jeužíla
v
družini
,
kjer
je
bivala
najrajši
,
kakor
hitro
so
ji
dopuščali
vladni
posli
.
Ondu
so
se
potem
z
otroci
navadno
bavíli
z
godbo
.
Vstajala
je
pozimi
redno
ob
šestih
,
poleti
pa
ob
treh
ali
štirih
zjutraj
.
Dopóldne
je
navadno
pisala
in
prebirala
dohajajoča
poročila
,
podpisovala
ukaze
ali
poslušala
nasvete
ministrov
.
Ob
jedni
uri
popóldne
je
bilo
kosilo
,
potem
se
je
šla
izprehajat
ali
pa
je
jahala
.
Jahala
in
plesala
je
nepopisno
rada
,
zlasti
v
mladih
svojih
letih
.
Čas
od
sedme
do
devete
ure
zvečer
je
bil
odločen
igri
,
potem
je
bila
jako
oskromna
večerja
,
časih
samó
juha
,
in
ob
desetih
je
šlá
cesarska
družina
že
k
pokoju
.
Mož
njen
,
Franc
,
véliki
vojvoda
Toskanski
in
rimskonemški
cesar
,
je
bil
prav
takó
jako
preprost
in
pohleven
človek
.
Vse
ga
je
veselilo
,
le
ne
vlada
in
kar
je
bilo
združeno
ž
njo
.
Dostojanstvo
rimsko-nemškega
cesarja
mu
ni
nakladalo
nobenega
posebnega
opravka
,
in
vender
mu
je
še
to
dostikrat
presedalo
,
posebno
kadar
so
mu
zažigali
kadilo
kot
vladarju
.
Tembolj
so
ga
pa
veselile
denarne
stvarí
in
sploh
vse
,
kar
je
imelo
dotiko
s
cvenkom
.
Nabiral
je
rad
starinske
denarje
,
žlahtno
kamenje
in
druge
dragocenosti
.
Takšen
je
bil
mož
cesarice
Marije
Terezije
,
ali
,
kakor
se
je
imenovala
uradno
:
«
rimsko-nemške
cesarice
,
kraljice
ogerske
in
češke
,
nadvojvodinje
avstrijske
i.
t.
d.
»
Da
je
morala
torej
vso
težo
vladarstva
nositi
Marija
Terezija
sama
,
to
je
vsekakor
umevno
,
in
res
jo
je
nosila
od
pričetka
vladanja
do
smrti
.
Možje
,
ki
so
se
vestno
trudili
,
kakó
bi
ji
kolikor
možno
lajšali
občutno
breme
,
bili
so
nje
ministri
in
generali
.
Izmed
prvih
omenimo
tukaj
jedino
le
kneza
Kaunitza
,
ki
je
bil
res
duša
tedanji
avstrijski
politiki
,
izmed
poslednjih
pa
grofa
Dauna
in
Laudona
.
Oba
sta
se
proslavila
na
bojišči
,
četudi
sta
se
morala
—
zlasti
Daun
—
cesto
umikati
največjemu
pretepaču
tiste
dobe
,
Fricu
,
pruskemu
kralju
.
Vender
ga
je
Daun
poučil
po
bitki
pri
Pragi
,
katero
je
bil
dné
6.
maja
1757.
leta
izgubil
avstrijski
vojskovodja
Karol
Lotrinžan
,
da
umeje
avstrijska
vojska
v
pravih
rokah
tudi
še
kaj
drugega
,
nego
hruške
peči
in
—
teči
.
Po
prej
omenjeni
zmagi
drl
je
Fric
s
svojimi
četami
naravnost
pred
Prago
,
na
katero
je
od
dné
30.
maja
in
do
dné
19.
junija
zmetal
23.063
bomb
in
ustrelil
58.367
krogel
ter
ž
njimi
podrl
848
hiš
.
V
Pragi
se
je
branilo
40.000
móž
,
ki
se
kar
nič
niso
ustrašili
Fričevega
naskoka
,
da
bi
jim
le
ne
bila
šla
lakota
tolikanj
do
živega
.
In
tudi
tej
so
se
branili
,
kakor
se
je
dalo
.
Da
bi
denar
ne
pošel
,
dalo
je
vojaško
poveljstvo
kovati
70.000
cinastih
tolarjev
,
kateri
naj
bi
se
pozneje
zamenili
s
pravimi
tolarji
.
Tudi
ne
smemo
zamolčati
,
s
kakim
vandalskim
veseljem
so
Prusi
tedaj
svoje
bombe
metali
v
Prago
na
dragocene
stavbe
,
kakor
n.
pr.
na
véliko
cerkev
sv.
Vida
,
na
Tinsko
cerkev
.
Véliko
cerkev
so
takó
poškodovali
,
da
so
morali
Pražani
sreberno
krsto
sv.
Nepomuka
,
slike
in
druge
dragocenosti
spraviti
v
varnost
.
Dočim
se
je
Avstrijcem
v
Pragi
godilo
takó
slabo
,
bližala
se
jim
je
pomoč
.
Podmaršal
grof
Daun
je
hitel
s
50.000
možmí
,
med
katerimi
je
bilo
pri
topníštvu
tudi
mnogo
Slovencev
,
proti
Kolinu
.
Ko
Fric
to
zvé
,
ostavi
Prago
in
dreví
na
Dauna
.
Mislil
ga
je
kar
zviškoma
zgrabiti
in
streti
,
toda
grozno
se
je
zmotil
.
Dné
18.
junija
sta
pe
zgrabila
,
in
glejte
čuda
:
doslej
nezmagani
Prus
je
pustil
na
bojišči
14.000
mrličev
,
ranjencev
in
kar
je
bilo
ujetnikov
.
Avstrijska
vojska
ie
izgubila
8000
móž
.
Ta
izguba
Frica
razkači
takó
silno
,
da
je
hudo
ozmerjal
svoje
generale
,
češ
,
oni
so
krivi
,
da
je
zmagal
Daun
.
Videč
kakó
se
umikajo
njega
čete
,
dirja
proti
granatirjem
in
zareži
nanje
:
«
Budala
budalasta
,
ali
hočete
večno
živeti
?
«
Nekdo
pa
mu
bajè
odgovori
:
«
Fric
,
za
osem
grošev
na
dan
smo
danes
storili
že
zadosti
.
»
Po
bóji
se
je
umeknil
Fric
iz
Češke
na
Saksonsko
;
na
Dunaji
pa
je
ustanovila
Marija
Terezija
v
spomin
preslavne
zmage
pri
Kolinu
red
Marije
Terezije
,
ki
se
podeljuje
jedino
za
vojaške
izborne
zasluge
.
Podmaršal
grof
Daun
je
prvi
dobil
véliki
križ
tega
reda
.
Kakor
snopje
za
žanjicami
na
njivi
ležali
so
ubogi
vojaki
,
mrtvi
in
ranjeni
vse
križem
po
bojišči
,
dokler
ni
prišlo
zadosti
vôz
pónje
,
na
katerih
so
jih
odpeljali
v
Prago
in
v
druga
mesta
v
bólnice
,
mrliče
pa
so
zagrebli
.
V
Pragi
so
ranjence
izvrstno
vzprejeli
;
vrli
národ
se
je
kar
trgal
zánje
in
izkušal
,
kakó
bi
jim
bolje
postregel
.
Pri
mestnih
vratih
se
je
ustavila
dolga
vrsta
vôz
.
«
Kaj
le
bode
,
»
mrmrá
vojak
topniški
oblečen
na
prvem
vozu
in
pogleda
svojega
tovariša
,
ki
sloni
brez
desne
roke
poleg
njega
.
Ropot
in
hrušč
potihne
,
in
župan
praški
se
oglasi
:
«
Vrli
junaci
!
Naudušeno
Vas
pozdravljamo
,
hrabre
boritelje
in
viteške
branitelje
domovine
.
Lepa
in
tisočera
Vam
hvala
za
viteštvo
Vaše
!
Žàl
,
da
je
marsikdo
izmed
Vas
žrtvoval
domovini
zdrave
svoje
ude
,
mnogi
pa
,
ki
so
ostali
na
bojišči
,
tudi
življenje
.
Domovina
,
dragi
moji
,
izkušala
Vam
bode
kolikor
mogoče
povrniti
bridko
izgubo
.
Kar
ste
storili
Vi
,
storili
ste
iz
ljubezni
do
domovine
.
Tudi
ona
Vas
ljubi
,
in
zató
bode
skrbela
,
kolikor
je
môči
.
»
Nató
jamejo
vrli
Pražani
obsipati
vozove
,
kjer
so
naloženi
ranjenci
ter
jim
dele
razne
darove
:
slastno
pecivo
,
vino
,
novce
,
perilo
in
kar
je
še
takega
,
kar
se
vselej
prilega
vojaku
.
Vozovi
se
začnó
pomikati
do
raznih
bólnic
.
Pred
veliko
vojaško
bólnico
obstane
prvi
,
največji
oddelek
.
Res
si
čul
tu
pa
tam
škripanje
z
zobmí
,
nikogar
pa
ne
,
da
bi
bil
stokal
,
ko
so
jeli
ranjence
prekladati
z
vôz
in
nositi
v
bólnico
,
kjer
je
čez
nekaj
dnij
podmaršal
grof
Daun
sam
obiskal
fante
svoje
.
V
gorenjem
kotu
sta
ležala
drug
poleg
drugega
:
Slovenec
,
ki
je
vprašal
pred
praškimi
vrati
«
kaj
le
bode
»
in
njegov
tovariš
Čeh
,
ki
ni
imel
roke
.
Oba
sta
bila
dobro
obezana
in
že
iz
nevarnosti
.
«
Kako
je
,
sinko
moj
,
»
vpraša
grof
Daun
Slovenca
,
stopivši
k
njegovi
postelji
.
«
Ekscelenca
,
dobro
za
Vas
!
»
odgovori
ta
na
pol
šaljivo
na
pol
resno
in
nadaljuje
:
«
Mislil
sem
,
da
me
bode
konec
,
ko
mi
je
granata
nogo
odnesla
,
ali
iz
nova
se
je
potrdilo
,
da
kopriva
ne
pozebe
.
»
«
Kakó
se
pišeš
?
»
«
Matej
Kopriva
!
