...Toda
vi
se
ne
bojte
;
moja
usoda
v
tej
hiši
je
različna
od
usode
drugih
...
Mogočno
zaščito
imam
za
seboj
,
in
kadar
se
rešim
,
rešim
tudi
vas
;
tako
bom
imela
v
vsem
svojem
,
tako
nenadoma
strtem
in
uničenem
življenju
vsaj
eno
zadoščenje
!
“
Lady
Helena
pa
se
sama
ni
mogla
premagovati
;
ihtela
je
ves
čas
,
ko
je
govorila
Jerici
te
tolažilne
besede
.
„
Kako
pa
ste
prišli
vi
v
ta
kraj
?
...
Kdo
ste
?
...
In
kakšna
je
vaša
usoda
,
ko
pravite
,
da
se
razlikuje
od
moje
?
“
je
prašala
Jerica
med
solzami
.
„
Čudna
je
bila
moja
pot
!
“
je
odgovorila
lady
Helena
.
“
Tako
čudna
in
neverjetna
,
da
boste
majali
z
glavo
;
saj
včasih
sama
ne
morem
verjeti
,
da
se
je
zgodilo
vse
to
v
resnici
...
Toda
vseeno
vam
hočem
razodeti
svojo
žalostno
zgodbo
—
pred
vsem
v
dokaz
,
da
vam
hočem
biti
odkrita
in
zvesta
prijateljica
v
najini
skupni
nesreči
.
Vedite
torej
,
da
sem
potomka
stare
in
ugledne
angleške
plemiške
rodbine
,
ki
je
dala
dvoru
,
upravi
in
mornarici
Velike
Britanije
že
mnogo
velikih
mož
.
Usoda
je
hotela
,
da
sem
stala
že
v
zgodnji
mladosti
kot
sirota
brez
očeta
in
matere
med
ugankami
sveta
;
mojo
osamljenost
mi
je
olajševal
samo
požrtvovalni
,
nepozabni
stric
—
odličen
angleški
diplomat
—
ki
ga
pa
krije
tudi
že
par
let
hladna
zemlja
.
Po
njegovi
smrti
sem
ostala
osamljena
,
čisto
sama
,
brez
bližnjega
sorodstva
;
toda
moje
veliko
premoženje
mi
je
dopuščalo
živeti
tam
,
kjer
mi
je
bilo
bolj
povšeči
.
Ostala
sem
torej
dalje
časa
na
Dunaju
;
to
mesto
mi
je
bilo
dobro
znano
še
izza
živih
dni
mojega
strica
,
in
tudi
znancev
sem
imela
v
ondotnih
aristokratskih
krogih
toliko
,
kakor
morda
nikjer
.
Sprejela
sem
vabilo
neke
grofovske
hiše
izmed
najimenitnejših
v
Avstriji
—
ne
kot
gost
,
marveč
skoraj
kot
svoja
med
svojci
.
Prav
tu
pa
me
je
čakala
nesreča
.
Naj
vam
povem
,
ko
je
ravno
prilika
,
draga
moja
,
da
je
bilo
moje
srce
dotlej
popolnoma
svobodno
—
to
se
pravi
—
ne
,
res
je
bilo
svobodno
!
Med
velikim
svetom
so
si
ljudje
bolj
tuji
kakor
v
preprostejših
slojih
,
in
srce
,
ki
hrepeni
po
pravi
ljubezni
,
najde
tam
redkokdaj
utešenje
.
Tako
je
bilo
tudi
z
mano
—
dolgo
časa
...
Lahko
si
mislite
,
da
sem
si
želela
ljubljenega
druga
za
življenje
,
kakor
si
ga
želi
nehote
vsaka
mlada
ženska
—
kakor
si
ga
želite
gotovo
tudi
vi
...
Toda
moja
usoda
,
ki
me
je
oropala
že
v
detinstvu
opore
mojih
staršev
in
mi
vsilila
prezgodnjo
samostojnost
,
me
je
storila
nezaupno
.
In
moje
srce
je
ostalo
svobodno
...
ako
ne
vštejem
simpatije
z
mladostnim
tovarišem
,
sinom
prijatelja
mojega
ranjkega
očeta
,
ki
je
zdaj
oficir
v
naši
vojni
mornarici
;
vrl
mlad
mož
je
:
Wheeler
je
njegovo
ime
.
Njegov
oče
je
umrl
v
službi
domovine
kot
žrtev
katastrofe
;
zato
so
cesto
povabili
sina
moji
pokojni
starši
in
moj
stric
...
dasi
so
ravnali
morda
proti
skritim
,
vkoreninjenim
predsodkom
,
ker
jim
ni
bil
enak
po
rodu
.
Bodi
si
kakorkoli
;
ko
je
bilo
sedanjemu
poročniku
Wheelerju
šestnajst
in
meni
trinajst
let
,
sva
se
zmenila
nekoč
v
šali
,
da
bova
,
ko
dorasteva
,
mož
in
žena
...
Otroška
obljuba
!
Pozabila
sva
jo
kmalu
—
menda
oba
...
toda
po
smrti
svojega
strica
sem
se
spomnila
večkrat
tega
tovariša
svojih
ranih
let
,
in
če
bi
se
bila
takrat
srečala
—
kdo
ve
,
nemara
bi
bila
danes
srečen
par
...
zakaj
res
je
vendarle
,
da
je
on
edini
,
ki
bi
se
mu
lahko
zaupala
z
mirnim
srcem
.
Ravno
takrat
pa
sem
prišla
v
tisto
dunajsko
grofovsko
hišo
;
grof
M***
,
soprog
moje
materinske
prijateljice
,
je
zelo
povprečen
človek
—
umevno
je
torej
,
da
opravlja
veleugledno
mesto
v
avstrijski
diplomaciji
.
In
kaj
vse
pride
na
um
avstrijskemu
diplomatu
—
to
,
draga
moja
,
bi
se
slišalo
kakor
pravljica
,
ako
bi
vam
hotela
razlagati
.
Ah
,
ti
diplomati
!
V
Avstriji
je
polno
slovanskih
narodov
—
tri
četrtine
Avstrije
so
slovanske
—
oni
pa
,
ki
vodijo
državo
,
hočejo
vse
te
ogromne
milijone
čilih
in
nadarjenih
narodov
žrtvovati
Nemcem
,
ki
so
—
vsaj
po
mojem
opazovanju
—
najslabši
in
najnezmožnejši
narod
v
monarhiji
.
Nemcem
daje
Avstrija
vse
,
za
Slovana
pa
ne
pozna
pravice
;
in
to
mora
po
mnenju
avstrijskih
politikov
ostati
tako
,
ker
je
tako
že
dolgo
časa
in
bi
bilo
prenerodno
zanje
,
sleči
železno
srajco
navade
.
Naravno
je
,
da
izkušajo
ti
krivicniki
tudi
zadržati
razvoj
svobodnih
slovanskih
narodov
—
da
ne
bi
njihovi
zatirani
sužnji
videli
,
da
tudi
Slovan
lahko
živi
po
človeško
.
Naravnost
neverjeten
strah
imajo
ti
ljudje
pred
tem
,
da
bi
se
okrepila
Srbija
;
zato
iščejo
za
njenim
hrbtom
postojanke
v
Albaniji
—
zato
si
izkušajo
pridobiti
vpliv
med
divjimi
Arnavti
...
Vzdržujejo
jim
vse
polno
šol
,
za
katere
doma
ni
nikoli
denarja
;
zalagajo
jih
s
puškami
,
z
zlatom
—
z
vsem
,
česar
si
poželi
skipetarsko
srce
.
Tudi
jemljo
na
Dunaj
mlade
Arnavte
in
jih
šolajo
—
samo
da
bi
navezali
nase
to
divje
pleme
,
ki
mu
je
vse
deveta
briga
,
kar
ne
diši
po
ropu
in
moritvi
.
Oni
dunajski
grof
je
imel
po
svoji
politični
ulogi
mnogo
stikov
s
temi
poluzvermi
in
z
raznimi
agenti
,
ki
si
jih
izbira
dunajska
diplomacija
izmed
Arnavtov
samih
in
jih
potem
pošilja
v
domovino
,
da
bi
delali
v
njeno
korist
.
Zgodilo
se
je
celo
tu
in
tam
,
da
je
pokazal
katerega
izmed
njih
v
svoji
hiši
;
in
tako
me
je
seznanil
slučaj
z
mladim
Iso
Kemalom
,
ki
je
„
študiral
pravo
“
v
cesarskem
mestu
ob
sinji
Donavi
.
Zdaj
moram
pripomniti
,
da
se
teh
Arnavtov
študije
sicer
ne
primejo
,
da
pa
jih
odlikuje
včasih
nenavadna
,
divja
moška
lepota
.
Isa
Kemal
je
lep
človek
...
to
moram
reči
še
danes
,
ko
ga
preklinjam
;
toda
v
njegovem
lepem
telesu
prebiva
ostudna
,
mrzka
duša
...
“
Lady
Helena
se
je
prekinila
;
grudi
so
se
ji
dvigale
v
razburjenosti
,
in
ogorčena
strast
se
je
zaiskrila
v
njenih
krasnih
očeh
.
Čez
par
minut
je
nadaljevala
:
„
Kako
seje
zgodilo
?
Sama
ne
vem
...
Spomlad
je
bila
...
srce
je
hrepenelo
...
Isa
Kemal
je
prišel
,
videl
in
zmagal
.
Kadar
človek
ljubi
,
je
slep
;
njegova
samoprevara
ovenča
ljubljeno
bitje
z
vsemi
vrlinami
;
tudi
če
je
v
resnici
še
tako
malopridno
.
Ljubezen
hodi
najpogosteje
pred
spoznanjem
;
oči
se
odpro
prepozno
...
Ah
,
to
so
bili
sestanki
v
skritih
kotičkih
dunajskih
parkov
...
bilo
je
jecljanje
strasti
...
bila
je
vsa
njegova
ogromna
,
lopovska
laž
,
ki
jo
je
vrgel
name
kakor
pogubno
mrežo
,
ko
je
spoznal
,
da
sem
njegova
brez
ugovora
in
brez
odpora
,
ker
ga
ljubim
...
