Najhujše
na
svétu
so
bolečine
,
Ki
človek
molčé
jih
in
v
solzah
premine
.
Mrzel
veter
je
bril
v
začetku
meseca
majnika
leta
1878.
po
dunajskih
ulicah
.
Zima
se
je
še
poslavljala
od
zemeljskih
prebivalcev
in
bíla
v
nočéh
zadnji
boj
s
preljubo
,
nežno
pomládjo
.
Dnevi
so
sicer
že
postajali
precej
topli
,
drevje
je
poganjalo
,
in
tam
pa
tam
so
črešnje
že
stale
v
najlepšem
cvetu
,
a
lahkoživi
Dunajčan
se
je
moral
le
še
v
svojo
zimsko
suknjo
pridno
zavijati
,
ako
ga
je
tiral
spanec
o
polnoči
ali
še
le
pozno
proti
jutru
domú
.
Ostri
sever
je
zjasnil
noč
pred
dnevom
sv.
Gregorja
.
Zvezdice
so
mirno
migljale
na
nebeškem
oboku
,
spremljala
jih
je
večna
jim
tovaršica
,
bleda
mesečna
krogla
.
Hrup
in
šum
po
ulicah
je
potihnol
,
polnoči
je
veličastno
odbila
ura
na
Štefanskem
domu
.
Počivalo
je
mlado
in
staro
sanjaje
o
boljšem
nadzemeljskem
življenji
,
le
tu
pa
tam
se
je
poganjala
hitrimi
koraki
kaka
nočna
prikazen
v
svoje
domovje
,
zavijajoča
se
v
toplo
obleko
pred
hudim
vetrom
,
a
ne
menéč
se
za
bledo
luno
,
ki
plava
mirno
med
tisoč
in
tisoč
zvezdami
nad
Dunajskim
mestom
ter
razsvetljuje
tihe
ulice
.
Ura
je
bíla
ravno
dve
.
Nje
glas
je
odmeval
kakor
med
razvalinami
starodavnih
,
zapuščenih
gradov
.
Ob
enem
pa
se
čujejo
krepki
koraki
,
ki
tolčejo
po
tlaku
,
kakor
da
bi
šlo
za
stavo
.
Jek
se
razlega
po
dolgej
ulici
,
a
kakor
bi
trenol
,
utihne
.
Pred
hišo
grofa
Konarskega
ustavi
se
črna
moška
postava
.
Bil
je
dr.
Milko
Vogrin
,
domači
učitelj
pri
grofu
Konarskem
;
mož
v
tridesetem
letu
svoje
starosti
,
visoke
,
lepe
rasti
,
po
svojem
obnašanji
in
bradi
bolj
aristokratu
podoben
,
nego
sinu
priprostih
slovenskih
starišev
,
ki
si
s
podučevanjem
kruh
služi
.
Hlastno
izvlekši
desnico
izza
suknje
,
v
ktero
se
je
zavijal
,
pozvoni
ter
pričakuje
težko
vratarja
,
ki
bi
ga
rešil
nočne
mrzle
sape
.
In
kakor
se
večkrat
prigodi
,
da
mora
človek
na
to
,
kar
najbolj
želi
,
čakati
in
da
mu
med
tem
minute
in
trenotki
dolgi
,
nestrpljivi
postajajo
,
tako
se
je
godilo
to
noč
tudi
Milku
Vogrinu
.
Zatorej
še
enkrat
med
kletvico
ves
nevoljen
pozvoni
,
in
slednjič
prikolovrati
vendar
hišni
čuvaj
s
svetilnico
v
roki
ter
ga
reši
—
zvunanje
nevihte
.
Milko
Vogrin
je
prihajal
domú
z
domače
zabave
pri
velikem
obrtniku
vitezu
Karolu
Skenovskem
.
Vitez
Karol
Skenovski
je
bil
velik
bogataš
.
Njegovo
bogastvo
je
vzlasti
naraščalo
,
odkar
je
bil
začel
avstrijsko
armado
s
suknom
za
plašče
oskrbljevati
;
prej
je
bil
priprost
obrtnik
na
Českem
.
Preselivši
se
na
Dunaj
spoznaval
se
je
z
višjimi
krogi
,
postal
vitez
železne
krone
tretjega
reda
za
svoje
obrtniške
zasluge
,
a
vsled
tega
občeval
sevéda
bolj
z
aristokrati
nego
svojimi
prejšnjimi
znanci
in
prijatelji
,
ki
so
ostali
prosti
,
če
tudi
pošteni
plebejci
.
Z
grofom
Konarskim
se
je
spoprijaznil
,
ko
je
ta
bil
generalni
intendant
v
avstrijskej
armadi
,
in
osobito
njemu
se
je
imel
zahvaljevati
za
premoženje
,
ktero
mu
je
dohajalo
večjidel
le
po
tém
,
da
je
armado
s
suknom
iz
svojih
treh
tovaren
zalágal
.
Vabil
je
torej
grofa
Konarskega
in
grofinjo
Konarsko
na
vse
večerne
zabave
,
ktere
je
prirejal
,
a
ne
toliko
iz
hvaležnosti
,
kakor
pa
da
diči
svoje
društvo
z
grofovskim
plemstvom
.
Obiteljske
razmere
Skenovskega
bile
so
prav
prijetne
in
srečne
.
Njegova
žena
Berta
bila
je
priprosta
gospá
,
ki
ni
mogla
v
prirojenej
jej
prostosti
zatajevati
svojega
českega
pokolenja
,
kterega
se
pa
tudi
kot
pametna
žena
ni
sramovala
.
Moža
je
osrečila
z
dvema
otrokoma
,
sinom
Rihardom
in
hčerjo
Olgico
.
Rihard
je
bil
že
v
tretjem
letu
svojih
pravoslovnih
studij
,
Olgica
pa
nežna
osemnajstletna
gospica
,
izrejena
pod
varstvom
svoje
skrbne
matere
,
ki
je
ljubila
otroka
,
kakor
ljubijo
prave
matere
svoje
otročiče
.
Otroka
sta
se
izrejevala
v
strogo
nemškem
duhu
,
če
jima
je
tudi
bila
mati
prava
Čehinja
in
oče
Slovan
po
krvi
,
a
žalibože
ne
po
duhu
;
kajti
Skenovski
ni
bil
politik
,
ampak
le
obrtnik
,
ki
gleda
samo
na
dobiček
in
svoj
prid
,
a
ne
na
narodnost
.
V
višjih
krogih
je
vitez
Skenovski
iskal
le
nemške
znance
in
plemenitaše
,
a
za
slovanske
krogove
plemske
se
je
malo
ali
celó
nič
brigal
,
sramoval
se
svojega
českega
materinega
jezika
in
se
le
poganjal
za
pravice
nemškega
obrtnika
in
naroda
,
ter
preziral
želje
slovanskih
svojih
sobratov
.
Skenovski
,
prej
še
na
českej
zemlji
omahljiv
v
svojih
političnih
nazorih
,
postal
je
,
odkar
je
živel
na
Dunaji
,
trd
Nemec
,
privrženec
nemškim
židovskim
novinam
,
ker
si
je
od
njih
največ
dobička
pričakoval
.
Kakor
se
pa
obrtniki
in
visoka
bogata
gospoda
sploh
le
malo
poganjajo
za
odgojo
svoje
dece
,
tako
je
bilo
tudi
pri
Skenovskih
.
Sin
Rihard
je
hodil
v
schottenfeldsko
gymnasijo
v
šolo
.
Ker
je
pa
bil
sam
sebi
prepuščen
in
svoj
gospod
razvèn
šolskih
ur
,
godilo
se
mu
je
sprva
slabo
.
Oče
njegov
prepričavši
se
,
da
sin
po
volji
ne
napreduje
,
poprosi
ravnatelja
na
imenovanej
gymnasiji
,
svojega
nekdanjega
součenca
,
naj
priskrbi
dečku
Rihardu
pridnega
in
zanesljivega
učitelja
.
Osoda
je
hotela
,
da
je
prišel
Riharda
podučevat
—
Milko
Vogrin
,
ki
je
bil
tedaj
filosof
ali
prav
za
prav
slušatelj
iz
mathematike
in
fysike
na
dunajskem
vseučilišči
.
Poduk
Vogrinov
je
imel
velik
uspeh
,
Rihard
je
pod
njegovim
vodstvom
dobro
napredoval
,
in
naposled
je
še
Vogrin
začel
mlado
,
desetletno
Olgico
podučevati
.
In
to
veselo
in
prijetno
službo
je
opravljal
v
zadovoljnost
starišev
,
dokler
ni
šel
dokončevavši
svoje
učiteljske
izpite
za
suplenta
na
celovško
gymnasijo
.
Z
veliko
hvaležnostjo
in
dobrim
honorarjem
odpustil
je
Skenovski
učitelja
svojih
otrok
,
Milka
Vogrina
,
ko
je
odhajal
z
Dunaja
,
ter
mu
obljubil
svojo
pomoč
,
ako
kdaj
take
potrebuje
.
In
res
,
prišel
je
čas
,
da
je
storil
Skenovski
svojo
obljubo
.
Štiri
leta
pozneje
pride
Milko
Vogrin
na
Dunaj
nazaj
,
in
tu
dobi
po
posredovanji
viteza
Skenovskega
službo
domačega
učitelja
pri
grofu
Konarskem
.
A
med
tem
časom
se
je
mnogokaj
izpremenilo
.
Olgica
,
mala
,
pridna
učenka
,
postala
je
Olga
,
nežna
gospica
,
lepa
cvetlica
v
rožnem
ženskem
vrtu
.
Rihard
je
bil
tretje
leto
pravnik
in
že
resen
ter
samostojen
mož
.
Z
veseljem
so
sicer
sprejeli
Skenovski
svojega
nekdanjega
učitelja
,
ali
pri
tem
sprejemu
je
manjkalo
one
nedolžne
,
otroške
priprostosti
in
otročje
udanosti
,
ki
nam
tako
lepo
déne
,
ako
jo
vidimo
med
učenci
in
njih
učitelji
.
Razvidno
je
,
da
je
z
grofom
Konarskim
zahajal
tudi
Vogrin
na
večerne
zabave
k
vitezu
Skenovskemu
.
Tudi
ta
večer
je
bil
povabljen
grof
Konarski
s
svojo
soprogo
in
z
Milkom
Vogrinom
,
ali
šel
je
kot
grofov
zastopnik
Milko
sam
,
ker
je
grofinjo
hudo
glavobolje
nadlegovalo
,
a
grof
sam
ni
brez
grofinje
zahajal
na
plesne
zabave
,
kakršna
je
imela
v
sredo
zvečer
biti
pri
Skenovskih
.
