tije
sanjalo
,
da
si
bil
v
Nebukadnecarjevi
palači
v
starem
Babilonu
;
dejanski
si
pa
ostal
v
Babilonu
sedanjega
veka
,
v
palači
,
katero
je
v
starem
Babilonu
tedaj
,
ko
so
ljudje
imeli
krepke
živce
in
kratke
pravde
,
nadomeščal
—
levinjak
.
Kaj
ne
,
denašnji
svet
je
omikanejši
in
ozirnejši
?
...
Znano
ti
je
gotovo
,
da
se
v
sedanji
dobi
naglega
človeškega
napredovanja
jako
očito
javljajo
in
oblastno
gibljejo
novi
razumniki
,
ki
se
zovejo
dinamitovci
.
Ti
podirači
,
značilni
za
konec
tega
stoletja
,
imeli
so
nekaj
opravila
pri
policijski
ječi
.
Moj
Plahtalič
se
jim
je
pridružil
.
Saj
veš
,
da
rad
pomaga
povsod
,
kjer
se
provzročujejo
iznenadni
vpiski
v
mrtvaško
knjigo
.
Plahtalič
in
tisti
brezozirni
popravljači
človeškega
razmerja
so
se
dogovorili
ter
zvršili
svoj
naklep
in
drzno
svojo
umetnost
točno
in
predorno
.
Ti
si
otet
;
jaz
pa
sem
toliko
podpiral
zid
in
trame
,
da
si
uhitel
iz
kletke
.
Sevčda
,
dinamitova
moč
se
ne
da
stesniti
,
kakor
bi
marsikdo
želel
;
rajši
učini
več
nego
menj
.
Tako
je
bilo
tudi
sedaj
.
Poslopje
je
močno
vztrepetalo
in
se
po
nekod
razrušilo
do
tal
.
Ljudij
je
nekaj
ubitih
,
nekaj
pohabljenih
,
največ
samo
prestrašenih
.
Saj
to
ni
moglo
biti
drugače
.
Nekaj
zasutih
zločincev
je
zaslužilo
tako
smrt
,
in
človeški
hodničnjaki
jim
jo
privoščijo
,
ker
bi
jih
človeška
pravica
ne
smela
kaznovati
tako
ostro
.
Pri
nekaterih
ubitih
nesrečnikih
se
drugi
ljudje
vesele
njih
smrti
,
ker
so
ž
njimi
umolknile
tajne
resnice
,
ki
bi
marsikoga
ugonobile
,
da
jih
je
zvedel
preiskovalni
sodnik
.
Tudi
nekateri
nedolžniki
so
nagloma
in
iznenada
rešeni
težav
in
izkušnjav
človeškega
življenja
.
Tako
je
smrt
mnogim
prav
prišla
.
Nasproti
so
pa
nekateri
,
ki
bi
si
bili
želeli
smrti
v
razvalinah
,
toda
smrt
jim
je
prizanesla
.
Med
temi
je
bankir
Padeles
.
Njega
so
tudi
nocoj
preselili
v
to
hišo
,
ker
so
zasledili
razne
prevare
.
Ostal
je
zdrav
in
krepak
,
in
res
škoda
bi
bilo
,
ako
bi
tak
mož
ušel
zasluženi
kazni
in
sramoti
.
—
—
Oh
,
gospod
,
to
je
strašno
!
Zaradi
mene
toliko
pomora
in
nesrečnikov
!
Ali
niste
mogli
tega
zvršiti
drugače
?
—
—
Ni
taka
sila
,
če
nekdo
izgubi
življenje
,
nekdo
pa
nogo
ali
roko
,
ali
vid
ali
sluh
.
Ne
misli
dalje
,
da
se
je
zvršilo
vse
jedino
zaradi
tebe
.
V
tej
razstrelbi
se
je
združilo
več
naklepov
,
celo
tvoja
lepa
Darinka
je
zapletena
vanje
.
Neumno
je
pa
tudi
,
da
zahtevaš
od
mene
,
naj
jaz
,
nadzemljan
,
zaradi
tebe
,
ubogega
človeka
,
bolj
varujem
in
ščedim
tvoje
sozemljane
;
nego
vi
sami
drug
drugega
varujete
nesreč
in
nevarnostij
.
Radoveden
sem
,
kako
bi
se
bil
ti
sam
otimal
,
ako
bi
bila
tvoja
rešitev
možna
samo
s
pogubo
življenja
tvojega
bližnjika
.
Gotovo
bi
bil
modroval
:
»
Moje
življenje
je
več
vredno
,
bolj
upravičeno
za
obstanek
;
naj
se
torej
nevarnosti
izpostavi
drugo
življenje
,
saj
morda
ne
pogine
!
«
...
Vaši
teoretiki
pravijo
,
da
je
človeško
življenje
najdražja
reč
na
zemlji
.
Vaši
praktiki
pa
delajo
prav
narobe
,
in
morite
se
kar
grmadoma
.
Koliko
krvi
so
prelili
vaši
imenitni
vojskovodje
in
slavni
kralji
!
Ali
še
veš
,
kako
je
kraljica
Tomirida
odsekani
glavi
perzijskega
kralja
Čira
nasitila
žejo
po
krvi
?
Blizu
tvojega
doma
med
Slovenci
je
pel
sloveči
nemški
pesnik
Anastazij
Griin
v
romančnem
ciklu
»
Der
letzte
Ritter
«
nastopne
vrstice
:
»
Ein
Konig
wird
er
werden
;
ali
Eins
,
ob
bos
ob
gut
;
Kein
Konig
starb
auf
Erden
,
der
ganzlich
rein
von
Blut
.
—
Wenn
jetzt
dies
Hiru
verdorret
,
dann
briitet
’
s
nie
davon
,
Wie
viel
der
Graber
brauche
zum
Fundament
ein
Thron
;
Stockt
jetzt
sein
Blut
,
nie
stromet
des
Volkes
Blut
dann
hin
Zu
farben
seineu
Purpur
,
weil
er
zu
blass
ihm
schien
.
«
Koliko
nedolžne
krvi
je
prelila
dežel
nikdar
sita
država
starih
Rimljanov
in
koliko
vaša
nad
tisočletna
verska
preganjanja
,
v
katerih
se
je
cesto
odlikovalo
zverstvo
nad
verstvom
!
Vaša
svetovna
zgodovina
je
bolj
zgodovina
krvoprelitja
nego
človeškega
napredka
;
smeti
bi
bilo
malone
misliti
,
da
vzajemno
prelivanje
človeške
krvi
narode
tako
oživlja
in
jači
kakor
nebeška
rosa
travnike
...
In
kakor
v
velikih
,
rekel
bi
,
v
mednarodnih
stvareh
,
tako
vam
je
tudi
v
malih
imovinskih
stvareh
življenje
najcenejša
stvar
.
Marsikateremu
gospodarju
je
več
do
zdravja
svojega
žrebeta
nego
do
blagosti
rodnega
otroka
.
Marsikateri
trgovec
prodaja
pokvarjeno
,
otrovano
živilo
,
samo
da
je
dobiček
večji
.
Veliki
brodnik
zavaruje
trhlo
ladjo
za
visoko
vsoto
.
Ladja
splava
po
morji
,
in
ondu
najdejo
grob
poglavar
in
mornarji
.
Veliki
brodnik
pa
prejme
visoko
zavarovano
vsoto
—
svoj
naprej
preračunjani
dobiček
.
V
rudokopih
tramičite
rove
in
jamice
kolikor
možno
slabo
in
skrbite
za
čisti
zrak
čim
menj
tem
rajši
;
ker
veliki
troški
manjšajo
dobiček
.
Pripeti
se
nesreča
,
na
stotine
kopačev
se
zasuje
in
zacjuši
,
stotine
družin
mora
prijeti
za
beraško
palico
.
Gospodar
milijonar
pa
računja
svoj
dobiček
in
nima
za
to
grozno
bedo
drugega
nego
gladko
pomilovanje
,
in
če
se
more
videti
blizu
,
nemara
tudi
prisiljeno
solzico
.
Stari
Rimljani
,
kadar
so
bili
že
omehkuženi
,
radovali
so
se
krvavih
bojev
gladiatorskih
in
levov
v
levinjakih
,
ki
so
mesarili
mučence
.
Vi
,
tako
omikani
in
nervozni
ljudje
ob
konci
19.
stoletja
,
pa
se
ne
morete
nagledati
vratolomnih
bojev
z
obdivjanimi
biki
,
vi
se
čudite
nesrečnim
ljudem
:
predrznim
vrvoplescem
in
krotilcem
divjih
zverij
,
navdušujete
se
za
surove
,
častne
dvoboje
,
pri
katerih
imata
čast
in
poštenje
navadno
najmenj
odločevati
...
In
ti
zahtevaš
,
da
bi
jaz
,
nadzemeljski
duh
,
prizanašal
tej
človeški
krvi
,
vam
tako
cenčni
?
Meni
je
človek
ničla
,
katerih
je
tisoča
toliko
vredna
kakor
jedna
sama
.
Sicer
pa
še
ne
veš
,
kdo
sem
prav
za
prav
.
—
—
Oprostite
,
gospod
.
Vedno
me
je
gnalo
to
zvedeti
;
ali
nisem
se
vas
upal
vprašati
.
—
—
Čemu
ta
ponižnost
?
Bodi
ti
takoj
resnica
brez
ovinkov
.
—
Abadon
se
lahkotno
nasloni
na
stol
,
seže
po
lični
knjigi
na
mizi
in
izpregovori
:
—
Na
zemljo
je
prišla
doba
,
o
kateri
govori
deveto
poglavje
razodetja
Ivana
blagovestnika
.
Beri
v
knjigi
:
»
Zatrobental
je
peti
angelj
,
in
videl
sem
zvezdo
,
ki
je
padla
z
neba
na
zemljo
;
zvezdi
je
bil
dan
ključ
do
žrela
brezdna
.
Odprla
je
žrelo
brezdna
.
Dim
vzhaja
iz
žrela
kakor
dim
velike
peči
in
temni
solnce
in
zrak
.
«
Ta
zvezda
,
ki
je
padla
z
neba
na
zemljo
,
to
je
vaša
sijajna
veda
.
Preumili
ste
zakone
prirodne
in
podjarmili
toliko
njenih
močij
,
prednikom
vašim
neznanih
,
da
ste
zagospodarili
svoji
zemlji
celo
globoko
pod
nje
površino
—
»
v
brezdnu
«
,
katero
vam
je
odkrila
vaša
učenost
.
Ali
ne
poznaš
tam
ogromnih
skladov
premogovih
?
