vsaksvojo
pot
,
,
svaka
majka
svoje
grli
,
'
in
,
svaka
krava
svoje
tele
liže
,
'
pravi
blagor
pa
zasije
Bošnjakom
,
kadar
spoznajo
,
da
so
si
vsi
rodni
bratje
,
ker
,
skladna
braća
nove
dvore
grade
,
a
neskladna
i
stare
prodaju
'
.
Vilarju
srbohrvaščina
še
ni
tekla
popolnoma
gladko
;
zato
je
vneto
poslušal
vsakega
Bošnjaka
,
posebno
pa
še
Bobojedca
,
ki
je
imel
prikupljiv
glas
in
je
bil
zelo
zgovoren
.
Vprašal
ga
je
,
se
li
nahajajo
prehodi
čez
Konj-planino
,
čez
Zeleboj
in
Kravanjo
na
južno
,
sarajevsko
stran
v
dolino
reke
Krivaje
.
"
Znaj
,
gospodine
Franjo
,
po
tej
stezi
,
ako
greš
nazaj
čez
Medvedji
Dol
,
prideš
do
reke
Krivaje
.
Tudi
nad
Pilićem
drži
podobna
stezica
mimo
Konj-planine
v
Kladanj
.
Pa
malokomu
so
znana
takšna
pota
.
Samo
hajduki
so
jih
dobro
poznali
,
kadar
je
prišla
spomlad
,
,
Gjurgjev
danče
,
hajdučki
sastanče
'
.
Po
teh
stezah
je
uteklo
mnogo
Turkov
,
ko
je
bil
vaš
general
vzel
Tuzlo
.
Oj
,
žalostni
časi
so
bili
za
nas
bedne
katolike
!
Vikali
so
nam
Srbi
:
Hajdi
z
nami
nad
Turka
!
–
vikali
so
nam
Turki
:
Hajdi
z
nami
nad
Srba
in
avstrijskega
katolika
!
Zlo
je
,
kadar
se
dva
psa
trgata
za
eno
kost
.
Tako
smo
živeli
v
vednem
strahu
.
Eto
sablje
,
evo
moje
glave
!
"
Po
malem
se
je
začelo
svitati
v
gozdu
.
Poznalo
se
je
,
da
niso
več
v
pragozdu
.
Sicer
so
ležala
tudi
tukaj
obrovska
mrtva
debla
na
tleh
,
no
obsekala
jih
je
že
sekira
,
tudi
tu
se
je
še
nahajalo
mestoma
starodavno
,
nedotaknjeno
,
neobsežno
drevo
,
ki
je
zvisoka
gledalo
na
nižje
soplemenike
,
životareče
v
pritličju
in
izpostavljene
človeški
sili
.
Mnogo
trhlih
in
mnogo
svežih
štorov
je
molelo
tu
iz
bujne
trave
,
ki
so
ji
solnčni
žarki
pospeševali
rast
,
prodirajoči
tu
in
tam
do
tal
.
Tu
se
je
že
človeška
roka
lotila
korenov
pragozdnega
življenja
,
znamenje
,
da
ni
daleč
do
vasi
.
Za
turških
časov
se
ni
nihče
zmenil
za
gozde
.
Neopaženo
je
ležalo
ogromno
bogastvo
in
vaščani
so
prosto
hodili
v
najbližje
šume
ter
sekali
les
,
ki
jim
je
rastel
za
hrbtom
.
Naravno
,
da
so
se
gozdi
bolj
in
bolj
odmikali
seliščem
,
in
sedaj
stoji
v
bližini
obljudenega
kraja
samo
pritlikavo
grmičje
.
Izvzeti
pa
treba
one
gozde
,
na
katere
so
dobili
begi
in
age
sultanove
tapije
in
so
v
njih
zabranjevali
drvarjenje
.
Tako
so
jih
tudi
v
bližini
selišč
ohranili
do
malega
nedotaknjene
.
Zavili
so
v
globok
in
širok
jarek
,
čigar
dno
je
izpodjedala
tiha
vodica
,
ki
je
,
po
razdrtem
,
golem
in
skalovitem
obrežju
soditi
,
naraščala
v
neurjih
v
deroč
potok
.
Inženir
je
postal
in
pogledal
gor
in
dol
po
jarku
,
premišljujoč
,
koliko
vekov
je
pač
potrebovala
ta
vodica
,
predno
je
izdolbla
v
kamenita
tla
takšno
globino
.
Skalnate
rebrine
onkraj
jarka
so
bile
že
docela
izsekane
.
Samo
grmovje
,
nizko
drevje
,
tu
in
tam
goličava
,
kjer
je
vsepovsod
med
ostrorezno
travo
stalo
rastlinčje
rdeče
jagode
.
Vrhu
rebrin
jih
je
sprejel
vase
lep
in
svež
hrastov
gozd
,
po
katerem
so
se
vile
preko
drobne
trave
vse
križem
jedva
znatne
stezice
.
Vilarju
je
ugajala
snažnost
med
debelo
hraščino
,
ker
tla
so
bila
tako
čista
,
kakor
bi
jih
pometali
.
"
Je
tudi
ta
hraščina
carska
?
"
je
presenečen
vprašal
.
"
To
je
vse
bogataša
Suljage
,
"
je
odgovoril
Ante
.
"
Suljaga
proda
iz
te
šume
leto
za
letom
za
sto
dukatov
želoda
v
Srbijo
.
Ta
volk
ume
gospodariti
–
zase
.
Ko
bi
človek
jeseni
pobral
tu
želod
in
ga
vtaknil
v
žep
,
pojesti
bi
ga
moral
,
ako
bi
ga
zasačil
Suljaga
ali
njegov
oskrbnik
.
Njegovi
kmetje
imajo
peklo
pri
njem
.
Težko
je
pajčevini
,
kadar
pometa
metla
,
in
težko
je
loncu
,
če
se
bori
s
kamnom
.
Tu
ne
pomaga
nobena
pritožba
v
konaku
.
"
Za
hrastovim
gozdom
se
je
odprla
brdovita
planjava
,
zarasla
skraja
s
trnjem
,
praprotjo
,
brinjem
in
leševjem
,
potem
pokrita
z
njivami
.
Na
brdu
,
ki
je
zapiralo
planjavo
in
je
bilo
proti
Oskovi
ostro
odsekano
,
se
je
pokazala
mimo
šopa
visoke
hraščine
vas
,
mračna
in
grozna
kakor
trdnjava
sredi
gor
.
Morda
je
bilo
na
tem
kopcu
v
starih
bogomilskih
časih
taborišče
ljudi
,
katerim
se
je
zdel
samotni
kraj
varen
,
tako
da
so
pričeli
graditi
bivališča
in
krčiti
gozde
.
Iz
skupine
primitivnih
lesenih
hiš
se
je
dvigal
lesen
minaret
,
vso
to
temno
gručo
pa
je
nadkriljevala
široka
,
pobeljena
hiša
,
podobna
gradiču
,
čigar
okna
so
se
svetila
v
solnčnih
žarkih
liki
kovano
zlato
.
Stala
je
nekoliko
v
strani
sama
zase
;
ni
bila
večja
,
nego
so
hiše
uglednejših
Turkov
v
mestu
,
no
v
Bosni
imenujejo
takšno
,
vsa
druga
nadkriljujoče
bivališče
dvor
,
posebno
če
stoji
kje
na
kmetih
.
Zidava
je
bila
tista
,
kakršno
je
videl
Vilar
pri
Hrenovi
in
Bajićevi
hiši
:
zidovi
pritličja
so
zelo
močni
,
iz
debelega
kamna
,
nanje
je
nazidano
nekoliko
razširjeno
prvo
nadstropje
,
čigar
stene
so
tanke
,
prožne
,
sama
lesena
pregraja
,
zametana
z
ilovico
ali
blatom
in
pobeljena
.
Na
izsušeni
in
trdi
kolovozni
poti
,
ki
je
držala
preko
njiv
,
se
je
deklica
vzporedila
z
bratcem
in
Vilar
je
stopal
kraj
Bobojedca
.
Ker
je
z
zanimanjem
zrl
na
brdo
,
mu
je
pojasnil
Ante
,
da
so
ono
Suljagini
dvori
.
"
Sokolu
je
,
da
lovi
,
a
prepelici
,
da
se
čuva
,
"
je
rekel
,
upirajoč
oči
v
visoko
ležečo
belo
hišo
.
Dalje
je
pravil
,
da
se
vas
imenuje
Turški
Pilić
,
a
precej
pod
njim
za
šopom
hraščine
leži
Krščanski
Pilić
;
tam
se
bo
ločila
njih
pot
:
on
tovori
dalje
po
kolovozni
poti
nad
Oskovo
,
gospodin
Franjo
pa
se
lahko
spusti
po
strmi
stezi
naravnost
v
dolino
;
domov
ima
po
tej
poti
bliže
nego
preko
Medvedjega
Dola
in
lahko
se
še
spotoma
okrepča
v
Mušićevem
hanu
.
Ta
nasvet
se
je
zdel
Vilarju
pameten
.
Pravoslavni
Pilić
je
štel
šestnajst
hiš
,
kakor
je
pravil
Ante
.
V
dveh
hišah
sta
gospodarila
svobodna
pravoslavna
kmeta
;
tema
je
robovala
polovica
drugih
kmetov
,
polovica
pa
Suljagi
.
Vilarju
so
se
srbske
hiše
zdele
prijaznejše
nego
turške
;
v
prvo
nadstropje
se
ni
prišlo
iz
veže
kakor
pri
turških
,
ampak
po
lesenih
in
ograjenih
stopnicah
,
ki
so
se
nahajale
zunaj
pod
razširjenim
ostrešjem
.
Pod
stopnicami
so
držale
duri
v
pritlične
shrambe
.
Kar
je
bilo
uglednejših
,
so
stale
v
ograjenih
vrtih
.
Pri
prvi
hiši
so
spodili
s
poti
suho
,
prežvekujočo
kravo
in
kokljo
s
tropom
piščet
,
pri
drugi
,
majhni
in
leseni
,
je
Vilar
visoko
dvignil
glavo
,
ker
zaslišal
je
bil
klik
:
"
Evo
nas
,
gospodine
Franjo
!
"
Ozrl
se
je
na
vrt
in
se
začudil
.
Med
drevjem
je
stala
miza
,
pri
njej
so
sedeli
dečki
in
pisali
,
med
njimi
Vazko
,
ki
je
bil
spoznal
dobrotnika
iz
hana
in
je
vzradoščen
kliknil
nanj
.
