tresočse
.
»
Grozovita
noč
je
nocoj
in
res
je
najbolje
pod
milim
nebom
,
«
je
govoril
prijatelju
.
»
To
te
prosim
,
Peter
,
da
mi
stražiš
kočo
,
jaz
moram
precej
k
Cijazovcu
.
«
»
Kaj
boš
po
noči
hodil
,
saj
še
po
dnevi
ne
greš
!
«
je
ošteval
tesar
.
»
Brat
je
le
brat
.
Svojega
sina
je
poslal
k
meni
,
in
jaz
bi
tudi
rad
pogledal
,
kako
se
mu
godi
in
če
ne
trpi
škode
.
Le
posluhni
me
in
straži
!
Obresti
ti
odpustim
za
pol
leta
za
tisto
,
kar
si
mi
dolžan
.
«
Peter
ni
dosti
maral
za
tako
velikodušnost
,
ker
je
bil
prepričan
,
da
se
več
ne
bodo
plačevale
obresti
na
tem
svetu
.
»
Sam
ne
moreš
iti
,
ko
si
bolan
,
«
je
dejal
tankočutno
,
da
bi
pokazal
,
da
ga
je
ganila
Andrejeva
bratoljubnost
.
»
Dobro
se
oblečem
in
sam
pojdem
z
božjo
pomočjo
in
oprt
na
palico
.
«
»
Jaz
bi
šel
s
teboj
,
da
ti
pomagam
,
če
te
posilijo
slabosti
.
Vkup
sva
živela
toliko
let
,
pa
še
skupaj
stopiva
pred
večnega
sodnika
.
«
»
Ne
,
Peter
,
sam
pojdem
.
Ti
idi
v
svoj
konec
po
kožuh
in
če
si
moj
prijatelj
,
pazi
na
dom
,
dokler
nazaj
ne
pridem
.
Hodi
pred
kočo
gori
in
doli
in
tudi
okrog
voglov
poglej
včasi
!
Ne
zaspi
nikar
!
Le
kar
idi
,
tukaj
bom
zaprl
!
«
Ko
je
Andrej
tako
odslovil
svojega
prijatelja
,
je
segel
v
slamo
pod
vzglavje
,
izvlekel
od
tam
zamazano
knjižico
,
zavito
v
višnjevo
ruto
,
pogledal
plaho
na
okna
,
potem
v
knjižico
,
ali
niso
odletele
kako
iz
nje
njemu
dobro
znane
številke
;
potem
je
odklenil
težko
skrinjo
,
ki
je
stala
poleg
postelje
,
in
globoko
pod
obleko
je
vtaknil
vanjo
knjižico
.
Skrbno
je
pretipal
vse
stvari
,
spravljene
v
skrinji
,
in
ko
se
mu
je
zdelo
vse
v
redu
,
je
zopet
zaklenil
.
Tudi
ni
pozabil
poskusiti
,
če
so
okna
še
dobro
zataknjena
.
Potem
je
oblekel
sivo
suknjo
,
nadel
polhovko
na
glavo
in
potipal
v
žep
,
če
ima
vse
ključe
.
Še
enkrat
je
pomikastil
krov
od
skrinje
in
ko
se
nič
ni
podal
,
je
vzel
palico
.
Stopil
je
v
vežo
in
zaprl
duri
;
trikrat
je
povrtal
s
ključem
.
Pred
kočo
ga
je
že
čakal
Peter
.
Ko
ga
je
še
enkrat
poučil
,
kako
naj
straži
dom
,
je
stopil
na
izglajeno
stezo
,
ki
je
vedla
k
Cijazovcu
.
In
počasno
se
je
premikala
med
ozelenelimi
njivami
upognjena
Andrejeva
postava
.
Peter
je
bistro
gledal
za
sključenim
,
mračnim
prijateljem
,
pletočim
se
v
črni
noči
po
polju
.
Ko
je
ta
zaprl
za
seboj
leso
Koritnikove
vrzeli
in
izginil
v
temi
,
je
tesar
nevoljno
zmajal
z
glavo
ter
rekel
sam
sebi
:
»
Kam
gre
skopuh
drugam
nego
pod
kozolec
iskat
vražjega
denarja
,
če
se
ga
je
kaj
nakapalo
po
noči
!