Z
veliko
radostjo
se
je
odpravljal
ta
večer
Vogrin
na
odhod
.
Domišljeval
si
je
,
kako
se
bode
zabavljal
,
s
kom
plesal
,
kako
izborno
vodil
četvorko
in
izumeval
jako
zamotane
figure
na
veselje
svoje
in
drugih
plesalek
.
Kdo
izmed
Vas
,
dragi
bralec
in
bralka
,
še
ni
premišljeval
,
kako
se
hoče
to
ali
ono
noč
,
ktero
je
Musi
Terpsichori
posvetil
,
zabavljati
?
Kako
hoče
biti
vesel
in
poskočen
!
Kdo
izmed
nas
še
ni
pričakoval
na
plesišči
najboljše
zabave
in
nežnega
veselja
za
okó
in
duh
,
a
drugi
dan
je
moral
z
glavo
majaje
reči
:
Varal
sem
se
;
vse
je
ničevo
;
škoda
za
denar
,
noč
,
čas
in
zdravje
!
Kteri
moški
cvet
še
ni
čutil
hude
,
s
svojimi
železnimi
prsti
v
globino
srca
segajoče
bolezni
,
ki
jo
slabi
zemeljski
sinovi
nazivljemo
ljubosumnost
,
ko
je
videl
po
dvoranah
,
cvetočih
od
ženske
in
moške
lepote
,
kako
si
stiskavajo
roke
,
kako
si
šepečejo
na
ušesa
,
kako
sumničijo
in
ogovarjajo
jeziki
eden
drugega
,
da
bi
iztrgali
plesalki
iz
srca
udanost
do
svojega
tekmeca
in
jej
zasadili
svojo
Amorjevo
puščico
v
kri
in
srcé
.
Marsikdo
je
že
to
občutil
,
in
bolela
ga
je
drugi
dan
in
še
dalje
naprej
glava
in
—
srce
.
In
tako
je
bilo
tudi
ubogemu
Vogrinu
,
ko
je
hitel
ob
dveh
po
noči
domú
ter
hotel
s
hitrimi
,
močnimi
koraki
in
kletvijo
pred
svojim
domom
dušek
dati
—
notranjej
svojej
burji
in
nevihti
...
Stopivši
v
sobo
,
napravi
si
luč
.
V
največjej
naglici
sleče
si
rokavici
,
a
ne
da
bi
jih
mirno
na
mizo
položil
,
vrže
vse
tja
na
stol
in
tla
:
rokavici
,
klobuk
,
plesne
rede
,
beli
ovratnik
in
frak
.
„
Tukaj
ležite
,
jaz
vas
ne
oblečem
več
.
Nočem
več
nositi
obleke
,
v
kterej
toliko
grenkobe
in
žalosti
trpim
.
Zakaj
sem
šel
tja
in
gledal
,
kako
me
vse
prezira
,
ker
sem
le
ubog
domači
učitelj
,
ker
nisem
...
nič
?
Zakaj
sem
ostal
tako
dolgo
med
onimi
,
ki
mislijo
,
da
nimam
kot
plebejec
pravice
prihajati
v
višje
plemenitaške
kroge
?
Dá
celó
moj
narod
,
moj
jezik
se
mi
je
oponašal
,
in
mi
—
Slovenci
bi
naj
ne
imeli
sploh
pravice
in
sposobnosti
zahajati
v
tako
visoke
,
olikane
družbe
?!...
Kaj
mi
je
bilo
storiti
?
To
slišati
,
šel
sem
poslovivši
se
pri
onih
,
ki
nežje
čutijo
,
kakor
trda
,
neotesana
magyarska
grča
,
nadporočnik
Benda
.
“
Tako
je
govoril
Vogrin
v
svojej
sobi
,
sam
,
čisto
sam
.
Komu
bi
naj
tožil
svoje
gorje
?
Zapuščen
se
klati
po
svetu
,
nima
stalne
službe
,
živi
o
tujem
kruhu
,
pri
tujej
mizi
,
in
to
zakaj
?
Kdo
vé
to
vprašanje
rešiti
?
„
Mnogo
mojih
vrstnikov
in
součencev
imá
dobre
,
stalne
službe
.
Mnogo
mnogo
mojih
nasledovalcev
živí
o
svojem
stalnem
kruhu
,
in
jaz
,
kaj
pa
jaz
?
Jaz
služim
hlapčevsko
službo
,
ne
koristim
niti
narodu
svojemu
,
niti
domovini
,
niti
državi
.
Moj
poduk
pada
na
nerodovitna
tla
.
Visoka
grofovska
gospoda
misli
,
da
jej
že
zadostuje
ime
in
kri
plemenita
,
a
znanstvo
in
nauki
so
njej
nepotrebni
,
in
po
teh
nazorih
odgojuje
dandanes
tudi
deco
ter
gloda
zaničljivo
na
učitelje
.
Tako
sem
hlapec
tujim
ljndém
!
“
To
premišljevanje
ga
je
užalilo
.
Prvokrat
se
je
čutil
po
tem
večeru
—
samega
,
zapuščenega
.
Srce
mu
je
hrepenelo
vèn
iz
ozke
sobice
nehoté
tja
v
dvorano
,
iskalo
je
tam
kraljico
celega
društva
,
nežno
cvetico
,
ki
je
s
svojo
lepoto
in
svojin
duhom
očarovala
bližajoča
se
bitja
.
Vsi
so
kar
strmé
zrli
v
to
krasno
rožico
in
se
spogledovali
šepetaje
si
na
uho
,
kakor
starčeki
pri
Heleninem
prihodu
na
trojanskem
obzidji
:
„
Nikdo
ne
čudi
se
več
Trojancem
in
smelim
Ahajcem
,
Žensko
za
tako
da
se
med
sabo
prepirajo
kruto
!
Veneri
slična
je
vsa
od
temena
krožno
do
pete
.
“
To
krasno
lepotico
Olgo
izbralo
si
je
srce
hrepeneče
in
jo
privedlo
k
žalujočemu
Vogrinu
.
„
Kako
lepo
,
kako
krasno
bi
bilo
sedeti
z
njo
pri
svojem
domačem
ognjišči
,
pomenkovati
se
o
preteklih
časih
in
nadepolnej
bodočnosti
!
Kako
bi
jo
ljubil
,
častil
,
negoval
njo
,
ki
je
dika
in
kras
—
vsega
ženstva
!
Pripovedoval
bi
jej
,
da
sem
domá
na
obalih
Vrbskega
jezera
pri
Celovci
,
v
bornej
kmetskej
hišici
blizu
tam
,
kamor
misli
zdaj
v
kratkem
iti
z
materjo
zdravit
se
.
Slikal
bi
jej
one
čase
,
ko
sem
se
šolal
v
Celovci
,
kako
sem
se
potém
kot
dijak
v
Ljubljani
navduševal
za
narodno
našo
slovensko
stvar
,
kako
smo
ljubili
,
častili
in
povzdigovali
svojo
domovino
,
kako
gojili
ljubezen
do
zapuščenega
svojega
naroda
!
Z
njo
bi
so
spominjal
onih
sladkih
uric
,
ki
sem
jih
preživel
v
njenej
družbi
kot
nje
učitelj
,
in
tožil
bi
jej
o
mučnih
časih
v
Celovci
,
kjer
sem
kot
supplent
...
kaj
sem
storil
...
razodel
svoje
notranje
mišljenje
in
ljubezen
do
svojega
jezika
in
naroda
.
O
vsem
tem
in
mnogo
drugem
bi
jej
potožil
,
in
njeno
pomilovalno
okó
bi
mi
célilo
hudo
zaudane
mi
rane
,
ki
še
zdaj
pečejo
...
tako
hudo
pečejo
,
da
me
delajo
hlapca
,
ki
ne
more
svojih
sužnih
verig
raztrgati
in
si
priboriti
one
zlate
svobode
,
da
bi
rekel
:
To
je
moj
dom
,
to
je
moja
miza
,
moje
ognjišče
!!
“
Zadnje
misli
vzdramijo
Vogrina
iz
lepih
sanj
,
ali
kaj
pomaga
,
da
je
vse
le
pena
,
ki
se
razkadi
,
ako
v
njo
popihneš
.
Zlate
gradove
si
kuj
na
nebó
,
ali
strašna
realnost
vrže
te
globoko
v
brezdno
,
iz
kterega
se
le
moreš
sam
s
svojo
močjo
rešti
.
Nežna
cvetica
Olga
je
prikovana
,
kakor
začarana
devica
,
z
zlatimi
verigami
na
visok
grad
.
In
ti
Milko
Vogrin
,
ti
si
sicer
doktor
modroslovja
in
tudi
častnik
reservni
s
sabljo
in
portepéjem
,
ali
z
vso
svojo
doktorsko
učenostjo
in
hrabro
sabljico
si
je
ti
ne
pridobiš
,
niti
na
njo
misliti
ne
smeš
,
dokler
nimaš
iste
trdne
podlage
,
ki
jo
imenujemo
samostalnost
v
družbi
človeškej
.
Kakor
Archimedu
,
tvojemu
častilcu
,
manjka
stojala
,
s
kterega
bi
poskušal
vzdignoti
zemlljo
iz
njenih
tečajev
!
Tako
filosofuje
naš
dr.
Milko
Vogrin
.
Uzrokov
je
imel
pa
tudi
zató
.
Nocojšnji
večer
je
bila
proti
njemu
Olga
nepričakovano
prijazna
;
govorila
je
tako
milo
in
ljubko
z
njim
,
da
bi
lahko
po
njenem
obnašanji
sklepal
na
čudno
notranjo
pretvorbo
in
udanost
.
Je-li
pa
vse
to
rés
le
posledica
njenega
nagnenja
in
ne
prirojena
in
prirejena
prijaznost
,
ki
se
tolikokrati
opazuje
v
mestnih
salonih
ter
slépi
svet
in
sebe
?
Vsega
tega
si
Vogrin
ne
more
tolmačiti
,
in
Olga
mu
je
postala
hipoma
velika
uganjka
.
Ali
tako
nedolžno
bitje
ne
more
várati
!
Srce
mu
pri
tej
misli
radosti
vzkipi
,
čuti
se
novorojenega
,
polen
ljubezni
,
sreče
,
blaženosti
.
Iz
miznice
potegne
svojega
ljubega
tovariša
in
spremljevalca
na
svojem
potovanji
po
tej
trnjevej
dolini
zemeljskej
,
svoj
predragi
dnevnik
,
ki
že
sodržuje
mnogo
žalih
mislij
in
temnih
spominov
.