Oni
šolarčki
,
ki
niso
imeli
prostora
pri
mizi
,
so
čepeli
v
travi
ter
pisali
na
majhne
tablice
,
naslonjene
na
kolena
,
eden
pa
je
klečal
ob
velikem
ploščnatem
kamnu
in
pisal
,
migajoč
z
glavo
.
Ob
deblo
stare
hruške
je
bila
pritrjena
črna
šolska
tabla
,
ob
drugem
deblu
je
slonel
učitelj
–
kaludjer
Jovica
.
Vilar
je
postal
;
zelo
ga
je
presenetila
takšna
šola
in
močno
mu
je
ugajala
.
Spoznal
je
vse
tiste
dečke
,
ki
so
bili
ono
nedeljo
v
hanu
in
so
igrali
medveda
.
Dvignivši
čepico
,
je
pozdravil
učitelja
,
ki
je
z
naklonom
glave
odzdravil
,
potem
pa
nadaljeval
učenje
,
ne
meneč
se
za
one
na
poti
.
"
Ne
boj
se
povedati
istino
!
Vselej
in
povsod
jo
odkrito
govori
!
"
je
s
strogo
besedo
učil
Jovica
kozavega
dečka
,
ki
je
vzbočenih
prsi
stal
pred
njim
in
mu
smelo
zrl
v
oči
.
"
Česar
ne
moreš
govoriti
pred
človekom
,
tudi
za
njegovim
hrbtom
ne
govori
!
Vedno
reci
popu
pop
in
bobu
bob
!
"
Oni
na
potu
so
krenili
za
vrtni
plot
.
Bobojedac
je
zaničljivo
potresel
z
glavo
v
smeri
šole
na
vrtu
,
zaprtih
in
stisnjenih
ust
je
z
zaničevanjem
dihnil
skozi
nos
,
kakor
bi
udarjal
neprijeten
duh
od
nekod
.
"
Istinu
reci
,
pa
uteci
!
"
je
rekel
in
pljunil
predse
.
Vilar
ga
je
debelo
pogledal
ter
pomislil
,
kateri
ima
prav
:
bedni
katolik
ali
pravoslavni
učitelj
.
Pohvalil
pa
je
učitelja
,
rekoč
:
"
Učen
človek
je
ta
Jovica
.
"
Bobojedac
je
pritrknil
z
glavo
:
"
Baš
učen
.
Znade
on
,
šta
car
večera
.
"
Čez
hip
pa
je
nadaljeval
:
"
Je
li
treba
tega
,
kar
Jovica
maši
v
vlaške
glave
?
Zemljice
naj
bi
dali
kmetom
,
zemljice
.
Kmet
z
ojesom
,
pisar
s
peresom
,
pa
bo
vse
prav
.
Kaj
naj
počnemo
brez
zemlje
?
"
Kradoma
je
pogledal
na
gospodina
Franja
,
kaj
poreče
ta
,
ki
je
doma
iz
dežele
,
kjer
so
učeni
i
konji
i
psi
.
Morda
je
mislil
,
da
tisti
,
ki
dovoli
drvarjenje
,
razdeli
lahko
tudi
zemljo
.
"
Znajo
li
tvoji
otroci
čitati
in
pisati
?
"
je
vprašal
Vilar
,
misleč
na
primitivno
šolo
.
Bobojedac
je
skomizgnil
v
ramenih
.
"
A
–
kaj
ve
svinja
,
kaj
je
peteršilj
!
In
tudi
treba
ni
.
U
,
da
bi
bednemu
katoliku
dali
zemlje
–
"
In
gledal
je
v
to
črno
zemljico
,
kakor
bi
jo
hotel
privezati
k
svoji
duši
.
Za
vasjo
so
se
ločili
.
Vilar
je
drčal
navzdol
k
Mušićevemu
hanu
;
pa
se
ni
ustavil
,
ker
han
je
bil
zaprt
.
Dva
dni
,
preden
se
je
Vilar
v
hanu
seznanil
z
Bobojedcem
,
je
sedel
v
komisno
opravljeni
pisarni
tuzlanskega
postajnega
poslopja
pri
mizi
,
obloženi
z
mnogimi
papirji
,
stotnik
Stanislav
Hvalibogovski
,
mestni
poveljnik
tuzlanski
,
organ
najvišjega
poveljnika
posadke
,
generala
,
zatopljen
v
službene
stvari
.
Hvalibogovski
je
imel
poleg
poslov
,
ki
so
začrtani
v
vojaškem
službovniku
,
mnogo
opravka
tudi
z
ogleduštvom
ali
vohunstvom
.
Pod
njegovim
nadzorom
je
delovalo
več
konfidentov
ali
zaupnikov
,
ki
so
pozvedovali
po
okraju
v
prilog
vlade
,
vrhutega
je
moral
paziti
tudi
na
vohune
tujih
držav
,
ki
so
v
tistih
nevarnih
časih
pohajali
zasedeni
deželi
.
Pušeč
iz
dolgocevnega
čibuka
,
je
strmel
v
dolgi
ukaz
,
ki
mu
ga
je
bil
pravkar
prinesel
,
v
močnem
omotu
zapečatenega
,
vojaški
raznašač
postajnega
poveljništva
.
Ukaz
je
prišel
z
Dunaja
preko
Sarajeva
stopnjema
na
generala
in
ta
ga
je
izročil
v
strogo
rezervatno
poslovanje
mestnemu
poveljniku
.
Nad
naslovnim
napisom
mu
je
stala
visoka
številka
s
črkama
K.
B.
,
ki
pomenita
,
Kundschafter-Bureau
'
,
slovenski
,
vohunska
pisarna
'
.
Ker
je
bila
listina
izvršena
na
litografskem
pristroju
,
se
je
poznalo
,
da
so
jo
dobile
mnoge
višje
oblasti
zasedenih
dežel
.
Hvalibogovski
je
,
čitajoč
,
kimal
in
odmigaval
z
glavo
ter
pod
ogrizenimi
brki
mišje
barve
krivenčil
ustni
.
Kaj
vse
zahtevajo
!
Človek
bi
se
moral
raztrgati
,
da
bi
ugodil
vsem
ukazom
–
psiakrev
!
Površno
preletevši
listino
,
jo
je
položil
na
mizo
,
obtežil
s
škarjami
.
Potem
je
vstal
ter
se
napotil
,
da
se
,
valeč
goste
oblake
dima
iz
ust
,
izprehodi
po
sobi
in
olehča
možgane
,
v
katerih
so
v
neredu
mrgoleli
novi
vtiski
.
Vselej
,
kadar
je
dobil
važen
pismen
ukaz
,
mu
je
skraja
ozlovoljen
zabavljal
.
S
psovanjem
in
hojo
po
sobi
ter
s
poljsko
žganico
,
ki
jo
je
imel
shranjeno
v
omari
ob
steni
,
je
napravil
red
v
glavi
,
preden
se
je
mogel
z
bistro
mislijo
lotiti
dela
.
Po
kratkem
odmoru
je
zopet
sedel
,
razprostrl
listino
pred
sebe
,
vzel
višnjevordeči
svinčnik
,
čital
vnovič
ter
podčrtaval
markantne
točke
in
pripisaval
obrobne
opazke
.
Zelo
važen
ukaz
je
dobil
.
Vojno
ministrstvo
je
opozarjalo
na
mnoge
vnanje
agitatorje
in
vohune
,
ki
so
se
,
kakor
je
nedvomno
dokazano
,
preteklo
zimo
in
pomlad
zopet
v
večjem
številu
pokazali
na
več
krajih
zasedenih
dežel
,
izkušali
našuntati
ljudstvo
,
ga
podkupovali
in
mu
obetali
izdatno
pomoč
inozemstva
.
Vse
kaže
,
da
so
na
nekaterih
krajih
delovali
uspešno
.
"
Preskrbljeni
s
pravilnimi
potnimi
listi
,
se
ti
ljudje
prosto
klatijo
po
deželi
,
"
je
pisalo
ministrstvo
pod
znamko
K.
B.
"
Z
vso
pozornostjo
treba
paziti
nanje
.
Zdi
se
,
da
jim
krinka
trgovca
in
krošnjarja
ne
zadošča
več
in
da
hočejo
v
drugačni
preobleki
opravljati
svoj
ničemni
posel
.
Začetkom
letošnjega
leta
se
je
potikala
neka
pevska
družba
,
ki
je
štela
dva
gospoda
in
dve
ženski
poljske
narodnosti
,
mesec
dni
po
hercegovskih
postojankah
,
se
družila
s
častniki
in
moštvom
ter
vohunila
za
neko
tujo
državo
.
"
Tu
je
Hvalibogovskega
oblila
kurja
polt
,
našobil
je
ustni
in
še
enkrat
je
prečital
poslednji
odstavek
,
ker
ona
pevska
družba
se
je
na
potu
iz
Srbije
k
morju
mudila
tri
dni
v
Tuzli
,
gostovala
v
kazini
,
pri
Agularju
in
v
srbski
kavarni
,
ne
da
bi
bil
on
ali
kdo
drug
kaj
sumnjivega
opazil
na
njenih
članih
.
Oj
,
oj
!
On
sam
,
ki
je
mestni
poveljnik
in
najvišji
vojaški
policaj
,
se
je
dva
večera
v
svojem
maternem
jeziku
zabaval
z
onimi
pevci
in
pevkami
in
starejšo
pevko
je
neko
popoldne
zaradi
narodnega
sorodstva
celo
posetil
v
njeni
sobi
Agularjevega
hotela
.
In
nikjer
ni
opazil
ničesar
nenavadnega
.
"
To
bi
bil
škandal
,
ko
bi
vohunil
Poljak
za
tujo
,
morda
celo
za
rusko
državo
!
"
je
viknilo
nekaj
v
njem
.
Naredil
je
z
rdečim
koncem
svinčnika
velik
vprašaj
na
okrajek
,
bacil
je
ukaz
na
mizo
in
svetoskrumbno
je
kliknil
:
"
Wisch
!
"
–
beseda
,
ki
pomeni
v
slovenščini
pusto
čečkarijo
.
Svinčen
klobuk
bi
nataknil
ministru
na
glavo
,
ker
piše
tako
žaljivo
o
Poljakih
.
ln
napotil
se
je
zopet
na
izprehod
po
pisarni
.
Z
visoko
dvignjeno
,
misli
polno
glavo
je
korakal
po
sobi
in
z
razširjenimi
očmi
je
preletel
slike
,
ki
so
krasile
stene
.
