V
mraku
je
dišalo
po
sajah
.
Črn
stolp
dima
se
je
v
brezvetrnem
vzduhu
dvigal
visoko
in
se
spajal
s
sivo
meglo
,
ki
je
ležala
tako
nizko
,
da
je
tičal
cerkveni
stolp
s
križem
v
njej
,
kakor
bi
bil
pribit
na
velikanski
plafon
.
Sicer
pa
je
bila
vsled
polne
lune
decembrska
noč
dosti
svetla
,
da
se
je
lahko
hodilo
po
zmrzli
poti
,
kjer
so
se
sledile
globoko
zagažene
kolesnice
.
Dr.
Vinko
Sluga
je
imel
ovratnik
kratkega
kožuha
visoko
zavihan
,
palico
je
stiskal
pod
pazduho
,
roke
je
tiščal
v
žepu
in
je
hitro
korakal
,
ker
ga
je
skoro
zeblo
v
noge
.
Parkrat
je
dvignil
glavo
iz
mehke
kožuhovine
in
pogledal
na
mogočen
dimnik
,
iz
katerega
so
prilete
tuintam
iskre
.
Zvedeti
je
hotel
,
če
je
še
daleč
od
tovarne
.
Hodil
je
prvič
to
pot
ponoči
in
zato
se
mu
je
zdela
dokaj
dolga
.
Kadar
je
videl
iskro
šiniti
iz
dimnika
,
je
zbral
misli
,
ki
so
se
mu
užigale
v
glavi
,
in
zdelo
se
mu
je
,
da
bodo
njegove
ideje
,
ki
jih
je
prinesel
seboj
,
ki
jih
je
grel
na
svojem
srcu
toliko
časa
,
prav
tako
švigale
na
dan
,
kakor
iskra
prasketne
iz
dimnikovega
žrela
—
samo
da
ne
smejo
ugasniti
,
ampak
morajo
krog
sebe
užigati
in
paliti
ogenj
napredka
,
ogenj
velike
ljubezni
do
človeštva
.
Lahkih
korakov
je
hitel
po
cesti
.
Srečalo
ga
je
nekaj
delavcev
.
Bili
so
umazani
,
na
povenelih
licih
je
sedela
skrb
.
Hodili
so
hitro
—
skoro
tekli
so
.
Mladi
doktor
jih
pozdravi
:
„
Dober
večer
!
“
Tako
mu
je
rekel
rajni
oče
,
da
naj
ponoči
slehernega
ogovori
.
„
Poštenjak
se
ti
bo
vselej
odzval
,
kdor
ima
pa
zle
nakane
,
ta
bo
molčal
.
Takih
ljudi
se
boj
,
pojdi
dalje
,
pa
se
večkrat
ozri
in
z
roko
potipaj
,
kje
imaš
nož
!
“
Delavci
so
nekaj
zamrmrali
,
za
trenutek
se
ustavili
,
začudeno
pogledali
neznanca
,
ozrli
se
drug
na
drugega
in
bežali
dalje
,
govoreč
med
seboj
nerazločne
besede
.
„
Čudni
ljudje
!
“
Mladega
doktorja
je
tako
obnašanje
sicer
iznenadilo
,
ni
ga
pa
užalostilo
.
Še
vesel
je
bil
.
„
No
,
to
bo
polje
za
privatno
zabavo
!
Čakajte
,
za
leto
dni
boste
vriskali
,
če
me
srečate
.
Drugače
,
da
,
to
mora
biti
drugače
!
Reveži
!
Kakor
stroji
!
Dospel
je
do
visokega
ozidja
,
katero
je
objemalo
tovarniški
hrup
.
Pozvoni
.
V
vratih
zaškriplje
velikanski
ključ
,
eno
krilo
se
odpre
,
in
visoka
postava
vratarjeva
se
sklanja
pred
njim
.
Vinko
mu
stisne
desetico
,
pogleda
ga
v
oči
—
a
nekaj
ga
pretrese
.
Strašne
oči
!
To
niso
človeške
;
pošast
gleda
tako
.
Sevala
je
iz
njih
do
prahu
ponižna
hinavščina
in
za
njo
skrita
lisičja
potuhnjenost
.
Vratar
se
je
zopet
priklonil
,
zaloputnil
vrata
,
z
roko
sukal
ključ
,
telo
pa
zasukal
z
glavo
vred
za
doktorjem
in
zaklical
skozi
nos
:
„
Gospod
doktor
!
Gospodje
se
imajo
dobro
!
Naj
gredó
pogledat
!
“
„
Da
bi
te
!
“
Zjezilo
je
Vinkota
to
opozarjanje
.
Pa
se
je
hipoma
pomiril
in
si
mislil
:
„
Bedakovič
ima
pač
posebne
manire
!
“
Izginil
je
čez
dvorišče
proti
paviljonu
,
kjer
je
bilo
v
prvem
nadstropju
stanovanje
za
tvorniškega
zdravnika
.
Ko
je
iskal
v
žepu
ključ
do
svojega
stanovanja
,
je
slišal
dobro
skozi
nasprotna
vrata
na
hodniku
šum
,
petje
,
tudi
klavir
.
Zdravnik
je
hitel
,
da
bi
čimpreje
odklenil
in
tiho
izginil
v
stanovanje
.
Že
je
držal
za
kljuko
,
ko
se
odpró
nasprotna
vrata
,
in
vihravo
pride
skozi
nje
knjigovodja
.
Komaj
zapazi
doktorja
,
hiti
k
njemu
,
pozdravlja
ga
glasno
,
prime
za
roko
in
kriči
:
„
Gospod
doktor
,
k
nam
,
mi
se
izvrstno
zabavamo
!
“
Vleče
ga
kar
s
silo
od
vrat
.
Vinko
se
opravičuje
,
da
je
pozno
,
da
ne
more
,
da
je
truden
.
Ali
knjigovodja
ga
tira
dalje
,
siplje
nanj
cele
grmade
poklonov
,
odpre
vrata
in
zavpije
v
družbo
:
„
Živio
gospod
doktor
!
“
Vsa
družba
za
časek
umolkne
,
potem
pa
planejo
vsi
od
mize
in
pri
vratih
se
napravi
kar
gneča
,
tako
so
hiteli
vsi
pozdravljat
zdravnika
.
„
Oprostite
,
gospodje
,
saj
še
vseh
obiskal
nisem
!
Ali
gospod
knjigovodja
je
preprijazen
,
kar
na
komando
sem
moral
v
sobo
!
“
„
Tako
je
!
He
,
pri
nas
je
vse
na
komando
!
Se
boste
že
privadili
!
Kolosalno
se
bomo
zabavali
,
he
,
živio
,
moj
edini
kolega
—
ker
ste
še
samec
,
kakor
jaz
!
“
Prijel
je
zdravnika
čez
pas
,
kakor
bi
ga
hotel
objeti
,
da
se
je
Vinko
moral
skoro
siloma
oprostiti
njegove
roke
.
Bil
je
to
mlad
človek
,
nadziratelj
v
tvornici
,
banalnega
lica
,
brez
izraza
in
brez
duhovitosti
.
Pisal
se
je
Egon
Seme
.
Ko
Vinko
odloži
kožuh
in
klobuk
,
vedejo
ga
k
mizi
,
kjer
je
gospa
knjigovodja
že
pripravila
mesto
.
Nekoliko
je
bila
v
zadregi
.
Zdravnika
še
ni
videla
,
ker
je
posetil
gospode
v
pisarni
,
v
stanovanje
ga
še
ni
bilo
.
Bil
je
šele
dva
dni
v
tvornici
in
je
urejeval
svoje
stanovanje
.
Dr.
Sluga
gre
takoj
k
gospe
,
dvorljivo
ji
poljubi
roko
,
se
zravna
kvišku
in
prosi
oproščenja
,
da
prihaja
ob
taki
uri
prvič
v
lepi
dom
milostne
gospe
.
Gospe
je
igral
krog
ustnic
rahel
smehljaj
,
njene
črne
oči
so
obtičale
na
licu
mladega
doktorja
.
V
trenutku
ga
je
videla
celega
,
presodila
njegovo
obleko
,
zveselila
se
genialnih
skodranih
plavih
las
,
občudovala
njegovo
visoko
čelo
,
na
katerem
ni
bilo
ne
ene
črte
,
nobenega
oblaka
—
bilo
je
še
jasno
kakor
pomladno
jutro
—
,
pohvalila
je
v
srcu
fini
okus
,
kako
si
je
doktor
dal
striči
brado
—
vse
to
se
je
zgodilo
v
trenutku
s
tisto
žensko
malenkostno
natančnostjo
,
ki
vidi
hipoma
zadnji
gumb
na
človeku
in
ga
sodi
—
po
gumbu
...
„
Jako
me
veseli
,
gospod
doktor
,
da
Vas
vidim
;
saj
sem
že
čula
toliko
lepega
o
Vas
,
in
če
je
malo
kasno
,
naj
Vas
ne
ženira
.
Tak
je
moj
mož
!
Prosim
,
izvolite
!
“
Ponudila
mu
je
z
graciozno
kretnjo
stol
,
in
njena
bela
roka
je
kar
blestela
v
kontrastu
s
črno
toaleto
.
Ko
je
nagnila
glavo
,
se
ji
je
spustil
mogočen
koder
črnih
las
na
čelo
,
katerega
je
,
sedaje
k
mizi
,
ročno
popravila
.
„
Italijanka
!
“
si
misli
zdravnik
in
se
pokloni
svojemu
sosedu
.
Ali
tedaj
šele
zapazi
,
da
je
v
družbi
še
nekaj
oseb
,
katerih
ne
pozna
.
Toda
že
je
bil
pri
njem
knjigovodja
,
ki
ga
je
seznanil
v
vsemi
:
„
Stotnik
Auber
,
nadporočnik
Virant
,
glasbenik
in
komponist
Vencel
Vodopivec
,
stara
hiša
—
moj
striček
—
Hans
Mayer
,
sodnik
v
pokoju
.
“
—
Knjigovodja
ga
je
objel
in
glasno
poljubil
na
čelo
.