»
Grof
Daun
se
nasmehne
videč
,
da
govori
ranjeni
vojak
resnico
,
seže
v
žep
,
vzame
deset
cekinov
in
jih
stisne
ranjencu
v
roke
,
rekoč
:
«
Ná
,
to
imaš
za
začetek
;
s
tem
ti
pozlatim
nogo
,
katero
ti
napravijo
zdravniki
.
Za
bodočnost
ti
bode
pa
skrbel
národ
sam
,
kateremu
si
žrtvoval
nogo
.
»
Prav
takó
je
govoril
Daun
sosedu
Čehu
,
kateremu
je
krogla
zdrobila
roko
,
da
so
mu
jo
morali
nemudoma
odrezati
.
General
odide
,
Matej
pa
prelaga
iz
roke
v
roko
svetle
,
čisto
nove
zlatnike
.
Odkar
je
travo
tlačil
,
nikdar
še
ni
bil
tako
bogat
,
ali
zajedno
tudi
še
nikdar
tako
siromašen
.
Sam
sebi
se
jame
smiliti
.
Čimbolj
stiska
v
roki
generalov
dar
,
tem
glasneje
mu
kričé
cesarski
zlati
:
«
Berač
si
,
pravi
berač
z
leseno
nogo
in
po
berglah
bodeš
prosil
milodarov
pri
ljudéh
,
ki
ti
bodo
pogostoma
pred
nosom
zapirali
vrata
in
duri
.
»
Zajedno
pa
mu
zvené
po
ušesih
generalove
in
županove
besede
:
«
Ljudje
vam
bodo
vse
povrnili
!
»
—
«
Ne
bode
napačno
,
če
bi
,
»
misli
si
Matej
,
«
toda
ljubše
bi
mi
bilo
,
da
imam
rakovo
krí
namesto
ljudske
blagodarnosti
,
na
katero
se
mi
bode
obračati
.
»
Solze
se
mu
uderó
po
bledem
lici.
«
Glej
ga
no
,
glej
,
še
kisal
se
bode
,
ker
ima
polno
pest
suhega
zlatá
,
»
pričnè
ga
oštevati
sosed
Čeh
.
«
Kaj
se
pa
kremžiš
?
Ali
morda
po
izgubljeni
nogi
?
Pojdi
,
pojdi
,
mevža
mevžasta
!
Le
potrpi
,
vse
bode
še
dobro
!
»
Takó
ga
tolaži
brezčutni
,
vender
pa
tudi
veseli
tovariš
;
in
toliko
,
da
mu
ne
reče
:
Le
potrpi
,
saj
ti
zopet
zrase
,
kakor
raku
ščipalka
ali
martinčku
odbit
rep
.
«
Le
potrpi
,
»
nadaljuje
Čeh
,
«
saj
si
slišal
,
da
nam
bodo
ljudje
vse
povrnili
stokrat
.
Hej
,
brate
,
ali
bode
to
življenje
,
kadar
bodemo
hodili
od
praga
do
praga
,
od
vasí
do
vasi
,
od
mesta
do
mesta
!
Pravico
nam
dadó
,
da
nam
bode
odprta
vsa
država
.
Kamor
te
bode
veselilo
,
tjakaj
pojdeš
.
Za
delo
izza
mlada
nisem
bil
kàj
prida
;
ako
sem
pa
beračil
,
oštevali
so
me
,
zakaj
se
rajši
potepam
,
nego
bi
si
s
poštenim
delom
služil
svoj
kruh
.
Kaj
sem
mogel
zató
,
če
se
mi
je
lahko
beraško
življenje
prilegalo
bolje
,
nego
težavno
kmetovo
?
Vsak
ni
za
vse
!
Tebe
morda
veselí
po
zemlji
riti
,
mene
od
hiše
do
hiše
prositi
;
tretji
je
zadovoljen
,
če
piše
,
četrti
si
želí
više
in
više
.
Kar
se
mene
tiče
,
bodem
jako
zadovoljen
s
tem
,
kar
mi
je
naklonil
Bog
pri
Kolinu
,
da
bodem
berač
,
pravi
privilegirani
berač
!
»
«
Oh
,
ti
si
pač
srečen
človek
!
»
vzdihne
Matej
Kopriva
in
pristavi
polagoma
:
«
Sicer
pa
tudi
meni
ne
kaže
drugega
,
nego
privaditi
se
novemu
razmerju
.
Dobro
,
da
se
človek
privadi
vsemu
,
celó
vislicam
,
ako
službuje
za
krvnika
.
»
«
Nič
se
ne
boj
,
brate
moj
!
Ti
še
ne
veš
,
kako
lepo
in
dobro
bodeš
živel
v
novem
beraškem
stanu
!
Spoštovan
sicer
ni
,
ali
nič
zató
!
Zlasti
kadar
bodeš
prišvepal
po
leseni
nogi
k
hiši
in
razlagal
ljudem
grozo
in
strah
bitke
pred
Kolinom
,
kjer
si
pozabil
nogo
.
Toliko
ti
bodo
navalili
vsega
,
da
še
nositi
ne
bodeš
mogel
,
nego
moral
sproti
prodajati
darove
božje
.
Povem
ti
,
da
bi
lahko
živil
obilo
družino
,
ne
le
samega
sebe
,
takó
se
ti
bode
dobro
godilo
.
Jaz
to
vem
!
»
«
Meni
se
je
sicer
že
zdelo
ves
čas
,
kar
ga
imamo
od
novega
leta
semkaj
,
da
se
mi
bode
letos
slaba
godila
na
boji
,
kajti
imel
sem
na
sveti
večer
čudno
prikazen
,
»
pravi
Matej
.
«
Béži
,
béži
,
takšen
malopriden
vojak
,
kakor
si
bil
ti
,
pa
si
videl
prikazen
,
k
večjemu
morda
zlodeja
,
nikakor
in
nikdar
pa
ne
poštene
prikazni
,
kajti
take
si
niti
ne
upajo
k
nam
!
»
«
Reci
,
kar
ti
drago
!
Če
sem
jo
sam
videl
na
svoje
očí
,
tedaj
je
vsaka
beseda
od
več
.
Sedèl
sem
v
olomuški
tvrdnjavi
pri
gorki
peči
in
pil
prav
polagoma
merico
vina
.
Bilo
je
na
sveti
večer
lanskega
leta
.
Popolnoma
sem
se
bil
zamislil
na
dom
.
Živo
sem
gledal
v
mislih
domačo
družino
okolo
mize
pri
jaslicah
.
Zdajci
ugledam
pred
sabo
berača
,
z
leseno
nogo
,
zavitega
v
star
vojaški
plašč
.
Ko
ga
pogledam
natančneje
,
spoznam
samega
sebe
—
in
v
tistem
trenutku
prikazen
tudi
že
izgine
.
»
«
Pijan
si
bil
,
Matevž
,
pijan
,
le
veruj
!
Vojak
,
kakor
smo
mi
,
nima
prikaznij
,
če
si
jih
sam
ne
dela
.
»
«
Govôri
,
kar
hočeš
,
prepričal
me
ne
bodeš
.
Kaj
pa
porečeš
o
slutnjah
?
Teh
menda
vender
ne
bodeš
tajil
?
»
«
Tudi
te
tajim
,
čeprav
me
je
nedavno
stotnik
poučil
drugače
.
Ukral
sem
bil
kmetu
prasè
,
katero
smo
spekli
in
in
snedli
.
Kmet
me
objavi
,
oziroma
zatoži
stotniku
.
Slutil
sem
,
da
jih
utegnem
dobiti
kakih
petindvajset
,
kar
se
je
tudi
res
zgodilo
;
vender
pa
ne
verujem
v
slutnje
.
»
Naša
dva
znanca
bi
se
bila
morda
še
dolgo
prepirala
o
slutnjah
,
da
niso
prišli
bolnični
strežniki
z
zdravniki
vred
k
Matevževi
postelji
.
Prinesli
so
mu
novo
nogo
—
leseno
in
mu
jo
privezali
na
obstreljeno
stegno
.
Nató
vele
zdravniki
Matevžu
:
«
Vstani
in
hodi
!
»
Matevž
jih
sluša
.
Izprva
se
opoteka
,
vender
se
kmalu
rivadi
.
Ne
dolgo
potem
stisne
prijatelju
Cehu
roko
in
odide
od
praga
do
praga
.
General
Daun
je
govoril
resnico
,
da
lesene
noge
ne
bodo
nikjer
gonili
izpod
strehe
.
Polagoma
prišvepa
Matevž
čez
dvanajst
let
po
bitki
pri
Kolinu
,
ogledavši
si
že
vso
severno
stran
cesarstva
in
vse
nemške
dežele
ob
Renu
,
Menu
in
Labi
čez
hribe
in
doline
na
prijazno
obrežje
zelene
Ljubljane
.
Na
velikem
trgu
,
ondu
že
blizu
Tranče
,
ugleda
mladega
človeka
,
dijaka
,
kateremu
se
povsod
pozná
siromaštvo
.
«
Fant
,
ali
bi
mi
vedel
povedati
,
kje
stanuje
Meta
Kopriva
,
ki
ima
dijake
na
stanovanji
?
»
vpraša
švepasti
berač
.
«
Nič
lože
od
tega
!
Le
kar
z
mano
pojdite
,
mož
,
naravnost
tja
vàs
povêdem
.
Prav
moja
gospodinja
je
ta
Meta
Kopriva
in
v
vsej
Ljubljani
ne
dobite
druge
take
,
»
odgovori
dijak
in
krene
z
beračem
po
Starem
trgu
proti
stanovanji
,
kjer
so
bili
dijaki
,
naši
znanci
,
z
gospodinjo
Meto
ravno
pri
mizi
.
Vroč
poleten
dan
je
bil
in
salata
,
katero
so
imeli
dijaki
za
drugo
jed
,
teknila
jim
je
vrlo
.
Ravno
je
bilo
po
nji
,
polagoma
so
odložili
vilice
,
ko
se
Meta
prekriža
in
odmoli
z
družino
vred
,
kar
se
duri
odpró
,
in
Jurče
,
ki
je
hodil
kosit
k
Bideljmanovi
materi
na
Véliki
trg
poleg
rotovža
,
stopi
v
sobo
,
za
njim
pa
berač
,
opravljen
na
pol
vojaški
.
«
Jejmine
,
poglejte
ga
no
,
našega
Matevža
!