Spomni
se
velikanskih
parostrojev
,
stolpom
podobnih
dimnikov
,
kakeršni
se
dvigajo
pri
tvornicah
,
razpostavljenih
po
vsi
omikani
zemlji
,
pomisli
,
koliko
se
dan
na
dan
požge
tega
premoga
iz
brezdna
!
V
velikih
tvorniških
mestih
žrela
teh
parostrojev
in
dimnikov
res
izpuhtevajo
toliko
smradnega
dima
v
zrak
,
da
solnčni
žarki
ne
morejo
predirati
skozenj
in
da
je
okužen
ves
vzduh
.
Citaj
dalje
:
»
Iz
dima
tega
žrela
so
se
razkropile
kobilice
po
zemlji
,
in
dala
se
jim
je
oblast
...
Zapovedalo
se
jim
je
,
naj
ne
poškodujejo
trave
na
zemlji
niti
zelenja
niti
drevja
,
ampak
samd
ljudi
,
ki
nimajo
božjega
znamenja
na
čelih
svojih
.
Dana
jim
je
bila
oblast
,
ne
moriti
ljudij
,
ampak
trpinčiti
jih
pet
mesecev
;
in
njih
mučenje
je
bilo
kakor
mučenje
škorpijonovo
,
kadar
piči
človeka
.
In
v
tiste
dni
bodo
ljudje
iskali
smrti
,
a
ne
bodo
je
našli
;
želeli
bodo
umreti
,
a
smrt
bode
bežala
od
njih
.
«
In
kakove
so
tiste
kobilice
?
Čitaj
dalje
:
»
In
kobilice
so
bile
kakor
konji
,
opremljeni
na
boj
;
na
glavah
so
jim
bile
kakor
krone
od
zlata
,
in
njih
lica
kakor
lica
človeška
...
Oklepe
so
imele
kakor
železne
oklepe
,
in
hreščanje
njih
perutnic
je
bilo
kakor
ropot
voz
,
kadar
z
mnogimi
konji
dirjajo
na
bojišče
.
«
Sedaj
pa
premisli
pomen
tega
prerokovanja
!
Iz
velikega
,
solnce
temnečega
dima
—
iz
velikanske
porabe
premogovih
skladišč
in
izkoriščanja
prej
neznanih
prirodnih
sil
je
izšlo
veliko
izdelovanje
človeških
potrebščin
,
nastal
je
velik
promet
in
ta
je
prinašal
podjetnikom
velikega
bogastva
,
vsem
ljudem
pa
veliko
poželjivost
in
potratnost
.
Ljudstvo
se
je
hitro
množilo
kakor
vselej
,
kadar
se
odpro
novi
viri
blaginje
,
in
razplod
se
je
vršil
po
starem
pravilu
:
»
Narod
se
množi
hitreje
nego
njemu
potrebna
živila
.
«
Tako
je
vzrasla
ogromna
premnožica
proletarcev
,
siromakov
,
ki
terjajo
vsakdanjega
kruha
,
vpijoč
,
da
imajo
pravico
do
dela
,
pravše
,
do
zaslužka
.
To
so
kobilice
prve
vrste
.
Zajedno
ko
so
rasla
velika
obrtna
podjetja
in
rasle
imovine
ter
se
je
množilo
prebivalstvo
,
morale
so
napredovati
tudi
države
;
saj
se
sestavljajo
od
državljanov
in
se
morajo
ravnati
po
državljanih
.
Kakor
so
velika
obrtna
podjetja
uničila
mnogo
malih
(
rokodelskih
)
podjetij
,
takisto
so
velike
države
izpodrinile
mnogo
malih
držav
z
zemljevida
in
z
zgodovinskega
pozorišča
.
Kakor
obrtna
podjetja
izkoriščajo
prirodne
sile
,
takisto
izkoriščajo
države
narodne
sile
;
in
kakor
je
med
obrtnimi
podjetji
konkurencija
na
življenje
in
smrt
,
takisto
sta
med
državami
zavladali
hlastežna
zavist
in
vihravo
tekmovanje
za
boljša
branila
in
gonobila
.
Tako
stoji
država
proti
državi
opremljena
na
brezupni
boj
,
in
ustanovile
so
se
tiste
ogromne
vojne
tolpe
,
kakeršnih
stara
Evropa
ni
poznala
.
Ta
stalna
vojska
so
kobilice
druge
vrste
...
Te
prerokovane
kobilice
ne
nadlegujejo
vaših
trav
in
vašega
drevja
.
Vaše
zelenje
rase
prav
bujno
.
Od
vseh
krajev
svoje
zemlje
ste
nabrali
najboljših
zelišč
in
najlepših
cvetic
za
živilo
in
sladilo
svoje
.
Vaše
poljane
,
vaši
nasadi
so
kakor
čarobni
vrtovi
in
perivoji
proti
nekdanjim
evropskim
sajenicam
.
Vi
gospodarji
te
lepe
Evrope
pa
vzdihujete
pod
mučenjem
prerokovanih
kobilic
v
skeleči
boli
,
kakor
da
vas
vedno
pikajo
škorpijoni
.
Gospodarji
tistih
velikih
stolpov
,
iz
katerih
se
vali
dim
noč
in
dan
,
lastniki
velike
premične
imovine
trepečejo
pred
svojimi
belimi
sužnji
,
boječ
se
njih
zborov
,
uporov
in
razstrelil
.
Vsi
državljani
pa
še
posebe
ječe
pod
neznosnim
bremenom
stalne
vojske
—
kobilic
z
železnimi
oklepi
.
Ta
stalna
vojska
ovira
mladino
v
razvoji
in
starino
v
pokoji
in
varčnosti
;
ona
podaja
vaši
Evropi
za
to
stoletje
občega
napredka
nečastno
znamenje
osurovelosti
in
hlapčevstva
,
kakor
bi
se
bile
države
ponižale
med
velike
masine
in
bi
ne
bil
državljan
nič
več
nego
brezčuten
in
brezvoljen
zob
,
ta
na
tem
,
oni
na
onem
kolesi
te
velike
državne
mašine
ali
tega
velikega
zahomotanega
malina
,
ki
toli
ropoče
,
kar
pa
zmelje
moke
,
največ
sam
použije
...
To
je
tistih
pet
mesecev
neznosnega
trpljenja
brez
smrti
!
Ali
ta
doba
še
ni
končana
,
in
vaše
trpljenje
se
morda
še
poveča
.
Tistih
,
ki
imajo
bogastvo
,
in
tistih
,
ki
imajo
oblast
,
lotila
se
je
namreč
bojazen
,
da
se
združijo
te
dvojne
kobilice
,
ki
so
si
dosedaj
cesto
stale
nasproti
,
in
da
kobilicam
prve
vrste
,
umej
proletarcem
,
anarhistom
,
socijalistom
in
nihilistom
,
sploh
ljudem
,
ki
nimajo
ničesar
svojega
razven
nadeje
,
da
si
kaj
pridobe
,
ljudem
,
ki
ob
splošnem
prevratu
ničesar
ne
izgube
in
morejo
samo
kaj
doseči
—
da
tem
nevarnim
kobilicam
baje
priskočijo
kobilice
druge
vrste
,
nezadovoljni
evropski
sluge
v
vojni
uniformi
,
ljudje
,
ki
so
se
po
svojem
pozivu
učili
,
kako
naj
se
ruši
in
mori
,
in
so
pripravljeni
in
vajeni
gledati
smrti
iz
očij
v
oči
.
To
bode
večina
nezadovoljnikov
,
ki
bode
izkušala
proti
manjšini
stanov
,
imajočih
oblast
in
bogastvo
,
šiloma
prenarediti
družabni
red
.
To
bi
bil
res
prevrat
,
kakeršnega
stara
Evropa
dosedaj
ne
pozna
!
Marsikatera
suknja
,
ki
sedaj
odeva
jednega
človeka
,
razdelila
bi
se
na
deset
koscev
;
marsikatera
tvornica
,
ki
je
sedaj
bogatila
jednega
in
živila
tisočo
,
razvalila
bi
se
v
grobljo
...
sploh
marsikaj
bi
se
razvalilo
in
preobrnilo
.
To
bodo
tiste
hude
kobilice
s
človeškimi
lici
,
ki
bodo
imele
na
glavah
kakor
krone
od
zlata
.
One
bi
si
namreč
prisvajale
kraljevsko
oblast
na
zemlji
,
katero
bi
izkušale
potvoriti
po
nezrelih
svojih
nazorih
.
In
toliko
bode
tistih
kobilic
,
da
bode
hreščanje
njih
perutnic
kakor
ropot
voz
,
dirjajočih
na
bojišče
...
V
tem
neznosnem
položaji
iščete
smrti
,
toda
smrt
beži
od
vas
.
Vsi
vidite
,
da
to
razmerje
med
različnimi
stanovi
,
med
sosednimi
narodi
in
ta
oboroženi
mir
ne
more
trajati
dlje
,
sicer
se
pogubite
vsi
za
samo
blagostjo
,
pravše
dragostjo
takšnega
miru
.
To
stanje
vam
je
soparna
tišina
pred
nevihto
,
in
želite
si
vihre
,
grozne
vojske
z
velikim
pomorom
,
samo
da
se
iznebite
te
tlačeče
tišine
in
tesnobe
,
pridi
že
za
vojsko
karsibodi
;
saj
večje
zlo
ne
more
nastopiti
od
sedanjega
.
Toda
vojska
ne
pride
,
in
nikjer
se
ne
pokaže
gromonosen
oblak
na
politiškem
obzorji
—
»
smrt
beži
od
vaš
!
«
—
Beri
še
v
jednajsti
vrsti
,
kdo
je
gospodar
tem
kobilicam
,
človeški
rod
mučečim
!
»
In
imele
so
nad
seboj
kralja
,
krilatca
iz
brezdna
,
ki
se
zove
hebrejski
»
Abaddon
«
in
grški
»
Apollvon
«
,
(
latinski
Exterminans
,
slovenski
Gonoba
)
«
.
To
sem
jaz
Abadon-Gonoba
:
zli
duh
laži
in
prevare
,
licemerstva
in
krivice
—
sploh
vodilni
genij
vaše
dobe
!
—
Abadon
odloži
knjigo
,
primakne
stol
bliže
Samoradu
in
nadaljuje
:
—
Kakor
si
ravnokar
čital
,
dana
mi
je
velika
oblast
,
katere
ne
moreš
preumeti
.