„
To
je
pa
moja
soproga
Nana
,
“
je
hitel
Vodopivec
.
Pri
otrocih
je
igrala
klavir
.
Za
Vodopivčevko
sta
prišla
deček
osmih
let
in
nekaj
starejša
deklica
.
„
To
sta
pa
moja
dva
mala
lumpacija
,
Franci
in
Gerti
!
“
Knjigovodja
je
otroka
poljubil
.
Gerti
je
radovedno
gledala
nepoznanega
gospoda
,
Franci
si
je
z
rokavom
obrisal
čelo
,
kamor
ga
je
papa
poljubil
.
Družba
je
sedla
k
mizi
,
čase
so
se
napolnile
,
in
zdajci
se
dvigne
knjigovodja
Janez
Butalič
,
neugnan
govornik
.
Velike
roke
je
položil
na
mizo
,
potem
prijel
nalito
čašo
,
obrisal
si
brke
,
pogladil
plešo
,
potegnil
telovnik
čez
dokaj
rejeno
telo
in
z
mogočnim
glasom
začel
:
„
Gospoda
moja
!
Trenutek
je
,
gospoda
moja
,
trenutek
pravim
,
trenutek
časti
in
veselja
,
ko
pozdravljam
,
gospoda
moja
,
kot
najstarejši
,
našega
vrlega
gospoda
doktorja
.
Gospoda
moja
!
Povem
Vam
,
gospod
doktor
,
da
se
boste
dobro
imeli
pri
nas
in
spoznali
nas
boste
,
da
takih
ne
dobite
,
takih
src
pravim
,
ki
bi
Vas
ljubila
in
cenila
kakor
mi.
Torej
gospoda
moja
,
dvignimo
čase
in
pijmo
na
zdravje
gospoda
doktorja
:
Eks
!
“
„
Eks
!
“
zabuči
po
sobi
,
vse
čase
se
dvignejo
,
nekaj
vina
steče
po
mizi
,
trkanje
,
globoki
požirki
in
,
oddihajoč
se
,
sede
družba
ter
povezne
prazne
kozarce
na
mizo
.
Zdravnik
je
bil
nekoliko
v
zadregi
in
ni
vedel
,
ali
bi
odgovarjal
na
teh
par
fraz
.
„
To
je
čisto
navaden
krok
,
“
si
je
mislil
.
„
Tedaj
se
pa
stvari
ne
smatrajo
za
resne
.
“
Vendar
je
pa
zapazil
,
da
knjigovodja
,
nalivajoč
vino
,
nekam
molči
in
čaka
odgovora
.
Zato
se
dvigne
Vinko
in
z
zvenečim
glasom
odgovori
:
„
Iskrena
hvala
za
veliko
prijaznost
!
Dal
Bog
,
da
bi
se
uresničile
vaše
besede
in
želje
!
“
Vinko
dvigne
kozarec
in
z
dobrim
umom
hitro
spozna
zadrego
družbe
,
ki
je
pričakovala
dolgega
besedičenja
,
ki
je
ljubila
govore
,
da
so
med
njimi
lahko
šepetali
med
seboj
pikantne
opazke
,
nazadnje
pa
pili
na
obligatni
„
eks
“
.
Družba
se
je
kmalu
razvnela
.
Pričeli
so
peti
,
Seme
je
sedel
h
klavirju
,
tolkel
v
tempu
polke
par
akordov
ter
z
neznansko
zoprnim
glasom
pel
,
da
je
sičalo
po
sobi
,
začetek
neke
laške
pesmi
:
„
Nina
,
la
bella
Nina
...
“
Vinkotu
se
je
zdelo
,
da
je
čul
podobno
petje
iz
ust
Bošnjaka
,
ki
je
vodil
medveda
na
verigi
in
mu
nergaje
peval
za
ples
.
„
Nekoliko
ste
presenečeni
,
gospod
doktor
!
Nocojšnja
družba
je
malo
razposajena
.
Ne
zamerite
jim
!
“
„
To
je
pač
nekoliko
razigranosti
,
milostna
!
Jaz
sem
pa
truden
.
Drugič
bom
že
boljše
volje
.
“
„
Kako
Vam
ugaja
tukaj
?
“
„
No
,
sedaj
še
ne
morem
soditi
.
Prvi
vtiski
so
bili
prav
dobri
!
“
„
Le
počakajte
,
da
se
enkrat
spoznamo
!
Kolosalno
bomo
živeli
!
“
Za
hrbtom
se
je
oglasil
Seme
.
Videl
je
,
kako
gospa
občuduje
doktorja
in
kako
prijazno
govori
z
njim
.
Zato
ni
mogel
več
presedeti
pri
klavirju
in
je
prišel
k
doktorju
.
„
Le
počakajte
,
da
vidite
naše
punce
,
he-he
,
milijon
!
“
Na
te
besede
se
oglasi
vnovič
knjigovodja
:
„
Slavna
gospoda
!
Moderna
ideja
je
ideja
ljubezni
.
Mi
smo
v
dobi
egalité
,
fraternité
,
demokratična
ideja
je
velika
.
Torej
za
njo
!
Gospod
doktor
,
najstarejši
Vam
ponujam
bratimstvo
!
“
Vinko
se
je
komaj
zavedel
,
ko
je
že
stal
knjigovodja
pri
njem
in
mu
potisnil
kozarec
v
roko
.
Izpila
sta
,
in
Butalič
je
objemal
doktorja
in
mlaskal
z
mokrimi
ustnicami
po
njegovem
licu
.
„
Pijanec
!
“
bi
bil
kmalu
siknil
med
zobmi
Vinko
.
Začelo
mu
je
presedati
in
hotel
je
iti
.
Tedaj
potrka
nekdo
.
„
Naprej
!
“
se
odzovejo
vsi
naenkrat
.
Vratar
vstopi
.
„
O
klešman
,
oj
Matevž
,
ti
stari
tambor
,
kaj
je
?
“
„
Prosim
,
gospodu
nadziratelju
imam
naznaniti
,
da
je
pri
Martinovi
peči
osmodila
goreča
ruda
delavca
Petra
Rožmana
.
Ali
greste
pogledat
?
“
„
Nikamor
ne
grem
!
Dva
naj
ga
vlečeta
domov
,
če
ne
more
iti
,
če
ne
,
naj
gre
pa
sam
!
Nocoj
ne
grem
nikamor
!
“
Ko
Vinko
to
čuje
,
je
bil
že
pri
kožuhu
.
Hitro
ga
je
oblekel
in
zaklical
:
„
Gospoda
,
z
Bogom
!
Lahko
noč
!
“
„
Kam
,
vraga
,
kam
pa
,
gospod
doktor
?
“
kriči
Butalič
in
ga
vleče
nazaj
.
„
No
,
kam
!
K
ponesrečencu
.
To
je
vendar
moja
dolžnost
!
“
„
Pa-pa-pa
...
Ti
psi
ne
poginejo
tako
naglo
.
Klešman
,
ali
je
kaj
sile
?
“
„
E
,
kaj
bo
sila
!
Naj
se
le
dobro
imajo
!
“
Njegove
oči
se
zabliskajo
in
potemné
.
Vinko
jih
je
videl
,
poklonil
se
Butaliču
in
pripomnil
,
kakor
bi
pozabil
bratovščine
:
„
Oprostite
,
preje
ste
napivali
ideji
ljubezni
!
“
Izginil
je
po
stopnicah
,
za
njim
je
klel
vratar
,
ker
ga
je
moral
spremljati
in
je
bil
tako
ob
gotovo
mero
vina
,
katerega
je
vselej
dobil
od
Butaliča
ob
takih
prilikah
.
Družba
se
je
spogledala
,
na
licih
pomilovalni
smeh
;
Butalič
seje
ugriznil
v
ustnico
vsled
doktorjevega
odgovora
,
točil
vino
,
da
je
teklo
po
mizi
in
klical
:
„
Pijmo
!
—
Tega-le
bo
že
še
minulo
!
“
Po
polnoči
se
je
vrnil
dr.
Sluga
iz
tvornice
,
kjer
je
takoj
na
licu
mesta
ogledal
ponesrečenca
,
obvezal
opeklino
in
naročil
potrebno
do
drugega
dne
.
Ko
je
stal
v
tihem
stanu
,
kjer
je
tikatakal
samo
budilnik
na
nočni
omarici
,
se
je
čul
še
zdajpazdaj
zamolkel
hrušč
vesele
družbe
pri
knjigovodju
.
Dr.
Sluga
je
zapisal
v
svoj
dnevnik
:
14.
decembra
.
Ponesrečenec
ob
Martinovi
cesti
:
Peter
Rožman
.
Nato
se
je
počasi
slačil
,
premaknil
in
prestavil
to
in
ono
po
sobi
,
kar
mu
še
ni
prav
ugajalo
.
Saj
je
šele
drugi
večer
prenočeval
v
novem
stanovanju
.
Bil
je
dokaj
truden
,
vendar
ni
pihnil
takoj
sveče
.
Ležal
je
vznak
in
gledal
v
strop
.
Prvi
opravek
v
službi
,
prvi
sestanek
med
ljudmi
,
s
katerimi
mu
bo
poslej
treba
mnogo
občevati
.
Bil
je
še
mlad
,
ves
poln
najboljših
namenov
;
smatral
je
svoj
poklic
silno
resno
in
njegova
deviza
je
bila
,
da
koristi
,
kar
in
kjerkoli
more
.
Skoro
devet
let
ga
ni
bilo
doma
.
Trdo
je
služil
vsakdanji
kruh
,
često
je
stradal
,
toda
obupoval
ni
nikoli
.
Ko
mu
je
bilo
najgorje
,
kot
dijaku
,
si
je
grel
otrple
roke
v
podstrešni
sobici
pri
brleči
petrolejki
in
je
delal
ekscerpte
iz
dragih
knjig
.
Srce
mu
je
pa
grelo
upanje
,
da
vse
to
nekoč
mine
,
da
sede
enkrat
za
svojo
mizo
,
da
se
vrne
sicer
praznih
žepov
,
toda
z
glavo
,
vso
polno
znanosti
,
med
svoje
rojake
in
tam
bo
začel
vršiti
srečen
svoje
zvanje
.