Pripovedoval
mi
je
o
divji
lepoti
svoje
domovine
,
o
junaškem
življenju
tam
doli
,
o
tem
,
kako
da
so
ti
ljudje
plemeniti
v
svojem
bistvu
—
in
moja
ljubezen
mu
je
verjela
vse
!
Življenje
v
visoki
družbi
mi
je
bilo
že
od
početka
prehinavsko
in
premalo
odkritosrčno
;
bogata
sem
—
ali
je
čudež
,
če
sem
si
mislila
:
Osrečim
ga
—
njega
in
njegove
;
zadovoljim
se
s
skromno
ulogo
žene
arnavtskega
veljaka
v
srepi
kuli
,
ki
bo
štrlela
uporno
tam
kje
nad
pečinami
in
prepadi
...
Saj
veste
,
kako
bujno
je
ljubeče
srce
v
svojih
sanjarijah
!
—
Šla
sva
z
Dunaja
;
izginila
sem
brez
sledu
—
skoraj
ne
da
bi
bila
napisala
slovo
svojim
znancem
.
To
je
moral
gledati
oni
smešni
dunajski
grof
!
“
Lady
Helena
se
je
nehote
zasmejala
ob
tej
misli
;
toda
obraz
se
ji
je
zresnil
skoraj
mahoma
,
ko
je
nadaljevala
:
„
Pol
leta
sva
potovala
po
vsej
Evropi
;
zdaj
sva
se
grela
v
solnčni
Italiji
,
zdaj
sva
poslušala
šumenje
španjolskega
Gvadalkvivirja
,
zdaj
sva
zrla
v
globine
norveških
fjordov
,
zdaj
v
brezbrezno
zelenje
ruskih
step
.
Zabavalo
naju
je
,
izbrisavati
sled
za
seboj
,
zakaj
to
vem
,
da
so
naju
iskali
...
Moje
premoženje
je
dopuščalo
izpolnitev
vseh
njegovih
želja
;
in
bilo
jih
je
mnogo
!
...
Nazadnje
pa
sem
se
začela
čuditi
,
kako
da
ga
srce
ne
vleče
v
tisto
ljubljeno
domovino
,
o
kateri
je
vedel
na
Dunaju
toliko
lepili
besedi
.
Omenjala
sem
mu
jo
vedno
pogosteje
;
ko
je
razumel
,
kaj
mislim
,
se
mu
je
videlo
,
da
kani
nekaj
.
V
tem
sva
prispela
v
Carigrad
;
tu
mi
je
razodel
željo
,
da
bi
mu
poverila
razpolaganje
z
vsem
svojim
imetjem
.
Oh
.
lopov
!
Takrat
seveda
bi
mu
bila
ugodila
;
česa
ne
stori
ljubeča
ženska
?
Toda
ravno
,
ko
sem
mu
hotela
ustreči
,
izvem
,
da
so
me
postavili
sorodniki
pod
kuratelo
;
nada
Ise
Kemala
je
šla
po
vodi
!
...
Toda
brezčastnež
je
skoval
kmalu
drug
načrt
,
kako
bi
se
okoristil
z
mano
;
udobno
življenje
se
mu
je
bilo
tako
priljubilo
ob
moji
strani
,
da
sem
mu
postala
manj
od
kamna
na
cesti
,
kakor
hitro
je
vedel
,
da
so
mi
moja
sredstva
odtegnjena
...
“
Ta
hip
pa
je
stopila
v
izbico
starikava
sužnja
.
„
Gospodar
hoteti
govoriti
z
Mylady
,
“
je
dejala
in
ošinila
dekleta
s
hudobnim
pogledom
.
Obrnila
je
je
,
ustavila
se
na
pragu
se
enkrat
in
se
ozrla
iznova
na
lady
Heleno
,
češ
:
da
ne
pozabite
!
„
Kaj
je
to
?
“
je
vzkliknila
lady
Helena
nehote
in
se
prijela
za
prsi
.
„
Drugače
me
pusti
vendar
pri
miru
...
ob
tej
uri
...
ne
,
dragica
,
ne
bojte
se
;
nič
hudega
ne
bo
.
Čakajte
me
in
zaupajte
!
“
S
temi
besedami
je
odhitela
in
pustila
Lejlo
samo
pri
Jerici
.
Gruzinka
je
zrla
žalostno
v
dekličino
obličje
;
bila
je
omejene
glave
kakor
navadno
vse
orientalke
,
in
še
dandanašnji
ni
znala
drugega
jezika
kakor
svoje
rodno
gorsko
narečje
in
par
turških
drobtin
.
V
tej
mešanici
je
momljala
z
mehkim
glasom
,
izkušaje
tolažiti
Jerico
s
svojim
prijaznim
,
ptožnim
smehljanjem
in
mahanjem
rok
.
In
nehote
se
ji
je
odsmehavala
sirota
;
tako
dobro
de
nesrečnemu
človeku
,
ako
najde
sočutno
srce
...
Takrat
pa
se
je
vrnila
lady
Helena
;
bralcu
je
znano
,
kaj
se
je
godilo
med
tem
v
Halil
bejevi
sobi
,
kjer
je
obetal
Ali
Kemal
svoje
maščevanje
.
Lady
Helena
ni
hotela
vznemirjati
Jerice
s
poročilom
o
tem
razgovoru
,
dasi
je
bila
sama
še
vsa
osupla
nad
čudnimi
znamenji
,
ki
jih
je
dajal
Ali
Kemal
z
očmi
.
Prišla
je
torej
z
vedrim
,
smehljajočim
se
obrazom
,
sedla
k
Jerici
in
dejala
:
„
Nič
posebnega
ni
;
kdo
ve
,
zakaj
sem
se
tako
prestrašila
!
...
Nadaljujva
torej
mojo
povest
...
Ko
je
Isa
Kemal
videl
,
da
mu
ne
morem
več
nuditi
sijajnega
in
udobnega
življenja
,
se
je
porodil
v
njegovi
glavi
naklep
,
izkoristiti
me
vsaj
še
toliko
,
kolikor
more
.
Vedel
je
,
da
je
vodila
moje
sorodnike
pri
njihovem
koraku
samo
želja
,
rešiti
me
nepremišljeno
zakrivljene
škode
,
in
da
bodo
brez
pomisleka
žrtvovali
zame
,
ako
izvedo
,
da
mi
preti
nevarnost
,
ki
se
da
preprečiti
z
—
denarjem
...
Dan
ali
dva
po
tisti
usodni
novici
me
je
torej
iznenadil
s
predlogom
,
da
me
seznani
s
svojim
bratom
Alijem
,
ki
je
častnik
v
sultanovi
arnavtski
gardi
.
Nič
hudega
ne
sluteča
,
sem
sprejela
predlog
,
da
se
popeljeva
s
tem
divjim
možem
v
Skutari
—
kraj
,
kjer
se
zdaj
nahajate
,
draga
moja
,
je
Skutari
,
turško
mesto
na
azijski
strani
ožine
—
posetit
skupnega
znanca
Halil
beja
,
ki
da
je
sila
ljubeznjiv
in
zabaven
gospod
.
Skoraj
mi
ni
treba
povedati
,
kako
se
je
končal
ta
poset
:
privedla
sta
me
v
to
hišo
in
mi
razodela
,
da
sem
jetnica
—
jetnica
,
dokler
moji
sorodniki
ne
plačajo
visoke
odkupnine
,
ki
se
jim
naznači
ob
ugodnem
času
.
Svobodna
in
nedotakljiva
sem
sicer
—
v
vseh
prostorih
te
hiše
,
Ali
Kemal
,
brat
mojega
zapeljivca
,
mora
imeti
Halila
v
tajinstveni
oblasti
—
drugače
ne
bi
bila
varna
niti
pol
minute
.
Če
bi
se
pa
predrznila
stopiti
samo
v
vežo
ali
klicati
skozi
okno
na
pomoč
...
z
eno
besedo
,
ako
poizkusim
le
najmanjšo
stvar
za
svojo
rešitev
,
sem
izgubljena
;
povedali
so
mi
brez
ovinkov
,
da
ima
človeško
življenje
v
teh
krajih
nizko
ceno
in
da
ne
bo
vedel
nihče
,
kje
in
kam
sem
izginila
...
Hudega
mi
ni
;
toda
srce
me
boli
od
neskončnega
čakanja
,
ki
traja
zdaj
že
par
mesecev
.
“
Ker
je
videla
,
da
ni
še
dovolj
utolažila
Jerice
,
ji
ni
hotela
povedati
,
da
se
konča
to
čakanje
že
jutrišnji
dan
in
da
ostane
potem
sirota
sama
v
tej
zločinski
hiši
,
izročena
staremu
podležu
na
milost
in
nemilost
!
Upala
pa
je
tudi
,
da
se
ji
utegne
v
tem
času
čudežno
posrečiti
,
da
najde
rešilen
izhod
;
ravno
tista
Kemalova
znamenja
z
očmi
so
morda
pomenila
kaj
,
kar
bi
se
dalo
izrabiti
v
prid
nesrečne
tujke
.
„
Če
bi
le
mogla
govoriti
z
Alijem
Kemalom
!
“
je
dejala
sama
pri
sebi
.
„
Ponudila
bi
mu
par
tisoč
odkupnine
tudi
za
njo
;
on
drži
Halila
kakor
v
škripcih
,
in
prepričana
sem
,
da
bi
sprejel
ponudbo
v
svoji
grabežljivosti
...
“
„
Ali
ste
storili
kake
korake
v
svrho
svoje
rešitve
?
“
je
prašala
nato
.
„
A
seveda
,
kako
boste
,
revica
—
med
temi
tujimi
ljudmi
,
ki
se
ne
morete
sporazumeti
z
njimi
!
“
„
O
pač
!
Enkrat
sem
poizkusila
,
“
je
dejala
Jerica
in
povedala
,
kaj
je
storila
v
Zemunu
.
„
Toda
ne
morem
se
nadejati
,
da
bi
bil
moj
korak
dosegel
svoj
namen
...
Kdo
ve
,
ali
me
je
spoznal
oni
mladi
mož
,
in
če
me
je
spoznal
—
ali
je
opazil
in
razumel
!
“
Njena
zapuščenost
ji
je
stopila
mahoma
še
živeje
pred
oči
.
„
Moj
Bog
!
“
je
vzkliknila
in
si
zakrila
obraz
z
rokami
.
„
Kje
bodo
našli
mojo
sled
!
