čokolada,
mandeljni
.
»
Joj
,
«
je
rekel
Milan
in
se
junaško
ozrl
,
»
če
bi
zdajle
prišel
lev
,
koj
bi
ga
s
temle
revolverjem
.
«
In
je
potegnil
iz
žepa
imenovano
orožje
.
»
Revolver
je
moj
,
«
se
je
oglasil
Tonček
,
»
za
moj
denar
je
kupljen
.
«
»
Tvoj
ali
pa
Nackov
!
«
ga
je
z
zaničljivim
pogledom
zavrnil
Stanko
.
»
Tvojega
starega
je
bil
denar
,
pa
ne
tvoj
.
«
Temu
Tonček
ni
mogel
oporekati
,
zato
je
krenil
pogovor
na
drugo
stran
.
»
V
naših
krajih
ni
levov
,
«
je
rekel
,
»
jaz
sem
vajen
host
.
—
Glej
,
tamle
je
veverica
,
daj
mi
revolver
,
jo
ustrelim
!
«
»
Jaz
jo
bom
,
«
je
rekel
Milan
.
»
Nobeden
je
ne
bo
!
«
je
odločil
Stanko
.
»
Ali
bi
rada
,
da
nas
sliši
kak
žandar
?
«
Ta
razlog
je
obveljal
in
rešil
veverico
sicer
ne
smrti
,
ta
ji
ni
pretila
iz
teh
rok
in
tega
orožja
,
pač
pa
strahu
ob
poku
.
Tonček
se
je
najedel
.
»
Ali
je
še
daleč
do
Kalifornije
?
«
je
vprašal
.
»
Jaz
imam
strgane
čevlje
.
«
»
Koj
se
vidi
,
da
si
čevljarjev
,
«
je
s
prezirljivim
zasmehom
odgovoril
Stanko
.
»
Na
pot
se
je
treba
dobro
obleči
!
«
Tako
namreč
kakor
on
,
ki
je
bil
vzel
s
seboj
kar
vso
garderobo
,
dvoje
spodnjih
hlač
,
dve
srajci
,
dvoje
zgornjih
hlač
,
en
telovnik
in
dve
suknji
,
in
je
imel
vse
na
sebi
,
drugo
oblečeno
vrh
drugega
.
Grelo
ga
je
sicer
,
toda
zavest
,
da
je
za
vsak
primer
preskrbljen
,
je
bila
tudi
nekaj
vredna
.
»
Tamkaj
gresta
dva
žandarja
,
«
je
zdajci
opozoril
Stanko
,
»
potuhnimo
se
!
«
Legli
so
za
skale
.
Ko
je
nevarnost
odkorakala
mimo
,
je
rekel
Stanko
:
»
Nemara
nas
že
iščejo
.
Če
gremo
skupaj
,
nas
bodo
hitro
imeli
.
Fantje
,
vsak
mora
iti
zase
,
v
Trstu
se
dobimo
!
«
Milanovi
razgreti
domišljiji
je
bil
Stankov
predlog
takoj
všeč
.
»
Jaz
se
nič
ne
bojim
.
Orožniki
gredo
po
cesti
,
jaz
pa
se
bom
plazil
ob
strani
skozi
grmovje
in
za
ploti
kakor
lisica
.
O
,
mene
ne
izvohajo
!
«
Tončku
pa
je
upadlo
srce
:
orožniki
za
petami
in
sam
naj
hodi
v
Kalifornijo
in
v
Trst
med
leve
in
kače
!
Tiščal
je
ustnici
,
v
oči
so
mu
prihajale
solze
,
na
glas
se
je
zajokal
.
Stanko
in
Milan
sta
ga
čudeč
se
pogledala
.
»
Kaj
se
cmeriš
?
«
Tonček
ni
mogel
ustaviti
joka
,
komaj
je
iz
sebe
spravil
besede
:
»
Jaz
–
grem
–
nazaj
!
Jaz
–
grem
–
k
teti
!
«
»
Mevža
!
«
se
je
vanj
zadrl
Stanko
.
»
Ali
si
bedast
?
Veš
,
da
te
koj
primejo
,
koder
se
prikažeš
,
pa
boš
šel
v
prisilno
delavnico
!
Zato
ker
si
ukradel
očetu
denar
.
«
»
Saj
si
me
ti
naučil
,
ti
si
šel
v
hranilnico
,
«
se
je
jokaje
branil
Tonček
.
»
Lažeš
!
Še
enkrat
reci
,
pa
te
klofnem
!
«
»
Denar
daj
nazaj
!
«
je
vekal
Tonček
.
»
Niti
ne
maram
zanj
!
«
Segel
je
v
žep
in
vrgel
pred
Tončka
listnico
,
da
so
se
raztresli
bankovci
po
tleh
.
Tonček
jih
je
z
jokom
pobiral
in
zraven
poslušal
očitke
in
psovke
,
s
katerimi
ga
je
obkladal
Stanko
,
ki
je
nastopal
tem
samozavestneje
,
ker
je
imel
za
srajco
skrito
še
drugo
zalogo
bankovcev
,
ki
jo
je
tjakaj
spravil
,
da
jo
tovarišema
utaji
.
»
Pojdi
,
greva
!
«
je
pozval
pogumnejšega
Milana
.
»
Pustiva
to
šlevo
!
«
Še
enkrat
se
je
obrnil
proti
Tončku
,
ki
se
je
ihteč
pripogibal
za
bankovci
,
in
mu
zagrozil
:
»
Ti
,
če
naju
izdaš
,
ob
glavo
boš
!
Boj
se
!
«
Stanko
je
krenil
na
belo
cesto
,
Milan
si
je
iskal
poti
skozi
gozd
,
samega
sta
pustila
jokajočega
Tončka
in
tako
se
je
pričelo
velikopotezno
započeto
kalifornijsko
podjetje
klavrno
krhati
že
borih
dvajset
kilometrov
nad
Ljubljano
...
Milanu
ni
šlo
tako
gladko
skozi
gozd
,
kakor
je
mislil
.
Ovirale
in
motile
so
ga
pogoste
doline
,
zablodil
je
,
šele
po
dolgih
ovinkih
je
prišel
zopet
na
cesto
.
Ozrl
se
je
,
o
dveh
tovariših
ni
bilo
več
sledu
.
Pa
je
opustil
prvotno
namero
,
da
se
bo
plazil
po
grmovju
in
za
plotovi
;
prepočasna
mu
je
bila
taka
hoja
,
ko
se
mu
je
mudilo
v
Trst
,
in
ubrisal
jo
je
jadrno
naprej
naravnost
po
cesti
.
Pred
Planino
je
omagal
.
Sedel
je
na
obcestni
kamen
,
oglašal
se
mu
je
želodec
in
neprizanesljivo
pričenjal
terjati
svoje
pravice
.
In
zdaj
šele
se
je
spomnil
,
da
je
brez
slehernih
sredstev
.
Le
revolver
je
imel
,
ki
ga
je
bil
zjutraj
kupil
previdni
Stanko
in
ga
v
varstvo
izročil
Milanu
,
kot
priznanemu
strokovnjaku
v
lovu
na
divje
zveri
.
Denarja
pa
ne
vinarja
!
Hranilnika
ni
bil
mogel
najti
,
nemara
ga
je
bila
že
mama
spravila
v
kraj
.
Deček
ni
bil
vajen
lakote
in
ga
je
bolela
,
toda
hrabro
je
premagoval
malodušnost
.
V
spomin
si
je
klical
poučne
indijanarice
in
preudarjal
,
kaj
bi
storili
v
takem
primeru
njegovi
vzori
.
Strelno
orožje
je
imel
;
ako
bi
se
nenadoma
pojavil
sivi
medved
,
bi
ga
ustrelil
,
dal
iz
kože
,
zanetil
ogenj
in
si
ga
spekel
na
ražnju
.
Pa
se
je
ozrl
okoli
–
od
kod
naj
pride
medved
,
in
če
pride
,
kaj
mu
pomore
revolver
,
ki
ga
niti
ne
zna
sprožiti
.
In
kaj
bi
rekli
ljudje
!
Že
zdaj
ga
vsakdo
,
kdor
ga
vidi
,
pogleda
,
ustavi
in
vpraša
,
od
kod
in
kam
–
ljudje
ga
gotovo
ne
bi
pustili
,
da
peče
medveda
.
—
To
so
bile
misli
,
ki
niso
manjšale
gladu
.
Po
cesti
je
prikrevsal
sključen
možak
s
palico
;
čez
hrbet
mu
je
visela
bisaga
,
na
prsih
je
nosil
majhno
skrinjico
z
godbo
.
Stokal
je
in
ko
je
zagledal
Milana
,
je
postal
in
mu
pokimal
,
potem
pa
sedel
na
bližnji
kamen
.
»
Eh
,
eh
,
«
je
rekel
,
»
stare
kosti
,
Bog
pomagaj
!
Vesel
bodi
,
fante
,
da
si
mlad
!
Kar
temno
se
mi
dela
.
Jej
,
jej
!
Kaj
pa
ti
,
kam
pa
ti
?
«
Milan
je
povedal
po
Stankovih
naukih
,
da
gre
na
počitnice
k
teti
v
Trst
.
»
Jej
,
jej
,
«
je
rekel
starec
z
bisago
,
»
potem
greva
pa
skupaj
!
Ali
si
kaj
lačen
?
Na
no
,
jej
!
«
Privlekel
je
iz
bisage
žemljo
in
konec
klobase
in
steklenico
,
žemljo
in
klobaso
je
dal
Milanu
,
ki
je
hvaležno
segel
po
daru
,
vsebino
steklenice
pa
je
naklonil
samemu
sebi
.
Sonce
je
zahajalo
,
nad
strehami
bližnjega
trga
je
vstajal
bel
dim.
»
Pojdi
no
,
pojdi
,
moj
sinko
!
«
je
starec
vabil
Milana
.
»
Obiskat
bi
šel
znance
,
pa
ne
vidim.
Slabe
oči
imam
,
včasih
mi
kar
odrekó
.