In
nocoj
je
začel
.
In
prav
ta
začetek
mu
je
dokaj
pokvaril
tisto
rožno
sliko
,
ki
si
jo
je
ustvaril
daleč
od
doma
.
Videl
je
družbo
,
ki
se
mu
je
zdela
neskončno
banalna
,
družbo
,
sredi
katere
se
je
zdel
sam
sebi
neizmerno
tuj
.
Videl
je
delavce
,
ki
so
počrnelih
obrazov
,
po
katerih
so
se
videle
zamazane
črte
,
steze
potnih
kapelj
,
z
napol
odprtimi
ustmi
gledali
mladega
zdravnika
.
Skoro
nikdo
ni
govoril
;
vsak
pa
je
vanj
upiral
oči
,
ki
so
kričale
brez
sape
,
osuple
in
iznenajene
:
Kdo
si
ti
?
Ti
,
z
belim
ovratnikom
,
ti
,
z
lepimi
rokami
,
v
snažni
obleki
?
Ti
da
prideš
sedaj
med
nas
,
o
polnoči
,
in
celo
prijazno
govoriš
z
nami
?
Besede
so
jim
drhtele
,
ko
so
jecljaje
odgovarjali
na
njegova
vprašanja
.
In
zadaj
je
stal
trebušni
vratar
,
‚
klešman
‘
.
In
tiste
njegove
strašne
oči
so
klele
zdravnika
,
zasmehovale
so
ga
.
Prestopal
se
je
,
parkrat
zaklel
,
ker
so
predolgo
hodili
z
nosilnico
,
da
položé
vanjo
Petra
.
Dr.
Sluga
je
zopet
gledal
mimogrede
te
oči
,
ki
so
se
spreminjale
v
svitu
žarečega
ognja
čisto
na
zeleno
.
Obrvi
je
namršil
,
kadar
ga
je
kaj
prašal
in
ga
pogledal
v
lice
.
Ali
tedaj
se
mu
je
zdelo
,
da
so
se
tiste
oči
skrile
za
kopreno
velike
ponižnosti
;
vendar
mu
je
bilo
,
kakor
bi
zmija
,
ki
prileze
iz
luknjice
in
gleda
po
plenu
,
potuhnjeno
umaknila
glavo
nazaj
in
tiho
zdela
v
temnem
žrelu
.
Ta
slika
je
bila
zdravniku
jasna
pred
očmi
in
silno
grenka
je
bila
njegovi
duši
.
To
so
strašne
razmere
.
Suženjstvo
!
In
Butalič
—
pa
njegove
fraze
!
Fraternité
—
blebetač
!
Lopov
!
Vinko
se
je
razgreval
.
Kar
mu
naglo
šine
pametnejša
misel
v
glavo
.
—
Festina
lente
!
Stoično
mirno
se
je
sklonil
k
sveči
,
ugasnil
jo
in
se
obrnil
v
zid
.
„
Kaj
če
to
?
Vinski
so
bili
,
in
jaz
naj
sodim
!
Ne
—
!
“
Oči
so
se
zaklopile
,
po
sobi
je
donelo
pikanje
nihala
.
Drugo
jutro
je
bil
zdravnik
točno
ob
osmih
že
v
tvorniški
bolnici
,
ki
je
bila
dobrih
deset
minut
oddaljena
in
je
stala
s
hrbtom
proti
hrastovemu
gozdiču
.
Lega
je
napravila
na
Vinkota
najboljši
vtisek
.
„
Kakor
nalašč
,
“
je
mrmral
predse
v
čisti
in
sveži
decembrski
zrak
,
ki
mu
je
prijazno
rezal
v
zdravo
lice
in
po
kožuhu
obešal
bele
iglice
.
Pri
vhodu
ga
je
sprejela
s
pravim
suženjskim
poklonom
—
priletna
ženska
.
Bila
je
Marjeta
—
strežnica
v
bolnici
.
Z
eno
nogo
je
drsala
po
tleh
v
velikih
opankah
;
v
kolenu
je
bila
okorela
.
Poganjala
se
je
z
vso
silo
po
hodniku
,
hitela
do
vrat
,
ki
so
vodile
v
bolniško
sobo
ter
prijela
za
kljuko
.
„
Naj
bodo
gnadljivi
,
gospod
doktor
,
pometla
še
nisem
!
“
„
Že
dobro
!
“
Vinko
je
sam
prijel
za
kljuko
in
vstopil
pred
Marjeto
v
sobo
.
Sprejel
ga
je
vzduh
dolgo
zaprte
sobe
.
Iz
peči
se
je
kadilo
.
Dr.
Sluga
je
bil
ozlovoljen
,
da
bi
bil
najrajši
trdo
oštel
starico
.
Ko
jo
je
pa
pogledal
,
se
mu
je
polegel
srd
.
Stala
je
reva
pred
njim
z
drhtečim
očesom
,
roke
je
imela
sklenjene
,
kakor
bi
molila
rožni
venec
,
vdrte
ustnice
so
ji
migale
,
kakor
bi
legel
vanje
plač
sirote
,
ki
čaka
,
da
zavihtiš
nadnjo
bič
namesto
da
ji
odrežeš
kos
kruha
.
„
Tetka
,
to
si
zapomnite
,
da
pridem
vsak
dan
,
če
bo
kak
bolnik
,
točno
ob
osmih
.
Dotlej
naj
bo
vse
snažno
,
pometeno
.
Okno
morate
vsak
dan
odpreti
,
peč
naj
se
zamaže
.
To
zadnje
bom
naročil
sam
.
Ste
razumeli
?
“
„
Prosim
,
gospod
,
prosim
lepo
,
vse
naredim
,
natančno
vse
,
prosim
,
kar
ukažejo
!
“
Postrežnica
je
brez
konca
in
kraja
še
mrmrala
:
„
Prosim
lepo
,
prosim
,
gospod
,
“
ko
je
stal
zdravnik
že
ob
postelji
ponesrečenega
Petra
.
Drsala
je
za
njim
,
sklonila
se
parkrat
in
pobrala
na
tleh
veliko
smet
ter
jo
stisnila
v
žep
.
„
Boli
?
Ali
ste
kaj
spali
?
“
„
Zaspal
nisem
,
a
bolečine
so
ponehale
proti
jutru
.
“
„
Bomo
videli
!
“
Zdravnik
je
pogledal
opeklino
in
zadovoljno
pokimal
.
„
Ne
bo
sile
!
Upam
,
da
kmalu
vstanete
!
“
Potem
je
šel
k
omari
—
lekarni
—
začel
pregledavati
obveze
,
izbral
neko
mazilo
in
se
vrnil
k
bolniku
ter
mu
z
veliko
spretnostjo
ovil
nogo
.
„
Jim
pomagam
?
“
Marjeta
se
je
silila
k
postelji
in
tiščala
koščeni
roki
proti
vznožju
,
da
bi
kaj
poprijela
.
Toda
ni
bilo
treba
in
ni
bilo
prilike
.
Vinko
je
bil
sam
ročen
in
hiter
dovolj
.
„
Sedaj
ga
dobro
odenite
in
takoj
odprite
okna
vsaj
za
četrt
ure
!
“
Marjeta
je
znašala
odeje
s
postelj
na
bolnika
,
Vinko
je
med
tem
preiskaval
lekarno
.
Čedalje
bolj
nervozno
je
odpiral
steklenke
,
duhal
,
skimaval
z
glavo
,
ogledoval
kirurgično
orodje
ter
je
jezno
metal
v
predale
.
Zaklenil
je
omaro
,
da
se
je
potresla
.
Marjeta
je
pogledavala
nanj
s
trepetom
,
popravila
parkrat
bele
štrene
redkih
las
pod
staro
tibetasto
ruto
in
zopet
in
zopet
sklenila
roke
kakor
za
molitev
.
„
Sedaj
mu
pa
kaj
dobrega
skuhajte
!
Lahko
jé
vse
.
“
„
Prosim
,
gospod
,
prosim
lepo
!
“
Vinko
je
oblekel
kožuh
in
šel
.
„
Ješ
,
ješ
,
ješ
Peter
,
ali
so
hudi
,
kaj
?
“
„
Nič
niso
hudi
!
Duša
je
to
,
božja
duša
!
“
„
Saj
res
,
Peter
,
prav
imaš
.
Ali
si
slišal
?
„
Teta
“
so
mi
rekli
!
Ješ
,
ješ
,
ješ
—
Peter
,
ali
si
slišal
?
“
„
Marjeta
,
ali
si
ti
slišala
in
videla
,
kako
je
zmetal
tam
v
omari
vse
navskriž
?
“
„
Saj
pravim
,
da
so
hudi
!
“
„
Hudi
,
pa
ne
na
nas
!
Zato
so
hudi
,
ker
so
vsa
zdravila
stara
in
za
nič
.
Marjeta
,
zdaj
ne
bo
sile
bolnikom
.
“
„
Ješ
,
ješ
,
ješ
—
Peter
,
‚
teta
‘
so
mi
rekli
.
Oj
,
tavžent
žegnov
nanje
!
“
Marjeta
se
je
prekrižala
s
koščeno
roko
in
jo
dvigala
kvišku
pa
klencala
k
oknom
,
da
jih
odpre
.
Vinko
se
ni
vrnil
naravnost
v
tovarno
.
Solnce
je
uprav
priplulo
nad
gorami
.
Po
drevesih
je
vztrepetalo
ivje
in
se
vsipalo
na
zemljo
.
Krenil
je
ob
šumeči
vodi
,
ki
je
bučala
v
globokem
koritu
,
vsa
obita
in
ovita
od
blestečega
ledu
.
„
Ne
,
ne
,
drugače
mora
biti
.
Bože
,
kak
nered
,
kaka
zapuščenost
!
S
tem
naj
zdravim
?
Nič
novejših
aparatov
,
instrumenti
—
ba
—
za
konjuha
.
“
Jezne
misli
so
se
dvigale
v
njem
,
kakor
pene
od
deroče
vode
.
Toda
ni
se
jim
vdal
.
„
Previdno
je
treba
začeti
.
