medstolnim
mestom
in
sedanjo
samoto
.
Posebnih
ugodnosti
ne
boš
imel
,
ker
pri
meni
ni
še
vse
v
redu
,
kakor
bi
moralo
biti
–
toda
kaj
bi
govoril
,
saj
me
poznaš
:
kar
imam
,
to
ti
dam
na
razpolago
od
srca
.
«
In
profesor
Nemec
je
dobrodušno
ponudbo
radovoljno
sprejel
.
»
Ta
je
pa
lepa
!
«
se
je
oglasil
poštni
oficijal
.
»
Ali
tako
skrbiš
za
mojo
dušo
?
Ako
bi
ostal
pri
meni
,
bi
morda
kako
neumnost
zabranil
in
si
tako
pridobil
zaslug
za
dušno
blaginjo
svojega
brata
.
«
»
Za
eno
,
ki
bi
ti
jo
morda
zabranil
,
bi
jih
potem
napravil
deset
hujših
,
«
ga
je
zavrnil
brat
duhovnik
;
»
izgubil
sem
nado
,
da
te
poboljšam
!
«
»
Zamorca
prati
bi
bilo
škoda
mila
in
truda
«
je
rekel
smeje
se
Rodič
.
Poštni
oficijal
Nemec
se
je
odpeljal
še
tisti
večer
,
njegov
brat
je
pa
ostal
pri
zdravniku
.
–
Olga
in
Zdenka
,
osobito
pa
Dana
so
se
že
pripravljale
,
kako
sprejmo
popoldanske
goste
.
Vse
tri
so
se
zarotile
proti
Nemcu
,
poštnemu
oficijalu
.
Okoli
pete
ure
so
sedeli
Rošerjevi
v
lopi
pri
čaju
,
ko
jim
je
prihitela
hišna
naznanjat
,
da
sta
prišla
dva
gospoda
.
»
Dva
?
«
so
se
začudile
obenem
vsa
tri
dekleta
.
V
tem
,
ko
je
Rošerica
ukazala
hišni
,
naj
jima
odpre
in
ju
spremi
v
salon
,
so
one
tri
ugibale
,
koga
vendar
ni
.
»
Jaz
pravim
,
da
oficijala
ni
,
«
je
rekla
Zdenka
.
»
Jaz
pravim
,
da
ni
profesorja
,
«
je
trdila
Dana
.
»
Da
je
le
doktor
prišel
!
«
se
je
smejala
Olga
.
Rošer
in
Rošerica
sta
takoj
vstopila
v
salon
,
kjer
sta
stala
mali
čokasti
zdravnik
ter
visoki
in
suhi
profesor
.
One
tri
so
se
pa
hihitale
v
prednji
sobi
ter
podile
druga
drugo
naprej
.
Prva
se
je
izresnobila
Olga
ter
vstopila
naprej
samozavestno
in
ponosno
,
za
njo
je
plašneje
stopala
Zdenka
,
a
nazadnje
je
vstopila
še
vedno
se
smejoča
Dana
.
Rodič
,
Olga
in
Dana
so
se
pozdravili
srčno
in
veselo
,
mu
predstavili
Zdenko
,
a
Rodič
je
vsem
predstavil
profesorja
Nemca
kot
svojega
gosta
.
Pogovor
je
bil
tak
,
kakor
je
običen
pri
prvih
posetih
.
Vpraševali
in
pripovedovali
so
si
o
kraju
,
o
vodi
,
o
ljudeh
in
–
last
not
least
–
o
vremenu
.
Dana
je
postajala
nestrpna
,
ker
ni
bilo
še
od
nikoder
kaplana
.
Olga
ji
je
namignila
ter
ji
stisnila
roko
,
a
hotela
je
reči
:
»
Vidiš
,
onega
ni
,
in
prav
je
,
da
ga
ni
.
«
Zdenka
pa
je
pogledala
najprej
Olgo
,
potem
pa
Dano
s
pogledom
,
ki
je
izražal
,
da
ji
oba
gosta
ugajata
,
posebno
ugajata
.
Prijatelja
sta
hotela
kmalu
oditi
,
toda
Rošer
ju
ni
pustil
;
povabil
ju
je
na
južino
v
lopo
na
vrt
.
»
Naj
grem
kar
naprej
,
da
vama
pokažem
pot
,
«
je
rekel
Rošer
.
Za
njim
je
šel
profesor
Nemec
z
gospo
Rošerjevo
in
Dano
,
katero
je
opazoval
posebno
ostro
,
potem
pa
zdravnik
z
Olgo
in
z
Zdenko
.
Ko
so
vsi
sedli
,
je
šepnila
Rošerica
Dani
na
uho
,
kaj
naj
ukaže
prinesti
.
Ko
je
Dana
izbirala
vino
in
kupice
ter
postavljala
vse
na
podstavnik
,
je
stopil
v
obednico
kaplan
.
»
O
,
tako
pozno
!
«
ga
je
očitajoč
pozdravila
Dana
.
On
jo
je
otožno
pogledal
,
jo
prijel
za
obe
roki
ter
ju
obdržal
v
svojih
.
»
Kaj
vam
je
?
«
ga
je
vprašala
.
»
Nič
–
srečen
sem
sedaj
!
«
»
Moj
Bog
,
takega
lica
je
človek
,
ki
je
srečen
.
Včeraj
na
izletu
ste
bili
torej
nesrečni
,
ko
ste
bili
tako
razposajeno-veseli
!
«
»
Sreča
se
izraža
na
razne
načine
,
Dana
moja
!
–
Ali
so
oni
že
tu
?
«
»
Ne
:
so
–
sta
.
«
»
Tako
?
Samo
dva
?
«
»
Da
,
zdravnik
in
profesor
,
ki
je
doktorjev
gost
na
počitnicah
.
«
»
Imeli
bodete
družbe
vedno
dovolj
,
«
je
rekel
kaplan
z
nekim
trpkim
naglasom
.
»
Kaj
meni
mar
družbe
!
«
je
odgovorila
Dana
malomarno
.
Ko
sta
stopila
v
lopo
,
so
bili
vsi
v
prav
živahnem
pogovoru
o
narodnih
stvareh
,
in
ta
pogovor
so
nadaljevali
tudi
potem
,
ko
so
onima
dvema
predstavili
kaplana
in
je
ta
sedel
zraven
Dane
.
Profesor
Nemec
ni
govoril
mnogo
.
Roke
je
držal
križem
na
prsih
,
posegel
je
v
pogovor
le
tu
in
tam
,
zato
pa
je
tem
pridneje
opazoval
in
sam
v
sebi
takoj
klasifikoval
vso
družbo
.
Najbolj
je
opazoval
Dano
radi
svojega
brata
;
toda
ta
ni
videla
tega
,
ampak
bila
je
vsa
zaverjena
v
kaplana
ter
vesela
,
da
je
bil
pogovor
živahen
,
ne
da
bi
bilo
treba
mnogo
govoriti
tudi
njima
.
A
tanko
opazujoče
profesorjevo
oko
je
kmalu
razmotrilo
prijateljstvo
Danino
in
Zorkovo
in
kot
poznavatelj
človeških
slabosti
si
je
takoj
tudi
ustvaril
sodbo
o
tem
razmerju
.
Obraz
se
mu
je
stemnil
,
a
sredi
čela
se
mu
je
napravila
globoka
guba
.
Ko
se
je
kaplan
ozrl
vanj
,
je
uprl
profesor
nanj
tako
dolg
in
predirljiv
pogled
,
da
je
takoj
izpustil
Danino
roko
ter
močno
zardel
.
Ko
je
solnce
zahajalo
,
je
Rošer
predlagal
,
da
bi
šli
v
gozd
do
slapa
.
Zdravnik
je
pravil
,
da
je
prišel
v
tem
času
že
parkrat
sam
v
gozd
;
njegovi
lepoti
da
se
ne
more
načuditi
.
»
Tudi
narava
je
včasih
nevarna
,
«
je
rekel
profesor
s
svojim
tihim
in
mirnim
glasom
;
»
ona
ima
mogočen
vpliv
na
človeško
srce
ter
ga
napravlja
sentimentalnega
fantasta
.
«
–
»
Res
je
,
«
je
rekla
Zdenka
;
»
toda
da
more
narava
tako
vplivati
na
človeka
,
da
imej
človek
sploh
veselje
opazovati
naravo
in
jo
uživati
s
sentimentalnimi
očmi
,
za
to
treba
,
da
živi
ugodno
,
da
ima
vsega
dovolj
.
«
»
To
je
res
,
to
nam
svedočijo
izleti
,
«
je
dostavila
Olga
.
»
Koga
zanima
po
dolgi
hoji
tudi
najdivnejši
razgled
,
dokler
ne
utolaži
svojega
sitnega
želodca
!
«
»
Ali
to
je
naravno
,
«
je
rekel
Nemec
;
»
le
tedaj
,
kadar
smo
telesno
popolnoma
krepki
,
le
tedaj
se
more
tudi
naš
duh
vznesti
.
«
Dame
so
skrivaj
nekako
čudno
ogledovale
dolzega
,
suhega
,
bledega
,
vedno
resnega
profesorja
,
ki
se
ni
nikdar
smehljal
.
Najbolj
je
ugajal
Zdenki
,
zato
je
porabila
priliko
ter
stopila
na
njegovo
stran
,
in
kmalu
sta
začela
modrovati
.
Tudi
Olga
z
Rodičem
je
govorila
le
o
resnih
stvareh
v
resnem
tonu
;
uvidela
je
takoj
,
da
bi
bil
šaljiv
pogovor
s
tem
človekom
neumesten
.
Šalila
se
je
le
Dana
z
Zorkom
,
in
z
njima
se
je
prav
tako
veselo
in
mladeniško
zabaval
in
smejal
tudi
Rošer
,
menda
samega
veselja
,
ker
je
videl
svojo
ljubljenko
tako
zadovoljno
.
–
Ko
so
se
poslavljali
,
je
Rošer
vabil
prav
vljudno
zdravnika
in
profesorja
,
naj
prideta
skoro
zopet
.