V
tem
hipu
,
ko
govorim
s
teboj
,
vodim
tisoče
drugih
opravil
in
prestvarjam
laž
za
resnico
,
prevaro
za
pravico
:
bogatinu
kažem
,
kako
naj
brez
kazni
zatira
ubožca
,
tatu
ponarejam
ključ
in
podajam
dleto
,
da
razpahne
jekleno
blagajnico
,
rovarju
podajam
netila
,
da
zapali
in
razruši
zgradbo
človeške
pridnosti
,
krivoprisežniku
držim
desnico
kvišku
,
da
se
iznebi
poštene
svoje
dolžnosti
,
učenjaka
učim
kako
naj
s
popačenimi
viri
in
s
krivimi
dokazi
pobija
resnico
,
državniku
na
krmilu
pravice
in
uprave
narekujem
,
kako
naj
baje
na
podlagi
postave
tare
jasno
pravico
in
slobodo
...
Mojih
pomočkov
še
ni
preštel
nihče
.
Tukaj
slepim
z
nadejo
velikega
dobička
,
da
se
varčen
poštenjak
zavede
v
izgubo
in
zločinstvo
,
tam
okitim
zaveden
obraz
z
nedolžnostjo
,
da
zabrede
dostojanstvenik
v
grehoto
in
sramoto
,
ondukaj
nastavim
licemerskega
svaritelja
,
da
se
zmane
poštenje
čistega
značaja
,
ondu
sem
umotvor
,
ki
kvari
ukus
in
nravnost
,
povsod
sem
vešča
,
ki
zavaja
zemljana
s
poštene
steze
v
mlakužo
!
Skrivam
se
celo
za
vero
in
sveti
križ
,
da
lože
mečem
otrovane
sulice
na
svoje
nasprotnike
,
ki
se
proti
meni
branijo
toliko
teže
,
ker
ne
smejo
zadeti
mojega
ščita
in
branila
...
Kralj
sem
prijateljstva
brez
ljubezni
,
radodarnosti
brez
milosrčnosti
,
odlik
na
prsih
brez
značaja
v
srci
,
umetnosti
brez
vzora
,
postave
brez
pravice
,
pobožnosti
brez
vere
,
kralj
lupine
brez
jedra
,
pleve
brez
zrna
,
sploh
gospodar
vseh
pobeljenih
grobov
...
Meni
so
podložni
licemerci
,
ki
skrivaj
pijo
vino
,
javno
pa
oznanjajo
vodo
,
ki
skrivaj
uvažujejo
,
da
je
meso
slabotno
,
javno
pa
srdito
lučajo
kamenje
na
bližnjika
,
kateremu
se
je
spodrsnilo
na
opolzli
stezi
skozi
življenje
.
Meni
so
podložni
vsi
neznačajniki
in
uskoki
,
kateri
iz
tabora
slobode
in
narodne
ljubezni
prestopijo
v
tabor
klečeplazov
in
koristolovcev
;
vsi
,
kateri
javno
zatajujejo
in
preklicujejo
vzore
in
verno
prepričanje
svojega
srca
in
se
vnemajo
za
prepričanje
,
kakeršno
se
jim
narekuje
od
zunaj
ali
od
zgori
.
Meni
so
podložni
govorniki
in
stvarjatelji
javnega
mnenja
,
ki
s
puhlimi
besedami
delajo
dim
,
da
se
skozenj
ne
vidi
resnica
,
in
se
vedo
po
reku
iz
početka
tega
stoletja
:
»
Beseda
ti
je
dana
,
da
ž
njo
zakrivaš
svoje
misli
.
«
Meni
so
podložni
narodni
kolovodje
in
časnikarji
,
ki
se
vznemirjajo
za
posestno
stanje
velikih
narodov
,
kadar
ponižen
narodič
zahteva
uresničbo
prirodnih
pravic
,
potrebnih
za
svoj
obstanek
,
in
podložni
so
mi
vsi
oblastniki
,
ki
merijo
pravico
po
pravilu
:
»
Kdor
ima
več
,
njemu
se
prideni
še
več
,
zakaj
kdor
je
imel
dosedaj
malo
,
vajen
je
že
oskromnega
imetja
«
...
Moje
kraljevstvo
je
obsežno
,
toda
vladanje
me
ne
stane
ne
gladkih
državnikov
niti
stalne
vojske
,
ker
vsi
podložniki
se
mi
pokore
rado
volj
no
.
Kakor
vi
ljudje
prostovoljno
plačujete
davek
v
tobaku
ali
v
opojnih
pijačah
,
prav
tako
meni
moji
podložniki
prinašajo
svoje
dan
in
davke
,
in
sicer
čimdalje
več
.
—
Samorada
je
vidno
mrazilo
ob
tem
govoru
.
To
opazivši
,
nasmehne
se
Abadon
in
pravi
prijazno
:
—
Vender
,
prijatelj
,
ne
boj
se
me
!
Ker
je
moje
kraljevstvo
toliko
,
da
je
gotovo
preveliko
,
nisem
tako
vladehlepen
in
trd
gospod
.
Dopuščam
tudi
izjeme
,
in
prav
pri
tebi
hočem
poskusiti
,
ali
je
meni
,
ki
vedno
želim
zlobo
,
možno
učiniti
jedenkrat
dobrost
.
Nikar
ne
misli
,
da
ravnam
s
teboj
,
kakor
se
mačka
poigra
z
miško
,
predno
jo
zadavi
.
Ampak
meni
je
ostal
sled
ali
morda
samo
spomin
nekdanjih
vrlin
,
in
loti
se
me
vsaj
jedenkrat
na
tisoč
let
nepremagljiva
slast
,
da
stopim
na
dan
s
temi
vrlinami
in
priskočim
ubogemu
zemljanu
,
kateremu
se
opoteka
na
ozki
brvi
čez
reko
strastij
in
izkušnjav
.
Žal
,
doslej
mi
je
takov
poskus
vedno
spodletel
,
in
po
svoji
kleti
usodi
sem
vedno
učinil
zlo
,
kadar
sem
želel
dobro
.
Tebe
ščitim
kakor
dosihdob
še
nikogar
:
pobral
sem
namreč
življenje
,
katero
si
sam
vrgel
od
sebe
.
Morda
opravim
v
tem
novem
slučaji
bolje
;
vender
kar
si
počenjal
do
sedaj
,
ne
opravičuje
mojih
nadej
.
—
—
Oh
,
gospod
,
verjemite
mi
,
da
vam
popolnoma
zaupam
in
da
sem
vam
ves
udan
.
Trdno
se
nadejem
,
da
me
rešite
sedanjega
stanja
,
katero
se
mi
zdi
kakor
hud
sen
.
—
—
Rešiti
te
,
to
je
tudi
moja
volja
.
Vender
vedi
,
da
pri
svojem
moralnem
poskusu
s
teboj
posnemam
in
moram
posnemati
tisto
bitje
nad
sabo
,
čegar
imena
ne
izrekam
brez
jada
in
trepeta
.
Vedno
sem
ti
puščal
človeško
prostost
,
ali
svaril
sem
te
hkrati
,
da
je
ne
zlorabljaj
.
Ti
sevčda
si
ravnal
kakor
navaden
človek
:
zloben
čin
nagli
,
dobra
volja
pa
kesni
;
bližnja
slast
vnema
,
gorjč
,
ki
preti
za
slastjo
,
prezira
se
.
Pomagal
ti
bodem
,
ravnal
se
bodem
pa
tudi
nadalje
po
višjem
vzorci
,
puščajoč
ti
človeško
slobodo
,
katere
ti
ne
smem
vzeti
,
dasi
mi
jo
ponujaš
...
Treba
je
najprej
pretehtati
,
kaj
si
doslej
zakrivil
;
potlej
bode
resno
poudariti
,
kako
bi
se
vračal
v
izgubljeno
blagost
,
korak
za
korakom
.
Za
sedaj
nama
zadošča
,
če
se
baviva
s
prvim
korakom
.
Premotriva
torej
najprej
tvoje
dosedanje
čine
.
—
Največ
si
deloval
z
zlatom
ali
z
njega
namestnikom
,
z
jako
opasno
stvarjo
.
Od
neba
prihaja
luč
,
toplota
,
vlaga
,
vzduh
;
vse
to
je
v
blagost
vsem
stvarem
,
ki
na
zemlji
rasto
in
umirajo
.
Zlato
,
železo
,
premog
,
žveplo
,
vse
to
pa
prihaja
izpod
zemlje
,
iz
dna
tiste
zemlje
,
ki
je
bila
ukleta
ob
podedovanem
grehu
.
Ti
zemeljski
darovi
so
vam
nakopali
veliko
bede
in
nadloge
,
in
ljudje
so
bili
najsrečnejši
v
tisti
»
zlati
dobi
«
,
ko
še
niso
poznali
zlata
.
—
Samorad
izpregovori
:
—
Najprej
sem
velel
,
naj
se
dvema
ribičema
prinese
vsakemu
po
kilogram
cekinov
.
—
—
To
sta
bila
ribiča
tiste
korenine
kakor
imenitni
galilejski
ribiči
,
ki
so
preobrazili
svet
.
Tvoja
ribiča
sta
vrgla
ponudeni
dar
v
Savo
in
sta
ostala
srečna
v
svojem
uboštvu
.
Ali
zlato
je
bilo
ukradeno
.
Moji
duhovi
so
cekine
tam
ugrabili
,
kjer
so
jih
najbliže
našli
,
to
je
pri
Petru
Pavlici
.
Tam
so
jih
tudi
pozneje
vrnili
,
ko
jih
je
gospod
pogrešal
...
Da
se
je
gospod
toliko
vznemiril
zaradi
tistih
cekinov
,
da
ga
je
skoraj
prizadela
kap
,
in
da
so
potlej
njega
svatje
tiste
cekine
pobirali
po
tleh
in
po
mizi
za
svoje
žepe
,
za
to
si
odgovoren
ti
.
Govori
dalje
!
—
—
Vratarju
Mišku
sem
podaril
zlato
uro
.
—
—
Moji
duhovi
so
tudi
pri
tej
priliki
ravnali
po
starem
zakonu
,
ki
se
javlja
v
vsem
tvorjenji
.
Zvršili
so
svojo
nalogo
z
najmanjšimi
pomočki
in
so
ti
stisnili
v
roko
najbližjo
dragoceno
uro
,
ki
so
jo
kar
v
hiši
našli
pri
Petru
Pavlici
.
Vratar
sedi
sedaj
v
ječi
zaradi
tiste
ure
in
ne
bode
oproščen
sodbe
,
dokler
ne
izpričaš
,
da
je
tista
ura
dar
iz
tvojih
rok
.
To
je
tvoja
poštena
dolžnost
.
Vender
nerad
prevzameš
njegovo
kazen
.
Vi
ljudje
delate
rajši
narobe
.
Govori
dalje
.
—
—
Nekdanjemu
sošolcu
Zivku
Tratilku
sem
podaril
nekoliko
novcev
,
da
bi
nadaljeval
svoje
študije
.