Imeti
moram
hrbet
najpreje
varen
.
Prvo
je
,
da
si
ogledam
svojega
kolega
—
okrajnega
zdravnika
,
ki
ima
moč
,
ki
lahko
pritisne
.
“
S
to
mislijo
je
bil
Vinko
zadovoljen
in
vdal
se
je
takoj
vriskom
lepe
narave
.
V
ozadju
so
se
blestele
zasnežene
planine
,
od
mesta
je
donelo
zvonenje
,
v
tovarni
je
bil
hrup
in
ropot
,
šumenje
jermenov
,
sičanje
koles
in
hropenje
pare
pri
raznih
dimnikih
.
Proti
jugu
se
je
razprostirala
dosti
prostorna
ravan
,
po
kateri
so
bili
borovi
gozdiči
,
ki
so
sedeli
sredi
sneženega
polja
,
kakor
črne
zaplate
na
beli
odeji
.
Celo
uro
je
šetal
zdravnik
ob
vodi
,
potem
pa
krenil
proti
zidu
in
šel
skozi
vrata
v
tovarno
.
Na
dvorišču
je
srečal
ravnatelja
.
„
Odkod
,
gospod
doktor
?
“
„
V
bolnici
sem
bil
,
potem
sem
se
pa
nekoliko
izprehodil
.
Krasen
dan
!
“
„
Žal
,
da
ni
saninca
!
Bila
bi
krasna
šlitaža
!
“
„
No
,
kako
Vam
ugaja
tu
?
“
„
Hvala
lepa
!
Krasna
pokrajina
!
“
„
Kaj
ne
!
Počakajte
,
da
pride
novo
leto
.
Zima
je
zima
!
“
Ravnatelj
Leo
Nussdorfer
se
je
rahlo
priklonil
in
hotel
dalje
.
Bil
je
bolj
majhne
postave
,
rejen
;
v
ustih
je
imel
večno
portoriko
,
hodil
je
s
kratkimi
koraki
,
ki
so
bili
pa
energični
,
ali
vsaj
koraki
tistega
,
ki
se
zaveda
oblasti
.
„
Oprostite
,
gospod
ravnatelj
,
morda
ni
posebno
umestno
,
pa
si
vendar
drznem
prašati
:
Kdaj
bi
bilo
ugodno
,
da
se
poklonim
milostni
gospe
soprogi
?
“
„
Izvolite
kar
danes
!
Danes
je
doma
,
sicer
gre
večkrat
dopoldne
v
mesto
!
“
„
Hvala
lepa
,
gospod
ravnatelj
!
“
Ob
enajstih
je
stal
dr.
Sluga
popolnoma
opravljen
za
obisk
.
Pred
zrcalom
si
je
popravljal
kravato
in
gledal
,
da
ni
bilo
praška
na
suknji
.
Ko
je
bil
gotov
,
se
je
zasmejal
na
glas
pred
ogledalom
samemu
sebi
.
„
Vrag
,
če
to
ni
pretirano
,
kar
se
zahteva
od
človeka
,
da
more
v
salon
!
In
če
nisi
moderen
,
pa
ti
zaradi
ovratnika
ali
kravate
,
ki
stane
dve
kroni
,
rečejo
,
da
si
gumpec
.
Oj
,
ti
moda
moderna
!
Tako
,
sedaj
pa
še
ti
,
svetli
črnec
,
ki
si
na
dan
promocije
tako
žalostno
ulogo
igral
pri
Gambrinu
pod
mizo
—
še
ti
na
glavo
—
.
Actum
est
—
gotov
sem
!
“
Mladi
tvorniški
zdravnik
je
stopal
po
kamenitih
stopnicah
,
ki
so
bile
pregrnjene
z
debelimi
preprogami
,
v
direktorjev
paviljon
.
Bila
je
to
lepa
moderna
stavba
z
vsemi
udobnostmi
elegantnega
stanovanja
.
V
predsobi
je
komaj
rahlo
zašumela
njegova
stopinja
,
pa
se
je
že
pojavila
skozi
stranska
vrata
mlada
,
snažno
oblečena
deklica
,
z
bleščeče-belim
predpasnikom
.
Po
servilnem
poklonu
mu
je
pomagala
sleči
vrhnjo
suknjo
,
potem
je
pa
brezslišno
izginila
z
doktorjevo
posetnico
v
sobo
.
Vinko
si
je
medtem
hitro
ogledal
toaleto
v
velikem
zrcalu
,
zadovoljno
premotril
lepo
snago
in
red
v
sobi
in
obstal
pred
velikim
dekorativnim
krožnikom
,
ki
je
visel
na
steni
.
Slika
na
njem
je
bila
ročno
delo
:
brezov
gozd
v
luninem
svitu
.
Znati
je
bilo
,
da
je
delal
tu
čopič
diletanta
,
vendar
slika
ni
bila
slaba
.
Nekatere
poteze
so
odločno
razodevale
,
da
je
roka
,
ki
je
vodila
čopič
,
krepka
,
in
da
tiči
v
njej
nekaj
genialnega
.
Dekle
se
je
skoro
vrnilo
,
odprlo
vrata
v
salon
in
s
skromnim
glasom
zaprosilo
:
„
Izvolite
!
Milostna
Vas
čakajo
!
“
Dr.
Sluga
je
stopil
kratkih
,
elegantnih
,
pa
odločnih
korakov
na
blesteči
parket
.
Ko
je
zaprl
vrata
,
je
stala
pred
njim
ponosna
postava
direktorice
.
Prisodil
bi
ji
bil
kakih
štirideset
let
.
Da
pa
niso
o
njih
govorili
sivi
prameni
,
ki
so
se
vmešavali
v
bujne
črne
lase
,
bi
sodil
človek
po
njeni
svežosti
in
elegantni
vnanjosti
,
da
je
še
dosti
mlajša
.
„
Prosim
,
gospod
doktor
!
“
Sluga
ji
je
poljubil
roko
in
z
elastično
kretnjo
sedel
na
ponujeni
fotelj
ob
divanu
,
kamor
je
sedla
gospa
.
„
To
je
Vaša
prva
služba
,
gospod
doktor
?
“
Direktorica
se
je
rahlo
naslonila
na
bogato
vezeno
,
svileno
blazinico
in
z
dvignjeno
glavo
,
ki
je
pričala
o
neki
diktatorski
moči
,
motrila
obiskovavca
.
„
Da
in
ne
,
milostna
.
Bil
sem
že
tri
leta
v
bolnici
.
“
„
Tako
!
No
,
potem
imate
mnogo
prakse
.
Tedaj
se
Vam
bomo
tudi
mi
lahko
zaupali
!
“
„
Gotovo
mi
bo
odlika
,
če
me
zove
tako
odlična
obitelj
.
“
„
Veste
,
prejšnji
je
bil
tako
starokopiten
mož
.
Ves
moderni
napredek
v
medicini
mu
je
bil
deveta
briga
.
“
„
Ni
mi
čast
,
da
bi
poznal
svojega
prednika
.
“
„
In
ni
Vam
treba
biti
žal
.
Mož
je
bil
pač
star
—
in
to
je
vse
.
Saj
za
tovarno
je
bil
dober
.
Toda
civilen
in
kulturen
človek
ne
gre
rad
vsakomu
pod
nož
.
“
V
Slugi
se
je
dvigal
odpor
in
hitro
je
spoznal
,
da
tu
povsod
vladajo
isti
nazori
:
delavcu
je
vse
dobro
.
Ta
menda
ni
človek
—
ampak
nekaj
drugega
:
stroj
,
ki
ropoče
in
sika
,
dokler
se
mu
ne
izpili
glavna
os
,
potem
se
pa
vrže
med
staro
železje
.
Ugovarjal
bi
bil
,
toda
—
bonton
!
Ne
,
ni
smel
,
premagal
se
je
.
„
Pustiva
to
!
Ni
lepo
,
če
govorimo
o
napakah
,
kajne
!
Kako
ste
zadovoljni
s
stanovanjem
?
“
„
No
,
za
samca
,
ki
je
doslej
bival
po
ozkih
sobicah
,
je
tako
stanovanje
naravnost
razkošno
.
Seveda
,
kar
pa
napravi
stanovanje
lepo
,
da
človeka
kar
očara
,
tega
mi
še
nedostaje
.
“
Vinko
je
ob
tem
pogledal
po
elegantni
opravi
v
salonu
,
kjer
so
na
mahagonijevih
stebričih
stale
pristne
,
težke
japonske
vaze
,
kjer
se
je
iz
blesteče
črne
omarice
iskrila
bisernica
in
zlate
nitke
—
nad
njo
pa
so
vodile
prelestni
ples
tri
gracije
iz
kararskega
marmora
—
zares
prava
umetnina
.
Gospa
je
spremila
zadovoljna
doktorjev
hipni
pogled
.
„
Počakajte
,
naenkrat
ne
morete
vsega
zmagati
.
Sicer
pa
dolgo
bržkone
ne
boste
samovali
—
in
ko
pride
nežna
roka
v
sobe
,
pride
z
njo
tudi
tista
prava
domača
udobnost
.
“
„
Na
to
za
enkrat
še
ne
mislim
,
milostna
.
Moj
princip
je
ta
:
Imej
trdno
ognjišče
,
potem
kuhaj
doma
.
Oprostite
,
da
se
Vam
takoj
izpovem
:
v
meni
tiči
dokaj
posebnega
!
“
„
Gospod
doktor
,
moja
misel
!
Kako
čuvam
jaz
svoji
hčerki
in
jima
s
prstom
kažem
po
mestu
tiste
‚
srečne
‘
zakone
,
ko
mora
gospa
petkrat
preudariti
,
če
sme
piti
popoldne
kavo
ali
ne
.
Bà
,
tak
zakon
!
Rajši
vidim
,
da
so
moje
hčere
kontoaristinje
,
učiteljice
,
ali
karkoli
.
Če
človek
sam
trpi
,
trpi
sicer
težko
;
če
pa
trpi
družina
,
no
,
potem
se
pa
Bogu
usmili
!
“
To
je
bil
prav
ugoden
trenutek
,
da
je
gospa
direktorica
pozvala
iz
sosednje
sobe
svoji
hčerki
.