Mimo
podob
treh
članov
cesarske
rodbine
sta
viseli
tam
tudi
podobi
,
ki
sta
dragi
vsakemu
poljskemu
srcu
:
ena
je
predstavljala
junaka
Košciuszka
,
druga
tistega
poljskega
generala
Bema
,
ki
je
v
madžarski
revoluciji
vršil
čuda
bistroumja
in
hrabrosti
za
Košutovo
državo
.
Pri
obeh
slikah
se
je
Hvalibogovski
rad
ustavljal
,
prav
kakor
bi
hodil
k
njima
v
skrbipolnih
položajih
po
svet
.
Čez
par
minut
je
zopet
sedel
ter
čital
iz
ukaza
:
"
Paznega
očesa
treba
motriti
zlasti
za
tujimi
komedianti
,
lastniki
cirkusov
in
panoram
.
Znano
je
,
da
je
pred
kratkim
sodeloval
pri
nekem
cirkusu
kavalerijski
častnik
neke
tuje
države
,
ki
je
še
ob
pravem
času
prišel
oblasti
v
roke
.
"
Ta
odstavek
je
Hvalibogovski
višnjevo
podčrtal
in
na
robu
je
višnjevo
napisal
besedo
:
,
Albanci
'
,
ker
prejšnja
dva
popoldneva
so
se
na
dvorišču
neke
mestne
gostilne
producirali
trije
Albanci
kot
vrvohodci
.
Razpeli
so
bili
vrv
s
strehe
na
streho
in
zelo
spretno
so
kazali
svojo
gibčnost
in
smelost
;
zdolaj
pod
njimi
sta
sredi
dvorišča
dve
arbanaški
babi
proizvajali
trebušni
ples
,
ob
čemer
so
se
gledalci
zgražali
,
a
s
slastjo
so
zrli
,
posebno
pa
dame
,
na
one
čvrste
in
drzne
vrvolomce
.
Odpravili
so
se
proti
Doboju
in
to
dejstvo
je
Hvalibogovski
zabeležil
na
ukazu
,
ker
trebalo
je
dobojsko
posadko
brzojavno
opozoriti
o
glumačih
.
"
Pa
tudi
med
domačini
je
mnogo
obupanih
elementov
,
ki
delujejo
na
agitatorskem
polju
,
posebno
med
onimi
,
ki
so
za
homatij
pod
turško
vlado
bežali
na
Cetinje
,
v
Belgrad
in
Carigrad
,
ter
so
se
po
zasedbi
vrnili
v
svojo
domovino
,
kjer
se
jim
niso
mogle
izpolniti
njih
nade
in
kjer
trosijo
sedaj
neizpolnjive
ideje
v
ljudstvo
.
"
Ta
odstavek
je
podčrtal
dvakrat
in
na
robu
je
napravil
klicaj
,
poleg
pa
je
napisal
:
Kaludjer
.
"
Ker
se
po
nekaterih
okrajih
nahaja
roparska
šiba
še
vedno
v
polnem
cvetu
"
–
tako
se
je
izražala
rezervatna
listina
–
"
je
v
izdatnejši
meri
treba
porabiti
konfidente
.
Neprestano
naj
lazijo
po
goratih
krajih
,
z
vso
opreznostjo
naj
pozvedujejo
o
osebah
,
ki
so
v
zvezi
z
razbojniki
,
ki
jim
dado
bodisi
nasvete
,
bodisi
prebivališče
ali
hrano
.
Premetenim
konfidentom
bosenskega
rodu
ne
bo
težko
,
se
pritihotapiti
pod
zvijačnimi
pretvezami
v
razbojniške
brloge
–
"
Tu
je
Hvalibogovski
napravil
na
okrajek
velik
vprašaj
,
potem
je
treščil
z
listino
in
svinčnikom
ob
mizo
ter
vzkliknil
:
"
Pisarniški
kozli
vi
!
Menijo
,
da
se
zalezujejo
hajduki
tako
,
kakor
oni
lazijo
po
dunajskem
Ringu
za
ponočno
sovo
.
Pridi
le
sem
,
gigrl
,
pa
nesi
svojo
frazovito
butico
v
razbojniške
brloge
!
Hm
–
da
si
sam
stal
kdaj
pred
pravim
,
resničnim
,
živim
hajdukom
,
oboroženim
do
zoba
,
kakor
sem
stal
jaz
sredi
groznih
Škipetarjev
,
ne
bil
bi
utekel
snažnih
hlač
–
"
Stotnik
je
odložil
čibuk
in
zopet
vstal
ter
šel
k
omari
po
okrepčavo
.
Požvekuje
košček
prekajene
gnjati
s
kruhom
in
zalivaje
to
prvo
predpoldanko
s
kontušovko
in
jaržebinko
,
je
umiljeno
zrl
na
diplomo
,
ki
je
v
okviru
visela
nad
pisalno
mizo
,
na
ono
diplomo
,
ki
se
je
pohvalno
izražala
o
njegovem
junaštvu
za
okupacije
,
za
kar
je
postal
lastnik
vojaškega
reda
.
Ko
se
mu
je
zdelo
,
da
se
je
dovolj
osvežil
,
je
iznova
zapalil
čibuk
in
sedel
k
delu
.
Dalje
se
je
listina
,
sestavljena
v
slogu
lepo
ubranih
in
zaokroženih
besed
,
izražala
o
tem
,
kako
svedočijo
vsi
znaki
poslednjih
časov
,
da
se
nahaja
v
zasedenih
deželah
še
mnogo
prepovedanega
orožja
,
skritega
po
mestih
in
vaseh
,
zato
treba
pozvedovati
in
ogleduhovati
,
kar
je
naloga
konfidentov
.
Naloga
vojaštva
in
orožništva
bo
,
vdirati
v
takšna
skrivališča
.
V
zelo
sumljivih
slučajih
tudi
haremom
ni
treba
prizanašati
,
ker
izkazalo
se
je
jeseni
1878.
l.
,
da
so
malkontentni
elementi
posebno
v
hareme
skrivali
orožje
.
V
posebnem
odstavku
je
ministrstvo
s
prstom
namignilo
na
bližajočo
se
uvedbo
brambnega
zakona
.
Uvedel
se
bo
s
silo
ali
brez
nje
,
treba
pa
mu
je
pripravljati
ugodna
tla
.
Oblast
bo
itak
izdala
posebna
navodila
–
,
Fingerzeige
'
je
stalo
v
originalu
–
kako
treba
poučevati
ljudstvo
o
potrebi
in
koristi
novega
zakona
,
ki
se
ga
ni
treba
bati
,
ker
se
bo
vsestransko
oziral
na
verske
običaje
in
na
ljudske
težnje
.
Konfidenti
,
ki
pridejo
z
ljudstvom
v
neposredno
dotiko
,
tudi
tukaj
lahko
sejejo
dobro
seme
.
Dalje
je
ukaz
opozoril
na
neko
prejšnjo
okrožnico
,
ki
je
v
mnogih
točkah
obširno
in
splošno
govorila
o
ogleduškem
poslu
,
opozoril
na
oni
odstavek
,
ki
določa
,
naj
se
posebno
zanesljiv
konfident
,
kadar
postane
v
domačem
kraju
ljudstvu
sumljiv
,
premesti
v
drugo
okrožje
,
ako
sam
želi
.
Izrabljen
konfident
naj
se
preskrbi
s
primerno
službo
(
uradni
sluga
,
cestar
,
šumar
itd.
)
,
v
kateri
se
lahko
blagonosno
deluje
za
varnost
dežele
.
Naposled
je
ukaz
naznanil
,
da
ima
dotični
fond
dosti
denarnih
sredstev
na
razpolago
,
da
torej
pri
tako
važnem
poslu
,
kakor
je
ogleduštvo
,
ni
treba
varčevati
.
"
Nu
–
torej
–
hvala
Bogu
!
"
je
vzdihnil
Hvalibogovski
,
ko
je
bil
do
kraja
prečital
ter
višnjevo
in
rdeče
podčrtal
odstavek
,
ki
je
vzel
v
misel
denarna
sredstva
.
Potem
je
pismeno
pozval
vse
konfidente
svojega
območja
,
da
jih
pouči
in
razpošlje
po
okraju
med
reckama
Drino
in
Bosno
.
Te
pozivnice
je
nemudoma
predložil
okrajnemu
načelstvu
,
ki
je
imelo
v
evidenci
in
primerni
službi
vse
zaupnike
.
Tri
dni
pozneje
je
stal
Atif
Sarajlija
z
zavestjo
važnega
in
koristnega
človeka
v
pisarni
okrajnega
načelnika
.
Pl.
Pester
ga
je
izprašal
o
mišljenju
drvarjev
na
Konjplanini
.
Atif
je
odkrito
povedal
,
da
so
drvarji
nezadovoljni
s
hrano
in
znamkami
,
da
jih
inženir
podpihuje
in
jim
obeta
izboljšanje
njih
stanja
.
Načelnik
si
je
to
zabeležil
,
potem
je
poslal
zaupnika
k
mestnemu
poveljniku
.
Hvalibogovski
ga
je
vprašal
,
kaj
dela
gospod
gozdar
,
potem
pa
o
drugih
novicah
iz
delavskega
tabora
.
Ko
mu
je
konfident
začel
praviti
o
drvarski
hrani
in
o
inženirju
,
je
odmahnil
z
roko
,
ker
ni
mu
bilo
prav
,
da
hoče
Atif
očrniti
častnika
,
čeprav
samo
rezervnega
.
"
Povej
rajši
,
kaj
dela
kaludjer
Milošević
,
s
čim
se
preživlja
,
če
mnogo
hodi
po
okraju
in
kaj
govori
.
"
"
O
njem
vem
toliko
,
da
je
mnogo
na
poti
v
Tuzlo
in
nazaj
.
Mnogo
posedava
po
hanih
,
vse
vasi
Posprečja
in
Majevice-planine
ga
poznajo
,
na
svojih
potih
ogovori
vsakega
domačina
in
v
Piliću
poučuje
dečke
.
"
"
Saj
tam
ni
šole
.
"
"
Šolo
je
ustanovil
kar
na
vrtu
hiše
,
kjer
stanuje
.
"
"
Dobro
,
"
je
rekel
stotnik
ter
napisal
,
da
se
nahaja
v
Piliću
šola
,
katere
ni
ustanovila
,
ne
priznala
oblast
,
kar
treba
naznaniti
nacelništvu
.