»
vzklikne
gospodinja
Meta
in
tleskne
z
rokama
.
«
Odkod
te
je
pa
vender
Bog
prinesel
,
ljubi
brat
,
ko
te
toliko
časa
ni
bilo
na
pregled
?
»
vpraša
Meta
v
jedni
sapi
in
ga
objame
prav
presrčno
.
Solze
ji
porosé
oči
,
ko
vidi
brata
,
nekdaj
zalega
in
čvrstega
dijaka
,
takó
pred
seboj
.
Vender
se
hitro
ohrabrí
,
otare
si
solze
s
predpasnikom
in
reče
:
«
Ali
si
kaj
lačen
,
Matevž
?
Ravno
smo
pokosili
,
ali
nič
ne
dé
.
Le
povej
,
kaj
bi
rad
jedel
,
pa
ti
takoj
pripravim
.
»
«
Vprašaš
,
če
sem
,
»
odgovorí
Matevž
,
«
po
pravici
ti
povem
,
da
že
dva
dni
nisem
imel
gorke
žlice
v
želodci
.
Sicer
pa
,
draga
sestra
,
lepa
ti
hvala
za
ponudbo
;
če
že
kaj
daš
,
pil
bi
.
Sitnosti
ti
ne
maram
delati
,
dobro
mi
bodeš
pa
storila
,
če
me
hočeš
imeti
kake
dve
noči
pod
streho
in
požirek
hladne
vode
mi
prinesi
.
S
tem
bode
vse
opravljeno
.
Sit
sem
za
danes
dovòlj
,
za
jutri
in
pojutranjem
bode
že
Bog
skrbel
.
Odkar
sem
švepast
,
izročil
sem
se
mu
popolnoma
,
in
reči
moram
,
da
bi
ne
bil
mogel
dobiti
boljšega
gospodarja
,
takó
skrbi
záme
.
Že
zdavnaj
ne
pomnim
,
da
bi
bil
šel
lačen
spat
,
in
kadar
mi
obleka
razpade
,
preskrbí
mi
druge
.
»
Meta
si
ne
dá
reči
dvakrat
.
Kar
Francku
«
backu
»
je
mignila
,
in
odšla
sta
iz
sobe
.
Ni
bilo
četrt
ure
,
in
bokal
najboljšega
dolenjca
od
Gadove
Pečí
se
je
utrinjal
sredi
mize
,
pred
Matevžem
pa
poln
kozarec
,
katerega
je
izpraznil
v
dušku
in
Meti
nalil
.
«
Odkod
te
je
pa
vender
Bog
prinesel
,
Matevž
,
povej
mi
,
povej
!
»
«
Res
,
dolgo
se
nisva
videla
,
če
me
vse
ne
moti
,
že
dolgih
sedemnajst
let
ne
,
odkar
me
je
vzela
sv.
Petra
noč
.
»
«
Videli
smo
te
pač
drugi
dan
v
vojašnici
,
ali
govoril
ni
nihče
več
s
tabo
.
Oče
so
kesneje
zvedeli
,
da
ste
na
sv.
Petra
večer
rogovilili
po
predmestji
in
da
je
vas
zató
pobrala
patrola
ter
vas
poteknila
v
vojaško
suknjo
.
Od
tedaj
pet
let
ni
bilo
slišati
nobene
besede
,
kje
si
,
kakó
se
ti
godi
,
nič
!
Šele
po
véliki
vojski
v
Čehih
pri
‚
Klinu
‘
,
ali
kakó
se
je
že
reklo
,
kjer
so
naši
vojaki
nabili
Pruse
,
zvedeli
smo
po
Bideljmanovem
Jožetu
,
ki
se
je
zdrav
vrnil
iz
boja
,
da
ti
je
topova
krogla
vzela
nogo
in
da
si
prišel
z
drugimi
vred
v
Prago
v
bólnico
.
To
je
bilo
vse
,
kar
nam
je
bilo
znanega
o
tebi
.
»
«
No
,
in
to
je
bilo
že
zadosti
,
da
se
me
nisi
preveč
ustrašila
,
ko
si
me
ugledala
takó
revnega
.
Toda
ne
misli
,
ljuba
Meta
,
da
se
Bog
ve
kakó
smilim
samemu
sebi
.
Ne
,
prav
nič
ne
;
udal
sem
se
v
to
,
kar
mi
je
Bog
namenil
,
in
prav
zadovoljno
in
srečno
živim
,
morda
bolje
,
nego
bi
bil
kje
v
uradu
ali
na
graščini
.
Kaj
hočem
?
Za
nogo
,
katero
sem
daroval
cesarici
Mariji
Tereziji
,
prejel
sem
ves
svet
v
last
.
»
«
O
,
Matevž
,
vender
bi
te
bila
rajši
videla
v
katerimkoli
stanu
,
nego
takega
!
Kakó
si
bil
vender
zal
dijak
v
šesti
šoli
,
najboljši
korenjak
med
vsemi
,
»
toži
sestra
Meta
.
«
Bil
sem
,
bil
,
toda
kaj
pomaga
?
Danes
rne
še
senca
ni
.
Sedemnajst
let
je
minilo
o
sv.
Petru
,
ko
nas
je
šlo
več
šestošolcev
na
šentpetersko
predmestje
k
mesarju
po
bob
.
Sedeli
smo
v
gostilni
pri
poliči
,
in
prav
dobro
se
nam
je
godilo
.
Pri
slabi
luči
niti
zapazili
nismo
,
da
je
bila
ura
že
polnoči
.
Se
danes
ne
vem
,
kakó
se
je
primerilo
,
da
smo
se
kar
nenadoma
pričeli
tepsti
z
mesarskimi
hlapci
.
Zdajci
je
pa
tudi
že
stala
vojaška
patrola
v
hiši
.
Luč
je
ugasnila
kakor
bi
jo
bil
veter
pihnil
,
hlapci
in
dijaki
pa
pri
oknih
iz
hiše
.
Tudi
jaz
sem
stal
že
z
jedno
nogo
na
oknu
,
z
drugo
na
klopi
,
kar
me
nekdo
zgrabi
,
rekoč
:
‚
Stoj
,
naš
si
!
‘
Drugo
jutro
sem
stal
pred
polkovnikom
,
ki
me
je
meril
od
nog
do
glave
,
nató
pa
vprašal
:
‚
No
,
kaj
pa
smo
?
‘
‚
Gospod
,
‘
rekel
sem
,
‚
če
bi
še
res
samí
ne
vedeli
,
kaj
ste
,
rekel
bi
,
da
ste
polkovnik
!
‘
Jezno
zareží
polkovnik
:
‚
Kaj
sem
,
že
sam
vem
,
ali
tebe
sem
vprašal
,
kdo
in
kaj
si
‘
‚
Takó
,
takó
,
oprostite
,
gospod
polkovnik
,
maček
mi
rojó
po
glavi
.
Dijak
sem
,
šestošolec
!
‘
‚
Takó
;
takó
,
le
rajši
reci
,
da
si
bil
dijak
,
ako
te
še
kdo
vpraša
!
Sedaj
bodeš
pa
vojak
!
Tudi
cesarici
je
treba
v
denašnjih
hudih
časih
izobraženih
ljudij
pri
vojski
.
Dijakom
skoro
itak
ne
moremo
do
živega
,
ako
jih
ponoči
ne
zasačimo
pri
pretepu
v
gostilni
.
‚
Kakó
se
pišeš
?
‘
‚
Matej
Kopriva
!
‘
‚
No
,
jezik
imaš
res
prav
koprivast
.
Če
hočeš
sam
sebi
dobro
,
ostani
prostovoljno
pri
nas
,
sicer
bodeš
moral
.
Poročiti
bi
moral
namreč
tvojemu
rektorju
,
kako
in
kje
so
te
dobili
naši
ljudje
.
Da
te
zaradi
tega
zapodé
iz
šole
,
sam
veš
,
in
da
te
mestni
magistrat
k
nam
potisne
,
to
ti
menda
tudi
ni
neznano
.
Vsekakor
je
torej
častneje
,
ako
ostaneš
sam
pri
nas
,
nego
da
bi
te
magistratni
beriči
semkaj
gonili
.
‘
Kaj
sem
hotel
?
Vrag
me
je
imel
v
kleščah
,
iz
katerih
se
mi
ni
bilo
izpuliti
.
Rekel
sem
torej
:
‚
Náte
me
,
da
me
ne
bodo
beriči
semkaj
vlačili
.
‘
Takó
sem
se
povojačil
.
Preoblekli
so
me
in
vedli
k
zastavi
,
da
sem
takoj
prisegel
.
Ze
drugi
dan
sem
odšel
z
vojaškim
oddelkom
na
Dunaj
k
topništvu
,
kjer
sem
bil
kmalu
za
ognjičarja
;
prejel
sem
,
česar
sem
iskal
!
»
Na
sv.
Jakopa
nedeljo
,
prav
tisto
nedeljo
popóldne
,
ko
je
Metin
brat
Matevž
v
Ljubljani
dijakom
razlagal
zanimive
dogodke
iz
viharne
svoje
minulosti
,
sedela
je
Vehovka
na
Zagorici
s
tremi
hčerami
:
jednajstletno
Mico
,
devetletno
Jerico
in
sedemletno
Polonico
na
vrtu
pod
hruško
«
nástranko
»
,
ki
se
je
začela
že
trebiti
na
pravo
radost
živahnim
otrokom
.
Pod
milim
nebom
mlada
usta
namreč
ničesar
ne
pričakujejo
željneje
,
nego
prvega
sadja
.
Oj
,
kakó
je
dobro
,
bodisi
še
takó
piškávo
,
nič
ne
dé
,
samó
da
le
nekoliko
diší
po
zrelem
.
Hladilen
vetrič
je
pihal
po
drevji
,
in
pri
tej
priliki
je
cepnila
z
nástranke
pogostoma
črviva
hruška
,
za
katero
so
se
deklice
kàr
spopadle
,
četudi
bolj
iz
živahne
nagajivosti
,
nego
iz
zavidne
objesti
.
Oče
Vehovec
pa
je
bil
odšel
po
južini
z
Mihevcem
in
nekaterimi
sosedi
v
goro
les
ogledavat
.