Zdravnik
je
pa
naprosil
kaplana
,
naj
bi
se
druzega
dne
peljal
z
njim
in
s
profesorjem
ter
jima
razkazal
ves
okraj
.
»
Pojutrišnjem
!
«
je
dejal
kaplan
glasno
,
da
bi
slišala
Dana
;
»
kajti
jutri
moram
v
mesto
.
«
Konec
vasi
je
bila
zdravnikova
enonadstropna
,
na
novo
pobeljena
hiša
.
Opravil
jo
je
,
kakor
je
dejal
,
le
za
silo
.
Prirediti
je
dal
čakalnico
za
»
boljše
«
ljudi
,
ki
je
bila
obenem
sprejemnica
in
sicer
v
pritličju
na
levi
strani
vhoda
.
Na
desni
je
bila
kuhinja
in
zraven
mala
soba
za
kmetiške
bolnike
.
Gori
so
pa
bile
tri
sobe
:
materina
,
njegova
in
pa
sedaj
tudi
profesorjeva
.
Stara
Rodičevka
se
je
iz
srca
razveselila
,
ko
je
ugledala
lično
hišico
v
tako
krasnem
kraju
.
Brez
mestnega
šuma
in
hrupa
,
brez
klepetavih
ženic
,
si
je
mislila
,
bode
sicer
sprva
malo
čudno
,
a
ko
se
privadi
,
se
bode
gotovo
prav
dobro
v
ti
tihoti
počutila
.
Isti
večer
po
večerji
se
je
profesor
takoj
poslovil
od
zdravnika
,
češ
,
da
je
še
z
brevirjem
na
dolgu
.
O
Rošerjevih
in
drugi
družbi
ni
bilo
med
njima
nič
govora
.
–
Drugo
jutro
je
prišel
profesor
Nemec
v
cerkev
,
ko
je
bil
baš
kaplan
odmaševal
.
Ko
sta
se
pozdravila
,
je
rekel
Nemec
:
»
Jaz
pojdem
tudi
v
mesto
;
ako
se
vam
ne
mudi
,
se
popeljeva
lahko
skupaj
takoj
,
ko
odmašujem
.
«
Kaplan
je
rad
privolil
ter
dejal
,
da
ga
počaka
tam
doli
na
Rodičevem
vrtu
.
Dana
,
ki
je
vedela
,
da
pojde
Zorko
v
mesto
,
je
tiho
vstala
,
da
ne
bi
zdramila
Olge
in
Zdenke
,
ter
šla
na
vrt
ob
poti
z
malim
ročnim
delcem
.
Dasi
je
bila
šele
sedma
ura
,
je
bilo
vendar
že
silno
vroče
,
osobito
tam
pred
hišo
,
kamor
je
solnce
kar
naravnost
upiralo
svoje
žarke
.
Dana
je
bila
oblečena
v
svetlo
,
rožnobarvno
satinasto
obleko
,
ki
se
je
od
vratu
spuščala
bogato
nabrana
do
tal
.
Črez
pas
je
imela
na
lahko
privezan
temnozelen
trak
,
a
na
glavi
širok
slamnik
,
okrašen
z
živordečim
makom
.
Delala
ni
.
Roke
je
imela
sklenjene
v
naročju
ter
zamišljeno
zrla
predse
.
»
Pridi
vendar
že
mimo
,
ti
moj
zlati
,
zlati
Zorko
,
«
je
dejala
šepetaje
.
»
Oh
,
da
mora
biti
drag
mojemu
srcu
!
Oh
pa
kako
ne
bi
bil
,
ko
je
tako
ljubeznivo
otročji
,
tako
nedolžen
,
in
ko
mi
je
tako
iskreno
naklonjen
!
Nikogar
se
ne
boji
,
povsod
mi
kaže
očitno
svoje
simpatije
,
«
si
je
dalje
govorila
Dana
ter
pogledovala
tja
gori
po
cesti
,
odkoder
je
imel
priti
kaplan
.
Srce
ji
je
jelo
biti
hitreje
,
ko
se
ji
je
prikazala
tam
na
voglu
ona
črna
,
vihrajoča
suknja
,
ki
se
ji
je
bila
tako
prikupila
.
Kri
ji
je
šinila
v
glavo
,
in
izza
pasu
je
naglo
vzela
pisan
,
duhteč
nagelj
ter
stopila
k
omrežju
.
Ko
je
še
enkrat
pogledala
,
ali
je
njen
ljubljenec
že
blizu
,
je
šele
videla
,
da
to
ni
on
,
ampak
profesor
Nemec
,
in
razočarana
je
vtaknila
nagelj
zopet
za
pas
ter
prijela
delo
,
kakor
da
bi
je
hotela
nadaljevati
.
»
Dobro
jutro
!
«
je
pozdravil
Nemec
ter
obstal
.
»
Zgodnji
ste
,
gospica
,
in
tako
sami
!
«
»
Oh
,
oni
sta
taki
zaspanki
,
da
ne
žrtvujeta
niti
pol
ure
svojega
sna
tako
lepemu
jutru
,
kakor
je
današnje
,
«
je
odgovorila
Dana
ter
si
mislila
:
»
Da
bi
vsaj
skoraj
odšel
,
ali
da
bi
onega
ravno
zdaj
ne
bilo
,
ker
mu
ne
bi
mogla
reči
niti
besedice
.
«
Nemec
,
ki
je
imel
jako
bistro
oko
in
je
svet
prav
dobro
poznal
,
je
Dano
nekaj
trenotkov
gledal
prav
pomenljivo
in
svarilno
,
da
je
bila
ta
nanj
prav
huda
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
čita
iz
njegovega
obraza
očitanje
,
in
premišljevala
je
njegove
tako
otožno-mile
oči
,
s
katerimi
jo
je
gledal
malo
prej
,
kakor
bi
ji
hotel
reči
:
»
Škoda
te
je
–
kar
delaš
,
ni
prav
,
a
temu
nisi
kriva
ti
...
«
Pozdravil
jo
je
resno
in
odšel
.
Kmalu
potem
je
zaslišala
brze
korake
in
,
pogledavši
tja
gori
po
poti
,
je
zagledala
kaplana
Zorka
.
»
Mudi
se
mi
,
«
je
rekel
,
ko
sta
se
pozdravila
ter
si
stisnila
roki
skozi
železno
omrežje
.
»
Ali
niste
videla
profesorja
Nemca
?
«
»
Prav
zdaj
je
šel
mimo
in
me
je
kar
razjezil
,
ker
sem
od
daleč
mislila
,
da
ste
vi.
«
»
Hiteti
moram
,
ker
se
odpeljeva
skupaj
v
mesto
;
te
ciklamne
sem
utrgal
danes
zjutraj
v
gozdu
–
za
vas
.
«
»
O
,
hvala
lepa
!
Kako
so
krasni
!
Evo
vam
zanje
nageljčka
!
«
»
Ali
se
vidimo
zvečer
?
«
je
vprašal
on
.
»
Seveda
,
tu
pri
nas
!
«
»
Dobro
,
na
svidenje
!
«
Vtopila
sta
si
za
nekaj
trenotkov
oči
v
oči
,
potem
je
pa
Zorko
hitro
odšel
.
»
Ah
,
ti
si
že
imela
sestanek
!
«
je
dejala
tiho
Zdenka
,
ki
se
je
prikazala
na
vrtnih
vratih
,
baš
ko
je
Zorko
odšel
.
»
Pst
,
da
te
kdo
ne
sliši
,
«
ji
je
zapretila
Dana
.
»
Kdo
?
Ko
imajo
vsi
za
to
zadelana
ušesa
.
Kje
je
mama
?
Pozdravila
bi
jo
rada
,
gospoda
papa
sem
že
.
Oditi
moram
takoj
.
«
»
Vidiš
,
zdaj
se
odpeljeta
Nemec
in
kaplan
;
lahko
se
pelješ
ti
z
njima
.
«
»
Dobro
bi
bilo
,
ker
bi
si
prihranila
stroške
za
voz
;
toda
kako
hočeš
,
da
se
peljem
sama
med
dvema
duhovnikoma
?
«
Ko
je
Zdenka
šla
,
da
pozdravi
Rošerja
,
ji
je
dejal
,
da
naj
počaka
,
da
se
odpeljejo
vsi
skupaj
,
in
da
je
že
sporočil
,
da
bode
dal
on
napreči
svoj
brak
.
Zdenka
je
bila
zadovoljna
,
Dana
se
ji
je
pa
namuznila
in
pokimala
z
glavo
,
češ
,
kako
jo
zavida
,
toda
upala
si
vendar
ni
reči
očetu
,
da
bi
šla
tudi
ona
rada
z
njimi
.
Črez
pol
ure
sta
že
nestrpno
cepetala
Rošerjeva
vranca
pred
Rodičevo
hišo
,
vprežena
v
lep
,
eleganten
brak
.
Rošer
je
skočil
z
voza
ter
glasno
klical
oba
duhovnika
.
Govorili
so
o
različnih
rečeh
,
kar
jim
je
baš
prišlo
na
misel
in
pred
oči
,
ko
so
drdrali
mimo
polja
,
travnikov
,
njiv
in
vasi
.
Ko
so
pa
prišli
do
ceste
,
ob
kateri
je
bilo
na
obeh
straneh
visoko
zidovje
,
tedaj
so
vsi
obmolknili
.
Zdajci
je
izpregovoril
kaplan
:
»
Radoveden
sem
,
kaj
mi
hočejo
zopet
v
škofiji
.
«
»
A
,
v
škofijo
vas
kličejo
?
«
je
vprašal
Rošer
.
»
Da
,
vedno
je
kakova
sitnost
–
sitnosti
dan
na
dan
«
...
je
mrmral
kaplan
ter
dostavil
jezno
:
»
Naš
stan
pač
ni
zavidanja
vreden
!
«
»
Oho
!
kako
pa
govorite
!
«
ga
je
pokaral
profesor
.
»
Kako
govorim
?
Ali
ni
morda
res
?
Kaj
pa
imamo
dobrega
mi
,
bodisi
v
mestu
,
bodisi
na
deželi
,
da
bi
nas
kdo
zavidal
?
