...France
pride
,
ker
on
je
bil
še
najmehkejši
od
nas
...
Pa
tudi
oni
drugi
morda
ni
tako
zelo
hudoben
,
kakor
se
je
kazal
!
Tudi
njemu
povej
,
če
se
kdaj
vrne
,
da
sem
mu
odpustil
!
“
...
Dalje
stari
Mlakar
ni
mogel
govoriti
.
Že
te
besede
so
ga
stale
velikega
napora
.
Zamižal
je
in
odslej
je
le
še
redkokdaj
izpregledal
.
In
kadar
je
to
storil
,
se
je
videlo
,
da
iščejo
njegove
oči
samo
še
Anice
.
Na
večer
se
je
njegovo
stanje
še
shujšalo
.
Začel
je
hropeti
in
njegovi
dihljaji
so
bili
globoki
in
redki
.
Korenovi
so
prebdeli
ob
njegovi
postelji
vso
noč
.
Proti
jutru
,
ko
se
je
začelo
daniti
,
ko
se
je
na
nebu
prižigala
dneva
luč
,
pa
je
ugasnilo
njegovo
življenje
...
In
zopet
so
žalostno
peli
zvonovi
in
zopet
je
ihtela
Anica
za
krsto
.
Saj
je
vedela
,
vedela
dobro
,
kaj
je
izgubila
,
vedela
,
koliko
vroče
ljubezni
je
z
njenim
dedkom
umrlo
zanjo
.
Počasi
se
je
premikal
mrtvaški
sprevod
po
gričku
navzgor
,
žalostno
so
peli
zvonovi
,
žalostno
razlegale
se
mrtvaške
pesmi
,
Anici
pa
se
je
tem
bolj
krčilo
srce
,
ker
se
je
iznova
spominjala
tudi
mamice
svoje
,
ki
je
počivala
tam
gori
ter
spala
spanje
,
iz
katerega
se
ni
dala
priklicati
,
dasi
se
njeno
otroško
srce
še
vedno
ni
moglo
sprijazniti
z
mislijo
,
da
ostane
vedno
,
vedno
tako
.
Votlo
so
zagrmele
grude
ob
krsto
,
Anica
pa
je
zdrknila
na
kolena
in
glasno
zajokala
,
kakor
bi
se
na
ta
način
kaj
izprositi
dalo
.
S
solzami
v
očeh
jo
je
dvignil
Koren
ter
jo
potegnil
vstran
od
jame
.
Toliko
je
bila
na
boljem
zdaj
od
tistikrat
,
ko
so
ji
zakopavali
mamico
,
da
je
imela
človeka
,
ki
jo
je
tolažil
.
„
Nič
ne
jokaj
,
Anica
,
“
ji
je
prigovarjal
Koren
,
saj
si
naša
!
V
Boga
zaupaj
!
Kar
stori
on
,
je
vse
prav
!
“
Ali
Anica
se
ni
mogla
potolažiti
.
Jokala
je
vso
pot
tudi
nazaj
grede
,
ž
njo
pa
je
jokal
Nejče
,
ki
je
hodil
poleg
nje
ter
jo
držal
za
roko
...
Par
tednov
po
tistem
,
ko
so
bili
zagrebli
starega
Mlakarja
v
hladno
zemljo
,
je
pridrdrala
po
vasi
lepa
,
svetla
kočija
.
Dva
brhka
konja
sta
bila
vprežena
pred
njo
.
Ljudje
so
se
ustavljali
in
ugibali
,
kaj
pomeni
to
in
njih
začudenje
je
bilo
tem
večje
,
ko
se
je
ustavila
kočija
blizu
Mlakarjevega
pogorišča
in
je
stopil
iz
nje
lepo
oblečen
gosposki
človek
z
dolgo
,
že
nekoliko
osivelo
brado
.
Poznalo
se
mu
je
,
da
je
presenečen
.
Koren
je
bil
ravno
zunaj
,
ko
se
je
bila
ustavila
kočija
.
Ko
zapazi
tujega
človeka
,
pohiti
k
njemu
.
Deloma
ga
je
imela
radovednost
,
kdo
je
,
deloma
bi
mu
bil
rad
postregel
,
ker
se
mu
je
zdelo
,
da
bi
rad
nekaj
pozvedel
.
„
Kaj
se
je
zgodilo
tukaj
?
“
vpraša
tujec
Korena
,
ko
se
mu
je
bil
približal
.
„
Nesrečo
smo
imeli
,
gospod
,
nesrečo
!
“
„
Pa
kako
je
prišlo
to
?
“
„
Žalostna
povest
,
gospod
,
ki
je
ne
pripovedujem
rad
!
“
Tujec
pomolči
nekoliko
,
potem
pa
reče
:
„
In
gospodar
te
hiše
—
kje
je
zdaj
?
“
„
Ni
ga
že
dalje
časa
doma
.
Šel
je
po
svetu
,
ne
da
bi
vedeli
kam
.
O
tej
nesreči
ne
ve
še
nič
...
“
„
Po
svetu
ni
šel
brez
vzroka
...
“
„
Vzroki
so
bili
taki
,
da
...
Ne
vem
,
če
bi
se
kratkočasili
,
ako
bi
vam
pravil
...
“
„
Rad
bi
vedel
,
pripomni
tujec
,
„
kajti
...
“
Hotel
je
nekaj
povedati
,
a
umolknil
je
,
kakor
bi
si
bil
premislil
.
Morda
je
pričakoval
,
da
zve
tako
bolj
gotovo
čisto
resnico
,
ako
ne
izda
,
zakaj
se
zanima
za
usodo
Mlakarjeve
rodbine
.
„
Potem
pa
vas
prosim
,
da
stopite
malo
k
meni
na
dom
.
Povest
je
precej
dolga
in
naveličala
bi
se
tu
stati
.
“
Šla
sta
v
hišo
.
Ko
je
bil
Koren
ponudil
tujcu
stol
,
je
začel
pripovedovati
to
in
ono
iz
zgodovine
Mlakarjeve
hiše
,
dasi
brez
pravega
reda
.
Čudno
se
mu
je
zdelo
,
da
neznani
človek
tako
pazljivo
posluša
stvari
,
ki
ga
po
njegovem
mnenju
niso
imele
nič
brigati
.
Domišljal
si
je
,
da
je
gospod
,
ki
govori
ž
njim
,
kak
dobrohoten
bogataš
,
ki
je
videl
nesrečo
in
je
bil
morda
pripravljen
,
ponesrečenim
priskočiti
na
pomoč
.
Toda
zakaj
bi
bil
potem
tako
nemiren
?
Semtertja
se
je
zganil
med
njegovim
pripovedovanjem
in
ko
je
omenil
tudi
parkrat
Franceta
Mlakarja
,
je
bil
v
vidni
zadregi
.
Koren
je
po
tihem
ugibal
semtertja
in
začelo
se
mu
je
malo
dozdevati
...
Pa
ne
,
to
ni
mogoče
!
Kako
bi
mogel
biti
to
France
Mlakar
?
Saj
ga
je
vendar
dobro
poznal
...
Seveda
,
brada
človeku
včasih
popolnoma
izpremeni
obraz
.
In
pa
leta
...
leta
...
Vse
dvojbe
so
se
Korenu
razpršile
,
ko
je
tujec
vprašal
:
„
Kaj
pa
oče
...
oče
moj
?
“
„
Ah
,
ti
si
—
France
?
“
vzklikne
Koren
in
vstane
s
sedeža
.
„
Da
,
jaz
sem
,
dobri
moj
Koren
!
“
In
stara
znanca
in
nekdanja
prijatelja
sta
si
podala
roke
.
„
Kaj
sem
mislil
!
“
si
očita
Koren
.
„
Po
glasu
bi
te
bil
moral
poznati
,
če
ne
po
drugem
!
“
„
Človek
se
izpremeni
in
tudi
glas
mu
postane
drugačen
,
ako
živi
dolgo
pod
drugim
podnebjem
.
Toda
zdaj
odgovori
na
moje
vprašanje
,
dragi
moj
Koren
,
in
povej
mi
hitro
,
kje
so
moj
oče
?
“
Korenu
je
bilo
tesno
pri
srcu
,
toda
resnice
ni
mogel
prikrivati
.
„
Tvojega
očeta
smo
pred
kratkim
pokopali
.
Nekoliko
ur
pred
smrtjo
so
te
imeli
v
mislih
,
naročili
so
mi
,
da
naj
ti
povem
,
da
bi
te
bili
radi
prosili
odpuščanja
,
če
bi
te
bili
videli
še
živega
!
“
Zdaj
France
Mlakar
ni
mogel
več
zadržati
solz
,
ki
so
mu
že
prej
silile
v
oči
.
Zakrije
si
obraz
z
obema
rokama
in
ihtel
je
kot
majhno
dete
.
„
Oče
,
o
moj
oče
!
“
je
vzdihoval
.
„
O
zakaj
nisem
poslušal
glasu
svojega
srca
,
zakaj
se
nisem
prej
napotil
proti
domu
!
Odpustite
,
oče
,
odpustite
!
O
,
to
je
kazen
božja
!
Ta
nesrečna
trma
moja
!
Mislil
sem
,
da
bi
ne
bil
mož
,
ako
bi
ne
delal
tako
;
zdaj
vidim
,
da
sem
bil
abotnež
,
velik
abotnež
,
ki
je
dal
samega
sebe
ob
najlepše
,
ob
najdražje
!
...
Kaka
tolažba
bi
bila
zame
,
če
bi
bil
zrl
njemu
,
ki
je
bil
oče
moj
,
še
enkrat
v
svojem
življenju
v
blagi
obraz
!
A
zdaj
je
zaman
vsaka
tožba
!
“
Te
besede
Franceta
Mlakarja
so
bile
polne
iskrenosti
in
nihče
ni
dvomil
,
da
mu
prihajajo
iz
globočine
srca
.