Pregrešni
mamon
ga
je
izvabil
.
Bog
bodi
milostiv
njegovi
duši
!
«
Ko
je
Cijazovec
,
po
opravkih
grede
okoli
hiše
,
zagledal
zopet
svoj
voziček
pod
kozolcem
,
se
ga
je
obveselil
kakor
mati
novorojenega
deteta
.
Šel
je
oprezno
bliže
in
bliže
in
ko
je
stal
poleg
vozička
in
je
videl
,
da
je
narejena
in
uležana
na
njem
kaj
pripravna
postelja
od
sena
,
je
rekel
:
»
Viž
ga
,
tudi
hudir
rad
po
mehkem
iztegne
svoja
kosmata
bedra
.
Še
moj
koc
si
je
prinesel
iz
hleva
.
Navajen
je
peklenske
gorkote
,
pa
ga
je
zeblo
na
zemlji
.
«
In
ko
je
otipal
v
senu
tolar
,
začudil
se
je
čudom
in
strahom
ter
govoril
:
»
Čisto
brez
srca
pa
tudi
ni
hudir
:
tolar
mi
je
pustil
na
vozu
za
nagrado
.
Tu
leži
pa
še
eden
in
tukaj
še
eden
!
Gotovo
se
je
kam
daleč
peljal
,
da
je
imel
toliko
denarja
s
seboj
,
morda
na
Dunaj
po
tistega
ministra
,
ki
jemlje
naše
sinove
k
vojakom
in
jih
pošilja
daleč
po
svetu
,
kjer
pogube
dušo
in
telo
,
če
ne
pa
onega
,
ki
nam
naklada
davke
in
zatira
našo
slovenščino
.
Pa
tolarji
naj
le
čakajo
do
jutra
;
v
sedaj
se
jih
ne
dotaknem
.
Če
bodo
zjutraj
celi
,
onda
jih
vzamem
v
božjem
imenu
,
dam
po
Devsovem
nasvetu
gospodu
župniku
vse
,
kar
jih
je
tukaj
in
doma
,
vse
jim
ponesem
;
naj
se
berejo
svete
maše
za
rajne
starše
in
pa
za
tiste
duše
,
ki
so
naše
priprošnje
potrebne
,
pa
za
cerkvene
potrebe
naj
se
obrnejo
.
«
Po
tem
bogoljubnem
samogovoru
se
je
hotel
vrniti
nazaj
za
hišo
,
pa
zdajci
je
zapazil
,
da
gre
nekdo
po
trati
proti
kozolcu
.
V
došlecu
je
spoznal
sina
Toneta
.
Cijazovca
je
veselje
zaradi
najdenega
voza
do
kraja
razmehčalo
:
nobene
jeze
ni
čutil
več
do
sina
.
Ogovoril
ga
je
mehko
,
kakor
bi
ne
bilo
nikdar
nasprotja
med
njima
.
Ko
je
Tone
videl
očetovo
dobro
voljo
,
je
začel
preganjati
njegovo
zmoto
glede
antikrista
in
hudirja
in
vse
mu
je
odkrito
povedal
,
kako
se
je
zgodilo
z
vozičkom
,
in
tudi
mu
je
natanko
razložil
svojo
teorijo
o
potresih
.
»
I
povej
mi
,
Tone
,
kaj
je
pa
s
tolarji
?
«
je
vprašal
Cijazovec
,
ko
se
je
nekoliko
potolažil
glede
potresa
in
antikrista
.
»
Ta
stvar
še
ni
popolnoma
jasna
.
Najbrž
je
kdo
ukraden
denar
skril
v
našem
kozolcu
in
jaz
sem
včeraj
opoldne
prepovršno
pogledal
za
križ
.
Menda
se
je
zemlja
že
včeraj
kolikor
toliko
tresla
,
le
mi
nismo
čutili
lahnega
gibanja
,
ki
je
bilo
že
toliko
močno
,
da
je
stresalo
tolarje
izza
križa
.