V
gledališče
ne
smemo
,
na
koncerte
ne
,
ogibati
se
moramo
vsake
družbe
,
ukazovati
nam
sme
vsaka
župnikova
kuharica
,
in
naj
se
človek
ne
bi
jezil
!
«
Rošer
se
je
nasmejal
,
toda
pritrdil
Zorku
,
a
Nemec
je
zmajal
z
glavo
in
vprašal
resno
:
»
Torej
vi
niste
zadovoljni
s
svojim
stanom
?
«
»
Zadovoljen
?
Ob
takih
prenapetih
strogostih
se
je
pač
kesal
gotovo
še
vsaki
duhovnik
,
da
je
duhovnik
.
«
»
Prosim
,
jaz
ne
,
«
je
rekel
Nemec
strogo
.
»
In
ko
bi
mi
prišlo
le
enkrat
na
misel
kesanje
ali
take
besede
,
kakršne
govorite
vi
,
bi
takoj
raz
sebe
vrgel
črno
suknjo
in
ovratnik
,
ker
se
ne
bi
smatral
vrednega
,
da
ju
nosim
.
«
Kaplan
je
zardel
ter
se
ugriznil
v
ustnice
in
dejal
nekoliko
boječe
:
»
Vi
lahko
govorite
tako
,
ker
ne
poznate
naših
razmer
,
in
ker
je
v
vašem
semenišču
vse
drugače
.
«
Nemec
mu
ni
odgovoril
,
gledal
ga
je
le
predirljivo
,
Zdenka
pa
je
občudujoč
uprla
vanj
svoje
poglede
.
Pod
tem
njenim
pogledom
,
katerega
je
bolj
čutil
nego
videl
,
je
pobesil
Nemec
svoje
oči
.
Voz
je
jel
močno
ropotati
;
prišli
so
bili
v
mesto
.
Ko
so
izstopili
,
so
se
pozdravili
ter
razšli
vsaki
po
svojih
opravilih
.
Oni
trije
brez
Zdenke
so
si
napovedali
sestanek
za
šesto
uro
popoldne
,
da
se
odpeljejo
zopet
skupaj
domov
.
Rošer
je
imel
mnogo
posla
in
se
je
moral
prav
podvizati
,
da
bi
izvršil
vse
opravke
do
napovedane
ure
.
Urno
idočega
ga
sreča
popoldne
v
glavni
ulici
Perič
.
Ko
mu
je
Rošer
odzdravil
,
je
hotel
hitro
mimo
njega
,
toda
inženir
mu
je
prišel
naproti
s
takim
veselim
,
vedrim
,
smehljajočim
se
licem
,
da
se
je
Rošer
moral
ustaviti
.
Perič
je
takoj
povedal
,
da
je
imenovan
po
»
protekciji
visokih
oseb
«
za
mestnega
inženirja
.
Rošer
mu
je
čestital
in
dostavil
,
da
ima
on
,
Perič
,
vprav
fenomenalno
srečo
.
»
In
zakaj
je
ne
bi
imeli
,
gospod
Rošer
,
ko
smo
še
tako
mladi
in
tako
veseli
!
«
je
vzkliknil
Perič
.
Govoril
je
z
Rošerjem
,
kakor
se
ne
bi
bilo
nič
dogodilo
,
ali
kakor
da
bi
bilo
razmerje
z
Rošerjevo
rodbino
še
vedno
takisto
prijazno
kakor
nekdaj
.
Ker
mu
je
Rošer
omenil
,
da
se
mu
mudi
,
se
je
Perič
naglo
obrnil
ter
se
ponudil
,
da
ga
spremi
.
Zapazil
ni
,
da
to
Rošerju
ni
baš
všeč
,
ampak
mu
je
jel
hlastno
praviti
,
da
se
mora
braniti
na
vse
pretege
,
da
ga
skrbne
mamice
ne
ulove
v
mreže
,
ki
mu
jih
nastavljajo
one
in
njih
nadobudne
hčerke
.
Vabijo
ga
sedaj
sem
,
sedaj
tja
,
toda
on
da
ne
mara
nikamor
,
ker
–
ker
–
se
je
obotavljal
Perič
,
menda
nalašč
,
češ
,
da
bi
Rošer
mislil
,
da
meni
,
kako
mu
je
nemožno
pozabiti
Dane
.
Rošer
pa
je
rekel
:
»
Ker
,
no
,
ker
ste
menda
stalen
gost
»
pri
Lizi
«
.
»
Pač
ne
samo
tam
!
«
je
odgovoril
inženir
,
navidezno
nekoliko
užaljen
,
ter
dodal
:
»
Čemu
pa
bi
tudi
hodil
po
hišah
,
kjer
stavijo
na
tehtnico
vsako
besedo
,
kjer
opazujejo
vsaki
pogled
ter
je
človek
,
če
se
le
zine
beseda
»
ljubezen
«
,
že
zaročen
.
Saj
je
vendar
še
lepih
punc
in
žena
,
s
katerimi
ni
treba
takoj
sklepati
zakona
,
«
–
Perič
je
bil
rdeč
,
oči
so
mu
bile
izbuljene
,
in
iz
njih
so
švigale
poredke
iskre
.
»
Ali
ste
danes
praznovali
svoje
imenovanje
?
«
ga
je
vprašal
hudomušno
Rošer
.
»
Da
,
prav
sedaj
,
ko
sem
vas
srečal
,
smo
vstali
od
mize
.
«
–
»
Zdelo
se
mi
je
nekaj
takega
,
«
je
dejal
Rošer
z
najnedolžnejšim
glasom
ter
mu
ponudil
roko
v
pozdrav
;
potem
se
je
naglo
poslovil
in
stopil
v
vežo
svoje
lepe
dvonadstropne
hiše
sredi
mesta
.
V
veži
je
postal
,
ko
je
Perič
odšel
,
ter
rekel
sam
sebi
:
»
Moj
Bog
,
kaka
sreča
,
da
je
moja
Dana
ušla
temu
domišljavemu
in
razuzdanemu
fantalinu
,
ki
nas
je
začasno
vse
preslepil
.
No
!
«
–
je
mislil
,
stopajoč
počasi
po
stopnicah
–
»
tudi
dobra
lekcija
!
Hvala
Bogu
in
zdravemu
instinktu
moje
hčerke
,
da
se
je
izteklo
brez
škode
!
«
Perič
je
bil
prejšnji
dan
res
imenovan
za
mestnega
inženirja
,
dasi
se
poleg
vse
svoje
domišljavosti
sam
ni
nadejal
take
sreče
.
Zato
pa
je
moral
tudi
danes
pri
napitnicah
večkrat
slišati
bolj
ali
manj
prikrito
čestitko
,
da
ima
on
,
Perič
,
pač
več
sreče
nego
pameti
.
Odkar
ni
zahajal
več
k
Rošerjevim
,
in
odkar
mu
je
Dana
na
njegovo
dolgo
pismo
odgovorila
,
da
naj
se
ne
trudi
,
ker
bi
bil
vsaki
poskus
zastonj
–
tedaj
je
jel
živeti
kakor
prej
,
a
o
svoji
»
nedolžni
golobici
«
,
je
govoril
le
še
drugim
v
zabavo
in
posmeh
ter
se
s
tem
delal
duhovitega
»
pri
Lizi
«
in
drugod
,
kamor
je
zahajal
po
svoji
stari
navadi
.
Razen
svoje
stroke
ni
znal
nič
druzega
,
a
se
tudi
ni
bavil
z
ničimer
ter
čital
le
par
humorističnih
časopisov
;
sam
pa
je
razpolagal
z
obilico
neslanih
,
podlih
commis-voyageurskih
dovtipov
,
katere
je
razprodajal
pri
vsaki
priliki
,
tako
da
so
jih
njegovi
znanci
znali
že
na
pamet
...
Oficijal
Nemec
,
ki
je
cesto
srečal
Periča
,
je
zavidal
tega
srečneža
.
V
svojem
nikdar
zadovoljnem
,
sebičnem
in
mefistofelskem
srcu
si
je
mislil
:
»
Evo
ti
poosebljene
neumnosti
in
sreče
;
ne
mučijo
ga
niti
skrbi
,
niti
želje
,
ne
vznemirjajo
ga
nobene
misli
...
In
kdo
ve
,
ali
mu
ne
prileti
še
kaka
neumna
bogata
goska
tako
nenadejano
kakor
sedaj
dobra
službica
.
«
Le-ta
zadnja
misel
je
Nemca
,
ki
ni
po
ničemer
bolj
hlepel
nego
po
bogati
nevesti
,
navdajala
še
s
posebno
trpkostjo
in
zavistjo
.
Zategadelj
je
bil
tudi
skrajno
nezadovoljen
v
»
malem
gnezdu
«
–
kakor
je
sam
imenoval
malo
mesto
–
ker
je
kmalu
spoznal
,
da
tu
bogate
neveste
ne
more
dobiti
.
Želja
po
bogastvu
,
sijaju
in
razkošju
,
ki
ga
je
opazoval
in
okušal
v
imenitnih
hišah
,
po
katerih
je
nekdaj
poučeval
,
mu
ni
dala
miru
;
mučila
ga
je
po
dnevi
in
po
noči
,
a
ti
želji
se
ni
ustavljal
,
niti
je
krotil
,
ampak
jo
celo
negoval
in
netil
z
neko
čudovito
fatalsko
gotovostjo
,
češ
,
da
se
mu
ta
želja
mora
izpolniti
.
Ko
se
je
vrnil
neki
večer
,
kmalu
potem
,
ko
ga
je
bila
Dana
zavrnila
,
domov
,
je
dobil
na
mizi
pismo
od
svoje
ostavljene
ljubice
.
Premišljeval
je
nekaj
časa
,
bi
li
pismo
odprl
in
je
čital
,
ali
bi
je
vrnil
neodprto
ali
zažgal
.
Naposled
prereže
naglo
rob
in
sname
iz
zavitka
dve
gosto
popisani
poli
ter
čita
.