Nekako
sredi
popóldne
je
bilo
,
ko
se
začuje
na
vasi
krik
in
vrišč
,
in
že
priteče
Mihevčeva
Micika
na
Vehovčev
vrt
vsa
zasopena
pravit
:
«
Vašega
očeta
pa
domóv
nesejo
!
»
«
Jezus
,
Marija
pomagaj
!
»
vzklikne
Vehovka
in
zažene
s
hčerami
vred
grozen
jok
.
V
tem
se
prikaže
že
Mihevčeva
orjaška
postava
okolo
ogla
,
ž
njo
vred
pa
štirje
sosedje
noseči
nezavestnega
Vehovca
na
drogovih
,
prepletenih
z
vejevjem
.
«
Lenka
,
nikar
se
preveč
ne
ustraši
,
skala
gaje
,
»
poročí
na
kratko
brat
njen
Mihevec
in
pristavi
zasopel
:
«
Po
gospoda
kdo
steči
,
kàr
more
.
»
Vehovcu
je
lila
kri
iz
glave
in
povsodi
puščala
sled
za
nosilci
.
«
Kam
pa
naj
ganesemo
,
Lenka
?
»
vpraša
Mihevec
dalje
.
«
V
hišo
,
»
odgovori
jokajoča
žena
,
«
na
posteljo
ga
položite
.
»
Otroci
,
ki
so
dosedaj
ves
čas
spremljali
nosilce
,
odkar
so
stopili
s
ponesrečenim
Vehovcem
na
vaška
tla
,
raztekó
se
sedaj
drug
za
drugim
po
vasi
,
češ
,
k
Vehovčevim
pridejo
z
Bogom
.
V
tem
se
polagoma
stemní
;
žalostna
Vehovka
vkreše
luč
,
možje
v
hiči
pa
preoblečejo
bolnika
.
Zunaj
se
jamejo
konec
vasi
zbirati
vaščanje
s
svetilkami
in
pletenicami
,
prinesenimi
iz
sv.
Višarij
,
ali
drugega
slovečega
božjega
pota
,
da
dostojno
vzprejmó
Odrešenika
,
čegar
prihod
je
že
naznanjal
tožno
pojoči
zvonček
iz
dalje
.
Glas
prihaja
bliže
in
bliže
.
Zagoričanke
prižgó
pletenice
in
druge
blagoslovljene
sveče
;
vse
poklekne
.
Le
še
nekaj
korakov
in
moravški
cerkvenik
s
svetilko
in
culo
v
jedni
,
z
zvoncem
v
drugi
roki
pride
do
klečeče
množice
,
za
njim
pa
gospod
Jurij
z
Bogom
.
Vsi
vstanejo
,
dekleta
zapojó
obhajilno
pesem
,
in
se
napoté
proti
Vehovcu
.
Ondu
klečé
mati
in
vse
tri
hčere
pred
hišo
.
Pred
vezjo
se
duhovnik
ustavi
,
obrne
in
da
blagoslov
;
vaščanje
se
razidejo
.
Le
najbližji
sosedje
ostanejo
v
veži
s
strijcem
Mihevcem
.
V
hiši
stoji
belo
pogrnena
miza
,
na
nji
med
dvema
svečama
sv.
razpelo
,
na
stráni
pa
krožnik
s
sv.
Štefana
soljó
in
bombažem
ter
skledica
z
blagoslovljeno
vodó
.
Vehovec
se
še
vedno
ni
zavedal
.
Kri
mu
je
lezla
po
obrazu
.
Duhovnik
pokliče
Vehovko
in
Mihevca
v
hišo
in
ju
vpraša
,
kaj
se
je
zgodilo
.
«
Gospod
,
nič
se
Vam
ni
treba
bati
,
»
pravi
Mihevec
.
«
Popolnoma
je
trezen
.
Po
krščanskem
nauku
je
prišel
k
meni
,
da
bi
šel
ž
njim
v
gozd
les
ogleda
vat
.
‚
Le
pojdiva
,
‘
sem
rekel
,
‚
saj
je
čas
.
‘
Spotoma
se
nama
pridruži
še
nekaj
móž
,
in
skupno
odrinemo
v
gozd
.
Že
smo
si
ogledali
,
kar
smo
hoteli
,
ko
privrší
debela
skala
z
gore
in
naravnost
Jerneju
na
glavo
.
Na
mestu
ga
je
pobila
,
da
je
kàr
obležal
.
Vidite
,
takó
je
bilo
in
nič
drugače
.
»
«
Vode
prinesite
in
brisačo
,
da
se
mu
obraz
osnaži
.
Dobro
bi
bilo
tudi
nekoliko
kisa
med
vodo
,
»
zaukaže
duhovnik
.
Mihevec
in
Vehovka
prineseta
,
kakor
jima
je
naročeno
,
in
ona
jame
bolnika
umivati
.
Vehovec
izpregleda
.
Mrzla
voda
,
namešana
s
pravim
vinskim
kisom
,
vpliva
jako
blagodejno
na
Jernejeve
živce
.
Medleče
njegovo
okó
se
ujame
z
njenim
očesom
in
ubogi
ženi
se
zdí
,
kakor
da
ji
je
posijal
žarek
zlatega
solnca
skozi
gosto
nakopičene
megle
.
«
Oh
,
Jernej
,
saj
nas
ne
bodeš
zapustil
,
jeli
,
da
ne
?
»
vzklikne
žena
in
zdrsne
ob
postelji
na
kolena
k
móžu
,
ki
niti
za
trenutek
ne
odmakne
očesa
od
nje
.
To
okó
pa
je
bilo
že
nekako
motno
in
vdrto
,
obraz
smrtnobled
,
nos
šiljast
.
Duhovnik
,
videč
,
da
tukaj
ne
gré
tratiti
časa
,
stopi
k
Vehovki
,
potrka
ji
na
rame
,
rekoč
:
«
Lenka
,
jaz
mislim
,
da
bi
najprej
poravnali
z
Bogom
,
potem
šele
drugo
.
»
Bolnik
razume
gospodove
besede
in
namigne
,
da
tudi
sam
želí
takó
.
Lenka
in
Mihevec
odideta
iz
hiše
.
Cerkvenik
pristavi
stol
k
postelji
in
tudi
odide
v
vežo
.
Izpoved
se
pričnè
in
sicer
izpoved
brez
besed
,
pač
pa
z
nepopisnimi
znamenji
srčne
žalosti
.
Solze
bridkega
kesanja
rosé
bolniku
zagorela
lica
in
izražajo
,
česar
jezik
ne
more
povedati
.
Skala
je
namreč
vzela
Vehovcu
tudi
govor
.
Po
prejeti
odvezi
pridejo
domačini
v
hišo
,
kjer
pokleknejo
ob
klopéh
.
Bolnik
zaužije
poslednjo
popotnico
,
zajedno
mu
pa
tudi
nekoliko
odleže
—
vsaj
na
videz
.
Bila
je
poslednja
moč
,
ki
se
je
še
jedenkrat
pokazala
v
telesi
,
zjutraj
še
takó
čvrstem
.
Vehovec
se
ozrè
na
svojo
ženo
in
jezik
se
mu
razveže
:
«
Lenka
,
vse
kar
sva
si
pridobila
,
izročam
tebi
,
skrbi
za
otroke
,
pošteno
živite
,
tudi
—
—
—
.
»
Hotel
je
dvigniti
roko
,
kakor
bi
hotel
blagosloviti
jokajočo
mater
in
hčere
—
toda
ni
je
mogel
.
Omahnila
mu
je
,
in
mož
je
zasopel
prav
globoko
.
«
Luč
mu
držite
!
»
pravi
duhovnik
videč
,
da
so
prišli
poslednji
trenutki
,
in
pristopi
z
molitvenikom
v
roki
k
postelji
.
«
Dvigni
se
,
krščanska
duša
,
iz
tega
svetá
v
imeni
Bogá
vsemogočnega
očeta
,
ki
te
je
ustvaril
;
v
imeni
Jezusa
Krista
,
sinú
Bogá
živega
,
ki
je
záte
trpel
in
te
odrešil
;
v
imeni
svetega
Duhá
,
ki
te
je
posvetil
!
Izročam
te
,
dragi
brat
,
vsemogočnemu
Bogú
,
čegar
stvar
si
,
da
se
,
kadar
prebiješ
smrt
za
pokoro
človeških
slabostij
,
zopet
vrneš
k
Bógu
,
stvarniku
svojemu
,
ki
te
je
naredil
od
prsti
.
Osreči
ga
,
o
Gospod
,
z
obličjem
svojim
in
ne
spominjaj
se
njega
nepremišljenostij
,
katere
sta
provzročale
slepa
strast
in
slast
hudega
poželjenja
!
Če
tudi
je
grešil
,
vender
ni
nikdar
tajil
Bogá
Očeta
,
Sina
in
sv.
Duha
,
temveč
jih
je
vedno
molil
kot
jednega
trojedinega
Bogá
,
ki
je
vse
ustvaril
.
«
Vehovec
se
dvigne
,
rad
bi
rekel
še
nekaj
,
toda
ne
more
.
Poslednje
moči
ga
zapuščajo
,
mož
omahne
na
blazine
in
iz
nova
zasope
globoko
.
«
Jernej
umira
!
»
vzklikne
mati
klečeča
poleg
postelje
.
«
Sladko
ime
Jezus
,
Marija
in
sv.
Jožef
,
bodite
mu
na
pomoč
!
»
Bolnik
obleží
.
Duša
se
je
dvignila
iz
telesa
proti
nebeškim
višavam
,
in
Jurče
,
kateremu
se
v
Ljubljani
niti
sanjalo
ni
,
kaj
se
godí
domá
,
nima
očeta
.
«
Ali
imate
kàj
desák
pri
hiši
,
Lenka
?
»
vpraša
kmalu
potem
Mihevec
,
ki
je
po
materini
želji
začasno
gospodaril
pri
hiši
.
«
Na
odru
jih
dobiš
,
le
góri
pojdi
pónje
.
»
Mihevec
jih
res
hitro
izpustí
z
odra
,
kolikor
jih
treba
za
mrtvaški
oder
in
za
poslednjo
svojino
,
katero
vzame
človek
s
seboj
,
kadar
se
seli
v
črno
jamo
—
za
krsto
.