Da
,
da
,
slutnja
jih
je
pač
že
navdala
,
da
so
me
pustili
v
pogubo
:
od
nikoder
ni
pisma
,
od
nikoder
glasu
.
O
,
to
vem
,
da
hodi
oče
okrog
hiše
z
razoranim
čelom
in
ječi
v
tajni
skrbi
!
Morda
celo
že
poizveduje
...
Toda
preden
izve
mojo
usodo
—
ako
jo
kdaj
izve
—
bo
že
zdavnaj
prepozno
!
“
„
Ne
bo
prepozno
,
ljuba
moja
!
“
jo
je
tolažila
lady
Helena
.
„
Ne
bojte
se
ničesar
!
Ako
bom
rešena
jaz
,
ste
rešeni
tudi
vi
...
Kakšno
srce
bi
morala
imeti
,
da
bi
vas
zapustila
?
“
Jerica
pa
je
plakala
neutolažljivo
.
Misel
na
brata
,
ki
bi
storil
zanjo
vse
,
ji
je
bila
v
strašni
bližini
nevarnosti
se
posebno
mučna
—
ravno
ker
je
mislila
,
da
on
ne
ve
za
njo
in
ji
ne
more
pomagali
,
ne
more
geniti
z
mezincem
v
njeno
obrambo
...
Zdajci
pa
je
začula
lady
Helena
klic
—
oster
šepet
,
ki
se
je
oglasil
od
okna
.
Niti
za
hip
ni
dvomila
,
kdo
utegne
biti
;
jasnost
,
da
je
hotel
Ali
Kemal
prej
napovedati
svoj
nenavadni
poset
ob
tej
nenavadni
uri
,
se
ji
je
zdela
umljiva
sama
ob
sebi
.
Z
migom
roke
je
pomirila
Jerico
in
planila
k
omrežju
.
Jerica
ji
je
sledila
s
pogledom
in
videla
med
omrežjem
in
med
nočjo
,
ki
je
temnela
tam
zadaj
,
senco
moške
glave
...
Z
grozo
in
drhtečo
napetostjo
se
je
obrnila
k
steni
.
Pogovor
—
naši
čitatelji
se
ga
še
spominjajo
—
je
trajal
jedva
par
minut
;
a
Jerici
so
bili
ti
kratki
hipi
dolga
,
neskončna
večnost
.
V
temnem
pričakovanju
je
poslušala
šepet
ponočnega
gosta
,
to
nerazumljivo
siketanje
,
med
katerim
se
je
zasvetila
le
tu
in
tam
znana
ji
besedica
.
Zdajci
pa
je
zašumelo
trtovje
;
Jerica
se
je
ozrla
proti
oknu
:
lady
Helena
se
je
obračala
k
njej
—
neznančeva
glava
je
bila
izginila
.
Z
neizmerno
prošnjo
v
očeh
je
pogledala
Jerica
svojo
novo
prijateljico
.
Hotela
je
govoriti
,
prašati
;
a
tolikšno
je
bilo
nje
razburjenje
,
da
je
komaj
izvila
besedico
:
„
Kaj
?
“
Lady
Helena
se
je
spustila
k
njej
nazaj
,
prijela
jo
nežno
okrog
vrata
in
pogledala
negotovo
tja
pred
sebe
,
kakor
da
ne
ve
,
kako
bi
razodela
siroti
novico
,
ki
jo
je
bila
razveselila
in
vznemirila
obenem
.
Takrat
pa
se
je
začul
na
hodniku
drsajoč
korak
,
ki
ga
je
poznala
lady
Helena
dobro
:
koliko
noči
ga
je
poslušala
,
kako
je
smukal
okrog
vrat
,
in
trepetala
,
ali
straži
njen
prag
dovolj
mogočno
—
arnavtska
grožnja
...
Danes
pa
se
te
lopovske
stopinje
niso
ustavile
pred
durmi
...
Zarožljalo
je
—
zaškripalo
—
zavesa
,
ki
je
zastirala
vhod
,
se
je
zgenila
...
Ženske
so
se
zdrznile
in
planile
kvišku
v
neizrekljivi
grozi
.
Tam
,
za
zaveso
,
se
je
začulo
razburjeno
dihanje
človeka
,
ki
ga
žene
mrkla
,
hropeča
strast
...
V
naslednjem
hipu
je
stal
pred
njimi
!
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Halil
bej
je
zdel
po
odhodu
Alija
Kemala
nekaj
časa
nepremično
na
svojem
mindarluku
.
Grožnja
srditega
Arnavta
in
sovraštvo
,
ki
je
zvenelo
iz
nje
,
sta
silno
vplivala
nanj
.
Zdelo
se
je
,
da
se
je
postaral
za
desetletja
.
Da
ga
Ali
Kemal
ne
ljubi
,
je
vedel
že
zdavnaj
;
toda
upal
je
,
da
njegova
mržnja
ni
tako
globoka
in
neiztrebljiva
;
zibal
se
je
v
varljivi
nadi
,
da
čas
zabriše
to
.
kar
je
imenoval
on
v
svoji
lehkomiselnosti
samo
nekladnost
značajev
in
natur
...
Nocoj
je
spoznal
,
da
se
je
varal
.
Ali
Kemal
mu
je
bil
zaklical
besedo
,
ki
je
treščila
v
njegovo
dušo
kakor
tromba
sodnjega
dne
:
Zorka
...
Halil
bej
je
položil
roko
na
obraz
,
ki
so
ga
prepregale
gube
—
pečati
nezmernega
uživanja
—
in
se
zamislil
,
dreveneč
v
strašni
tesnobi
,
ki
ga
je
stiskala
čimdalje
kruteje
za
zgodaj
okorelo
srce
...
Kako
je
že
bilo
?
...
Zorka
...
Stoj
!
...
Ali
ni
bila
vas
—
tam
nekje
v
Makedoniji
...
blizu
Kosovega
polja
...
in
v
vasi
kmet
,
ki
je
imel
hčer
—
da
,
da
,
hčer
z
imenom
Zorka
!
Stari
Dušan
Popović
je
bil
tako
moder
in
pravičen
,
da
so
ga
spoštovali
vsi
,
tudi
Turki
in
Arnavti
;
skrivali
so
svoje
spoštovanje
za
surovimi
besedami
,
a
nihče
se
mu
ni
upal
storiti
zalega
...
In
Zorka
,
njegova
šestnajstletna
hči
—
bila
je
krasna
,
kakor
rosa
na
mladi
roži
;
slepci
so
peli
o
njej
,
trg
in
han
sta
bila
polna
njene
hvale
...
To
je
bilo
takrat
,
ko
je
služil
Halil
bej
še
v
armadi
in
se
mudil
s
svojo
stotnijo
v
onem
kraju
:
grozili
so
nemiri
med
Arnavti
...
In
Halil
bej
je
videl
Zorko
;
ogenj
njenih
oči
je
zapahi
njegovo
dušo
!
...
Ah
,
tisti
peklenski
žar
!
Tisto
kovanje
strasti
v
žilah
in
sencih
...
In
nekega
večera
je
poslal
en
,
Halil
bej
,
deset
vojakov
;
polumrtvo
so
jo
privlekli
v
njegov
stan
—
Popovičevo
Zorko
...
Naslednje
jutro
jo
je
vrgel
pred
prag
,
uničeno
,
polmrtvo
,
blazno
od
studa
in
sramu
.
O
,
vojaška
ljubezen
do
preprostega
dekleta
je
kaj
enostavna
stvar
;
na
svetu
so
države
,
kjer
zoper
vojaka
ni
pravice
—
in
Turčija
je
skoraj
prva
med
njimi
...
Takrat
je
mislil
Halil
bej
,
da
ne
pride
nikoli
dan
sodbe
za
njegov
zločin
;
toda
motil
se
je
...
Že
drugi
dan
se
je
oglasil
maščevalec
...
zdaj
se
spominja
,
zdaj
ga
spozna
!
...
Sredi
ceste
je
streljal
nanj
mlad
Arnavt
visoke
rasti
in
divjega
,
neukrotljivega
pogleda
;
saj
so
mu
ga
kazali
že
prej
,
da
zalezuje
Popovičevo
hčer
.
Bilo
je
pravzaprav
vseeno
:
če
je
ne
bi
bil
uplenil
Halil
bej
,
bi
jo
bila
doletela
prej
ali
slej
enaka
usoda
od
Arnavta
,
ki
jo
je
ljubil
...
A
zdaj
se
je
razsrdil
divji
fant
in
je
streljal
nanj
;
toda
kroglja
je
izgresila
cilj
,
Arnavta
so
prijeli
,
bičali
do
krvi
in
vrgli
razmesarjenega
v
zapor
,
da
ga
obesijo
drugo
jutro
vpričo
vse
vasi
kot
svarilen
zgled
.
Halil
se
je
že
veselil
,
kako
bo
vodil
eksekucijo
in
se
solnčil
v
strahu
in
trepetu
ubogega
ljudstva
;
ko
pa
je
zjutraj
oblekel
uniformo
in
ukazal
privesti
jetnika
,
so
mu
prišli
vojaki
javit
vsi
preplašeni
,
da
je
mladi
Arnavt
izginil
—
vrag
znaj
kako
—
iz
zaprte
,
zaklenjene
,
strogo
zastražene
temnice
...
Vse
,
kar
so
našli
,
je
bila
krvava
luža
—
kri
,
ki
je
tekla
iz
njegovega
razbitega
mesa
,
razmesarjenega
od
bičev
in
palic
;
in
s
to
krvjo
je
bil
zapisal
jetnik
na
umazano
steno
—
s
prstom
,
pomočenim
v
lastno
kri
—
široko
in
preteče
je
začrtal
arnavtsko
besedo
:
osveta
!
...
Strašna
beseda
;
najstrašnejši
pa
je
nje
pomen
v
jeziku
Skipetarov
!
Amavt
ne
odpušča
,
ne
pozabi
—
on
pomni
čez
sedemkrat
sedem
let
...
Tisti
mladenič
je
bil
sin
odličnega
velikaša
;
Halil
je
bil
skoraj
vesel
,
da
je
pobegnil
,
in
ga
ni
preganjal
,
ni
se
znesel
nad
njegovimi
,
da
ne
bi
razbrzdal
upora
med
jeclva
pomirjenim
plemenom
...