S
kraja
ga
je
lepo
prosila
in
mu
budila
spomine
,
katere
je
bil
on
že
davno
ravnodušno
pokopal
;
zatem
ga
je
rotila
in
mu
obenem
zatrjevala
,
kako
ga
še
vedno
ljubi
,
kako
misli
o
njem
in
samo
o
njem
;
potem
je
prešla
na
dete
in
pisala
o
njem
materinsko
milo
,
a
govoreč
o
njem
,
se
je
čedalje
bolj
razburjala
,
dokler
mu
ni
naposled
zapretila
,
da
se
gotovo
osveti
,
ako
bi
se
on
oženil
z
drugo
.
»
...
Bodi
prepričan
,
da
to
niso
le
prazne
besede
,
ampak
da
,
kar
obetam
,
tudi
izpolnim
«
–
tako
je
završila
list
...
Ko
je
tisti
večer
legal
v
posteljo
,
se
je
jezil
sam
nase
,
da
ga
je
ljubkovanje
z
ono
deklico
dovedlo
v
take
neprilike
.
V
postelji
ležeč
,
je
premišljeval
,
kako
bi
se
rešil
iz
hude
zadrege
;
res
je
sklenil
še
tisto
noč
,
kaj
mu
je
storiti
.
Zjutraj
je
potem
še
pregledal
in
popravil
vrstice
,
katere
je
bil
sinoči
sestavil
,
da
jih
pošlje
v
časnik
,
ki
je
bil
v
boljših
krogih
najbolj
razširjen
.
In
že
drugi
dan
je
prinesel
tisti
dnevnik
to-le
dobro
premišljeno
ženitno
ponudbo
:
»
Mlad
uradnik
lepe
,
prijetne
vnanjosti
,
omikan
in
olikan
,
se
želi
oženiti
s
prav
bogato
vdovo
ali
dekletom
.
Ker
mu
je
največ
do
tega
,
da
bi
bila
srečna
oba
,
ne
vpraša
niti
po
lepoti
,
niti
po
letih
,
ampak
edino
le
po
dobrem
,
plemenitem
srcu
.
«
Vedel
je
dobro
,
da
radi
»
dobrega
srca
«
se
oglasi
marsikatera
nelepa
in
ne
več
mlada
žena
,
ker
se
nikomur
v
srce
ne
vidi.
In
ni
se
varal
.
Izmed
petih
mu
došlih
ponudb
je
izbral
najbogatejšo
nevesto
,
ji
odpisal
,
da
se
mu
je
prikupila
že
po
svojem
slogu
,
ter
je
takoj
začel
dopisovati
z
njo
.
Bila
je
nad
štirideset
let
stara
vdova
–
nekdaj
lahkoživka
.
Mož
ji
je
bil
umrl
,
ko
je
imela
šele
petindvajset
let
,
a
potem
se
ni
hotela
več
možiti
.
Sedaj
je
pa
želela
po
večletnem
burnem
,
razkošnem
življenju
dobiti
moža
–
slugo
,
nad
katerim
je
hotela
izvrševati
svoje
gospostvo
na
podlagi
svoje
gmotne
dote
.
In
potuhnjena
Nemčeva
pisma
,
katera
so
bila
videti
tako
ponižna
,
so
ji
svedočila
,
da
je
naletela
na
pravega
,
s
katerim
bode
živela
mirno
življenje
v
kakem
mirnem
zavetju
;
kajti
svet
ji
je
že
presedal
.
Ko
se
je
Nemec
odpeljal
v
mesto
,
kjer
je
bivala
vdova
,
ter
se
prepričal
o
realnosti
njenega
imetja
,
sta
se
natihoma
zaročila
in
sklenila
,
da
se
poročita
takisto
natihoma
že
jeseni
.
Nekega
dne
pa
,
ko
se
je
je
nadejal
najmanje
,
ga
je
posedla
v
uradu
.
Naglo
je
moral
dobiti
kolego
-
namestnika
,
ostaviti
urad
in
iti
z
njo
.
Bila
je
visoka
,
za
žensko
previsoka
,
pa
stasita
.
Lase
in
obrvi
si
je
črnila
,
da
so
napravljali
ugoden
kontrast
z
njeno
belorožnato
poltjo
in
modrimi
očmi
.
O
Nemčevi
zaroki
ni
tačas
še
nihče
vedel
.
Ko
pa
sta
tisti
dan
zaročenca
šla
skupaj
skozi
mesto
,
se
je
zgodilo
Nemcu
,
kar
se
navadno
pripeti
vsakemu
,
ki
ne
želi
srečati
znancev
.
»
Druge
krati
prehodim
lahko
vse
mesto
,
ne
da
bi
srečal
kakega
znanca
,
osobito
ne
,
če
ga
iščem
,
«
se
je
jezil
in
klel
na
tihem
sam
pri
sebi
Nemec
;
»
a
danes
mi
jih
sam
vrag
vodi
naproti
.
«
Pravil
je
sicer
znancem
,
ki
so
ga
srečavali
ter
ga
vpraševali
po
oni
dami
,
da
je
le-ta
neka
daljna
sorodnica
,
a
to
ni
pomagalo
čisto
nič
;
kmalu
so
vedeli
vsi
,
da
je
Nemec
zaročen
.
Ko
je
videl
,
da
ne
more
prikriti
prav
do
poroke
svoje
zveze
,
a
ni
hotel
,
da
bi
njegov
brat
zvedel
stvar
po
drugih
,
tedaj
se
je
podvizal
ter
mu
naznanil
svojo
zaroČitev
,
ko
ga
je
profesor
posetil
,
pripeljavši
se
z
Rošerjem
,
kaplanom
in
Zdenko
v
mesto
.
Profesor
je
bil
tačas
–
kakor
čestokrat
brez
pravega
vzroka
–
baš
prav
slabe
volje
ter
je
to
novico
sprejel
kar
najhladnokrvneje
.
Ko
so
se
vozili
Rošer
in
njegovi
znanci
iz
mesta
nazaj
,
je
bil
kaplan
zamišljen
in
pobit
–
izgovarjal
se
je
pa
,
da
je
utrujen
;
profesor
se
je
pa
le
iz
uljudnosti
silil
govoriti
z
vedno
živahnim
Rošerjem
.
Dospevši
v
vas
,
so
se
ustavili
pred
Rodičevo
hišo
,
in
Rošer
je
čakal
,
da
bi
ona
dva
poklicala
zdravnika
,
ter
da
bi
šli
vsi
skupaj
na
Rošerjev
dom
na
imenitne
postrvi
,
katere
je
bil
pripeljal
Rošer
iz
mesta
.
Kaplan
se
je
izgovarjal
nekaj
časa
,
da
ne
more
z
njimi
,
češ
,
da
ima
še
opraviti
brevir
,
toda
ker
je
Rošer
le
silil
,
je
obljubil
,
da
se
vrne
takoj
,
ko
pogleda
,
ali
je
v
župnišču
kaj
novega
.
Ko
so
že
davno
vsi
sedeli
pri
Rošerjevih
v
obednici
,
a
kaplana
še
vedno
ni
hotelo
biti
,
tedaj
ni
mogla
Dana
več
strpeti
;
oddalila
se
je
počasi
ter
namignila
Olgi
,
ki
je
gledala
za
njo
,
naj
ostane
.
Zunaj
v
veži
se
je
tiho
naslonila
na
vrata
ter
nestrpno
poslušala
,
ali
se
že
ne
slišijo
Zorkovi
koraki
.
Večer
je
bil
lep
,
hladen
,
in
nebo
jasno
,
polno
zvezd
,
toda
brez
meseca
.
Žabe
so
regljale
v
glasnem
zboru
,
in
murni
in
cvrčki
so
se
oglašali
enakomerno
.
Iz
obednice
doli
je
slišala
nerazločne
glasove
in
tu
in
tam
smeh
;
iz
kuhinje
je
slišala
cvrčanje
jedil
,
sporekanje
med
deklami
,
gori
po
hodniku
pa
je
hodila
Rošerica
.
Dolgo
je
tako
stala
v
temni
veži
,
ne
da
bi
se
odzvala
,
ko
jo
je
gori
na
hodniku
klicala
Rošerica
.
Čula
je
Dolenčeve
korake
in
se
ni
hotela
ganiti
.
Srce
ji
je
utripalo
,
in
vse
njeno
bitje
je
sililo
naproti
prihajajočemu
,
toda
ganila
se
ni
.
Šele
,
ko
je
vstopil
,
mu
je
stopila
nasproti
in
ga
vprašala
:
»
Kje
ste
bili
–
Zorko
?
«
ga
je
vprašala
z
rahlo
očitajočim
glasom
.
»
Kaj
bi
vam
prikrival
,
Dana
?
Najine
tihe
sreče
je
konec
–
jaz
moram
od
tod
,
«
je
dejal
z
zamolklim
glasom
,
iz
katerega
pa
je
razločno
zvenela
pridušena
trpkost
.
Ko
pa
sta
slišala
,
da
nekdo
prihaja
,
sta
se
naglo
razšla
;
on
je
stopil
v
obednico
,
ona
pa
dalje
gori
v
svojo
sobo
;
hotela
in
morala
je
biti
sama
.
»
Da
bi
se
šalil
?
«
je
premišljevala
sama
s
seboj
.
Zato
je
bil
njegov
glas
preresen
,
a
da
bi
ji
povedal
naravnost
tako
grozno
resnico
,
se
ji
tudi
ni
zdelo
možno
.
»
Razumela
sem
ga
slabo
,
«
si
je
zopet
mislila
.
–
Pomudila
se
je
še
nekoliko
v
svoji
sobi
,
da
njen
prihod
takoj
za
kaplanom
ne
bi
zbudil
preveč
pozornosti
,
potem
pa
je
šla
,
nekoliko
pomirjena
,
k
drugim
v
obednico
.
Ko
je
tiho
prisedla
k
Olgi
nasproti
kaplanu
,
je
nadaljeval
zdravnik
Rodič
začeti
pogovor
:
»
Drugače
ne
dosežem
ničesar
,
ako
jih
ne
zatožim
–
in
tožil
jih
bom
gotovo
,
ker
je
to
že
drugi
slučaj
.