Vehovec
,
zjutraj
še
zdrav
in
vesel
,
ležal
je
zvečer
na
mrtvaškem
odru
.
Ob
vzglavji
mu
je
brlela
svetilka
,
napolnjena
z
lanenim
oljem
.
Bic
je
gorel
v
nji
.
Na
mizi
je
stala
skledica
z
blagoslovljeno
soljó
in
šop
lesene
slame
povezan
za
omelo
,
tičal
je
v
nji
.
S
tem
šopom
je
vsakdo
,
ki
je
prišel
molit
,
nekoliko
pobrskal
po
soli
in
poškropil
mrliča
;
potem
je
pokleknil
in
izmolil
nekaj
očenašev
za
dušo
rajnikovo
.
Nedelja
večer
je
za
obiskovanje
mrličev
na
kmetih
kakor
nalašč
.
Kar
gré
že
količkaj
pod
vrh
in
kar
je
že
doraslo
in
se
postaralo
,
snide
se
pri
mrliči
.
Možje
navadno
posedejo
okolo
mize
,
kjer
jim
je
pripravljen
poln
krožnik
tobaka
.
Vsakdo
si
smé
nabasati
pipico
,
kolikorkrat
se
mu
ljubi
.
Tudi
nekaj
treščic
leží
po
mizi
,
s
katerimi
si
kadilci
prižigajo
trdo
natlačene
pipice
.
Vsakdo
porabi
priliko
,
da
bi
se
ga
do
dobrega
nakadil
,
in
kaj
bi
se
ga
tudi
ne
,
saj
se
smrt
takó
redkokdaj
oglasi
na
Zagorici
!
Prvi
izmed
vasovalcev
pri
mrliči
je
bil
«
mrtvaški
ptič
»
moravške
župnije
,
Javoršekov
Jaka
.
V
hišo
stopivši
poškropi
mrliča
,
poklekne
k
peči
in
izmoli
ves
rožni
venec
za
dušo
rajnikovo
.
Ko
je
to
opravljeno
,
pogleda
po
gospodinji
in
jo
vpraša
,
ali
imajo
že
varuha
pri
hiši
.
«
Ne
še
,
»
odgovorí
Lenka
,
ki
imá
od
samega
joka
že
vse
rdeče
očí
.
«
Bodem
pa
jaz
za
varuha
,
»
reče
Jaka
in
gré
précej
za
mizo
v
kot
,
iz
katerega
se
več
ne
gane
,
ako
ga
ne
prisili
kàj
nujnega
.
Javorškov
Jaka
je
bil
fant
pri
sedemdesetih
letih
in
junak
od
nog
do
glave
.
Služil
je
svoje
dni
pri
topništvu
.
Štirinajst
let
ga
ni
nihče
videl
domá
.
Ko
je
potem
prišel
domóv
in
zopet
prijel
za
matiko
,
prepričal
se
je
,
da
se
je
v
tem
dolgem
času
popolnoma
odvadil
težkega
poljskega
dela
.
Vrgel
je
torej
matiko
iz
rok
in
rekel
:
«
Za
kmeta
nisem
več
!
»
Nató
se
je
vrnil
k
vojakom
.
Prišel
je
k
generalu
za
jahača
in
slugo
in
je
ostal
pri
njem
do
generalove
smrti
.
Potem
je
prišel
k
drugemu
,
k
tretjemu
,
vedno
v
jednakem
pôslu
.
Povsod
so
ga
radi
imeli
,
ker
je
bil
poslušen
,
zvest
in
vedno
vesel
.
Posebno
je
pazil
,
da
se
ni
nikjer
zameril
kuharici
.
Zató
ji
je
rad
donašal
sedaj
drv
,
sedaj
vodé
,
sedaj
kàj
drugega
.
Zató
je
pa
tudi
obliznil
pogostoma
boljši
kos
,
kateri
bi
mu
sicer
ne
bil
prišel
nikdar
pod
zob
.
Toda
kaj
se
hoče
!
Vsaka
stvar
ima
svoj
konec
.
Tudi
Jaki
so
jela
leta
potekati
čimdalje
hitreje
—
vsaj
zdelo
se
mu
je
takó
—
in
predno
se
je
nádejal
,
prinesel
mu
je
čas
šesti
križ
na
hrbet
,
in
general
grof
Daun
,
pri
katerem
je
služil
napósled
in
se
udeležil
ž
njim
vred
boja
pri
Kolinu
,
rekel
mu
je
:
«
Jaka
,
dosti
bodi
!
V
hišo
za
invalide
te
pošljem
,
kjer
se
ti
bode
dobro
godilo
do
smrti
.
Nekaj
imaš
sam
,
nekaj
dodam
jaz
,
nekaj
pa
cesarica
,
da
bodeš
lahko
živel
do
smrti
!
»
Jaka
na
prvi
hip
kar
verjeti
ni
mogel
,
da
je
že
res
toliko
star
.
Ko
si
pa
polagoma
izračunja
na
prste
,
spozná
,
da
so
ga
že
za
cesarja
Karola
VI.
vzeli
na
vojsko
,
da
je
stal
že
leta
1717.
pod
vrhovnim
poveljem
cesarskega
generala
princa
Evgena
pred
Belim
Gradom
in
zažigal
topove
.
Na
sv.
Roka
dan
zjutraj
na
vse
zgodaj
so
se
tedaj
sprijeli
in
predno
je
zvonilo
poldne
po
sosednjem
Banatu
in
Sremu
,
priborila
si
je
cesarska
vojska
200
topov
,
devet
konjskih
repov
(
t.
j.
zastav
turških
generalov
)
in
20.000
Turkov
je
obležalo
na
bojišči
južno
od
Belega
Grada
.
Drugi
dan
je
odprla
tudi
belograjska
trdnjava
svoja
vrata
,
in
princ
Evgen
je
dobil
ondu
zopet
600
topov
in
neizmerno
veliko
drugega
blagá
,
streliva
in
živeža
.
«
Presneta
kapa
,
»
misli
si
Jaka
,
ko
se
domišlja
sedaj
vseh
teh
že
davno
minulih
slavnih
dnij
,
«
saj
smo
se
res
postarali
!
Kdo
bi
si
bil
mislil
!
»
V
invalidišče
pa
venderle
ni
hotel
,
nego
rajši
je
naprosil
generala
,
ali
ne
bi
morda
hotel
napraviti
takó
,
da
bi
šel
,
kamor
bi
se
mu
ljubilo
in
bi
povsod
lahko
dobival
tiste
krajcarje
iz
cesarske
blagajnice
.
General
Daun
mu
je
izkazal
tudi
to
prijaznost
,
in
Jaka
se
je
s
šestdesetimi
leti
svojimi
nekega
jutra
prikazal
v
rojstvenem
kraji
.
Za
kmetsko
delo
je
bil
sedaj
še
veliko
menj
nego
prej
,
sicer
se
mu
pa
tudi
ni
bilo
treba
mučiti
v
potu
svojega
obraza
za
ljubi
kruhek
.
Imel
je
petice
!
Kakó
trden
je
bil
v
denarnem
oziru
,
ni
vedel
nihče
;
trdili
pa
so
,
da
bi
lahko
kupil
katerikoli
dom
,
ako
bi
ga
veselilo
.
Tudi
za
vino
je
rad
dajal
,
če
je
prišel
v
družbo
kmetskih
poštenjakov
,
katera
mu
je
ugajala
.
O
takih
prilikah
je
rad
razkladal
razne
dogodke
iz
vojaškega
življenja
in
ni
posebno
strogo
ločil
resnice
od
laží
.
Človek
,
dela
vajen
,
težko
je
brez
opravila
,
že
zaradi
dolgega
časa
,
če
bi
mu
tudi
ugajalo
vse
drugo
.
Tudi
Jaka
je
jel
premišljati
,
česa
bi
se
lotil
,
da
bi
imel
kàj
stalnega
pôsla
.
Nekega
dné
mu
šine
nekaj
primernega
v
glavo
,
in
Jaka
se
odpravi
k
cerkovniku
v
Moravče
,
s
katerim
sta
svoje
dni
skupaj
krave
pasla
,
in
ga
vpraša
,
ali
je
kàj
žejen
.
«
O
,
to
pa
to
,
»
pravi
cerkovnik
,
«
pijem
pa
vedno
rad
,
če
le
imam
!
»
«
Hajdi
,
pojdeva
k
Detelji
na
poliček
!
»
pravi
Jaka
,
in
obá
odideta
.
Cerkovnik
je
spotoma
ugibal
,
kakšen
svetnik
je
danes
,
ker
je
takó
srečen
dan
.
Vino
ju
skoro
razgreje
in
jima
razveže
jezik
.
Jaka
si
podprè
glavo
,
pogleda
cerkovnika
v
očí
in
vpraša
:
«
Tone
,
kdo
pa
vam
po
fari
mrliče
straži
,
kadar
koga
smrt
zgrabi
?
Prepogostoma
sicer
ne
mrjó
pri
vas
,
ker
obilo
repe
sejete
in
imate
dobro
vodó
,
toda
—
»
«
Kdo
nam
mrliče
straži
,
praviš
?
Menda
nihče
,
ali
pa
povsod
domači
samí
.
Zakaj
pa
vprašaš
?
»
«
Zató
,
da
sem
zvedel
.
Jih
bodem
pa
jaz
,
če
mi
pri
gospodu
dekanu
privoščiš
dobro
besedo
.
Vidiš
,
nekaj
opravka
mora
imeti
človek
,
da
mu
ni
dolgčas
.
Meni
bi
bil
ta-le
posel
še
najbolj
všeč
.
Smrti
se
ne
bojim
,
ker
sem
jo
na
vojski
gledal
v
pregroznih
podobah
.
Kjer
bodem
zaslišal
mrtvaški
zvon
,
tjakaj
pojdem
.
Druščine
z
mrličem
ne
bodeva
pogrešala
.
Podnevi
bodo
dohajali
molit
otroci
,
ponoči
pa
odrasli
ljudje
.
»
Takó
je
postal
Javorškov
Jaka
«
mrtvaški
ptič
»
moravške
fare
.
Hiša
pri
Vehovci
se
je
polagoma
napolnila
do
poslednjega
kotiča
.