Pač
pa
je
trepetal
noč
in
dan
pred
maščevanjem
,
ki
ga
je
slutil
neprestano
nad
svojo
glavo
.
Dal
se
je
stražiti
kakor
sultanovo
zakladnico
—
toliko
da
je
zatisnil
oči
ponoči
...
in
ko
se
mu
je
ponudila
čez
teden
dni
prilika
,
je
zamenjal
svoje
mesto
z
lažjo
in
varnejšo
nalogo
na
drugem
koncu
Turčije
...
Tistemu
mladeniču
menda
ni
bilo
ime
Ali
Kemal
—
takrat
še
ne
!
Allah
vedi
,
kako
sta
prišla
do
tega
imena
,
on
in
brat
njegov
...
Toda
prejle
—
prej
je
spoznal
njegove
srdite
,
maščevalne
oči
,
spoznal
je
divji
trepet
gneva
v
mišicah
njegovega
obraza
...
Da
,
da
.
to
je
on
,
osvetnik
Zorke
Popovičeve
,
ki
so
jo
našli
tri
dni
po
Halilovem
zverinstvu
obešeno
na
gozdnem
parobku
!
...
Pohotnež
se
je
udaril
s
pestmi
po
čelu
in
zaječal
iz
dna
svoje
podle
,
bojazljive
duše
.
Čutil
je
,
da
ni
milosti
zanj
:
prej
bi
razkopal
z
golimi
rokami
vse
one
divje
skipetarske
gore
,
kakor
potolažil
sovraštvo
Alija
Kemala
...
In
rešitve
ni
;
zdaj
ve
,
da
ima
oficir
arnavtske
garde
orožje
,
s
katerim
ga
ne
more
izgrešiti
.
In
padišah
ne
pozna
usmiljenja
z
ljudmi
,
ki
so
se
pregrešili
zoper
varnost
njegovega
vzvišenega
življenja
!
Na
to
ni
niti
mislil
več
,
da
je
hotel
izviti
Aliju
Kemalu
lady
Heleno
,
ki
ga
je
mikala
že
od
prvega
dne
v
svoji
nežni
severni
lepoti
;
niti
spomnil
se
ni
,
da
je
hotel
ponuditi
Arnavtu
visoko
svoto
denarja
,
ako
mu
jo
odstopi
;
mislil
je
le
na
to
,
da
je
obsojen
.
Čez
nekaj
časa
se
mu
je
zazdelo
,
da
je
Ali
Kemal
poosebljena
usoda
,
ki
začrta
vsakemu
človeku
enkrat
konec
njegove
sreče
,
mejo
njegovih
dni
.
In
odleglo
mu
je
ob
tej
misli
:
najboljše
v
mišljenju
Turka
je
to
,
da
se
tako
lahko
potolaži
z
usodo
.
„
Kismet
!
“
je
zamrmral
Halil
bej
in
vstal
s
svojega
mindarluka
.
Usoda
!
...
Ah
,
ta
neizprosni
Kismet
!
...
Toda
—
kakor
je
usoda
zapisala
v
svojo
knjigo
njegovo
pogubo
,
tako
mu
je
bila
dala
možnost
in
priliko
,
da
si
poslajša
tedne
—
ali
nemara
samo
še
dni
,
samo
še
ure
—
ki
so
mu
dane
,
preden
napoči
temni
hip
,
po
katerem
ni
več
življenja
—
ni
več
strasti
in
uživanja
.
Ali
ga
ne
čaka
tam
gori
pri
lady
Heleni
omamen
,
nedotaknjen
cvet
iz
tuje
dežele
,
dekle
kakor
kelih
sladkega
pozabljenja
?
...
Halil
bej
,
srkaj
minute
,
preden
te
objame
noč
!
...
Hiti
,
Halil
bej
;
zakaj
bliža
se
ura
,
ko
boš
mrlič
,
zagreben
kdo
ve
kje
brez
spomenika
,
ali
bledo
truplo
,
trohneče
na
Bosporovem
dnu
...
Hladna
misel
o
smrti
je
učinkovala
na
podleža
kakor
ostroga
.
Da
,
nasrebati
se
življenja
,
dokler
ne
leže
med
kupo
in
ustnice
vsa
neizmernost
,
ki
loči
bitje
od
nebitja
!
Kakor
pijan
je
zbežal
gor
,
da
žrtvuje
Jerico
svoji
omami
...
Za
par
trenotkov
se
je
ustavil
pred
vrati
;
tako
čudno
mu
je
zastajala
sapa
...
Ne
da
bi
se
mu
bila
oglašala
vest
;
o
ne
!
Toda
nocoj
se
mu
je
zdelo
v
resnici
,
da
je
to
,
kar
hoče
storiti
—
in
kar
je
bil
storil
že
tolikokrat
v
svojem
črnem
,
propalem
življenju
—
nekaj
ogromnego
,
usodnega
...
Morda
ravno
zato
,
ker
je
slutil
,
da
bo
to
njegov
zadnji
greh
!
Odločil
se
je
naglo
in
vstopil
.
Ko
pa
je
zagledal
ubogo
žrtev
pred
seboj
,
ga
je
prevzelo
zopet
tisto
čuvstvo
;
zastrlo
mu
je
pogled
kakor
pajčolan
sopare
.
Par
trenotkov
ni
videl
ničesar
več
;
majal
se
je
kakor
pijan
.
Nato
se
je
zjasnilo
pred
očmi
;
pogled
se
je
zableščal
v
zverskem
pohlepu
,
gabno
rezanje
je
razklenilo
ustnice
,
oblila
jih
je
slina
pohlepa
...
Takrat
pa
je
planila
lady
Helena
med
tigra
in
njegov
plen
.
Oči
so
se
ji
iskrile
v
mrzlem
srdu
,
polne
zaničevanja
;
nje
vitki
stas
se
je
vzravnal
kakor
postava
angela
pred
zaklenjenim
paradižem
.
Nedotakljivost
kraljice
je
odela
nesrečno
žensko
v
tem
strašnem
trenotku
.
„
Proč
od
tod
,
lopov
!
“
je
izpregovorila
z
zamolklim
,
skoraj
neslišnim
glasom
,
tresočim
se
od
preziranja
.
Dvignila
je
roko
in
jo
iztegnila
v
zapovedujoči
gesti
.
Halil
bej
se
je
zdrznil
—
zvil
se
,
kakor
da
mu
je
zableščal
pred
očmi
plameneči
meč
arhangela
.
Lady
Helena
je
poznala
to
kretnjo
:
bila
je
njegov
običajni
odgovor
,
kadar
mu
je
vrgla
v
obraz
onečaščajočo
besedo
.
Da
!
Včasih
se
je
dal
odpoditi
s
to
besedo
kakor
z
bičem
;
toda
nocoj
je
bilo
vse
drugače
...
Nocoj
ni
zalezoval
Helene
,
ki
se
ji
je
bil
odrekel
,
videč
,
da
ne
zmore
Alija
Kemala
,
ki
dviga
proti
njemu
tako
strašno
orožje
;
nocoj
je
prišel
,
da
zagrabi
plen
,
ki
je
bil
njegov
!
Bejev
obraz
se
je
raztegnil
v
ostudnem
rezanju
;
vzravnal
se
je
pred
Heleno
,
predrznost
se
je
vrnila
v
njegove
oči
.
In
zmajal
je
z
glavo
:
„
Čisto
brez
povoda
se
vznemirjate
,
mylady
!
“
je
dejal
s
porogljivim
glasom
.
„
Zagotavljam
vas
,
da
ne
mislim
—
niti
ne
mislim
—
na
to
,
da
bi
vam
delal
neprilike
...
Kje
,
vraga
!
Saj
se
morate
vendar
spominjati
,
da
sem
vljuden
človek
in
da
se
vam
doslej
še
ni
bilo
treba
pritoževati
o
meni
!
Ne
,
ne
,
mylady
,
pomirite
se
:
saj
ne
prihajam
k
vam
—
kakor
mi
je
bogme
žal
,
da
ne
marate
mojih
posetov
...
Primoran
sem
vas
le
nadlegovati
s
svojo
neljubo
navzočnostjo
—
da
namreč
spremim
to
damo
v
drugo
sobo
,
ki
je
pripravljena
zanjo
!
...
“
To
rekši
se
je
ozrl
z
ostudnim
pogledom
na
Jerico
in
cmoknil
nehote
z
ustnicami
.
Jerica
je
zaječala
in
se
stisnila
k
zidu
,
zakrivaje
si
oči
z
rokami
.
Besed
Halila
beja
ni
razumela
,
toda
čutila
je
pomen
te
situacije
v
vsej
njegovi
razgaljenosti
.
Nič
manjši
nemir
pa
tudi
ni
navdajal
lady
Helene
,
ki
je
vedela
,
da
igra
za
vse
—
morda
celo
za
svoje
in
Jeričino
življenje
—
ako
hoče
izpolniti
besedo
,
ki
jo
je
bila
dala
pravkar
nesrečni
deklici
.
Toda
nevarnost
jo
je
skrbela
najmanj
;
težilo
jo
je
samo
vprašanje
,
ki
se
je
oglašalo
v
tem
kratkem
trenotju
:
kaj
naj
stori
,
da
zavrne
to
podlo
zver
v
človeški
podobi
—
vsaj
še
nocoj
—
vsaj
do
jutri
zvečer
,
ako
je
že
ni
mogoče
odgnati
popolnoma
.
„
Poslušajte
!
“
je
dejala
Helena
.
„
Vi
veste
,
da
ne
ostanem
več
dolgo
v
položaju
,
ki
mi
ga
je
naložila
ničvrednost
vaših
pajdašev
in
vaša
lastna
.
Kmalu
bom
zopet
svobodna
...
razpolagala
bom
s
svojo
osebo
in
s
svojimi
...
sredstvi
.
“
„
Lahko
da
,
“
je
pokimal
Halil
bej
brezbrižno
.
„
Ali
ne
bi
bilo
mogoče
,
okrajšati
najin
razgovor
...
spričo
teh
veselih
dejstev
?
...
“
„
To
je
moj
namen
!
“
je
odgovorila
lady
Helena
visokomerno
,
dasi
ji
je
prešinil
srce
strah
,
da
bo
Halil
bej
zavrnil
njeno
ponudbo
.