«
»
Ali
,
ljubi
gospod
doktor
,
kaj
pa
mislite
doseči
s
tožbami
?
«
se
je
oglasil
Rošer
.
»
Pač
nič
drugega
nego
to
,
da
vas
bodo
ljudje
gledali
še
bolj
pisano
,
da
se
vas
bodo
še
bolj
bali
in
vas
kleli
!
«
»
Ali
to
je
vendar
moja
sveta
dolžnost
;
ako
jo
izvršujem
,
morem
in
moram
le
koristiti
tem
nespametnikom
.
–
Današnji
slučaj
je
bil
hujši
od
prvega
,
kajti
da
so
me
poklicali
za
časa
,
bi
bil
otrok
prav
gotovo
ozdravel
,
sodeč
po
simptomih
,
katere
so
mi
navedli
.
Lečili
so
ga
sami
,
neka
babica
mu
je
zagovarjala
bolezen
;
ko
so
uvideli
,
da
to
nič
ne
pomaga
,
so
ga
jeli
kneippati
po
navodilih
neke
knjige
.
Ko
pa
je
bil
otrok
že
skoro
mrtev
–
in
so
se
bali
kazni
,
ako
umrje
brez
zdravnika
,
tedaj
so
pritekli
pome
,
in
ko
sem
jim
povedal
,
da
z
otrokom
ne
bo
nič
,
so
se
spogledavali
,
kakor
bi
bili
hoteli
reči
:
No
,
vidite
,
saj
smo
rekli
,
da
tudi
doktor
nič
ne
zna
!
Dva
taka
slučaja
v
par
dneh
,
odkar
sem
tukaj
–
to
je
vendar
preveč
!
«
»
No
,
oni
starec
,
«
je
rekel
Rošer
,
»
je
res
bolehal
že
dolgo
,
in
na
jesen
umirajo
navadno
taki
že
dolgo
hirajoči
bolniki
.
Bog
ve
,
kako
dolgo
se
vam
ne
bo
treba
sedaj
več
jeziti
,
ker
v
našem
izredno
zdravem
okraju
zboli
le
redkokdaj
kdo
.
«
Kaplan
je
bil
žalosten
in
pobit
,
kar
je
potrjevalo
Dani
,
da
je
pač
res
,
kar
ji
je
dejal
.
Srce
se
ji
je
stiskalo
pri
ti
misli
,
in
dejala
je
trdo
z
nenavadnim
glasom
:
»
In
za
otroka
,
gospod
doktor
,
je
tudi
boljše
tako
;
Bog
ve
,
kaj
bi
ga
bilo
še
čakalo
na
svetu
,
da
ste
ga
vi
ozdravili
,
tako
je
vsaj
rešen
vseh
muk
in
vsakega
trpljenja
.
«
Rošer
jo
je
strmeč
pogledal
;
tako
nenavadne
so
se
mu
zdele
Danine
besede
,
in
posvaril
jo
je
:
»
Kako
pa
govoriš
,
Dana
!
«
»
Tako
,
kakor
mislim
,
papa
!
Ali
je
res
vredno
,
da
se
toliko
brigamo
za
enega
človeka
življenje
?
Tako
življenje
je
pač
mala
stvar
,
ki
ne
izpremeni
ničesar
na
svetu
.
«
Rošerja
so
te
besede
,
govorjene
s
posebnim
rezko-trpkim
glasom
,
zadele
še
huje
;
bile
so
mu
popolnoma
neumljive
tem
bolj
,
ker
je
bil
vajen
videti
svojo
hčer
že
dolgo
le
veselo
.
Tem
bolje
pa
sta
Danino
govorjenje
umela
Olga
in
profesor
Nemec
,
katerima
ni
ostala
prikrita
kaplanova
pobitost
.
–
Vstopila
je
Rošerica
ter
prisedla
,
krščenici
sta
pa
jeli
pripravljati
mizo
za
večerjo
.
Ko
sta
krščenici
odšli
in
so
bili
za
trenotek
vsi
tihi
,
se
je
je
oglasil
profesor
Nemec
.
»
Rodič
,
Rodič
,
ti
kot
zdravnik
ne
bi
smel
biti
tako
idealen
!
Ali
si
nisi
ob
raztelešanju
trupel
utrdil
živcev
?
«
»
Idealen
?
To
se
ne
pravi
biti
idealen
;
jaz
hočem
le
izkoriščati
svojo
vedo
drugim
v
prid
...
Da
sem
se
varal
,
to
sem
uvidel
že
na
Dunaju
in
sedaj
sem
se
tu
vnovič
uveril
.
Toda
upam
,
da
me
skoro
mine
ta
kriva
ali
,
kakor
ti
praviš
,
idealna
vera
,
z
le-to
pa
mi
izgine
kakor
fata
morgana
menda
tudi
tisto
koprneče
čestihlepje
,
s
katerim
sem
namerjal
utešiti
obenem
svojo
samoljubnost
ter
pospeševati
blaginjo
svojih
bližnjikov
,
zlasti
svojih
rojakov
.
Kadar
pa
se
to
zgodi
,
tedaj
postanem
navaden
filister
,
kakršni
so
malone
vsi
zdravniki
na
deželi
.
«
»
Oženiti
bi
se
morali
,
«
je
jovialno
opomnil
Rošer
,
»
potem
bi
manj
mislili
na
svoje
poslanstvo
kot
zdravniški
mesija
.
«
Rodič
mu
ni
odgovoril
,
a
Rošerica
je
dejala
:
»
Saj
se
bo
;
ali
misliš
,
da
je
unesel
svobodno
srce
zapeljivim
Dunajčankam
?
«
»
Do
zdaj
sem
,
milostiva
,
res
malo
utegnil
misliti
na
take
reči
«
,
je
odgovoril
Rodič
;
pri
tem
je
pogledal
Olgo
,
ki
mu
je
sedela
nasproti
,
ter
zapazil
njeno
zdravo
barvo
.
Rošer
pa
se
je
obrnil
h
kaplanu
ter
ga
vprašal
:
»
Hej
,
kaj
pa
je
vam
,
da
ste
tako
tihi
?
Saj
to
ni
vaša
navada
.
«
Ne
da
bi
bil
čakal
odgovora
,
je
nadaljeval
gospodar
:
»
Zdi
se
mi
,
kakor
da
nam
je
mesto
vzelo
vso
dobro
voljo
–
meni
sicer
ne
,
toda
vama
dvema
.
«
»
Jaz
sem
malo
vreden
za
zabavo
in
družbo
,
«
je
pripoznal
profesor
sam
...
Večerja
je
bila
na
mizi
,
in
začelo
se
je
ponujanje
.
Profesor
Nemec
je
sedel
poleg
Rošerice
ter
je
moral
vselej
zajeti
prvi
.
V
tem
,
ko
je
čakal
,
da
zajmejo
vsi
drugi
,
je
dejal
,
da
bi
pretrgal
molk
:
»
Moj
brat
mi
je
danes
povedal
,
da
je
zaročen
,
in
da
se
kmalu
poroči
.
«
»
Ah
,
oho
,
a
!
«
so
se
začudili
vsi
,
a
Olga
je
položila
vilice
,
s
katerimi
je
hotela
zajeti
,
nazaj
na
veliki
krožnik
.
»
Ali
je
zaročenka
domačinka
?
«
je
vprašala
črez
trenotek
.
»
Ne
–
iz
Gradca
je
menda
,
«
je
odgovoril
profesor
ter
si
mislil
:
»
Glej
,
taka
mala
stvarca
,
pa
jih
je
tako
vznemirila
!
«
»
Bravo
,
čestitam
!
«
je
dejal
Rošer
.
»
Meni
?
Meni
pač
ni
treba
čestitati
–
kvečjemu
,
da
bom
s
svojim
bratom
morda
zadovoljnejši
,
nego
sem
bil
doslej
–
ako
ga
zakon
izpametuje
.
«
Zatem
je
zopet
prenehal
razgovor
,
in
slišalo
se
je
le
nepreglasno
rožljanje
nožev
in
vilic.
Olga
in
Dana
sta
se
pomenljivo
pogledali
,
a
Rošerica
je
naposled
rekla
:
»
To
je
pa
šlo
jako
hitro
.
«
»
Ne
vem
,
kako
jo
je
dobil
–
«
je
rekel
s
kislim
obrazom
profesor
.
In
zopet
se
je
slišal
nekaj
trenotkov
le
decentni
žvenket
jedilnega
orodja
in
posodja
.
»
Saj
pa
je
tudi
najboljše
tako
«
–
se
je
zareklo
črez
nekaj
časa
Rošerju
,
a
takoj
se
je
spomnil
,
da
je
bilo
prav
dobro
,
da
z
Dano
in
Peričem
ni
šlo
tako
hitro
,
in
naglo
je
dostavil
:
»
Vselej
seveda
tudi
naglica
ni
pridna
.
«
–
Hišna
je
nosila
jed
za
jedjo
na
mizo
,
in
Rošerica
je
gostom
pridno
nakladala
,
v
tem
ko
jim
je
Rošer
prav
tako
marljivo
natakal
kupice
.
Obrazi
so
se
bolj
in
bolj
razjasnjevali
,
oči
so
jim
jele
žareti
;
vsi
so
postajali
glasnejši
,
in
pogovor
je
bil
vedno
živahnejši
.
Tudi
na
kaplanovem
obrazu
se
je
umaknila
polagoma
ona
grozna
pobitost
;
jel
se
je
mešati
v
pogovor
,
pri
sebi
misleč
,
češ
:
»
Kaj
pa
hočem
?
Ali
sem
mari
res
mislil
,
da
bode
tako
večno
trajalo
?
...
Zagorje
pa
tudi
ni
daleč
,
in
prav
mnogokrat
jo
bodem
lahko
videval
...