„
Oprostite
,
gospod
doktor
,
en
moment
,
da
se
seznanite
tudi
z
mojima
hčerkama
!
“
„
Izredno
mi
bode
drago
!
“
Gospa
je
vstala
;
dolga
krila
so
zašumela
po
parketu
;
odprla
je
vrata
v
sosednjo
sobo
ter
zaklicala
hčerki
,
naj
prideta
v
salon
.
Njeno
lice
je
bilo
veselo
,
njena
materinska
skrb
ji
je
diktirala
zeleno
nado
:
Morda
bo
moja
Pavla
—
doktorica
.
Dr.
Sluga
je
vstal
,
ko
je
začul
rahle
,
nekoliko
drsajoče
korake
in
hitro
šumenje
finih
kril
.
Pri
vratih
se
je
pojavila
vitka
,
skoziinskozi
elegantna
gospodična
.
„
Moja
hčerka
Pavla
,
gospod
doktor
!
“
Vinko
je
bil
kar
presenečen
.
Pojav
Pavle
je
bil
zares
nekaj
izredno
krasnega
.
Bila
je
vtelešena
harmonija
lepega
dekleta
.
Odeta
je
bila
povsem
moderno
,
njeni
svetli
lasje
so
se
v
bogatih
štrenah
počesani
secesionistiški
vsipali
čez
sence
doli
do
vrata
in
obrobljali
podolgasto
lice
,
ki
je
bilo
,
kakor
nalašč
,
komaj
vidno
pordelo
,
da
so
se
tem
sijajneje
črtale
pravilne
poteze
rdečih
ustnic
.
Hodila
je
Pavla
po
prstih
,
rahlo
,
kakor
bi
njene
noge
ne
čutile
parketa
.
Oči
je
imela
sanjavo
napol
odprte
,
in
njen
glas
je
bil
nekoliko
pojoč
,
zveneč
skozi
nos
v
pravem
aristokratskem
tonu
.
Dr.
Sluga
se
je
kavalirsko-dvorljivo
priklonil
,
in
ko
mu
je
Pavla
ponudila
roko
,
ki
se
je
njegove
komaj
dotaknila
,
se
je
zdravnik
vnovič
priklonil
in
ponovil
,
da
mu
je
neizmerna
čast
in
radost
,
da
spozna
veledražestno
gospico
.
„
Alma
,
ti
si
strašna
!
Pusti
vendar
in
pridi
!
“
Šele
tedaj
je
prišla
samozavestnih
korakov
mlajša
hčerka
Alma
.
Njena
frizura
je
bila
dovršena
prav
komodno
.
Na
desno
stran
ji
je
sililo
mnogo
več
kodrov
,
katere
je
grede
proti
salonu
nekoliko
popravila
in
hkrati
vzela
iz
las
čopič
,
ki
si
ga
je
med
slikanjem
zataknila
v
lase
.
Njena
obleka
je
bila
živ
kontrast
obleki
Pavlini
.
Ni
bila
zanemarjena
—
a
bila
je
neka
originalno-ženialna
nerednost
vsepovsod
.
Oči
ji
niso
bile
napol
zaklopljene
;
gledala
je
jasno
in
prostodušno
v
svet
;
njena
hoja
ni
bila
sanjava
,
hodila
je
trdo
,
odločno
.
Ko
je
pa
dala
doktorju
roko
,
mu
je
stisnila
desnico
,
kot
bi
se
srečala
dva
prijatelja
in
si
voščila
:
Servus
,
kolega
!
„
To
je
pa
naša
Alma
,
naš
domači
križ
!
—
Alma
,
kak
predpasnik
imaš
?
“
„
Kak
?
Umazan
od
barv
!
“
Alma
je
mirno
zataknila
vogel
prepasnika
za
trak
.
„
Gospica
ste
slikarica
?
“
„
Nekoliko
se
vadim
,
da
!
“
„
Eh
,
packá
pač
!
Otročja
je
še
!
“
„
Če
ste
gospica
naredili
tisto
pokrajinsko
sliko
v
predsobi
?
“
„
Dà
,
gospod
doktor
!
Mama
pravi
,
da
je
zanič
!
“
„
Ne
,
brez
poklonov
,
slika
jasno
priča
o
talentu
.
Čestitam
!
“
„
Slišiš
,
mama
?
“
„
Alma
!
...
Sedimo
!
“
Alma
je
stopila
k
oknu
za
gardine
in
skozi
dolge
rese
gledala
zdravnika
.
Pavla
je
pa
sedla
Vinkotu
vis-à-vis
in
sanjavo
dvignila
tuintam
z
bogatimi
vejicami
zastlane
oči
,
kakor
človek
,
ki
je
življenja
že
sit
,
ali
pa
tak
,
ki
misli
,
da
je
tako
nedosežno
visoko
,
da
ni
varno
gledati
z
odprtimi
očmi
na
tla
.
„
Gospod
doktor
,
gotovo
ste
muzikalični
?
“
„
Oprostite
,
gospica
,
rekel
bi
,
da
nisem
,
vsaj
izobraženo
ne
.
Včasih
si
zagodem
kaj
malega
na
citre
—
to
je
vse
.
Poslušam
godbo
—
da
,
to
mi
je
slast
.
Sam
pa
nisem
imel
ne
prilike
ne
časa
,
da
bi
se
bil
kaj
več
izobrazil
v
tej
lepi
umetnosti
.
“
„
Klavirja
jaz
tudi
ne
maram
igrati
!
“
„
Alma
!
...
Vidite
,
gospod
doktor
,
taka-le
je
!
Morate
oprostiti
!
—
Alma
,
kaj
pa
sloniš
za
gardino
?
“
„
Naj
se
le
skrije
!
Kakšna
pa
je
!
“
omeni
Pavla
skoro
prezirljivo
.
„
Ne
bojte
se
,
gospica
!
Iz
ateljeja
ne
morete
priti
drugačni
!
“
„
Tako
je
!
“
je
zadonelo
zvonko
izza
okna
,
in
Alma
je
sedla
v
stol-gugalnik
in
se
veselo
zaujčkala
.
„
Alma
!
“
se
oglasi
karajoče
Pavla
in
okrene
počasi
glavo
proti
njej
pa
zaklopi
popolnoma
oči
,
da
je
bilo
videti
le
dvoje
bogatih
senc
,
tvorjenih
od
vejic
sredi
trepalnic
.
Toda
Alma
se
ni
zmenila
za
njo
.
S
čopičem
je
bíla
takt
in
se
ujčkala
dalje
.
Kadar
je
bila
na
višku
,
je
vprla
brez
koketerije
veliko
,
plavo
oko
v
zdravnika
pa
se
zopet
potopila
na
stolu
v
nižavo
.
„
Pavla
,
pusti
jo
!
—
Gospod
doktor
,
saj
se
poslej
večkrat
vidimo
,
kaj
ne
?
Tukaj
zunaj
tvorimo
zase
majhen
svet
.
Če
smo
lepo
drug
z
drugim
,
še
na
mesto
ne
mislimo
ne
.
“
„
Na
tarok
pridete
?
Papa
tako
rad
igra
!
“
„
Po
priliki
mi
bo
gotovo
vselej
jako
drago
,
če
bom
smel
bivati
v
cenjeni
Vaši
družbi
.
“
„
Sicer
je
pa
sedaj
karneval
pred
durmi
.
Kake
veselice
se
pa
tudi
lahko
udeležimo
skupno
.
“
„
Jaz
že
ne
!
“
„
Alma
!
Ne
bodi
neolikana
!
“
„
Ah
,
ta
naša
Alma
!
Zadnjič
je
bila
izredno
lepa
vrtna
veselica
.
Vsa
mestna
elita
je
bila
zbrana
.
Veste
,
kaj
nam
napravi
Alma
?
Lešnike
je
šla
trgat
z
bratom
.
“
„
Rajši
sem
vedno
v
odkritosrčni
naravi
,
kakor
sredi
tistih
—
frazerjev
...
Pavla
,
ti
le
hodi
,
kamor
ti
drago
,
pa
meni
ne
zabavljaj
!
“
Vinkotu
je
čimdalje
bolj
ugajala
originalnost
Alme
.
Pogledal
je
včasih
kradoma
na
njo
in
zdelo
se
mu
je
,
da
je
Alma
naravnost
interesantno-dražestno
bitje
.
Toda
danes
ni
bilo
časa
za
to
.
Oficielni
obisk
!
Skoro
prestrašil
se
je
,
da
je
obsedel
morda
predolgo
.
Zato
je
vstal
in
se
z
vso
velikomestno
eleganco
poslovil
od
dam
.
„
Kakor
dan
—
in
noč
,
“
je
govoril
čez
dvorišče
.
Dan
—
in
noč
!
Samo
katera
je
dan
,
katera
pa
noč
—
tega
ni
vedel
...
Krog
štirih
popoldne
se
je
vračal
zdravnik
iz
mesta
,
kamor
je
hodil
obedovat
.
Vreme
je
bilo
solnčno
in
postalo
je
precej
odjužno
.
Bil
je
pravi
vžitek
,
ko
je
človek
šetal
po
zimsko-rezkem
,
a
vendar
tako
milem
zraku
.
Po
parku
pred
tovarno
se
je
izprehajal
Egon
Seme
.
Eno
nogo
je
nekoliko
povlekaval
za
seboj
,
z
drugo
se
je
dvigal
na
prste
in
žvižgal
poulično
kvanto
tako
prostaško
,
kakor
črevljarček
na
ulici
,
ki
od
samega
veselja
,
da
je
oddaljen
pol
kilometra
od
mojstrove
kneftre
,
meče
šlapo
v
zrak
.
Ko
je
zagledal
zdravnika
,
je
hitel
proti
njemu
,
grizoč
v
ustih
leseno
cevko
,
v
kateri
je
tičal
ogorek
šport-cigarete
.
„
Čast
mi
je
,
dober
dan
,
gospod
doktor
!
Iz
kavarne
?
“
„
Da
,
tudi
v
kavarni
sem
bil
,
da
sem
naglo
prelistal
nekaj
političnih
novic
.