A
zdaj
mu
zasveti
zvezda
prelepe
bodočnosti
,
in
v
tej
blaženej
sreči
hoče
tudi
njemu
sporočiti
,
kar
je
čutil
nocoj
,
ko
je
z
njo
govoril
,
in
kar
čuti
zdaj
zapuščen
v
osamelej
sobici
.
—
—
Med
tem
ko
izliva
Milko
Vogrin
svoja
čutila
v
peró
in
si
olajšuje
pisanjem
srce
,
spravlja
se
gospoda
pri
Skenovskih
na
odhod
.
Vsi
se
krožijo
okoli
gospodinje
Berte
in
lepe
nje
hčerke
Olge
.
Najprijaznejše
in
najtežje
,
zatorej
pa
tudi
najbolj
nazadnje
,
odpravlja
se
plemenita
rodbina
ogerska
Benda
.
Gospod
baron
Arnold
Benda
,
mož
kakih
šestdeset
let
,
je
velik
posestnik
in
grajščak
na
Blatnem
jezeru
.
Znane
so
bile
nekdaj
po
vsem
Ogerskem
njegove
vinske
gorice
,
ali
vsled
denarne
izgube
leta
1873.
se
je
njegovo
imetje
skrčilo
,
in
komaj
da
še
živi
po
zimi
na
Dunaji
v
lastnej
,
a
zadolženej
hiši
,
po
letu
pa
na
Blatnem
jezeru
pri
svojih
vinogradih
.
Aruold
Benda
je
bil
srečen
oče
dvojih
otrok
.
Sin
Robert
bil
je
mož
nekaj
črez
trideset
let
in
nadporočnik
pri
7.
huzarskem
polku
.
Hči
Jelica
pa
je
že
bila
omožena
z
baronom
Paezonyjem
,
precej
zadolženim
ogerskim
magnatom
.
Staro
prijateljstvo
je
združevalo
obitelji
:
Skenovski
in
Benda
.
Želja
je
bila
,
da
postaneta
Olga
in
Robert
mož
in
žena
.
Skenovski
je
želel
to
s
svojega
stališča
,
ker
bi
bil
rad
svojo
hčer
oddal
—
baronu
in
povrh
še
bogatemu
plemenitašu
,
kakor
je
sam
mislil
,
in
Benda
je
zopet
zá-se
pričakoval
,
da
si
po
tej
zvezi
opomore
svoje
slabo
gmotno
stanje
.
Sin
Robert
bi
imel
hitro
,
ko
bi
po
ženitvi
doto
svoje
žene
prejel
,
vojaškemu
stanu
slovó
dati
in
prevzeti
zadolženo
posestvo
z
grajščino
vred
na
Blatnem
jezeru
.
Razumljivo
je
torej
,
da
je
postajalo
občevanje
med
obema
obiteljima
vedno
ožje
,
in
da
se
je
vedel
Robert
Benda
proti
Olgi
celó
po
domače
.
Na
vsako
domačo
veselico
ste
se
obitelji
vzajemno
vabili
iu
tako
je
bilo
tudi
nocój
.
Skenovski
je
namerjaval
svojo
soprogo
s
hčerjo
vred
poslati
na
Koroško
v
kopel
„
Poreče
“
ob
Vrbskem
jezeru
.
Tam
si
je
bil
pred
dvema
letoma
kupil
malo
ali
prav
vkusno
v
švicarskem
slogu
zidano
villo
,
s
sadnim
vrtom
in
lepim
parkom
ozaljšano
.
Letos
se
je
odločil
soprogo
,
ker
je
bolehala
,
takoj
že
meseca
majnika
s
hčerjo
Olgo
tja
poslati
.
Rihard
bi
se
imel
še
le
po
dokončanem
poletnem
tečaji
,
kakor
druga
leta
,
tja
podati
,
a
sam
si
je
navadno
izbral
drugo
polovico
meseca
julija
za
svoj
počitek
,
tako
da
je
s
sinom
skupaj
villo
na
Vrbskem
jezeru
obiskaval
in
tam
do
konca
avgusta
prebil
,
mati
z
otrokoma
pa
je
sploh
do
meseca
oktobra
na
deželi
ostajala
.
Nocojšnja
zabava
je
bila
nekakov
„
valete
“
ali
veselica
za
slovó
.
Povabilo
se
je
bilo
mnogo
odlične
gospode
,
med
njimi
v
prvej
vrsti
seveda
baron
Benda
s
soporogo
in
sinom
Robertom
,
ki
je
slul
v
ogerskih
salonih
dunajskih
za
dobrega
plesalca
in
dvorljivca
;
kajti
vedel
je
vsako
zimo
priti
na
Dunaj
v
garnisono
,
če
ravno
ni
tú
imel
7.
huzarski
polk
svojega
mesta
.
Povabljena
je
bila
tudi
,
kakor
nam
je
že
znano
,
obitelj
grofa
Konarskega
z
domačim
učiteljem
dr.
Milkom
Vogrinom
,
ali
ta
pot
je
moral
zadnji
zastopati
svojega
gospodarja
in
grofinjo
.
Kazalec
na
uri
se
je
že
četrtokrat
sukal
po
polnoči
okoli
svojega
sredotočja
,
in
juterna
zora
je
že
žarila
na
vzhodu
nebó
in
vabila
zemeljska
bitja
,
naj
hité
pozdravljat
blaženo
solnce
,
ki
vstaja
novorojeno
iz
Okeanovega
valovja
:
ko
je
jemala
zadnja
gospoda
od
Skenovskih
in
Muse
Euterpe
slovó
.
Poslavljajoč
se
ogovori
Robert
Benda
kraljico
celega
društva
:
„
Gospica
Olga
,
žal
mi
je
,
da
se
moramo
že
raziti
.
Marsikaj
bi
Vam
še
imel
razodeti
,
kajti
poprej
ko
je
bil
še
tukaj
oni
plebejec
,
Vogrin
,
ali
kako
se
že
zove
,
nisem
Vam
mogel
skoro
ničesar
povedati
in
važnega
razkriti
;
vedno
vam
je
stal
za
petami
ta
nesramnež
,
in
tudi
Vi
ste
mu
bili
tako
prijazni
,
kakor
da
bi
bil
človek
naše
vrste
in
ne
neomikan
prosták
.
“
Pri
teh
tako
ošabnih
besedah
zarudi
Olga
v
lice
,
a
da
bi
svojo
zadrego
zakrila
,
mahlja
s
pahljačem
in
odgovori
v
tla
gledajoča
:
„
Z
gosti
mora
biti
vsak
človek
prijazen
,
gospod
nadporočnik
;
sicer
jih
ne
vabi
k
sebi
,
ako
bi
se
potém
proti
njim
ošabno
obnašal
.
“
„
Ali
taki
ljudje
,
preprosti
učitelji
,
se
sploh
ne
vabijo
,
“
pritegne
Robert
srdito
.
„
To
so
storili
moj
oče
,
in
ne
jaz
:
in
dr.
Milko
Vogrin
je
povrh
dober
naš
znanec
od
davna
že
.
Jaz
sama
sem
ga
nekdaj
čislala
kot
svojega
učitelja
,
a
zdaj
ga
spoštujem
in
cénim
kot
človeka
.
“
Naglašajoč
besedo
„
človeka
“
pogleda
Olga
na
ravnost
Roberta
v
oči
in
nadaljuje
:
„
Njegovo
obnašanje
je
po
vsem
fino
in
izborno
,
njegovo
govorjenje
premišljeno
in
duhovito
,
tako
da
se
ga
človek
nikdar
ne
naveliča
.
“
„
Ako
je
prazno
in
puhlo
govorjenje
o
vzgoji
,
o
svobodi
,
o
neslanem
slovstvu
in
kaj
še
vse
takega
zarés
duhovito
,
po
tem
takem
Vam
sevéda
njegova
druščina
ne
preseda
,
“
odvrne
Robert
razjarjen
,
da
si
upa
Olga
,
njegova
bodoča
nevesta
,
zagovarjati
Vogrina
,
ki
mu
kot
Slovenec
—
njemu
kot
Magyaru
že
bode
v
oči
;
in
povrh
se
še
pa
v
Vogrinovih
žilah
ne
pretaka
ona
blažena
plemenita
kri
,
ki
daje
človeku
še
le
pravico
občevati
z
gospodo
,
kterej
se
prištevate
obitelji
baron
Benda
in
vitez
Skenovski
.
Robert
bi
še
bil
mnogo
gorkih
gospici
Olgi
povedal
in
nad
Vogrinom
svoj
žolč
izlil
,
a
k
sreči
ga
pokličejo
stariši
na
odhod
.
Njegova
mati
,
gospá
Amalija
Benda
,
približa
se
namreč
rekóč
:
„
Zdaj
je
skrajni
čas
,
da
končamo
preveseli
večer
,
Olga
in
Robert
.
Vaše
dvorljivo
obnašanje
,
gospica
Olga
,
in
zarés
gospodinjsko
vedenje
Vam
dela
mnogo
časti
,
in
vidi
se
,
da
bodete
kaj
izvrstna
gospodarica
.
Vsi
so
bili
kar
zamakneni
v
Vašo
prelepo
prikazen
,
o
Vašej
vsestranskej
skrbi
,
vzlasti
o
Vašem
prijaznem
vedenji
proti
vsakemu
brez
izjeme
.
“
„
Take
hvale
ne
zaslužujem
.
Storila
sem
,
kar
stori
vsaka
domača
hči
pri
takej
priložnosti
,
“
odvrne
sramežljivo
Olga
,
in
po
strani
na
Roberta
gledajoč
dostavi
:
„
Ali
še
to
se
mi
šteje
v
greh
!
“
Zadnje
besede
je
k
sreči
gospá
baronovka
preslišala
,
kajti
nadaljevala
je
:
„
Torej
moja
draga
,
ljuba
Olgica
,
prelepo
hvalo
Vam
še
enkrat
izrekam
za
ta
večer
!
Okrepčajte
se
na
deželi
in
ozdravite
popolnoma
svojo
mater
.
Morda
pridemo
tudi
mi
v
Poreče
na
Koroško
Vas
obiskavat
,
zakaj
na
Blatnem
jezeru
ne
bodemo
letos
vsega
poletja
preživeli
,
osobito
ako
dobi
Robert
svoj
zasluženi
odpust
na
mesec
dnij
.
Na
svidenje
!
“
in
pri
teh
besedah
poljubi
Olgo
dvakrat
v
lice
.