Vzevši
v
levico
ukaz
vohunske
pisarne
,
v
desnico
pa
svinčnik
,
je
stopil
tesno
h
konfidentu
in
,
brodeč
s
svinčnikom
po
listini
,
ga
je
s
previdnimi
besedami
poučil
o
onih
odstavkih
,
ki
so
govorili
o
agitatorjih
,
o
skritem
orožju
in
o
brambnem
zakonu
.
Atif
je
zvesto
poslušal
,
buleč
oči
v
tajnostni
papir
,
ki
je
bil
vsled
mnogih
višnjevih
in
rdečih
črt
ter
pripomb
ves
namočeraden
,
kakor
visok
uradnik
,
kadar
tiči
v
paradni
uniformi
.
Stotnik
mu
je
zabičil
skrajno
opreznost
in
strogo
molčečnost
.
Za
delovanje
mu
je
to
pot
odkazal
ves
tuzlanski
okraj
južno
od
Majevice-planine
.
Obrede
naj
vse
vasi
in
vsako
sumljivo
okolnost
naj
nemudoma
javi
najbližji
orožniški
stražarni
.
O
vsem
,
kar
bo
videl
in
slišal
,
naj
mu
sporoči
,
kadar
se
povrne
s
poti
.
–
Odštel
mu
je
potnino
za
petnajst
dni
ter
ga
odslovil
.
Neko
krasno
popoldne
je
Vilar
zopet
zasedel
konja
in
odjahal
,
da
pozvedava
in
spoznava
kraj
in
ljudi
,
seveda
na
drugačen
način
nego
Atif
Sarajlija
.
In
zopet
ni
prišel
dalje
nego
do
Mušićevega
hana
.
Tam
je
Pero
ob
poti
iz
navlečene
hoste
sekal
skleske
.
Molče
sta
se
pozdravila
.
Zavedel
je
konja
v
senco
pod
pristrešje
in
ga
privezal
.
Na
tnalu
je
sedela
Danica
in
obšivala
svoj
gunjič
.
Vstala
je
,
razpihala
ob
kraju
pristrešja
ogenj
in
pristavila
lonček
z
vodo
.
Gost
je
sedel
kraj
svojega
konja
in
opazoval
deklico
,
kako
se
je
gibčno
kretala
pri
svojem
bornem
kuhinjskem
poslu
,
ne
da
bi
si
upala
pogledati
na
gospodina
Franja
.
Njeno
gladko
obličje
je
rdelo
v
sramežljivosti
,
nekam
v
stran
se
nasmihavalo
,
njene
oči
so
se
kradoma
ozirale
od
ognja
na
vse
strani
.
A
zdelo
se
je
,
da
z
enim
kotičkom
vsekakor
pazijo
na
tujca
,
ali
ne
bo
vzrojil
,
ker
mora
potrpeti
in
precej
dolgo
čakati
na
kavo
.
Napol
suho
dračje
se
je
cmerilo
med
dvema
ožganima
kamnoma
,
in
voda
nikakor
ni
hotela
zavreti
.
Pa
Vilar
je
rad
potrpel
.
S
toploto
v
srcu
se
je
naslajal
ob
pogledu
na
to
v
nekem
oziru
smešno
deklico
.
Prinesla
mu
je
prvi
findjan
.
Preden
ga
je
vzel
v
roko
,
je
prijel
za
žličko
in
mešal
črni
napoj
.
Tako
je
morala
postati
pred
njim
.
Dvignil
je
obraz
k
njej
ter
mešal
in
mešal
.
Pero
je
klestil
drva
nekje
tam
pod
mejo
,
videti
ni
mogel
,
kaj
se
godi
pod
pristrešjem
,
kako
tujec
z
očmi
in
prijaznim
usmevom
zavaja
v
greh
.
Vilar
je
mešal
,
dokler
ni
pljusnilo
par
kapljic
črnine
na
njeno
roko
.
Tedaj
je
njen
jasni
pogled
zadel
ob
njegov
obraz
,
v
štirih
očeh
se
je
nekaj
zmešalo
in
zamigljalo
,
kakor
da
je
na
vedrem
nočnem
nebu
nastal
potres
in
so
zvezde
zaplesale
krog
lune
.
Zatresla
se
ji
je
roka
,
odvrnila
je
pogled
od
gospodina
Franja
na
kavo
.
Vzel
je
skodelico
,
jo
nastavil
na
ustno
in
prvi
požirek
je
zdrknil
v
grlo
,
gorak
in
sladak
kakor
prvi
občutek
ljubezni
.
Šinila
mu
je
v
glavo
misel
:
Kaj
ko
bi
videl
stari
Pero
?
Ali
bi
ne
skočil
po
skriti
handžar
in
navalil
na
drznega
švabskega
tujca
,
ki
po
nepotrebnem
moti
nedolžno
dušo
!
To
hladno
računanje
ga
je
iztreznilo
.
Danica
ni
mogla
prenesti
tega
nenadno
nastopivšega
,
za
njo
čisto
novega
,
sladkega
in
pretresljivega
občutka
,
katerega
ji
je
zbudil
ljubeznivi
tujec
.
Vsa
rdeča
v
lice
je
vzela
konvico
ter
stekla
čez
pot
k
Oskovi
po
vodo
.
Gledal
je
za
njo
in
v
svoji
romantični
duši
se
je
spomnil
kavkaške
deklice
Tamare
,
kakor
jo
je
naslikal
Lermontov
v
"
Demonu
"
.
Kakor
ona
k
Aragvi
,
tako
teče
ta
bosenska
deva
s
konvico
k
Oskovi
;
ta
kraj
ob
šumečem
gorskem
potoku
je
nekoliko
podoben
kavkaškemu
;
narod
je
enako
uporen
in
samozavesten
tu
in
tam
,
in
on
–
ali
naj
stopi
kot
demon
pred
to
krasno
in
neizkušeno
deklico
?
Zamislil
se
je
v
svoj
položaj
in
težko
mu
je
postalo
na
duši
.
Dolgo
ni
bilo
Danice
nazaj
.
Globoko
v
strugi
je
slonela
ob
skalnem
robu
kraj
mlina
ter
zamišljeno
zrla
v
potok
,
ki
se
je
v
belih
penah
lil
čez
pečino
in
se
vrtel
v
smaragdno
zelenem
tolmunu
pred
mlinom
.
Kako
dober
se
ji
je
zdel
gospodin
Franjo
!
Kakšna
neodoljiva
blaženost
sije
iz
njegovih
živih
,
sivkastih
oči
!
Po
srcu
in
duši
nič
ni
podoben
tistim
tujim
okrutnežem
,
o
katerih
je
toliko
slišala
v
Črni
Gori
in
o
katerih
vedo
toliko
slabega
povedati
v
Bosni
.
Po
zimi
,
kmalu
potem
,
ko
je
bila
prišla
iz
Črne
Gore
v
Pilić
,
ji
je
nekoč
strašni
Atif
Sarajlija
tako
gledal
v
oči
kakor
danes
gospodin
Franjo
.
Takrat
bi
bila
kmalu
omedlela
od
groze
,
v
strahu
je
plakala
in
kričala
njena
duša
,
a
danes
je
čutila
,
kakor
bi
stala
pred
njo
sama
sreča
njenega
življenja
,
sreča
,
ki
se
je
rodila
nekje
v
daljnih
severnih
krajih
,
potovala
dolgo
pot
na
jug
in
je
sedaj
smejočega
obraza
nenadno
stopila
pred
njo
.
Vse
jo
vleče
k
tej
sreči
;
padla
bi
pred
tega
človeka
ter
se
oklenila
njegovih
nog
.
Molila
bi
pred
njim
,
kakor
so
jo
učili
v
cetinjski
šoli
.
In
v
solzah
sreče
bi
se
raztopilo
srce
.
Ko
si
je
ohladila
razburjenost
,
je
zajela
iz
studenca
,
ki
je
izviral
izpod
skale
meter
visoko
nad
potokom
,
ter
nesla
vodo
ljubljenemu
gostu
.
Postavila
je
konvico
kraj
njega
.
"
Kje
je
Vazko
?
"
jo
je
vprašal
,
ko
mu
je
prinesla
vnovič
kave
.
Povesila
je
oči
in
ni
mu
odgovorila
.
On
pa
ni
hotel
sprejeti
findjana
,
dokler
ni
slabo
in
tiho
proiznesla
:
"
V
šoli
.
"
Zopet
se
ji
je
prilil
tok
krvi
od
srca
v
obraz
,
zopet
je
v
sreči
koprnela
pred
tem
zmagovitim
tujcem
.
Omamljena
je
sedla
na
tnalo
.
Ne
daleč
od
pristrešja
je
pela
Perova
sekirica
,
v
meji
nad
hanom
je
čirikal
ptiček
,
vmes
je
s
pronicavim
glasom
udarjal
kos
,
v
jarku
je
šumela
Oskova
.
Ona
ni
ničesar
slišala
;
v
blaženih
sanjah
se
je
zavedala
samo
tega
,
da
sedi
njej
nasproti
tisti
,
ki
je
zbudil
v
njej
pesem
prve
ljubezni
.
Vilar
je
pil
kavo
,
pil
vodo
,
vil
svalčice
in
pogledaval
na
deklico
,
ki
več
ni
dvignila
pogleda
k
njemu
.
Kakor
bi
slišal
njeno
pesem
,
tako
natanko
je
vedel
,
kaj
se
godi
v
njenem
srcu
.
Vsa
dekleta
,
pred
katerimi
je
kdaj
stal
,
so
mu
gledala
smelo
v
oči
,
se
ščeperila
pred
njim
,
so
kazala
nekakšen
ogenj
,
ki
se
je
vžgal
nekje
v
njih
notranjosti
in
je
izkušal
Vilarja
omotiti
z
visokimi
plameni
,
pa
je
hitro
izjedel
samega
sebe
,
ker
ni
bilo
nakopičenega
dosti
goriva
v
dekliškem
srcu
–
tako
je
bilo
naposled
i
pri
Katici
:
no
v
tej
ubogi
deklici
tli
plah
ogenj
,
ki
si
ne
upa
na
dan
in
je
zato
tem
vztrajnejši
.
Žal
,
da
se
ta
ogenj
ne
more
prijeti
njega
,
da
ožge
njo
samo
.
Spomnil
se
je
drugega
romana
,
one
Puškinove
deve
,
ki
se
je
v
gorah
sirovega
Kavkaza
javljala
pred
vojnim
ujetnikom
ter
mu
z
iskrenimi
in
ginljivimi
besedami
razodevala
svoje
hrepenenje
;
toda
ujetnik
se
ni
hotel
,
se
ni
mogel
odzvati
glasu
njenega
srca
,
ker
med
njima
se
je
dvigala
neprehodna
stena
.