Vzemi
no
palico
pri
onem
koncu
in
me
vodi
,
reveža
slepega
!
Ljudje
so
dobri
,
nikar
se
ne
boj
,
pošteno
dobiš
svoj
delež
!
Potem
nama
že
Bog
da
kod
prenočišče
.
«
Milan
se
je
začudil
nenadni
slepoti
svojega
dobrotnika
,
ali
smilil
se
mu
je
pa
mu
je
ustregel
.
Hodila
sta
od
duri
do
duri
,
muzika
na
starčevih
prsih
je
igrala
plinka
plonk
,
starec
pa
je
godel
svojo
molitvico
,
pri
vsaki
hiši
enako
:
»
Duše
kristjanske
,
usmilite
se
slepega
reveža
,
ki
ne
vidi
zlatega
sonca
in
belega
dne
,
ne
more
delati
,
ne
more
skrbeti
za
lačnega
sinčka
!
«
Držal
je
klobuk
in
padali
so
vanj
darovi
in
Milan
je
ujel
marsikak
usmiljen
pogled
–
milo
mu
je
storil
in
sramoval
se
je
.
Tako
sta
obrala
vso
vas
,
in
ko
sta
bila
zunaj
vasi
,
se
je
starcu
zopet
vrnil
vid
in
ga
več
ni
bilo
treba
voditi
.
Mahnila
sta
jo
čez
travnike
pod
kozolec
in
si
v
senu
poiskala
ležišče
.
Starec
je
stokal
,
luckal
iz
steklenice
in
razkladal
dečku
,
kako
se
mu
bo
še
dobro
godilo
,
če
ostane
pri
njem
,
ali
Milan
je
bil
truden
in
je
hitro
zaspal
.
Ko
se
je
zbudil
,
je
že
sijalo
sonce
.
Starec
je
smrčal
,
škrtal
in
pihal
.
Milan
se
je
tiho
splazil
mimo
njega
in
jo
usekal
naprej
po
cesti
v
sveži
jutranji
hlad
–
mudilo
se
mu
je
v
Trst
!
Stanku
se
ni
tako
mudilo
.
Vedel
je
,
da
mu
Trst
ne
uide
.
Korakal
je
polagoma
,
gledal
za
vsakim
vozom
,
bral
vsak
napis
,
bodisi
na
križpotju
,
bodisi
na
znamenju
ali
na
hiši
,
lučal
kamenje
za
ptiči
in
žvižgal
in
brlizgal
.
Prišel
je
v
Logatec
.
Pa
ga
zbode
v
oči
rdeč
listek
,
prilepljen
na
brzojavni
drog
:
»
Veliki
ameriški
cirkus
Šparenblek
!
Samo
dva
dni
!
Pokrit
z
nepremočljivo
streho
!
Prostora
za
osemsto
ljudi
!
«
In
naštet
je
bil
bogat
spored
,
ves
pristopen
za
šestdeset
vinarjev
na
prvem
,
za
štirideset
vinarjev
na
drugem
prostoru
in
za
dvajset
vinarjev
na
stojišču
.
Otroci
polovico
!
Tudi
na
vogalih
hiš
so
bili
enaki
listki
in
Stanko
je
postajal
in
jih
prebiral
še
enkrat
in
še
enkrat
.
Silno
srečen
se
mu
je
zdel
naključek
,
da
je
prišel
semkaj
prav
ob
tako
ugodni
priliki
,
in
jasno
mu
je
bilo
,
da
nikakor
ne
kaže
zamuditi
predstave
.
V
pekarni
si
je
kupil
belega
kruha
,
zraven
v
gostilni
so
mu
prodali
gnjati
;
s
svojimi
krepkimi
zobmi
je
trgal
meso
in
prigrizoval
kruh
,
zadovoljno
je
korakal
sredi
ceste
in
gledal
na
desno
in
levo
.
Hola
!
Ob
cesti
na
trati
je
stala
zeleno
pobarvana
koliba
na
kolesih
,
komedijantski
voz
,
poleg
voza
je
bil
postavljen
šotor
na
štiri
vogale
,
dvajset
korakov
dolg
,
dvanajst
korakov
širok
,
brez
strehe
,
pri
vhodu
v
šotor
sta
plapolali
dve
majhni
umazani
zastavi
.
Rdeči
listi
ob
obeh
straneh
vhoda
pa
so
naznanjali
svetu
:
ta
šotor
je
slavni
ameriški
cirkus
Šparenblek
!
Streha
je
bila
resnično
nepremočljiva
,
saj
je
sploh
ni
bilo
,
in
česar
ni
,
tega
tudi
dež
ne
premoči
.
Takisto
je
ustrezalo
resnici
,
da
je
v
šotoru
prostora
za
osemsto
ljudi
,
seveda
,
položiti
bi
jih
bilo
treba
kakor
slanike
v
sod.
Tukaj
pred
to
svetovno
znamenitostjo
je
obstal
Stanko
,
jedel
in
gledal
.
Sonce
se
je
nagibalo
k
zatonu
.
Okoli
šotora
je
postopal
dobro
rejen
možak
v
šlapah
,
gologlav
,
s
pisano
mornarsko
srajco
brez
ovratnika
;
poizkušal
je
v
tla
zabite
droge
,
ki
je
bila
nanje
privezana
platnena
stena
,
ali
drže
dobro
,
in
nekaj
revskal
proti
kolibi
na
kolesih
.
Prišli
so
iz
kolibe
trije
otročiči
,
dva
fantiča
in
ena
deklica
.
Vsi
so
bili
drobni
in
suhi
,
oblečeni
v
pisane
srajčke
in
hlačke
,
deklica
je
imela
pentljo
v
laseh
.
V
rokah
so
imeli
listke
,
kakršni
so
bili
nalepljeni
po
drogovih
in
hišah
;
razdelili
so
se
,
dva
na
to
stran
,
eden
na
drugo
,
vabit
so
šli
po
hišah
.
Za
njimi
je
pogledala
iz
kolibe
sloka
ženska
;
v
rokah
je
imela
krilni
rog
,
ozirala
se
je
po
možu
,
in
ko
ga
je
zagledala
,
ga
je
poklicala
:
»
Čuješ
,
Ivo
!
«
Mož
jo
je
čul
,
pa
se
ni
zmenil
zanjo
,
imel
je
še
drugega
posla
.
Opazoval
je
ob
cesti
zbrano
mladino
,
ki
je
deloma
stala
,
deloma
sedela
po
mejnikih
in
po
trati
,
in
glej
!
njegovemu
tehtajočemu
očesu
je
najbolj
ugajal
premeteni
obraz
Stanka
in
ga
je
poklical
k
sebi
:
»
Idi
semkaj
,
mladi
gospodine
!
«
Stanko
je
bil
na
eno
,
dve
tam
.
Gospod
ravnatelj
Šparenblek
–
to
je
bil
mož
v
mornarski
srajci
in
šlapah
–
mu
je
položil
roko
na
rame
in
je
izpregovoril
in
vprašal
:
»
Ali
utegneš
?
«
Stanko
si
je
štel
prijazni
ogovor
v
nemajhno
čast
in
je
hitel
pritrjevati
,
da
ima
silo
dosti
časa
na
prosto
uporabo
.
»
No
,
potlej
boš
nocoj
naš
kapelnik
,
«
je
pokroviteljsko
izjavil
gospod
ravnatelj
.
»
Idi
z
mano
!
«
Peljal
ga
je
s
seboj
.
Ponosno
je
stopal
Stanko
poleg
gospoda
ravnatelja
in
zdajci
se
je
odgrnila
njegovemu
radovednemu
pogledu
notranjost
slavnega
ameriškega
cirkusa
.
Ob
obeh
straneh
sta
stali
dve
vrsti
iz
količev
in
desk
zbitih
klopi
.
Prva
je
bila
pregrnjena
z
rdečim
platnom
,
zato
je
bila
za
dvajset
vinarjev
dražja
od
druge
,
ki
je
bila
gola
.
Na
koncu
med
obema
vrstama
se
je
šopiril
orkester
–
lajna
.
Drugih
znamenitosti
ni
bilo
.
Gospod
ravnatelj
je
peljal
pravkar
v
službo
sprejetega
kapelnika
k
lajni
in
ga
poučil
,
kako
jo
mora
vrteti
,
da
doseže
čim
popolnejši
umetniški
uspeh
:
ne
prehitro
,
ne
prepočasi
,
ampak
ravno
prav
!
Stopil
je
potem
h
kolibi
na
kolesih
in
pobral
krilni
rog
s
stopnic
,
kamor
ga
je
bila
položila
ravnateljica
.
Pomignil
je
Stanku
,
Stanko
je
sprožil
svoj
orkester
,
gospod
ravnatelj
pa
je
stoječ
pred
cirkusom
napenjal
lica
in
trobil
v
topli
večer
ganljivi
solo
sekinškega
trobentača
,
da
se
je
razlegel
po
vesoljnem
Logatcu
in
opominjal
prebivalstvo
na
njegovo
kulturno
dolžnost
,
da
v
čim
večjem
številu
obišče
s
platnom
obdani
hram
umetnosti
na
zeleni
trati
.
Predstava
je
bila
napovedana
za
ob
osmih
;
do
devetih
se
je
nabralo
toliko
rodoljubnega
občinstva
,
da
se
je
lahko
pričela
.
Prišla
je
bila
bosonoga
mladina
,
prišle
tri
natakarice
v
imenu
svojih
gostiln
,
prišli
letoviščarji
,
ki
se
od
samega
dolgega
časa
niso
vedeli
kam
dejati
,
od
državnih
oblastev
pa
orožniški
stražmojster
in
davčni
eksekutor
,
oba
v
spremstvu
soprog
in
dece
.
Vseh
skupaj
je
bilo
štirideset
do
petdeset
glav
,
polovica
je
prišla
iz
resnične
radovednosti
,
druga
polovica
iz
usmiljenja
,
malo
pa
,
da
se
nasmeji
pisani
revščini
.