—
—
To
je
bila
velika
bedastoča
.
Denar
je
prišel
po
ravno
označenem
pravilu
iz
igriške
banke
v
Monaku
,
kakor
ti
je
že
povedal
Plahtalič
.
Doletela
te
je
za
ta
čin
sumnjiva
čast
,
da
sedaj
tvoja
slika
poveličuje
album
mednarodnih
sleparjev
in
da
se
ti
je
ogibati
zlasti
francoske
policije
.
Seveda
,
ti
si
doslej
cesto
premišljal
izvor
mnoge
znane
in
neznane
stvari
.
Odkod
pa
moji
duhovi
dobivajo
denar
,
nisi
utegnil
premišljati
niti
vprašati
.
Moral
bi
pa
vedeti
,
da
se
takisto
zvršf
hudodelstvo
,
naj
ga
koderkoli
vzemo
—
ukradejo
,
ali
pa
narede
sami
,
pravše
—
ponarede
.
Zivku
Tratilku
pa
si
s
svojim
darom
pomogel
od
stalne
službe
,
kateri
se
je
že
dokaj
privadil
,
do
prejšnjega
veternjaštva
in
pustolovstva
.
S
tvojim
denarjem
je
hitel
na
Dunaj
in
od
ondu
skoro
v
Budapešto
,
kjer
se
je
že
prej
dlje
časa
bavil
nečastno
,
a
veselo
.
Možje
,
katere
je
bil
prejšni
čas
precej
okanil
,
zapazijo
,
da
vender
še
živi
veternjak
,
ki
je
bil
svoje
dni
razglašen
za
mrtvega
,
in
ukrenejo
,
kar
je
primernega
.
Tratilek
je
nekaj
zaslutil
in
se
umeknil
v
primorsko
mesto
.
Možje
v
Budapešti
ne
mirujejo
,
in
v
primorsko
mesto
pride
brzojav
,
naj
redarji
primejo
Tratilka
.
Otelo
ga
je
zgolj
naključje
.
Brzojav
je
bil
madjarski
,
telegrafiški
uradnik
,
sicer
odličnjak
,
kar
se
tiče
znanja
prometnih
jezikov
,
razbral
je
iz
madjarskega
telegrama
samo
toliko
,
da
se
novica
tiče
njegovega
znanca
Zivka
Tratilka
;
priročil
mu
je
torej
ta
telegram
.
Zivko
Tratilek
je
bil
pa
bolj
vešč
madjarščini
in
se
je
mahoma
umeknil
iz
območja
avstroogerske
policije
.
Sedaj
biva
v
Ameriki
z
neznatnim
ostankom
tvojega
daru
.
—
—
Zakoncema
Ivanu
in
Bari
Jaroslavičema
,
starima
znancema
,
dal
sem
položiti
na
cesto
tisoč
goldinarjev
.
—
—
Tudi
ondu
je
denar
deloval
po
prirodnem
svojem
nagibu
.
V
jutro
,
ko
sta
našla
denar
,
prodajala
se
je
pri
sodišči
zvršilno
Jaroslavičeva
koča
in
gorica
.
Pristopijo
mož
Ivan
,
žena
Bara
in
gorenjski
tovornik
:
mož
,
da
izprosi
milosti
,
onadva
,
da
dražbata
.
Ko
Bara
položi
pri
sodišči
zahtevano
varščino
,
Gorenjec
bistro
pogleda
,
seže
po
stotinjaku
na
mizi
,
opomni
sodnika
na
skrivno
znamenje
na
bankovci
,
in
sodnik
da
Baro
prijeti
.
Pri
nji
se
najde
še
drugih
devet
stotinjakov
,
in
vsi
imajo
znamenja
,
katera
je
tovornik
naprej
povedal
.
Tovornik
je
potlej
kupil
Ivanovo
kočo
in
gorico
za
slepo
ceno
.
Ivan
in
Bara
sta
ostala
v
zaporu
,
njiju
deca
pa
je
šla
po
svetu
iskat
kruha
in
usmiljenih
ljudij
.
—
—
Ubogi
otroci
,
tem
moram
pomagati
!
—
—
Pomagati
?
Da
otroci
vedo
,
kako
si
pomagal
njih
roditeljem
,
ustrašili
bi
se
tvoje
pomoči
.
Tem
sirotam
bode
pomagano
brez
tebe
.
Potreba
jim
bode
učiteljica
,
in
usodne
besede
:
»
V
znoji
svojega
obraza
bodeš
užival
svoj
kruh
«
bodo
jim
blagoslov
...
Vender
govori
dalje
.
—
—
Našel
sem
v
Parizu
rojaka
krčmarja
in
mu
podaril
bankovec
za
tisoč
frankov
,
ki
je
bil
baje
ponarejen
,
toda
brez
moje
vednosti
.
—
—
Da
pojde
po
vrsti
,
naj
pristavim
jaz
nekaj
.
V
dvorani
bankirja
ali
danes
nekdanjega
bankirja
Padelesa
si
tudi
nazvivdovi
Darinki
v
roko
stisnil
dvetisoč
frankov
,
ko
je
dala
razumeti
,
da
je
brez
drobiža
.
Ta
prikaz
tvoje
ljubeznivosti
,
ali
bolje
neumnosti
,
zate
ni
bil
velika
žrtev
;
bil
je
pa
velika
pridobitev
za
Darinko
,
ki
še
nikoli
ni
štela
toliko
novcev
.
Ljubezniva
Darinka
služi
sedaj
tajni
policiji
,
katera
z
nje
pomočjo
omrežuje
in
lovi
salonske
sleparje
ali
visokostolbarje
,
kakor
si
že
cul
,
da
se
Satan
preganja
z
Belcebubom
.
Darinka
te
je
takoj
spoznala
,
z
dobro
preudarjeno
ljubeznivostjo
je
skrbela
hkrati
za
svoj
žep
in
za
policijsko
oblastvo
;
ti
si
ji
iskreno
razodel
vse
svoje
razmerje
,
ona
pa
je
nate
opozorila
onega
prijaznega
gospoda
,
ki
je
tudi
v
tisti
službi
.
Z
onim
gospodom
si
potlej
takisto
občeval
prav
iskreno
in
mu
povedal
celo
svoje
pravo
ime
in
pravo
domovje
.
Tako
je
bilo
tedaj
,
ko
si
se
s
Plahtaličem
šetal
po
stranskih
pariških
ulicah
,
že
pripravljeno
,
da
te
ugrabijo
,
kadar
se
vrneš
v
svoj
hotel
.
Bilo
je
samo
naključje
,
da
si
prišel
tistemu
prijaznemu
gospodu
prej
v
pest
,
nego
je
pričakoval
.
Ta
gospod
te
je
pri
bankirji
Padelesu
tudi
fotografiral
na
svoj
skrivni
aparat
,
katerega
nosi
vedno
s
seboj
.
Albume
evropskih
rokomavhov
in
sleparjev
sedaj
diči
dvojna
tvoja
podoba
,
in
v
malo
dneh
bodeš
znana
in
iskana
oseba
vsi
policiji
večjih
evropskih
mest
.
Tega
pač
ni
bilo
treba
.
—
—
Dovolite
,
gospod
,
da
ugovarjam
.
Po
navadnem
poti
ni
možno
od
nocoj
do
jutri
zvečer
dospeti
iz
Hrvaškega
Zagorja
v
Monako
.
V
Monaku
nimajo
sledu
,
kdo
je
denar
jemal
in
kako
ga
je
vzel
za
belega
dne
.
Tudi
ni
kaznivo
,
če
slučajno
izdam
ponarejen
bankovec
.
—
—
Ne
moti
me
s
takim
pregovarjanjem
!
V
Monako
si
prišel
po
zrakoplovu
,
to
so
ljudje
videli
.
Zrakoplov
pa
vozi
dokaj
hitreje
nego
železniški
vlak
.
Da
je
bil
denar
ukraden
,
to
je
dognana
reč
,
saj
se
večji
bankovci
zapisujejo
po
številkah
,
ki
jih
nosijo
,
in
uprav
takšni
pogrešani
novci
so
prišli
iz
tvojih
rok
nazaj
v
banko
.
Kar
pa
se
tiče
ponarejenih
listov
,
pravi
že
star
pregovor
,
da
je
denar
pogledati
,
predno
ga
prejmeš
ali
izdaš
.
Tam
v
Monaku
povrhu
tudi
preiskujejo
način
tvojega
igranja
.
Kadar
si
stavil
večjo
vsoto
,
pritiskal
se
je
k
vrtavki
neznan
človek
,
ki
je
bil
vsekakor
premeten
rokournik
.
Kroglice
in
kocke
so
že
zastajale
,
pa
so
se
zopet
obrnile
,
samo
da
si
ti
dobil
.
Soigralci
so
strmeli
vpričo
te
čudne
sreče
,
in
skrajni
čas
je
bil
,
da
te
je
oprezni
Plahtalič
odtegnil
od
igriških
miz
...
Toda
pri
Darinki
sva
še
.
Ona
ima
sedaj
primerno
dosti
novcev
.
Proti
tebi
je
bila
dokaj
ljubezniva
,
vender
je
bila
bolj
policijska
služabnica
nego
ženska
;
zakaj
zdel
si
se
ji
še
premlad
ali
prejar
.
Pač
pa
ji
ugaja
tisti
policijski
uradnik
,
katerega
je
počasi
popolnoma
vnela
in
obmanila
.
On
in
ona
sta
že
na
morji
,
hiteč
v
Ameriko
;
on
je
pa
v
Parizu
ostavil
ženo
in
majhno
deco
.
Kaj
bode
posledica
?
Ona
dobi
v
Ameriki
bogatejšega
častilca
,
zapuščeni
zavedenec
bode
moral
naposled
prijeti
za
motiko
in
lopato
in
se
bode
koril
z
nevajenim
delom
,
dokler
ga
ne
reši
bela
smrt
.
In
kaj
naj
počne
njega
mlada
žena
v
Parizu
brez
imetka
,
brez
dobrotnih
ljudij
?
...
Tisto
kleto
zlato
,
ki
prihaja
iz
zemlje
,
trosil
si
torej
vedno
v
nesrečo
;
pomislil
nisi
nikoli
,
da
je
denar
,
zmerno
rabljen
,
zdravilo
in
tolažilo
za
človeške
nadloge
,
nezmerno
rabljen
pa
strup
.
Zlasti
bode
strup
v
rokah
kačje
Darinke
.
O
tem
se
bodeš
moral
nekoč
tudi
zagovarjati
,
ali
še
hujši
bode
odgovor
zaradi
tolike
razstrelbe
.