Dolgo
je
sedel
molčeč
in
zamišljen
.
Ko
pa
ga
je
njegov
konj
začel
cukati
za
rokav
,
hrzati
ter
kopati
s
prednjima
nogama
,
je
vstal
,
položil
denar
na
stolček
in
tiho
odjezdil
kakor
tat
s
svojim
plenom
.
No
zavest
,
da
je
zasejal
nemir
v
nedolžno
dušo
,
ga
je
tlačila
ves
večer
.
Potem
je
deževalo
tri
dni
in
Vilar
ni
zapustil
svojega
zakotja
.
Ko
se
je
zopet
razjasnilo
,
je
šel
raziskavat
Konjplanino
,
kakšna
je
na
svojem
vrhu
,
namreč
nad
onim
delom
,
kjer
so
sekali
drvarji
.
Hotel
je
z
njenega
vrha
ali
s
kakšnega
prevala
pogledati
proti
jugu
v
one
kraje
,
ki
jih
namaka
Krivaja
,
tekoča
v
Bosno
,
in
Drinača
,
tekoča
v
Drino
.
Menil
je
,
da
mora
najti
točko
,
s
katere
si
ogleda
vso
pokrajino
do
Romanje-planine
,
zato
si
je
poleg
revolverja
zataknil
tudi
daljnogled
za
pas
.
Približal
se
je
bil
namreč
tudi
v
obleki
nekoliko
domorodnemu
prebivalstvu
:
v
Tuzli
si
je
bil
kupil
fes
,
ker
klobuk
in
slamnik
nista
kaj
pripravna
za
potikanje
po
šumah
,
in
bosenski
pas
.
Drvarji
so
mu
pokazali
stezico
,
ki
se
je
vila
skraja
še
vedno
po
pragozdu
,
pa
la
je
kazal
drugačno
lice
nego
oni
zdolaj
.
Tu
je
bilo
vse
bolno
,
vse
je
hiralo
in
se
pripravljalo
na
smrt
,
ali
pa
je
že
ležalo
strto
in
mrtvo
na
tleh
.
Tu
se
je
nahajala
velika
bolnica
v
carstvu
rastlinstva
.
Zelenje
je
sicer
še
poganjalo
,
pa
se
ni
moglo
ponašati
s
svežostjo
in
bujnostjo
,
pricvrknjeno
je
bilo
in
osmojeno
kakor
ob
veliki
suši
.
Inženir
ni
mogel
dognati
,
odkod
in
kdaj
je
navalila
bolezen
v
gozd
.
Morda
ga
je
pred
leti
že
načetega
po
lubadarju
povalil
sneženi
plaz
,
navalivši
z
gorenjih
,
slabo
zarastlih
predelov
planine
,
in
zdaj
to
razvalino
dalje
uničuje
škodljivi
črv
.
Pronicav
,
neprijeten
duh
je
udarjal
v
nos
kakor
v
bolnici
po
zdravilih
in
razkuževalnih
sredstvih
.
Ta
del
prašume
je
bil
podoben
razsežni
grobnici
na
bojnem
polju
,
v
kateri
vse
križem
trohne
razmečkana
človeška
in
konjska
trupla
,
razbiti
in
polomljeni
človeški
in
konjski
udje
.
Strahoma
je
lezel
ob
skrivnostni
gori
poševno
in
navkreber
in
zdelo
se
mu
je
,
da
se
mu
smehlja
drobna
stezica
ter
ga
ogovarja
:
Le
naprej
,
človekov
sin
!
Ne
boj
se
teh
bitij
,
majčken
del
prirode
so
kakor
ti
,
in
v
nekem
oziru
si
jim
brat
vsem
,
mrtvim
in
živim
!
Ljubil
je
takšne
samotne
stezice
in
kadar
se
je
globoko
zamislil
vanje
,
so
izpregovorile
ter
mu
razodevale
čudeže
in
skrivnosti
narave
.
Govorile
so
mu
o
domovini
,
o
ljubezni
in
usmiljenju
,
ker
na
samoti
je
sam
zaželel
takšnih
besed
.
Čim
više
je
prišel
,
tem
nižje
in
redkejše
je
bilo
drevje
;
mestoma
je
držala
stezica
med
samim
krivenčastim
grmovjem
,
mestoma
čez
golave
,
kjer
se
je
vdirala
zemlja
,
in
se
rastlina
ni
mogla
razviti
,
potem
nad
strmim
jarkom
pod
gručami
navpičnih
skal
čez
robati
gramoz
,
ki
se
je
namlel
od
pečin
in
pokrival
celo
pobočje
,
dočim
se
je
debelejše
kamenje
,
ki
se
je
odkrhavalo
,
zvalilo
v
dno
jarka
,
odkoder
je
slišal
šumljanje
vode
.
Nad
jarkom
je
postal
,
da
se
ogleda
po
kraju
.
Videl
ni
drugega
nego
del
jasnega
neba
nad
seboj
,
onstran
jarka
v
senčni
strani
temnovišnjevkasto
plast
gozda
,
ki
je
pokrival
rebrine
Zeleboj-planine
,
a
pod
seboj
tisti
sivi
debeli
gramoz
,
ki
je
,
podoben
kamenenemu
morju
,
na
široko
zalil
strmino
.
To
stran
,
kjer
je
stal
on
,
je
obsevalo
solnce
,
čigar
žarki
so
segali
globoko
dol
v
jarek
.
Gledajoč
ob
vznožje
,
je
zapazilo
njegovo
bistro
oko
,
da
se
nekaj
premiče
po
kamenenem
morju
,
da
se
neka
temna
točka
giblje
med
skalinami
,
zdaj
je
vidna
,
kmalu
zatem
nevidna
.
Lahko
je
večje
vrste
žival
,
lahko
je
človek
,
ki
leze
več
po
vseh
štirih
nego
po
dveh
.
Vzel
je
daljnogled
in
videl
,
da
človek
kolovrati
navkreber
,
zdaj
se
dviga
na
skalo
,
potem
se
plazi
po
njej
,
zdaj
izgine
,
zdaj
se
zopet
prikaže
in
se
mahedravih
korakov
opleta
po
gosto
nasejanem
pečevju
.
Ko
je
prišel
oni
človek
više
,
je
v
njem
razločno
spoznal
Atifa
Sarajlijo
.
Vilar
si
ga
je
mislil
nekje
ob
Drini
na
vohunstvu
,
pa
evo
ga
v
teh
gozdih
,
evo
ga
v
jarku
,
o
katerem
bi
človek
mislil
,
da
ga
nikdar
ne
poseti
človeška
noga
.
Zasleduje
li
razbojnike
v
tej
puščavi
?
Skrivali
bi
se
todi
pač
lahko
,
toda
kje
jim
dobiti
hrane
?
Vilar
ni
bil
boječega
srca
,
pa
vendar
se
je
dotaknil
revolverja
,
čigar
bucika
mu
je
gledala
izza
pasa
.
Ta
zvesti
tovariš
je
pregnal
mravljince
,
ki
so
mu
gomazeli
,
kakor
se
mu
je
zdelo
,
po
hrbtu
.
Atif
se
je
dvigal
više
in
više
po
pobočju
,
pokritem
že
s
samim
razkrhljenim
pečevjem
.
Ni
prišel
na
stezo
,
ampak
krenil
je
z
gramoza
,
šel
v
poševni
smeri
ter
izginil
v
grmovju
.
,
Bog
ve
,
kaj
išče
v
tej
odurni
samoti
.
Hajdukov
gotovo
ne
.
Dasi
je
hrust
in
goreč
v
svoji
službi
,
se
vendar
ne
bo
upal
sam
nadnje
v
gozdna
skrivališča
,
'
si
je
mislil
Vilar
ter
nadaljeval
svojo
pot
.
Zavil
je
krog
skalnih
gruč
in
prišel
v
nekaj
korakov
dolgo
,
senčnato
in
mračno
dolinico
,
po
kateri
je
tekla
ona
bistra
in
čista
vodica
,
ki
jo
je
slišal
šumeti
iz
jarka
.
Ob
tej
vodici
,
ki
se
je
pripenila
po
izdolbenem
skalovitem
žlebu
,
je
bilo
dosti
pestrega
rastlinskega
življenja
.
Liki
freska
je
pokrival
raznobarven
mah
peščena
tla
ob
potočku
,
tu
z
zelenkastim
,
tam
z
rumenkastim
ali
plesnivosvetlim
pregrinjalom
.
Bogme
,
kakšen
tapetnik
je
narava
!
ln
kakšne
žile
je
zarisala
v
pečine
,
razjedene
po
vodi
:
ln
temnomodre
,
tam
belkaste
,
tu
temnozelene
,
tam
črne
in
kakor
bi
se
igrala
,
je
,
veseleč
se
svoje
umetnosti
,
i
z
rdečo
barvo
brizgnila
tu
in
tam
v
kamen
.
Vilar
se
je
napil
iz
potočka
in
udaril
naprej
v
breg
.
Vsekakor
je
hotel
videti
,
kakšen
je
svet
zadaj
ob
razvodnici
med
rekama
Bosno
in
Drino
.
Prispel
je
res
na
preval
,
toda
tam
ni
videl
nič
posebnega
.
Sami
gozdi
in
skale
so
se
razprostirali
vsenaokrog
po
hribih
,
zakotjih
in
jarkih
.
Naprej
se
mu
ni
ljubilo
,
dasi
je
stalo
solnce
še
visoko
.
Ogledaval
se
je
,
kje
bi
bilo
kaj
odprtega
sveta
,
da
bi
tam
sedel
in
odpočil
,
pa
prostor
,
kjer
je
stal
,
je
bil
ves
zadelan
in
obit
s
skalami
in
lesom
,
sličen
tesni
ječi
,
tako
da
v
tej
moreči
tišini
ni
maral
počivati
.
Napotil
se
je
nazaj
po
stezi
in
privoščil
si
je
počitka
v
oni
slikoviti
,
hladni
dolinici
,
kjer
se
je
bil
prej
napil
iz
gorskega
potočka
.
Sedel
je
na
mah
in
zapušil
.
Tu
ni
čutil
težkotne
,
tlačeče
tišine
;
kolikor
toliko
je
bil
razgled
odprt
,
in
v
njegove
,
od
mladostnega
navdušenja
in
hrepenenja
kipeče
misli
je
žuborela
skromna
vodica
,
kakor
bi
gorska
vila
tiho
pritrjevala
njegovim
načrtom
in
odgovarjala
njegovim
željam
.