“
„
Politika
,
he
,
bedarija
!
Jaz
ne
berem
nobenega
političnega
dnevnika
.
Veste
,
tako
fine
,
pikantne
stvari
s
slikami
—
saperlot
,
to
je
vžitek
!
“
„
No
,
to
je
pač
okus
.
Vsako
drevo
se
drugače
krivi
!
—
Prosim
,
ali
je
mogoče
,
da
bi
si
sedaj
tvornico
ogledal
?
“
„
Seveda
,
kadar
hočete
.
Grem
z
Vami
!
“
„
Vam
bom
jako
hvaležen
,
če
mi
jo
razkažete
!
“
Šla
sta
skozi
velika
vrata
na
velikanski
prostor
,
kjer
so
bile
skladovnice
železnine
,
stara
,
strta
kolesa
,
zarjavele
osi
,
velike
cevi
in
kotli
.
Po
tleh
je
bilo
vse
črno
od
saj
in
železnih
opilkov
.
Po
ozkotirni
železnici
so
pehali
delavci
majhne
vagone
,
ki
so
bili
obloženi
s
premogom
,
z
železom
,
z
žarečimi
ploščami
,
drugi
pa
z
dovršenimi
izdelki
,
katere
so
delavci
rinili
do
železniškega
voza
,
kjer
so
vkladali
blago
.
Seme
je
stopal
mimo
delavcev
kakor
paša
.
Vsi
so
se
ga
ogibali
nadaleč
,
priklanjali
se
mu
globoko
in
snemali
zamazane
klobuke
z
glav
.
Prišla
sta
mimo
nekega
težaka
,
ki
je
dvigal
veliko
breme
na
voziček
.
Egon
mu
je
s
klofuto
zbil
klobuk
z
glave
,
ker
ni
pozdravil
.
Revežu
je
breme
zdrsnilo
na
tla
.
Brez
besed
je
pobral
klobuk
.
Zdravnika
je
zabolelo
v
dno
duše
.
Ozrl
se
je
in
videl
na
licu
delavca
bestialen
izraz
—
kakor
zverine
,
ki
je
v
kletki
in
ždi
potuhnjena
in
krotka
samo
zato
,
ker
ne
more
streti
železnega
omrežja
.
Dr.
Sluga
ni
mogel
molčati
.
„
Oprostite
,
gospod
nadzornik
,
to
ni
bilo
umestno
!
“
Seme
je
nekoliko
osupnil
.
Mislil
je
,
da
bo
z
barbarskim
činom
imponiral
zdravniku
ter
mu
pokazal
vso
neomejeno
moč
.
„
Ne
boste
zamerili
,
gospod
doktor
,
če
Vam
rečem
,
da
tega
ne
razumete
.
To
so
živali
!
Zlepa
ne
opravite
nič
!
Če
le
za
las
prijenjate
,
pa
so
vam
uporni
ti
psi
in
pričnó
kruliti
in
gosti
,
da
je
človeku
kar
neugodno
.
Samo
ta
disciplina
vzdržuje
pri
nas
mir
.
Sicer
bi
bil
upor
,
štrajk
in
polom
kakor
drugod
.
Naj
se
jim
godi
še
tako
dobro
,
če
slišijo
od
kake
strani
:
Tam
štrajkajo
—
hop
,
precej
začnó
še
pri
nas
.
To
so
opice
!
“
—
Ti
si
pa
orangutang
—
si
je
mislil
zdravnik
in
molčal
.
Zaklel
se
je
pa
v
srcu
,
da
zastavi
vse
sile
v
prid
tega
nesrečnega
ljudstva
.
Šla
sta
od
trakta
do
trakta
.
Kako
gibanje
!
Jermenje
je
šumelo
in
vibriralo
pod
stro
pom
,
zamašnjaki
so
sičali
v
vzduhu
,
turbine
so
potresale
pod
,
stroji
so
hropli
:
rezali
,
stiskali
so
goreče
železo
,
ki
se
je
zvijalo
kakor
ognjene
kače
,
drugod
pa
mrzlo
ječalo
in
se
tanjšalo
do
tenkih
vlaken
najdrobnejših
žic
.
Med
stroji
so
pa
stali
umazani
delavci
—
brez
glasov
,
brez
radosti
na
licih
.
Mogočne
mišice
so
se
jim
napenjale
in
krčile
kakor
suhe
tetive
,
in
teže
so
se
dvigale
s
tal
,
romale
iz
rok
v
roke
—
vse
brez
glasov
—
vse
sami
stroji
.
Od
šuma
in
ropota
sta
dospela
v
stekleno
dvorano
.
Skozi
vrata
je
bilo
čuti
petje
.
„
Kaj
je
to
?
Lenuhinje
!
Druhal
ciganska
!
“
Seme
je
odprl
vrata
in
kakor
hijena
bolj
zacvilil
,
nego
zavpil
na
zbor
deklet
,
ki
so
sedele
na
majhnih
stolčkih
,
štele
in
tehtale
žreblje
ter
jih
zavijale
v
pakete
.
Druge
so
ovijale
žične
zvitke
s
popirjem
.
Ko
so
začule
glas
nadzornika
,
je
zastal
tožni
molakord
narodne
pesmi
v
grlu
.
Njih
črne
roke
so
drhtele
in
delale
,
kakor
bi
bili
vsi
ti
mladi
prsti
nervozni
v
največji
meri
.
Zdravnik
je
namršil
obrvi
in
obstal
med
vrati
.
Egon
je
pa
šel
mimo
deklet
,
za
vsako
izbruhnil
novo
psovko
,
mnogim
pa
govoril
umazane
besede
.
Prav
zadaj
je
sedela
deklica
,
katere
obrazek
je
bil
tako
gosposki
in
nežen
,
da
je
zdravnikov
pogled
obstal
očaran
ob
tej
črni
senci
,
ki
je
silila
izpod
revne
rute
na
belo
čelo
.
Egon
je
pričel
pregledovati
in
premetavati
posamezne
pakete
.
„
Kaj
je
to
?
Ali
se
tako
zavija
?
Nesnaga
ti
lena
!
“
—
Šrrrk
—
je
zazvenčalo
po
tleh
,
in
dva
paketa
žrebljev
sta
bila
raztrgana
in
razmetana
po
podu
.
„
Deset
krajcarjev
ti
odtrgam
za
popil
in
zamudo
.
Glej
,
da
napraviš
drugič
bolje
,
sicer
te
spodim
!
“
Seme
je
potegnil
notes
iz
žepa
in
zabeležil
:
„
Maretka
Knafelj
—
20
h.
Paketirano
slabo
.
“
Zdravniku
so
se
krčile
pesti
v
žepu
.
Gledal
je
povešene
oči
Maretkine
,
videl
drgetanje
mišic
krog
ustnic
,
ki
so
zbirale
vso
silo
,
da
ni
zaplakala
na
glas
,
vrgla
okrutnežu
žreblje
v
lice
,
pljunila
vanj
in
zbežala
...
Njene
nekoliko
pobledele
ustnice
so
se
krčevito
stiskale
in
male
roke
so
se
tresle
kakor
list
trepetlike
,
ko
je
pobirala
razmetane
žreblje
.
Egon
je
odšel
z
zdravnikom
in
zaloputnil
vrata
,
da
so
zašklepetale
šipe
.
V
ta
šum
se
je
pa
vmešalo
nekaj
vzdihov
pa
tudi
nekaj
kletev
iz
dekličjih
ust
.
„
Koliko
ima
to
dekle
plače
na
dan
?
“
„
Trideset
krajcarjev
!
Še
tega
ne
zasluži
!
“
„
Preveč
se
zahteva
za
to
plačo
!
“
„
Kar
hočemo
delavk
za
ta
denar
!
Veste
,
sicer
sem
to
naredil
—
nekoliko
iz
maščevanja
.
Vi
ste
vendar
moder
človek
in
gotovo
mi
pritrdite
.
Zadnjič
sem
bil
dobre
volje
,
pa
sem
se
s
to
čedno
podlasico
malo
pošalil
—
he-he
,
saj
razumete
,
nič
posebnega
ni
bilo
,
pošalil
sem
se
—
pa
me
je
ta
podgana
udarila
v
lice
!
Pomislite
,
kak
škandal
,
kaka
predrznost
!
Ko
bi
bil
delavec
,
ga
zapremo
,
seveda
,
a
ženske
ne
moremo
zato
kaznovati
!
“
„
Še
mravlja
se
brani
...
“
Zdravnik
je
imel
par
pikrih
na
jeziku
in
ker
je
bil
ognjevite
narave
pa
še
razburjen
od
tega
prizora
,
bi
bilo
prišlo
do
resnega
spopadka
,
da
ni
prihitel
‚
klešman
‘
in
prosil
Egona
,
naj
gre
pogledat
,
če
je
v
redu
naložen
vagon
in
da
zabeleži
težo
in
vsebino
.
Zdravnik
je
odklonil
povabilo
,
naj
gre
z
njim
.
Poslovil
se
je
hladno
in
omenil
,
da
še
sam
pogleda
nekoliko
po
tovarni
.
Šel
je
isto
pot
,
kakor
poprej
,
postal
tuintam
,
zatapljal
se
v
delo
,
študiral
stroje
,
ogovoril
kakega
delavca
in
prišel
kar
nevede
zopet
do
barake
,
kjer
so
delala
dekleta
.
Vleklo
ga
je
nekaj
k
njim
nazaj
.
Za
trenutek
se
je
obotavil
pred
vrati
,
pa
je
vendar
pritisnil
za
kljuko
in
vstopil
.
Govorjenje
je
hipoma
umolknilo
.
Dekleta
so
radovedna
izpod
čela
pogledavala
zdravnika
,
ki
je
bil
za
nje
zanimiv
že
zaradi
lepe
zunanjosti
,
še
bolj
pa
jim
je
ugajala
ljubeznivost
njegovega
lica
.
„
Gospod
nadzornik
je
bil
nekoliko
hud
!
Le
pridne
bodite
,
to
je
bržkone
njegova
navada
.
A
tako
zlo
ne
misli
!