Ako
bi
bil
sinoči
jezik
brzdal
,
kakor
sem
te
opominjal
prav
resno
,
ne
bilo
bi
toliko
mrtvih
in
ranjenih
ljudij
,
toliko
ubožcev
,
ki
so
izgubili
rednika
.
To
vse
kliče
po
zadostilu
in
osveti
.
Ako
bi
ugovarjal
,
da
ni
bilo
treba
tolike
razstrelbe
in
moritve
,
povčm
ti
,
da
si
me
klical
,
da
si
od
mojih
duhov
zahteval
rešitve
iz
zapora
in
da
si
že
tedaj
,
ko
sem
pogasil
ognjiček
v
tvoji
pristavi
,
moral
zapaziti
,
kako
moja
pomoč
ne
deluje
z
najmanjšimi
pomočki
kakor
pomoč
mojih
podložnih
duhov
.
Jaz
sem
mogočen
duh
,
in
sled
mojih
stopinj
se
na
široko
pozna
slično
moji
moči
.
Govori
dalje
!
—
—
Mislim
,
da
sem
izpovedal
že
vse
.
—
—
To
vse
?
Veliko
preveč
je
za
jedno
ubogo
dušo
,
toda
ni
vse
.
Svojo
Cvetano
ljubiš
tako
iskreno
,
da
si
v
nocojšnji
sanji
samo
za
jeden
poljubek
na
nje
ustnice
hotel
iti
v
gotovo
smrt
,
dasi
te
je
starček
svaril
.
Ta
ljubezen
te
pa
ni
ovirala
,
da
si
tudi
nocoj
,
ne
v
sanji
nego
bedeč
,
z
lahkomiselnim
samoljubjem
netil
ljubezen
vdovi
Ljudmili
:
v
tem
gorkem
srci
,
katero
se
še
ni
zacelilo
za
žalostjo
po
ljubljenem
moži
,
katerega
si
tam
v
Monaku
s
sleparsko
igro
umoril
.
Kolik
hudodelnik
si
,
če
misliš
,
da
je
rahlo
,
globokočuteče
žensko
srce
igrišče
za
moško
prešernost
?
Ti
si
iskro
zanetil
,
in
kdo
sedaj
pogasi
požar
,
ki
pali
to
nesrečno
srce
?
Ona
je
v
svoji
nekročeni
strasti
vsa
prevzeta
od
ljubezni
;
danes
te
pričakuje
na
dom
in
skoro
pred
oltarjem
.
In
kaj
je
storila
ravnokar
?
Neomejena
ljubezen
do
tebe
je
zamorila
materinsko
ljubezen
,
in
Ljudmila
je
odpravila
tisti
zadržek
,
ki
je
bil
morda
na
poti
vajinemu
zakonu
.
Poglej
zopet
skozi
moje
naočnike
!
Tam
vidiš
v
siromašni
sobi
ubožne
hiše
tisto
dete
,
katero
si
nekoč
videl
,
kako
se
je
v
zdravem
spanji
nasmihalo
liki
angeljček
,
in
odsev
tega
zdravega
veselja
je
dičil
lica
zadovoljne
matere
.
Sedaj
pa
dete
spi
nevzdramno
spanje
,
in
lica
so
bleda
in
otrpla
.
Ljudmila
pa
v
topi
brezupnosti
gleda
na
učinek
svoje
strasti
.
Kako
bodeš
odgovarjal
za
to
žensko
?
—
—
Prosim
,
gospod
,
s
povzdignjenimi
rokami
,
prizanesite
mi
!
Toliko
udarcev
ne
prebijem
!
—
—
Miruj
,
prijatelj
!
To
še
ni
tvoj
sodni
dan
.
Živci
so
ti
zdravi
in
prebijejo
lahko
še
kaj
več
.
Samo
še
jedno
reč
morava
urediti
,
potlej
pa
odvijem
tezalnico
...
Od
Ljudmile
smem
prestopiti
k
Cvetani
—
k
polpozabljeni
nevesti
.
Morda
še
pomniš
,
kako
si
za
svatovanja
sedel
na
peči
,
kako
si
se
zmuznil
za
Cvetano
v
nje
sobo
,
kako
je
takrat
glas
počil
med
svati
,
da
si
utonil
,
in
kako
je
gospod
Peter
Pavlic
ugledal
tvoje
lice
med
vrati
za
Cvetanino
glavo
.
Mož
je
bil
že
prej
ves
razburjen
od
bolečine
v
nogi
,
od
vina
,
jeze
,
strahu
,
in
pretila
mu
je
že
srčna
kap
.
Ko
pa
uzre
tvoje
togotno
lice
,
prevzame
ga
grozna
misel
,
kakor
bi
mu
bil
ti
sam
z
onega
sveta
prišel
očitat
,
da
te
je
umoril
.
Nenadejani
strah
je
moža
podrl
,
srčna
kap
ga
je
prizadela
.
To
je
resnica
,
ali
sodni
spisi
govore
drugače
...
Morda
se
še
spominjaš
,
da
se
je
Peter
Pavlič
nasrkal
vina
do
velike
mere
in
da
se
je
Cvetana
od
svatovske
mize
in
sama
potrudila
v
kuhinjo
po
čašico
črne
kave
za
ženina
.
Tolikanj
nenavadna
postrežnost
nevestina
pri
svatovskem
obedu
je
vzbudila
občo
pozornost
.
Kava
je
ženinu
prav
teknila
,
ko
so
si
svatje
silno
razdraženi
pravili
bridke
resnice
;
in
ko
jo
je
popil
,
zgrudil
se
je
čez
malo
trenutkov
.
Nekaj
je
ostalo
na
dnu
čase
.
V
tistem
ostanku
so
potlej
sodni
veščaki
našli
strup
.
Zasledovalo
se
je
dalje
in
izteknila
se
je
v
Cvetanini
spalnici
oprezno
skrita
tikvica
takovega
strupa
,
kakeršen
se
je
zasledil
na
dnu
kavine
čase
.
Tista
tikvica
je
bila
zavita
v
popirnat
odtržek
,
na
katerem
je
bil
obrisek
iz
tvoje
roke
.
Sodnik
je
potlej
preiskoval
tudi
na
tvojem
domu
,
in
tam
se
je
pokazalo
,
da
se
oni
odtržek
natanko
ujema
z
ostankom
nariska
,
najdenega
v
tvoji
delavni
sobi
.
To
je
bil
načrt
za
popravo
strešja
pri
Cvetanini
pristavi
ob
Sotli
,
in
ti
si
ga
svojeročno
podpisal
tri
dni
pred
poroko
Cvetanino
s
Petrom
Pavličem
.
Veščaki
,
kakor
veš
,
nezmotni
učenjaki
,
izrekli
so
,
da
je
tisti
strup
pruska
kislina
(
acidum
hydrocyanatum
)
,
ki
je
tako
huda
,
da
cesto
učini
hipno
smrt
,
in
soglasno
so
povedali
svoje
mnenje
,
da
so
našli
sled
in
duh
pruske
kisline
v
ženinovem
telesi
in
da
je
mož
umrl
,
ker
se
mu
je
zaudal
ta
strup
.
Umevno
je
potemtakem
,
da
je
Cvetana
obtožena
umora
svojega
moža
in
da
si
ti
obtožen
udeležbe
pri
tem
hudodelstvu
.
Javni
tožitelj
bode
,
držeč
se
kazenskega
zakonika
,
zahteval
za
oba
smrtno
kazen
,
in
če
se
porotniki
uverijo
,
da
sta
kriva
,
obsodi
sodišče
na
vajino
smrt
.
—
—
Gospod
,
oprostite
mi
slovesni
izrek
,
da
nisem
podal
nikakovega
strupa
.
To
je
vse
zgolj
kovarstvo
.
Prav
tisti
načrt
,
podpisan
šele
tri
dni
pred
Cvetanino
poroko
,
mora
izpričati
mojo
in
Cvetanino
nedolžnost
.
V
zadnjih
treh
dneh
ni
bilo
nobenega
občevanja
več
med
mojim
in
Cvetaninim
domom
,
in
ko
sem
se
jaz
odpeljal
z
doma
proti
Savi
,
ležal
je
ves
načrt
na
moji
mizi
cel
in
nepretrgan
.
Spletke
proti
Cvetani
in
proti
meni
so
se
osnovale
in
zvršile
tisto
noč
ali
v
jutru
po
Pavličevi
smrti
.
Strup
so
drugi
vsuli
v
katerikoli
ostanek
kavine
gošče
,
steklenic
tikvic
je
najti
v
vseh
starejših
hišah
,
in
v
odprti
delavni
sobi
mojega
stanovanja
je
vsakdo
lahko
odtrgal
kos
očito
na
mizi
ležečega
načrta
,
saj
je
bilo
tisto
noč
po
materini
smrti
tudi
na
mojem
domu
vse
v
neredu
;
znani
Pavličevi
sorodniki
so
pa
gotovo
tudi
prišli
kropit
mojo
mater
.
—
—
Verjamem
,
ker
sam
to
vem
.
Toda
,
prijatelj
,
sodišče
tega
ne
ve
in
da
bi
verjelo
,
treba
je
trdnih
dokazov
.
Zatorej
moraš
ti
sam
stopiti
iz
svojega
skrivališča
in
pred
sodišče
,
da
neustrašeno
razodeneš
resnico
in
osvetliš
kovarstvo
sebi
sovražne
obitelji
.
—
Samorad
pogleda
Abadona
nekamo
bojazljivo
,
kakor
bi
se
upiral
njega
nasvetu
,
in
pravi
:
—
Nerad
nosim
k
sodišču
svoj
vrat
;
vender
pojdem
,
ako
bode
treba
.
Kako
pa
se
brani
Cvetana
?
—
Abadon
se
očito
razsrdi
:
—
To
je
prava
človeška
ljubezen
!
Ni
še
dolgo
,
odkar
so
tvoje
besede
Cvetani
darovale
vse
tvoje
življenje
,
vsak
utrip
tvojega
srca
;
rotile
so
se
,
da
greš
zanjo
v
ogenj
in
smrt
.
Prazne
besede
!
Sedaj
,
ko
ji
tvoje
pričanje
pri
sodišči
vrne
nedolžnost
in
pošteno
ime
,
sedaj
,
ko
gre
za
nje
življenje
,
sedaj
,
ko
vpričo
sodišča
utegneš
tudi
sam
sebe
oprati
grozne
sumnje
;
sedaj
se
malodušno
upiraš
in
nje
mlado
,
nedolžno
življenje
izpostavljaš
smrti
,
samo
da
si
ohraniš
mršavo
svoje
bitje
,
dasi
ti
je
potlej
vse
žive
dni
nositi
na
čelu
obsodbo
zaradi
zavratnega
umora
!