«
Doktor
Rodič
je
pogledoval
Olgo
ter
se
čudil
njenemu
dobremu
humorju
,
s
katerim
je
znala
odbiti
vsaki
napad
;
tu
je
bila
kakor
v
svojem
elementu
;
njena
dialektika
je
bila
vprav
briljantna
ter
je
celo
čemernemu
profesorju
izvabila
semtertja
kak
rahel
smehljaj
.
Rošerica
pa
je
opazovala
Dano
,
ki
se
ji
je
zdela
nekam
čudna
;
krog
ustnic
ji
je
bil
legel
nenavaden
,
ironski
,
skoro
hudoben
izraz
.
V
nji
pa
je
tudi
vse
kipelo
,
osobito
ko
je
videla
,
da
je
tudi
kaplan
oživel
z
drugimi
vred
,
da
je
postal
kar
mahoma
ves
drug
,
zato
je
dejala
glasno
in
strupeno
:
»
No
,
gospod
kaplan
,
ali
ste
že
povedali
,
da
ste
prestavljeni
?
«
Vsi
so
pogledali
strmeč
najprej
Dano
,
ki
je
bila
zardela
do
las
,
potem
pa
kaplana
.
»
Časa
je
še
dovolj
za
take
neprijetne
misli
,
«
je
rekel
kaplan
;
»
vsaj
še
ne
pojdem
tako
hitro
!
«
»
Ali
je
to
res
?
ali
je
mogoče
?
«
se
je
čudil
Rošer
.
»
Res
–
v
Zagorje
–
toda
šele
novembra
ali
z
začetkom
prihodnjega
leta
,
ker
je
zagorski
prosil
,
da
sme
ostati
na
starem
mestu
dotlej
,
dokler
ne
bode
na
njegovem
domu
zgrajena
hiša
,
v
kateri
misli
živeti
sedaj
,
ko
je
upokojen
.
«
»
Do
tedaj
se
pa
lahko
še
vse
preobrne
,
«
je
tolažil
Rodič
.
»
Izpremeniti
se
ne
da
nič
več
,
«
je
odgovoril
kaplan
;
»
toda
časa
je
še
,
da
se
še
kaj
pogovorimo
in
poveselimo
–
za
žalovanje
bo
potem
še
dovolj
časa
!
«
Pogledal
je
Dano
s
svojim
najmilejšim
pogledom
,
da
ni
mogla
drugače
,
nego
da
ga
mu
je
vrnila
s
takisto
milim
,
ljubim
pogledom
in
se
mu
nasmehnila
tako
nežno
,
da
mu
je
zaigralo
krog
srca
.
»
Zakaj
pa
so
vas
prestavili
tako
hitro
,
ko
ste
tukaj
komaj
leto
dni
?
«
–
je
vprašal
Rodič
.
»
Niso
mi
povedali
,
zakaj
;
rekli
so
le
,
da
je
zagorski
upokojen
,
mene
pa
niso
vprašali
,
sem-li
zadovoljen
z
Zagorjem
ali
ne
.
«
»
Privilegij
in
protekcija
–
kakor
povsod
,
«
je
modroval
Rošer
,
ki
ni
slutil
pravega
vzroka
.
»
Govorili
so
o
mnogih
drugih
krivičnih
in
samovoljnih
naredbah
višjih
oblasti
;
kaplan
se
je
posebno
ogreval
ter
popolnoma
pozabil
profesorjeve
lekcije
na
vozu
.
Računali
so
,
kako
daleč
je
do
Zagorja
,
ter
uvideli
,
da
ne
bo
možno
,
da
bi
se
tako
često
videvali
.
Pri
teh
pomislekih
se
je
pa
tudi
kaplana
lotevala
neka
srditost
,
ki
je
pa
Dano
veselila
,
in
tako
se
je
naposled
umirila
.
–
Ko
so
odhajali
,
je
bil
kaplan
zopet
tako
potrt
,
da
mu
je
morala
pošepetati
:
»
Pogum
,
pogum
!
«
Ko
je
prišel
Zorko
v
svojo
sobo
,
je
bil
toliko
razburjen
,
da
še
dolgo
ni
mogel
zaspati
.
Profesor
Nemec
pa
je
vzel
naglo
,
ko
je
bil
sam
v
svoji
sobi
,
brevir
v
roke
in
jel
čitati
;
vmes
pa
je
mislil
o
kaplanu
in
o
mnogih
nevrednih
svečenikih
;
a
stopala
mu
je
pred
oči
tudi
Dana
...
Toda
šiloma
se
je
zopet
zdramil
ter
čital
,
a
med
vrstami
je
mahoma
zagledal
Zdenkine
velike
,
umne
oči
,
ki
so
ga
zjutraj
gledale
tako
občudujoč
in
pritrjujoč
.
Stresel
je
glavo
,
da
bi
se
iznebil
nove
prikazni
;
pokleknil
je
in
jel
moliti
.
Nezgoda
,
pravijo
,
pride
redkokdaj
sama
.
Marsikdo
je
pač
že
okusil
resnico
tega
izreka
.
Posebno
po
lepih
,
srečnih
trenotkih
bodi
človek
vedno
pripravljen
na
nenaden
,
neprijeten
obrat
usode
.
–
Zdenka
,
ki
je
že
bila
vajena
,
da
jo
je
usoda
tepla
,
se
je
čestokrat
v
svojih
najveselejših
trenotkih
prestrašila
,
sluteč
,
da
je
čaka
»
za
jedan
časak
radosti
hiljada
dana
žalosti
.
«
...
Odkar
je
bila
njenega
očeta
zadela
bolezen
,
je
imela
revica
le
malo
lepih
ur.
Dokler
je
bil
Pavel
živ
,
se
je
naslajala
z
njegovimi
pismi
ter
se
zabavala
z
odgovori
in
še
potem
je
prebirala
ob
obupnih
trenotkih
kaj
rada
njegova
pisma
,
ki
so
še
vedno
lahno
vonjala
po
finem
tobaku
.
Pritiskala
jih
je
k
obrazu
ter
dolgo
dihala
vase
oni
lahni
vonj
,
ki
jo
je
omamljal
ter
storil
,
da
je
pozabljala
,
da
ga
ni
več
.
Ko
je
pa
odložila
liste
,
se
je
nemo
zagledala
v
praznoto
ter
se
trpko
zavedala
vse
svoje
zapuščenosti
.
Njeno
žalostno
stanje
so
pa
še
večale
gmotne
skrbi
.
Hrabro
se
je
morala
boriti
za
svoje
matere
in
svoj
obstanek
ter
s
svojim
zaslužkom
skrbeti
za
obe
.
Ker
je
bila
preponosna
,
da
bi
komu
pripovedovala
o
svoji
revščini
,
so
mislili
ljudje
,
da
jima
je
rajni
Smolar
kaj
zapustil
.
Vendar
je
morala
svoji
materi
večkrat
na
novo
povedati
,
kako
je
pravzaprav
,
ker
je
njo
že
zapuščal
spomin
in
se
je
mnogokrat
jezila
radi
slabe
hrane
,
stanovanja
in
obleke
.
–
Ko
se
je
ono
jutro
pripeljala
Zdenka
od
Rošerjevih
v
mesto
,
se
je
silno
začudila
,
ko
je
našla
stanovanje
zaprto
in
matere
nikjer
.
Obstala
je
pred
zaklenjenimi
vrati
in
premišljevala
,
kam
je
neki
šla
mati
,
ko
ji
je
bila
vendar
preskrbela
vse
potrebno
za
dva
dni
,
predno
se
je
odpravila
k
Rošerjevim
.
V
isti
hiši
pod
streho
je
stanovala
revna
žena
,
ki
je
Smolarki
in
drugim
nosila
vodo
,
jim
umivala
posodo
in
snažila
tla
.
Le-ti
je
bila
Zdenka
pri
odhodu
naročila
,
naj
pogleda
črez
dan
včasih
k
materi
,
ali
česa
potrebuje
,
po
noči
pa
naj
spi
v
sobi
poleg
nje
.
Urno
,
z
nemirnim
srcem
je
stekla
Zdenka
pod
streho
k
postrežnici
,
a
bas
,
ko
je
hotela
potrkati
,
ji
je
le-ta
stopila
naproti
.
Zagledavši
Zdenko
,
je
nabrala
obraz
v
surove
poteze
,
jo
zaničljivo
od
strani
pogledala
ter
rekla
:
»
Vaša
mati
je
v
bolniščnici
.
«
Zdenka
je
v
prvem
trenotku
videla
le
nje
zaničljivi
obraz
ter
čutila
,
kako
trd
je
njen
glas
,
zato
jo
je
vprašala
z
nagubanim
čelom
:
»
Kako
pa
mi
govorite
?
«
»
Kakor
znam
,
«
je
rekla
kratko
ženica
ter
hotela
oditi
,
toda
Zdenka
,
kateri
je
za
surovim
glasom
prišla
v
spomin
ženina
beseda
,
»
bolniščnica
«
,
jo
je
prijela
trdo
za
roko
in
dejala
mirneje
:
»
Kaj
ste
rekli
,
kje
je
moja
mama
?
«
»
V
bolniščnici
,
sem
rekla
;
sinoči
,
ko
mene
ni
bilo
doma
,
je
šla
z
doma
,
in
ker
je
gluha
,
jo
je
povozil
voz
.
«
Zdenka
je
prebledela
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
ne
more
biti
res
,
kar
ji
je
žena
povedala
tako
indiferentno
;
zato
je
vprašala
še
enkrat
boječe
:
»
Ali
je
prav
res
?
«
»
Če
ne
verjamete
,
pa
pojte
vprašat
!
«
je
odgovorila
žena
in
odšla
.
Zdenka
je
zdirjala
po
stopnicah
navzdol
.
–
V
veži
pri
vratarju
je
že
bilo
zbranih
več
ženskih
.
Ko
je
šla
mimo
njih
,
so
vse
na
glas
zamrmrale
,
in
ena
je
še
zakričala
za
njo
:
»
Lepa
hči
,
ki
se
hodi
zabavat
po
izletih
in
pušča
staro
,
gluho
mater
samo
!
«
Zdenka
se
ni
ozrla
.