„
Zato
vas
prašam
—
ali
bolje
—
povem
vam
,
da
bi
bila
pripravljena
žrtvovati
mnogo
za
to
,
če
raztegnete
pogoje
,
pod
katerimi
prebivam
jaz
v
tej
hiši
,
tudi
na
damo
,
ki
je
došla
nocoj
.
“
„
Kaj
si
mislite
vzlasti
pod
temi
pogoji
?
“
„
Popolno
nedotakljivost
osebe
;
nadalje
to
,
da
odide
,
kadar
odidem
jaz
...
Da
ostane
do
konca
pod
mojim
varstvom
in
v
moji
bližini
;
z
eno
besedo
,
da
se
niti
več
ne
zanimate
zanjo
.
V
ta
namen
bi
žrtvovala
jako
visoko
svoto
...
“
„
V
svoje
obžalovanje
vam
moram
povedati
,
mylady
,
“
je
odgovoril
Halil
bej
ironično
,
premagujoč
trudoma
svoj
razdraženi
pohlep
,
„
da
ne
bi
bila
nobena
svota
dovolj
visoka
—
ne
glede
na
to
,
da
je
še
veliko
vprašanje
in
odvisno
od
raznovrstnih
okolnosti
,
ali
boste
res
tako
kmalu
razpolagali
s
svojo
svobodo
in
svojimi
sredstvi
...
“
„
Ni
se
bati
!
“
je
vzkliknila
lady
Helena
ponosno
.
„
Z
vso
pravico
domnevam
,
da
so
mi
moji
sorodniki
v
tem
trenotku
že
na
sledi
;
in
kadar
izvedo
,
kje
naj
me
iščejo
,
je
njih
volja
—
volja
Anglije
!
Ne
pozabite
tega
.
“
Halil
bej
se
je
zaničljivo
nasmehnil
;
moral
je
že
vedeti
,
da
za
žrtvami
,
ki
jih
zakleplje
on
v
svoji
zločinski
hiši
,
ni
sledov
v
zunanjem
svetu
.
Lady
Heleni
pa
se
je
zasvetila
dobra
misel
.
„
Stavila
bi
vam
pa
tudi
še
drugačen
predlog
,
“
je
izpregovorila
naglo
.
„
Baš
zato
,
ker
ni
gotovo
,
kdaj
bom
razpolagala
s
svojo
svobodo
...
Ali
vam
še
ni
prišlo
na
misel
,
da
bi
si
lahko
prisvojili
vi
dobiče
...
ki
ga
hočeta
izsiliti
brata
Kemala
od
mojih
sorodnikov
?
Ako
mi
daste
možnost
,
obvestiti
jih
,
bi
lahko
v
par
dneh
zelo
pomnožili
svoje
bogastvo
...
“
Halil
bej
je
prebledel
in
iztegnil
obedve
roki
;
malo
je
manjkalo
,
da
ni
odskočil
.
„
Nehajte
,
mylady
!
“
je
vzkliknil
z
zamolklim
glasom
.
„
Niti
besedice
ne
izpregovorim
več
o
vaši
ponudbi
.
“
„
Aha
!
“
je
menila
lady
Helena
.
„
To
je
zato
,
ker
se
bojite
Alija
Kemala
.
“
„
Prihranite
si
vsa
domnevanja
,
mylady
!
“
je
siknil
Halil
bej
strupeno
.
„
Vsekakor
pa
vas
ta
tujka
nič
ne
briga
;
ona
ni
v
nikaki
zvezi
z
vami
,
nje
se
ne
tičejo
obljube
,
ki
sem
jih
dal
Aliju
Kemalu
glede
vaše
osebe
;
zato
pojde
z
menoj
!
“
To
rekši
je
storil
korak
proti
Jerici
,
da
bi
jo
prijel
za
roko
.
Jerica
je
vzkriknila
z
glasom
smrtne
groze
.
Toda
lady
Helena
je
bila
hitrejša
od
starega
propaleža
.
Kakor
blisk
je
planila
vmes
in
sunila
Halila
s
silo
,
kakršne
ne
bi
bil
pričakoval
nihče
od
njenih
nežnih
rok
.
Bej
je
odletel
daleč
v
stran
,
lady
Helena
pa
se
je
postavila
pred
nesrečnico
kakor
živa
stena
;
v
njeni
roki
se
je
zasvetil
majhen
revolver
in
uprl
svoje
votlo
oko
na
Halila
.
Halil
bej
je
izbuljil
oči
.
„
Odkod
imate
orožje
?
“
je
kriknil
napol
besno
,
napol
osuplo
.
„
To
vas
naj
ne
briga
!
“
je
dejala
Helena
s
tihim
,
komaj
slišnim
glasom
,
tresočim
se
v
srditi
odločnosti
.
“
Vedite
samo
,
da
strelja
dobro
;
in
vedite
,
da
ustrelim
,
kakor
hitro
storite
le
še
en
korak
proti
tej
siroti
.
Vedite
,
da
jo
bom
branila
do
zadnjega
diha
;
ne
morete
se
je
torej
dotekniti
,
ne
da
bi
se
doteknili
mene
—
ne
da
bi
si
nakopali
maščevanje
Alija
Kemala
.
Pazite
!
Ako
pa
me
primorate
,
rabiti
orožje
,
vedite
,
da
vas
ne
ubijem
:
samo
ranila
vas
bom
—
prihranim
vas
Kemalovi
osveti
.
Zato
ne
poizkušajte
doseči
svojega
namena
s
silo
,
češ
:
ali
izvršim
,
kar
namerjam
,
ali
pa
poginem
,
in
potem
je
itak
končano
...
Pomnite
,
da
je
ta
ubožica
moja
sestra
v
nesreči
,
nerazdružljiv
del
mojega
bitja
,
in
nje
usoda
del
moje
usode
,
dokler
mi
je
mogoče
braniti
jo
!
“
Bej
je
bil
premagan
.
Videl
je
,
da
nocoj
ne
doseže
svojega
cilja
,
ako
se
noče
izročiti
Arnavtovemu
srdu
.
Toda
penil
se
je
od
gneva
.
„
Grem
,
mylady
!
“
je
siknil
.
„
A
čuvajte
se
!
Ni
še
napočil
konec
vseh
dni
,
in
pripeti
se
lahko
,
da
se
boste
kesali
zaradi
nocojšnjega
večera
!
“
Nato
je
odšel
,
ogibaje
se
s
pogledom
lady
Helene
,
ki
mu
je
sledila
s
očmi
,
dokler
ni
zamrl
njegov
korak
na
preprogah
,
ki
so
pokrivale
hodnike
.
Nato
je
pogledala
otožno
mali
samokres
,
ki
je
ležal
v
njeni
dlani
in
se
svetlikal
z
medlim
bleskom
.
Zavarovala
je
petelina
,
spravila
orožje
v
nedrije
,
kjer
ga
je
nosila
neprestano
,
in
se
obrnila
k
Jerici
.
Molče
,
brez
besede
,
sta
si
padli
ženski
okrog
vratu
in
se
poljubili
,
plakaje
s
tihim
,
tolažečim
plačem
dveh
src
,
ki
vesta
,
kaj
je
gorje
na
tem
svetu
...
Vrnimo
se
zdaj
k
našim
junaškim
prijateljem
,
ki
so
našli
v
nevarni
noči
svojega
bega
zaveznike
in
prijatelje
na
krovu
angleške
ladije
„
Victory
“
!
Nemogoče
je
popisati
občutke
,
ki
so
navdali
Ivana
in
Dušana
v
trenotku
,
ko
sta
zopet
zagledala
mnogojezicni
izvesek
hotela
„
Des
Cinq
Nations
“
.
Kako
malo
časa
ju
je
ločilo
od
trenotka
,
ko
sta
stopila
iz
te
hiše
,
polna
nade
,
da
se
vrneta
z
vestmi
o
izgubljeni
Jerici
!
Kaj
vse
ju
je
bilo
doletelo
,
odkar
sta
iskala
teh
sledov
—
in
kako
malo
,
kako
malo
sta
bila
pridobila
!
Toda
ljubečemu
srcu
je
tudi
malo
nekaj
;
in
ko
sta
se
približala
svojemu
bivališču
,
se
je
obema
skrčila
duša
v
silni
napetosti
,
kaj
jima
prinese
prihodnjih
par
minut
.
Ali
najdeta
Birbantinija
,
sodruga
Schrattenovega
,
v
njegovem
zatišju
?
Ali
se
jima
posreči
izvedeti
od
njega
izlepa
,
kar
želita
?
Ali
najdeta
vsaj
možnost
,
dobiti
ga
v
svojo
oblast
in
izsiliti
njegovo
skrivnost
?
Nešteto
vprašanj
jima
je
zavrelo
v
možganih
;
toda
trebalo
je
ravnati
naglo
in
razmišljati
pozneje
—
tako
je
že
od
nekdaj
v
življenju
,
ki
rado
postavlja
vse
teorije
na
glavo
.
„
Kako
se
razdelimo
zdaj
?
“
je
rekel
Dušan
in
se
ustavil
v
primerni
razdalji
od
hotela
„
Des
cinq
Nations
“
,
da
je
bil
še
skrit
očem
njegovih
prebivalcev
.
„
Preveč
nas
ne
sme
priti
v
hotel
,
da
ne
vzbudimo
suma
;
vsekakor
pa
nas
mora
biti
dovolj
.
da
opravimo
...
Birbantini
je
skoraj
gotovo
umen
človek
,
a
vendar
se
lahko
zgodi
,
da
bomo
primorani
rabiti
silo
.
“
„
Prvo
,
kar
se
mi
zdi
potrebno
,
“
je
menil
Ivan
,
„
je
,
da
ostanejo
naši
gospodje
zavezniki
v
rezervi
,
za
skrajnjo
silo
.
Ozirati
se
moramo
na
to
,
da
imajo
oni
sami
svoje
še
nedovršeno
podjetje
in
da
jih
torej
ne
gre
brez
potrebe
izpostavljati
v
naše
namene
;
nadalje
pa
moramo
vpoštevati
,
da
mora
biti
njihova
pomoč
pred
vsem
bolj
—
kako
naj
rečem
?
—
diplomatskega
značaja
.