Vsem
se
je
smilil
,
ki
so
ga
slišali
in
vsi
so
si
brisali
oči
,
ki
so
videli
njegovo
resnično
žalost
.
Koren
je
nato
poklical
Anico
,
ter
jo
pripeljal
pred
strica
.
„
In
zdaj
moram
še
to
povedati
,
“
je
nadaljeval
Koren
,
„
kar
se
tiče
te
zapuščene
sirote
.
Zadnja
prošnja
tvojega
očeta
do
tebe
je
bila
,
da
se
usmiliš
deklice
in
skrbiš
zanjo
.
Sicer
ji
ni
tudi
pri
nas
nič
hudega
,
ker
jo
imamo
radi
,
kakor
svojo
,
toda
povedati
ti
moram
to
.
“
„
Vsaj
ta
mi
je
ostala
!
“
je
odgovoril
France
Mlakar
in
pritisnil
deklico
nase
.
„
Saj
pojdeš
z
menoj
,
kaj
ne
,
Anica
?
“
Anica
se
je
spomnila
,
koliko
dobrega
ji
je
pravil
dedek
o
njenem
stričku
,
kako
ji
je
obetal
,
da
pride
ponjo
in
da
se
ji
bo
dobro
godilo
pri
njem
,
in
takoj
se
ga
je
oklenila
z
vso
ljubeznijo
.
Pritrdila
je
rada
na
njegovo
vprašanje
in
hvaležno
ga
je
pogledala
.
France
Mlakar
je
nato
vstal
in
rekel
:
„
Žalostne
reči
si
mi
povedal
,
moj
prijatelj
!
In
žalost
,
samo
žalost
sem
našel
tam
,
kjer
sem
mislil
,
da
me
po
tolikem
času
čaka
veselje
!
Želja
,
da
bi
še
enkrat
videl
svojega
očeta
,
se
mi
ni
izpolnila
.
Na
mestu
,
kjer
je
stala
moja
rojstna
hiša
,
sem
našel
pogorišče
!
Vse
sem
izgubil
in
ničesar
ni
več
,
kar
bi
me
vezalo
na
ta
kraj
.
Moje
srce
bi
tu
ne
moglo
biti
nikdar
veselo
,
kajti
kamorkoli
bi
se
ozrl
,
bi
se
mi
budili
žalostni
spomini
.
Zato
je
najbolje
,
da
grem
zopet
...
Samo
to
je
,
kar
me
tolaži
:
da
me
oče
ni
imel
za
izgubljenega
in
da
je
imel
trdno
vero
v
to
,
da
sem
si
pomagal
v
življenju
.
Ko
bi
te
vere
ne
bil
imel
,
ne
bi
bil
dajal
takih
naročil
zaradi
tega
otroka
.
Meni
je
pa
to
v
največjo
srečo
,
da
bom
mogel
spolnovati
v
tem
pogledu
njegovo
željo
!
Pojdi
,
pojdi
,
Anica
,
vse
hočem
storiti
zate
!
“
In
vroče
je
poljubil
deklico
.
Proti
Korenu
pa
je
še
pripomnil
:
„
Jako
sem
ti
hvaležen
,
dragi
Koren
,
za
vse
,
kar
si
storil
dekletu
in
mojemu
očetu
.
Vem
,
da
bi
ne
videl
rad
,
ako
bi
te
vprašal
,
koliko
sem
ti
dolžan
,
kajti
kdor
dela
dobro
na
ta
način
,
kakor
si
delal
ti
,
ne
dela
za
plačilo
.
Nočem
te
torej
žaliti
.
Toda
to
moraš
dovoliti
,
da
ti
povrnem
škodo
,
ki
ti
jo
je
napravil
ogenj
.
Zanetila
ga
je
žena
mojega
brata
,
ki
jo
vendarle
moram
prištevati
k
svojim
ljudem
,
pa
naj
je
še
taka
!
...
Od
mojih
ljudi
ti
je
prišla
škoda
in
moja
dolžnost
je
,
da
ti
jo
vsaj
deloma
poravnam
.
“
Izrekši
seže
v
žep
in
stisne
Korenu
nekaj
papirnatega
denarja
v
roko
.
Koren
se
je
branil
in
branil
,
rekoč
,
da
nima
posebne
škode
,
ker
je
bil
zavarovan
,
toda
France
Mlakar
mu
je
rekel
:
„
Če
hočeš
,
da
se
ne
ločim
s
težkim
srcem
od
tebe
,
sprejmi
to
!
In
pa
še
to
vzemi
in
preskrbi
očetu
primeren
nagrobni
spomenik
.
Zakaj
jaz
grem
zdaj
in
ne
vem
,
kdaj
se
zopet
vrnem
!
Pozabiti
moram
malo
na
to
,
kar
sem
videl
in
navaditi
se
na
vse
ono
,
kar
se
ne
da
več
izpremeniti
.
“
Koren
je
zdaj
vzel
denar
in
obljubil
,
da
stori
vse
po
njegovi
želji
.
„
In
zdaj
greva
,
kaj
ne
da
,
Anica
?
“
Anico
so
preoblekli
še
nekoliko
,
potem
pa
sta
sedla
v
voz
.
Konjska
kopita
so
zapeketala
in
kočija
je
oddrdrala
zopet
proti
kraju
,
odkoder
je
bila
prišla
.
Anici
se
je
zdelo
vse
kakor
v
sanjah
.
Nič
se
ni
poslovila
od
nikogar
,
niti
od
Nejčeta
,
tako
je
bila
zmedena
.
In
ko
je
sedela
zdaj
v
vozu
poleg
svojega
strica
,
se
je
včasih
plaho
ozrla
vanj
,
kakor
bi
se
bala
,
da
bi
vse
to
res
ne
bilo
,
bala
,
da
bi
se
tudi
te
sanje
ne
razpršile
tako
v
nič
,
kakor
se
jih
je
razpršilo
že
toliko
...
Od
časa
do
časa
se
je
spomnila
svoje
krute
mačehe
in
tedaj
se
je
vselej
zdreznila
.
Bala
se
je
,
da
ne
bi
planila
kje
izza
kakega
grma
ter
skočila
proti
nji
.
Toda
take
misli
ji
je
pregnal
vselej
pogled
v
dobrohotni
stričev
obraz
,
ki
se
ji
je
tako
prijazno
smehljal
.
Ko
sta
bila
prišla
do
pod
griča
,
na
katerem
je
stala
župnijska
cerkev
s
pokopališčem
,
veli
stric
ustaviti
konja
ter
reče
dekletu
:
„
Pojdiva
se
poslovit
tja
gori
,
Anica
!
“
In
šla
sta
.
Anica
je
pokazala
stricu
grob
njenega
dedka
in
njene
matere
.
In
spomnila
se
je
zdaj
na
to
in
ono
,
spomnila
zlasti
na
prikazni
,
ki
jih
je
včasih
imela
.
Vedela
je
zdaj
,
da
njena
mamica
nanjo
ni
pozabila
,
ampak
da
je
prosila
zanjo
in
ji
izprosila
to
,
da
se
je
vrnil
striček
ter
jo
vzel
k
sebi
.
In
zdelo
se
ji
je
,
kakor
bi
čula
tudi
zdaj
glas
:
„
Anica
,
pridna
bodi
!
“
Ona
pa
je
potihem
obljubovala
svoji
mamici
,
da
bode
vsekdar
pridna
in
poštena
,
tako
da
jo
bo
striček
rad
imel
.
Zamišljen
je
stal
Franc
Mlakar
na
grobu
svojega
očeta
,
in
da
je
njegovo
srce
polno
bridkega
čustva
je
pričalo
to
,
da
se
mu
je
zdajpazdaj
utrnila
solza
iz
očesa
ter
mu
spolzela
po
licu
nizdol
.
„
Ti
,
ti
bi
se
bil
moral
ponižati
,
“
je
očital
sam
sebi
,
„
ti
bi
se
bil
moral
oglasiti
,
ki
ti
je
šlo
dobro
!
Saj
bi
bil
morda
zdaj
revež
,
če
bi
ne
bilo
prišlo
tisto
pismo
!
Hvaležen
bi
bil
moral
biti
očetu
,
ah
,
pa
sem
ga
pustil
tako
!
...
“
Kar
ločiti
se
ni
mogel
od
gomile
,
ki
je
krila
zemske
ostanke
njegovega
dragega
očeta
in
sploh
ne
od
kraja
,
ki
ga
je
tako
živo
spominjal
na
blažena
otroška
leta
.
Saj
je
kot
otrok
tudi
on
sem
gori
prihajal
,
sem
ga
je
vodila
majhnega
mati
v
cerkev
,
sem
je
pozneje
tudi
sam
rad
prihajal
.
Na
vse
srečne
ure
tedanjih
dni
se
je
spomnil
in
neko
domotožje
se
ga
je
lotevalo
ob
teh
spominih
...
Potegnila
je
sapa
,
zašuštelo
je
v
vrhovih
košatih
lip
,
njemu
pa
je
bilo
,
kakor
bi
ga
bil
nagovoril
kdo
izmed
njegovih
ljubih
znancev
iz
mladostnih
let
.
Ah
,
kolikrat
se
je
mudil
pod
temi
lipami
in
vlekel
vase
vonj
dišečega
cvetja
,
hladil
in
krepčal
se
v
hladni
senci
,
poslušal
brnenje
pridnih
čebelic
,
ki
so
poletavale
s
cveta
na
cvet
,
divil
se
petju
ptičev
,
ki
so
imeli
tu
svoje
domovanje
.
O
lepa
leta
žarne
mladosti
!
Tedaj
je
bila
sama
sreča
,
samo
veselje
!
Zdaj
so
mu
spomini
na
vso
to
srečo
budili
le
otožnost
v
srcu
!
Bogat
je
bil
,
a
prave
zadovoljnosti
v
prsih
ni
bilo
!
...
Pokleknil
je
in
dotaknil
se
s
čelom
prsti
,
ki
je
počivala
na
prsih
njegovega
očeta
,
potem
je
prijel
Anico
za
roko
in
jo
odvedel
.