V
sladki
omotici
se
je
zleknil
po
mahu
in
zdelo
se
mu
je
,
da
je
vila
pristopila
k
njemu
,
se
posestrila
z
njim
ter
sedla
onkraj
potočka
na
mah
.
,
Bodi
pošten
in
pravičen
na
vse
strani
!
'
mu
je
naposled
zašepetala
.
,
Bodi
oprezen
in
previden
,
ker
tu
preži
vohunstvo
in
ovaduštvo
na
vsakega
,
ki
govori
s
srcem
po
svojem
umu-razumu
.
Pazi
na
svoje
mehko
,
občutljivo
srce
!
'
Tu
je
Vilar
zatvoril
oči
in
zadremal
.
A
še
vedno
je
videl
poleg
sebe
posestrimo
vilo
,
ki
je
postala
mahoma
podobna
Danici
:
po
stasu
,
po
obleki
in
obrazu
.
Kakor
bi
se
bil
napil
hašiša
,
tako
sladke
in
žive
sanje
je
imel
.
Zbudilo
ga
je
neko
rožljanje
,
a
tisti
hip
še
ni
imel
v
redu
svoje
zavesti
kraja
in
časa
.
Preplašen
je
dvignil
glavo
.
Kaj
to
ropota
nekje
v
zakotju
,
kakor
bi
drdrala
kočija
po
grbastem
tlaku
ali
kakor
bi
prasketal
ogenj
v
apnenici
!
Zdajci
je
priletel
kamen
po
skalovju
in
prav
blizu
njega
je
padel
na
tla
.
To
ga
je
privedlo
do
popolne
zavesti
.
V
strahu
se
je
pobral
z
mahu
in
skočil
iz
zakotja
na
stezico
.
Mravljinci
so
mu
zagolazili
po
hrbtu
,
ko
je
na
ovinku
pod
skalnimi
gručami
zagledal
visokega
moža
.
Hipoma
mu
je
prišla
misel
na
hajduke
,
ki
se
lahko
skrivajo
med
pečinami
in
so
morda
vrgli
kamen
proti
njemu
.
Zagrabil
je
za
revolver
,
a
precej
ga
je
zopet
zataknil
nazaj
za
pas
,
ker
oni
velikan
se
je
okrenil
k
njemu
.
Vilar
je
spoznal
Jovico
Miloševića
.
Smeje
sta
si
šla
naproti
.
"
Tvoj
revolver
bi
mi
pričal
,
da
se
bojiš
hajdukov
,
"
je
začel
Jovica
.
"
A
ker
pospavaš
na
takšnih
samotah
,
vidim
,
da
se
jih
nič
ne
bojiš
.
In
tebi
se
jih
ni
treba
bati
.
Poštenjaku
,
kakršen
si
ti
,
ne
store
žalega
.
"
"
Ali
ti
občuješ
z
njimi
?
"
se
je
začudil
Vilar
.
"
Ne
občujem
.
Saj
tukaj
jih
ni
,
v
Hercegovini
pa
že
zbira
Stojan
Kovačević
njih
krdela
.
Šel
sem
pravkar
mimo
tebe
in
te
nisem
probudil
,
ker
si
tako
sladko
spal
.
A
tu
na
ovinku
sem
se
domislil
,
da
bo
bolje
,
ako
greš
z
menoj
,
ker
bliža
se
večer
.
Kako
boš
hodil
sam
po
temnih
gozdih
domov
–
sem
si
mislil
in
baš
sem
se
hotel
vrniti
k
tvojemu
ležišču
.
"
"
Ti
si
vrgel
kamen
?
"
"
Kakšen
kamen
?
"
"
Padel
je
tik
mene
na
tla
,
in
nekaj
je
zaropotalo
za
skalami
.
Kaj
je
bilo
to
?
"
"
Suh
plaz
se
je
odtrgal
nekje
in
zdrknil
v
kotlino
.
Hajdiva
sedaj
v
dolino
!
Do
mraka
sva
v
Medvedjem
Dolu
,
naprej
naj
ti
posveti
delavec
z
baklo
.
"
Hitro
sta
hodila
navzdol
.
Jovica
je
stopal
gibčno
in
varno
kakor
koza
;
včasi
je
moral
prikrajšati
korake
ali
celo
postati
,
da
mu
oni
ni
zaostal
.
"
Polahko
,
polahko
!
"
je
,
postajajoč
in
zroč
nazaj
,
klical
Vilarju
tam
,
kjer
je
bila
stezica
zelo
strma
ali
je
bilo
treba
lesti
krog
krhljivih
in
mlinčastih
hlodov
,
ležečih
v
poslednjem
mrtvilu
v
bolnem
gozdu
.
Inženir
se
je
na
vso
moč
trudil
,
da
bi
ga
brez
zadržkov
dohajal
,
pa
se
mu
ni
posrečilo
,
čeprav
je
bil
že
premočen
od
potu
.
Sramoval
se
je
svoje
okornosti
in
nespretnosti
in
zdelo
se
mu
je
,
da
je
kaludjer
nalašč
zapustil
pravo
stezo
na
strani
in
drl
naravnost
čez
trhline
,
da
bi
pokazal
Švabi
,
za
koliko
je
Bošnjak
v
svojih
opankah
utrjenejši
na
takšnem
ozemlju
.
Ko
sta
prišla
na
zložnejšo
pot
,
sta
se
porazgovorila
.
Milošević
je
pravil
,
da
je
šel
prejšnji
dan
po
opravkih
v
Kladanj
,
a
sedaj
se
vrača
.
"
Torej
si
dva
dni
zamudil
šolo
,
"
je
pripomnil
Vilar
.
"
Moje
šole
je
itak
konec
.
Predsnočnjim
sta
prikorakala
v
Pilić
dva
orožnika
z
ukazom
,
da
mi
načelnik
prepoveduje
šolo
,
ker
nisem
uradno
preizkušen
,
potrjen
in
nastavljen
za
učitelja
.
"
"
In
kaj
sedaj
?
"
je
presenečeno
vprašal
Vilar
.
Jovica
je
potresel
svoje
kodre
in
zmajal
z
orjaško
ramo
.
Čez
hip
je
vzkliknil
:
"
Nič
.
Moja
roka
se
kmalu
ozdravi
in
onda
–
kar
hoče
naš
pravoslavni
Bog
.
"
Svečano
so
donele
te
proroške
in
zlovešče
besede
po
gozdnem
mraku
.
Vilar
je
molčal
.
,
Preobilje
življenske
sile
se
nahaja
v
tem
korenjaškem
človeku
.
Škoda
zanj
,
da
mora
poginiti
v
neravnem
boju
,
toda
s
svojimi
nazori
in
svojo
neupogljivostjo
bi
poginil
tudi
za
samostanskimi
zidovi
,
ker
za
mirno
življenje
ni
bil
ustvarjen
.
Tako
si
je
mislil
,
zroč
na
močna
meča
svojega
sopotnika
.
In
domislil
se
je
naših
šol
:
kako
je
tu
vse
lepo
urejeno
po
neki
šabloni
in
nadzorovano
,
uklenjeno
v
sistem
,
tako
da
se
mladina
vadi
hinavstva
,
laži
in
pohlevne
udanosti
.
Miloševića
pač
niso
smatrali
za
sposobnega
,
da
bi
polagal
v
mladinska
srca
kvas
,
iz
katerega
bi
vzklile
čednosti
,
ki
naj
dičijo
udanega
in
pokornega
državljana
.
Zato
so
razgnali
njegovo
šolo
.
Vedeli
so
,
da
je
v
njegovih
mislih
in
besedah
kvas
,
ki
rodi
odpor
in
željo
po
svobodi
,
zato
so
mu
zabranili
pouk
.
Tako
je
premišljeval
inženir
.
Po
dolgem
premolku
je
izpregovoril
:
"
Škoda
tvoje
šole
.
Videl
sem
te
oni
dan
,
ko
sem
šel
z
Bobojedcem
mimo
in
si
poučeval
na
vrtu
.
Ugajalo
mi
je
tvoje
učenje
.
"
Milošević
je
obstal
in
z
nasmešljivim
izrazom
zroč
inženirju
naravnost
v
obraz
,
je
rekel
:
"
Ti
si
me
nadzoroval
in
ovadil
?
"
Vilar
se
je
zavzel
.
"
Jaz
?
To
se
zelo
motiš
.
Jaz
–
vohun
in
ovaduh
proti
učitelju
?
"
Drzno
je
gledal
na
Miloševićeve
bele
zobe
,
ki
so
se
prikazali
med
rdečima
,
smejočima
se
ustnicama
.
Nehote
je
njegova
desnica
segla
na
revolverjev
držaj
.
"
Pusti
vraga
za
pasom
,
"
je
rekel
Jovica
.
"
Ne
bojim
se
ga
,
a
tebe
spoštujem
,
ker
te
poznam
,
da
si
pošten
in
odkrit
ter
ljubiš
naše
ljudstvo
.
I
za
mene
si
se
že
zavzel
v
položaju
,
ko
ti
je
bilo
to
sitno
.
"
Nadaljeval
je
pot
navzdol
.
"
Nič
mi
ni
bilo
sitno
,
ker
vsaki
krivici
odločno
nasprotujem
,
"
se
je
razburil
Vilar
.
"
Oprosti
,
brate
,
samo
pošalil
sem
se
s
teboj
.
Dobro
vem
,
da
me
je
ovadil
Atif
Sarajlija
,
ki
baš
sedaj
vohuni
po
okraju
.
"
"
Kdo
ti
je
to
povedal
?
"
"
V
našem
taboru
je
vse
znano
,
kar
se
dela
v
vašem
.
Vem
,
kdaj
si
prinesel
ukaz
Atifu
,
naj
gre
v
Tuzlo
,
da
ga
pošljejo
po
vohunskih
potih
.
Vem
,
da
je
hodil
danes
po
tem
gozdu
,
in
skoraj
bi
uganil
,
kaj
je
iskal
todi
.
"
"
Tudi
jaz
sem
ga
videl
.
Prišel
je
iz
jarka
,
ki
se
nahaja
tu
doli
pod
nama
.
"
"
Dobro
,
gospodine
Franjo
.
Zapomni
si
današnje
popoldne
.
Čez
sedem
let
vse
prav
pride
.
"
Vilar
se
je
začudil
ob
vsevednosti
agitatorjevi
.
"
Kje
je
vaš
tabor
?
"
je
vprašal
in
tisti
hip
je
obžaloval
svojo
preveliko
radovednost
,
ker
je
vedel
,
da
ji
Jovica
ne
ustreže
.