Baš
zaradi
tega
pa
ne
smemo
kazati
brez
potrebe
,
da
imamo
v
njih
zaslombo
in
sploh
kake
zveze
z
njimi
.
“
Odmev
tega
naziranja
je
bil
precej
različen
.
Dočim
je
naša
jugoslovanska
družbica
pritrjevaje
kimala
z
glavami
,
je
bilo
„
trojnemu
sporazumu
“
očividno
nerodno
,
ostati
križemrok
.
Vzlasti
Kazakov
je
ugovarjal
prav
ogorčeno
.
„
Čort
vozmi
!
“
je
hitel
,
mahaje
z
rokami
:
„
Zaveza
je
zaveza
!
Kako
boste
pa
gledali
na
nas
,
če
vas
bomo
samo
spremljali
?
“
„
Gospodje
imajo
vendarle
prav
,
“
je
rekel
nazadnje
poročnik
Wheeler
,
ki
je
sodil
najtrezneje
.
“
Mislim
,
da
smem
priznati
to
,
ne
da
bi
dal
nam
samim
slabo
izpričevalo
.
Skoraj
izključeno
je
tudi
,
da
bi
naleteli
v
hotelu
samem
na
posebne
težkoče
.
Da
pa
ne
zaostanemo
popolnoma
,
bi
predlagal
,
naj
gre
Kazakov
z
vami
.
“
„
Izborno
!
“
je
pritrdil
Dušan
.
„
V
hotel
pojdemo
torej
gospod
Kazakov
,
Ivan
in
jaz
;
Jovo
in
Marko
naj
se
držita
blizu
kje
pri
vratih
—
ostali
pa
čakajte
tu
v
bližini
v
primerni
razdalji
,
da
boste
pri
roki
,
ako
bi
vas
bilo
treba
.
Toda
upajmo
,
da
ne
bo
sitnosti
.
“
Po
tem
kratkem
pregovarjanju
se
je
napotila
določena
trojica
nemudoma
v
hotel
;
prej
pa
sta
naša
prijatelja
še
naročila
Jovu
in
Marku
,
da
naj
kakorkoli
zadržita
vsakogar
,
kdor
bi
hotel
vstopiti
ali
oditi
in
bi
bil
le
malce
podoben
Birbantiniju
,
ki
sta
ga
poznala
po
Dušanovi
fotografiji
.
Krivonosi
armenski
vratar
je
pozdravil
došlece
z
globokimi
pokloni
in
s
potuhnjenim
,
poizvedujočim
pogledom
.
Pojavljenje
Kazakova
,
novega
tovariša
,
ga
po
vsem
videzu
ni
bas
zazibalo
v
brezskrbnost
.
Dušan
je
potisnil
krivonosca
brez
dolgega
uvoda
v
duplini
podobno
čumnato
,
kjer
je
čakal
na
goste
hotela
„
Des
cinq
Nations
“
,
in
mignil
tovarišema
za
seboj
.
„
Čujte
,
“
je
dejal
vratarju
.
„
Dopoldne
sem
se
seznanil
z
grofom
Rosettijem
,
ki
stanuje
pri
vas
...
“
Armenec
ga
je
pogledal
in
napravil
neveden
obraz
,
ki
je
postal
še
nevednejši
,
ko
je
ujel
opazujoče
poglede
trojice
.
„
Grof
Rosetti
?
...
Ne
poznam
tega
gospoda
...
“
Toda
Dušan
je
bil
dovolj
psihologa
,
da
je
videl
na
prvi
pogled
,
da
Armenec
ne
govori
resnice
.
„
No
,
kajpak
,
“
je
nadaljeval
brezbrižno
.
„
Grof
Rosetti
stanuje
tu
...
Evo
vam
zlatnik
,
in
spomnite
se
.
Govoriti
bi
imel
z
njim
v
jako
važni
zadevi
.
Dajte
,
peljite
naju
k
njemu
.
“
„
Gospod
,
“
je
odgovoril
Armenec
,
„
gospod
grof
Rosetti
res
ne
stanuje
pri
nas
...
Izginil
je
—
od
včeraj
ga
ni
več
videti
.
Včeraj
zjutraj
je
plačal
račun
,
rekoč
,
da
se
vrne
popoldne
;
toda
ni
ga
bilo
nazaj
...
mislim
torej
,
da
je
odpotoval
...
“
„
Dobro
,
“
je
dejal
Ivan
z
odločnim
glasom
.
„
Ti
misliš
—
midva
bi
rada
videla
.
Pokaži
nama
njegovo
sobo
!
“
„
Za
Krista
,
gospodje
,
tega
ne
!
Kako
vas
bom
vodil
v
njegovo
sobo
,
ko
ga
res
ni
doma
!
“
„
Morda
ga
pa
nisi
videl
,
ko
se
je
vrnil
...
Le
pelji
nas
gor
!
“
„
In
ko
vas
niti
ne
poznam
!
...
Kateri
vratar
vodi
neznance
v
sobe
svojih
gostov
?
“
„
Pa
stori
ti
prvi
,
če
jih
ni
še
nobeden
pred
teboj
!
je
vzkliknil
Dušan
nestrpno
.
„
Čuj
,
Armence
:
ako
naju
pelješ
v
Rosettijevo
sobo
,
dobiš
še
en
zlatnik
,
in
ako
je
doma
,
še
enega
.
“
„
Gorje
mi
!
“
je
vzdihnil
Armenec
in
vzel
svoje
ključe
.
„
Zaslužil
bom
torej
samo
enega
...
Kajti
gospoda
grofa
res
ni
v
tej
hiši
...
“
„
Potem
si
še
bolj
brez
skrbi
;
žuri
se
!
“
je
vzkliknil
Dušan
,
ki
deloma
ni
verjel
vratarju
,
smrdečemu
po
zločinu
že
na
deset
korakov
,
deloma
pa
si
je
obetal
vseeno
korist
od
pogleda
v
Birbantinijevo
sobo
,
če
bi
tudi
njega
ne
bilo
doma
.
Vratar
je
odstokal
naprej
,
naši
prijatelji
pa
so
šli
za
njim
;
in
v
svoje
nemajhno
presenečenje
sta
gledala
Ivan
in
Dušan
,
kako
je
odklenil
Armenec
vrata
,
ki
so
ležala
njuni
sobi
ravno
nasproti
!
Z
napeto
radovednostjo
sta
stopila
na
prag
.
Notranjost
sobe
je
pričala
o
vsej
udobnosti
,
kakršna
vlada
po
hotelih
a
la
„
Cinq
Nations
“
;
to
pomeni
,
da
nisi
vedel
,
ali
stojiš
v
brlogu
,
človeškem
stanovanju
ali
slabo
dišeči
ropotarnici
,
kamor
so
postavili
vegasto
mizo
,
dva
že
zdavnaj
doslužena
stola
,
zarjavel
železen
umivalnik
in
posteljo
v
razvalinah
,
pogrnjeno
z
umazano
in
razcefrano
odejo
,
ki
je
budila
tvojemu
nosu
že
od
daleč
predstave
o
celih
bataljonih
stenic
.
„
Visokorodje
se
izvoli
izprehajati
,
“
je
zagodel
Kazakov
izza
hrbta
naših
prijateljev
s
svojim
mogočnim
kazaškim
basom
.
„
Zdi
se
,
da
smo
opravili
hitreje
,
nego
si
želimo
.
“
Ivan
in
Dušan
nista
našla
besede
v
prvem
hipu
.
Zavedela
sta
se
šele
zdaj
,
da
sta
verovala
na
tihem
z
naivno
neomajnostjo
,
da
se
mora
,
ko
stopita
v
to
sobo
,
ustaviti
pred
njima
Birbantini
,
preplašen
in
osupel
,
zaloten
nemara
sredi
intrige
,
ki
je
stalo
Jerico
in
njene
drage
toliko
gorja
.
„
Ni
ga
!
“
je
vzkliknil
Ivan
nazadnje
z
zamolklim
glasom
.
„
Ni
ga
tu
!
“
Umazane
stene
so
se
majale
okrog
njega
v
obupnem
čuvstvu
razočaranja
.
Zdajci
pa
mu
je
šinila
v
glavo
druga
misel
.
„
Ako
je
to
sploh
njegova
soba
!
“
je
vzkliknil
.
„
Kdo
pa
ve
!
Dušan
,
pazi
na
krivokljuna
,
da
ne
začne
škandala
;
mi
moramo
vsekakor
pogledati
,
ali
priča
sploh
kaka
sled
v
tem
hlevu
,
da
je
živel
v
njem
grof
Rosetti-Birbantini
...
“
Dušan
je
pokimal
in
se
obrnil
k
Armencu
:
„
Kaj
stojiš
tam
zunaj
,
prijatelj
?
Stopi
noter
,
da
nam
poveš
—
tako
,
da
,
nič
se
ne
boj
!
—
vi
,
batjuška
,
pa
bodite
tako
dobri
in
pazite
nanj
...
“
Med
tem
,
ko
je
govoril
,
je
bil
prijel
vratarja
za
rokav
in
ga
potegnil
v
sobo
,
Kazakov
pa
mu
je
pomagal
s
tem
,
da
je
potisnil
svoje
koleno
zbeganemu
krivonoscu
prav
brezobzirno
na
plat
pokore
.
Nato
je
vstopil
še
sam
,
zaprl
vrata
za
seboj
in
se
postavil
k
njemu
v
pozi
,
ki
je
govorila
:
„
Pisni
,
pa
ti
zavijem
vrat
!
“
„
Ne
predrzni
se
izustiti
glasu
!
“
je
velel
Dušan
tiho
.
„
Primorani
smo
preiskati
stvari
gospoda
grofa
;
s
seboj
ne
vzamemo
bržkone
ničesar
...
torej
molči
,
ako
ti
je
življenje
drago
.
“
To
rekši
se
je
spravil
z
Ivanom
na
preiskavo
.
Seveda
,
iztikati
skoraj
nista
imela
kje
...
Zaman
sta
obrnila
žepe
par
ponošenih
oblek
,
ki
so
visele
v
omari
za
vrati
;
tudi
na
mizi
ni
bilo
drugega
kakor
par
drobtin
tobaka
.
Toda
Dušan
je
odprl
miznico
:
bila
je
polna
umazanih
robcev
,
časopisov
in
brezpomembnih
,
zmečkanih
koscev
papirja
.