“
Zdravnik
je
zagovarjal
Semena
,
dasi
ga
je
v
srcu
klel
.
Zdelo
se
mu
je
pa
potrebno
,
da
brani
avtoriteto
.
„
Maretka
,
ali
ti
je
hudo
,
da
bo
odtrgan
zaslužek
?
“
Dekle
je
uprlo
vanj
črne
oči
,
nad
katerimi
so
se
bočile
črne
obrvi
kakor
dva
temna
gozdička
ob
skritih
jezercih
.
„
Seveda
mi
je
hudo
.
Saj
še
tako
komaj
komaj
živiva
z
materjo
,
pa
mi
ta
človek
odjeda
še
te
uboge
krajcarje
!
“
„
Maretka
,
govoril
bom
zato
pri
ravnatelju
,
da
se
ti
pregleda
ta
napaka
.
Ná
,
to
pa
za
mater
!
“
Dekletu
je
zdrsnila
v
predpasnik
svetla
kronica
.
Maretki
so
obstali
drobni
prsti
,
oči
so
se
ji
zarosile
,
ustnice
so
se
ji
začudeno
odprle
in
po
licih
sta
se
vlili
dve
svetli
kaplji
.
Zdravnik
je
odšel
veselih
korakov
in
bilo
mu
je
,
kakor
bi
ta
dva
bisera
kanila
v
njegovo
srce
in
zbudila
v
njem
vrisk
radosti
,
ki
ga
zbuja
delo
ljubezni
.
Dekleta
so
planile
s
sedežev
in
hitele
k
Maretki
,
ki
je
gledala
lepo
kronico
na
dlani
.
Vse
je
bilo
začudeno
,
vse
osuplo
,
in
le
besede
so
se
slišale
,
brez
reda
,
brez
zveze
.
Takrat
se
pa
vmeša
cvileč
smeh
semkaj
od
vrat
.
Vse
se
obrnejo
.
Ena
sama
je
obsedela
in
ni
prišla
k
Maretki
.
Bila
je
ženska
zlobnih
oči
,
širokih
,
bohotnih
ustnic
.
Na
licu
ji
je
bilo
začrtano
ostudno
življenje
.
„
Hihihi
!
Seveda
,
seveda
!
Ta
je
drugi
tiček
!
Seme
je
hotel
imeti
Maretko
s
silo
,
zato
ga
je
oklofutala
.
Doktor
jo
bo
pa
‚
kronal
‘
,
in
zato
ga
bo
poljubovala
!
Hihihi
!
Saj
se
poznamo
!
“
Dekleta
so
se
zdrznile
,
Maretka
je
šinila
kvišku
,
pogledala
je
krono
—
zapekla
jo
je
na
dlani
,
vrezala
jo
je
v
srce
.
Dvignila
je
roko
,
kriknila
je
z
vzklikom
kremenite
volje
:
„
Nikdar
!
“
In
kronica
je
zacingljala
pred
noge
zlobni
ženski
.
Maretka
je
zakrila
s
predpasnikom
lice
,
delo
je
završalo
po
sobani
,
neka
roka
se
je
pa
iztegnila
—
in
kronca
je
izginila
v
žepu
ženske
zločestih
ust
.
„
—
—
Sobratje
,
zbudite
se
k
novemu
,
krepkemu
življenju
!
Pomnite
,
da
ste
vi
tisti
,
ki
rahljate
pernice
bogatinom
,
pomnite
,
da
jim
vi
polnite
šampanke
,
da
vaši
žulji
obkladajo
bogate
mize
,
ob
katerih
se
prenasičajo
bogataši
!
Ne
zabite
,
da
so
oni
takisto
prišli
nagi
na
svet
kakor
vi
!
Zakričimo
enkrat
z
glasom
razdivjanih
volov
v
ušesa
vsem
tlačiteljem
:
Dovolj
!
In
zarjove
naj
ta
glas
po
pravici
,
da
se
bo
razlegal
,
kakor
glas
leva
po
pustinji
,
da
bodo
bogataši
vztrepetali
in
koprneli
strahú
,
da
jim
zbrišemo
mreno
z
oči
ter
bodo
čitali
,
čeprav
s
krvavimi
črkami
zapisano
:
Brez
nas
—
ni
vas
!
Tako
ne
more
več
naprej
!
Če
bomo
vsak
sam
zase
,
bomo
kaplja
na
veji
:
veter
dihne
,
kaplja
zadrgeta
,
omahne
in
pade
v
travo
ter
se
izgubi
brez
sledu
.
Toda
če
se
vse
kaplje
zlijejo
v
ogromen
val
,
ki
bo
nosil
na
svojem
hrbtu
pene
naše
pritajene
jeze
,
tedaj
bomo
delavci
krepke
čete
,
ki
bodo
imele
svoje
generale
,
ki
prično
boj
proti
tlačiteljem
in
krivicam
.
Za
krivico
,
storjeno
enemu
,
naj
se
dvigne
in
zašumi
celo
morje
delavstva
,
in
ohole
ladje
bodo
trepetale
,
da
ne
utrnejo
na
naših
valovih
—
—
“
Peter
Rožman
se
je
sklonil
na
bolniški
postelji
.
Počasi
je
čital
časnik
‚
Naša
moč
‘
.
V
njegovih
prsih
je
udarjalo
,
kakor
bi
butali
valovi
ob
valobran
,
kri
mu
je
plula
v
lice
,
oko
je
gorelo
,
težka
roka
je
stiskala
časnik
,
mišice
so
se
mu
napenjale
,
silna
moč
ga
je
dvigala
in
iz
postelje
bi
ga
bilo
vrglo
—
že
je
sedel
—
da
ga
ni
prijela
z
vso
silo
bolečina
v
nogi
in
potisnila
z
neupogljivo
močjo
nazaj
na
posteljo
.
Dan
je
zamižal
.
S
kalnimi
očmi
je
gledal
temni
večer
skozi
okna
—
V
Rožmanu
se
je
prebudila
nepoznana
moč
.
Stresla
ga
je
,
kakor
človeku
v
omotici
mu
je
dala
oživljajoče
pijače
;
izpregledal
je
,
in
krog
njega
je
hrupelo
novo
življenje
.
Stal
je
sredi
delavske
množice
.
Dvignjena
pest
je
bila
njegova
zastava
.
In
za
to
pestjo
je
plulo
črno
valovje
umazanih
ljudi
,
ki
je
bučalo
kakor
vihar
,
ki
je
pohodilo
vse
zapreke
,
drlo
dalje
do
vrat
visoke
hiše
in
tam
obstalo
in
butalo
s
silnim
glasom
ob
vrata
:
Pravica
!
Ali
smo
ljudje
!
Živali
ne
bomo
več
!
—
In
valovi
so
odprli
vrata
.
Peter
je
stopal
ponosno
pred
ljudmi
,
ki
so
ga
doslej
kleli
,
ki
so
ga
tepli
in
suvali
.
Stopal
je
pred
njimi
,
in
ti
so
imeli
bleda
lica
,
drhteče
ustnice
,
pa
na
njih
ni
bilo
nič
psovk
,
nič
kletvin
kot
nekdaj
,
sladke
,
prijazne
besede
,
obljube
in
obeti
—
—
—
In
padli
so
žulji
njegove
umazane
desnice
kot
pečati
na
belo
dlan
in
zapečatene
so
bile
obljube
—
ljudsko
morje
se
je
poleglo
—
stroji
so
zašumeli
hitreje
in
veseleje
,
tisoč
prs
je
dihalo
svobodneje
—
—
—
Tedaj
se
vrata
odpró
.
Jezik
medle
luči
seže
skozi
podboje
in
kakor
meč
se
zapiči
proti
bolnikovi
postelji
.
Peter
se
je
zdramil
.
Slišal
je
še
šum
in
valovje
sanj
,
ki
so
bežale
skozi
okna
v
temni
večer
.
Le
od
daleč
je
čul
še
nekaj
kot
glas
množice
,
in
stopinje
so
vršale
v
pesku
in
vse
te
stopinje
so
šle
za
njegovo
dvignjeno
pestjo
...
Peter
je
vztrepetal
.
Kratek
šum
—
in
časnik
je
izginil
zmečkan
pod
blazino
.
Poškodovancu
je
bilo
pri
srcu
,
kakor
tatu
,
ki
je
bil
privlekel
iz
skrinje
vrečo
cekinov
pa
je
zaslišal
v
brezčutni
noči
stopinje
za
hrbtom
.
Prsti
odnehajo
,
vreča
se
potopi
v
skrit
predal
,
in
njegove
roke
zakrilijo
po
zraku
,
da
bi
odbile
železno
pest
,
ki
ga
vsak
trenotek
zgrabi
za
vrat
,
zadavi
in
vrže
na
tla
,
skozi
noč
pride
luč
in
z
njo
kriki
:
Tat
,
lopov
,
ropar
!
Vsa
sedanjost
,
ponižna
in
mrzla
,
šibka
,
teptana
v
prah
,
vsa
mu
je
legla
na
hrbet
,
katerega
bi
bil
brez
besede
nastavil
udarcu
.
„
Peter
,
večerjo
sem
prinesla
.
“
Primendrala
je
Marjeta
v
sobo
s
skodelico
mleka
in
z
lojevo
svečo
.
„
Ná
,
Peter
,
le
brž
!
Sedaj
je
še
gorko
!
“
Plala
je
z
veliko
leseno
žlico
vroče
mleko
in
ga
silila
Petru
.
„
Marjeta
,
kar
sem
postavite
!
Sam
vzamem
,
ko
se
shladi
!
“
„
Le
,
če
moreš
.
Ne
čakaj
pa
nikar
dolgo
!
“
Marjeta
je
cijazila
velike
opanke
proti
peči
,
potipala
jo
s
koščenimi
rokami
kroginkrog
,
mrmrala
in
godla
nekaj
nerazumljivih
besed
in
počasi
zlezla
na
nizki
stolec
ob
peči
ter
se
sključila
,
da
je
vgozdila
brado
v
pest
,
podprto
s
suhimi
koleni
,
hrbet
je
pa
uprla
tesno
h
gorkim
modlom
.
Peter
se
je
hitro
umiril
.