Ta
skrivnost
se
še
danes
popolnoma
zjasni
,
le
meni
verjemite
.
Tudi
v
tem
ni
nikakršnega
čudeža
.
Ko
se
zdani
,
nam
pride
marsikaj
v
drugačno
luč
.
Kakor
so
se
tolarji
usuli
s
kozolca
,
tako
se
sipljejo
podzemeljske
plasti
,
če
izgube
ravnotežje
.
«
To
teorijo
o
potresih
je
čital
Tone
v
knjigah
in
silno
mu
je
ugajala
;
čimdalje
bolj
se
je
vglabljal
vanjo
.
»
Torej
meniš
,
da
je
denar
dober
?
«
je
tiho
vprašal
Cijazovec
.
»
Denar
je
dober
,
le
ukraden
je
po
mojih
mislih
.
Na
vozu
je
gotovo
še
več
tolarjev
,
ki
so
padli
s
kozolca
.
Sicer
se
bo
pa
o
tem
danes
še
več
govorilo
po
vasi
,
nego
se
je
včeraj
.
«
»
Kaj
pa
naj
počnemo
z
denarjem
?
«
je
vprašal
Cijazovec
še
bolj
tiho
.
»
Razglasimo
,
da
se
je
našlo
toliko
in
toliko
.
Tat
se
ne
oglasi
,
tisti
pa
,
komur
je
bil
ukraden
.
«
»
Ko
bi
se
pa
tudi
ukradenec
ne
oglasil
?
Morda
je
že
umrl
,
«
je
dejal
skrbni
gospodar
.
In
dvignil
je
pogled
k
oblakom
,
ker
sveti
raj
je
zaželela
njegova
duša
onemu
nepoznanemu
bitju
.
»
Onda
je
menda
denar
naš
,
ki
smo
ga
našli
.
—
Oče
,
jaz
moram
zdaj
kmalu
zapreči
Smoletovo
kobilico
in
se
peljati
v
Ljubljano
po
profesorja
.
Ko
se
vrnem
,
pride
vse
na
dan
...
še
danes
.
«
»
Smole
te
je
že
iskal
pri
nas
,
«
je
dejal
Cijazovec
in
oba
sta
šla
na
zelnik
za
hišo
.
Spotoma
se
je
Cijazovec
s
prsti
počesal
po
tilniku
,
ker
mu
je
postalo
žal
,
da
je
malo
poprej
ves
oni
denar
obljubil
za
maše
in
za
cerkvene
potrebe
,
kajti
naš
možanec
je
zelo
tesnosrčen
glede
onega
blaga
,
za
katerim
se
peha
kristjan
in
nekristjan
.
In
sklenil
je
,
da
pride
kmalu
preiskat
posteljo
na
vozu
,
da
ga
kdo
drug
ne
prehiti
.
Ukrenil
je
tudi
,
da
se
ona
bogoljubna
obljuba
ni
nanašala
na
vse
tolarje
,
ampak
samo
na
tista
dva
,
ki
ju
je
otipal
na
vozu
,
in
na
ona
dva
v
omarici
,
ker
tolarjev
,
ki
zanje
še
vedel
ni
,
ni
mogel
obljubiti
.
In
sploh
—
kako
je
mogel
obetati
one
štiri
,
ko
niti
vedel
ni
,
ali
so
njegovi
ali
ne
?
Če
ostane
denar
njemu
,
že
da
,
kar
je
prav
,
tako
je
bila
pa
obljuba
prenagljena
,
torej
neveljavna
.
—
Stvar
se
je
zasukala
precej
tako
,
da
ogretemu
Cijazovcu
ni
bilo
treba
ukrepati
,
kam
obrne
ono
blagodat
.
Nista
se
oče
in
sin
še
dobro
ogrela
kraj
ognja
na
zelniku
,
ko
je
prihitela
izza
hiše
Lenka
vsa
zasopla
.
»
Oče
,
«
je
klicala
,
»
oh
,
poglejte
h
kozolcu
...
pripeljal
se
je
nazaj
!
«
»
Kdo
?
«
»
Antekrist
...
Voziček
ima
zopet
pod
kozolcem
.