Ivan
mu
je
gledal
ves
čas
preko
rame
in
posegel
tu
in
tam
v
predal
:
roka
se
mu
je
tresla
od
razburjenja
.
„
Zdi
se
,
da
mož
,
ki
biva
tukaj
,
sežiga
svoja
pisma
,
“
je
dejal
Dušan
majaje
z
glavo
.
„
Stoj
,
kaj
pa
je
to
?
“
„
Pisemski
ovoj
!
“
Ivan
je
vzkliknil
—
skoraj
zavriskal
je
—
segel
v
predal
in
dvignil
zmagoslavno
moder
ovoj
,
kakršne
rabijo
navadno
za
trgovska
pisma
.
„
In
pisava
—
Dušan
!
—
to
je
pisava
von
Schrattena
!
...
Naslov
...
hahaha
!
—
Grof
Rosetti
!
...
Zdaj
vaju
imamo
,
Herr
von
Schratten
in
Graf
Rosetti
!
“
V
burnem
veselju
se
je
vrgel
naš
rojak
prijatelju
okrog
vratu
.
„
Saj
sem
ti
rekel
,
da
ne
obupajmo
!
“
je
dejal
Dušan
Jerišič
z
veselim
,
razburjenim
glasom
.
„
Čim
več
uspehov
bo
,
tem
pogosteje
se
bodo
vrstili
...
A
poglej
!
“
je
vzkliknil
s
presenečenjem
,
ko
je
pogledal
ovitek
natančneje
.
„
Poštna
znamka
je
avstrijska
...
“
„
In
poštni
pečat
je
pečat
našega
domačega
kraja
!
“
je
kriknil
Ivan
ter
planil
pokoncu
.
„
Ha
,
lopov
!
...
To
je
bilo
pismo
.
s
katerim
je
obvestil
pajdaša
,
kako
gre
v
klasje
njegova
prokleta
,
zločinska
pšenica
!
Zdaj
mi
je
jasno
in
očito
,
da
mora
biti
Birbantini
v
tesni
zvezi
z
usodo
moje
sestre
...
Le
kje
naj
ga
iščeva
?
...
“
„
Ako
ga
ni
vrag
odnesel
,
je
prav
mogoče
,
da
se
vrne
!
Vidiš
—
ročni
kovčeg
ima
tudi
še
tu
!
In
v
skrajnji
sili
se
lahko
zatečeva
k
dičnemu
Pygurisu
;
sodeč
po
njegovih
moralnih
vrlinah
,
ga
gotevo
pozna
vrli
mož
,
in
če
ima
pomisleke
,
jih
naposled
lahko
premagamo
s
par
turškimi
lirami
...
“
„
To
že
;
samo
da
bi
ne
bilo
prepozno
!
“
je
vzkliknil
Ivan
.
„
Ne
pojdiva
še
;
preiščiva
mu
kovčeg
—
morda
najdeva
v
njem
kaj
določnejšega
.
“
Dušan
je
pokimal
in
vzdignil
kovčeg
na
mizo
.
Bil
je
zaklenjen
.
„
Gospod
!
“
je
viknil
v
tem
hipu
nesrečni
Armenec
.
„
Pa
ne
da
bi
hoteli
—
to
je
vendar
kovčeg
gospoda
grofa
!
...
Pustite
gospod
...
Ah
,
to
je
—
takoj
pokličem
policijo
...
“
Toda
roka
Kazakova
ga
je
stisnila
s
svojimi
dolgimi
,
koščenimi
prsti
tako
krepko
za
vrat
,
da
je
rad
umolknil
;
samo
zajavkal
je
:
„
Boste
že
videli
!
...
“
„
Molči
!
“
Dušan
je
vzel
iz
skritega
žepa
nož
na
zaporo
in
povrtal
z
njim
po
ključavnici
,
ki
na
srečo
ni
bila
preveč
umetna
.
Prasnilo
je
,
in
usnjata
votlina
kovčega
je
zazijala
.
Z
nestrpno
roko
je
prebrskal
Ivan
vsebino
.
Zdelo
se
je
,
da
dobiček
ne
bo
vreden
truda
:
v
kovčegu
ni
bilo
drugega
kakor
perilo
,
par
čevljev
,
šop
umazanih
ovratnikov
—
kar
pač
jemljo
ljudje
na
popotovanje
.
Samo
na
dnu
—
prav
na
dnu
—
je
ležal
majhen
zvezek
s
trdimi
črnimi
platnicami
.
„
Še
tisto
poglej
!
“
je
dejal
Dušan
.
„
Glej
,
zlomka
!
Kaj
pomenijo
ti
logaritmi
!
“
Prijatelja
sta
steknila
glavi
.
In
še
tisti
hip
se
je
zasvetilo
Dušanu
obličje
.
„
Vidiš
,
“
je
rekel
z
veselim
glasom
,
„
zdaj
imava
,
česar
sva
iskala
...
Te
tabele
so
ključ
za
šifrirano
pisavo
!
Glej
—
tu
spredaj
je
celo
naslov
v
švabskem
jeziku
:
Geheimer
Chiffreschlüssel
...
Hvala
Bogu
na
višavah
,
ta
preiskava
je
bila
plodonosna
.
Požuriva
se
zdaj
—
tovariši
čakajo
;
zanesljivost
tega
ključa
preizkusiva
na
varnejšem
kraju
.
“
Takrat
pa
se
je
začul
prepir
,
kreg
in
vrišč
,
ki
je
nastajal
po
vsej
priliki
med
hišnimi
vrati
;
Ivan
in
Dušan
,
ki
sta
spoznala
brez
težave
oljnati
glas
gospoda
Aristida
Pygurisa
,
sta
udrla
s
Kazakovim
vred
naglo
po
stopnjicah
.
In
res
so
potrdile
oči
njuno
domnevanje
:
Pyguris
je
skakal
semtertja
med
Markom
in
Jovom
,
ki
sta
mu
zastavljala
pot
,
prestrezala
ga
in
ga
mudila
z
raznimi
vprašanji
,
tako
da
ni
mogel
niti
naprej
,
niti
nazaj
.
To
čudno
ravnanje
je
izprva
samo
presenetilo
hrabrega
Pygurisa
;
kmalu
pa
se
je
izpremenilo
njegovo
presenečenje
v
smrten
strah
:
„
Za
Kriščevo
voljo
,
gospodje
!
“
je
vekal
,
sklepaje
roke
.
„
Pustite
me
nekam
:
ven
ali
noter
...
Kaj
namerjate
z
mano
,
o
Bog
nebeški
?
Gospodje
,
jaz
pokličem
zaptije
!
...
“
„
Predrzni
se
,
šema
!
“
mu
je
prigovarjal
divji
Marko
smehljajočega
se
lica
in
s
krotkim
,
prijateljskim
glasom
.
„
Iztrgam
ti
želodec
in
ti
ga
zatlačim
v
usta
!
“
„
No
,
kaj
je
s
tvojimi
ubogimi
,
nepreskrbljenimi
otroci
?
“
se
je
menil
Jovo
v
neusmiljeno
polomljeni
turščini
.
„
Ali
so
pridni
?
Radi
jedo
?
Lepo
molijo
?
...
Eh
,
vraga
,
stoj
kume
;
ne
pojdeš
mi
odtod
,
dokler
mi
ne
potolažiš
radovednosti
.
Saj
vidiš
,
kako
me
skrbi
tvoja
spoštovana
rodbina
!
“
Takrat
sta
prihitela
naša
prijatelja
na
hišni
prag
.
„
Usmilite
se
,
knezevski
visokosti
!
“
jima
je
zaklical
Pyguris
v
svojem
obupu
.
„
Vaša
spremljevalca
me
ne
pustita
nikamor
:
kakor
prestopim
,
je
eden
spredaj
,
drugi
zadaj
...
Gotovo
me
hočeta
umoriti
!
„
Tiho
bodite
!
“
je
dejal
Dušan
,
ki
se
ni
mogel
ubraniti
nasmeška
spričo
tolike
strahopetnosti
.
„
Saj
veste
,
da
vas
ljubimo
kakor
punčico
v
svojem
očesu
!
Prav
nič
se
vam
ne
bo
zgodilo
,
ako
greste
drage
volje
v
mojo
sobo
,
da
se
nekaj
pomenimo
...
“
„
Saj
je
itak
hotel
v
hišo
,
“
se
je
zasmejal
divji
Marko
.
„
Jedva
pa
sem
ga
pobaral
o
njegovi
zalegi
,
ga
je
mahoma
minilo
veselje
.
“
Pyguris
se
je
oziral
od
enega
do
drugega
;
nazadnje
je
zaključil
očividno
,
da
se
utegne
izcimiti
iz
te
nevarnosti
dobra
kupčija
in
jo
je
ubral
junaško
z
Dušanom
in
Ivanom
,
delaje
grimase
kakor
mučenik
,
ki
gre
s
preziranjem
smrti
na
morišče
.
V
sobi
ga
je
nagovoril
Dušan
brez
vseh
posebnih
ovinkov
:
„
Zelo
žal
mi
vas
je
,
vrli
gospod
Pyguris
!
Preti
vam
nevarnost
,
da
izgube
vaši
ubogi
,
nepreskrbljeni
otročički
svojega
požrtvovalnega
očeta
...
“
Pyguris
je
planil
kvišku
,
bled
in
tresoč
se
kakor
šiba
na
vodi
:
„
Ali
je
mogoče
?
...
O
Kriste
!
...
O
Allah
!
...
O
Mohamed
!
...
O
vsi
svetniki
!
...
Kakšna
nevarnost
je
to
,
ki
bi
mogla
pretiti
meni
,
nedolžnemu
in
poštenemu
človeku
!
...
Govorite
,
kneževska
visokost
,
govorite
!
Strašen
dvom
ste
vrgli
v
mojo
dušo
!
“
Dušan
je
važno
pokimal
z
glavo
.
„
Vidi
se
,
kujon
,
da
imate
slabo
vest
!
...
Pa
da
opravim
kratko
:
več
ko
gotovo
je
,
da
imate
intimne
stike
z
dvema
lopovoma
,
izmed
katerih
se
imenuje
eden
von
Schratten
,
drugi
pa
Birbantini
—
ali
Rosetti
—
kakor
mu
bolje
kaže
!
“
...
„
To
ni
mogoče
,
kneževska
visokost
!