"
Ves
narod
od
morja
pa
do
reke
Drine
in
še
dalje
je
naš
tabor
.
Svojo
usodo
si
določimo
sami
.
"
"
Ne
igrajte
se
z
železom
in
krvjo
.
I
v
Bosni
se
obrne
vse
na
bolje
.
Mi
smo
počasni
kakor
Rusija
,
no
odločilni
krogi
včasi
niso
brez
dobre
volje
.
Treba
počakati
,
ko
bodo
smeli
bosenski
ljudski
zastopniki
in
zagovorniki
odkrito
govoriti
o
tem
,
česa
treba
Bosni
.
Čas
poruši
vse
staro
in
zgradi
novo
.
"
"
Do
takrat
bo
zamorjen
naš
čut
za
svobodo
.
"
"
Pod
sultanom
ste
živeli
neko
široko
handžarsko
svobodo
,
vsaj
pravite
tako
,
v
tej
svobodi
pa
ste
zaostali
za
sto
let
za
drugimi
narodi
.
"
"
Tudi
Bolgari
so
bili
pod
sultanom
,
pa
glej
,
kako
sedaj
napredujejo
!
Ta
vlada
pri
nas
pa
nima
denarja
za
naše
šole
.
"
"
Ti
greš
neugnan
za
nekim
ciljem
,
da
bi
uveljavil
svojo
osebnost
,
"
je
govoril
Vilar
,
zroč
v
agitatorjeve
kodre
.
Takrat
še
ni
poznal
sebe
,
ni
vedel
,
da
bodo
smatrali
tudi
njega
za
samosvojega
človeka
,
za
takšnega
,
ki
hoče
po
svoji
glavi
vse
sam
zasnovati
in
uravnati
,
ki
se
ne
boji
težkoč
življenja
,
izvirajočih
iz
tragičnih
nasprotij
med
bornim
posameznikom
in
mogočno
družbo
.
"
Žal
,
da
sedaj
ni
prostora
za
takšne
krepke
,
neupogljive
značaje
.
Odkrito
ti
povem
,
Jovica
,
da
se
bojim
za
tvojo
bujno
glavo
.
"
Kaludjer
je
pritrknil
,
rekoč
:
"
Srbin
se
ne
boji
smrti
.
Smelo
ji
je
gledal
v
oči
na
mnogih
bojiščih
.
Tudi
za
Avstrijo
se
je
boril
hrabro
kakor
za
svojo
domovino
.
Nasilne
smrti
smo
v
Bosni
vajeni
,
o
čemer
še
zaslišiš
,
o
čemer
se
i
sam
prepričaš
.
Spomni
se
takrat
mene
,
gospodine
Franjo
!
"
.
Po
teh
besedah
je
zamahnil
z
gorjačo
in
širokih
korakov
je
stopal
navzdol
.
Vilar
je
zopet
zaostal
.
Usta
so
se
mu
raztegnila
v
nasmeh
.
Smejal
pa
se
je
svojemu
priimku
,
gospodin
Franjo
'
,
ki
se
je
tako
hitro
raznesel
in
udomačil
po
okraju
.
Ni
li
to
znamenje
,
da
postaja
popularen
?
Čez
hip
pa
je
navezal
svojo
misel
na
Miloševićeve
besede
.
Na
kaj
namigava
agitator
?
Ali
se
res
pripravlja
nova
vstaja
?
Ali
se
hoče
v
nasilni
smrti
žrtvovati
,
ali
res
upa
na
končno
zmago
in
se
hoče
pobahati
z
njo
?
Jovica
je
postal
ter
se
ozrl
po
bolnem
gozdu
.
Ko
ga
je
bil
oni
došel
,
je
rekel
:
"
Glej
,
brate
,
takšnemu
gozdu
je
podoben
narod
,
ki
si
ni
umel
ohraniti
svoje
individualnosti
.
Koliko
je
tu
krog
naju
hiranja
in
smrti
!
"
"
A
še
se
dviga
marsikakšen
zdrav
hrast
,
boreč
se
za
svoj
prostor
.
Takšnemu
hrastu
si
podoben
ti
,
Jovica
.
Sprijazni
se
z
razmerami
,
ne
sanjari
o
brezuspešnem
uporu
.
V
misli
se
ti
kaže
vse
drugače
,
nego
se
dogaja
v
resničnem
življenju
.
Ti
se
precenjuješ
,
tvoji
vratolomni
nazori
te
privedejo
kvečjemu
v
hajduški
tabor
.
Kaj
pomaga
dandanes
Bosni
vsa
handžarska
slava
?
Nastopila
je
zanjo
nova
doba
,
ki
zahteva
mirne
,
trezne
,
globoko
premišljene
politike
,
nikakor
pa
tiste
handžarske
.
Prepričan
sem
,
da
bi
ti
s
svojo
nadarjenostjo
lahko
mnogo
koristil
svojim
rojakom
,
ko
bi
se
nekoliko
ugnal
,
udal
,
vpošteval
faktične
razmere
–
"
Vilar
je
vedel
,
da
govori
budalost
,
da
je
vsaka
beseda
pred
Miloševićem
bob
ob
steno
,
po
nekaj
ga
je
gnalo
k
temu
orjaku
in
trpinu
.
Duševno
se
mu
je
približal
,
ko
se
je
bil
zavzel
zanj
pred
Buzdugo
.
Našel
je
človeka
,
ki
se
je
upiral
vsemu
sedanjemu
sistemu
,
v
nekem
oziru
sorodno
dušo
,
ki
je
kakor
njegova
trpela
in
sovražila
sodobno
družbo
.
Milošević
je
obstal
pred
trhlim
deblom
,
ki
jima
je
zapiralo
pot
.
Z
divjim
ognjem
v
očeh
je
pogledal
na
Vilarja
,
ki
je
ostrmel
ob
takšnem
pogledu
.
"
Ti
nisi
videl
naših
bojev
,
"
je
nasmešljivo
rekel
,
"
nisi
še
dolgo
v
Bosni
,
torej
ne
poznaš
še
vsega
našega
trpljenja
,
zato
ti
tečejo
kakor
popu
pred
bolnikom
pomaziljene
besede
vse
vprek
:
ena
z
brda
,
druga
iz
doline
.
"
Gibčno
se
je
zavihtel
čez
deblo
ter
počakal
tovariša
,
ki
je
trudoma
kobalil
čez
drevo
,
kakor
bi
se
vzpenjal
na
slona
.
Jovica
je
nadaljeval
:
"
Tudi
trdo
drevo
navrta
črv
,
a
mene
ne
bo
.
Ti
mi
namigavaš
,
naj
grem
na
tuzlanski
otok
in
naj
se
tam
utopim
v
vaših
zabavah
.
Dobra
pridobitev
bi
bil
jaz
za
vohunstvo
in
ovaduštvo
,
ker
več
vem
nego
deset
Atifov
,
več
nego
vsi
njih
konfidenti
skupaj
.
Kakor
pop
peva
,
tako
i
djak
odpeva
.
Pa
slabo
me
poznaš
.
"
Vilar
je
bil
prelezel
mrtvo
drevo
.
Zadihan
je
odgovoril
:
"
Tudi
ti
me
slabo
poznaš
.
Niti
pet
korakov
bi
ne
šel
s
teboj
,
ko
bi
ti
tukaj
kot
domačin
upravljal
vohunski
posel
.
Hotel
sem
ti
svetovati
,
da
bi
se
pri
svoji
sposobnosti
lahko
potrudil
za
učiteljsko
pa
tudi
za
uradniško
mesto
.
Vaša
odvisnost
se
bo
nekoliko
ublažila
,
kadar
pridejo
domačini
v
uradniške
službe
.
Dosle
niti
uradni
sluge
niso
vašega
rodu
.
"
"
Niso
in
ne
bodo
.
Kakor
po
naših
gozdih
,
tako
se
je
zaskominalo
vašim
ljudem
po
bosenskih
službah
,
Bošnjak
pa
naj
pogine
,
naj
se
izseli
,
ako
tukaj
ne
mara
bedno
životariti
.
Za
časa
turške
carevine
smo
govorili
:
Siti
vuci
i
na
broju
ovce
–
nit
je
bilo
nit
će
kada
biti
.
Tudi
sedaj
ni
bolje
.
Sicer
se
pa
moja
dobra
glava
i
za
bogato
plačo
ne
ukloni
,
dokler
je
živa
.
O
tem
mi
ne
govori
,
gospodine
Franjo
!
Ko
bi
prišlo
tisoč
mož
s
tvojim
srcem
k
nam
in
bi
se
kakor
ti
pomešali
med
nas
in
bi
posedali
z
nami
,
onda
bi
spoznali
naše
siromaštvo
in
našo
nesrečo
in
pomagali
bi
nam
.
V
družbi
takšnih
poštenih
ljudi
bi
i
jaz
delal
za
Bosno
;
a
oni
v
mestu
,
oboroženi
in
učeni
,
nimajo
srca
za
nas
,
naše
bede
nočejo
videti
,
oni
nam
s
svojimi
zakrknjenimi
dušami
nikdar
ne
pomorejo
.
Skozi
okna
svojih
kavarn
in
gostiln
zro
s
preziranjem
na
našo
obleko
,
štejejo
nas
k
bitjem
nižje
vrste
,
celo
njih
propadle
ženske
se
ošabno
smatrajo
za
zmagovalce
in
porobitelje
Bosne
.
"
"
Vseh
naših
žensk
mi
ne
meči
v
eno
košaro
!
Tudi
dobre
,
sočutne
ženske
imamo
.
Vse
časti
vredna
je
na
primer
tvoja
teta
.
"
"
Vukosava
Bajićeva
je
zlata
duša
,
prava
Srbkinja
,
nje
ne
štejem
med
tujke
.
Si
li
govoril
z
njo
?
"
"
Menila
sva
se
o
tebi
.
V
njej
imaš
dobro
zagovornico
.
"
"
Pove
naj
ti
,
koliko
mi
velja
lastna
osebnost
.
Vse
sta
mi
svoboda
in
srbstvo
.
"
"
Brate
,
zdiš
se
mi
samonikel
,
izobražen
,
načitan
,
skratka
čudovit
človek
.
Večkrat
premišljujem
o
tebi
.
Burna
je
morala
biti
tvoja
mladost
kakor
vsakega
človeka
,
ki
se
je
rodil
v
Bosni
in
Hercegovini
ter
je
videl
pojemanje
turške
sile
.