In
drzneš
se
celo
vprašati
,
kako
se
ubožica
zagovarja
!
—
—
Ne
zamerite
,
gospod
!
To
je
bilo
samo
prvo
moje
čustvo
.
Sploh
sem
tako
zmeden
,
da
ne
morem
več
preudarno
govoriti
.
Oprostite
,
če
vam
povem
,
da
nisem
strašljivec
in
da
sem
že
gledal
smrti
v
oči
.
Saj
sem
se
že
dvakrat
dvoboril
z
nabitimi
samokresi
.
—
—
Res
ne
govoriš
preudarno
.
Ako
bi
bil
jaz
človek
—
mladenič
—
in
bi
ljubil
žensko
,
kakeršna
je
Cvetana
,
izvestno
bi
se
sramoval
,
molče
zatajevati
svojo
ljubezen
,
dočim
poudarjam
srčnost
,
izkazano
v
surovem
dvobojskem
igranji
...
Vender
poslušaj
dalje
.
Cvetana
je
v
ječi
in
se
zagovarja
primerno
svojemu
položaju
.
Od
začetka
se
je
branila
z
iskreno
resničnostjo
duše
,
kateri
je
tuja
vsa
zloba
.
Samotnost
v
ječi
,
strah
,
da
se
ji
prisodi
smrtna
kazen
,
nedostatek
spretnega
tolažnika
in
prigovarjanje
pristranskih
judij
,
vse
to
vkupe
neugodno
vpliva
na
neizkušeno
mlado
žensko
,
kateri
značaj
še
ni
utrjen
.
Sedaj
bega
med
neobčutnostjo
in
obupom
ter
se
odločuje
,
ali
naj
po
nasvetu
kratkovidnežev
prizna
očitano
hudodelstvo
,
da
si
hlineč
resnico
in
kes
morda
otme
življenje
in
nemara
še
kdaj
doseže
pomilostitev
,
ali
naj
po
glasu
svoje
vesti
pretrpi
smrt
ali
dosmrtno
ječo
kakor
mučenica
za
resnico
in
nedolžnost
svojo
.
Zapuščena
sirota
sedaj
omahuje
med
lažjo
in
resnico
,
med
prostovoljno
sramoto
,
katera
ji
morda
reši
to
časno
življenje
,
omadeževano
za
vse
žive
dni
,
in
med
neprostovoljno
sramoto
,
prisojeno
ji
samo
po
človeški
pravici
,
katera
ji
pa
zagotovi
v
zameno
za
kratke
dni
zemeljskega
življenja
nerazkaljeno
radost
in
večno
opravičbo
onkraj
groba
.
Zli
duhovi
nadlegujejo
in
zavajajo
to
rahlo
dušo
,
in
če
Cvetana
obupa
o
zmagi
resnice
in
pravice
,
onda
je
izgubljena
in
naposled
prizna
vse
,
česar
jo
dolže
.
—
—
Ni
možno
,
gospod
,
da
bi
zašla
od
steze
vesti
in
pravice
!
—
—
Seveda
,
ker
sedaj
nimate
več
tistih
tezalnic
,
katere
so
nekdaj
rabili
proti
ljudem
bolj
krepkih
in
topih
čutnic
in
še
bolj
topih
nravstvenih
nazorov
!
Cvetana
pa
je
rahločutna
,
blaga
ženska
v
cvetoči
mladosti
,
vzgojena
ob
bogastvu
za
življenje
med
omikano
družbo
in
za
bodočnost
brez
gmotnih
skrbij
.
Nikoli
ni
mislila
na
življenske
težave
,
na
sovraštvo
,
na
prevare
in
kovarstvo
,
na
hudodelstvo
,
ječo
in
smrtno
kazen
.
Nje
sedanji
položaj
je
mnogo
hujši
od
nekdanje
torture
.
V
svoji
samotnosti
muči
sama
sebe
do
obupa
,
in
ta
muka
omami
človeka
kakor
vrtoglavica
.
Vrtoglav
človek
v
omotici
sam
izpusti
trdno
svoje
držalo
,
da
se
pogrezne
v
prepad
,
ko
bi
bil
rešen
,
ako
bi
mirno
mižal
in
se
krepko
držal
z
rokami
.
Omotica
mu
je
tolikanj
neznosna
,
da
gre
rajši
v
gotovo
smrt
,
nego
bi
čakal
počasne
rešitve
.
Cvetana
v
neznosni
duševni
muki
tudi
utegne
izpustiti
držalo
resnice
in
vesti
,
samo
da
se
reši
te
muke
,
čim
prej
tem
rajši
.
Nje
usoda
je
naglo
odločena
,
ako
prizna
,
česar
jo
dolže
.
In
če
ji
je
prebiti
smrtno
kazen
,
v
sedanjem
stanji
bode
želela
rajši
prej
umreti
nego
pozneje
...
Ti
,
junak
,
iskal
si
zaradi
manjše
muke
smrti
v
savskih
valovih
;
sedaj
pa
pričakuješ
,
da
bode
rahlodušna
,
šibka
ženska
v
hujši
sili
srčnejša
od
tebe
!
O
človek
,
o
mož
!
—
—
Pojdem
,
gospod
,
k
obravnavi
;
toda
prosim
vas
,
idite
z
menoj
,
bodite
mi
zagovornik
!
—
—
Vaše
zakonike
pač
poznam
bolje
nego
vaši
sodniki
in
zagovorniki
.
Zagovarjati
pa
ne
smem
,
ker
nisem
vpisan
v
imenik
zagovornikov
.
Toda
berem
ti
v
očeh
,
da
želiš
prav
za
prav
,
naj
grem
jaz
namesto
tebe
k
obravnavi
.
—
—
Oh
,
prosim
vas
,
gospod
,
s
povzdignjenimi
rokami
,
bodite
moj
namestnik
!
Kar
vem
jaz
,
veste
tudi
vi
;
tudi
vam
je
znano
še
mnogo
drugega
,
kar
bi
bilo
na
korist
meni
in
Cvetani
.
Vas
tudi
nobeno
vprašanje
ne
bode
spravilo
v
zadrego
.
V
zahvalo
vam
dam
...
—
—
Kaj
daš
,
siromak
?
Saj
nimaš
ničesar
,
kar
bi
ti
ne
mogel
slobodno
vzeti
;
vender
pojdem
namesto
tebe
k
obravnavi
.
—
—
Kako
storite
to
,
ali
brez
mene
?
—
—
Ne
prav
brez
tebe
,
vender
porabim
samo
slabšo
polovico
tvoje
osebe
.
Izpolnila
bodeva
pogodbo
,
katero
sva
nekoč
dogovorila
v
višavah
nad
Italijo
.
Pri
obravnavi
potrebujem
tvojega
obličja
,
tvojega
jezika
,
sploh
tvojega
života
,
ker
morajo
sodniki
videti
,
da
stojiš
ti
pred
njimi
.
Tačas
bodeš
ti
slobodna
duša
brez
telesa
in
radoval
se
bodeš
slasti
nadzemeljskih
duhov
.
Jaz
pa
bodem
nosil
in
ščitil
človeško
tvojo
kožo
,
ne
da
bi
je
izročil
tvojim
sodnikom
.
—
—
Doklej
bode
to
trajalo
?
—
—
Začne
se
takoj
,
če
dovoliš
.
Treba
je
čim
prej
Cvetano
potolažiti
in
poučiti
.
Učinek
bode
gotovo
uspešen
,
ker
bode
mislila
,
da
govoriš
ti
ž
njo
.
Prestane
pa
tvoje
breztelesje
tudi
v
malo
dneh
.
Ako
sta
oproščena
,
vrnem
ti
to
krhko
tvorivo
,
katero
zovete
život
,
še
tisti
dan
na
tvojem
domu
in
ti
hkrati
izročim
Cvetano
nedolžno
in
nad
vse
veselo
.
Ali
če
nista
oproščena
,
kaj
potlej
?
Tebi
brez
težave
oddam
tvoje
telo
nekje
v
Ameriki
ali
v
Afriki
,
kjer
te
ne
doseže
roka
človeške
pravice
.
Cvetane
pa
ne
morem
nikamor
premekniti
,
ker
nimam
oblasti
do
nje
,
dokler
je
čista
nje
duša
.
—
—
Pregovorite
jo
ali
rešite
jo
proti
nje
volji
!
Ko
bode
združena
z
menoj
,
iz
vsega
srca
vas
zahvali
za
ta
blagodušni
čin
.
—
—
Pregovoriti
obsojenko
,
da
se
odtegne
prisojeni
kazni
,
ali
celo
,
da
se
sedaj
odtegne
zvršitvi
smrtne
kazni
in
vstopu
v
večno
življenje
samo
zato
,
da
nekoliko
časa
pozneje
nemara
v
grehoti
ostavi
to
ničevo
življenje
in
se
pogrezne
v
večno
trpljenje
,
to
bi
bila
velika
zavedba
nedolžne
duše
!
Če
pa
jo
otmem
proti
nje
volji
,
bilo
bi
to
veliko
hudodelstvo
.
Sicer
sem
že
rekel
,
da
je
brez
nje
volje
ne
morem
oteti
,
dokler
ji
je
duša
nedolžna
.
Zatorej
je
nje
rešitev
negotova
reč
.
—
—
Ako
je
vam
negotova
,
onda
mi
je
obupati
.
—
—
Pa
pustiva
Cvetanino
rešitev
.
Za
namestek
dobiš
vdovo
Ljudmilo
brez
težav
.
—
—
Nikar
se
ne
šalite
,
gospod
,
z
mojo
bedo
.
Domotožje
me
tolikanj
prevzemlje
,
in
prva
ljubezen
se
ponavlja
tako
silno
,
da
bi
dal
vse
za
Cvetanino
rešitev
.
—
—
Zopet
te
gnusne
,
prazne
besede
!
Kaj
moreš
dati
?
...
Pač
,
nekaj
pravic
imaš
do
Cvetane
.
Če
mi
jih
prepustiš
,
deloval
bodem
lože
.
Torej
premisli
in
odločil
Pojde
pa
težko
brez
greha
in
hudodelstva
.
—
—
Ustopam
vam
vse
svoje
pravice
do
Cvetane
,
da
mi
jo
le
privedete
prosto
in
na
varno
mesto
.
—
—
Ali
mi
torej
dovoliš
,
da
pomandram
duševno
nedolžnost
tvoje
Cvetane
,
samo
da
jo
otmem
kazni
in
jo
privedeni
k
tebi
na
varno
mesto
?
Dobro
preudari
!
—
—
Gospod
,
meni
se
kar
vrti
v
glavi
!
—
—
Saj
se
ne
mudi
.