Gospod
ravnatelj
je
še
hitro
napojil
z
vodo
preprosto
acetilensko
razsvetljavo
,
ki
je
dajala
več
smradu
kakor
luči
.
Plameni
so
više
zagoreli
,
začela
se
je
predstava
.
Gospa
ravnateljica
je
prinesla
stol
in
na
stol
je
stopil
gospod
ravnatelj
,
oblečen
v
umazan
trikó
.
In
že
je
prestopil
s
stola
na
napeto
žico
.
Stal
je
na
njej
kar
z
eno
nogo
in
se
gugal
in
krilil
z
razprostrtimi
rokami
in
iskal
ravnovesja
.
Zdaj
si
je
stoječ
na
žici
vžgal
smotko
in
tako
dokazal
presenečenemu
občinstvu
,
kaj
je
umetnik
,
ki
lahko
kadi
celó
v
najtežavnejših
okolnostih
.
In
ne
le
kadi
!
Gospa
ravnateljica
mu
je
prinesla
vrček
piva
in
se
ni
obotavljal
in
ga
je
izpil
v
dušku
,
ves
čas
stoječ
z
eno
nogo
na
napeti
žici
.
In
niti
dovolj
tega
!
Gospa
ravnateljica
mu
je
dala
rog
in
zatrobil
je
na
svojem
zibajočem
se
odru
zopet
milo
pesem
sekinškega
trobentača
,
ki
jo
je
to
pot
spremljala
na
lajni
gospa
ravnateljica
osebno
,
da
s
tem
še
bolj
živo
prepriča
občinstvo
o
težavnosti
izvajane
točke
.
Krasen
je
bil
gospod
ravnatelj
,
kakor
le
more
biti
krasen
star
,
trebušast
dedec
v
umazanem
trikoju
!
Ganjen
se
zahvalivši
za
glasno
odobravanje
,
je
gospod
ravnatelj
potem
odstranil
žico
in
že
so
pridrveli
v
cirkus
njegovi
trije
otročaji
v
pletenih
srajčkah
in
kratkih
hlačkah
.
Ležeč
na
tleh
je
gospod
ravnatelj
z
rokami
in
nogami
premetaval
to
svoje
potomstvo
,
da
se
je
prekopicavalo
v
zraku
in
bolj
ali
manj
uspešno
padalo
zopet
na
svoje
noge
,
če
ne
na
noge
,
pa
kam
drugam
.
Stanko
je
ves
čas
vestno
sukal
lajno
,
vroče
mu
je
bilo
in
že
je
čutil
roko
.
Odpočil
se
je
,
ko
so
se
pričeli
šaljivi
prizori
.
Ti
so
bili
Stanku
najbolj
všeč
.
Vzbudila
se
mu
je
želja
,
da
bi
tudi
on
takole
v
širokih
hlačah
igral
neumnega
Avgusta
,
kakor
ga
je
igral
ravnateljev
sin
,
ki
ni
bil
nič
starejši
od
Stanka
.
Kako
se
je
smejalo
občinstvo
,
ko
je
izpraševal
mladi
neumni
Avgust
svojega
očeta
:
»
Povej
mi
,
gospodine
nadkonjar
,
koliko
nog
ima
krava
?
«
Gospod
ravnatelj
je
odgovarjal
kakor
v
šoli
:
»
Štiri
!
«
»
Dobro
!
Koliko
jih
ima
pa
konj
?
«
»
Konj
?
Takisto
štiri
!
«
»
Zdaj
mi
pa
povej
,
koliko
nog
ima
osel
ali
magarac
?
«
»
Osel
ali
magarac
?
Štiri
!
«
»
Tako
?
Zakaj
imaš
ti
potem
samo
dve
?
«
In
nato
sta
se
drug
drugega
klofutala
.
Imenitno
!
To
bi
bil
Stanko
silno
rad
igral
.
Polglasno
je
ponavljal
dvogovor
in
že
ga
je
znal
do
besede
;
krščanskega
nauka
se
je
učil
dokaj
teže
!
Zadnja
točka
je
bil
konj
.
Podnevi
se
je
uboga
para
napenjala
pred
vozom
,
zvečer
pa
se
je
svetlo
zbrisana
in
živo
opetljana
prelevila
v
umetnika
.
Zahreščal
je
orkester
in
priklonila
sta
se
gospod
ravnatelj
in
konj
.
Z
dolgim
bičem
se
mu
je
rahlo
dotaknil
gospod
ravnatelj
sprednjih
nog
–
in
konj
je
pokleknil
.
»
Bravo
,
bravo
!
«
Dotaknil
se
mu
je
zadnjih
,
pa
se
je
konj
vzpel
kvišku
in
šel
po
dveh
.
Plosk
in
bravo
!
Šel
mu
je
z
bičem
prek
hrbta
in
konj
se
je
ulegel
in
je
stegnil
vse
štiri
od
sebe
,
kakor
da
je
mrtev
.
Gospod
ravnatelj
mu
je
stopil
z
eno
nogo
na
koš
,
zavihtel
bič
in
zmagoslavno
pogledal
okoli
,
občinstvo
je
ploskalo
,
gospod
ravnatelj
je
položil
roko
na
srce
in
se
globoko
priklonil
.
Ukazal
je
konju
kvišku
in
ga
zapodil
skoz
izhod
.
Predstava
je
bila
pri
kraju
.
Ali
gospod
ravnatelj
je
prosil
še
za
trenutek
posluha
.
Naznanil
je
,
da
bo
jutri
druga
velika
ameriška
gala
predstava
s
čisto
novim
sporedom
.
Dvignil
je
roko
in
z
vikom
in
krikom
so
privalili
njegovi
trije
potomci
skalo
,
veliko
za
tri
otroške
glave
;
šli
so
zopet
in
z
združenimi
močmi
privlekli
težko
kladivo
in
gospod
ravnatelj
je
pokazal
strmečemu
občinstvu
skalo
in
kladivo
in
svojo
glavo
in
slovesno
obljubil
,
da
si
bo
dal
pri
jutrišnji
predstavi
s
tem
kladivom
razbiti
to
skalo
na
tej
glavi
.
Prirožljala
je
njegova
gospa
z
železno
verigo
in
gospod
ravnatelj
je
vzel
verigo
v
obe
roki
in
jo
treščil
ob
tla
in
izjavil
,
da
si
bo
jutri
opasal
to
verigo
okoli
života
in
lahko
prižene
,
kdor
hoče
,
kakršnegakoli
konja
in
ga
vpreže
v
verigo
in
noben
konj
na
svetu
ne
bo
premaknil
gospoda
ravnatelja
z
mesta
.
Obedve
točki
pa
se
bosta
izvajali
le
za
stavo
petsto
kron
!
In
je
imel
gospod
ravnatelj
tisti
trenutek
glede
na
izredno
dobri
gmotni
uspeh
te
predstave
v
žepu
celih
dvanajst
kron
sedemdeset
vinarjev
.
Pa
tega
občinstvo
ni
slutilo
niti
ni
slutil
Stanko
,
ko
je
z
živahno
končno
koračnico
spremljal
odhajajoče
občinstvo
in
hkrati
koval
sklep
,
da
jutrišnje
predstave
nikakor
ne
izpusti
–
v
Trst
pride
še
dovolj
zgodaj
.
Občinstvo
se
je
razšlo
,
odrasli
smeje
,
mladina
glasno
prežvekujoč
čudeže
in
burke
tega
večera
.
Gospod
ravnatelj
se
je
pripravljal
,
da
ugasne
bajno
razsvetljavo
,
Stanko
pa
je
še
stal
pri
lajni
.
»
Lahko
greš
!
«
mu
je
rekel
gospod
ravnatelj
s
pokroviteljsko
kretnjo
glave
.
»
Ali
naj
še
kaj
pomagam
?
«
je
vprašal
Stanko
,
ki
se
mu
ni
nikamor
mudilo
.
Ravnatelj
si
ga
je
ogledal
.
»
Od
kod
pa
si
?
«
»
V
Trst
grem
k
očetu
,
«
se
je
lagal
Stanko
.
»
Ali
jutri
ne
bo
treba
kapelnika
?
Ali
smem
tukajle
notri
prenočiti
?
«
»
Zastran
mene
lahko
,
«
je
rekel
ravnatelj
in
malo
pomislil
.
»
Ali
si
že
večerjal
?
«
Stanko
je
odkimal
,
da
ne
.
»
Imaš
kaj
novcev
?
«
Stanko
je
pokimal
,
da
,
in
gospod
ravnatelj
mu
je
milostno
dovolil
,
da
si
kupi
večerjo
.
Ali
pa
lahko
izroči
novce
gospe
ravnateljici
,
ki
gre
družini
po
večerjo
.
Stanko
je
privlekel
iz
žepa
tolar
,
ravnatelj
ga
je
vzel
in
ko
sta
pogasila
luči
,
sta
šla
k
vozu
.
Stanko
je
smel
sesti
na
stopnice
,
ki
je
poleg
njih
bil
privezan
konjiček
in
je
stezal
vrat
za
zeleno
travico
na
tleh
,
gospod
ravnatelj
pa
je
šel
v
voz
.
Kmalu
je
prišla
iz
voza
gospa
ravnateljica
,
ogrnjena
z
dolgo
temno
ruto
,
na
eni
roki
je
nesla
dojenčka
,
z
drugo
je
vodila
štiriletno
hčerko
,
šla
je
nakupovat
večerjo
in
je
živo
pritiklino
vlekla
s
sabo
kot
nema
posredovalca
nižjih
cen
.
Gospod
ravnatelj
si
je
postavil
stol
v
travo
,
njegovemu
zgledu
je
sledil
mlajši
sin
umetnik
,
iz
voza
se
je
čulo
rožljanje
:
starejši
sin
umetnik
je
mešal
solato
,
ki
jo
je
bil
narezal
z
njive
ob
cesti
.
»
Mladi
mož
,
«
je
počastil
gospod
ravnatelj
Stanka
z
nagovorom
,
»
vsega
se
je
treba
naučiti
.