Radoveden
sem
,
kako
si
prišel
baš
ti
s
svojim
nemirnim
srcem
in
viharno
mislijo
v
samostan
.
"
Tedaj
je
kaludjer
postal
,
se
obrnil
k
inženirju
in
ga
vprašal
,
ima
li
duhana
pri
sebi
.
Vilar
mu
je
ugodil
.
Zvila
sta
si
svalčici
.
Srbu
sta
se
od
razburjenosti
tresli
rdeči
ustnici
,
ko
je
lepil
papiroso
.
Idiva
počasi
,
ni
še
tako
pozno
,
in
zamuditi
nimava
ničesar
.
Pojasnjeno
naj
ti
bo
moje
življenje
,
da
me
boš
sodil
po
pravu
in
resnici
,
"
je
rekel
Milošević
in
nadaljeval
pot
.
"
Rodil
sem
se
v
Nevesinju
v
Hercegovini
,
kjer
je
imel
moj
oče
dučan
in
hišo
.
Moja
mati
me
je
tako
vzgajala
,
da
sem
že
v
svoji
otroški
dobi
vzljubil
svečeniški
stan
.
V
našo
hišo
je
zahajal
tedanji
nevesinjski
pop
Arzen
Dimitrijević
,
častitljiv
,
dober
in
reven
starček
.
Vse
je
dal
siromakom
,
neustrašno
se
je
potegoval
za
kristjane
,
kadar
jih
je
gnetel
Turek
.
Večnaja
pamjat
poštenemu
človeku
!
(
Jovica
je
dvignil
čepico
.
)
V
našem
domu
je
bil
skoraj
vsak
dan
.
Pravil
nam
je
o
slavni
minulosti
grškega
in
srbskega
naroda
,
o
zmagovalni
sili
pravoslavne
vere
,
kar
se
je
močno
prijelo
moje
mlade
duše
.
Rad
je
posedal
pri
mojem
očetu
v
dučanu
,
kamor
jima
je
moja
mati
prinašala
kavo
.
Pri
kavi
sta
rešetala
politiko
in
delala
načrte
za
osvoboditev
Hercegovine
.
Še
drugi
mrki
možje
so
zahajali
tja
in
prepričan
sem
,
da
se
je
v
našem
dučanu
zasnovala
nevesinjska
vstaja
,
ki
je
zanetila
takšen
ogenj
na
Balkanu
.
Kakor
bi
bil
sam
otrok
,
tako
se
je
otec
Arzen
igral
z
menoj
;
toliko
miline
in
dobrote
je
bilo
na
njem
,
da
si
nebeških
svetnikov
nisem
predstavljal
drugače
nego
v
njegovi
podobi
.
Ko
sem
bil
dvanajst
let
star
,
sem
umel
po
njegovi
zaslugi
že
gladko
čitati
in
pisati
.
Mati
mi
je
večkrat
rekla
,
naj
se
zgledujem
po
tem
svetem
starčku
,
ki
je
ob
praznikih
molil
v
naši
hiši
različne
molitve
ter
pel
dele
liturgije
,
pri
čemer
sem
mu
i
jaz
pomagal
.
Ko
je
bil
spoznal
moj
lepi
glas
in
mojo
nadarjenost
,
je
prigovarjal
roditeljem
,
naj
me
posvetijo
popovskemu
stanu
.
Oče
se
je
nekoliko
branil
,
mati
pa
je
precej
pritrdila
,
nakar
se
je
pričelo
učenje
doma
pod
Arzenovim
vodstvom
.
ln
spomnili
so
se
ti
dobri
ljudje
,
da
bi
bile
moje
vednosti
nepopolne
in
nezadostne
,
ko
bi
završil
učenje
v
kakšnem
hercegovskem
samostanu
;
zato
so
določili
,
naj
grem
na
končne
študije
v
seminarske
šole
v
Karlovcih
.
Moje
veselje
do
popovstva
se
je
nekoliko
ohladilo
pri
misli
,
da
moram
zapustiti
roditelje
in
kršno
Hercegovino
,
no
udal
sem
se
.
Takrat
sem
bil
že
dvajset
let
star
.
Moja
mati
je
pisala
v
Karlovce
svojemu
stricu
,
ki
je
bil
uradnik
na
dvoru
patriarha
Andjelića
,
pisala
je
svoji
sestrični
Vukosavi
Bajićevi
,
in
tako
sem
bil
po
priporočilih
in
priprošnjah
sprejet
v
patriarhove
šole
.
To
se
je
zgodilo
štiri
leta
pred
nevesinjsko
vstajo
.
Učitelji
v
Karlovcih
so
bili
častitljivi
in
prijazni
svečeniki
,
pod
njih
okriljem
sem
še
bolj
zagorel
za
njih
stan
.
Marljivo
sem
se
pripravljal
za
poklic
.
Nisem
se
učil
samo
tega
,
kar
treba
vedeti
popu
,
tega
je
namreč
malo
,
tudi
v
druge
stroke
sem
pogledal
,
na
primer
v
zgodovino
in
proučil
sem
srbsko
in
hrvatsko
književnost
.
Skraja
sem
sanjaril
o
tem
,
kako
pojdem
v
samostan
in
se
poglobim
v
carstvo
znanosti
,
pozneje
sem
izpremenil
misli
.
Zgodila
se
je
z
menoj
velika
premena
,
ko
je
bilo
vstalo
Nevesinjsko
polje
proti
Turkom
in
se
je
upor
razširil
po
vsej
Hercegovini
.
Vesti
iz
domovine
so
me
toliko
prevzele
,
da
sem
od
dne
do
dne
bolj
zanemarjal
nauke
.
Knjige
so
ležale
nedotaknjene
na
polici
,
prah
se
je
nabiral
na
njih
,
a
jaz
sem
hodil
s
sklonjeno
glavo
in
neprestano
sem
premišljeval
o
mukah
in
junaških
podvigih
svojih
rojakov
.
Srbija
in
Črna
Gora
sta
napovedali
Turčiji
vojno
.
Takrat
nisem
mogel
več
prestati
v
Karlovcih
.
Želja
po
roditeljih
in
po
bojih
s
Turki
me
je
gnala
domov
.
Nekega
dne
sem
stopil
pred
seminarskega
predstojnika
,
pred
strica
in
Vukosavo
Bajićevo
ter
jim
naznanil
svoj
sklep
,
da
hočem
postati
deležen
usode
svojih
rojakov
in
se
nemudoma
vrniti
v
Hercegovino
.
Niso
mi
branili
,
tem
manj
,
ker
se
je
moje
učenje
že
bližalo
koncu
in
sem
znal
že
na
pamet
ves
katekizem
ter
psaltir
in
mi
presledek
ni
mogel
škodovati
.
Preskrbeli
so
me
z
denarjem
in
v
družbi
treh
Srbov
prostovoljcev
sem
se
vrnil
domov
.
Moja
pot
je
šla
po
polževo
.
Avstrijska
uprava
ni
rada
videla
privala
prostovoljcev
.
Naposled
sem
vendar
prispel
v
Dubrovnik
.
Tu
sem
zvedel
od
nevesinjskih
begunov
,
da
leži
moj
oče
ranjen
v
dubrovniški
bolnici
in
moja
mati
streže
tam
bolnikom
.
Tekel
sem
v
bolnico
.
Oče
se
je
v
prsi
ranjen
boril
s
smrtjo
.
Spoznal
me
je
pač
,
a
govoriti
ni
mogel
več
.
Shujšano
,
malone
do
kraja
uničeno
sem
našel
mater
,
ki
je
bila
pri
mojem
odhodu
v
Karlovce
tako
krepka
in
zdrava
ženska
.
Njen
obraz
je
okostenel
in
upadel
,
oči
so
se
ji
globoko
usedle
,
same
solze
so
zamorile
njih
nekdanji
sijaj
.
Prvikrat
sem
jo
videl
tedaj
jokati
.
,
Draga
mati
,
povej
,
kaj
se
je
zgodilo
z
nami
?
'
sem
zavpil
,
držeč
v
naročju
ubogo
mater
in
zroč
na
umirajočega
očeta
.
Zvedel
sem
vso
našo
trpko
hercegovsko
usodo
.
Pred
letom
se
je
bila
začela
vstaja
in
z
njo
slabi
časi
za
očeta
.
Krščansko
prebivalstvo
je
zbežalo
z
Nevesinjskega
Polja
,
kdo
v
gore
k
vstašem
,
kdo
v
gostoljubno
Črno
Goro
in
v
Dalmacijo
.
Moj
oče
ni
ničesar
več
prodal
:
Turki
niso
zahajali
v
njegov
dučan
;
kar
je
še
ostalo
drugega
prebivalstva
,
je
bilo
vse
obubožano
.
Velika
beda
se
je
naselila
v
naši
hiši
in
po
vsej
Hercegovini
.
Pičla
polja
so
ležala
večinoma
neposejana
,
a
kdor
jih
je
še
obdelaval
,
ni
več
hotel
plačevati
tretjine
.
Ves
dotedanji
družabni
red
,
itak
nevzdržljiv
,
se
je
zrahljal
in
razvezal
.
Četovalo
se
je
vse
križem
:
zdaj
so
udarili
na
puntarske
vasi
Turki
,
kmalu
za
tem
so
navalili
vstaši
.
Po
nekem
spopadu
so
Turki
zažgali
Nevesinje
,
in
zgorela
je
naša
hiša
z
dučanom
vred
.
Tako
je
prišel
moj
oče
ob
svojo
imovino
.
,
Beži
,
Danica
–
je
rekel
moji
materi
–
beži
s
hčerko
in
drugimi
rodbinami
v
Dubrovnik
,
jaz
pa
vzamem
puško
ter
handžar
in
pojdem
v
gore
.
'
Tako
se
je
zgodilo
;
močna
četa
Stojana
Kovačevića
je
spremila
begunce
do
meje
.
Tako
je
ubežala
moja
mati
v
Dalmacijo
.
Ker
je
bil
moj
oče
ugleden
,
drzen
in
hraber
in
je
imel
še
nekaj
novcev
,
je
postal
vojvoda
večji
četi
,
ki
je
pod
njegovim
vodstvom
vršila
čuda
junaštva
.
Pol
leta
je
četoval
po
Hercegovini
,
dokler
ga
ni
v
nekem
boju
ob
dalmatinski
meji
zadela
turška
krogla
.
Vstaši
so
ga
odnesli
čez
mejo
,
in
dalje
dobri
ljudje
v
Dubrovnik
.
"
Jovica
je
umolknil
.
"
Pripoveduj
dalje