«
»
Beži
,
baba
neumna
!
«
se
je
razjezil
Tone
.
»
Voziček
sem
jaz
pripeljal
.
Antikrista
nikoli
ni
bilo
in
ga
tudi
sedaj
ni
.
«
»
I
kdo
pa
leze
v
naš
kozolec
?
«
»
V
kozolec
leze
kdo
?
«
sta
vprašala
obenem
oče
in
sin
ter
se
spogledala
.
»
Viž
ga
,
satana
,
še
kozolec
nam
bo
odnesel
v
pekel
,
«
se
je
razjezil
gospodar
.
Pa
precej
je
umolknil
.
»
Tega
antikrista
bi
jaz
rad
poznal
!
«
je
kliknil
Tone
in
v
razmahu
se
je
zagnal
okoli
hiše
proti
kozolcu
.
Cijazovec
je
stal
poleg
ognja
ves
bled
in
prepadel
.
Zopet
se
mu
je
vtesala
v
dušo
težka
misel
,
da
tisti
denar
le
ni
pošten
in
da
mu
je
menda
Bog
poslal
peklensko
pošast
zopet
na
vrat
,
da
ga
kaznuje
,
ker
je
tako
hitro
snedel
bogoljubno
obljubo
.
Ko
je
pritekel
Tone
na
sprednjo
stran
hiše
,
je
zapazil
,
da
se
pomika
neka
temna
postava
po
kozolčevih
prečnicah
navzdol
.
Pospešil
je
korake
,
da
ne
bi
mu
ušel
ponočni
gost
.
Skokoma
jo
je
ubral
po
trati
in
baš
je
bil
pri
znamenju
,
ko
telebne
ona
prikazen
s
kozolca
na
tla
.
Slišal
je
težak
rohneč
in
grgrajoč
glas
,
kakor
bi
težko
umiral
človek
na
trati
.
Trdo
bi
bil
prijel
ponočnega
gosta
,
ki
pride
morda
po
krivičen
denar
,
da
ni
slišal
iz
temne
mase
,
vijoče
se
pred
njim
,
tako
žalobnega
stokanja
.
»
Če
si
kristjan
,
povej
,
kdo
si
in
kaj
iščeš
tod
?
«
je
vprašal
Tone
skoraj
grmeče
,
in
oni
na
tleh
je
s
pojemajočim
glasom
odgovoril
:
»
Bog
in
vsi
svetniki
mi
pomagajte
!
—
Jaz
sem
,
Tone
.
«
Neprijeten
čut
je
izpreletel
mladeniča
po
vsem
životu
,
ker
po
glasu
je
spoznal
svojega
strica
Andreja
.
Postalo
mu
je
jasno
,
da
se
je
tu
zarad
pogubnega
mamona
ponesrečil
stric
.
Da
leži
pred
njim
kakšen
tujec
,
ne
bi
bil
mislil
morda
na
hitro
pomoč
,
zahteval
bi
bil
brez
posebnega
sočutja
od
trpečega
človeka
točnega
odgovora
na
svoje
vprašanje
.
Tako
ga
je
osvojilo
ono
nelepo
in
mračno
čuvstvo
,
ki
ob
pojavu
nizke
pohlepnosti
hipoma
pade
v
idealno
mladeniško
dušo
.
No
,
stricu
Andreju
je
trebalo
brze
pomoči
.
»
Oče
,
pomagajte
!
«
je
zaklical
proti
hiši
,
kjer
so
izza
ogla
gledali
Cijazovčevi
nanj
,
na
srčnega
korenjaka
.
Gospodarja
se
je
polastila
hrabrost
in
polahkoma
je
tekel
sinu
na
pomoč
.
Kako
se
je
začudil
Cijazovec
,
ko
je
spoznal
svojega
brata
,
ležečega
na
tleh
.
Sklonil
se
je
k
njemu
in
lahno
mu
je
položil
roko
na
glavo
in
venomer
je
miločutno
ponavljal
:
»
O
Andreja
,
Andreja
!
Ti
siromak
,
ti
!
Ali
si
se
kaj
pobil
,
ali
te
kje
boli
,
ali
čutiš
kaj
bolečine
?