Vsako
delo
je
težko
,
umetnost
najtežja
!
Delal
si
muziko
;
nič
ne
rečem
,
za
prvi
pot
je
bila
dobra
.
Ali
kapelnik
še
nisi
.
Kapelnik
mora
gledati
na
umetnika
in
po
njem
uravnati
godbo
in
o
pravem
času
na
mah
prenehati
.
To
ni
tako
lahko
.
Pa
kdor
ima
voljo
in
talente
,
se
nauči
;
in
kdor
zna
,
ima
kruh
–
kaj
kruh
,
ima
potico
in
je
notri
več
rozin
kakor
moke
!
«
Stanko
je
spoštljivo
poslušal
in
je
čutil
globoki
prepad
,
ki
ga
je
še
ločil
od
prave
umetnosti
.
Zavedal
se
je
tudi
volje
,
moči
in
sposobnosti
,
da
premosti
ta
prepad
.
Gnalo
ga
je
,
da
prepriča
o
tem
tudi
gospoda
ravnatelja
.
In
zato
je
povedal
in
je
mislil
,
da
bo
ravnatelju
zaprlo
sapo
:
»
Jaz
znam
migati
z
ušesi
!
«
Ali
pričakovanega
učinka
ni
dosegel
.
Malomarno
je
izjavil
stari
gospod
:
»
Ko
bi
se
znal
gristi
v
lastna
ušesa
,
to
bi
veljalo
;
migati
ni
nič
!
«
Vračala
se
je
ravnateljica
z
otrokoma
in
živili
;
hčerka
si
je
že
mašila
v
usta
kos
pogače
,
ki
jo
je
bila
dobila
povrhu
,
dojenčku
se
je
obetala
stekleničica
mleka
,
za
druge
je
prinašala
hleb
kruha
,
kos
sira
in
narezane
svinjine
.
Starejši
sin
Pepe
je
postavil
vrh
stopnic
okajeno
petrolejko
in
prikotalil
pred
očeta
prazen
zaboj
,
po
zaboju
so
razložili
jed
.
Gospod
ravnatelj
je
rezal
hleb
in
ga
delil
,
in
ko
ga
je
imel
vsak
svoj
kos
v
rokah
,
se
je
spomnil
še
konjička
in
mu
tudi
dal
kruha
;
vzdihnil
pa
je
,
da
bi
zvesti
živali
dobro
storilo
malo
suhega
sena
,
če
bi
se
kje
dobilo
.
Stanko
je
bil
postrežljivo
koj
na
nogah
in
pripravljen
,
da
priskrbi
mrve
.
Ravnatelj
je
privlekel
izpod
voza
mrežo
,
Stanko
se
je
z
njo
izgubil
v
noč
.
Medtem
ko
so
se
dobrote
na
zaboju
krčile
in
krčile
in
slednjič
brez
njegovega
sodelovanja
izginile
do
zadnje
drobtinice
,
se
je
plazil
za
hišami
okoli
šup
in
kozolcev
.
S
polno
mrežo
prek
hrbta
se
je
vrnil
.
»
Vrl
dečko
,
«
ga
je
pohvalil
gospod
ravnatelj
,
»
lahko
ostaneš
pri
meni
v
službi
.
Se
ti
bo
vsak
dan
tako
dobro
godilo
kakor
danes
.
In
ne
bo
dolgo
,
pa
te
povišam
v
nadkonjarja
.
«
Stanku
se
je
zasmejalo
srce
.
Gospa
ravnateljica
je
bila
medtem
napasla
najmlajšega
.
Prijazno
se
ji
je
zdelo
,
da
ni
zahteval
Stanko
nič
denarja
iz
tolarja
.
Pohvalila
ga
je
še
ona
in
dodala
,
da
ga
bo
ljubila
kakor
rodnega
sina
.
Potem
so
šli
otroci
in
mati
spat
v
voz
,
gospod
ravnatelj
se
je
napotil
še
v
gostilno
–
zaradi
reklame
,
kakor
je
rekel
.
Stanko
pa
je
dobil
koc
in
šel
v
cirkus
pod
zvezdnato
nebo
,
se
zavil
in
zaspal
;
in
sanjalo
se
mu
je
,
kako
se
trudi
,
da
bi
se
grizel
v
lastna
ušesa
,
toda
ni
šlo
in
ni
šlo
.
Sam
in
zapuščen
je
sedel
Tonček
na
beli
skali
pod
zeleno
bukvo
,
se
tresel
,
ihtel
in
si
brisal
solze
,
ki
se
kar
niso
marale
ustaviti
.
Pribrenčal
je
rogač
in
ta
ga
je
premotil
–
vrgel
je
za
njim
klobuk
,
pa
ga
ni
zadel
.
Rogač
se
je
dvignil
,
Tonček
ga
je
zasledoval
z
očmi
,
ali
rogač
se
je
izgubil
med
vejevjem
in
Tonček
ni
videl
,
kam
je
sedel
.
Pa
se
je
spet
spomnil
stisk
in
skrbi
in
lotil
se
ga
je
obup
–
glasno
je
zatulil
.
Zakaj
se
je
dal
zapeljati
Stanku
in
ukradel
doma
denar
!
Zdaj
je
izgubljen
na
tem
in
onem
svetu
.
Mar
bi
bil
potrpel
pri
očetu
,
in
če
bi
bil
vsak
dan
tepen
,
huje
bi
mu
ne
bilo
pri
srcu
kakor
zdajle
.
Za
njim
je
prihajal
po
cesti
kmet
in
gnal
pred
seboj
troje
živinčet
,
pa
je
težko
vladal
vse
tri
.
Nagajale
so
muhe
,
mikalo
je
žival
zelenje
vej
in
trave
in
mož
se
je
moral
loviti
od
enega
kraja
ceste
do
drugega
.
Tonček
je
čakal
,
da
ga
prehiti
kmet
z
živino
.
Kmet
je
z
glasnim
hej
in
oha
prignal
mimo
pa
je
ogovoril
Tončka
:
»
Hej
,
fante
,
kam
pa
ti
?
«
»
V
Ljubljano
,
«
je
rekel
Tonček
.
»
Pojdi
,
greva
skupaj
!
«
ga
je
pozval
kmet
.
»
Bo
krajši
čas
.
Tamle
si
odlomi
leskovko
,
mi
boš
pomagal
gnati
.
Na
Brezovici
bova
malicala
–
ti
kupim
kruha
in
vina
,
če
mi
boš
pomagal
.
«
Beseda
je
bila
prijazna
in
Tonček
je
ubogal
;
dobro
se
mu
je
zdelo
,
da
ni
čisto
odveč
na
svetu
.
»
Glej
,
«
mu
je
pravil
kmet
,
»
tista
dimasta
je
najbolj
muhava
,
ne
more
mimo
grma
,
da
ga
ne
bi
obliznila
.
Kar
zapodi
jo
!
Na
sejem
jih
ženem
,
jutri
bo
sejem
,
hišo
bomo
vzdignili
,
hišo
,
pa
je
treba
denarja
.
—
Čigav
si
pa
ti
?
«
Tonček
je
odgovoril
,
čigav
je
,
potem
je
pobaral
kmeta
,
koliko
so
stari
junček
in
junica
in
vol
,
in
jih
je
tako
pametno
ocenjeval
,
da
je
kmet
rekel
:
»
Ti
pa
nisi
mestna
srajca
!
«
Tončku
je
godilo
to
priznanje
.
Pobahal
se
je
,
da
je
zrasel
na
kmetih
,
da
zna
ne
le
pasti
,
ampak
tudi
krmiti
,
pomagal
je
pri
oranju
in
kosil
je
tudi
že
.
»
Takegale
bi
koj
vzel
v
službo
,
«
je
rekel
kmet
.
»
Obleko
bi
ti
napravljal
,
škornje
in
čevlje
in
o
božiču
,
če
bi
bil
priden
,
bi
ti
dal
še
kakih
deset
kron
.
In
vsako
leto
več
.
Ampak
če
hodiš
zdaj
v
mestne
šole
,
seveda
ne
boš
več
delal
na
kmetih
.
Boš
lahko
gospod
in
boš
jedel
bel
kruh
.
Imam
fanta
,
kakršen
si
ti
,
dobro
se
uči
in
me
prosi
in
naganja
,
naj
ga
dam
v
mestne
šole
.
Če
bi
bilo
denarja
,
saj
bi
mu
ustregel
...
«
Tonček
je
molčal
.
Premišljal
je
:
Drugi
hrepené
po
tem
,
česar
se
jaz
branim
.
Morebiti
le
ni
prav
,
da
se
tako
bojim
mesta
.
–
Sence
so
bile
že
dolge
,
ko
sta
dospela
na
Brezovico
.
Pred
krčmo
sta
se
ustavila
.
Kmet
je
privezal
živino
,
s
Tončkom
sta
stopila
v
hladno
vežo
in
sedla
za
mizo
.
Krčmar
jima
je
prinesel
pol
litra
vina
in
vogal
kruha
.
Kmet
je
po
očetovsko
skrbel
za
Tončka
,
da
ni
premalo
dobil
,
in
Tonček
je
natepaval
kakor
mlatič
.
Krčmar
je
prisedel
,
zazdehalo
se
mu
je
,
zapodil
je
s
kruha
muhe
,
pobobnal
je
s
prsti
po
mizi
in
vprašal
,
kdo
,
kaj
in
kako
?
In
je
vprašal
zgolj
iz
vljudnosti
,
ker
je
,
prejemši
odgovor
kmalu
spet
vprašal
enako
.
»
Še
dve
uri
imava
do
Ljubljane
,
«
je
rekel
kmet
.
»
Nikamor
se
ne
mudi
,
«
je
odgovoril
krčmar
,
»
v
poldrugi
uri
sta
tam
.
V
hladu
je
prijetneje
kakor
v
vročini
,
tudi
živina
manj
trpi
.
Ga
prinesem
še
en
polič
?
«
Ker
ni
bilo
ugovora
,
je
vzel
steklenico
in
odzdehal
v
klet
.