Molče
sta
stopala
z
griča
nizdol
,
vtopljena
vsak
v
svoje
misli
...
Prišedši
do
voza
sta
se
usedla
zopet
,
bič
je
počil
in
voz
je
zdrdral
.
In
šlo
je
dalje
in
dalje
,
v
kraje
,
katerih
Anica
ni
poznala
.
Kakor
bi
sanjala
,
se
ji
je
zdelo
.
France
Mlakar
pa
se
je
tedaj
šele
,
ko
je
bil
na
pokopališču
,
prav
zavedel
naročila
svojega
rajnega
očeta
.
Bilo
mu
je
v
veliko
tolažbo
,
da
izpolni
lahko
njegovo
željo
ter
poravna
na
ta
način
deloma
to
,
kar
mu
je
bil
kot
sin
ostal
dolžan
.
Anica
je
menda
čutila
ljubezen
stričevo
.
Nič
več
je
niso
plašile
neprijetne
misli
.
Z
nekakim
koprnenjem
se
je
stisnila
k
njemu
,
kakor
se
je
stiskala
nekdaj
k
svoji
mamici
in
pozneje
k
svojemu
dedku
...
Pri
Korenu
je
bilo
nekaj
časa
po
Aničnem
odhodu
vse
narobe
.
Navadili
so
se
bili
deklice
tako
,
da
jim
jo
je
manjkalo
zdaj
povsod
.
Najbolj
pa
jo
je
pogrešal
Nejče
.
Verjeti
ni
mogel
,
kako
je
bilo
mogoče
,
da
se
je
brez
njega
odpeljala
v
daljni
svet
.
In
še
pogledala
ga
ni
,
ko
je
odhajala
!
Prav
kakor
bi
mu
bila
hotela
pokazati
,
da
je
ona
poslej
vse
kaj
drugega
nego
on
!
Žalilo
ga
je
malce
to
,
toda
takoj
bi
ji
bil
odpustil
,
če
bi
se
bila
hotela
vrniti
.
Bilo
mu
je
tako
dolgčas
po
njej
,
da
se
je
večkrat
razjokal
.
Odkar
se
je
bila
preselila
k
njim
,
je
bil
pozabil
na
druge
otroke
in
skoro
vedno
sta
se
sama
igrala
.
Zato
zdaj
ni
vedel
,
kam
bi
se
dejal
.
Da
bode
črez
nekaj
dni
že
laglje
prenašal
izgubo
,
ki
ga
je
bila
zadela
,
in
da
čas
polagoma
zaceli
rane
njegovemu
mlademu
srcu
,
tega
ni
slutil
.
Premalo
je
še
poznal
življenje
.
In
zaradi
tega
je
jokal
in
nobene
besede
ga
niso
mogle
potolažiti
.
Njegovemu
očetu
pa
nekatere
druge
stvari
pri
tem
niso
bile
prav
.
Prepozno
se
je
spomnil
,
da
bi
bil
moral
Franceta
vprašati
še
to
in
ono
.
Zlasti
pa
bi
bil
moral
zvedeti
,
od
kod
je
bil
prišel
in
kam
se
vrača
.
„
Saj
pravim
,
no
,
“
se
je
jezil
.
„
Komaj
se
pokaže
,
pa
odfrči
zopet
,
kakor
ptič
!
Ali
bi
se
ne
bil
pomudil
lahko
teden
dni
v
svojem
rojstnem
kraju
?
Ali
šinilo
mu
je
v
glavo
,
da
mora
takoj
nazaj
in
šel
je
!
Pa
kaj
bi
se
čudil
!
Zadosti
je
,
da
je
Mlakar
!
“
France
Mlakar
je
bil
tistikrat
,
ko
mu
je
bilo
došlo
ono
trdo
pismo
,
radi
katerega
se
je
njegov
oče
celo
življenje
tako
zelo
kesal
,
na
Dunaju
.
Ondi
je
bil
odložil
vojaško
suknjo
in
ondi
je
hotel
pričakati
očetovega
odgovora
na
svoje
pisanje
.
Slutil
je
malo
,
da
odgovor
,
ki
mu
je
imel
priti
,
ne
bo
tak
,
kakršnega
bi
si
želel
in
pripravljal
se
je
že
na
to
,
da
si
poišče
kako
službo
,
ki
bi
ga
preživela
za
silo
.
Ali
dasi
se
je
nadejal
nepovoljnega
odgovora
,
tako
osornih
besedi
od
očeta
vendar
ni
pričakoval
.
Kakor
bi
mu
bil
zasadil
kdo
nož
v
srce
,
tako
so
ga
ranile
tiste
besede
.
„
Glej
,
da
mi
ne
prideš
nikdar
več
pred
oči
!
“
...
Tako
je
stalo
črno
na
belem
.
Ah
,
kolikrat
je
prečital
te
besede
!
Ni
mogel
verjeti
in
ni
mogel
!
Spravil
je
pismo
,
a
ni
ga
strpelo
,
iznova
je
posegel
ponj
,
iznova
ga
razgrnil
.
In
čim
večkrat
ga
je
čital
,
tem
bolj
ga
je
bolelo
.
Njegov
oče
,
njegov
lastni
oče
mu
piše
tako
!
Če
bi
bil
že
kaj
zakrivil
!
Toda
kaj
more
on
za
to
,
da
so
ga
vtaknili
v
vojaško
suknjo
?
Ah
,
saj
bi
bil
stokrat
raje
študiral
!
Ali
iztrgali
so
ga
iz
učenja
in
zdaj
ni
šlo
in
ni
šlo
več
z
učenjem
.
Milo
mu
je
bilo
pri
srcu
,
ko
je
pomislil
,
da
oče
tega
noče
umeti
.
Ali
je
zaslužil
,
da
ga
peha
tako
od
sebe
?
Naj
bi
mu
bil
očital
,
četudi
po
nedolžnem
!
Zdela
bi
se
mu
bila
umevna
njegova
nejevolja
.
Toda
tako
neusmiljenih
besed
bi
ne
bil
smel
rabiti
njemu
nasproti
!
Njegov
sin
je
bil
!
Da
zadene
pri
tem
morda
kaj
krivde
njegovega
brata
,
ki
je
pisal
pismo
v
očetovem
imenu
,
mu
ni
prišlo
na
misel
.
Včasih
se
mu
je
zazdelo
,
da
oče
ni
mislil
tako
hudo
,
toda
takoj
ga
je
zopet
zabolelo
pri
srcu
.
Ni
se
mogel
potolažiti
.
Vedno
in
vedno
so
mu
zvenele
tiste
tako
nemile
besede
po
ušesih
.
„
Glej
,
da
mi
ne
prideš
nikdar
več
pred
oči
!
“
Kakor
blazen
se
je
včasih
zasmejal
,
ko
jih
je
prečital
.
Njemu
ni
bilo
dano
,
da
bi
bil
kaj
slišal
in
—
pozabil
.
Površnosti
ni
poznal
.
V
vsaki
stvari
se
je
skušal
poglobiti
do
dna
.
In
tako
je
vzel
tudi
te
besede
v
njih
celi
dalekosežnosti
.
Kdo
drug
bi
si
bil
storil
morda
ubogo
malo
iz
njih
,
on
pa
jih
je
razmotrival
tako
dolgo
,
da
jim
je
podtaknil
naposled
najhujši
pomen
,
ki
so
ga
mogle
imeti
.
„
Glej
,
da
mi
ne
prideš
nikdar
več
pred
oči
!
“
Te
že
same
na
sebi
trdosrčne
besede
so
zadobile
še
hujšo
ostrino
vsled
okolnosti
,
v
katerih
se
je
nahajal
.
V
najhujši
stiski
je
prosil
očeta
pomoči
,
prosil
lepo
,
kakor
le
more
prositi
otrok
svojega
očeta
,
a
namesto
pomoči
tak
odgovor
!
Lačen
je
bil
,
da
se
mu
je
temnilo
pred
očmi
,
usmiljenja
si
je
želel
,
pa
je
naletel
na
toliko
trdosrčnost
pri
lastnem
očetu
!
Občutil
je
očetov
odgovor
kot
grozno
krivico
,
njegovo
srce
je
napolnila
nepopisna
grenkoba
in
zakrknilo
mu
je
v
čudnem
gnevu
.
Torej
nikdar
več
pred
oči
?
...
Pa
bodi
!
...
Preden
je
bil
k
vojakom
vzet
,
si
je
bil
prislužil
s
podučevanjem
nekoliko
denarja
.
Ker
je
bil
varčen
in
v
svojih
potrebah
skromen
,
tudi
pri
vojakih
ni
vsega
porabil
.
Ali
akoravno
si
zdaj
niti
najpotrebnejšega
ni
privoščil
,
se
je
ta
mali
prihranek
hitro
stopil
.
Ko
je
nekega
dne
preštel
drobiž
,
ki
mu
je
bil
ostal
,
je
imel
ravno
še
toliko
,
da
je
šel
lahko
čašico
črne
kave
pit
,
ako
je
hotel
.
Morda
bi
bilo
pametneje
,
če
bi
si
bil
kupil
kruha
.
Toda
zaužil
ni
bil
že
dolgo
nič
toplega
in
zakoprnel
je
po
gorki
pijači
.
Zavil
je
torej
v
kavarno
.
A
potem
?
...
Kaj
naj
stori
potem
?
Bridko
se
je
nasmehnil
temu
vprašanju
.
Ves
čas
se
je
trudil
,
da
bi
dobil
kako
službo
,
a
bilo
je
kakor
zakleto
.
Povsod
so
odklanjali
njegovo
ponudbo
,
ali
pa
ga
tolažili
s
prihodnostjo
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
bi
se
norčevali
iz
njega
,
če
mu
je
rekel
kdo
:
„
Pa
se
oglasite
pozneje
enkrat
.
Morda
se
dobi
potem
kaj
za
vas
!