Volja
ti
je
prosta
,
premisli
in
potlej
odgovori
.
—
Samorad
se
zamisli
...
Zrakoplov
se
nese
pod
nebom
dalje
,
in
Samorad
gleda
pod
seboj
lepo
svojo
domovino
,
svoj
dvorec
in
Cvetanin
gradič
v
lepoti
jasnega
jutra
;
vidi
tudi
znano
jetnišnico
,
v
kateri
obupava
Cvetana
.
Zdi
se
mu
celo
,
da
jo
vidi
na
klopi
visokoobzidanega
dvora
,
toda
prav
je
ne
more
razločiti
,
ker
ji
je
glava
sklonjena
.
Naposled
izusti
Samorad
s
tresočim
glasom
:
—
Mogočni
gospod
,
ravnajte
milo
z
menoj
in
s
Cvetano
!
Ustopam
vam
svoje
pravice
,
kakor
sem
rekel
.
—
—
Dobro
torej
!
Ako
bode
Cvetana
obsojena
,
dobim
jo
v
svojo
oblast
,
pogubivši
nedolžnost
nje
duše
,
in
rešim
jo
vse
kazni
tega
sveta
,
naj
moram
razdrobiti
ovire
bodisi
zločinoma
.
Potlej
privedeni
tebi
,
obsojenemu
hudodelniku
,
grešno
,
obsojeno
hudodelko
.
To
se
zgodi
v
Ameriki
deset
dnij
po
obravnavi
.
—
Abadon
se
obrne
in
zamrmra
polglasno
:
—
To
je
prava
,
zmagovita
ljubezen
!
Zvršiti
se
sme
hudodelstvo
,
zamoriti
ljubljeni
duši
cvet
nedolžnosti
,
samo
da
samec
doseže
svojo
samico
!
Res
globoko
si
padel
,
zarod
človeški
!
—
Potem
se
obrne
k
Samoradu
,
rekoč
:
—
Vse
je
gotovo
in
dogovorjeno
,
samo
daj
mi
še
život
!
—
Abadon
iztegne
roko
.
Samorada
hudo
zaboli
,
po
vseh
udih
,
ali
hipno
prestane
bolečina
.
Vpraša
,
kaj
pomeni
ta
bol
,
pa
več
ne
čuje
svojega
glasu
.
Zrakoplov
naglo
odhaja
in
se
manjša
.
V
njem
se
vidi
jedino
Samoradov
život
;
ta
je
pa
nem
in
negiben
za
želje
svojega
lastnika
.
—
Sanjalo
se
je
že
meni
in
nemara
tudi
tebi
,
blagovoljni
čitatelj
,
da
sediva
spodobno
oblečena
v
imenitni
družbi
.
Za
nimljivo
reč
govoriva
,
in
na
naju
so
uprte
vse
oči
.
Hkrati
pa
zapaziva
,
da
sva
bosa
ali
da
nimava
druge
prepotrebne
obleke
.
Preplašiva
se
,
umikava
se
,
toda
ni
se
nama
moči
izmuzniti
iz
družbe
ali
naglo
doseči
odevalo
,
čegar
nedostatek
čutiva
tako
mučno
.
Slična
zadrega
je
zadela
našega
Samorada
Veselina
,
ko
se
je
zavedel
,
da
nima
več
navadnega
svojega
telesa
:
tiste
gmotne
stvari
,
ki
mu
je
doslej
nosila
duševno
bitje
,
ne
da
bi
bil
pazil
na
to
;
ali
tiste
zunajnosti
,
ki
je
doslej
pred
svetom
vpodabljala
in
predočevala
njega
osebo
in
pojedinost
.
Čimdalje
bolj
ga
je
pekel
ta
nedostatek
.
—
Zmedel
se
mu
je
pojem
o
prostoru
.
Okrog
in
okrog
je
čutil
zgolj
praznino
in
sam
sebi
ni
mogel
odgovarjati
,
kje
je
in
ali
sploh
kje
biva
v
tej
brezobrazni
praznoti
.
Takisto
ni
mogel
umeti
,
kaj
je
čas
;
zakaj
okolo
njega
in
v
njem
se
ni
nič
gibalo
,
izpreminjalo
,
vrstilo
:
vse
je
bilo
kakor
trenutek
,
a
ta
trenutek
je
bil
kakor
neizpremenjen
in
okamenel
.
Bal
se
je
grobotihega
miru
v
neznanem
brezčasji
in
brezprostorji
.
Ali
česa
naj
se
boji
,
ko
se
ne
javlja
nobena
stvar
,
ne
kaže
nobena
podoba
niti
prijazno
niti
sovražno
,
ko
ničesar
ne
čuje
in
ne
čuti
ter
ne
vidi
okolo
sebe
ne
luči
ne
teme
!
Vender
ga
je
strah
samega
sebe
,
da
ne
zajde
kam
,
od
koder
ni
vrnitve
,
ali
da
se
duh
ne
razredi
v
zgolj
atome
,
ki
se
nemara
več
ne
združijo
v
dosedanjo
jednoto
.
Ko
ga
v
strašilni
samoti
mami
bojazen
in
negotovost
,
ali
je
živ
ali
mrtev
,
zaželi
se
iznebiti
tega
omahovanja
in
se
privaditi
breztelesnemu
življenju
.
Toda
volja
,
trdna
volja
ga
skoro
popolnoma
ostavi
v
tem
sanjavem
položaji
,
in
tudi
zavest
samega
sebe
mu
jako
opeša
.
Vpraša
se
,
kje
mi
je
telo
?
Zdajci
se
mu
duh
nekamo
sesredi
,
in
Samorad
vidi
pred
seboj
in
okolo
sebe
privajeno
spalno
sobo
v
svojem
dvorci
.
V
znani
postelji
mu
telo
mirno
spi
in
diha
,
pri
postelji
pa
sedi
brat-milosrdnik
,
ki
mu
pazno
poklada
ohlajene
rutice
na
čelo
.
V
sprednji
sobi
govori
njegova
mati
,
slabotna
,
vender
zdrava
,
z
zdravnikom
dr.
Kresom
.
Natanko
čuje
Samorad
,
kako
zdravnik
za
gotovo
obeta
,
da
se
bolniku
zdravje
skoro
povrne
.
Samorad
bi
rad
vprašal
,
rad
stisnil
zdravniku
roko
,
toda
zaman
se
naperja
in
javlja
.
Dr.
Kres
ne
zazna
njega
navzočnosti
.
In
ko
potlej
izkuša
predramiti
sam
svoje
speče
telo
,
še
poteze
na
lici
ne
more
izvabiti
.
To
se
mu
zdi
jako
čudno
;
vender
to
čustvo
ni
jakše
,
nego
da
slučajno
vidi
svojo
fotografijo
.
—
Vpraša
dalje
,
kje
mi
je
Cvetana
?
Namah
jo
vidi.
Ona
in
sorodna
ji
vrstnica
se
peljeta
po
ravni
cesti
proti
Zagrebu
,
gospod
Peter
Pavlič
pa
z
vajeti
v
roci
vodi
čile
konjiče
.
Nadrobno
čuje
,
kaj
gospodičini
govorita
,
in
ogreva
ga
novica
,
da
skoro
okreva
in
da
bode
potlej
poroka
s
Cvetano
.
Toda
to
čustvo
ni
jakše
nego
za
knjigo
,
v
kateri
bi
čital
jednak
prizor
iz
srednjega
veka
.
—
Samoradu
se
dozdeva
,
da
te
podobe
ne
morejo
biti
resnične
,
ker
ima
njega
telo
Abadon
,
Cvetana
pa
je
v
ječi
.
Kakor
bi
trenil
,
najde
se
v
jetnišnici
,
v
tesni
,
mračni
sobi
.
Tam
sedi
Cvetana
,
k
tlom
zroč
,
bleda
in
objokana
.
Zraven
nje
sedi
mož
,
ki
ima
Samoradovo
obleko
in
pravo
obličje
njegovo
.
Živahno
govorita
:
mož
popolnoma
s
Samoradovim
glasom
,
ženska
tako
zvonko
kakor
istinska
Cvetana
.
Kaj
se
pomenkujeta
,
pa
Samorad
ne
more
umeti
,
in
ko
Abadona
vpraša
,
kako
se
plete
Cvetanina
pravda
,
ne
zmeni
se
nihče
za
to
vprašanje
,
kakor
bi
nihče
ne
bil
čul
ničesar
.
—
Kakor
senca
pred
solncem
se
razidejo
ječa
,
Cvetana
in
mož
s
Samoradovim
obličjem
,
zopet
je
samota
in
praznota
okrog
in
okrog
;
Samoradov
duh
pa
zopet
dvoji
,
kaj
je
bilo
v
teh
prizorih
resnica
,
kaj
slepilo
,
priti
ne
more
do
jasnega
razsodita
.
Če
zopet
misli
,
da
je
Cvetana
v
ječi
,
zopet
jo
uzre
med
mračnimi
zidovi
;
če
misli
,
da
je
doma
na
svoji
graščini
,
takoj
jo
vidi
,
da
se
pojoč
šeta
po
vrtu
in
povija
cvetice
v
šopek
;
in
če
misli
,
da
je
na
cesti
,
zopet
jo
vidi
na
progi
proti
Zagrebu
...
Če
obrača
pozornost
sam
na
svojo
osebo
,
zdi
se
mu
,
da
stoji
na
razvalinah
gradu
Cesarvara
nad
Klanjcem
in
da
ondu
motri
znane
domače
kraje
,
ki
se
niso
izpremenili
.
Ako
si
tega
ne
verjame
,
pa
zopet
ne
vidi
in
ne
čuti
ničesar
v
grobotihi
praznini
.
—
Ali
je
sedaj
poletje
?
—
Kakor
bi
trenil
,
zaziblje
se
rumena
pšenica
po
poljanah
.
—
Ali
je
morda
zima
?
—
Takoj
pada
gost
sneg
daleč
okolo
.
—
Ali
sem
na
luni
?
—
Precej
se
ustavi
na
vrhu
ugaslega
ognjenika
in
okrog
in
okrog
gleda
razorano
skalovje
brez
znakov
živega
bitja
.
—
Morda
sem
na
solnci
?
—
V
trenutku
se
pogrezne
v
morje
svetlobe
,
toda
svetloba
ga
ne
blešči
,
in
vročina
,
ki
vse
raztaplja
v
sopar
,
njega
ne
greje
.
Vrine
se
mu
pridomišljaj
,
da
je
prav
za
prav
videl
in
čul
samo
to
,
kar
si
je
vpodabljal
sam
sebi
,
in
vse
takisto
,
kakor
si
je
želel
ali
domišljal
.