Tončku
se
je
iz
potolaženega
želodčka
porajal
čut
splošne
zadovoljnosti
,
spričo
prijetnega
tedanjega
položaja
se
mu
je
izgubilo
iz
misli
,
kar
je
bilo
in
kar
bo
.
Kmet
mu
je
privoščil
kozarec
vina
,
vino
mu
je
zlezlo
v
glavo
,
že
se
mu
je
dozdevala
vsaka
stvar
silno
zabavna
in
smešna
.
Krčmar
je
prinesel
vino
in
spet
prisedel
.
Pokazal
je
s
prstom
na
Tončka
in
vprašal
kmeta
:
»
Ali
je
vaš
?
«
Kmet
je
šegavo
pogledal
dečka
:
»
Kaj
?
To
je
fant
!
Seveda
je
moj
!
«
Tonček
je
hotel
smeje
izbruhniti
:
»
Saj
nisem
vaš
!
«
–
pa
tačas
so
se
zatemnile
duri
,
na
pragu
je
stala
široka
postava
orožnika
v
službeni
opravi
.
Tonček
se
je
zganil
,
nehote
se
je
stisnil
h
kmetu
,
kmet
ga
je
postrani
pogledal
.
Orožnik
na
pragu
se
je
obrnil
h
krčmarju
.
»
Gospodar
,
ali
ste
morebiti
kaj
videli
,
da
so
mimo
prišli
trije
fantalini
.
V
Ljubljani
so
pouzmali
denar
in
so
jo
nemara
mahnili
proti
Trstu
.
«
Krčmar
se
je
popraskal
na
zatilniku
in
potem
vrh
glave
.
»
Pa
sem
jih
res
nemara
videl
.
«
Zasukal
je
glavo
proti
zadnjim
durim
:
»
Mica
,
Mica
!
«
V
zadnjih
durih
se
je
prikazala
široka
ženska
,
ki
si
je
brisala
roke
v
predpasnik
,
potem
si
je
potegnila
z
njim
še
prek
čela
.
»
Mica
,
«
je
rekel
krčmar
,
»
ali
niso
zjutraj
šli
mimo
trije
fantini
?
«
»
Šli
,
«
je
odgovorila
.
»
Eden
je
noter
prišel
vprašat
za
cigarete
.
Takšnile
so
bili
kakor
vaš
,
oče
!
«
se
je
obrnila
proti
kmetu
.
Tonček
je
trepetal
po
vsem
životu
,
kmet
je
ravnodušno
pil
.
Orožnik
je
vprašal
:
»
Ob
kateri
uri
je
bilo
?
«
Mati
Mica
je
premislila
.
»
Obkorej
!
—
Čakajte
!
—
Enajst
še
ni
bilo
,
dosti
manj
pa
tudi
ne
.
«
»
Hvala
!
«
je
rekel
orožnik
in
šel
.
Kmet
je
plačal
,
odvezala
sta
živino
in
jo
gnala
naprej
proti
beli
Ljubljani
.
Molčala
sta
,
dokler
nista
prišla
iz
vasi
Kmet
je
postrani
pogledoval
mladega
spremljevalca
,
ki
je
bil
že
spet
pogumen
,
brž
ko
je
utekel
neposredni
nevarnosti
,
in
je
z
veliko
odločnostjo
zavračal
muhavo
dimko
na
pravo
pot
.
»
Fant
,
«
je
izpregovoril
kmet
,
»
ti
nimaš
dobre
vesti
!
Bal
si
se
žandarja
.
Mar
si
od
tistih
,
ki
so
doma
kradli
in
jo
pobrisali
proti
Trstu
?
«
Tonček
ni
dal
odgovora
,
tih
je
gnal
junico
.
»
Žandar
te
ni
pogledal
,
to
je
bila
tvoja
sreča
,
«
je
nadaljeval
kmet
,
»
meni
si
se
pa
smilil
,
da
bi
te
gonil
vklenjenega
.
Nisem
mislil
,
da
si
tak
tič
.
Kar
lepo
pojdi
domov
in
prosi
za
odpuščanje
!
Pa
če
bo
kaj
šiba
pela
,
nič
se
je
ne
boj
,
saj
si
jo
zaslužil
!
«
Tonček
je
nem
požiral
sline
,
vračal
dimko
in
poslušal
nauke
,
ki
mu
jih
je
delil
kmet
.
Tako
sta
prispela
do
Viča
pred
Ljubljano
.
Mračno
je
bilo
in
kmet
je
postavil
živino
v
hlev
.
Fantu
je
dal
tri
dvovinarke
:
»
Na
,
da
kdo
ne
reče
,
da
si
mi
zastonj
gonil
.
In
ubogaj
,
kar
sem
ti
povedal
!
«
S
povešeno
glavo
se
je
poslovil
Tonček
.
Gorele
so
že
cestne
svetilke
,
ko
je
prišel
Tonček
v
mesto
.
Ni
se
zavedal
cilja
,
trudne
noge
so
ga
nesle
same
proti
domu
staršev
.
Pa
ko
je
prišel
do
hiše
in
videl
v
domačem
stanovanju
luč
,
je
v
mislih
videl
tudi
razjarjenega
očeta
,
očitajoče
poglede
žalostne
matere
in
si
ni
upal
noter
.
Stal
je
onkraj
ceste
,
v
senci
drevesa
;
če
so
se
bližali
koraki
,
se
je
tiho
in
urno
umaknil
in
skril
,
potem
je
prišel
spet
nazaj
.
Tako
je
stal
in
čakal
–
čakal
na
čudež
.
Zaprle
so
se
hišne
duri
in
Tonček
je
zaplakal
;
ugasnila
je
luč
v
domačem
stanovanju
,
ugasnilo
mu
upanje
v
srcu
.
Bolele
so
ga
noge
,
komaj
je
premagoval
spanec
.
Spomnil
se
je
steze
z
Mirja
.
Šel
je
naokoli
,
splezal
čez
ograjo
in
prišel
skozi
vrt
na
dvorišče
.
Tu
so
stale
drvarnice
,
domačo
je
znal
odpreti
brez
ključa
,
splazil
se
je
noter
,
prostora
je
bilo
dovolj
,
stisnil
se
je
v
kot
in
zaspal
.
A
ni
imel
mirnega
spanja
,
preveč
je
bilo
novih
vtisov
in
strahu
,
plašili
so
ga
v
sanjah
roparji
in
orožniki
.
Jutranji
hlad
ga
je
vzdramil
.
Počasi
se
je
zavedel
,
kje
je
in
zakaj
prenočuje
v
drvarnici
,
na
mah
mu
je
morje
skrbi
spet
zagrenilo
mlado
srce
.
Zamežal
je
–
če
bi
bile
le
hude
sanje
in
bi
odprl
oči
in
bi
se
znašel
v
postelji
!
Vse
bi
rad
potrpel
od
očeta
!
—
Pa
je
zapel
petelin
v
soseščini
–
ne
,
niso
sanje
,
begun
je
,
tat
!
Polotila
se
ga
je
želja
,
da
bi
umrl
;
manj
huda
se
mu
je
zdela
smrt
kakor
stopiti
staršem
pred
oči
.
Danilo
se
je
–
zdaj
mora
od
tod
!
Spomnil
se
je
denarja
.
Izza
srajce
je
vzel
listnico
in
jo
varno
vtaknil
med
drva
.
Potem
je
tiho
odprl
vrata
,
jih
zopet
zadelal
in
se
splazil
čez
vrt
na
Mirje
.
Vzhajalo
je
sonce
Bleščeči
sončni
žarki
so
ga
prijazno
poljubljali
–
ptička
brez
gnezda
–
in
mu
vsipali
v
srce
novega
poguma
.
Zbujalo
se
je
življenje
v
naravi
,
nič
več
se
ni
čutil
osamelega
.
Mahnil
jo
je
ven
iz
mesta
naprej
po
cesti
proti
ljubljeni
dolenjski
strani
.
Zakaj
tja
in
kam
?
–
tega
ni
preudarjal
,
vodilo
ga
je
srce
.
Srečaval
je
voznike
z
lesom
,
branjevke
,
mlekarice
,
tovarniške
delavce
in
delavke
;
otroške
oči
so
mu
z
zanimanjem
gledale
pisano
cestno
življenje
.
Tako
je
nadaljeval
svojo
pot
.
Kjer
jih
je
kaj
bilo
,
je
obiral
maline
.
Lešniki
še
niso
bili
zreli
,
pa
so
bili
zato
tem
bolj
mehki
,
in
ker
je
bil
lačen
,
jih
je
hrustal
z
lupinami
vred
.
Pokušal
je
sadje
ob
cesti
,
ali
bo
skoraj
godno
,
in
sladkal
se
s
sladkimi
koreninicami
,
ki
so
rasle
više
v
bregu
.
Mlada
duša
mu
je
bila
spet
pozabila
vse
skrbi
,
ure
so
tekle
in
bilo
je
že
pozno
popoldne
,
ko
se
je
znašel
pred
tetino
hišo
.
Tete
ni
bilo
videti
.
Pred
hišo
je
v
senci
ležal
Rjavček
in
zaspano
mežikal
.
Tonček
ga
je
tiho
poklical
:
»
Rjavček
!
«
Rjavček
je
pomigal
z
repom
,
vstal
pa
je
šele
na
drugi
poziv
in
se
počasi
približal
.
Tonček
se
je
usedel
na
kamnito
klop
pred
hišo
,
Rjavček
mu
je
položil
glavo
na
koleno
in
Tonček
ga
je
božal
,
se
z
njim
pogovarjal
in
čakal
,
kaj
bo
.
Ali
bo
teta
huda
?
Ali
se
bo
Rjavček
zanj
potegnil
?
V
hiši
se
ni
nič
ganilo
.
Noter
si
ni
upal
,
pa
se
je
pričel
glasneje
in
glasneje
pogovarjati
s
kužkom
in
to
je
pomagalo
.