“
S
prihodnostjo
naj
bi
ga
bili
tolažili
,
ako
bi
bil
za
sedanjost
preskrbljen
!
Tako
pa
prihodnosti
niti
učakati
ni
mogel
!
Polagoma
je
srebal
kavo
,
dasi
bi
bil
najraje
vso
na
dušek
popil
.
Opazoval
je
,
kako
se
pri
vsakem
požirku
manjša
topla
pijača
.
Še
enkrat
bo
dvignil
skodelico
k
ustom
in
prazna
bo
!
A
potem
?
...
Zagomazelo
mu
je
po
udih
.
Ali
naj
nastopi
še
enkrat
trnjevo
pot
,
naj
gre
iznova
popraševat
po
zaslužku
?
...
Preslabega
se
je
že
čutil
za
tako
pot
in
tudi
poguma
ni
več
imel
.
Kaj
torej
?
...
„
Smrt
!
“
mu
je
šinilo
skozi
možgane
.
„
O
oče
,
ko
bi
vedel
,
kaj
si
mi
storil
!
...
Nikdar
več
pred
tvoje
oči
!
...
Pa
bodi
!
“
Poklical
je
,
plačal
in
vstal
.
A
ko
se
dvigne
,
zapazi
,
da
ima
uprte
vanj
oči
človek
,
ki
se
mu
je
zdel
znan
.
Neprijetno
mu
je
bilo
to
.
Nobenega
znanca
si
ni
želel
zdaj
v
obližju
.
Sam
je
hotel
biti
.
Z
nikomur
si
ni
želel
več
govoriti
.
Hotel
se
je
zasukati
in
oditi
.
Toda
v
istem
hipu
se
sklone
oni
pokoncu
in
ga
pokliče
:
„
Mlakar
!
“
To
ga
je
iznenadilo
tako
,
da
je
nehote
obstal
.
„
Saj
si
,
kaj
ne
,
da
si
Mlakar
?
Ali
ne
poznaš
več
svojega
Ivota
?
“
Pozdrav
je
bil
tako
prisrčen
,
da
ni
mogel
biti
nevljuden
.
In
za
hip
je
pozabil
svojo
nesrečo
,
pozabil
na
svoj
žalostni
sklep
,
ko
je
spoznal
svojega
prijatelja
in
součenca
.
Ivo
je
bil
Srb
,
doma
iz
Belgrada
.
Šolal
se
je
na
trgovinski
šoli
v
Ljubljani
,
ko
je
hodil
France
v
latinske
šole
.
Poučeval
ga
je
v
nemščini
in
tudi
slovenščini
,
dočim
se
je
on
od
njega
srbščine
učil
.
Bila
sta
približno
ene
starosti
in
oba
navdušena
Slovana
.
Tako
ju
je
vezalo
kmalu
tesno
in
odkritosrčno
prijateljstvo
.
„
In
kaj
delaš
ti
tu
,
Ivo
?
“
vpraša
France
prijatelja
,
ko
si
je
bil
nekoliko
opomogel
od
prvega
presenečenja
.
„
Trgovinski
opravki
!
...
Pa
kaj
bi
stala
tu
,
pojdiva
pit
kozarec
vina
.
Pomeniti
se
imava
marsikaj
.
“
France
Mlakar
bi
se
bil
morda
branil
,
a
prijatelj
ga
je
prijel
za
roko
ter
ga
odvedel
s
seboj
.
„
Pa
kaj
,
pa
kaj
delaš
vendar
ti
tukaj
?
“
je
vprašal
Ivo
,
ko
sta
bila
trčila
ter
izpila
prvi
kozarec
.
„
Malo
bled
se
mi
zdiš
.
Pa
vsaj
nisi
bolan
?
“
France
je
čutil
novo
moč
v
svojih
udih
,
ko
je
bil
pokusil
vino
.
Jezik
se
mu
je
razvozljal
in
povedal
je
ob
kratkem
prijatelju
,
v
kakih
stiskah
je
.
Ta
je
pomislil
malo
potem
pa
rekel
:
„
Veš
kaj
,
prijatelj
,
pojdi
z
menoj
v
Srbijo
!
Saj
si
vedno
trdil
,
da
bi
rad
videl
,
kako
mi
tam
doli
živimo
.
Zdaj
se
ti
nudi
najlepša
prilika
v
to
.
Moj
oče
ima
veliko
trgovino
in
za
človeka
,
ki
zna
toliko
jezikov
kakor
ti
,
se
dobi
v
trgovini
kmalu
kako
mesto
.
Ostaneš
pri
nas
dokler
se
ti
ljubi
;
ako
dobiš
kaj
boljšega
,
pa
greš
zopet
!
“
Francetu
oso
se
bile
ob
dobri
kapljici
temne
misli
kmalu
razpršile
in
vesel
je
segel
svojemu
prijatelju
v
roko
.
Tako
je
prišel
na
daljnji
jug
.
Ivotov
oče
je
bil
prijazen
,
ali
strog
in
precej
varčen
mož
.
Rad
je
sprejel
Franceta
,
na
sinovo
priporočilo
v
svojo
službo
,
ali
kdove
kake
plače
mu
ni
obljubil
.
Toda
France
je
bil
tudi
s
tem
zadovoljen
.
Zvesto
je
opravljal
svojo
službo
in
vedno
gledal
na
to
,
da
je
bil
njegov
gospodar
zadovoljen
ž
njim
.
Storil
je
to
tem
raje
,
ker
mu
Ivo
nikdar
ni
dal
občutiti
,
da
je
on
gospodarjev
sin
in
ker
ni
hotel
,
da
bi
bil
oče
sinu
zaradi
njega
kaj
očital
.
Polagoma
se
je
bil
privadil
službi
in
novim
razmeram
in
ker
doma
ni
imel
,
ga
tudi
domotožje
ni
mučilo
.
Pač
se
je
včasih
spomnil
še
očetovega
pisma
in
še
vedno
so
ga
bolele
besede
,
ki
so
stale
v
njem
,
ali
v
službi
je
vsakokrat
hitro
pozabil
na
vse
to
.
Šest
let
je
bilo
že
poteklo
.
France
pa
je
bil
še
vedno
na
svojem
mestu
.
Včasih
,
zlasti
o
praznikih
,
kakor
o
Božiču
in
Veliki
noči
,
se
je
dogodilo
,
da
se
je
spomnil
svojega
rojstnega
kraja
,
spomnil
svoje
domače
hiše
.
Ob
takih
prilikah
si
je
zaželel
,
da
bi
imel
koga
doma
,
ki
bi
mu
mogel
pisati
,
mogel
pogovoriti
se
malo
ž
njim
.
Toda
nikogar
ni
imel
.
Z
bratom
si
,
odkar
je
hodil
v
mesto
v
šolo
,
nista
bila
dobra
.
In
očetu
?
Srce
ga
je
opominjalo
,
da
naj
se
oglasi
,
da
naj
piše
,
ali
tedaj
mu
je
zazvenelo
vselej
nasproti
:
„
Glej
,
da
mi
nikdar
več
ne
prideš
pred
oči
!
“
In
opustil
je
to
misel
,
potem
pa
pozabil
na
vse
skupaj
.
Šest
let
je
bilo
poteklo
,
ko
je
njegov
gospodar
umrl
.
Ivo
pa
se
je
šele
zdaj
prav
izkazal
prijatelja
,
ko
je
bil
nastopil
očetovo
dedščino
ter
prevzel
trgovino
po
njem
.
Stopil
je
pred
Franceta
in
mu
rekel
:
„
Ves
čas
,
kar
si
pri
nas
,
sem
opazoval
tvoje
vestno
delovanje
.
Moj
oče
je
bil
sicer
dober
mož
,
ali
ni
imel
tistega
preudarka
,
da
bi
bil
vedel
primerno
ceniti
tvoje
delo
.
Jaz
pa
nisem
hotel
siliti
vanj
,
da
bi
ne
bil
spravil
kakega
nesoglasja
med
vaju
.
Zdaj
pa
je
prišel
čas
,
da
se
ti
izkažem
hvaležnega
za
tvoj
trud
,
kajti
naposled
si
se
trudil
tudi
zame
.
Jaz
nimam
tistih
zmožnosti
kot
ti
,
pa
tudi
ne
potrebnega
veselja
za
trgovino
.
Bodi
od
danes
dalje
moj
trgovinski
sodrug
!
Jaz
dam
denar
,
ti
boš
trgovino
vodil
,
dobiček
pa
si
bova
delila
.
“
Odslej
si
je
France
še
bolj
prizadeval
pri
trgovini
in
še
bolj
se
je
trudil
.
Ni
mu
bilo
toliko
zase
,
kot
za
svojega
prijatelja
.
Dosti
je
bilo
,
kar
mu
je
bil
odstopil
in
v
dolžnost
si
je
štel
,
da
ga
za
to
s
svojo
pridnostjo
odškoduje
.
In
tako
je
imel
zdaj
še
manj
časa
,
misliti
na
dom
.
Šele
po
letih
,
ko
je
začelo
njegovo
premoženje
naraščati
in
se
je
moral
često
vprašati
,
čemu
mu
bode
imetje
,
mu
je
prišla
na
misel
zopet
očetova
hiša
.
In
tedaj
je
bilo
tudi
že
njegovo
srce
mehkejše
.
Sedaj
mu
je
večkrat
zahrepenelo
po
ljubi
domači
vasi
,
po
vsem
,
kar
mu
je
bilo
v
mladih
letih
ljubo
in
drago
.
Ali
zdaj
so
bile
druge
ovire
.
Kot
voditelj
tako
velike
trgovine
,
ni
mogel
za
dalje
časa
vstran
.
Bil
je
priklenjen
na
svoj
poklic
,
kajti
Ivo
,
ki
je
bil
že
itak
premožen
dovolj
,
se
je
osebno
čim
dalje
manj
brigal
za
trgovino
.