Po
opravljeni
pobožnosti
so
posedli
možje
najrajši
okolo
mize
,
fantje
po
klopeh
od
mize
proti
durim
,
in
če
je
bilo
treba
,
tudi
na
mali
klopi
pri
durih
,
pod
katero
je
stalo
korito
za
sekanje
surovine
.
Nad
klopjó
je
visel
sklednják
in
pod
njim
žličnjak
;
na
drugi
stráni
mrliča
,
po
klopèh
in
okolo
pečí
,
posedle
so
žené
in
dekleta
.
Kmalu
se
je
razvnela
govorica
,
sevéda
najprej
o
ponesrečenem
Vehovci
,
nató
o
vremeni
,
o
žetvi
in
setvi
in
kar
je
drugega
dela
navadnega
o
tem
času
.
Kadar
je
pa
opešal
govor
,
skrbel
je
Javoršekov
Jaka
,
da
se
jim
ni
dremalo
.
Ne
dolgo
in
imel
je
glavno
besedo
,
kar
pa
ni
čuda
,
kajti
jedini
je
bil
v
vsi
moravški
fari
,
ki
je
premetel
toliko
svetá
,
da
je
videl
celó
«
Prementezarsko
državo
»
in
«
Sardinca
»
.
Mnogo
je
doživel
,
mnogo
je
vedel
povedati
.
Znal
je
pa
tudi
jako
gladko
govoriti
.
Takó
verjetno
se
mu
je
vezalo
,
da
pogostoma
sam
ni
vedel
,
ali
govorí
resnico
ali
ne
.
«
Jaka
,
ali
nam
bodeš
nocoj
kàj
zapel
?
»
vpraša
v
kotu
pri
peči
sedeča
Košakulja
in
pomežikne
sosedam
svojim
.
«
Nič
,
»
odreže
se
Jaka
,
«
glas
sem
pozabil
domá
.
Nocoj
si
bodete
morali
že
brez
mene
pomagati
.
»
Dekleta
ga
res
ne
prosijo
,
kdo
vé
kakó
,
nego
začnó
popevati
same
.
Možaki
pa
jamejo
polagoma
govoriti
o
političnih
stvareh
,
kajti
že
takrat
so
bili
pradedje
naši
prav
takó
premeteni
politiki
,
kakeršni
smo
dandenašnji
njih
potomci
.
Posebno
je
bil
Jaka
ptič
,
da
mu
ga
daleč
okolo
ni
bilo
jednakega
.
Silno
veliko
je
vedel
povedati
o
vojski
.
Dasi
ni
čital
nobenih
tiskanih
novin
,
vender
ni
bil
nikdar
brez
novic
.
Berači
so
mu
jih
donašali
od
vseh
vetrov
.
Kar
se
je
v
tisti
dôbi
novega
zgodilo
po
sveti
,
vse
mu
je
bilo
znano
,
sevéda
dostikrat
napačno
,
kar
ga
pa
ni
motilo
posebno
.
Nikdar
ni
mogel
povedati
novice
,
da
ne
bi
pohvalil
vojaškega
stanú
,
za
katerega
je
še
vedno
živel
z
dušo
in
telesom
.
«
To
je
stan
,
»
rekal
je
po
navadi
,
«
v
katerem
človek
brez
posebnih
težav
doseže
kàj
prida
,
ne
da
bi
se
moral
posebno
ubijati
.
»
Jaka
je
ob
takih
prilikah
navadno
mislil
ná-se
,
ke
rje
prišel
celo
do
generala
.
Ker
so
fantje
dobro
vedeli
,
da
se
Jaka
posebno
rad
hvali
z
vojaščino
svojo
,
hoteli
so
ga
nocoj
prijeti
od
te
strani
.
Ker
pa
Jaka
mlečnozobim
fantom
ni
rad
odgovarjal
,
najeli
so
si
Mihevca
,
da
ga
je
on
dregnil
namesto
njih
.
Rekel
je
:
«
Jaka
,
tebi
se
je
hudó
godilo
pri
vojakih
,
jeli
,
ker
nisi
hotel
ostati
ondu
?
»
«
Kdo
pravi
to
?
»
vzpne
se
Jaka
v
kotu
.
«
Žive
svoje
dni
mi
ni
bilo
takó
dobro
,
kakor
tedaj
,
ko
sem
gledal
iz
cesarske
suknje
.
Pečenka
mi
je
ostájala
,
in
vina
nisem
pogrešal
nikoli
.
Denarja
pa
sem
imel
,
kakor
vrag
toče
!
»
«
Jaka
,
ti
tolikanj
veš
,
ker
si
obredel
veliko
svetá
in
si
bil
vedno
pri
generalih
in
samih
večjih
možéh
,
»
prilizuje
se
mu
kovač
,
močán
dedec
zabohlega
obraza
,
gostih
obrvij
in
sajastega
nosú
,
«
kaj
praviš
,
ali
nam
res
hudič
točo
dela
in
nam
takó
kruh
jemlje
?
Gospod
Jurij
nas
sicer
učé
,
da
je
toča
šiba
božja
,
s
katero
nas
Bog
opleta
za
pregrehe
in
hudobnosti
,
toda
jaz
mislim
po
svoji
kovaški
pameti
,
če
bi
nas
Bog
res
hotel
tepsti
ž
njo
,
izpustil
bi
jo
le
po
polji
tistih
,
ki
so
ga
razžalili
,
nikdar
pa
ne
tudi
po
polji
zvestih
svojih
služabnikov
.
Ali
je
že
kdo
učakal
med
nami
,
da
bi
bil
oče
nabil
vse
svoje
otroke
,
ako
se
mu
je
zameril
le
jeden
?
»
«
Kovač
,
ti
govoriš
,
kakor
otrok
,
ki
še
nima
pameti
!
Zapomni
si
,
da
moraš
tudi
ti
,
čeprav
se
igraš
z
ognjem
in
neusmiljeno
vihtiš
kladivo
,
verjeti
vse
od
kraja
,
kar
te
učé
gospodje
,
ker
je
to
krščanska
tvoja
dolžnost
.
Kaj
bi
rekli
dekán
,
ali
pa
gospod
Jurij
,
ako
bi
zvedeli
,
da
si
takšen
neverjeten
Tomaž
?
Da
ima
pa
hudič
res
točo
v
oblasti
,
pravil
mi
je
moj
general
sam
;
zakaj
bi
se
pa
sicer
tolikanj
brigal
za
copernice
,
če
bi
ne
bil
gospodar
ledenim
lešnikom
,
katere
mu
izdelujejo
copernice
?
Toča
je
izdelek
zgolj
žive
copernije
in
zató
grozno
strupena
,
da
je
niti
vragov
želodec
ne
prebavi
.
Toda
pustimo
to
!
Prva
leta
,
dokler
sem
moral
opravljati
komisno
službo
,
jesti
menažo
in
komis
ter
k
topovom
hoditi
na
stražo
,
res
ni
bilo
kaj
prida
.
Zlasti
straža
pri
topovih
mi
je
preklicano
presedala
.
Zato
sem
si
jo
pa
tudi
lajšal
,
kar
se
je
dalo
.
Neko
poletno
noč
me
zmaga
spanec
.
Odpravim
se
nekoliko
od
topov
,
kjer
je
stala
poštena
ograja
.
Ondu
sedem
,
naslonim
se
nekoliko
na
verejo
in
zaspim
.
Toda
vrag
je
že
vselej
človeku
za
petami
,
kedar
se
ga
najmenj
nádeja
!
Stotnik
je
prišel
straže
pregledovat
.
Ker
me
ne
najde
pri
topovih
,
pričnè
me
klicati
:
‚
Straža
!
‘
‚
Le
kliči
,
dokler
hočeš
,
ko
se
naveličaš
,
bodeš
pa
nehal
‘
,
mislim
si
in
se
niti
ne
ganem
,
dokler
me
stotnik
sam
ne
zapazi
.
Ko
me
vpraša
,
zakaj
sem
pustil
topove
,
odrežem
se
mu
:
«
Gospod
stotnik
,
samí
vidite
,
da
mi
ne
odnese
nobenega
,
ako
pride
samó
jeden
,
ker
bi
mu
bil
pretežak
;
in
če
jih
pride
več
,
tedaj
bi
pa
jaz
nič
ne
opravil
proti
njim
.
»
Stotnik
je
to
naznanil
polkovniku
in
ta
je
précej
spoznal
,
da
nimam
kisle
repe
v
glavi
.
Vzel
me
je
k
sebi
in
tedaj
se
mi
je
mahoma
obrnilo
na
bolje
.
Ko
sem
že
okolo
štiri
leta
nosil
rjavo
suknjo
,
šine
mi
nekega
dné
prava
misel
v
glavo
,
da
bi
morda
tudi
iz
mene
utegnilo
biti
še
kàj
višjega
,
če
bi
se
zapisal
v
šolo
.
Toliko
sem
takoj
spoznal
,
da
je
pri
vojakih
vsakomur
odprta
pot
do
generala
,
če
le
kàj
zná
in
ni
tnalo
.
Oglasim
se
toraj
,
in
vzpremó
me
najprej
med
tiste
,
ki
niso
znali
še
ničesar
druzega
,
nego
stražiti
topove
,
donašati
strelivo
,
obračati
topove
,
basati
jih
in
kar
je
še
drugih
takih
opravil
.
Spomládi
smo
imeli
koncem
šolskega
leta
očitno
izpraševanje
.
Polkovnik
sam
,
ki
se
je
kesneje
povzdignil
do
generala
,
prišel
je
k
izpraševanju
,
da
bi
se
prepričal
,
kaj
znajo
njegovi
topničarji
in
bombardirji
.
Ko
pride
vrsta
náme
,
vpraša
me
polkovnik
:
‚
No
,
‘
pravi
,
‚
ti
mi
bodeš
pa
povedal
,
kaj
je
kanón
ali
top
.
‘
Misli
si
,
da
si
predstrelec
,
in
tvoj
tovariš
bi
te
vprašal
,
rekoč
:
‚
Ljubi
moj
prijatelj
,
opiši
mi
vender
svoj
top
.
‘
Kaj
bi
mu
odgovoril
.
‚
Gospod
polkovnik
,
‘
rekel
sem
,
‚
presneto
bi
ga
izpovedal
,
kaj
se
vtika
v
moje
stvari
!
Rekel
bi
mu
:
‚
Tepec
,
jezik
za
zobmi
,
kaj
te
briga
moj
top
!