Teta
je
pogledala
pri
durih
,
kdo
je
zunaj
,
in
je
zagledala
Tončka
in
ni
vedela
,
ali
naj
se
ga
razveseli
ali
ustraši
.
»
Za
sedem
ran
božjih
,
kako
pa
,
da
si
ti
prišel
?
«
Tonček
je
molčal
.
»
Pa
ne
,
da
si
ušel
?
«
Tonček
je
molčal
.
»
Ali
si
dobil
slabo
naznanilo
?
«
Tonček
je
prikimal
.
Več
ni
spravila
iz
dečka
kakor
to
in
da
ne
gre
nazaj
,
rajši
karkoli
!
Kako
je
bil
shujšan
in
bled
ta
revček
!
Toda
kaj
naj
s
fantom
?
—
Ni
še
pozabila
surovih
besed
,
ki
jih
je
morala
zadnjič
preslišati
od
njegovega
očeta
.
Takšen
divjak
!
Ali
naj
res
vzame
palico
in
napodi
fanta
,
živalco
zbegano
?
—
Kos
kruha
mu
bom
menda
vendar
smela
dati
...
Če
bi
si
kaj
storil
!
—
Bog
ve
,
ali
sta
v
strahu
zanj
onadva
v
Ljubljani
ali
nič
?
...
Čevljar
Pirc
je
bil
že
dopoldne
nasekan
;
jeza
in
žalost
sta
ga
bili
spravili
čisto
iz
tira
.
Hodil
je
po
sobi
,
pa
vsak
trenutek
postajal
,
stiskal
pesti
,
pogledoval
kvišku
in
škripal
:
»
Moj
denar
,
moj
denar
!
«
»
Če
bi
le
vedela
,
kaj
je
s
fantom
,
«
je
vzdihovala
čevljarka
.
»
Zaradi
tega
grdega
denarja
sva
ga
imela
pri
tujih
ljudeh
,
na
:
zdaj
nimava
ne
denarja
ne
fanta
!
«
»
Tiho
bodi
o
fantu
!
«
je
zarenčal
čevljar
.
»
Nikdar
več
mi
ne
sme
pred
oči
,
tat
je
in
ropar
,
ne
pripoznam
ga
za
sina
!
—
O
moj
denar
,
moj
denar
!
«
»
Ne
bodi
tako
neusmiljen
!
«
je
prosila
žena
.
»
Saj
je
še
otrok
,
neumen
,
zapeljan
...
«
»
Nič
!
«
jo
je
ustavil
oče
Pirc
.
»
Pri
Bogu
je
milost
,
pri
meni
je
ni
!
Jaz
nimam
sina
!
«
Škripal
je
z
zobmi
,
se
prijemal
za
glavo
in
rohnel
,
potem
je
izjavil
,
da
že
ve
,
kaj
bo
storil
,
vzel
je
klobuk
in
šel
.
Ni
ga
bilo
doma
,
ko
je
potrkal
pismonoša
in
prinesel
pismo
za
Pirčevo
.
Bilo
je
od
sestre
na
Dolenjskem
.
Pisala
je
:
''
»
Ljuba
moja
sestra
!
Saj
se
mi
je
smili
Tonček
,
strgan
je
bil
kakor
kuhar
svetega
Vida
in
lačen
kakor
volk
.
Rekel
je
,
da
gre
rajši
v
vodo
kakor
domov
,
ker
ga
oče
ne
mara
.
Tako
se
je
jokal
,
da
mi
je
trgalo
srce
.
Prosil
me
je
:
Teta
,
pri
vas
ostanem
!
Rada
bi
ga
obdržala
,
pa
ne
maram
,
da
bi
tvoj
mož
prihrulil
name
,
ta
divjak
,
da
fantu
dajem
potuho
.
Kaj
pa
počneta
s
fantom
,
skoraj
ga
nisem
spoznala
,
tako
je
reven
.
Ni
maral
iti
zlepa
,
skoraj
bi
bila
morala
vzeti
palico
v
roke
.
Saj
je
hotel
tvoj
divjak
tako
!
Reci
mu
,
tvojemu
divjaku
,
naj
se
pobriga
za
fanta
,
on
je
zanj
odgovoren
,
če
se
zgodi
kaka
nesreča
.
K
meni
ga
pa
ni
več
treba
,
tvojega
divjaka
,
sem
ga
še
od
zadnjič
sita
.
Če
ga
dasta
meni
,
fanta
,
ga
rada
vzamem
,
ampak
moraš
koj
pisati
in
da
ne
bosta
več
pravic
imela
čezenj
.
«
''
Pirčeva
je
bila
tako
razburjena
,
da
je
sestrino
pisanje
prebrala
trikrat
in
še
ni
vedela
,
ali
je
vse
prav
umela
.
Moža
ni
bilo
doma
,
da
bi
se
posvetovala
z
njim
–
pa
saj
je
morebiti
bolje
,
da
ga
ni
.
Toda
z
nekom
bi
vendar
še
rada
preudarila
pismo
,
preveč
ji
je
nejasno
.
Ali
je
Tonček
še
pri
teti
ali
ne
,
ko
teta
tako
čudno
piše
–
ali
je
že
šel
,
kdaj
in
kam
?
Zakaj
ga
ni
domov
?
Pa
ne
,
da
si
je
kaj
storil
?
In
kje
sta
tovariša
?
Vajenec
je
pulil
cveke
iz
starega
podplata
in
dremal
pri
delu
–
nak
,
z
njim
se
ne
kaže
posvetovati
o
pismu
!
Napotila
se
je
k
Jerajevi
.
Ni
šla
rada
.
Ali
malenkostna
osebna
nasprotstva
so
se
umaknila
v
ozadje
pred
skupno
nesrečo
in
skupnimi
skrbmi
.
Potrkala
je
in
hotela
po
stari
navadi
hkrati
odpreti
,
pa
so
duri
bile
zaklenjene
.
Čula
je
pritajene
stopinje
,
za
nekaj
časa
glasnejše
korake
od
druge
strani
,
od
sobe
,
in
odpirat
ji
ni
prišla
dekla
,
kakor
je
Pirčeva
pričakovala
,
ampak
gospa
Jerajeva
sama
.
»
O
!
«
je
rekla
gospa
in
glas
ji
je
bil
bolj
hladen
in
poznala
se
ji
je
zadrega
.
»
Saj
vas
ne
bi
motila
–
«
se
je
opravičevala
Pirčeva
,
»
ali
ste
že
kaj
zvedeli
zastran
svojega
Milana
?
Pismo
sem
dobila
,
tako
me
skrbi
...
«
Jerajeva
je
povabila
čevljarico
v
sobo
in
jo
posadila
na
zofo
.
Pričela
je
brati
pismo
.
Pa
je
bila
tudi
razburjena
in
raztresena
,
kajti
brala
ga
je
še
enkrat
in
še
enkrat
.
Pirčeva
je
imela
medtem
dovolj
časa
se
čuditi
,
da
ni
slišati
dekle
,
in
spomnila
se
je
,
da
so
bila
tla
v
veži
do
polovice
umita
...
Pa
ne
,
da
jih
je
gospa
sama
umivala
?
Jerajeva
je
gledala
v
pismo
in
majala
z
glavo
.
»
Potemtakem
ne
hodijo
vsi
trije
skupaj
–
ali
ka-li
,
jaz
ne
razumem
pisma
.
Kje
neki
hodi
naš
?
Ti
nesrečni
paglavec
,
kake
skrbi
mi
delaš
!
«
Vzdihnila
je
in
zasukala
oči
v
strop
.
»
Povejte
mi
,
gospa
Pirčeva
,
ali
sva
res
to
zaslužili
od
svojih
otrok
?
«
»
Kaj
jaz
vem
!
«
je
rekla
Pirčeva
in
si
obrisala
solze
.
»
V
dobrem
namenu
sem
ga
dala
v
rejo
,
da
si
kaj
prihranim
–
saj
kar
imam
,
bo
imel
otrok
!
Dala
sem
ga
v
tujo
rejo
,
na
,
zdaj
je
otroku
še
mati
tuja
!
Če
bi
me
ljubil
,
ne
bi
ušel
!
Zdaj
spoznavam
,
da
se
ljubezen
kupi
le
z
ljubeznijo
!
«
Jerajeva
je
stiskala
ustnice
in
s
peto
bobnala
po
tleh
.
Čevljaričine
besede
so
jo
zadele
,
vendar
si
ni
marala
priznati
,
da
je
kaj
zakrivila
pri
otroku
.
Saj
je
imel
jesti
,
ne
?
–
in
posteljo
,
ne
?
–
in
obleko
,
ne
?
Z
vsem
je
bil
preskrbljen
.
Zakaj
potem
uhaja
?
—
Še
se
je
slepila
,
da
jo
je
po
krivici
preganjala
zla
usoda
;
po
krivici
mora
zdaj
umivati
tla
sama
in
brez
služkinje
,
čisto
po
krivici
poslušati
moževa
očitanja
zastran
sina
.
Tudi
njej
so
prišle
solze
v
oči
,
pa
niso
bile
solze
žalosti
,
ampak
solze
užaljenega
samoljublja
in
onemogle
jeze
.
Vzkliknila
je
:
»
Tega
ne
pretrpim
,
«
potem
se
je
oprijela
z
rokami
naslonjala
zofe
in
pričela
krčevito
jokati
.
Čevljarko
je
ta
nenadni
izbruh
močno
pretresel
.
Po
sebi
je
sodila
in
se
ji
je
tako
zasmilila
Jerajeva
,
da
je
spričo
njenega
glasnega
gorja
skoraj
pozabila
na
svoje
.
Prijela
jo
je
za
roko
in
ji
jo
pobožala
.
Ali
Jerajeva
se
je
srdito
umaknila
.
»
Nič
!
Ničesar
ne
maram
!
Vsi
ste
hinavci
!
Meni
ne
more
nihče
nič
očitati
.
Vsakogar
bom
tožila
,
kdor
mi
kaj
reče
čez
čast
.
Tukaj
sploh
ne
ostanem
.
Za
deklo
že
ne
bom
!