Pa
nekoliko
trme
je
bilo
tudi
še
vedno
pri
tem
,
da
je
odlašal
,
da
se
je
obotavljal
,
ustreči
željam
svojega
srca
.
„
Pojdem
domov
,
“
je
rekel
včasih
sam
pri
sebi
,
„
ali
ne
prej
,
da
bom
mogel
pošteno
nastopiti
,
da
bom
mogel
pokazati
očetu
in
vsemu
svetu
,
da
sem
bil
nekaj
vreden
v
svojem
življenju
!
“
In
z
nekim
veseljem
je
odslej
množil
svoje
premoženje
.
Večkrat
je
sanjaril
o
tem
,
kako
se
naseli
doma
,
kako
si
sezida
lepo
domovanje
in
v
kako
zadoščenje
mu
bo
,
ko
oče
izprevidi
,
da
mu
je
delal
krivico
.
Popolnoma
odpustiti
mu
še
vedno
ni
mogel
.
A
naposled
je
premagala
ona
ljubezen
,
ki
je
vcepljena
v
srce
vsakemu
otroku
do
starišev
,
naposled
je
premagalo
ono
hrepenenje
do
domačega
podnebja
,
ki
ostane
vsakemu
človeku
do
smrtne
ure
.
Ustavljati
se
ni
mogel
več
.
Odpravil
se
je
in
nastopil
pot
proti
domu
.
Z
utripajočim
srcem
se
je
bližal
svoji
domači
vasi
,
hoteč
iskreno
objeti
svojega
starega
očeta
,
hoteč
podati
desnico
svojemu
bratu
,
obema
ponuditi
pa
svojo
pomoč
.
A
prišel
je
—
prepozno
!
In
ko
ni
dobil
več
svojega
očeta
,
ko
je
čul
vse
tisto
žalostno
o
svojem
bratu
,
ko
je
na
mestu
svoje
rojstne
hiše
vzrl
samo
razvalino
in
pogorišče
,
je
pobegnil
zopet
s
trdnim
sklepom
,
da
se
ne
vrne
nikdar
več
tja
,
kjer
ga
je
čakalo
toliko
bridkih
iznenadenj
...
Edina
njegova
tolažba
je
bila
zdaj
hčerka
njegovega
brata
.
Vso
svojo
ljubezen
je
obračal
zdaj
na
Anico
.
Po
nji
je
dobilo
njegovo
življenje
šele
pravo
vrednost
.
Da
bi
se
bil
ženil
,
mu
ni
bilo
prišlo
nikoli
na
misel
.
Njegovo
srce
je
bilo
preresno
za
take
stvari
.
A
čemu
bi
se
bil
trudil
,
ako
ni
imel
nikogar
,
ki
mu
bi
bil
mogel
nakloniti
svoje
premoženje
,
če
ni
imel
ne
žene
,
ne
otroka
,
ne
brata
,
ne
očeta
?
Kakor
rešilni
angel
se
mu
je
zato
videla
Anica
.
Njegovo
življenje
bi
bilo
pusto
in
prazno
,
če
bi
nje
ne
bilo
,
tako
pa
je
zopet
rad
delal
,
rad
skrbel
in
se
trudil
.
Hotel
je
deklico
vzgojiti
in
izšolati
,
potem
,
ko
bi
odrasla
,
pa
pošteno
omožiti
.
Vse
svoje
premoženje
je
nameraval
nakloniti
njej
,
potem
pa
na
stara
leta
preživeti
še
par
mirnih
,
srečnih
let
ob
njeni
strani
.
Še
nikdar
ni
ljubil
oče
bolj
svojega
otroka
,
kot
je
ljubil
on
hčer
svojega
brata
.
In
izkazaval
ji
je
svojo
ljubezen
tem
raje
,
ker
mu
je
bil
Koren
povedal
,
koliko
je
deklica
po
nedolžnem
trpela
vsled
krutosti
svoje
mačehe
.
Oškodovati
jo
je
hotel
za
vso
ono
grenkobo
,
ki
jo
je
bila
užila
že
tako
zgodaj
;
pregnati
ji
je
hotel
temeljito
spomin
na
trpkost
,
katere
so
bila
tako
polna
njena
otroška
leta
.
Zato
jo
je
obsipal
z
vsem
,
o
čemur
je
slutil
,
da
jo
more
razveseliti
.
„
O
ti
moja
sladka
Anica
!
“
je
vzkliknil
stokrat
na
dan
,
ter
pritisnil
jo
k
sebi
,
njene
oči
pa
so
se
napolnile
s
solzami
,
ker
je
čutila
veliko
ljubezen
,
ki
je
zvenela
iz
stričevih
besedi
.
Kakor
kraljičina
v
pravljici
se
je
zdela
Anica
sama
sebi
izpočetka
.
Prinesli
so
ji
novo
,
lepo
obleko
,
vse
drugačno
,
kot
jo
je
nosila
prej
,
prinesli
ji
vsakovrstnih
igrač
,
kakršnih
prej
še
nikoli
ni
videla
in
stanovala
je
v
visokih
,
lepih
sobah
,
v
kakršnih
doslej
še
živ
dan
ni
bila
.
Kakor
bi
sanjala
,
tako
ji
je
bilo
.
Toda
polagoma
se
je
vsemu
temu
privadila
in
temneti
ji
je
začel
spomin
na
vse
ono
,
kar
je
bilo
v
preteklosti
.
Prve
čase
se
ji
je
še
semtertja
stožilo
po
Nejčetu
.
Zlasti
tedaj
,
kadar
je
kaj
novega
dobila
,
se
je
spominjala
nanj
.
„
Ah
,
če
bi
Nejče
to
videl
!
“
si
je
mislila
.
In
vse
bi
jo
bilo
še
bolj
veselilo
,
ako
bi
bila
mogla
njemu
pokazati
,
ž
njim
deliti
.
Ali
prišle
so
časi
,
ko
tudi
na
Najčeta
ni
več
dosti
mislila
,
ko
je
tudi
nanj
pozabila
.
Morala
je
hoditi
v
šolo
in
v
šoli
je
bilo
toliko
novega
in
nenavadnega
,
da
je
zahtevalo
vso
njeno
pozornost
.
Sprijazniti
se
je
bilo
treba
pred
vsem
s
tovarišicami
.
Nekako
začudeno
so
jo
gledale
kot
tujko
izpočetka
.
Toda
približale
so
se
ji
vendar
in
jo
začele
ogovarjati
.
Sitno
ji
je
bilo
to
,
da
jih
ni
dosti
razumela
.
A
ko
je
malo
bolj
pazila
,
je
kmalu
zasledila
,
da
ne
govore
povsem
nji
tujega
jezika
.
Malo
drugače
izgovorjena
in
naglašena
je
bila
kaka
beseda
,
naglašala
in
izgovarjala
jo
je
še
ona
tako
in
kmalu
se
je
bolje
sporazumela
s
svojimi
vrstnicami
.
Če
pa
ji
je
bila
kaka
beseda
neznana
,
je
vprašala
,
kaj
pomeni
in
zapomnila
si
jo
je
.
Tako
se
je
kmalu
udomačila
ter
sprijaznila
z
novimi
razmerami
in
kmalu
je
prišel
čas
,
ko
ni
mislila
več
nazaj
na
one
dni
,
ki
so
bili
tako
malo
lepi
v
primeri
s
temi
,
ki
jih
je
živela
zdaj
,
čas
,
ko
je
pozabila
na
nekdanje
bridkosti
in
je
v
neskaljeni
radosti
uživala
srečo
,
ki
ji
jo
je
bila
naklonila
ljubezen
in
dobrohotnost
stričeva
...
Z
neznansko
hitrostjo
so
potekala
Anici
leta
...
Njeno
življenje
je
poznalo
zdaj
same
solnčne
dneve
.
Naj
je
krila
megla
zemljo
,
naj
je
divjal
vihar
zunaj
,
njene
oči
so
videle
vedno
vedro
nebo
,
njeno
srce
je
bilo
zmeraj
veselo
.
In
v
tem
veselju
ji
je
odbegaval
po
bliskovno
čas
in
nič
ji
ni
bilo
za
to
,
da
je
ginil
dan
za
dnevom
,
saj
je
bil
vsak
prihodnji
še
lepši
od
prejšnjega
.
Rastla
je
in
se
razcvitala
in
razcvetela
se
je
v
krasno
devico
.
Vesel
je
bil
stric
,
vesel
vsak
človek
,
ki
jo
je
videl
.
Kjerkoli
se
je
pokazala
med
ljudmi
,
so
strmele
začudene
oči
vanjo
,
vse
jo
je
občudovalo
,
vse
blagrovalo
...
Ali
ona
se
vsega
tega
niti
zavedala
ni
.
Zrastla
je
bila
,
postala
je
bila
velika
gospodična
,
a
njena
duša
je
bila
skoro
še
čisto
otroška
.
Še
celo
premladila
se
je
bila
,
odkar
je
bila
pri
stricu
,
in
tiste
resne
misli
,
ki
so
ji
polnile
včasih
glavo
,
ko
je
bila
še
v
varstvu
svoje
krute
mačehe
,
so
se
ji
bile
porazgubile
docela
.
Veselo
in
brezskrbno
je
zdaj
živela
in
zato
ji
je
tudi
potekal
tako
naglo
čas
.
Da
bi
znalo
postati
kdaj
drugače
,
na
to
ni
nikdar
mislila
,
ker
si
nobene
izpremembe
želela
ni
.
Biti
vedno
na
strani
svojega
dobrega
strička
,
gledati
njegov
zadovoljni
obraz
,
streči
mu
in
ga
od
časa
do
časa
malo
pozabavati
,
to
je
bil
vrhunec
njenih
želja
.
Njegova
ljubezen
do
nje
je
bila
tako
velika
,
da
bi
bila
smatrala
sama
za
grdo
nehvaležnost
,
če
bi
ji
bilo
zahrepenelo
še
po
čem
drugem
srce
...