«
»
Oh
,
čutim
,
čutim
.
Noga
mi
je
odpovedala
,
zvil
sem
jo
ali
pa
zlomil
...
Vstati
ne
morem
...
oh
!
oh
!
«
Tako
je
tožil
stric
Andrej
.
»
Če
je
noga
zlomljena
,
pošljemo
po
padarja
Boltesa
,
on
jo
dene
v
dilice
in
vse
bo
še
dobro
.
Pa
kaj
te
je
pripeljalo
k
nam
v
tej
strašni
noči
?
Povej
mi
,
brate
,
povej
!
Ti
bore
siromak
ti
!
«
je
govoril
kolikor
mogoče
rahlo
Cijazovec
,
po
pravljaje
bratu
razpeto
suknjo
.
»
Oh
,
Jože
,
res
sem
bore
siromak
.
Ob
vse
sem
prišel
to
noč
,
vse
je
izgubljeno
,
«
je
javkal
stric
ter
se
solzil
.
»
Tistih
petsto
goldinarjev
,
ki
mi
jih
je
lansko
jesen
v
srebru
vrnil
Martan
,
ko
so
Koritniku
prodali
grunt
,
tebi
...
tvojemu
sinu
Tonetu
sem
jih
hotel
zapustiti
,
kadar
umrjem
...
pa
glej
—
vse
je
proč
!
Tujemu
človeku
posoditi
jih
nisem
hotel
,
saj
veš
,
da
posodi
in
vrni
ne
ostaneta
dolgo
prijatelja
.
Skril
sem
jih
lansko
jesen
,
potem
ko
so
Koritniku
ukradli
,
kar
mu
je
še
ostalo
,
v
tvoj
kozolec
,
ker
jih
zavoljo
bolezni
nisem
mogel
nesti
v
ljubljansko
hranilnico
.
Dejal
sem
:
s
pomladjo
pride
zdravje
in
potlej
jih
poneseš
v
Ljubljano
.
No
,
poglej
moje
gorje
...
tat
mi
jih
je
odnesel
in
ukradel
.
Naj
mu
leže
še
po
smrti
na
njegovi
tatinski
duši
!
Zdaj
sem
pa
siromak
,
da
ni
večjega
na
svetu
.
«
Debele
solze
so
polile
strica
.
»
Potolažite
se
,
ljubi
naš
stric
!
«
se
je
oglasil
Tone
.
»
Vaš
denar
ni
ukraden
,
ampak
spravljen
je
dobro
.
Potres
ga
je
stresel
s
kozolca
in
jaz
sem
našel
poln
mačji
meh
in
ga
skril
.
Bog
,
ki
je
napeljal
vaše
dobro
srce
na
to
blago
misel
,
da
ste
namenili
tolarje
meni
,
naredil
je
tako
,
da
sem
jih
jaz
našel
.
Naj
se
zgodi
vaša
in
njegova
volja
!
«
Dobro
je
poznal
strica
in
vedel
je
,
kakšen
učinek
napravi
nanj
ta
namek
.
»
Ali
si
jih
res
našel
,
ljubi
moj
Tone
?
«
se
je
razveselil
starec
.
»
Ali
si
jih
dobro
shranil
?
Oj
,
prinesi
mi
jih
,
da
jih
poštejeva
,
če
so
vsi
,
in
da
greva
iskat
,
če
se
je
kateri
izgubil
.
Prinesi
mi
jih
,
oh
,
saj
vidiš
,
kako
zelo
sem
nesrečen
.
Ne
bo
ti
žal
,
če
me
posluhneš
.
Vseh
petsto
dobiš
po
moji
smrti
.
«
»
Bog
vam
daj
še
dolgo
živeti
,
stric
!
Ampak
to
vas
prosim
,
posodite
mi
jih
štiristo
,
zelo
jih
potrebujem
,
da
založim
pri
pošti
.
Pošteno
vam
jih
povrnem
in
obresti
vam
bom
dajal
po
šest
od
sto
.
«
»
Po
sedem
boš
dal
,
Tone
.