«
Pirčeva
je
prestrašena
vstala
.
»
Gospa
,
dajte
se
potolažiti
!
«
Jerajeva
je
tiščala
glavo
v
kot
zofe
in
drgetala
od
joka
.
»
Lahko
kar
greste
,
«
je
rekla
.
»
Ne
potrebujem
tolažbe
–
ne
boste
me
več
dolgo
gledali
!
«
Pirčeva
je
odšla
.
Komaj
je
za
sabo
zaprla
duri
,
je
planila
Jerajeva
pokonci
,
si
obrisala
oči
in
pričela
premetavati
po
omarah
in
brskati
po
predalih
.
Izpod
postelje
v
veži
je
privlekla
veliko
škatlo
in
obsežen
kovček
,
v
svoji
omari
je
imela
manjši
ročni
kovček
,
vse
troje
je
natlačila
z
obleko
in
perilom
.
Potem
se
je
napravila
.
A
ko
je
bila
napravljena
,
ni
vedela
,
kako
bi
vse
vlekla
s
seboj
,
in
je
vzela
le
ročni
kovček
.
Drugo
je
pustila
.
Zaklenila
je
duri
,
ključ
spravila
na
običajni
prostor
pod
pehar
pred
durmi
in
šla
.
Ko
je
opoldne
prišel
domov
gospod
Jeraj
,
ni
bilo
ne
kosila
ne
žene
.
Škatla
in
kovček
sredi
sobe
sta
ga
opozorila
,
da
se
je
moralo
nekaj
zgoditi
.
Na
mizi
je
našel
listek
:
»
Vrnila
sem
se
k
staršem
,
da
ti
ne
bom
več
v
nadlego
!
«
Jeraj
se
je
bridko
nasmehnil
in
rekel
:
»
Adijo
!
«
Pirčeva
je
čakala
,
da
se
mož
najprej
naje
,
potem
šele
mu
je
pokazala
pismo
.
Prebral
ga
je
,
obrnil
ga
na
vse
plati
in
strogo
pogledal
ženo
.
»
In
denar
?
Kje
je
denar
?
«
»
Vidiš
,
na
denar
niti
mislila
nisem
!
Nič
ne
piše
o
denarju
,
ga
že
ni
videla
pri
fantu
!
Vse
je
tako
čudno
–
tako
me
skrbi
...
«
»
Potuhe
naj
mu
nikar
ne
daje
!
«
je
rohnel
čevljar
.
»
K
žandarjem
naj
bi
ga
bila
peljala
,
da
mu
odvzemo
denar
!
Denar
naj
mi
pošlje
,
prismoda
stara
,
fanta
lahko
obdrži
!
S
prvim
vlakom
se
peljem
tja
,
jaz
hočem
svoj
denar
!
«
»
Kaj
boš
hodil
,
«
je
ugovarjala
žena
,
»
Tončka
ni
več
tam
,
saj
piše
,
da
ga
je
zapodila
,
ko
si
tak
!
Tebi
pa
zapro
duri
–
ničesar
ne
izveš
!
Grem
rajši
jaz
!
Če
se
le
ni
fantu
kaj
zgodilo
...
«
»
O
,
kopriva
ne
pozebe
!
«
je
s
trpkim
naglasom
izjavil
gospod
Pirc
.
»
Sicer
pa
...
«
Žena
je
uganila
,
kaj
je
skoraj
rekel
.
Užalilo
jo
je
.
»
Smrt
želiš
svojemu
otroku
!
Ali
te
ni
sram
?
Njegove
napake
vidiš
–
pa
ni
vsega
sam
kriv
!
Seveda
je
tat
,
ti
si
pa
oče
tatu
!
«
Vzela
je
koš
in
odšla
iz
sobe
.
Pircu
niso
mogli
ugajati
taki
očitki
.
Trdno
je
bil
prepričan
,
da
je
sicer
strog
,
drugače
pa
skoz
in
skoz
pravičen
mož
in
vzgojitelj
.
Zdaj
pa
mu
očita
žena
,
da
je
oče
tatu
!
Približno
tako
,
kakor
:
jabolko
ne
pade
daleč
od
debla
!
Očita
mu
to
vpričo
vajenca
,
vpričo
bitja
,
ki
mu
je
izročeno
v
vzgojo
!
—
To
ga
je
jako
zbodlo
.
»
Peter
,
«
je
rekel
,
»
dve
leti
se
že
učiš
pri
meni
,
za
vse
ti
skrbim
,
kakor
da
sem
tvoj
rodni
oče
.
Zato
govori
in
povej
po
svoji
vesti
čisto
resnico
in
brez
strahu
:
Ali
sem
te
še
kdaj
učil
kaj
slabega
?
«
Peter
je
previdno
umaknil
glavo
in
zajecljal
:
»
Jaz
ne
vem
.
«
»
Tako
?
Ti
ne
veš
?
«
je
vzkliknil
Pirc
.
»
Kako
da
ne
veš
?
To
boš
menda
vendar
vedel
,
ali
in
kdaj
sem
navajal
tebe
ali
Tončka
k
tatvini
–
kaj
?
«
Peter
je
prestrašen
izpustil
čevelj
na
tla
,
da
bi
imel
roke
proste
v
zaščito
ušes
.
Plašno
je
zrl
v
krvoločni
obraz
mojstra
,
zahtevajočega
odgovor
.
Rad
bi
tako
odgovoril
,
da
bo
mojstru
pogodu
,
pa
se
mu
je
zdela
ta
naloga
tem
težja
,
ker
ni
več
vedel
,
kaj
ga
pravzaprav
vprašuje
.
»
Odgovori
,
kdaj
si
slišal
!
«
je
zaklical
mojster
in
dvignil
roko
.
»
Nikar
!
«
je
prosil
vajenec
.
»
Saj
bom
koj
...
se
že
spominjam
...
oni
dan
...
«
Mojster
ga
je
debelo
pogledal
,
oči
so
mu
skoraj
stopile
iz
jamic
.
Ali
je
mogoče
,
ta
izrodek
ga
zdaj
v
lice
dolži
,
da
ga
je
oni
dan
učil
krasti
!
—
Držal
je
roko
dvignjeno
na
udarec
,
pa
ni
zamahnil
.
Premila
se
mu
je
zdela
ta
kazen
in
v
hitrici
je
iskal
druge
,
hujše
,
primernejše
.
In
kdo
ve
,
če
bi
se
ne
bilo
zgodilo
,
da
mu
odtrga
eno
uho
,
ga
s
tem
oropa
važnega
vzgojnega
pripomočka
in
mu
tako
resno
ogrozi
nadaljnjo
obrtno
izobrazbo
!
Toda
kadar
je
sila
najhujša
,
je
pomoč
najbližja
!
Odprla
so
se
vrata
in
začul
se
je
glas
mojstrice
:
»
Mož
,
koj
pojdi
ven
,
hitro
,
hitro
!
«
Glas
je
bil
tak
,
da
je
mojster
prekinil
strahovanje
brezbožnega
mladega
obrekovalca
,
se
obrnil
in
z
dolgimi
koraki
sledil
za
soprogo
,
ki
je
hitela
čez
dvorišče
v
drvarnico
.
V
drvarnici
je
počakala
moža
in
mu
razburjeno
sopeča
pokazala
med
poleni
listnico
.
Pirc
jo
je
vzel
–
glej
no
,
bila
je
listnica
,
ukradena
hkrati
z
denarjem
!
Odprl
jo
je
,
denar
je
bil
notri
!
Če
bi
bil
ves
!
Pričel
ga
je
šteti
.
Pirčeva
pa
je
prekladala
drva
in
stikala
po
drvarnici
,
ali
je
še
kje
kaj
.
Pirc
je
vnovič
preštel
.
»
Dva
tisoč
petsto
sedemdeset
kron
,
«
je
dognal
.
Pa
ni
bil
hvaležen
,
ampak
je
tako
globoko
tičal
v
svoji
jezi
in
strasti
,
da
ga
je
manj
veselila
najdena
velika
vsota
,
kakor
so
ga
grizli
tisti
stotaki
,
ki
so
ji
še
manjkali
:
»
Kje
je
drug
denar
?
«
je
vprašal
ženo
s
strogim
glasom
,
kakor
da
mu
je
ona
zanj
odgovorna
.
Žena
je
klečala
v
kotu
,
božala
tla
in
vekala
:
»
Ubogi
otrok
,
moj
ubogi
Tonček
!
Tukajle
je
prenočeval
moj
revček
,
tukajle
je
imel
svoje
gnezdece
.
Ker
si
ni
upal
noter
,
k
svojim
staršem
!
Kje
si
zdaj
,
če
si
sploh
še
živo
,
moje
dete
?
«
»
Nikar
ne
javkaj
!
«
jo
je
zavrnil
mož
,
ki
se
je
še
sam
prepričal
,
da
ni
drugih
zakladov
v
pičlo
založeni
drvarnici
.
»
Saj
niti
ne
veš
,
ali
je
bil
on
ali
kateri
izmed
onih
dveh
falotov
!
«
»
On
,
on
je
bil
,
on
!
Teta
ga
je
zapodila
,
domov
si
ni
upal
,
tukajle
je
prezebal
,
in
kar
je
imel
,
je
prinesel
nazaj
.
Drugo
sta
si
obdržala
onadva
,
kaj
vem
!
Vkup
pač
niso
.
Ubogi
moj
otrok
,
kaj
je
pretrpel
in
še
trpi
–
če
je
živ
!
«
Pirc
je
zažugal
s
kazalcem
desne
roke
.
»
Če
je
nocoj
tukaj
prenočeval
,
ni
še
daleč
.
Že
vem
,
kaj
bom
storil
!
«
Spravil
je
listnico
v
žep
,
stopil
v
stanovanje
po
klobuk
in
spet
šel
.
Pol
ure
vožnje
z
vlakom
,
nekaj
streljajev
peš
po
cesti
in
že
je
bila
Jerajeva
na
domu
staršev
.