Ali
nekega
dne
je
stopil
striček
v
njeno
sobo
,
izročil
ji
velik
šopek
najkrasnejših
cvetlic
in
rekel
:
„
Anica
,
danes
je
tvoj
rojstni
dan
!
“
„
Je
li
res
,
striček
?
“
se
je
zavzela
ona
in
s
srebrnim
glasom
se
je
zasmejala
.
„
Čisto
sem
pozabila
na
to
!
“
„
Saj
pa
na
mojega
nikoli
ne
pozabiš
!
“
„
To
je
kaj
drugega
!
“
„
Ravno
tisto
!
No
,
pa
naj
ti
voščim
srečo
:
Vse
dobro
Anica
!
“
„
Hvala
,
striček
!
“
Pristopila
je
k
njemu
in
mu
poljubila
roko
.
„
Da
,
Anica
,
danes
je
tvoj
rojstni
dan
,
“
je
ponovil
stric
,
„
in
danes
si
stara
dvajset
let
!
Pomisli
,
že
dvajset
let
!
“
Zopet
se
je
na
ves
glas
zasmejala
in
vzkliknila
:
„
Ah
,
saj
ni
mogoče
,
striček
!
Ali
res
,
toliko
sem
že
stara
?
“
„
No
,
seveda
!
Kaj
bi
se
delala
nevedna
!
“
„
Ali
hitro
,
striček
,
tako
hitro
so
minila
leta
...
“
„
Mladosti
leta
beže
naglo
—
stara
reč
!
Vse
se
završi
hipoma
!
Človek
sam
ne
ve
,
kdaj
se
mu
približa
starost
...
“
„
No
,
stara
še
ne
bom
tako
kmalu
striček
...
“
„
Res
je
!
Ali
vendar
si
že
v
tistih
letih
,
ko
zahrepeni
dekletu
srce
po
izpremembi
,
ko
goji
tihe
želje
...
“
„
Moje
ne
,
striček
!
“
„
Morda
tega
sama
ne
veš
!
“
„
Vem
,
dobro
!
Srečna
sem
,
da
bolj
biti
ne
morem
!
“
Stric
je
utihnil
za
malo
časa
in
premišljal
.
Ni
vedel
,
da
mu
bo
tako
težko
hodilo
,
povedati
to
,
kar
je
nameraval
.
„
Vidiš
,
Anica
,
“
je
začel
črez
nekaj
časa
,
„
jaz
sem
star
že
in
danes
ali
jutri
umrjem
...
“
„
Ah
,
striček
,
danes
,
ko
je
moj
rojstni
dan
,
pa
mi
pripovedujete
tako
žalostne
stvari
!
“
„
Jaz
sem
te
samo
opozoriti
hotel
,
da
se
to
lahko
zgodi
in
da
se
ti
bo
treba
ozreti
po
drugi
zaslombi
.
Ženska
sama
je
reva
na
svetu
.
“
„
Do
tistih
dob
je
še
dolgo
!
“
„
Bog
ve
!
Ženska
mora
gledati
,
da
si
izbere
o
pravem
času
—
moža
...
“
Anici
je
zalila
kri
lica
.
Zdaj
šele
je
razumela
strica
.
Povesila
je
oči
in
rekla
:
„
Ah
,
striček
,
ali
bi
se
me
res
radi
iznebili
?
“
„
Bog
ne
daj
,
Anica
!
Kako
moreš
izreči
kaj
takega
?
Sama
veš
,
v
kako
veselje
si
mi
bila
!
Ali
moja
dolžnost
je
,
misliti
na
tvojo
srečo
!
“
Anica
je
sukala
v
roki
krasni
šopek
in
vlekla
vase
prijetni
vonj
,
ki
je
puhtel
iz
svežega
cvetja
.
To
je
dalo
stricu
povod
,
da
je
vprašal
:
„
Ali
veš
,
na
čigavem
vrtu
so
rastle
te
rože
?
...
Ni
kupljen
šopek
.
Prinesel
mi
ga
je
Dušan
na
vse
zgodaj
s
prošnjo
,
da
ga
izročim
tebi
.
Čudil
sem
se
,
da
si
je
tako
zapomnil
tvoj
rojstni
dan
!
Znamenje
,
da
se
ne
zanimlje
malo
zate
.
Vrl
fant
je
ta
Dušan
,
Anica
!
“
Anica
je
iznova
zardela
,
da
so
bila
njena
lica
podobna
vrtnicam
,
ki
jih
je
držala
v
roki
.
Stric
je
opazil
njeno
zadrego
in
ni
ji
hotel
biti
dalje
v
nadlego
.
Poslovil
se
je
in
odšel
v
trgovino
.
Anici
pa
je
bilo
,
kakor
bi
bil
razstrl
kdo
pred
njo
zagrinjalo
ter
ji
odprl
pogled
v
nov
svet
.
Na
možitev
ni
nikdar
mislila
.
Čutila
je
,
da
jo
marsikak
mladenič
rad
vidi
in
zlasti
glede
Dušana
ji
je
bilo
jasno
,
da
jo
bolj
spoštuje
in
ceni
nego
druge
deklice
,
ker
je
to
pri
vsaki
priliki
pokazal
.
Hvaležna
mu
je
celo
bila
za
to
,
toda
da
bi
postala
kdaj
lahko
njegova
žena
,
na
to
misel
jo
je
bil
spravil
šele
zdaj
stric
...
„
Vrl
fant
,
je
ta
Dušan
!
“
je
bil
rekel
stric
.
In
morala
mu
je
pritrditi
.
Lep
je
bil
,
izobražen
in
resen
.
Tudi
dober
bi
ji
bil
gotovo
.
Ali
čemu
,
čemu
naj
bi
se
možila
,
čemu
naj
bi
iskala
še
večje
sreče
,
ko
je
bila
že
s
sedanjim
življenjem
tako
zadovoljna
?..
Stričeve
besede
so
jo
navdale
z
nekako
skrbjo
.
Ako
je
bila
to
njegova
resnična
želja
,
potem
bi
ga
morala
ubogati
.
Bog
ve
,
če
ni
že
kaj
govoril
,
ali
pa
morda
obljubil
celo
.
Potem
bi
bila
seveda
dolžna
storiti
to
.
Ah
,
ta
Dušan
...
lep
fant
je
bil
!
Ali
kaj
,
ko
pa
se
v
njenem
srcu
ni
hotelo
nič
ganiti
!..
Da
pa
bi
stopila
v
zakon
brez
srčnega
nagnjenja
do
moža
,
tega
striček
nemara
vendar
ni
zahteval
!..
Hotela
je
počakati
,
kaj
ji
striček
še
prihodnje
dni
pove
...
Stric
je
molčal
,
a
njej
je
bilo
vendar
vse
nekako
drugače
pri
srcu
,
odkar
ji
je
bil
govoril
o
možitvi
.
Neznana
čustva
so
vstajala
v
njenih
prsih
,
prejšnja
brezskrbnost
jo
je
bila
minila
in
neko
čudno
hrepenenje
se
je
je
lotevalo
...
Zavedala
se
ni
ničesar
jasno
,
ali
tistega
sladkega
miru
,
tistega
prijetnega
skladja
ni
bilo
več
v
njenih
prsih
kot
prejšnje
čase
.
Stric
je
hotel
,
da
bi
se
ločila
od
njega
,
a
njej
se
je
zazdelo
hipoma
,
kakor
bi
se
morala
,
ako
bi
se
uklonila
njegovi
želji
,
ločiti
še
od
nečesa
drugega
.
Kakor
odmev
iz
daljnjih
krajev
je
prihajalo
nekaj
do
nje
in
segalo
ji
z
nepremagljivo
silo
v
srce
;
spomin
na
davno
minole
čase
so
se
ji
budili
in
njeno
srce
je
zakoprnelo
hipoma
po
nečem
,
na
kar
ni
mislila
že
leta
in
leta
.
In
čim
dalje
močnejše
so
bile
njene
želje
.
Ustrašila
se
je
včasih
teh
želja
,
ustrašila
svojih
misli
,
a
iznebiti
se
jih
ni
mogla
...
S
čim
dalje
večjo
silo
se
je
oklepala
njena
duša
preteklosti
,
oklepala
predmetov
,
ki
so
bile
daleč
,
daleč
vstran
od
nje
...
Po
cele
ure
je
posedela
včasih
pri
oknu
svoje
sobe
in
topila
se
v
nekem
sladkem
domotožju
.
Spomini
na
trpljenje
mladih
dni
so
se
ji
bili
zatemnili
in
ravno
to
,
kar
ima
mladost
lepega
na
sebi
,
ji
je
stopalo
pred
oči
...
Mehke
sape
so
vznemirjale
listje
po
drevju
,
ona
pa
je
sanjala
in
sanjala
...
Po
nebu
so
plavali
beli
oblački
,
prihajalii
so
od
strani
,
od
koder
je
bila
prišla
ona
nekoč
.
Kakor
poslanci
so
se
ji
zdeli
,
poslani
iz
njenega
rojstnega
kraja
,
ki
jih
pošilja
k
nji
Bog
ve
kdo
.
In
kakor
stare
znance
jih
je
pozdravljala
.
Ali
ni
videla
prav
teh
oblačkov
že
nekdaj
,
ali
se
ni
že
ozirala
za
njiini
,
ali
niso
bili
ti
oblački
prav
taki
,
kakor
tisti
,
ki
si
je
nekoč
kot
mlada
,
uboga
deklica
želela
daleč
,
daleč
ž
njimi
?
...
Hkratu
se
je
spomnila
,
kako
je
čuvala
pred
tolikimi
in
tolikimi
leti
kot
ubogo
dekletce
pšenico
pred
kokošmi
in
kako
je
želela
tistikrat
,
da
bi
mogla
vstran
,
vstran
z
onimi
oblački
,
ki
so
se
gibali
nad
njeno
glavo
ter
pluli
tako
veselo
v
tuje
,
neznane
dežele
.
Tedaj
si
je
želela
vstran
od
onih
krajev
.