Zavoljo
potresa
se
denar
podraži
.
In
pa
tisti
goldinar
,
ki
si
ga
sinoči
lahkomiselno
zapil
,
mi
tudi
povrneš
.
«
Tone
je
bežal
na
osek
po
skriti
zaklad
.
V
tem
sta
prišli
tudi
Cijazovka
in
Lenka
h
kozolcu
.
Gospodar
je
pritegnil
voziček
in
nanj
so
spravili
Andreja
.
Tipaje
okoli
sebe
,
je
začutil
tolarje
v
postelji
.
S
tresočo
roko
jih
je
pobiral
in
spravljal
v
žep
.
Ko
je
prinesel
Tone
mačji
meh
,
razjasnilo
se
je
lice
stricu
in
minilo
ga
je
težko
,
nemirno
sopenje
.
Kakor
mati
svojega
ljubega
dojenčka
,
tako
slastno
je
stiskal
k
sebi
svoj
zaklad
in
nič
več
ni
zdihoval
.
In
po
ovinkih
sta
peljala
Cijazovec
in
sin
Andreja
okoli
vasi
v
njegovo
kočo
.
Obema
je
bilo
tesno
pri
srcu
in
nerodno
se
jima
je
zdelo
,
da
je
stric
tako
nezgubečen
,
zato
nista
hotela
ž
njim
naravnost
po
vasi
;
bala
sta
se
vsestranskega
izpraševanja
in
tudi
roganja
,
ker
neugodna
ljudska
obsodba
zadene
onega
,
ki
je
vdan
skoposti
in
nezgubečnosti
.
V
koči
sta
ga
položila
na
posteljo
in
izročila
Krulčevemu
Petru
.
Tudi
ta
dobri
,
babjeverni
človek
se
je
nekako
mehaniški
,
brez
srca
kretal
okoli
svojega
prijatelja
,
ko
je
zvedel
,
kje
se
je
ponesrečil
.
Cijazovec
se
je
pomudil
pri
bratu
,
kateremu
so
odjenjale
muke
,
ko
je
preštel
tolarje
.
Padarja
Boltesa
in
dilic
ni
bilo
treba
.
Tone
je
hitel
k
Smoletovim
.
Na
Smoletovem
vrtu
je
našel
Smoletovko
in
obe
deklici
.
Polonica
je
pomagala
materi
,
ki
je
pristavljala
lonce
za
kuho
k
ognju
.
Ženske
so
se
ga
obveselile
in
Smoletovka
je
šla
precej
naročat
možu
,
naj
zapreže
.
Rezika
ga
je
že
težko
pričakovala
,
sedeč
s
podveznjeno
nogo
na
posteljni
odeji
in
z
rokami
na
kolenih
.
»
Rezika
,
zdaj
sem
pripravljen
peljati
se
v
Ljubljano
,
kakor
mi
je
naročal
gospod
župnik
.
Potresna
sila
pojema
in
ta
dolga
noč
se
nagiba
koncu
,
«
je
dejal
mladenič
,
sočutno
zroč
na
deklico
.
»
Idi
,
Tone
,
išči
jih
doma
,
če
nimajo
več
doma
,
išči
jih
po
mestu
,
v
cerkvi
,
gostilni
,
v
kavarni
jih
išči
in
pripelji
jih
sem
!
«
je
prosila
deklica
z
glasom
,
ki
mu
je
globoko
segel
v
srce
.
»
Ti
si
me
rešil
velike
nevarnosti
,
ti
si
bil
moj
angel
varuh
...
pripelji
mi
še
očeta
zdravega
!
In
če
v
Ljubljani
ni
tako
,
povej
jim
,
kako
je
pri
nas
.
Reci
jim
,
da
sem
mimo
te
male
praske
na
licu
,
ki
me
pa
nič
več
ne
boli
,
zdrava
in
da
jih
željno
pričakujem
.
Kaj
si
bodo
mislili
o
meni
,
da
jih
sama
ne
grem
iskat
,
če
so
v
nesreči
in
skrbeh
!