‘
«
Vidite
,
takó
sem
se
mu
bil
odrezal
,
in
kakor
se
mi
je
zdelo
,
bil
mu
je
odgovor
tudi
všeč
,
kajti
rekel
je
pribočniku
,
naj
si
zapiše
moje
ime
.
Že
drugi
dan
sem
odšel
od
baterije
zopet
k
njemu
za
slugo
,
kjer
se
mi
je
godilo
še
izdatno
bolje
,
nego
prvič
;
ker
sem
bil
bolj
študiran
.
«
«
Ali
res
nisi
vedel
polkovniku
povedati
,
kaj
je
top
,
ali
mu
le
nisi
hotel
?
»
vpraša
radovedno
Mihevec
.
«
Kaj
ne
bi
vedel
,
kaj
je
top
,
ko
sem
bil
malone
pol
leta
v
šoli
!
»
zavrne
ga
Jaka
nekoliko
užaljen
.
«
No
,
če
veš
,
pa
povej
!
»
nadleguje
ga
nagajivi
kovač
.
«
Top
—
top
—
i
kaj
bode
?
Vsaka
luknja
,
katero
obkroža
kovina
,
imenuje
se
top
!
»
odreže
se
Jaka
.
Možje
se
spogledajo
,
češ
,
ali
je
res
ali
ne
,
kovač
pa
zareží
:
«
Jaka
,
ne
bode
taka
!
Tedaj
bi
moral
biti
tudi
ključ
tvoje
veže
top
.
»
Grozen
grohot
nastane
po
kovačevih
besedah
,
le
Jaka
se
drží
moški
.
«
Kaj
pa
je
granata
,
Jaka
,
kakšna
je
?
»
vpraša
nekdo
tam
dôli
za
vrati
.
«
Granata
—
hm
,
kakšna
je
?
Okrogla
je
in
luknjo
ima
.
Zapomni
si
,
da
je
vse
,
kar
ima
luknjo
,
granata
.
»
«
Kakó
pa
zopet
mešaš
,
prej
si
pa
trdil
,
daje
to
kanón
,
»
zavrača
ga
Mihevec
.
«
Kdo
pravi
to
?
Jaz
?
Nikdar
ne
!
Okolo
luknje
,
katero
ima
kanon
,
rekel
sem
,
mora
biti
kovína
.
Vidiš
,
to
je
razloček
,
tehten
,
velik
in
bistven
razloček
,
katerega
ti
,
ki
nisi
nikdar
nosil
cesarske
suknje
,
niti
ne
umeješ
,
Mihevec
!
Dà
,
le
glej
me
,
res
je
takó
!
Javoršekov
Jaka
tudi
nekaj
vé
;
veliko
svetá
je
obredel
.
»
Takó
in
jednako
sta
potekla
oba
večera
pri
mrliči
.
Predno
bi
si
kdo
mislil
,
bila
je
ura
polnoči
,
in
vasovalci
so
jeli
drug
za
drugim
škropiti
in
odhajati
.
Drugo
jutro
je
prišel
mizar
in
vzel
mero
po
mrliči
za
poslednjo
hišico
,
sestoječo
od
šestero
podolžnih
in
dveh
pokončnih
desak
,
kamor
so
ga
položili
v
torek
zjutraj
.
Pod
glavo
so
mu
dali
ličja
,
na
katerem
bode
počival
.
Mati
in
hčere
so
stale
ob
odprti
krsti
,
kamor
so
ravnokar
položili
očeta
.
«
Sedaj
poslednjič
poglejte
njega
dobri
in
ljubi
obraz
,
otročiči
moji
!
»
pravi
jokajoča
mati
,
«
saj
ga
ne
vidite
nikdar
več
!
Kar
vam
danes
vzame
črna
jama
,
tega
vam
ne
more
dati
ves
svet
!
—
Bog
ti
daj
večni
mir
in
pokoj
!
»
Takó
se
obrne
uboga
vdova
proti
mrliču
,
«
tam
gôri
pa
prosi
za
nas
Bogá
,
da
nas
združi
v
nebesih
,
ko
nas
je
sedaj
takó
nenadoma
ločil
na
zemlji
.
»
Možje
poveznejo
pokrov
na
krsto
in
jo
zabijejo
.
Kakó
grozno
je
odmeval
sleharni
udarec
po
zapuščeni
hiši
!
Možje
privežejo
krsto
na
nosila
,
štirje
jo
zadenejo
na
ráme
in
se
odpravijo
ž
njo
proti
župni
cerkvi
v
Moravče
.
Vaščanje
in
vaščanke
,
kakor
tudi
drugi
sorodniki
razvrsté
se
za
nosilci
po
dva
in
dva
.
Poslednji
med
pogrebci
je
hodil
Javoršekov
Jaka
,
ki
se
nikakor
ni
mogel
iznebiti
misli
:
«
Glejte
si
no
,
tako
trden
in
v
najboljših
letih
,
pa
ga
je
pobrala
kar
zviškoma
!
Kdo
bi
si
bil
mislil
!
»
Dve
mogočni
reki
,
Dunava
in
Sava
,
prva
od
severa
,
druga
od
zapada
,
valita
kalne
svoje
valove
proti
prestolnici
srbski
,
ki
se
dviga
ob
njiju
sotočji
na
primerni
višini
in
se
prostira
proti
jugu
po
hrbtu
njenem
in
po
obéh
rebrih
.
Ta
prestolnica
je
denašnje
kraljevo
mesto
Beli
Grad
,
v
katerem
je
teklo
svoje
dni
več
krví
,
krščanske
in
turške
,
nego
v
kateremkoli
mestu
dežele
srbske
,
celó
na
Kosovem
ne
,
dasi
se
je
ondu
zrušilo
nekdaj
toli
slavno
cesarstvo
srbsko
.
Kadar
se
je
vnel
s
Turki
boj
,
bila
je
belograjska
trdnjava
vselej
krvavo
zapletena
vánj
,
in
tudi
tukaj
ji
bodi
primerno
mesto
!
Belemu
Gradu
nasproti
,
dobro
četrt
ure
hodà
proti
severu
,
leži
slavonski
Zemun
.
Ondu
se
kroji
Dunav
na
dve
strugi
,
katerih
glavna
drži
ob
ogerskobanaški
strani
,
postranska
pa
ob
sremski
stráni
ter
rabi
zajedno
parobrodstvu
med
Belim
Gradom
in
Zemunom
.
Le-tá
stranska
struga
se
izliva
pod
belograjsko
trdnjavo
v
Savo
,
valečo
od
zapada
svoje
valovje
,
in
hiti
ž
njo
še
nekaj
metrov
daleč
,
da
se
združi
zopet
z
glavno
strugo
svojo
.
Črta
,
kjer
se
mešata
savska
in
dunavska
voda
,
vidi
se
prav
natanko
,
kakor
bi
bil
kdo
ondu
brazdo
vrezal
.
Nad
to
brazdo
in
med
obema
strugama
dunavskima
je
otok
,
ki
je
ob
povodnji
ves
pod
vodo
,
sicer
pa
je
podoben
trikotniku
.
Bilo
je
o
sv.
Mihelu
tistega
leta
,
ko
so
pokopali
Vehovca
.
V
družbi
naših
znancev
dijakov
se
je
izpremenilo
marsikaj
,
kar
je
bilo
odločilno
za
vse
življenje
.
Francek
iz
Voklega
se
je
za
silo
izučil
,
da
bode
pozneje
kdaj
sposoben
za
župana
v
šentjurski
fari
in
je
ostal
domá
,
kjer
je
kmetoval
izdatno
radovoljneje
,
nego
se
je
učil
v
Ljubljani
.
Nande
je
dovršil
četrti
gimnazijski
razred
;
kar
se
očetu
,
bivšemu
graničarskemu
častniku
in
tedaj
oskrbniku
dolske
graščine
ponudi
lepa
služba
v
senčnogozdnem
Sremu
.
Se
tisto
jesen
se
je
preselil
iz
Dola
v
Zemun
za
upravitelja
kraljevemu
posestvu
,
spravil
zajedno
tudi
Nandeta
po
njegovi
izrecni
želji
h
kraljevemu
gozdarstvu
za
vajenca
.
Ondu
je
bil
mladenič
v
sremskih
zelenih
hrastovih
gozdih
to
,
kar
je
jelen
v
goščavi
sive
gore
—
v
prosti
prirodi
nje
prosti
sin
!
Učen
je
bil
dovòlj
za
tisto
službo
in
za
vsa
gozdarska
opravila
;
izkušnje
si
bode
pa
pridobival
vsak
dan
več
.
Nande
Živkovič
bi
bil
sicer
že
po
dovršeni
tretji
šoli
rad
zamenil
knjige
s
puško
,
ali
tedaj
ni
hotel
njega
oče
ničesar
slišati
o
tem
.
Sedaj
je
dobila
stvar
ves
drugačen
obraz
,
odkar
je
bil
on
sam
upravitelj
kraljevih
domen
v
Sremu
s
sedežem
v
Zemunu
.
Sedaj
se
mu
ni
bilo
bati
za
Nandeta
,
da
bi
mu
danes
ali
jutri
spodrknilo
na
zelenih
stezicah
gozdarstva
.
Zató
mu
je
sam
dal
na
izbero
,
da
lahko
zameni
zatohlo
šolo
z
zelenim
gozdom
,
ako
je
še
njegova
želja
.
Preselili
so
se
,
in
o
sv.
Mihelu
je
bil
Nande
že
kraljev
gozdarski
vajenec
v
Sremu
.
Po
kosilu
na
Mihelevo
nedeljo
sedita
Nande
in
mati
njegova
v
hladni
veži
in
zobljeta
sladko
grozdje
.
Nista
še
dobro
obrala
vsak
svojega
grozda
,
kar
pride
Nandetov
prijatelj
,
lovec
Janoš
,
ki
se
je
povsod
laskal
in
prikupoval
Nandetu
ter
izpregovori
:
«
Klanjam
se
Vam
,
gospá
.
No
,
ali
še
nisi
pripravljen
,
Nande
?
»
«
Takoj
bodem
,
»
odgovorí
mladenič
in
odide
v
sobo
,
da
se
napravi
,
zajedno
pa
Janošu
ponudi
stol
.