A
zdaj
—
zdaj
si
je
želela
zopet
nazaj
?
...
Spomnila
se
je
tudi
na
onega
malega
,
razposajenega
dečka
,
ki
se
je
bil
priplazil
tistikrat
za
njen
hrbet
in
jo
ogovoril
,
spomnila
na
vse
vesele
ure
,
ki
jih
je
prej
in
pozneje
preživela
ž
njim
skup
.
Kako
to
,
da
je
vsa
ta
leta
tako
malo
mislila
nanj
?
Kako
nehvaležno
je
bilo
to
od
nje
!..
Zna
Bog
,
zna
Bog
,
kaj
je
postalo
iz
tistega
Nejčeta
!..
Zakoprnelo
ji
je
zdaj
srce
tudi
zopet
pa
materni
gomili
in
po
gomili
dedkovi
...
In
naposled
oče
njen
!
Ali
jo
je
res
tako
sovražil
?..
Ali
ni
bilo
vse
to
le
strašna
zmota
?
Ah
,
tudi
očeta
bi
bila
še
rada
enkrat
videla
.
Veliko
je
bilo
zlo
,
ki
ga
je
občutila
v
svojih
otroških
letih
,
toda
ljubezen
je
bila
mogočnejša
od
tega
zla
in
pozabila
je
na
vse
hudo
in
v
mislih
ji
je
bilo
samo
še
dobro
.
In
njeno
domotožje
je
rastlo
in
rastlo
in
z
vsakim
dnem
je
bilo
njeno
hrepenenje
večje
...
Stric
jo
je
večkrat
opazoval
,
ko
je
sedela
tako
zamišljena
.
In
zgodilo
se
je
,
da
jo
je
poklical
:
„
Anica
!
“
„
Kaj
je
,
striček
?
“
„
Kaj
premišljuješ
?
“
Pogledala
ga
je
plašno
in
odgovorila
:
„
Nič
,
striček
!
Samo
sanjarim
malo
.
“
„
Ti
nisi
odkritosrčna
,
Anica
!
“
„
Ah
,
striček
...
“
„
V
tebi
se
nekaj
vrši
,
Anica
,
a
ti
nočeš
povedati
.
Ti
skrivaš
nekaj
pred
menoj
!
“
Skočila
je
po
koncu
in
odhitela
.
A
pri
drugi
priliki
je
vzkliknila
nenadoma
kar
sama
:
„
Ah
striček
!
“
„
No
,
kaj
?
Povej
!
“
„
Nič
,
nič
!
“
In
ničesar
ni
hotela
povedati
.
Samo
oklenila
se
ga
je
,
a
v
očeh
so
se
ji
lesketale
solze
.
Stric
je
preudarjal
semtertja
ter
sklepal
to
in
ono
.
Neumevno
se
mu
je
zdelo
,
da
se
tako
trdovratno
brani
možiti
,
brani
vzeti
tako
uglednega
mladeniča
,
kakor
ji
ga
je
bil
on
izbral
.
Bil
je
tudi
v
nemali
zadregi
,
ker
je
bil
z
Dušanovim
očetom
velik
prijatelj
in
ga
je
bil
,
zanašajoč
se
na
Anično
poslušnost
,
zagotovil
,
da
dobi
njegov
sin
Anico
za
ženo
.
Pustil
jo
je
dalje
časa
pri
miru
,
a
nekega
večera
jo
je
vprašal
zopet
:
„
Kaj
pa
Dušan
,
Anica
?
“
„
Ne
morem
,
stric
!
“
Hotela
je
naglo
iz
sobe
,
toda
zaihtelo
se
ji
je
prej
,
ko
je
dospela
do
vrat
.
Sedaj
je
vedel
stric
,
da
je
stvar
bolj
resna
,
nego
je
mislil
in
da
Dušanu
ne
bo
preostajalo
nič
drugega
,
nego
odpovedati
se
svoji
izvoljenki
.
A
tedaj
se
mu
je
tudi
hipoma
posvetilo
nekaj
.
In
rekel
ji
je
:
„
Anica
,
tebi
je
dolgčas
tukaj
,
dolgčas
!
Povej
,
ali
ni
res
?
“
„
Ah
,
stric
,
jaz
ne
vem
,
zakaj
uhajajo
zadnji
čas
moje
misli
tako
pogosto
v
oni
čas
nazaj
...
“
Stric
je
pomolčal
,
potem
pa
pripomnil
:
„
V
oni
čas
,
in
tudi
v
one
kraje
,
kaj
ne
da
?
Vem
,
kako
je
to
!
Prej
ali
slej
se
človeka
loti
...
Toda
,
kaj
hočeš
tam
,
Anica
?
Ti
si
predstavljaš
marsikaj
drugače
,
nego
je
...
Tvoje
srce
se
je
spomnilo
morda
tudi
tistega
dečka
,
ki
si
se
svojčas
igrala
ž
njim
...
Dober
ti
je
bil
...
“
Anica
je
povesila
oči
in
v
obraz
je
bila
rdeča
kot
velikonočni
piruh
.
Stric
pa
je
vedel
,
da
je
na
pravem
sledu
in
dostavil
je
:
„
Hočeš
mar
zavrniti
ženina
,
ki
je
odlične
rodbine
sin
in
vzeti
za
moža
kmeta
?
Kajti
,
kaj
veš
...
“
Anici
je
postalo
tesno
pri
srcu
.
Na
kaj
takega
ni
mislila
.
Saj
ji
to
sploh
ni
ugajalo
,
da
bi
se
možila
.
Rada
bi
bila
tako
živela
poleg
strica
kakor
doslej
.
A
ko
ji
je
on
priporočal
,
da
naj
se
moži
in
ji
celo
izbral
ženina
,
se
je
je
lotil
nenadoma
občutek
,
kakor
da
ima
nekdo
večjo
pravico
do
nje
nego
Dušan
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
bi
ne
bilo
prav
,
ako
bi
v
tako
važni
stvari
kakor
je
bila
možitev
,
ne
poslušala
glasu
svojega
srca
in
ta
glas
ji
je
rekel
,
da
bi
bilo
nehvaležno
od
nje
,
ako
bi
pozabila
prijatelja
izza
mladih
let
in
ako
bi
ne
pozvedela
prej
,
preden
se
odloči
za
najpomembnejši
korak
v
svojem
življenju
,
li
ne
misli
morda
tudi
on
še
včasih
nanjo
,
li
ne
računi
morda
na
to
,
da
se
spomni
na
vse
tisto
dobro
,
ki
ji
je
nekdaj
izkazoval
...
Čudno
se
ji
je
zdelo
zdaj
,
kako
ga
je
bila
mogla
tako
pozabiti
in
skoro
v
dolžnost
si
je
štela
,
da
je
zdaj
tem
pogosteje
mislila
nanj
.
Stric
jo
je
skušal
še
nekolikokrat
pogovoriti
,
a
ko
je
izprevidel
,
da
se
njeno
srce
ne
da
predrugačiti
,
je
začel
preudarjati
,
kako
bi
stvar
uredil
,
da
bi
bilo
prav
.
Preveč
je
imel
rad
svojo
Anico
,
da
bi
jo
bil
silil
,
preveč
mu
je
bilo
ležeče
na
njeni
sreči
,
da
bi
se
bil
ustavljal
njenim
željam
.
In
ko
je
bil
tako
zaznal
,
kam
jo
žene
njeno
srce
in
je
bil
začel
vsled
tega
tudi
sam
zopet
misliti
na
svoj
rojstni
kraj
,
se
je
tudi
v
njegovih
prsih
obudilo
zopet
nekaj
in
tudi
v
njegovih
prsih
je
odmevalo
...
tudi
k
njemu
se
je
vračala
mladost
ter
mu
lila
sladko
domotožje
v
srce
...
Začelo
ga
je
klicati
in
vabiti
črez
širno
ravan
,
črez
hribe
in
doline
je
prihajal
k
njemu
glas
in
ga
klical
in
vabil
kot
dragi
znanec
,
da
naj
pride
še
enkrat
v
kraj
,
kjer
je
tako
prijetno
šuštelo
listje
po
drevju
,
kjer
se
je
kopalo
v
zlatih
solnčnih
žarkih
rodovitno
polje
,
kjer
je
duhtelo
cvetje
po
sočnatih
livadah
,
kjer
mu
je
obetala
domača
gruda
sladkega
miru
ob
koncu
zemskega
potovanja
...
Mislil
je
in
preudarjal
,
a
naposled
je
sklenil
,
da
proda
svojo
trgovino
in
se
preseli
v
domovino
...
In
nekega
dne
je
stopil
k
Anici
in
ji
rekel
:
„
Anica
,
midva
greva
—
tja
,
kamor
oba
žene
srce
!
“
Anica
pa
je
vzkliknila
,
oklenila
se
ga
okoli
vratu
in
se
razjokala
veselja
...
Anica
je
drhtela
po
celem
životu
od
razburjenja
,
ko
sta
se
vozila
s
stricem
po
znanem
ji
kraju
proti
ljubi
domači
vasi
...
Ah
,
kako
se
ji
je
zdelo
vse
izpremenjeno
!
Kako
nizek
je
bil
griček
na
katerem
je
stala
cerkev
sv.
Petra
,
kako
nizka
cerkev
sama
in
njen
stolp
!
Vse
je
bilo
še
tako
,
kakor
pred
trinajstimi
leti
in
vendar
zopet
vse
drugače
!
Od
časa
do
časa
jo
je
izpreletalo
nekaj
kakor
groza
,
nekak
strah
,
ki
pa
ni
bil
neprijeten
.
Trepetala
je
v
čudni
slasti
ob
misli
,
da
bode
ondi
,
kjer
je
užila
v
svojih
otroških
letih
toliko
bridkosti
,
živela
zdaj
srečna
in
vesela
,
še
bolj
pa
morda
ob
misli
,
da
bo
lahko
tudi
druge
osrečevala
...
Stric
je
opazil
njeno
vznemirjenje
.