Sklonil
se
je
na
postelji
in
še
enkrat
so
mu
ušle
misli
nazaj
na
mogočne
sanje
.
Počasi
je
použival
skromno
večerjo
in
se
oziral
presledkoma
skozi
okna
:
na
nebu
so
se
prižigale
zvezde
in
njih
lepe
oči
so
zrle
skozi
stekla
,
kakor
bi
se
vračale
preplašene
sanje
bolnikove
in
bi
zopet
lezle
previdno
skozi
okna
.
Pod
okni
se
oglasi
množica
kratkih
korakov
.
Peter
je
videl
v
jasni
noči
gručo
senc
,
ki
je
bežala
po
beli
planoti
.
„
Dekleta
gredó
iz
tovarne
!
“
V
Petrovem
srcu
se
je
nekaj
zganilo
,
kakor
se
zgane
roža
,
kadar
greš
čez
travnik
,
otrese
roso
in
te
pogleda
z
odprtim
kelihom
.
Na
vso
ono
noč
,
na
vihar
črnih
tolp
je
zasvetil
rahel
žarek
,
majhen
in
skromen
,
ki
ni
poznal
druge
poti
in
varnejšega
kota
,
kakor
onega
v
njegovem
srcu
.
Peter
se
je
domislil
Maretke
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
ni
videl
silno
dolgo
.
K
oknu
bi
bil
rad
skočil
,
odpahnil
ga
na
stežaj
,
da
bi
se
ozrla
vsa
dekleta
,
in
on
bi
v
teh
sencah
gotovo
hitro
spoznal
njeno
goreče
oko
,
njeno
tenko
postavico
.
Dà
,
po
korakih
bi
jo
spoznal
,
ker
nobena
ni
hodila
s
tako
detinsko
nežno
hojo
,
nobena
tako
rahlo
,
brez
hrupa
in
šuma
,
kakor
Maretka
.
Srepo
je
upiral
oči
skozi
nekoliko
motne
šipe
;
iskal
jo
je
v
sencah
,
ki
so
hitro
bežale
mimo
.
Trdno
je
upal
,
da
ona
obstoji
,
da
okrene
glavo
,
da
zaostane
za
drugimi
ter
mu
skozi
okno
namigne
z
roko
—
dober
večer
,
in
še
enkrat
—
lahko
noč
—
potem
pa
odhiti
za
tovarišicami
.
Ali
sence
so
prošle
,
koraki
so
onemeli
.
Nobena
ni
postala
,
nobena
ni
zamahnila
z
roko
.
Vtonile
so
v
noči
.
Petru
je
bilo
neugodno
.
Naslonil
je
glavo
na
blazino
,
motne
misli
so
prhutale
mimo
njega
—
—
—
Tiho
je
zaškripnila
kljuka
v
vratih
.
Peter
se
je
dvignil
na
komolec
,
oči
so
se
mu
razširile
,
srce
je
vztrepetalo
,
kakor
preplašena
tica
.
Skozi
vrata
je
prišla
tiho
,
po
prstih
—
Maretka
.
Od
postelje
je
videl
Peter
,
da
se
trese
njena
roka
,
ki
je
zapirala
vrata
;
čutil
je
vso
moč
premagovanja
,
da
si
je
drznila
priti
do
njega
.
Ko
je
Maretka
zagledala
starico
za
pečjo
,
ji
je
bilo
lažje
.
„
Dober
večer
!
“
Marjeta
pri
peči
je
pogledala
izpod
sivih
obrvi
,
njene
zaspane
gube
so
se
dobrohotno
nasmehnile
.
„
Oho
,
Maretka
!
Prišla
si
obiskat
Petra
?
“
Nato
se
je
starica
zopet
sključila
in
zamižala
kot
mačica
na
peči
,
ki
brez
misli
zadovoljno
gode
in
želi
samo
miru
.
„
Mislil
sem
,
da
si
me
pozabila
!
“
„
Peter
,
kakšen
si
!
—
Ali
te
zelo
boli
?
“
„
No
,
še
dosti
lahko
trpim
.
Tudi
celi
se
dobro
.
V
par
tednih
bom
zunaj
!
“
„
Hvala
Bogu
!
Nikjer
nisem
mogla
nič
izvedeti
o
tebi
.
Nekateri
so
pravili
,
da
ti
nogo
odžagajo
,
drugi
so
trdili
,
da
gotovo
umreš
—
ne
veš
,
kako
sem
že
jokala
.
“
„
Oj
,
ti
dušica
!
Nič
se
ne
boj
,
ni
sile
,
ne
!
“
„
Saj
sem
tudi
upala
tako
.
Vedela
sem
dobro
,
da
me
nekateri
nalašč
dražijo
.
Toda
strpeti
nisem
mogla
,
da
se
ne
prepričam
sama
.
“
„
In
sicer
,
kaj
je
kaj
novega
?
So
mati
zdravi
?
“
„
Prav
trdni
so
.
Vse
opravijo
doma
.
“
„
Kaj
pa
v
tovarni
?
“
„
Saj
veš
.
Novega
zdravnika
imamo
!
“
...
Maretka
je
zardela
ob
tem
stavku
.
Oči
je
povesila
zmedena
in
se
naglo
ozrla
po
sobi
,
da
bi
skrila
Petru
,
kar
se
je
pojavilo
tako
očitno
na
licu
.
Peter
je
zapazil
,
da
je
beseda
‚
zdravnik
‘
nanjo
vplivala
.
„
Je
lep
fant
,
kaj
ne
?
“
„
Ah
,
Peter
!
“
Maretka
je
tako
bridko
vzdihnila
,
da
se
je
Peter
z
vso
močjo
sklonil
višje
,
segel
po
njeni
roki
,
s
katero
je
dvigala
predpasnik
,
da
si
zakrije
oči
in
ves
razburjen
vprašal
:
„
Maretka
!
Lepo
te
prosim
,
povej
hitro
,
kaj
je
z
njim
?
Kaj
se
je
zgodilo
?
Ne
taji
mi
!
“
V
Petru
je
rastla
strašna
slutnja
.
Zapičila
mu
je
nohte
v
možgane
,
čutil
je
nemir
,
čutil
je
,
kako
mu
vre
kri
v
možgane
,
in
njegovo
srce
je
prosilo
na
kolenih
,
naj
ne
bo
resnica
,
kar
mu
kot
strašen
sum
lega
na
dušo
.
„
Maretka
!
Povej
!
“
„
Peter
,
zdravnik
je
—
hinavec
!
“
„
Hinavec
,
hinavec
—
Maretka
,
ne
razumem
te
.
Hinavec
—
—
zakaj
?
“
„
Peter
,
jaz
pustim
tovarno
in
grem
za
deklo
na
kmete
.
Nič
več
mi
ni
prebiti
!
“
Maretka
je
začela
ihteti
.
Peter
pa
je
govoril
napol
šepetaje
:
„
Ne
,
ne
greš
,
Maretka
!
Ti
nisi
za
težko
delo
.
Tu
ostaneš
—
saj
ti
pomagam
jaz
;
nič
se
ne
boj
.
Saj
kmalu
vse
mine
—
in
vse
bo
drugače
!
Povej
mi
torej
,
zakaj
je
hinavec
novi
zdravnik
.
Meni
ugaja
prav
zelo
!
“
„
Boljši
je
Seme
;
ta
pokaže
zlobnost
kar
naravnost
,
zdravnik
je
pa
zvit
lisjak
!
“
„
Zakaj
?
“
„
Seme
mi
je
danes
razmetal
dva
paketa
žrebljev
in
odtrgal
20
vinarjev
.
Zdravnik
je
to
videl
.
Kasneje
se
je
vrnil
in
mi
dal
krono
—
za
mater
—
je
rekel
.
Tudi
pri
ravnatelju
bo
prosil
zame
,
je
rekel
.
Ali
tista
Korta
,
že
veš
,
tista
je
rekla
,
da
me
hoče
le
ujeti
na
krono
.
Zato
sem
jo
vrgla
proč
—
in
je
ne
maram
,
rajši
beračim
!
“
„
Maretka
,
ne
veruj
tega
!
Korta
je
kača
.
O
zdravniku
tega
ne
morem
verjeti
!
“
„
Res
ne
verjameš
?
“
„
Zares
ne
,
Maretka
!
“
„
Ti
ne
veš
,
kaj
sem
trpela
!
Kar
zbežala
bi
bila
!
“
„
Nič
ne
beži
!
Potrpi
in
bodi
močna
.
Maretka
,
povem
ti
,
da
pride
dan
—
strašen
dan
—
Zaupaj
!
“
Petru
so
se
divje
zasvetile
oči
,
da
je
dekle
osupnilo
,
ko
je
njeno
oko
srečalo
ta
ogenj
.
„
Peter
,
Bog
ne
daj
,
da
bi
mu
kaj
prizadel
!
Lepo
te
prosim
,
ne
ubijaj
!
“
Peter
se
je
nasmehnil
;
le
s
silo
je
vrgel
črno
odejo
na
misli
,
ki
jih
ni
smel
in
ni
upal
izdati
Maretki
.
„
Ne
ubijaj
?
—
Meniš
,
da
sem
tak
!
“
„
Saj
vem
,
da
nisi
—
lahko
noč
!
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Za
pečjo
se
je
zdramila
starica
,
ko
je
Maretka
zaprla
vrata
.
„
Peter
,
moliva
!
“
„
Le
!
“
„
Češčena
si
,
Marija
...
ki
je
za
nas
krvavi
pot
potil
!
“
Peter
se
je
boril
spočetka
v
molitvi
,
vpiral
je
oči
v
razpelo
na
steni
—
a
počasi
je
to
izginjalo
.
Ustnice
so
se
mehanično
gibale
;
v
mladeniču
se
je
dvigal
sum
in
dvom
.
Vero
je
vdahnil
svoji
ljubljenki
,
vero
v
poštenost
zdravnikovo
—
toda
njegova
vera
vanjo
je
trepetala
,
kakor
bilka
na
stepi
—
veter
je
žvižgal
mimo
nje
in
cvilil
:
Vsi
so
enaki
—
vsi
so
enaki