Povej
jim
vso
resnico
:
da
sem
srečno
prestala
potres
,
pa
da
me
je
prestani
strah
toliko
prevzel
in
oslabil
,
da
nikakor
še
nisem
za
dolgo
pot
.
«
»
Trdno
sem
prepričan
,
da
bom
v
petih
urah
v
Ljubljani
in
nazaj
.
Nadejam
se
,
Rezika
,
da
nas
čakajo
še
veseli
dnevi
.
«
Tako
je
Tone
tolažil
skrbno
dekle
.
Prijela
ga
je
za
roko
kakor
v
zahvalo
za
izkazano
požrtvovalnost
in
uteho
.
Sklonil
se
je
k
njej
in
trepetajoč
jo
je
tiho
vprašal
:
»
Duša
...
sinoči
si
mi
rekla
na
oknu
,
da
mi
imaš
povedati
nekaj
.
Ali
smem
vedeti
tisto
,
predno
grem
v
Ljubljano
...?
«
»
Ti
me
še
vprašuješ
?
Oh
,
da
ti
moram
ob
tej
uri
to
praviti
!
In
moj
oče
,
moj
oče
...
«
Zakrila
si
je
obraz
z
rokama
.
Po
kratkem
premolku
je
nadaljevala
:
»
O
tebi
,
Tone
,
sem
vedno
toliko
mislila
:
če
sem
čitala
v
knjigi
o
dobrih
,
poštenih
ljudeh
,
sem
tebe
imela
v
misli
;
če
sem
molila
,
govoril
mi
je
mojega
srca
glas
o
tebi
;
če
sem
se
učila
,
si
mi
uhajal
v
mojo
učenost
,
kakor
bi
bilo
moje
srce
od
davna
slutilo
v
tebi
pomočnika
in
rešitelja
.
Včeraj
sem
ves
dan
premišljevala
:
jutri
mu
vse
,
vse
povem
.
In
pripravljala
sem
se
in
bala
sem
se
izpregovoriti
.
Oh
,
sinoči
nisem
vedela
,
da
ti
to
tako
lahko
odkrijem
...
Ali
še
ne
veš
vsega
?
Ali
ti
še
ni
jasno
vse
ono
,
kar
mi
je
ležalo
sladko
in
težko
obenem
na
duši
?
Ali
ne
slišiš
mojega
srca
glas
?
«
Vse
se
je
razvezalo
v
njej
:
čuvstvo
in
jezik
,
in
zvenel
je
njen
srebrni
glas
kakor
struna
nebeškega
pevca
.
Položila
je
roko
okoli
njegovega
vratu
,
pritegnila
ga
je
bliže
k
sebi
,
zazrl
se
je
v
solzo
njenega
očesa
in
vse
je
vedel
.
»
Mati
gredo
!
«
je
pošepetala
Polonica
,
ki
je
od
ognja
sem
poslušala
razgovor
src
,
ki
sta
ji
bili
dragi
.
»
Idi
,
idi
!
«
je
tiho
dejala
Rezika
,
stiskaje
mu
roko
.
Nekaj
minut
pozneje
je
Tone
trenil
z
vajeti
po
Smoletovi
kobilici
in
speljal
na
belo
cesto
.
Polahkoma
se
je
razprostirala
čila
kobilica
po
gladki
cesti
,
plašila
se
ob
cestnih
znamenjih
in
ograjah
,
ostrila
ušesa
,
kadar
je
zabobnelo
pod
zemljo
,
in
pazno
dirjala
,
dirjala
.
Do
vratu
je
zapel
Tone
suknjo
in
še
uhlje
od
navratnika
si
je
pridvignil
na
vrat
in
na
podbradek
,
ker
sedeč
na
vozu
je
začutil
kmalu
,
da
od
vseh
strani
sili
vanj
rezek
hlad
pojemajoče
noči
.
Na
nebu
,
kjer
je
zvečer
svetila
že
zelo
priščipnjena
luna
in
migljalo
nebroj
zvezdic
,
so
se
kopičili
brez
prozora
vse
vprek
temnosivkasti
oblaki
,
tisti
,
ki
ne
kažejo
dobrega
vremena
.