Robert
se
potém
Olgi
molčé
prikloni
,
ona
pa
odzdravlja
mirno
in
ponosno
stojéč
,
podá
kar
mehanično
Robertu
roko
,
da
jo
v
slovó
in
zahvalo
poljubi
,
in
prezirajóč
ga
oklene
se
njegove
matere
,
ktero
spremlja
do
vrat
,
kjer
se
še
tudi
od
drugih
gostov
poslovi
.
—
Ko
se
je
družba
razšla
,
vrnejo
se
Skenovski
počivat
.
Tudi
Olga
se
ni
dalje
razgovarjala
niti
z
materjo
niti
z
očetom
o
uspehu
nocojšnje
veselice
kakor
druge
krati
,
temveč
ljubeznivo
se
poslovivši
od
starišev
,
šla
je
v
svojo
spalnico
k
počitku
.
„
Kaj
le
imá
nocoj
Olga
,
da
je
tako
malobesedna
,
“
opomni
oče
Skenovski
proti
svojej
soprogi
,
spravljajoč
se
počivat
.
„
Trudna
je
od
velikega
govorjenja
in
mnogega
plesa
,
kajti
ura
je
že
davno
tri
odbila
,
in
tako
nežno
bitje
potrebuje
hitro
počitka
,
“
zagovarja
Olgo
mati
njena
,
dobro
vedóč
,
da
je
bilo
Olgino
obnašanje
proti
Robertu
na
zadnje
malo
izpremenjeno
.
„
Tudi
drugekrati
je
toliko
plesala
in
bila
vesela
do
zadnje
minute
,
ali
nocoj
se
mi
vidi
,
da
se
še
od
Roberta
prijazno
poslovila
ni
.
Tudi
se
mi
dozdeva
,
da
je
postala
zadnjo
uro
,
hitro
ko
se
je
bil
gospod
dr.
Vogrin
poslovil
,
bolj
otožna
in
zamišljena
.
“
„
To
ni
res
,
moj
ljubi
Arnold
,
“
odvrne
hitro
njegova
soproga
.
„
Jaz
sem
jo
opazovala
celi
večer
,
in
bila
je
nocoj
sploh
manj
vesela
,
nego
drage
večere
.
Tožila
mi
je
že
zjutraj
,
da
jo
boli
glava
,
in
to
bode
tudi
uzrok
,
da
ni
ohranila
nocoj
do
konca
svojega
navadnega
veselja
.
“
Ker
nista
mogla
roditelja
po
tako
hrupnem
večeru
hitro
zaspati
,
govorila
sta
o
raznih
stvaréh
.
Predmet
vsemu
pa
je
bil
,
kakor
je
to
navada
po
domačih
veselicah
,
razgovor
o
razmerah
posameznih
gostov
in
o
njihovem
vedenji
.
Tudi
o
Vogrinu
se
je
govorilo
,
vzlasti
o
njegovem
finem
obnašanji
in
govorjenji
.
„
Gospod
dr.
Vogrin
je
nocoj
kaj
izvrstno
zastopal
svojega
gospoda
grofa
in
grofinjo
,
“
nadaljuje
razgovor
gospá
Berta
po
kratkem
molčanji
.
„
Razveseljeval
je
celo
društvo
,
da
ga
je
bilo
veselje
gledati
,
in
četvorko
je
vodil
tako
premišljeno
,
da
so
se
mu
vsi
čudili
.
Z
njim
je
Olga
mnogo
plesala
in
se
dobro
zabavljala
.
Tudi
Rihard
je
bil
vedno
pri
njem
.
“
„
To
mi
ravno
ni
prav
,
da
je
Olga
toliko
z
njim
občevala
;
kajti
baron
Robert
,
ki
se
tako
s
svojini
plemstvom
ponaša
,
ne
bode
zadovoljen
,
če
se
njegova
bodoča
...
nevesta
z
drugimi
,
in
to
nižjimi
bolj
kakor
z
njim
zabavlja
.
“
„
Tega
ni
Olga
nikakor
storila
,
“
odgovori
mu
žena
odločno
.
„
Sicer
se
pa
Robert
Benda
rés
preveč
ponaša
s
svojim
plemstvom
in
s
svojim
magyarskim
narodom
.
On
méni
namreč
,
da
je
le
njegov
narod
največje
veljave
,
in
da
so
drugi
le
od
božje
in
magyarske
milosti
odvisni
.
Nemec
še
malo
velja
pri
njem
,
a
veliko
tudi
ne
;
Slovana
pa
kar
ne
more
in
ga
psuje
pri
vsakej
priliki
,
če
ravno
vé
,
da
sem
jaz
sama
rojena
Čehinja
in
da
ljubim
svoj
česki
kakor
ves
slovanski
narod
.
Tudi
gospoda
Vogrina
ne
more
trpeti
,
ker
je
Slovenec
in
se
poganja
včasih
za
pravične
zahteve
svojega
rodú
.
“
„
Ti
se
preveč
vznemirjaš
zaradi
tega
,
ljuba
moja
.
Meni
je
vse
eno
,
ali
je
kdo
Nemec
,
Magyar
ali
Slovan
.
Pri
obrtniji
se
na
to
ne
gleda
,
temveč
meni
je
tisti
najljubši
,
ki
promptno
in
najboljše
plačuje
in
največ
premore
.
Bi
li
jaz
ne
bil
na
to
gledal
in
ne
bi
smatral
imetka
in
denarja
za
najboljšo
narodnost
,
ne
imeli
bi
tega
,
kar
imamo
.
Imetek
naj
pa
se
tudi
pripoznava
in
visoko
ceni
.
Baron
Benda
,
ta
precej
premožni
magyarski
grajščak
,
želi
,
kakor
ti
znano
,
mojo
Olgo
za
sneho
,
in
meni
samemu
je
tudi
ljubo
,
ako
postane
moje
dete
baronovka
in
bogata
grajščakinja
,
če
tudi
magyarska
.
To
je
zdaj
ona
misel
,
s
ktero
se
vsak
dan
bavim
,
in
stvar
bode
v
kratkem
dognana
.
Robert
Benda
,
nadporočnik
,
izstopi
kot
stotnik
iz
vojaške
zveze
,
prevzame
posestvo
in
grajščino
na
Blatnem
jezeru
,
in
moja
Olga
,
dobivši
lepo
doto
,
bode
srečna
soproga
z
njim
.
“
„
Lepi
so
sicer
tvoji
načrti
,
ali
jaz
jih
nisem
kaj
vesela
,
“
odgovori
mirno
gospá
,
listajoča
po
knjigi
,
ktero
je
začela
ravno
čitati
.
„
Sevéda
,
vi
ženske
imate
vedno
nekaj
ugovarjati
.
Zakaj
bi
ne
bila
mojega
načrta
vesela
?
“
vpraša
jo
malo
nevoljen
Skenovski
.
„
Zató
ne
,
ker
delaš
račun
brez
gospodarja
,
in
gledaš
,
da
bi
bil
zet
bogat
in
visokega
plemstva
,
najrajši
kakšen
grof
,
ali
na
to
pa
ne
pomisliš
,
kaj
poreče
k
izbranemu
ženinu
dekle
,
ki
naj
z
njim
celo
svoje
življenje
živi
!
Prva
stvar
je
sreča
in
zadovoljnost
zakonska
,
ne
pa
denar
.
“
„
Ti
govoriš
o
sreči
in
zadovoljnosti
zakonskej
,
a
ne
pomisliš
in
ne
véš
,
da
je
denar
glavna
podlaga
zakonskej
sreči
!
Ali
bi
bila
midva
tako
srečna
in
zadovoljna
,
ako
bi
pomanjkanja
trpela
?
“
pristavi
zmagonosno
gospod
Skenovski
.
„
Ali
bi
pa
bil
najin
zakon
tako
srečen
,
in
bi
li
bila
midva
tako
zadovoljna
,
ko
bi
naju
ne
vezala
prava
ljubezen
?
“
vpraša
naglo
Berta
svojega
moža
in
ga
iskreno
poljubi
.
„
Glej
,
prva
podlaga
vsej
sreči
je
ljubezen
,
ki
vse
vlada
in
osrečuje
;
ona
je
ista
nevidna
moč
,
ki
nerazrušljivo
veže
ženo
in
moža
.
Kjer
prave
ljubezni
manjka
,
tam
ni
sreče
in
božjega
blagoslova
.
Z
malim
sva
začela
.
Bil
si
majhen
obrtnik
na
Českem
;
tam
sem
te
jela
spoznavati
.
Srčna
ljubezen
je
naju
v
zakon
zvezala
,
in
ta
zakon
je
srečen
,
in
blagoslov
božji
je
vladal
nad
njim
.
Imava
dvoje
otrok
,
in
to
pridna
in
ubogljiva
otroka
.
Ti
si
veliko
prigospodaril
,
postal
si
vitez
,
ker
si
obrtnijo
toliko
povzdignol
,
in
naša
hiša
je
spoštovana
in
čislana
...
“
„
Od
tega
pa
naj
tudi
otroci
nekaj
imajo
,
“
seže
jej
naglo
soprog
v
besedo
.
„
Sinu
se
ne
bode
treba
tako
ubijati
,
kakor
meni
.
On
konča
svoje
pravoslovne
studije
in
prevzame
potém
vodstvo
mojega
gospodarstva
pod
mojim
varstvom
.
Olga
naj
postane
baronovka
in
grajščakinja
ter
srečna
žena
,
saj
jo
gotovo
veže
ljubezen
do
Roberta
in
njega
do
nje
.
Jaz
sem
se
o
vsem
tem
dogovoril
z
očetom
baronom
Bendo
,
in
tudi
sin
njegov
Robert
že
vé
o
tem
in
je
prav
vesel
.
Zatorej
upam
,
da
mi
Olga
in
z
njo
ti
ne
bodete
ugovarjali
,
kajti
moja
skrb
za
vso
hišo
in
otroke
ti
je
dovolj
znana
.
“
„
Ali
si
že
z
Olgo
o
tem
govoril
?
“
vpraša
zdaj
mati
vsa
v
skrbéh
.
„
Ne
,
ker
se
mi
ni
zdelo
potrebno
.
Kar
odločim
jaz
,
to
bode
ubogljiva
hči
,
kakor
je
Olga
,
tudi
rada
storila
.
Sicer
pa
lahko
ti
o
njenej
nagnenosti
pozvéš
in
jej
ta
moj
načrt
naznaniš
.
Volja
moja
naj
bode
njej
in
tebi
povelje
.
“
„
Se-li
ima
ta
zveza
z
Robertom
že
tako
hitro
izvršiti
?