Čutila
je
,
da
žena
govori
resnico
,
a
vedela
je
tudi
,
da
,
ako
bi
jo
ljudje
mogli
umeti
in
bi
jo
natančno
poznali
,
je
ne
bi
obsojali
s
tako
trdimi
besedami
.
Tekaje
po
ulicah
,
se
je
izkušala
Zdenka
opravičiti
sama
pred
seboj
ter
si
utešiti
očitajočo
vest
.
Govorila
si
je
:
»
Moj
Bog
,
saj
bi
morala
znoreti
,
morala
bi
propasti
,
ako
si
ne
bi
privoščila
po
tolikem
trudu
in
naporu
malo
razvedrila
.
Čutim
,
da
je
moj
duh
že
itak
oslabel
,
moji
živci
so
skrajnje
napeti
,
in
nesreče
so
me
potrle
duševno
skoro
do
obupa
...
In
ako
ne
bi
bila
šla
k
Rošerjevim
,
bi
bila
po
opravkih
kje
drugod
,
da
,
včeraj
bi
bila
morala
učiti
oni
dve
v
Gosposki
ulici
...
materi
bi
se
bila
med
tem
takisto
lahko
pripetila
nesreča
–
saj
vse
,
kar
se
nam
godi
,
to
nam
je
že
usojeno
od
nekdaj
...
Ko
je
stopila
v
bolnico
v
vežo
,
jo
je
kaj
neprijetno
dirnil
oni
duh
,
ki
je
lasten
vsem
bolnicam
,
in
ki
nam
navdaja
srce
s
tesnobo
.
Hotela
je
urno
mimo
vratarja
,
a
ta
ji
je
zastavil
pot
,
češ
,
da
to
ni
navadna
ura
za
pohode
.
Ko
je
njemu
srečno
ušla
,
se
je
sprla
na
hodniku
s
strežnico
,
ki
ji
ni
dovolila
k
bolnici
,
ker
ni
bila
ura
za
posete
k
revežem-brezplačnikom
.
»
Saj
to
je
moja
mati
–
ali
ne
razumete
–
moja
mati
!
«
je
kričala
obupno
Zdenka
,
ki
ni
imela
prej
nikoli
opravka
v
bolniščnici
ter
ni
znala
za
pravila
glede
posetov
.
Na
njeno
srečo
je
prišel
baš
zdravnik
,
jo
peljal
v
svojo
sobo
ter
ji
napisal
par
vrstic
,
s
katerimi
ji
je
dovolil
pristop
k
bolnici
vsaki
dan
ob
katerikoli
uri
.
Komaj
se
mu
je
zahvalila
,
pa
je
že
zbežala
v
sobo
,
kjer
je
med
mnogimi
drugimi
nesrečnicami
ležala
njena
mati
.
Ko
je
Zdenka
prišla
k
nji
,
je
privzdignila
bolnici
glavo
,
jo
pritisnila
k
sebi
ter
jo
poljubovala
brez
konca
in
kraja
.
»
Ali
,
Zdenka
,
ti
me
zadušiš
,
«
je
ječala
starka
.
–
»
Kaj
je
bilo
,
kaj
je
,
mamica
,
sladka
moja
mamica
?
«
je
kričala
Zdenka
med
poljubi
svoji
materi
na
gluho
uho
,
potolažena
,
ker
se
ji
starka
ni
videla
,
da
bi
bila
slaba
.
Ko
jo
je
Zdenka
izpustila
ter
jo
gledala
tako
milo
,
je
rekla
stara
Smolarka
:
»
Vidiš
,
naše
sedanje
stanovanje
meni
nič
ne
ugaja
«
–
in
vzdignivši
nekoliko
glavo
,
je
pihnila
zaničljivo
:
»
Fej
!
toliko
postelj
in
stene
brez
slik
,
kaj
poreče
oče
?
Nili
prišel
s
teboj
,
saj
sta
vendar
odšla
skupaj
?
«
Zdenka
je
komaj
zadrževala
solze
,
ki
so
ji
zalivale
oči
.
»
Ali
,
mama
,
ti
si
v
bolniščnici
–
očeta
ni
več
,
on
je
v
nebesih
...
«
»
Toda
kako
se
je
to
zgodilo
,
povej
,
zlata
moja
,
povej
!
«
Starka
se
je
malo
zamislila
,
gledala
okoli
sebe
z
nestalnimi
očmi
in
dejala
:
»
Glej
jo
glavo
neumno
,
glej
!
Dolgo
je
že
,
odkar
je
oče
umrl
,
a
jaz
sem
sinoči
padla
–
no
,
saj
si
videla
,
ko
so
me
pobrali
in
nesli
sem
.
Vidiš
,
da
me
nisi
ti
spomnila
,
ne
bi
niti
znala
,
da
sem
v
bolniščnici
.
«
–
Zdenka
jo
je
zopet
poljubila
,
ji
dela
ustnice
prav
na
uho
in
jo
vprašala
:
»
Kam
si
se
udarila
,
mamica
?
Povej
,
pokaži
!
«
»
Ah
,
aj
!
«
je
zastokala
starka
,
ko
se
je
hči
nehote
dotaknila
bolnega
mesta
na
nogi
,
odgrinjaje
bolno
mater
.
Prestrašena
je
Zdenka
odskočila
.
Starka
jo
je
pogledala
s
svojimi
medlimi
,
rdečimi
očmi
in
rekla
:
»
Ali
se
jeziš
,
ker
še
ležim
?
Saj
je
pa
tudi
res
sramota
,
da
sem
še
v
postelji
,
ko
je
že
tako
dolgo
dan
.
«
–
Pregenila
je
noge
,
kakor
bi
hotela
vstati
,
in
zopet
je
glasno
zastokala
.
Pristopila
je
strežnica
,
pokrila
bolnico
in
rekla
Zdenki
:
»
Uboga
žena
ima
nogo
grozno
zateklo
;
ko
so
jo
prinesli
sem
,
ji
je
kost
pod
kolenom
kar
štrlela
iz
mesa
.
Njeno
stanje
je
jako
opasno
–
rezali
ji
bodo
nogo
,
ali
ker
je
stara
,
težko
da
prestane
operacijo
.
«
»
Čemu
bi
rezali
,
morda
tako
tudi
ozdravi
!
«
je
dejala
Zdenka
,
naglo
migaje
z
očmi
,
da
se
ji
ne
bi
ulile
solze
.
»
Ne
ozdravi
!
«
je
rekla
odločno
žena
,
ki
je
že
videla
nebroj
takih
slučajev
in
potoke
solza
;
nji
se
je
zdela
prav
navadna
stvar
,
ako
umrje
taka
starka
,
ki
se
je
ponesrečila
spričo
onemoglosti
in
gluhote
.
»
Mama
,
ali
te
hudo
boli
?
»
»
Nič
,
prav
nič
,
lahko
vstanem
in
pojdem
kar
s
tabo
domov
;
mimogrede
pa
še
stopiva
v
delavnico
k
očetu
.
«
Rekši
je
zopet
zgenila
nogo
,
tedaj
pa
je
zastokala
še
glasneje
nego
prej
.
Bolečina
,
ki
je
starki
izvila
preje
par
kratkih
glasov
,
je
trajala
zdaj
dolgo
;
stokala
je
vedno
glasneje
ter
naposled
celo
vpila
.
Zdenka
je
bila
kakor
iz
uma
.
Gladila
je
materi
lice
in
čelo
,
a
kadar
je
le-ta
silnejše
vpila
,
je
bežala
od
nje
do
hladnokrvne
strežnice
,
debele
ženske
s
trdimi
,
kuštravimi
,
kodrastimi
,
gabnimi
lasmi
.
»
Ne
morem
pomagati
«
–
je
dejala
ta
mirno
na
vprašujoči
,
proseči
Zdenkin
pogled
ter
si
brisala
s
tolstega
obraza
pot
z
velikim
modrim
predpasnikom
.
Čim
silnejše
je
bilo
vpitje
,
tem
nesrečnejša
je
bila
Zdenka
.
Bežala
je
iz
sobe
;
na
hodniku
je
zopet
srečala
zdravnika
,
majhnega
,
ljubeznivega
,
prijaznega
moža
.
Potožila
mu
je
v
pretrganih
stavkih
,
kako
se
je
materi
shujšalo
.
»
Pogum
,
pogum
,
gospica
!
«
je
dejal
ljubeznivo
zdravnik
.
»
Mislili
smo
,
da
bi
jo
operirali
,
toda
...
«
»
Toda
?
«
–
je
vprašala
Zdenka
s
široko
odprtimi
očmi
,
ko
je
zdravnik
prenehal
.
»
Se
nam
ne
zdi
potrebno
,
da
bi
jo
mučili
še
bolj
.
Trpela
tudi
tako
ne
bo
dolgo
,
ker
se
je
vsled
one
nezgode
nje
srčna
hiba
shujšala
.
«
Zdenka
je
obmolknila
ter
le
urno
migala
s
trepalnicami
,
da
bi
tako
zabranila
pot
silnim
solzam
.
Ko
je
hotel
zdravnik
oditi
,
ga
je
vprašala
s
tresočim
glasom
:
»
Kaj
hočem
storiti
?
«
»
Poglejva
k
nji
!
«
Stara
Smolarka
ni
več
ječala
,
in
to
je
Zdenki
olajšalo
srce
.
»
Ukažite
,
gospod
doktor
,
oni
ženi
,
da
smem
ostati
tu
,
«
je
prosila
tiho
Zdenka
,
ko
sta
se
približala
starkini
postelji
.
Mati
je
pogledala
hčer
in
zdravnika
ter
rekla
:
»
O
Pavel
,
ti
?!
Oprosti
–
ali
jaz
te
še
vedno
tičem
kakor
tačas
,
ko
si
bil
še
majhen
pri
nas
v
delavnici
.
–
Glej
vse
te
mrliče
–
povej
,
ali
so
vsi
ti
umrli
danes
?
«
»
Pst
,
pst
!
«
je
dejal
zdravnik
s
strogim
obrazom
in
s
prstom
na
ustnicah
;
potipal
ji
je
žilo
in
srce
ter
dejal
:
»
Mrzlico
ima
hudo
,
a
ko
jo
mine
mrzlica
,
mine
vse
!