...
Kje
bom
poznal
lopova
,
morilca
in
vlomilca
Se
...
Seratisa
in
Bi
...
Bi
...
Bibranitisa
—
vidite
,
še
njiju
imen
ne
znam
izgovoriti
!
“
...
Položil
je
levo
roko
na
prsi
,
desno
pa
je
dvignil
v
zrak
,
kakor
v
znamenje
slovesne
prisege
.
Videti
je
bilo
,
da
se
silno
boji
.
„
Ne
poznate
ju
?
“
„
Ne
poznam
,
tako
mi
Boga
in
vseh
svetnikov
!
“
Dušan
je
sklenil
poizkusiti
na
slepo
srečo
.
„
Če
ga
ne
poznate
,
kako
je
potem
mogoče
,
da
ste
zapleteni
v
njiju
najnovejši
zločin
?
...
„
je
prašal
z
ostrim
,
mahoma
povzdignjenim
glasom
.
„
V
kakšen
zločin
?
“
je
prašal
Pyguris
in
prebledel
kakor
zid
.
Njegova
kosmata
vest
je
bila
očividno
obremenjena
s
tolikimi
grehi
,
da
ni
vedel
,
katerega
ravno
misli
mladi
tujec
.
„
Vaša
kneževska
milost
,
poglejte
moj
pošteni
obraz
!
Ali
sem
zmožen
postati
sokrivec
zločina
?
“
„
Ne
tajite
,
ako
se
nočete
pogubiti
.
Dokazi
so
dokazi
;
mi
vemo
prav
dobro
,
da
je
pripeljal
von
Schratten
te
dni
v
Carigrad
mlado
tujko
...
z
nameni
posebne
vrste
...
in
da
ste
vi
in
Birbantini
,
s
katerim
se
poznata
prav
dobro
,
zapletena
v
to
lopovščino
.
Torej
—
na
dan
z
resnico
!
“
V
Grkovih
očeh
se
je
zasvetila
plaha
,
begajoča
iskra
;
odprl
je
sicer
usta
,
da
bi
protestiral
z
ogorčenjem
,
toda
Dušan
je
bil
preveč
dober
opazovalec
.
Nagnil
je
svoj
obraz
tesno
k
zalitemu
obličju
gospoda
Pygurisa
;
njegove
oči
so
se
zakopale
v
falotove
kakor
dve
nabrušeni
jekli
.
Mrzla
sila
tega
pogleda
je
prodirala
globlje
in
globlje
,
nalagajoča
zločinčevi
duši
svojo
oblast
.
Trepet
,
rahel
,
komaj
viden
trepet
je
izpreletel
„
očeta
nepreskrbljenih
otrok
“
.
Boril
se
je
s
tem
trepetom
,
branil
se
ga
krčevito
,
in
trepetal
čimdalje
huje
,
ne
da
bi
mogel
umekniti
svoje
oči
pred
Dušanovim
pogledom
.
Nehote
se
je
začel
umikati
ritenski
proti
vratom
.
„
Stoj
!
“
mu
je
zaklical
Ivan
zamolklo
in
se
postavil
pred
izhod
.
„
Tod
ne
uideš
!
“
„
Priznaj
,
lopov
!
“
je
ponovil
Dušan
s
tihim
,
zapovedujočim
glasom
.
„
Kaj
naj
priznam
,
vaša
kneževska
milost
!
“
je
zaječal
Pyguris
v
poslednji
trdovratnosti
laži
.
„
Saj
pravim
,
da
sem
nedolžen
...
“
„
Nisi
nedolžen
,
“
je
izpregovoril
Dušan
.
„
Priznal
si
—
ako
ne
z
besedami
,
pa
s
pogledom
,
v
katerem
krici
tvoja
slaba
in
kriva
vest
;
priznal
si
s
trepetom
,
ki
te
stresa
!
Kdor
je
nedolžen
,
ne
gleda
,
kakor
gledaš
ti
;
ne
umika
se
in
ne
trepeče
...
Priznaj
!
“
Grk
ni
imel
več
sile
,
da
bi
tajil
.
Sklenil
je
roki
in
buljil
v
Dušana
z
nepopisno
grozo
.
„
Poslušaj
,
“
je
nadaljeval
Dušan
,
„
in
bodi
pameten
.
Sam
si
,
lahko
misliš
,
da
se
ti
ne
zgodi
nič
zalega
ako
priznaš
.
Glavni
krivec
nisi
,
to
vem
sam
;
kako
ti
naj
zamerim
,
da
sta
te
pridobila
lopova
za
svoje
namene
—
tebe
,
ki
živiš
nemara
že
od
rojstva
od
človeške
propalosti
?
...
To
je
tvoj
poklic
;
kaj
hočemo
!
A
dovolj
o
tem
.
Ponavljam
,
da
niti
lasu
ne
skrivimo
na
tvoji
glavi
;
še
plačamo
te
,
v
kolikor
se
nam
bo
zdelo
primerno
,
in
kadar
osvobodimo
ono
mlado
tujko
...
Ali
slišiš
?
Plačamo
te
!
...
Ako
ne
priznaš
in
nam
ne
pomagaš
najti
nesrecnice
,
potem
je
seveda
stvar
docela
druga
!
“
S
temi
besedami
je
izvlekel
hladnokrvno
velik
nož
in
potegnil
s
prstom
preko
blestečega
rezila
,
ne
da
bi
rekel
kako
besedo
v
pojasnilo
;
preveč
jasna
je
bila
strašna
obljuba
.
In
Dušan
je
čutil
,
kako
vre
na
dnu
njegove
duše
nekaj
temnega
;
vedel
je
,
da
ga
popada
z
nepremagljivostjo
,
ako
Grk
ne
izpregovori
takoj
.
Kratko
,
slutil
je
,
da
izvrši
svoj
obet
,
če
se
Pyguris
ne
ustraši
njegove
grožnje
.
Toda
njegov
nož
je
bil
zdaj
nepotreben
;
prebodel
je
bil
Grkovo
srce
z
nevarnejšim
in
mogočnejšim
mečem
—
s
čarom
zlata
.
Dočim
je
govoril
,
je
gospod
Pygufis
bliskovito
premislil
svoj
položaj
:
„
Bogme
...
lahko
bi
priznal
!
Da
,
najboljše
je
priznati
;
če
ne
vsega
,
vsaj
nekaj
...
Kdo
ve
naposled
,
kaj
je
s
Schrattenom
in
Birbantinijem
?
Ni
ju
...
morebiti
se
jima
je
kaj
pripetilo
;
v
Carigradu
in
s
Halilom
je
vse
mogoče
.
In
če
se
jima
ni
pripetilo
nič
,
je
še
hujše
;
potem
ju
ni
,
ker
sta
me
sklenila
ogoljufati
za
moj
delež
.
Potem
ne
dobim
od
njiju
ničesar
...
Torej
priznam
!
...
A
kaj
,
če
se
spet
pojavita
?
Gorje
mi
potem
!
...
Hm
!
...
Torej
priznam
samo
nekaj
;
to
,
na
primer
,
da
je
tujka
pri
Halilu
,
zamolčim
.
Priznam
pač
toliko
,
da
ugodim
temu
divjaku
,
ki
vleče
zdajle
nož
iz
žepa
,
in
da
ne
zaigram
nagrade
,
ki
sta
mi
jo
obljubila
onadva
,
ako
se
še
kdaj
vidimo
...
Če
ju
najdem
in
bo
vse
v
redu
,
jima
prodam
tegale
in
njegove
tovariše
—
kakor
bo
bolj
kazalo
...
Na
vse
zadnje
je
kupčija
izborna
!
...
“
To
svoje
premišljevanje
je
zaključil
istočasno
,
kakor
Dušan
svoje
kratko
,
a
preteče
razlaganje
.
„
Vaša
kneževska
milost
!
“
je
izpregovoril
z
istim
plahim
in
vekajočim
glasom
kakor
prej
—
dasi
je
bil
zdaj
v
resnici
že
popolnoma
pomirjen
.
„
Vaša
milost
!
...
Usmilite
se
mojih
ubogih
črvičkov
,
mojih
nepreskrbljenih
otročičkov
,
in
ne
storite
mi
zalega
...
Spravite
tisto
strašno
orožje
!
...
Saj
priznam
—
rad
povem
,
kar
mi
je
znanega
!
Vse
,
kar
vem
,
boste
izvedeli
...
Seveda
upam
in
prosim
,
da
se
bo
vaša
milost
spomnila
ob
svojem
času
...
da
bi
me
bila
Schratten
in
Birbantini
morebiti
bogato
nagradila
,
ako
bi
bil
molčal
...
“
Dušan
je
pokimal
z
glavo
,
čudeč
se
tej
dobickazeljnosti
,
ki
ni
odnehala
niti
v
trenotku
,
ko
je
viselo
življenje
lakomnega
Pygurisa
zares
na
nitki
.
„
Govori
!
“
je
dejal
.
In
v
napeti
pozornosti
so
se
vsesale
oči
prijateljev
v
zvodnika
.
Ta
pa
je
nadaljeval
:
„
Kneževska
milost
naj
mi
izvoli
verjeti
:
kolnem
se
pri
Kristu
in
vseh
svetnikih
,
da
tujke
ne
poznam
in
ne
vem
,
kje
jo
skrivata
.
Birbantinija
poznam
osebno
;
še
pred
par
dnevi
je
prebival
tu
;
naročil
mi
je
,
da
naj
ga
poiščem
danes
,
češ
,
da
mi
bo
vrnil
par
funtov
,
ki
mi
jih
dolguje
,
goljuf
nepošteni
.
In
zdaj
ga
ni
...
Gotovo
jo
je
popihal
,
da
mu
ni
treba
šteti
denarja
,
Verjemite
mi
,
kneževska
milost
,
sam
bi
ga
rad
našel
;
in
namesto
da
mi
pretite
,
bi
me
lahko
pomilovali
,
ker
sem
skoraj
nesrečnejši
od
vas
...
Le
premislite
,
kako
težko
bom
pogrešal
jaz
kot
rodbinski
oče
svoj
izgubljeni
denar
,
ako
je
lopov
res
odnesel
pete
...
“
„
Pa
von
Schrattena
?
“
„
Njega
poznam
samo
po
videzu
.
Govoril
sem
z