Prijazno
jo
je
sprejel
oče
Gabron
,
ko
se
mu
je
nepričakovano
pojavila
na
dvorišču
.
»
Glej
jo
!
Bog
daj
!
«
je
rekel
in
stopil
od
voza
,
ki
je
vanj
vpregal
par
težkih
konj
.
Dal
ji
je
roko
,
pa
se
koj
spet
vrnil
k
delu
,
mudilo
se
mu
je
na
polje
po
snope
.
»
Kar
prideš
,
ne
da
bi
kaj
pisala
!
Kje
imaš
pa
fanta
?
«
»
Sama
sem
prišla
.
«
Videla
je
,
da
oče
zdajle
nima
ne
časa
ne
razpoloženja
,
da
bi
poslušal
dolgo
povest
o
njenem
mučeništvu
,
ki
jo
je
pognalo
od
moža
.
Tesno
ji
je
bilo
pri
srcu
.
»
Kje
so
mati
?
«
je
vprašala
.
»
Na
polju
pri
žanjicah
.
Če
si
lačna
,
kar
ozri
se
po
shrambi
!
Če
hočeš
,
si
priveži
predpasnik
in
pridi
za
nami
!
Dela
za
vse
!
—
Hijo
!
«
In
zaropotal
je
voz
z
dvorišča
.
»
Eh
!
«
se
je
otresla
Jerajeva
vseh
neprijetnih
misli
in
šla
v
tiho
hišo
.
V
kuhinji
je
sedela
na
klopi
stara
mati
,
imela
je
naočnike
in
lupila
krompir
.
Ko
je
zagledala
vnukinjo
,
je
začudena
sklenila
roke
.
»
Ali
si
ti
!
«
je
rekla
in
si
obrisala
oči
.
»
Vsi
so
na
polju
.
«
»
Lačna
sem
,
da
se
vame
vidi
,
«
je
povedala
Jerajeva
,
pokroviteljsko
poljubivša
staro
mater
na
čelo
.
»
Nič
ne
vstajajte
,
saj
vem
,
kod
je
kaj
.
«
Minila
jo
je
potrtost
in
že
je
veselo
zabrenčala
in
se
zasukala
tja
v
mračno
,
hladno
shrambo
poleg
kuhinje
.
Z
veščim
očesom
je
pregledala
,
kaj
ji
nudijo
police
ob
zidu
in
kaj
kljuke
v
obokanem
stropu
,
nato
si
je
priredila
malico
:
malo
jezika
,
malo
gnjati
,
malo
suhe
klobase
in
s
surovim
maslom
namazanega
kruha
.
O
,
shramba
je
bila
še
vedno
dobro
založena
kakor
svoje
dni
!
Za
prvo
lakoto
se
je
sproti
najedla
pri
rezanju
,
potem
je
šla
s
krožnikom
v
kuhinjo
.
»
Stara
mama
,
pomagajte
!
«
Stari
ženici
je
dobro
dela
postrežnost
vnukinje
.
Zob
ni
kaj
imela
,
vendar
je
pokusila
jezik
in
namazani
kruh
.
»
Čakajte
,
stara
mama
,
malo
piti
morava
tudi
!
«
Jerajeva
se
je
ozrla
po
kozarcih
.
Vzela
je
dva
in
stopila
vajeno
pot
v
klet
–
kjer
je
pred
desetimi
leti
stal
sod
,
tam
je
stal
še
danes
.
Prinesla
je
polna
kozarca
v
kuhinjo
.
Stara
mama
je
bila
ganjena
od
te
pozornosti
.
»
Nič
kaj
zdrava
nisi
videti
,
«
je
rekla
.
Pazljivo
je
gledala
vnukinjo
in
pomakala
kruh
v
vino
.
»
Včasih
si
bila
bolj
polnih
lic
in
bolj
rdeča
–
pa
ne
,
da
si
bolna
?
«
Jerajeva
je
zalagala
in
zamakala
in
si
mislila
:
»
Zdajle
dobro
sedim
–
čemu
bi
lazila
na
polje
,
opravili
bodo
brez
mene
!
«
In
se
je
rajši
lotila
glavne
skušnje
za
prizor
,
ki
ga
je
namenila
staršem
.
Obrisala
si
je
usta
,
naredila
strašno
nesrečen
obraz
,
prijela
staro
mamo
za
roko
in
rekla
:
»
Stara
mama
,
ušla
sem
z
doma
!
«
Stara
mama
se
je
prestrašena
zganila
:
»
Sveta
nebesa
,
kaj
ti
je
naredil
?
«
Da
je
mož
kriv
,
o
tem
ni
niti
trenutek
dvomila
–
bila
je
pristranska
kakor
vse
stare
mame
.
»
Ne
vem
,
kaj
misli
!
«
je
ogorčeno
razkladala
vnukinja
.
»
Nič
mi
ne
dá
denarja
,
še
deklo
je
odslovil
,
sama
naj
pospravljam
in
kuham
in
umivam
tla
in
snažim
čevlje
.
«
Ko
se
je
spomnila
vse
svoje
nezaslužene
bede
,
si
je
otrla
oči
,
ki
so
resnično
postale
mokre
v
kotih
.
»
O
ti
ubogi
otrok
!
«
jo
je
milovala
stara
mama
.
»
Kaj
pa
je
tvoj
mož
?
«
Bila
je
malo
pozabljiva
.
»
Pri
jezičnem
dohtarju
je
uradnik
,
veste
,
malo
drugače
kakor
njegov
namestnik
.
Dela
ima
preveč
,
zaslužka
premalo
,
pa
je
name
hud
.
Kaj
morem
jaz
,
če
je
taka
draginja
!
Pomislite
,
stara
mama
,
o
božiču
so
babe
držale
jajca
par
po
grošu
!
«
Stara
mama
je
ostrmela
in
ni
mogla
verjeti
,
da
je
mogoče
kaj
takega
.
»
Storila
sem
,
kar
mi
je
bilo
v
močeh
,
nobenega
dela
se
nisem
branila
.
Ne
–
še
pijancem
sem
stregla
pri
veselicah
!
«
»
Ali
imata
oštarijo
?
«
se
je
zavzela
stara
mati
.
»
Kaj
še
!
Drugod
sem
stregla
.
«
»
To
pa
ni
prav
!
Iz
take
hiše
,
kakršna
je
naša
,
pa
da
strežeš
po
oštarijah
,
ne
,
to
ni
prav
!
Tega
tvoj
oče
ne
sme
pustiti
.
Jaz
mu
rečem
...
«
»
Stara
mama
,
nič
ne
recite
,
saj
poznate
ata
,
kakšni
so
!
Jim
že
sama
povem
.
Nazaj
pa
ne
grem
.
«
»
Nazaj
nikar
ne
hodi
!
«
ji
je
pritrdila
stara
mama
.
»
Rajši
pojdi
služit
!
«
Ta
zadnji
nasvet
Jerajevi
ni
bil
všeč
.
Vendar
ga
ni
zamerila
stari
mami
–
kaj
vedó
stara
mama
,
ko
jim
peša
pamet
.
Tako
sta
se
menili
in
vmes
pazili
na
kuho
,
ki
jo
je
bila
pristavila
gospodinja
,
preden
je
šla
na
polje
.
Ko
sta
izpili
vino
,
je
Jerajeva
še
enkrat
stopila
v
klet
in
prinesla
sebi
poln
kozarec
,
stari
mami
pol
,
in
še
pručico
si
je
potegnila
pod
noge
,
da
je
sedela
prav
udobno
.
Do
tistihmal
ji
ni
bilo
žal
,
da
je
zapustila
moža
in
dom
.
O
pol
dvanajstih
se
je
vrnila
s
polja
mati
,
s
košaro
v
roki
,
ki
je
bila
v
njej
nesla
delavcem
predpoldanico
.
Obesila
jo
je
na
kljuko
pri
durih
,
obrisala
si
s
čela
pot
,
se
oddahnila
in
prijazno
dala
hčeri
roko
.
»
Če
Bog
dá
,
vse
v
lepem
spravimo
pod
streho
,
«
–
in
že
se
je
zasukala
k
loncem
pred
pečjo
,
da
stori
še
zadnje
,
kar
je
bilo
treba
za
kosilo
.
»
Kako
pa
,
da
nisi
pripeljala
fanta
s
seboj
?
Ali
še
nima
počitnic
?
«
Stara
mama
je
zlezla
brez
slovesa
iz
kuhinje
v
prvo
nadstropje
,
kjer
je
imela
svojo
sobico
;
tu
je
najrajši
samevala
,
kadar
ni
lupila
krompirja
.
Jerajeva
je
bila
zdaj
spočita
in
vino
ji
je
dajalo
poguma
.
»
Nič
dobrega
vam
ne
povem
,
mama
,
fant
nam
je
ušel
!
Iščejo
ga
.
Pravijo
,
da
so
ga
videli
proti
Trstu
.
Taka
sem
,
kar
meša
se
mi
!
«
Mati
se
je
ozrla
od
piskrov
na
hčer
.
Edini
sin
se
ji
je
izgubil
,
ona
pa
udobno
sedi
na
klopi
,
noge
na
pručici
,
roke
sklenjene
okoli
kolen
–
slika
rajske
zadovoljnosti
!
Zmajala
je
z
glavo
.
»
Ušel
?
Pa
kdaj
in
zakaj
?
Pri
nas
se
ni
nič
zglasil
.
«
Iz
težkega
lonca
je
stresala
kašo
v
skledo
.
»
Sem
mislila
...
«
je
rekla
Jerajeva
.
»
Žive
duše
nimam
,
da
bi
se
z
njo
posvetovala
!
Moj
mož
je
tak
,
«
zdaj
šele
je
izpustila
kolena
iz
rok
,
ker
je
roke
potreboval
za
dramatično
igro
okoli
oči
–
»
ne
grem
več
nazaj
in
ne
grem
!
«
Mati
je
pripravljala
zabelo
in
za
malo
se
ji
je
zdelo
–
ona
se
trudi
,
hči
pa
sedi
tam
kakor
malik