“
„
Vsej
stvari
nič
ne
nasprotuje
,
kakor
sem
se
nocoj
pogovarjajoč
se
z
gospodom
Bendo
prepričal
,
in
naznanjam
ti
zdaj
kot
gotovo
,
kar
sem
ti
prej
le
mimogredé
kot
svojo
domnevo
omenjal
.
Po
letu
ko
pridemo
k
Vama
v
Poreče
,
bode
lahko
zaroka
,
in
v
jesen
ko
se
vrnemo
z
dežele
v
mesto
,
se
naj
poroka
vrši
.
Baron
Benda
namerjava
namreč
priti
v
Poreče
in
črez
poletje
tam
ostati
.
Tudi
Robert
si
prosi
odpusta
za
eden
mesec
ali
dva
,
in
hoče
ta
čas
z
nami
preživeti
.
“
„
Kako
pa
da
mi
nisi
tega
prej
naznanil
,
“
vpraša
začudjeno
gospá
svojega
soproga
,
oponašajoča
mu
z
glasom
,
da
ni
lepo
jej
kaj
takega
zakrivati
.
„
To
ni
bilo
mogoče
,
ker
še
tega
sam
nisem
prej
vedel
.
Nocoj
sva
se
še
le
z
baronom
o
tem
na
tanko
zmenila
in
stvar
do
tja
dognala
,
kakor
si
slišala
.
Baron
je
začel
sam
o
tem
govoriti
,
in
zdi
se
mi
,
da
mu
moje
prijateljstvo
vedno
ljubše
postaja
,
ín
da
bi
je
jako
rad
s
poroko
najine
hčerke
iu
svojega
Roberta
utrdil
.
“
Soproga
ni
možu
po
teh
besedah
več
ugovarjala
,
ampak
začela
dalje
čitati
,
da
bi
si
misli
razgnala
.
Skenovskega
pa
je
spanec
posilil
,
in
konečno
je
trdo
zaspal
.
Smrtna
tišina
nastane
;
le
močno
dihanje
spečega
soproga
dramilo
je
nočno
tihoto
.
Mati
je
ugasnola
luč
,
ker
ni
mogla
dalje
brati
,
a
tudi
zaspati
ni
mogla
,
kajti
njeno
srce
ni
mirovalo
.
Razne
misli
so
jej
po
tem
pogovoru
rojile
po
glavi
.
Mislila
je
na
svojega
ljubega
otroka
,
kterega
bi
naj
tako
naglo
izgubila
,
na
svojo
drago
Olgo
,
ki
je
še
neizkušeno
osemnajstletno
dekletce
,
in
bi
naj
prišlo
temu
,
nikakor
ne
nežnemu
baronu
v
roke
.
„
In
morda
ga
še
ne
ljubi
,
saj
mi
ni
nikdar
kaj
takega
o
njem
govorila
,
dà
še
ne
omenja
ga
rada
!
“
Takó
premišljujočo
vleče
jo
tja
k
svojemu
otroku
.
Radovedna
je
,
ali
že
Olga
spi
ali
ne
.
Morda
jo
še
glava
bolí
,
ali
pa
bije
notranji
boj
s
svojim
srcem
,
kajti
gotovo
jej
je
Robert
o
vsem
tem
že
govoril
.
Zakaj
pa
je
bila
nazadnje
tako
pobita
,
dà
celó
žalostna
?
Mati
je
ugonila
misli
in
čute
svoje
hčerke
.
Olga
se
je
dospevši
v
spalnico
vrgla
tja
v
naslonjač
in
začela
ihteti
.
Bolele
so
jo
v
srce
srdite
besede
Robertove
in
njegovo
obnašanje
proti
njej
.
Robert
ni
vedel
,
da
je
žalil
Olgo
z
vsako
hudo
besedo
,
ktero
je
le
govoril
o
Vogrinu
.
Zmerjal
ga
je
,
imenoval
ga
priprostega
ubožca
in
reveža
,
ki
le
toliko
ima
,
kar
mu
dobrovoljno
ljudje
podajejo
,
ki
nima
stalnega
mesta
in
ga
tudi
ne
bode
dobil
,
zató
hoče
že
on
—
Robert
Benda
skrbeti
.
Vogrin
ne
zasluži
službe
cesarske
,
ker
je
v
svojih
pogovorih
premalo
domoroden
,
in
se
celó
drzne
svoj
narod
,
ta
ničvredni
narodič
slovenski
,
ali
kako
ga
že
imenujejo
,
ki
obstoji
iz
samíh
poslovenjenih
Ogrov
,
Nemcev
in
Italijanov
,
zagovarjati
ter
druge
narode
psovati
!
Tako
nekako
je
pobijal
Magyar
Robert
Benda
dr.
Vogrina
,
našega
mirnega
,
plemenitega
rodoljuba
pred
Olgo
.
Sumničil
ga
je
zmožnosti
do
najnesramnejših
del
in
mu
oponašal
njegov
obskurni
rod
in
rojstvo
.
Robertove
besede
so
delale
nasprotni
upliv
in
utis
v
Olginem
srci
.
Robert
je
želel
Vogrina
pri
Olgi
očrniti
,
a
on
se
jej
je
le
še
bolj
omilil
.
Robert
je
hotel
zaprečiti
njeno
občenje
z
njim
,
a
ona
je
še
bila
bolj
prijazna
proti
Vogrinu
.
Robert
je
hotel
,
da
Olga
sovraži
tega
plebejca
,
a
njej
je
tem
bolj
dopadalo
Vogrinovo
vedenje
,
govorjenje
.
Milkova
osoda
jej
je
bila
znana
,
in
ona
je
čutila
z
njim
težkočo
vsakdanjega
življenja
in
hude
udarce
njegove
nemile
sreče
.
Od
tega
večera
se
je
začela
zá-nj
bolj
zanimati
;
še
le
zdaj
je
spoznala
na
tanko
razloček
med
Robertovim
in
Vogrinovim
značajem
.
Ljubila
je
kot
desetletna
deklica
v
Milku
Vogrinu
svojega
učitelja
,
a
zdaj
ga
je
spoštovala
kot
človeka
.
Spoznavala
je
njegove
lepe
lastnosti
in
si
na
tihem
mislila
,
tak
mož
bi
znal
osrečiti
deklico
,
tak
značaj
je
potreben
,
da
cvete
sreča
v
zakonu
.
Med
tem
ko
so
se
jej
lastnosti
Robertove
vedno
temnejše
in
grše
dozdevale
,
svetila
se
je
krepost
,
značaj
in
človekoljubje
,
nežnost
in
rahločutnost
Vogrinova
,
ter
jo
zá-se
navduševala
.
Kakor
zatemni
juterno
solnce
s
svojimi
zlatimi
žarki
zvezdice
na
nebu
in
prežene
ves
mrak
in
temoto
,
tako
je
pregnalo
Vogrinovo
solnce
kreposti
v
nežnej
deklici
vso
nagnenost
do
Roberta
,
in
zatemnilo
v
njenej
duši
vse
misli
o
navideznolepih
lastnostih
Robertovih
.
Vogrin
je
bil
Olgi
solnce
,
po
kterem
se
je
,
kakor
solnčnica
v
naravi
,
nadepolno
ozirala
in
si
ga
želela
ná-se
potegnoti
ter
se
vekomaj
greti
o
njegovih
blaženih
žarkih
.
Tako
je
Olga
žalujé
premišljevala
.
Misli
na
Roberta
bile
so
polne
srda
in
jeze
,
na
Vogrina
polne
ljubezni
in
pomilovanja
.
Zidala
si
je
neizkušena
deklica
zlate
gradove
v
oblake
,
kovala
si
zvezde
svoje
prihodnosti
na
nebó
.
Kaj
bi
vse
storila
za
Milka
,
kako
bi
mu
mogla
pomagati
,
da
bi
postal
samostojen
,
da
bi
dobil
plačilo
za
svoj
trud
,
za
svoje
studijo
,
za
blage
nazore
!
Dala
bi
mu
najboljšo
službo
,
postavila
bi
ga
za
professorja
v
največjem
mestu
,
najrajši
sevéda
na
Dunaji
;
želela
bi
,
da
hi
učil
takoj
kot
učena
glava
na
vseučiliščnej
stolici
ter
postal
imovit
,
poznan
,
zaslužen
mož
!
In
kaj
hi
bilo
potém
z
njo
?
Ali
bi
je
ne
mogel
osrečiti
Milko
namesto
osornega
Roberta
,
ki
jo
je
nocoj
tako
žalil
?
—
—
—
Ta
večer
jej
je
bil
Robert
že
naznanil
,
kako
se
on
čuti
srečnega
poleg
nje
.
Omenjal
je
,
da
hode
prevzel
posestvo
in
da
se
hoče
v
kratkem
oženiti
,
želi
si
pa
le
tako
blage
ženice
,
kakor
je
Olga
.
Le
take
lastnosti
in
take
razmere
,
kakor
so
njene
,
sevéda
le
gledé
na
doto
,
zamorejo
ga
osrečiti
!
Ima
jej
neko
skrivnost
razodeti
,
ki
odloči
obéma
prihodnost
,
a
zdaj
še
ni
vse
dognano
,
da
bi
se
že
mogel
jasno
in
odkritosrčno
z
njo
o
tem
pogovarjati
.
Iz
vsega
tega
je
Olga
lahko
sklepala
,
kaj
jo
pričakuje
,
da
jo
misli
Robert
snubiti
,
da
bí
naj
postala
grajščakinja
tam
na
Ogerskem
,
tam
na
Blatnem
jezeru
.
Ona
bi
naj
bila
žena
možá
,
ki
vse
sovraži
,
kar
ni
višjega
ali
vsaj
baronovega
plemstva
.
Ali
tak
mož
pride
jej
nehoté
na
misel
,
bi
lahko
enkrat
tudi
njo
preziral
in
jej
metal
v
očí
,
da
nima
plemenitih
pradedov
,
da
je
oče
le
vitez
po
cesarskej
milosti
,
sicer
pa
priprost
suknár
.
Tega
ne
,
tega
nikdar
!
„
On
ne
ljubi
mene
,
ampak
moj
denar
,
mojo
doto
,
“
vzdihne
naposled
;
„
mene
bi
radi
le
prodali
,
in
oni
me
kupili
,
da
jim
rešim
posestvo
in
obstanek
,
jih
rešim
denarstvenega
propada
!
“
Uboga
deklica
je
dolgo
slonela
tako
premišljujoča
.
Trudnost
in
zaspanost
jo
konečno
posili
,
in
ona
lahno
na
naslonjači
zaspi
.
Sanjala
pa
je
čudne
sanje
:
„
Stala
je
na
robu
velikega
jezera
.
Glodala
je
v
temno
,
zeleno
vodovje
.