Prav
mrzlici
se
morate
zahvaliti
,
da
ste
jo
še
slišali
govoriti
.
«
Zdenki
so
se
udrle
dolgo
zadržane
solze
,
in
ihteč
je
pokleknila
poleg
materine
postelje
...
Doktor
je
odšel
,
in
v
sobi
je
bilo
nekaj
časa
vse
tiho
,
da
se
ni
culo
drugega
nego
glasno
hropenje
stare
Smolarke
in
smrčanje
,
stokanje
in
ihtenje
drugih
bolnikov
.
»
Sama
,
sama
,
na
vsem
širokem
svetu
sama
!
«
je
govorila
sama
sebi
Zdenka
,
a
njeno
telo
se
je
krčevito
treslo
.
Ko
je
tako
ihtela
nekaj
časa
,
premišljujoč
svoje
gorje
,
je
privzdignila
mehka
roka
njeno
glavo
,
in
Zdenka
je
zazrla
mirni
,
hladni
obraz
gospe
Vronske
.
»
Zvedela
sem
zdajle
po
časopisu
o
nezgodi
vaše
matere
in
pohitela
sem
takoj
semkaj
;
a
dolgo
me
niso
pustili
noter
,
«
je
odgovorila
Vronska
otožno
vprašuj
očim
Zdenkinim
pogledom
.
Zdenka
je
vstala
,
jo
hvaležno
pogledala
ter
ji
molče
stisnila
roko
.
Pristopila
je
strežnica
,
da
bi
dala
bolnici
izpiti
zdravilo
.
»
Pustite
to
meni
,
«
jo
je
prosila
Zdenka
,
toda
ona
je
naglo
namočila
oblat
v
vodi
,
privzdignila
spretno
starki
glavo
ter
ji
vlila
zdravilo
.
»
Pojdite
zdaj
k
nam
,
Zdenka
;
Vronski
me
je
vprav
poslal
,
da
moram
hitro
po
vas
–
pojdite
!
–
«
»
In
moja
mati
?
«
je
ihtela
Zdenka
.
»
Popoldne
pridete
zopet
–
z
vašimi
živci
ne
morete
prebiti
tu
.
In
kaj
,
ko
bi
jo
prenesli
na
dom
?
«
»
Zdravnik
je
dejal
,
da
je
to
nemožno
.
»
Starka
se
je
zopet
oglasila
,
a
njene
besede
niso
imele
več
nikakršnega
smisla
,
tudi
ne
,
ko
jo
je
Zdenka
vpraševala
.
Zdajci
popade
gospa
Vronska
Zdenko
ter
jo
odvede
šiloma
s
sabo
.
–
A
že
črez
nekaj
ur
je
hitela
Zdenka
zopet
v
bolniščnico
,
ker
ni
mogla
strpeti
v
negotovosti
.
Našla
je
mater
mirno
spečo
,
in
to
jo
je
močno
potolažilo
.
Ko
pa
je
prišel
zdravnik
ter
starki
potipal
žilo
in
srce
,
je
razložil
Zdenki
tudi
ono
mirno
spanje
,
češ
,
mrzlica
ponehuje
,
a
z
njo
ponehuje
tudi
življenje
–
in
skoro
preneha
vse
...
Zdenka
je
zopet
pokleknila
poleg
postelje
ter
si
zakrila
obraz
v
posteljno
odejo
.
Mirno
speč
,
ne
da
bi
bila
Zdenka
vedela
,
kdaj
,
je
izdihnila
stara
Smolarka
za
veke
.
–
Zdenka
je
šla
k
Vronskima
,
a
Vronski
sam
je
skrbel
za
vse
,
kar
je
bilo
treba
,
Zdenka
pa
je
vsilila
Elzi
nazaj
oni
petdesetak
,
s
katerim
bi
bila
imela
iti
na
Pavlov
grob
,
češ
,
naj
bo
za
pogrebne
stroške
in
za
žalno
obleko
.
Ko
so
prišli
Rošer
in
Dana
,
Olga
,
profesor
Nemec
in
kaplan
Zorko
k
pogrebu
stare
Smolarke
,
so
prigovarjali
Zdenki
,
naj
bi
šla
takoj
z
njimi
za
nekaj
časa
.
Zdenka
je
pa
menila
,
da
mora
radi
nekih
opravkov
v
mestu
gotovo
še
celi
teden
ostati
,
potem
pa
da
porabi
njih
ljubeznivo
vabilo
.
Bivala
je
pri
Vronskih
ter
tekala
z
gospo
Elzo
vse
dneve
po
mestu
,
da
bi
razprodala
pohištvo
in
nekaj
vrednostnih
slik
.
Ohranila
si
je
le
najpotrebnejše
stvari
,
katere
je
dala
prenesti
k
Vronskim
.
Utrujeni
in
spehani
sta
se
vračali
na
večer
ter
posedali
druga
poleg
druge
na
divanu
.
Tako
sta
sedeli
tudi
na
predvečer
Zdenkinega
odhoda
k
Rošerjevim
.
Elza
je
bila
z
glavo
oprta
na
naslanjalo
modernega
kanapeja
,
in
Zdenka
je
opazovala
njen
lepi
profil
in
krasne
lase
,
ki
so
se
ji
spuščali
preko
malih
ušes
ter
jih
skoraj
popolnoma
zakrivali
.
Zdenka
je
iztegnila
roko
ter
z
njo
pobožala
Elzo
od
čela
proti
ušesu
.
»
Moja
dobra
,
dobra
prijateljica
–
zlata
gospa
Elza
!
«
Vronska
jo
je
strmeč
pogledala
,
ker
je
Zdenka
dejala
te
besede
z
nekakim
pomilovalnim
glasom
.
»
Tako
dobra
,
tako
vzgledna
žena
,
pa
...
«
»
Kaj
pa
?
«
je
vprašala
Elza
ter
se
vzravnala
na
naslanjaču
.
»
Pa
sem
jih
–
tiste
ljudi
;
kar
od
enega
do
drugega
sem
šla
,
da
jim
povem
,
da
to
ni
res
.
«
»
Kaj
ni
res
?
«
»
Kar
govorijo
o
vas
zlobni
jeziki
,
«
je
rekla
Zdenka
ter
zrla
prodirno
gledajoči
Elzi
naravnost
v
obraz
,
da
je
le-to
zalila
rdečica
črez
in
črez
.
»
In
kaj
govorijo
ljudje
?
«
je
vprašala
prisiljeno
.
»
Da
–
ah
že
dolgo
je
tega
,
odkar
sem
slišala
,
pa
vam
nisem
hotela
povedati
,
in
vam
tudi
zdaj
nočem
,
ker
se
mi
–
smilite
...
Od
druge
strani
pa
zopet
želim
,
da
izvesta
vi
in
vaš
soprog
–
da
bi
zamašil
vsaj
on
usta
tem
zlobnim
klevetnikom
!
«
»
Povejte
,
povejte
,
«
je
silila
Elza
v
zadregi
,
ne
da
bi
pogledala
Zdenki
v
obraz
.
»
Govorijo
–
pravijo
«
–
je
jecljala
Zdenka
,
ki
se
je
prestrašila
Elzine
razburjenosti
in
se
je
je
polotila
grozna
slutnja
o
resnici
tiste
govorice
.
»
No
,
no
«
–
je
silila
malo
Elza
.
»
Pravijo
–
da
vi
in
Vronski
nista
...
poročena
...
«
Elza
se
je
prisiljeno
zasmejala
in
precej
mirno
dejala
:
»
Kako
morejo
reči
kaj
takega
?
«
Zdenko
je
pa
zadela
Elzina
zadrega
,
njen
odgovor
in
silna
rdečica
vprav
v
srce
kakor
oster
meč
,
in
mahoma
je
pozabila
vse
zagovarjanje
,
s
katerim
je
branila
nekdaj
Vronsko
dvojico
pred
teto
Emo
in
nečakinjo
Mino
.
»
Povedala
sem
vam
o
tem
,
»
je
dejala
Zdenka
,
gledaje
Elzi
vedno
v
obraz
–
»
zato
,
da
bi
Vronski
ustavil
tako
govoričenje
.
«
»
Pojdiva
k
njemu
!
«
je
rekla
Elza
ter
tekla
naprej
v
pisarnico
Vronskega
.
»
Ti
,
čuj
,
kaj
pravijo
ljudje
–
ha
,
ha
,
ha
–
da
nisva
–
ha
,
ha
–
da
nisva
poročena
–
da
sem
jaz
le
tvoja
ljubica
–
ha
,
ha
,
ha
!
«
se
je
prisiljeno
smejala
Elza
ter
se
postavila
pred
Vronskega
.
Zasmejala
se
je
še
enkrat
hripavo-prisiljeno
,
potem
pa
naglo
zbežala
iz
sobe
.
»
Kdo
pravi
to
?
«
je
vprašal
Vronski
Zdenko
,
ki
je
bila
takisto
v
zadregi
kakor
on
.
»
Čula
sem
že
od
več
ljudi
in
se
jezila
ter
se
z
njimi
tudi
sprla
radi
tega
–
zdaj
pa
sem
to
povedala
Elzi
,
da
bi
vi
naredili
konec
takim
zlobnim
govoricam
.
«
»
Hvala
,
hvala
!
«
–
je
rekel
Vronski
,
a
Zdenka
sedaj
ni
dvomila
več
.
Pri
večerji
so
vsi
trije
molčali
o
tem
,
a
Zdenki
se
je
zdelo
,
da
ji
mora
vsaki
grižljaj
obtičati
v
grlu
,
dasi
se
je
vsega
doteknila
prav
malo
.
Ko
je
legla
,
ni
dolgo
,
dolgo
mogla
zaspati
.
Misli
so
se
ji
sukale
vedno
le
okoli
Vronskih
ter
jo
mučile
pozno
v
noč
...
»
Kaj
pa
,
če
to
ni
res
,
in
je
ona
zardela
le
od
jeze
,
da
se
more
o
nji
govoriti
kaj
takega