Mati
porine
pred
Janoša
krožnik
z
grozdjem
,
rekoč
:
«
Daj
,
zoblji
!
»
«
Hvala
,
gospá
,
pil
sem
ravnokar
vino
,
in
grozdje
mi
potem
ne
ugaja
;
morda
nekoliko
pozneje
.
»
«
Kakor
ti
drago
,
»
odgovori
mati
in
odide
za
sinom
v
sobo
.
«
Nande
,
»
pravi
mu
,
«
ne
hodi
mi
z
Janošem
,
rajši
ostani
pri
meni
.
Vselej
se
bojim
záte
,
kadar
si
v
njega
druščini
.
Kam
pa
sta
se
namenila
?
»
«
K
logarju
pojdeva
,
kjer
imajo
danes
zaroko
.
Dorica
logarjeva
in
oskrbnik
Ivo
se
zaročita
.
Obljubil
sem
staremu
logarju
in
moram
tja
.
Le
nikar
se
ne
bojte
záme
,
kakor
ste
se
bali
v
Dolu
!
Kolikrat
bi
bil
šel
ondu
v
poslednjih
počitnicah
rad
s
fanti
na
vas
pod
lipo
,
ali
nikoli
me
niste
pustili
.
‚
Ubili
te
bodo
‘
,
trdili
ste
vedno
!
»
«
No
,
ali
ni
bilo
prav
?
Kaj
hoče
dijak
ponoči
med
kmetskimi
fanti
na
vasi
?
Lepega
in
za
življenje
koristnega
bi
se
ondu
izvestno
ne
bil
naučil
.
»
«
Ali
sedaj
,
ljuba
mati
,
sedaj
je
to
vender
vse
drugače
.
Saj
nisem
več
dijak
,
temveč
gozdarski
uradnik
v
kraljevi
službi
,
kjer
bodem
,
kakor
mi
je
nedavno
obljubil
ravnatelj
kraljevih
gozdov
,
skoro
stopil
na
višjo
službo
,
ker
se
mu
zdim
zadosti
spreten
in
tudi
dovòlj
poučen
.
Drugega
ne
potrebujem
nego
izkušnje
.
Kadar
si
prisvojim
tudi
te
,
moja
bode
prva
višja
služba
.
»
«
Saj
prav
to
je
,
da
se
takó
silno
bojim
záte
,
kadar
te
vidim
v
družbi
Janoševi
!
Sam
dobro
veš
,
da
i
on
preži
na
tisto
višjo
službo
,
katere
se
nádeješ
.
Veruj
mi
,
da
bode
poskusil
marsikaj
,
kakó
bi
te
izpodrinil
.
Jako
mlad
si
še
in
ne
poznaš
svetá
,
kakó
je
hudoben
in
zvit
.
Za
piškav
oreh
,
če
si
ga
more
pridobiti
,
izdal
in
prodal
bi
najboljšega
brata
svojega
.
Janoša
pa
le
poglej
v
oči
in
takoj
moraš
spoznati
,
da
ni
odkritosrčen
in
dober
.
Saj
je
dovolj
,
da
je
ciganske
krvi
.
Varuj
se
ga
,
kakor
modrasa
!
»
«
Nič
se
ne
bojte
,
mati
,
»
pravi
Nande
in
odide
v
vežo
,
kjer
ga
že
Janoš
nestrpno
čaka
.
«
No
,
ali
sta
dognala
,
kar
sta
imela
?
»
vpraša
licemerni
Janoš
sladko
;
ko
ga
pa
nihče
ne
opazuje
,
strupeno
pogleda
starikavo
upraviteljico
.
«
Že
,
»
odgovori
Nande
,
«
in
sedaj
lahko
odrineva
,
če
ti
je
všeč
.
»
«
Kaj
bi
mi
ne
bilo
,
saj
sem
vender
zató
prišel
.
Veš
kaj
,
Nande
,
»
pravi
Janoš
,
ko
prideta
iz
mesta
,
«
na
otoku
so
cigani
.
Predno
greva
h
gozdarju
,
prepeljiva
se
tjà
,
da
nama
ciganka
srečo
pové
.
»
«
Pojdi
,
pojdi
!
»
zavrne
ga
Nande
.
«
Ko
bi
ciganka
vedela
za
srečo
,
povedala
bi
jo
sama
sebi
.
»
«
Prijatelj
,
to
je
drugače
!
Sama
sebi
ciganka
ne
more
povedati
sreče
,
kakor
si
zdravnik
v
hudi
bolezni
ne
more
pomagati
samemu
sebi
.
Če
je
že
ti
nečeš
slišati
,
pojdi
z
mano
,
da
jo
vsaj
jaz
zvem
.
»
«
Če
te
veseli
,
že
grem
;
za
šalo
je
marsikaj
dobro
.
»
Odvežeta
čoln
in
s
krepkimi
rokami
veslata
proti
ciganskemu
otoku
.
Tam
je
stal
ciganski
šator
;
okolo
in
okolo
so
tekali
goli
in
umazani
otroci
,
posedali
cigani
;
nekaj
dalje
od
šatora
so
čepele
razcapane
črnolase
ciganke
okolo
ognja
,
kjer
se
je
pripravljalo
šele
kosilo
,
danes
izredno
kesneje
,
nego
sicer
.
Prav
na
strani
pod
vrbovim
grmom
je
sedela
sama
mlada
ciganka
,
pila
droženo
žganje
iz
čutare
,
katero
je
imela
na
vrvici
okolo
vratu
in
razkladala
kvarte
po
tleh
.
Igrala
si
je
ž
njimi
,
s
tekočino
iz
čutare
pa
zalivala
spomine
,
grenke
spomine
na
očetov
dom
tam
daleč
gori
na
Gorenjskem
,
v
Strmolu
.
Ondu
je
preživela
krasno
in
nežno
mladost
Maruška
,
kateri
se
je
še
čudil
ves
ondotni
svet
,
hči
imovitega
graščaka
Viterha
.
Nekega
dné
so
prišli
na
očetov
grad
glumači
.
Jeden
izmed
njih
je
znal
čarati
in
je
Maruški
začaral
,
da
je
neko
noč
,
ko
je
grozno
grmelo
in
treskalo
,
pobegnila
ž
njim
.
Hodila
sta
od
mesta
do
mesta
,
iz
dežele
v
deželo
.
Maruška
se
je
hotela
posiliti
za
igralko
.
Ali
že
pri
prvem
nastopu
ji
je
izpodletelo
za
vedno
.
Nekega
jutra
je
ostala
sama
s
tremi
lačnimi
otročiči
,
in
niti
skorjice
kruha
jim
ni
imela
dati
.
Glumača
je
vzela
noč
.
Z
veliko
težavo
in
s
krvavimi
nogami
se
je
vrnila
iz
gorke
Italije
na
prijazno
Gorenjsko
na
očetov
dom
,
kjer
je
poklekníla
pred
očeta
in
ga
solznih
očij
in
po
vzdignjenih
rok
prosila
oproščenja
.
Toda
graščak
jo
je
dal
z
biči
iztirati
iz
gradú
.
Maruška
pograbi
otročiče
in
gré
.
—
Kam
?
Bog
vé
!
Od
grozne
potrebe
so
ji
pomrli
otroci
drug
za
drugim
,
in
ona
sama
je
našla
končno
zavetje
v
—
ciganskem
taboru
—
grajska
hči
strmolskega
Viterha
!
Ker
je
znala
dobro
mešati
kvarte
,
izročile
so
ji
ciganke
vedeževanje
,
katero
je
šlo
tedaj
še
vse
buineje
v
cvetje
nego
dandanes
.
Svet
je
bil
takrat
prav
takó
radoveden
in
babjeveren
kakor
je
sedaj
,
četudi
ni
bil
še
toli
premeten
.
Maruška
je
videla
lovca
že
od
daleč
.
«
Le
pridita
mi
,
bedaka
,
»
mrmrá
sama
v
sebi
,
«
posebno
ti
,
ki
si
večji
cigan
nego
je
uboga
Maruška
,
vama
bodem
že
srečo
povedala
,
da
vaju
bode
po
udih
stresala
še
tri
dni
po
smrti
.
»
Hitro
pobere
razstresene
kvarte
,
vtakne
jih
v
nedrije
,
potegne
krepko
iz
čutare
in
zakriči
:
«
Holali
,
halihalo
,
lovska
kri
,
onamo
!
»
«
Že
zopet
je
pijana
,
prekleta
baba
!
»
pravi
Janoš
na
pol
glasno
.
«
Ali
jo
poznaš
?
»
vpraša
Nande
nekako
sumnjivo
.
«
I
Bog
varuj
,
od
kot
le
?
Ne
več
,
nego
toliko
,
ker
sem
jo
že
večkrat
srečal
in
vedno
pijano
.
»
Stopita
pred
Maruško
.
«
Ali
bi
nama
povedala
srečo
?
»
vpraša
Janoš
.
«
Sreča
se
ne
dá
prisiliti
,
pač
pa
jo
lahko
pobereš
na
cesti
,
ako
prideš
v
ugodnem
trenutku
k
nji
,
»
modruje
ciganka
in
pogleda
došla
lovca
izpod
čela
.
«
Pokaži
mi
roko
,
mladi
prijatelj
,
»
obrne
se
nato
proti
Nandetu
,
četudi
se
niti
oglasil
ni
.
Nande
iztegne
roko
,
in
ciganka
zasleduje
dolgo
časa
poteze
po
dláni
;
končno
pravi
:
«
Ubožna
nevesta
v
daljni
deželi
ti
bode
zvesta
,
toda
kaj
je
to
?
Kri
!
Za
Bóga
,
nič
kot
sama
srčna
kri
!
»
Maruška
premeša
kvarte
in
jih
razloží
.
«
Bože
moj
,
zopet
sama
gorka
srčna
kri
!
Lovec
,
tvoja
kri
bode
tekla
!
Ljubica
,
katero
dobiš
,
ostane
ti
res
zvesta
,
vender
pa
ne
bodeš
izdihnil
v
nje
rokah
duše
svoje
.
Žàl
,
da
ti
ne
morem
poročiti
lepšega
!
»
Nande
se
na
ves
glas
zasmeje
ciganki
,
dasì
ga
stresa
po
vsem
životu
.
«
Kaj
pa
meni
poveš
,
modra
Šimbilja
?
»