Dna
ni
bilo
videti
.
Valovje
je
silno
bučalo
ob
skalnati
breg
.
Na
enkrat
pa
zagleda
med
valovi
neko
stvar
.
Bilo
je
truplo
.
Valovje
ga
je
gnalo
proti
skali
,
kjer
je
ona
stala
.
Vse
krvavo
in
pobito
pljusknejo
ga
valovi
ven
na
obrežje
.
A
ono
ni
bilo
mrtvo
;
gibalo
je
roke
in
noge
.
Slednjič
se
vzdigne
.
Prikazen
se
jej
zdi
znana
.
To
je
—
to
je
—
on
,
to
je
—
Milko
...
Vogrin
.
“
Samega
strahú
se
je
Olga
vzdramila
ter
vsa
omamljena
klicala
:
„
To
je
—
on
,
to
je
—
Milko
...
Vogrin
.
“
Pri
teh
besedah
vstaja
,
širi
roke
,
hoče
nekaj
objeti
,
a
zdaj
izpregleda
—
in
pred
seboj
vidi
stoječo
—
svojo
mater
.
Mrkla
luč
je
obsevala
bledo
,
prestrašeno
Olgino
lice
.
Mati
jo
prime
za
roko
in
jo
pritiska
k
sebi
prašajóč
jo
:
„
Kaj
ti
je
,
moje
drago
,
ljubo
dete
?
Vzdrami
se
Olga
,
jaz
sem
!
Ali
še
ne
spiš
?
Zakaj
nisi
v
postelji
,
in
še
zdaj
oblečena
!
“
Tako
je
stavila
mati
vsa
prestrašena
še
mnogo
vprašanj
svojej
Olgi
in
jo
tolažila
.
„
Dobro
sem
storila
,
“
mislila
si
je
potém
sama
pri
sebi
,
„
da
sem
šla
gledat
,
ali
že
dekle
spi
.
“
Ko
sta
namreč
gospod
in
gospá
utihnila
in
je
bil
soprog
zaspal
,
ona
pa
ne
spati
mogla
,
premišljala
je
dolgo
o
osodi
svojega
otroka
,
konečno
pa
vstala
in
šla
v
Olgino
spalnico
.
Začudi
se
,
ko
vidi
luč
goreti
,
Olgo
še
oblečeno
ležati
na
naslonjači
.
Nekaj
časa
jo
ogleduje
,
ali
glej
,
na
enkrat
se
vzdigne
in
hiti
njej
v
naročje
,
klicajoča
imé
:
„
Milko
...
Vogrin
!
“
V
kratkem
se
je
Olga
zopet
zavedela
,
mati
jo
je
spravila
v
postelj
,
jo
iskreno
poljubila
,
ugasnola
luč
in
se
podala
v
svojo
sobo
,
zadovoljna
da
je
spravila
otroka
k
sladkemu
počitku
!
Srcé
plemenito
—
najlepši
zaklad
Hrani
in
čuvaj
,
si
star
ali
mlad
.
Utis
večerne
zabave
pri
Skenovskih
bil
je
Milku
Vogrinu
neizbrisljiv
.
Globoko
v
srce
so
mu
rezale
besede
,
ktere
je
slišal
oni
večer
gospici
Olgi
na
uhó
šepetati
iz
ust
ošabnega
nadporočnika
,
barona
Roberta
Bende
.
Nehoté
si
jih
je
večkrat
ponavljal
,
in
srd
mu
je
polnil
dušo
.
Edina
tolažba
mu
je
bila
le
to
,
da
ne
mislijo
vsi
ljudje
tako
in
da
je
gospica
Olga
v
svojem
obnašanji
proti
njemu
kazala
drugo
mišljenje
in
plemenitejše
nazore
.
Ko
so
se
teden
pozneje
Konarski
in
dr.
Vogrin
zahvaljevali
pri
Skenovskih
za
zadnje
povabilo
,
spoznal
je
Milko
,
da
mu
je
ohranila
Olga
še
isto
prijaznost
,
ktero
je
kazala
na
plesnej
zabavi
.
In
tudi
na
pohodu
,
ko
se
je
gospá
Skenovska
s
svojo
hčerjo
poslavljala
od
Konarskih
,
ni
mogel
on
v
dekličinem
obnašanji
proti
sebi
opaziti
,
da
bi
se
bil
varal
v
svojem
mnenji
,
—
in
to
je
ravno
povzdigovalo
in
tolažilo
Vogrina
.
Kakor
se
pa
pri
človeku
sploh
notranje
dušno
stanje
zrcali
v
njegovej
zvunanjosti
ter
vsaka
še
tako
majhna
srčna
žalost
vpliva
na
vse
zvunanje
gibanje
in
početje
,
tako
bi
bil
,
dragi
čitatelj
,
tudi
ti
kot
dober
opazovalec
bral
na
Vogrinovem
obrazu
in
v
njegovih
očéh
vso
znotranjo
nevoljo
.
Milko
Vogrin
,
sicer
miren
in
zgovoren
mož
,
kazal
je
zdaj
v
svojem
kretanji
in
nenavadnej
redkobesednosti
notranjo
nemirnost
.
In
tudi
sam
je
dobro
čutil
,
da
je
izpremenjen
,
zatorej
se
je
kolikor
mogoče
večjemu
občevanju
z
grofom
in
grofinjo
umikal
.
A
brez
dobrodejnega
vpliva
pa
vendar
ni
bila
ona
veselica
pri
Skenovskih
za
Milka
Vogrina
.
On
je
začel
takoj
o
istinitosti
vsega
,
kar
je
isti
večer
videl
in
slišal
,
premišljevati
.
„
Vsakej
stvari
se
pride
od
te
ali
one
strani
do
jedra
,
in
vsaka
beseda
hrani
v
sebi
nekaj
istine
,
“
trdil
je
sedaj
Vogrin
sam
pri
sebi
ter
si
mislil
:
„
Prav
ima
baron
Benda
,
ako
trdi
,
da
živim
le
od
tujih
ljudij
.
“
Ali
čudno
se
mu
je
zdelo
,
zakaj
je
pravil
o
tem
gospici
Olgi
,
tako
da
je
on
lahko
vse
od
strani
slišal
,
a
njemu
samemu
ni
ničesa
na
ravnost
v
oči
povedal
!
Tudi
to
si
je
Vogrin
dobro
tolmačil
,
takó-le
sklepajóč
:
„
Nadporočnik
Benda
je
v
svojej
bístroglednosti
spoznal
,
da
se
je
gospica
Olga
več
ko
je
bilo
treba
z
menoj
,
domačim
učiteljem
,
zabavljala
,
in
nad
tem
je
hotel
plemeniti
baron
izreči
svojo
nevoljo
in
me
pri
Olgi
osmešiti
in
na
nič
postaviti
.
“
Vse
to
večkrat
dobro
premislivši
uvidel
je
Vogrin
,
da
mora
od
zdaj
naprej
vse
žile
napenjati
,
da
si
,
naj
veljá
kar
hoče
,
stalno
mesto
pribori
.
Skrajni
čas
je
temu
pa
tudi
že
,
kajti
sedanji
njegov
učenec
,
mladi
grof
Hugon
Konarski
,
imel
je
na
jesen
iti
v
vojaško
akademijo
.
Vogrin
se
torej
odloči
tudi
letos
stalne
professorske
službe
prositi
,
a
povrh
še
osebno
pri
višjih
šolskih
uradih
dotične
prošnje
podpirati
.
Šesto
leto
že
prosi
stalne
službe
pri
ministerstvu
,
in
vsako
leto
je
ne
le
ene
,
ampak
več
,
po
pet
do
deset
prošenj
raznim
šolskim
svètom
pošiljal
.
To
ga
je
sevéda
veljalo
mnogo
denarja
,
a
zató
pa
je
vsakokrat
mogel
na
prošnji
brati
odlok
:
„
Prošeno
mesto
se
je
drugam
oddalo
.
“
Slednjič
je
izgubil
že
ves
pogum
.
Vse
nade
in
upi
so
ga
tem
bolj
zapuščali
,
čim
bližje
se
je
že
mislil
svojemu
cilju
.
Ni
se
torej
čuditi
,
da
je
hodil
Vogrin
pobitega
in
obupnega
srca
,
osobito
pa
še
,
ker
ni
imel
prijatelja
,
kteremu
bi
bil
v
svojo
tolažbo
razkrival
žalostno
svoje
stališče
.
Znanci
njegovi
slovenski
in
prijatelji
,
ki
so
se
na
Dunaji
šolali
,
delovali
so
že
skoro
vsi
in
še
delujejo
v
svojej
domovini
,
kjer
jih
narod
slovenski
dobro
pozna
;
drugi
pa
,
ki
so
ostali
v
glavnem
mestu
,
imeli
so
pa
že
svoje
ognjišče
in
se
zanimali
bolj
za
obitelj
svojo
nego
za
nesrečnega
nekdanjega
prijatelja
.
Dr.
Milko
Vogrin
bi
bil
že
davno
službo
dobil
,
ko
bi
ne
bil
tako
ponosen
bil
in
neomahljivega
značaja
.
On
ni
hotel
moledovati
in
prositi
pri
vsakej
uplivnej
osebi
,
naj
ga
podpira
in
mu
službe
izprosi
.
Najmanj
pa
bi
bil
hotel
za
tó
žrtvovati
svojo
ljubezen
do
domovine
in
svojega
naroda
,
kar
se
žalibože
o
takih
prilikah
pri
nas
Slovencih
še
dandanes
čestokrat
dogaja
.
Vogrin
si
je
mislil
:
„
Ne
prokleta
protekcija
,
ki
se
tako
hudo
šopiri
,
niti
izdajalsko
renegatstvo
naj
mi
pripomagata
do
službe
,
temveč
moje
skušnje
in
sposobnosti
.
“
In
tako
je
tudi
storil
,
kar
mu
hodi
na
veke
na
čast
in
vsem
v
posnemovalen
,
uzoren
zgled
!
Ne
vedóč
,
zakaj
se
mu
prošnje
tako
lakonično
odbijajo
,
ohrabri
se
nekega
dne
po
onej
nam
znanej
veselici
ter
gre
h
gospodu
referentu
srednjih
šol
popraševat
o
svojih
zadevah
.
Ali
Vogrin
ostal
je
tudi
po
tem
pohodu
žalosten
kakor
prej
,
dà
še
večjo
nezadovoljnost
si
mogel
na
njem
opazovati
.
Zategadel
ga
neki
dan
grofinja
Konarska
,
ko
se
je
hotel
hitro
po
obedu
posloviti
,
nagovori
:
„
Zakaj
pa
zopet
tako
naglo
,
gospod
doktor
?