—
Ali
je
morda
vse
bitje
zgolj
nebitje
,
ali
življenje
morda
zgolj
—
domneva
?
Vender
,
ves
svet
ne
more
biti
zgolj
domneva
!
Naj
je
ničesa
in
nebitja
kolikor
toliko
,
nad
vsem
tem
je
vender
nekaj
istinitosti
in
rečnosti
.
Bitje
in
istinitost
sem
izvestno
tudi
jaz
.
Saj
mislim
,
saj
želim
.
—
Celo
živ
moram
še
biti
.
—
Saj
ne
hrepenim
po
nekovem
izgubljenem
življenji
,
saj
ne
čutim
teže
napak
in
pregreh
svoje
duše
,
kakor
bi
mi
bilo
stopiti
pred
večnega
Sodnika
.
—
Tako
je
omahoval
in
preudarjal
Samorad
sam
v
sebi
.
Onda
se
spomni
kakor
v
sanji
pogodbe
z
Abadonom
,
ki
ni
še
pretrgana
,
in
si
zaželi
njegove
pomoči
.
Skoro
začuti
pod
seboj
kakor
tla
,
in
pred
njim
stoji
živa
podoba
tistega
zakladokopa
in
poslovodje
,
čegar
naslovu
»
Plahtalič
«
smo
se
že
privadili
.
Plahtalič
izpregovori
prijazno
:
—
Mogočni
gospodar
Abadon
mi
je
ravnokar
poročil
,
da
se
vrlo
dolgočasite
v
sedanjem
nenavadnem
stanji
,
in
mi
ukazal
,
naj
stopim
k
vam
in
ravnam
po
njega
navodilu
.
—
Samorad
odgovori
osupel
:
—
Ne
zamerite
,
gospod
Plahtalič
,
če
iskreno
povem
,
da
mi
je
Abadon
najmenj
ustregel
baš
z
vašo
osebo
.
—
—
To
iskreno
javljanje
resničnih
vaših
mislij
brez
ovinkov
mi
prav
ugaja
.
Tem
lože
bodem
deloval
na
vašo
korist
,
kakor
mi
je
strogi
ukaz
ostrega
gospodarja
.
—
—
Da
bi
le
bilo
res
,
kar
govori
vaš
jezik
!
—
—
Res
ali
ne
res
,
to
se
sedaj
ne
vpraša
.
Dosti
bode
še
pozneje
prilike
,
da
bodete
preiskavah
to
malenkost
.
Sedaj
nama
je
ščediti
s
časom
,
da
hitro
opravim
svoje
naročilo
.
Najin
gospodar
,
ali
da
vas
ne
žalim
,
moj
gospod
in
vaš
sluga
,
Abadon
,
povedal
mi
je
,
da
ne
morete
prebiti
brezčasja
in
brezprostorja
in
da
se
ne
znate
gibati
brez
telesa
.
Zatorej
mi
je
podal
telesu
podoben
obodek
,
da
vanj
vtaknete
dušo
svojo
,
da
se
ne
bojite
za
nje
izgubo
in
da
s
tem
obodkom
človeški
čutite
,
gledate
in
poslušate
ter
morete
občevati
s
telesnimi
bitji
.
—
To
izrekši
,
vzame
Plahtalič
iz
žepa
torilce
,
ne
večje
od
navadne
tobačnice
,
sname
mu
pokrovček
,
in
iz
torilca
vzrase
dostojno
oblečen
moški
stas
.
Obraz
mu
je
Abadonov
.
—
—
S
tem
telesom
,
nadaljuje
Plahtalič
,
bodete
zdelovali
prav
lahko
.
Seveda
ni
pravo
telo
,
samo
videz
je
pravega
telesa
.
Vender
se
bode
gibalo
,
gledalo
in
poslušalo
kakor
pristno
človeško
telo
;
ali
to
telo
ne
zahteva
ne
živeža
ne
spanja
in
ne
pozna
bolečine
in
trudnosti
.
Brez
teže
se
bode
gibalo
kakor
blisek
,
in
če
je
presekate
ali
prestrelite
,
vedno
ostane
celo
in
jednotno
.
Abadon
sedaj
,
ko
rabi
vaš
život
,
ne
potrebuje
tega
človečjega
leva
in
ga
vam
prepušča
do
bodoče
zamene
.
Kar
zaželite
,
in
duh
vam
šine
v
prazni
lev
.
Ta
prikazen
se
oživi
,
in
kakor
pristen
človek
bode
posredovala
med
vami
in
vso
tvarino
zemeljsko
in
nadzemeljsko
.
—
Samorad
se
nekamo
obotavlja
stopiti
v
to
pošast
,
katera
se
maje
pred
njim
kakor
z
vodikom
napolnjen
oblonček
,
ki
ga
drži
dete
za
nit
,
predno
ga
izpusti
v
zrak
.
Plahtalič
je
ponujal
in
ponujal
ter
že
mašil
meh
zopet
nazaj
v
torilce
,
ko
se
Samorad
končno
odloči
,
da
poskusi
to
ničevo
telo
vsaj
za
trenutek
.
Zdajci
začuti
,
da
je
prenovljen
človek
.
Kako
prijetno
je
to
telo
!
Kako
lahko
se
giblje
,
bistro
vidi
in
čuje
ter
slastno
v
njem
prebiva
duh
,
ne
spomnivši
se
,
da
je
novi
život
prazen
meh
,
čegar
koža
je
senca
in
videz
!
—
Hvala
Abadonu
za
ta
dar
!
vzklikne
Samorad
.
Takoj
poletim
k
Cvetani
,
da
ji
povem
tolažilno
besedo
.
—
—
Prijatelj
,
ne
tako
naglo
!
odzove
se
Plahtalič
.
Ne
k
Cvetani
,
ne
k
Ljudmili
!
Pomislite
,
z
Abadonom
imate
dogovor
,
da
hočete
storiti
samo
to
,
kar
sta
prej
vzajemno
preudarila
glede
na
možne
posledice
.
Povem
vam
torej
,
da
bodete
s
tem
telesom
v
sedanjem
in
v
prihodnjih
stoletjih
videli
samo
toliko
zemlje
in
Zemljanov
,
kolikor
vam
bode
Abadon
posebe
dopustil
,
in
da
se
bodete
zlasti
ogibali
vsake
dotike
s
svojimi
sorodniki
in
z
njih
potomci
.
Pač
vam
je
slobodno
to
pogodbo
prekršiti
;
toda
mislim
,
da
vas
ni
treba
opominjati
dosedanjih
žalostnih
izkušenj
v
tem
oziru
.
—
—
To
je
res
hudo
!
Obetalo
se
mi
je
toliko
slobode
,
toda
nihče
ne
trpi
večje
sužnosti
od
mene
.
—
—
Oprostite
,
gospod
!
To
je
zgolj
opreznost
,
nevšečna
na
prvi
pogled
,
a
vender
potrebna
.
Kako
bi
mogli
nepristranski
gledati
svet
,
ako
bi
se
vam
bilo
vedno
bati
,
da
najdete
koga
svojcev
,
ki
je
vreden
graje
ali
pomilovanja
,
ali
morda
še
kaj
hujšega
?
—
—
Dovolite
mi
še
vprašanje
,
kdo
ste
prav
za
prav
?
—
—
Čudim
se
temu
vprašanju
,
ko
iz
mojih
ust
ne
pričakujete
resnice
.
Oseba
sem
kakor
vi
,
morda
človek
,
morda
duh
.
Toliko
je
gotovo
,
da
oba
vkupe
dejana
na
lekarniško
tehtnico
,
še
pol
grama
ne
odvzdigneva
in
da
sem
že
cesto
bival
tam
,
koder
vas
bodem
sedaj
spremljal
.
O
tem
,
kar
bodete
videli
in
čuli
,
pa
vam
bode
vedno
slobodna
tako
vera
kakor
dvojba
.
Sicer
pa
ne
bodem
dajal
povoda
,
da
bi
me
mogli
staviti
na
laž
.
Tako
je
:
»
Gara
pacta
,
amicitia
longa
.
«
—
—
Kje
sva
sedaj
,
gospod
Plahtalič
?
—
—
Na
grobu
poslednjega
pravnuka
po
dedu
vaše
Cvetane
,
in
ta
se
je
kopal
na
novi
celini
,
ki
se
nekoč
iz
morja
povzdigne
med
Indijskim
in
Tihim
oceanom
.
Več
o
tem
vam
ne
morem
ali
ne
smem
povedati
.
—
—
Tam
blizu
počiva
neki
tudi
vaš
zaklad
,
opomni
Samorad
šaljivo
.
—
Toda
Plahtalič
odgovori
prav
resno
:
—
Ustregli
ste
mi
s
to
opomnjo
.
Priliko
imate
s
temi
očmi
gledati
moj
zaklad
,
samo
dotekniti
se
ga
ne
smete
.
—
Takoj
sta
videla
grmadno
gomilo
črnih
,
neredno
nametanih
skal
in
pod
njo
v
močno
kovanem
zaboji
obilico
čistih
,
velikih
demantov
in
drugih
dragih
kamenov
.
Bila
je
velika
vrednota
,
ki
bi
stala
gotovo
nekaj
milijonov
frankov
.
—
—
Hvala
,
gospod
Plahtalič
.
Odvedite
me
v
mojo
domovino
,
ako
je
bode
še
kaj
v
tisti
čas
!
—
—
Že
sva
v
domovini
—
odgovori
Plahtalič
.
Sedla
sva
na
vrh
najvišjega
hrasta
na
gori
Slemeni
.
Odtod
imate
diven
razgled
na
vse
Zagorje
,
na
gorice
in
poljane
ob
Sotli
,
na
ravan
med
Krko
in
Savo
in
na
prostrano
Hrvaško
Posavino
,
daleč
zadi
obrobljeno
z
nizkimi
griči
in
z
oblaki
,
ki
se
vam
vidijo
sedeči
na
ravni
zemlji
.
—
—
Ali
,
prijatelj
,
kako
je
to
,
da
ne
vidim
do
veličastnega
Zagreba
,
da
mi
je
zakrita
dika
trojedne
kraljevine
?
—
—
Marsikaj
je
minilo
,
kar
je
slulo
za
vaših
dnij
...
Ondu
,
kjer
se
je
pred
stoletji
dičil
kraljevski
Zagreb
,
obrasta
vam
sedaj
bujna
hrastova
šuma
redke
stavbinske
razvaline
,
poslednje
neme
priče
o
velikosti
kraljevskega
mesta
.
Sava
in
Kolpa
,
Krka
in
Krapina
teko
slobodno
kakor
nekdaj
,
razdejavši
stare
jezove
;
ali
človeške
zgradbe
se
pokoro
staremu
zakonu