Boječ
se
,
da
bi
se
ne
varala
v
svojih
nadah
,
da
ne
bi
pričakovala
več
,
kakor
jo
je
čakalo
,
ji
je
pripomnil
:
„
Ne
veseli
se
prehudo
,
Anica
!
Nič
ne
veva
,
kaj
nama
donose
bližnji
trenotek
.
Ah
,
dobro
se
spominjam
,
s
kakimi
občutki
sem
se
vozil
jaz
tistikrat
tod
mimo
.
Kako
sem
objemal
v
duhu
očeta
,
stiskal
bratu
,
tvojemu
očetu
,
roko
,
kako
se
veselil
,
prestopiti
prag
domače
hiše
!
In
kaj
sem
našel
?
Kako
žalosten
sem
se
vračal
zopet
!
Sicer
pa
je
na
zemlji
že
tako
,
da
ga
ni
neskaljenega
veselja
in
da
se
kaplja
grenkobe
primeša
vsaki
radosti
.
Zadovoljni
moramo
biti
že
,
če
je
poleg
grenkosti
tudi
malo
sladkosti
...
Ah
,
koliko
je
ljudi
na
svetu
,
ki
poznajo
samo
žalost
in
nikakega
veselja
!
“
Anica
je
postala
zamišljena
.
Zaskrbelo
jo
je
nekaj
vpričo
stričevih
besed
.
Začela
je
preudarjati
,
kaj
bi
jo
lahko
čakalo
neprijetnega
in
stresla
se
je
.
Kaj
,
če
bi
jo
bilo
zaman
tako
vleklo
srce
v
domači
kraj
,
kaj
,
če
bi
se
vračala
prepozno
,
kaj
,
če
bi
morale
ostati
neizpolnjene
vse
tiste
tajne
želje
njenega
srca
?
...
Vsa
ta
vprašanja
so
se
ji
pojavila
hipoma
in
bila
je
zdaj
še
nestrpnejša
nego
prej
.
„
Kako
počasi
vozi
!
“
je
pripomnila
opetovano
stricu
.
Ta
pa
jo
je
tolažil
in
ji
prigovarjal
,
da
naj
bo
mirna
.
Zazvonilo
je
baš
poldan
,
ko
sta
konja
zavila
v
vas
.
„
H
Korenu
!
“
je
zaklicala
Anica
vozniku
.
„
Vprašajte
,
kje
je
pri
Korenu
!
Tam
se
ustavimo
!
“
Pa
vprašati
ni
bilo
treba
nikogar
,
saj
se
je
sama
še
dobro
spomnila
na
hišo
,
kjer
je
nemara
gospodaril
njen
prijatelj
izza
mladih
dni
.
„
Če
bi
res
bil
kmet
!
“
je
pomislila
sama
pri
sebi
.
„
Pa
naj
bo
,
naj
bo
karkoli
,
vseeno
!
Nisem
mar
tudi
jaz
kmetica
?
“
...
Bila
je
pripravljena
na
vsako
žrtev
za
onega
,
ki
ji
je
izkazoval
ljubezen
v
onih
časih
,
ko
je
trpela
pod
tolikim
sovraštvom
.
„
Naj
bo
karkoli
!
“
je
ponavljala
sama
pri
sebi
in
ustne
so
trepetale
kakor
bi
molila
po
tihem
...
In
res
je
prosila
Boga
,
da
bi
se
izteklo
po
željah
njenega
srca
...
Voz
je
pridrdral
mimo
prostora
,
kjer
je
stalo
nekdaj
Mlakarjevo
posestvo
.
Prazno
je
bilo
še
in
pusto
na
tistem
mestu
.
Nekaj
zidovja
je
stalo
še
,
a
po
tleh
je
rastla
trava
,
iz
katere
so
bujno
poganjale
koprive
.
En
hip
samo
se
je
ozrla
Anica
tja
,
potem
pa
je
zahrepenelo
njeno
oko
naprej
.
Saj
ni
bilo
časa
misliti
zdaj
na
to
,
kaj
vse
je
preživela
v
rojstni
hiši
;
njene
misli
na
preteklost
so
bile
prepodile
želje
,
ki
so
se
bavile
s
sedanjostjo
.
„
Tu
...
tu
!
“
je
ukazala
vozniku
in
skočila
z
voza
.
Pri
Korenu
so
nekaj
časa
samo
strmeli
,
tako
jih
je
iznenadil
ta
nepričakovani
obisk
.
Preteklo
je
nekoliko
minut
,
preden
se
je
gospodar
toliko
zavedel
,
da
je
došleca
primerno
pozdravil
ter
jima
ponudil
sedež
.
Sicer
pa
so
se
čudili
drug
drugemu
.
Koren
je
majal
venomer
z
glavo
.
Ni
mogel
umeti
,
da
je
postala
iz
tiste
blede
,
šibke
Mlakarjeve
Anice
taka
brhka
in
cvetoča
gospodična
.
Ali
tudi
Anica
je
zapazila
sledove
let
na
Korenu
in
njegovi
družini
.
Postarali
so
se
bili
zelo
.
Hlapca
Jerneja
,
ki
se
je
kot
zvest
posel
še
vedno
držal
Korenove
hiše
,
niti
spoznala
ni
.
Zato
mu
tudi
roke
ni
podala
.
Jerneju
pa
se
je
to
skoro
za
malo
zdelo
.
Toda
izprevidel
in
preračunil
je
takoj
,
da
bo
bolje
zanj
,
ako
se
ne
usrdi
zaradi
tega
.
Počaka
malo
,
potem
pa
se
vstopi
pred
Anico
in
jo
nagovori
:
„
No
,
kaj
pa
jaz
?
...
Ali
mene
pa
...
“
Ni
vedel
,
ali
naj
bi
tikal
ali
vikal
,
zato
si
je
pomagal
na
ta
način
.
Anica
pa
ga
je
zdaj
po
glasu
spoznala
.
„
O
,
Jernej
,
vi
tudi
še
živite
?
“
je
vzkliknila
.
„
Kaj
pa
da
!
Ni
se
mi
dozdaj
še
ljubilo
umreti
!
Rekel
sem
si
:
počakati
moraš
,
da
...
“
„
Da
se
jaz
vrnem
,
kaj
ne
da
?
“
„
Tako
je
!
“
„
To
me
pa
jako
veseli
,
Jernej
...
“
Anica
je
nestrpno
pričakovala
,
da
se
prikaže
tudi
Nejče
,
toda
ni
ga
bilo
.
Srce
ji
je
utripalo
in
za
ves
svet
bi
bila
rada
vprašala
po
njem
,
toda
bala
se
je
izdati
čustva
svojega
srca
.
Strica
pa
tudi
ni
mogla
poprositi
,
da
bi
bil
to
storil
,
ker
je
bil
v
živahnem
pogovoru
z
gospodarjem
.
Ta
je
pripovedoval
,
kake
sitnosti
je
imel
pri
sodišču
,
ker
ni
mogel
povedati
,
kam
se
je
Anica
odpeljala
,
pravil
na
dolgo
in
široko
,
kako
je
gospodaril
z
Mlakarjevim
imetjem
in
koliko
je
prigospodaril
.
Anica
bi
bila
lahko
vesela
,
kajti
Koren
ji
je
povedal
,
da
ji
je
privarčeval
lepo
doto
.
Ali
njo
je
vse
to
malo
zanimalo
.
Kaj
ji
je
bilo
na
doti
,
ako
pa
ni
vedela
,
če
jo
čaka
ženin
!
Da
bi
napeljala
govor
na
druge
stvari
,
je
vprašala
po
svojem
očetu
.
„
Oče
se
še
ni
vrnil
,
“
odgovori
Koren
.
Anica
si
obriše
solzo
,
potem
pa
vpraša
po
mačehi
in
Tonici
.
„
Te
dve
pa
lahko
vidite
,
ako
hočete
.
Obe
sta
v
občinski
ubožnici
.
Stara
bi
bila
imela
biti
zaprta
zaradi
požiga
,
toda
spoznali
so
jo
za
blazno
.
Zmešalo
se
ji
je
tistikrat
,
ko
je
zagledala
svojo
hčer
vso
opečeno
.
No
,
morda
tudi
že
prej
ni
bila
popolnoma
pri
pameti
!
Žalostno
življenje
živi
zdaj
.
Navadno
je
mirna
,
toda
od
časa
do
časa
zbesni
in
zato
mora
biti
hči
pri
nji
,
da
pazi
nanjo
.
“
„
Obsedena
je
,
obsedena
!
“
se
oglasi
Jernej
,
ki
Mlakarice
niti
zdaj
še
ni
mogel
trpeti
.
„
Saj
je
bila
obsedena
tudi
že
prej
!
Kolikokrat
sem
jaz
trdil
,
ko
sem
pri
nji
služil
,
da
jo
ima
sam
peklenšček
v
oblasti
!
“
„
Tako
mi
nikar
ne
govori
!
“
posvari
Koren
Jerneja
.
Mi
nismo
zato
tu
,
da
sodimo
,
sodil
bo
Bog
!
“
Koren
je
peljal
nato
Anico
in
njenega
strica
v
ubožnico
.
V
revni
sobi
sta
na
klopi
sedeli
in
se
tiščali
Mlakarica
in
njena
hči
.
Mlakarica
je
imela
obešene
po
sebi
razne
cunje
;
že
po
tem
je
lahko
vsakdo
vedel
,
da
ima
blaznico
pred
seboj
.
Anico
je
prešinil
neprijeten
občutek
,
ko
jo
je
vzrla
.
Spomnila
se
je
prikazni
,
ki
jo
ji
je
pred
davnimi
leti
pričarala
domišljija
pred
oči
.
Ali
ni
bila
to
tista
„
pisana
mati
“
,
ki
jo
je
videla
stati
nekoč
v
znožju
svoje
postelje
?
Prav
tako
našemljena
je
bila
zdaj
ta
njena
mačeha
.
Strah