Ali
me
hočete
samo
pustiti
,
saj
vidite
,
da
ni
grofa
doma
.
Ponudite
se
še
malo
!
Mladi
grof
Hugon
se
naj
danes
sam
po
obedu
zabavlja
,
a
Vi
imate
še
drugekrati
dovolj
časa
nadaljevati
svoje
Archimedske
studije
.
“
Tako
častnemu
povabilu
se
naš
dvorljivi
Vogrin
ni
mogel
,
pa
tudi
ne
smel
ustavljati
;
zatorej
dostavi
v
svojej
skromnosti
:
„
Jaz
prav
rad
ostanem
,
a
bojim
se
,
da
bi
bil
milostljivej
gospé
grofinji
dolgočasen
družnik
.
“
„
Te
slabe
lastnosti
Vam
ne
sme
nikdo
pripisovati
,
“
odvrne
s
pohvalnimi
besedami
grofinja
,
„
a
opomniti
moram
vendar
,
da
že
opazujem
več
dnij
neko
otožnost
na
Vašem
obličji
.
Že
večkrat
sem
hotela
vprašati
,
ali
ste
bolni
ali
kali
,
a
nisem
Vas
nikjer
drugje
kakor
pri
obedu
videla
,
vendar
tú
nisem
takega
vprašanja
dostojnim
smatrala
.
Zatorej
mi
danes
odkrito
brez
ovinkov
povéjte
,
kaj
Vas
tako
teži
.
“
Nenadejano
je
prišlo
Vogrinu
to
vprašanje
,
in
rudečica
ga
oblije
Grofinja
pa
je
spoznala
,
da
je
zadela
pravo
struno
in
da
se
ni
varala
v
svojem
opazovanji
.
Zaradi
tega
še
enkrat
smejé
se
poudarja
:
„
Danes
mi
ne
uidete
.
Vaše
srce
nekaj
teži
,
in
to
mi
morate
razodeti
!
“
Tako
odločnih
besed
ni
Vogrin
pričakoval
.
Zboji
se
na
tihem
,
da
bi
bila
grofinja
njegovo
srčno
udanost
do
Olge
že
opazila
.
Zatorej
se
s
prva
izgovarja
,
da
njegovo
srce
nobene
težnje
ne
občuti
,
ali
ko
mu
grofinja
na
ravnost
pové
,
da
opazuje
na
njem
že
od
onega
dne
,
ko
je
bil
pri
Skenovskih
na
plesnej
zabavi
,
neko
notranjo
otožnost
,
ni
mu
moči
dalje
tajiti
.
Ali
Milko
si
zdaj
prav
premišljeno
iz
neljube
mu
zadrege
pomaga
.
„
Občudujem
,
milostljiva
grofinja
,
kako
dobro
vse
opazujete
,
“
odgovori
nató
laskavo
Vogrin
.
„
Prav
imate
,
od
onega
dne
sem
rés
nekako
otožen
,
in
k
temu
imam
tudi
mnogo
razlogov
.
Kakor
vidite
,
treba
mi
bode
za
drugo
,
in
to
stalno
službo
skrbeti
.
Mladi
grof
Hugon
pride
od
doma
proč
v
vojaško
akademijo
,
in
jaz
sem
potém
tu
pri
Vas
,
milostljiva
grofinja
,
nepotreben
.
Prosil
sem
torej
pred
nekimi
dnevi
,
naj
mi
visoko
ministerstvo
izmed
več
razpisanih
professorskih
služeb
eno
podeli
.
Bil
sem
zaradi
tega
tudi
pri
gospodu
referentu
,
ali
kar
sem
od
njega
slišal
,
ne
dela
mi
nobenega
veselja
,
temveč
naudaja
mi
dušo
in
srce
z
veliko
bridkostjo
.
“
„
Kako
pa
to
,
“
začudi
se
grofinja
;
„
saj
ste
dober
učitelj
,
kar
vidim
pri
svojem
sinu
,
in
Vaša
spričevala
so
tudi
izvrstna
,
povrh
ste
doktor
filosofije
in
še
reservni
častnik
,
kar
tudi
človeku
pri
šolskej
disciplini
gotovo
več
koristi
,
nego
škoduje
.
“
„
To
se
meni
samemu
malo
čudno
zdi
da
dobivajo
mlajše
in
v
marsičem
slabše
moči
kakor
jaz
pred
menoj
stalne
službe
,
a
bolj
se
pa
še
zavzemanj
nad
tem
,
da
mi
je
gospod
referent
odkritosrčno
rekel
,
da
bi
bil
jaz
že
lani
službo
dobil
,
ko
bi
se
ne
bilo
o
meni
nekaj
poročalo
,
kar
me
dela
vladi
—
„
nezanesljivega
“
.
Dalje
mi
gospod
referent
ni
hotel
tajnostij
razkrivati
ter
me
odslovil
,
obljubivši
mi
svojo
pomoč
.
Šel
bi
bil
tudi
k
Nj
.
excellenci
,
gospodu
ministru
za
uk
in
bogočastje
,
ali
ta
odgovor
mi
je
bil
dovolj
in
tudi
razumljiv
.
In
to
,
milostljiva
grofinja
,
me
dela
otožnega
.
“
„
Rada
Vam
verjamem
,
gospod
doktor
,
da
polni
taka
izjava
človeku
srce
z
otožnostjo
.
A
to
tudi
ni
kaj
malega
,
saj
vémo
,
da
ne
more
človek
brez
samostalnosti
nič
kaj
vrednega
početi
.
Kakor
se
ziblje
ladija
na
valovitem
morji
sem
in
tja
ter
se
mora
valovom
izogibati
,
da
je
ne
preplavijo
,
tako
je
tudi
s
človekom
,
ki
ne
jadra
v
samostalnem
čolnu
prek
burnih
valov
sedanjega
življenja
.
Vse
želje
in
upi
mu
ostajajo
neizpolnjeni
,
in
tudi
srce
ne
najde
zaželenega
mirú
.
“
„
To
občutim
zdaj
najbolj
jaz
,
milostljiva
grofinja
,
“
nadaljuje
Vogrin
.
„
Jaz
gledam
svoj
čoln
sredi
valovitega
morja
,
a
ni
mu
pomoči
od
nobene
strani
.
Jaz
bi
klical
kakor
mornar
,
ki
vidi
ladijo
potapljati
se
,
in
prosil
pomoči
,
a
ne
vidim
rešilnega
obrežja
,
kamor
bi
se
naj
razlegal
moj
glas
.
Zaupal
sem
preveč
v
vesla
in
vrvi
svoje
ladije
,
ali
kaj
pomaga
,
če
pride
vihár
?
On
mi
odnese
vesla
in
vrvi
z
ladijo
vred
,
in
mornar
je
brez
moči
!
“
„
Nerazumljiva
se
mi
dozdeva
Vaša
prilika
,
“
odgovori
mu
na
zadnje
besede
grofinja
.
„
Vesla
in
vrvi
so
Vaša
spričevala
,
mornar
ste
Vi
,
kdo
in
kaj
pa
je
vihár
?
“
„
Kaj
je
vihár
,
grofinja
?
Viharju
na
morji
enaka
se
mi
zdi
politična
burja
,
ki
neusmiljeno
žene
državni
čoln
—
z
nami
,
slabimi
mornarji
.
“
„
Zdaj
Vas
razumen
,
kam
merite
s
svojo
priliko
,
in
mrena
mi
pada
z
očij
.
Poslušajte
!
Ne
davno
je
bilo
,
ko
nas
je
Nj
.
excellenca
,
gospod
minister
za
uk
in
bogočastje
obiskal
.
Med
drugimi
pogovori
došli
smo
tudi
na
Vaše
razmere
in
studije
.
Grof
,
moj
soprog
Vas
je
zeló
hvalil
in
poudarjal
,
kako
pride
,
da
je
tako
dobra
moč
brez
službe
državne
.
Gospod
minister
se
je
umikal
odgovoru
,
—
hočem
Vam
odkrito
govoriti
,
“
opazi
pri
teh
besedah
grofinja
,
—
„
a
naposled
je
izustil
ono
pomenljivo
besedo
:
„
Dobra
moč
ni
vselej
dobra
,
le
dobra
in
zanesljiva
je
nam
najboljša
,
in
za
té
moramo
v
prvej
vrsti
skrbeti
“
.
Meni
so
bile
,
kakor
lahko
umevno
,
te
besede
gospoda
ministra
nerazumljive
,
ali
grof
,
moj
soprog
,
raztolmačil
mi
jih
je
pozneje
rekóč
,
da
Vam
je
službovanje
za
supplenta
v
Celovci
močno
škodovalo
.
Zatorej
je
pa
tudi
poganjanje
grofovo
za
Vas
ostalo
brez
koristi
in
upliva
,
ali
upanje
še
vedno
imam
,
da
se
Vam
letos
vendar
prošnja
usliši
.
To
upanje
naj
Vas
tolaži
,
in
to
vzamete
tudi
lahko
sebój
na
Koroško
,
v
svojo
toli
ljubljeno
domovino
,
kamor
se
mislimo
letos
za
nekaj
časa
podati
,
kakor
smo
že
zadnjič
pri
Skenovskih
govorili
.
Izbijte
si
torej
tugovanje
in
vso
nevoljo
o
zmagovitem
viharji
in
burji
iz
glave
,
saj
ne
pomaga
človeku
nič
,
ali
v
svojej
onemoglosti
toži
ali
se
pa
veseli
.
Jaz
gojim
z
Vami
veselo
upanje
,
da
Vas
v
prijetnej
družbi
—
in
pri
teh
besedah
pogleda
sumljivo
in
smejé
se
Vogrina
—
iznenadi
drago
Vam
poročilo
,
da
je
prijadral
Vaš
čoln
v
varno
zavetje
!
“
„
Zahvaljujem
se
Vam
,
milostljiva
grofinja
,
za
te
tolažilne
besede
.
Človeku
dé
dobro
pri
srci
,
ako
vidi
,
kakor
zdaj
jaz
,
da
se
tudi
kdo
drug
na
svetu
zá-nj
zanima
in
čuti
z
njim
.
Danes
so
mi
bile
Vaše
besede
potrebne
.
One
so
me
povzdignole
ter
mi
povrnole
prejšnje
lahko
dušno
stanje
.
Jaz
upam
tedaj
z
Vami
,
milostljiva
grofinja
,
da
dosežem
v
kratkem
svoj
cilj
.
In
to
lepo
nado
nesem
tudi
sebój
v
svoj
domači
kraj
,
kjer
se
hočem
o
njej
greti
in
z
njo
tolažiti
.
“
„
Veseli
me
,
gospod
doktor
,
da
Vas
vidim
bolj
srčnega
.
Tako
je
prav
.
Pogum
in
srčnost
pomaga
več
nego
tožba
in
obup
.
Zdaj
pa
storite
svoje
pote
in
opravite
,
kar
še
imate
s
svojimi
prošnjami
dela
,
da
bode
do
1.
junija
vse
v
redu
.
Takoj
prve
dni
prihodnjega
meseca
odrinemo
v
kopel
na
Koroško
.
“
„
Ali
se
je
naposled
vendar
le
gospod
zdravnik
za
koroško
Belo
pri
Železnej
Kapli
odločil
,
“
vpraša
zdaj
Vogrin
grofinjo
,
kajti
prej
so
dolgo
med
več
kopelmi
ugibali
,
kam
bi
se
naj
grof
Konarski
zdravit
šel
.
„
Ravno
pred
nekimi
dnevi
se
je
konečno
Bela
na
Koroškem
odločila
.
Nasvetovala
nam
je
to
kopel
najbolj
Nj
.
excellenca
,
vojaški
minister
,
pri
kterem
je
tudi
danes
grof
v
gostéh
.
Njemu
je
ta
kopel
najbolj
pomagala
in
upam
,
da
bode
i
mojemu
soprogu
.
A
tudi
jaz
bi
si
rada
ogledala
krasno
koroško
deželo
,
o
kterej
veste
Vi
toliko
lepega
povedati
,
in
ki
že
sluje
dandanes
s
Tirolsko
vred
kot
avstrijska
Švica
.
“
„
Zarés
dežela
naša
je
krasna
,
ozaljšana
z
lepimi
jezeri
,
visokimi
gorami
,
z
mnogimi
majhnimi
,
cvetóčimi
dolinicami
.
Čudili
se
bodete
njenej
naravinej
lepoti
.
“
„
In
tudi
zabave
in
družbe
nam
ne
bode
manjkalo
,
“
nadaljnje
grofinja
.
„
Večkrat
gremo
lahko
gospó
Skenovsko
in
gospico
Olgo
v
Poreče
obiskavat
,
—
in
pri
teh
besedah
obstoji
kakor
navlašč
z
glasom
—
in
tam
bode
na
jezeru
mnogo
veselja
in
radosti
.
Tja
pride
meseca
julija
tudi
gospod
vitez
Skenovski
z
Vam
že
znanim
baronom
Bendo
.
Gospoda
nadporočnika
,
sina
baronovega
,
pa
že
najdemo
tam
,
kakor
mi
je
zadnjič
pravil
.
Dobil
je
na
dva
meseca
dopust
,
in
ta
čas
se
misli
najboljše
v
Porečah
počinoti
za
velike
vojaške
vaje
,
ki
se
imajo
vršiti
v
avgustu
in
septembru
na
Ogerskem
.
“
Zadnja
izjava
gospé
grofinje
je
kakor
strela
z
jasnega
neba
zadéla
Milka
Vogrina
.
Težko
se
je
premagoval
in
zakrival
svojo
srčno
tesnobo
.
Obraz
mu
je
postajal
zdaj
bled
,
kakor
stena
,
zdaj
rudéč
,
kakor
da
bi
se
ga
bila
vročica
lotila
.
To
premembo
je
sevéda
tudi
grofinja
zapazila
,
ali
v
svojej
rahločutnosti
ga
ni
hotela
po
uzroku
prašati
,
saj
si
ga
je
znala
že
itak
sama
tolmačiti
,
temveč
spoznavši
Vogrinovo
zadrego
pristavi
še
konečno
:
„
Tako
sem
Vam
,
gospod
doktor
,
mnogokaj
razkrila
,
kar
Vas
zna
zanimati
.
Sicer
se
pa
ohrabrite
,
uredite
vse
kar
je
treba
,
ne
obupajte
nad
samim
seboj
!
Z
Bogom
!
“
Pri
zadnjih
besedah
mu
podá
roko
v
znamenje
svoje
udanosti
in
pomilovanja
,
a
on
jo
poljubi
spoštljivo
ter
se
priklonivši
poslovi
.
Mislili
smo
si
že
,
da
je
grofinja
potolažila
Milka
Vogrina
in
mu
izgnala
iz
glave
tužno
premišljevanje
o
svojej
osodi
.
Veselili
smo
se
,
da
ga
je
tako
sočutno
pomilovala
ter
mu
vlivala
lek
upa
v
otožno
srce
njegovo
.
Ali
žalibože
,
zadnje
besede
,
ona
izjava
gospé
grofinje
,
da
že
najdemo
tam
—
v
Porečah
—
pri
Skenovskih
nadporočnika
Bendo
,
ta
rek
,
ta
misel
,
to
je
bilo
strup
njegovej
duši
.
Sprva
se
je
obraz
njegov
še
izpreminjal
,
postajal
zdaj
bled
,
zdaj
rudéč
,
ali
ko
je
dospel
Vogrin
,
prehodivši
dolgi
mostovž
,
iz
obednice
v
svojo
osamelo
sobico
,
vsedel
se
je
tja
k
mizi
pri
oknu
in
gledal
mirno
,
nepremično
ven
na
vrt
in
na
nebó
.
Ni
več
govoril
sam
sebój
in
si
tako
lajšal
srce
,
obraz
se
mu
ni
več
izprerninjal
,
bil
je
bled
,
kakor
da
bi
bila
v
telesu
zastala
kri
.
Tako
je
sedel
Milko
dolgo
časa
pozabivši
na
vse
,
kar
ga
obdaje
,
ne
menéč
se
za
svojo
osodo
in
bodočnost
.
Duh
njegov
ni
bival
zdaj
v
truplu
,
temveč
prost
vse
telesne
težkoče
in
zemskih
verig
krožil
in
plaval
je
tam
kakor
oblačič
na
nebu
pod
prostim
nebeškim
obokom
.
Iskal
je
po
cvetočih
livadah
med
dišečimi
rožicami
daleč
tam
—
ob
Vrbskem
jezeru
svojo
družico
.
In
našel
jo
je
.
Igrala
je
zdaj
s
cvetlicami
,
zdaj
letala
po
vonjivem
jezerskem
obrežji
,
zdaj
govorila
z
žuborečimi
valčeki
,
zdaj
ploskala
z
nežnimi
ročicami
po
vodi
in
smejala
se
sama
sebój
,
ako
jej
je
vodica
nagajivo
pljusknola
v
rudeče
nedolžno
ličice
!
Kakor
je
menih
v
pravljici
pozabil
ob
rajske
ptice
milem
petji
na
svet
in
čas
ter
leta
kot
minute
meril
,
tako
je
bilo
duhu
Vogrinovemu
o
teh
prizorih
.
Gledal
bi
jih
bil
—
na
veke
!
A
nekdo
potrka
na
sobina
vrata
,
Vogrin
se
vzdrami
,
in
duh
njegov
se
povrne
v
prejšnjo
realnost
.
Pred
Vogrinom
stoji
gojenec
njegov
,
grof
Hugon
,
ki
mu
z
veselim
glasom
naznanja
,
da
so
konji
za
ježo
že
osedlani
.
Milko
vstane
z
levo
roko
se
podpirajóč
,
z
desnico
pa
si
briše
čelo
,
kakor
da
bi
si
hotel
s
tem
izgnati
vse
misli
in
sanje
iz
svoje
prepolne
glave
.
Moleč
si
vzame
klobuk
in
palčico
,
plahne
z
rejo
po
zraku
,
kakor
da
bi
hotel
reči
:
„
Vse
je
zastonj
,
vse
je
proč
!
“
potém
pogladi
ljubega
mu
konjička
,
skoči
ná-nj
ter
zdirja
v
skoku
tja
pa
prašnej
cesti
,
neviden
našemu
pogledu
!
Tam
na
Koroškem
ob
Vrbskem
jezeru
pa
je
ravno
o
tem
času
uganjala
gospica
Olga
svoje
otročje
igre
.
Zdaj
je
trgala
rožice
pomladnje
,
zdaj
pljuskala
z
vodico
tla
obrežji
,
zdaj
so
smejala
sama
sebój
,
ko
so
jej
nagajivi
valčeki
namočili
obličje
z
vodo
,
ker
se
je
z
njimi
neljubo
šalila
.
To
nedolžno
njeno
igranje
kazalo
je
zarés
globok
mir
,
ki
je
vladal
v
Olginem
srci
,
med
tem
ko
je
dajal
Vogrin
notranji
srd
in
svojo
obupnost
čutiti
—
ubogemu
konjičku
.
A
zakaj
bi
ne
bila
Olga
vesela
?
saj
je
tudi
na
njo
kakor
na
vsakega
človeka
dobrodejno
uplivala
lepa
okolica
njenega
poletnega
domovanja
.
Z
njo
se
je
veselila
tudi
cela
narava
!
Pomlad
je
bujno
poganjala
.
Vsa
priroda
bila
je
tako
krasna
,
kakor
da
bi
se
bila
navlašč
zato
olepšala
,
ker
jo
je
prišla
Olga
s
svojo
materjo
obiskavat
.
Tudi
solnce
se
je
radovalo
nad
Olgo
in
njeno
materjo
,
kajti
ni
bilo
dneva
,
da
bi
ne
pozdravljalo
Vrbskega
jezera
in
njegove
lepe
nymfe
,
gospice
Olge
.
Villa
,
v
kterej
ste
bivali
Olga
in
mati
,
stala
je
tik
jezera
.
Okoli
hiše
se
je
razprostiral
krasen
vrt
,
po
kterem
so
vodili
lepo
urejeni
,
z
belimi
kamenčki
nasuti
potje
.
Zraven
vrta
je
bil
majhen
gozdič
,
polen
malega
smrečja
in
druge
plemenite
jelovine
.
Mnoga
počivališča
z
lepo
narezljanimi
sedeži
in
mizicami
pa
so
vabila
tu
sprehajalca
k
hladnemu
počitku
.
Razgled
z
villine
altane
pa
je
bil
čaroben
.
Pred
seboj
gledaš
razprostrano
,
kakor
zrcalo
čisto
jezerno
gladino
z
dvema
otokoma
.
Na
vzhodu
te
pozdravlja
visoki
Obir
,
na
zatonu
te
gleda
znameniti
Dobrač
,
na
jugu
pa
stojé
pred
teboj
stare
Karavanke
,
prek
kterih
hodi
nevidni
duh
,
ki
združuje
neločljivo
brate
kranjske
s
koroškimi