Čim
bliže
je
šlo
k
dnevu
in
čim
dalje
je
bilo
od
Gabrovca
,
tem
bolj
se
je
kisalo
podnebje
.
Sivkaste
megle
so
legle
na
hribe
,
razpoložile
se
po
zakotjih
in
čimdalje
bolj
pritiskale
na
polje
k
cesti
.
No
,
Toneta
vreme
ni
zanimalo
,
zanimali
so
ga
ljudje
.
Upal
je
,
da
se
pripelje
kmalu
iz
potresnega
predela
v
vasi
,
kjer
že
potresne
sile
ni
bilo
čutiti
,
kjer
lahko
poreče
:
tukaj
se
je
potres
odtrgal
.
Pa
ta
up
se
ni
hotel
uresničiti
.
Povsod
isti
prizori
in
iste
slike
in
stiske
,
povsod
hrum
in
življenje
,
ko
da
je
sredi
dneva
.
Ljudstvo
je
povsod
pokoncu
,
luči
gore
,
ognji
plopolajo
,
njih
odsvit
objema
nekaj
malega
okolice
,
vse
drugo
je
še
gosta
tema
,
ker
nastopajoča
megla
brani
zaznanje
dneva
.
Ob
cestah
,
na
travnikih
ali
na
njivah
se
nahajajo
ljudje
posamič
ali
v
skupinah
,
in
v
vsaki
vasi
v
vidi
isto
mrgolenje
,
iste
mračne
obrise
trpečega
človeka
.
Če
se
bliža
hišam
,
doni
mu
nasproti
pritajeno
govorjenje
,
kakor
bi
si
ljudje
našepetavali
skrivnosti
sodnjega
dneva
.
Tuintam
ga
ustavi
kdo
,
ker
on
je
prvi
voznik
,
ki
se
je
pojavil
na
cesti
.
In
izprašujejo
ga
:
»
Odkod
si
,
prijatelj
?
»
Gori
od
Gabrovca
,
«
odgovarja
mladenič
in
tudi
njemu
prosije
radovednost
na
obrazu
.
»
Ali
je
tudi
gori
tako
?
«
»
Oj
tudi
!
Ali
veste
,
kako
je
v
Ljubljani
?
«
»
Nič
ne
vemo
.
«
In
kobilica
,
ki
vselej
ve
,
kdaj
mora
umiriti
svoj
beg
,
vkuje
oko
v
temo
in
spešno
klopota
dalje
.
Že
se
je
dvignila
cesta
iz
doline
,
v
kateri
leži
Gabrovec
,
že
se
napeto
vije
po
skrajnih
gorskih
odrastkih
,
ki
od
Kamniških
planin
mole
v
ravno
polje
.
Zdanilo
se
je
,
ali
pravega
dneva
ni
:
pusto
,
mračno
in
vlažno
je
vse
okrog
in
kakor
bi
gledala
iz
vlažne
megle
surova
noč
.
Peljal
se
je
kakšne
četrt
ure
po
samoti
.
Bog
ve
,
kolikrat
je
šel
že
v
svojih
dijaških
letih
po
tej
cesti
,
a
nikdar
se
mu
ni
zdela
še
odurna
.
Vidijo
se
ž
nje
Kamniške
planine
,
v
daljavi
se
svetijo
,
kadar
je
zrak
čist
in
prozoren
,
veličastni
vrhovi
Triglava
,
mnogo
cerkvic
in
vasic
se
vidi
na
levo
in
desno
,
spredaj
in
zadaj
,
a
danes
se
črez
vse
to
razprostira
nepredirna
megla
,
ko
da
hoče
narava
sama
prikriti
strašno
gorje
očem
človeka
,
nevajenega
njenih
najgroznejših
pojavov
.
Na
tej
samoti
stoji
hiša
kraj
ceste
.
Tone
se
je
radovedno
ozrl
nanjo
:
bila
je
zaprta
—
prvo
bivališče
,
ki
pred
njim
ni
videl
stati
ljudi
.
Precej
za
hišo
pa
je
zaslišal
tik
sebe
na
desni
strani
otroški
klik
:
»
Mož
,
a
...
mož
!
«
Ozrši
se
je
videl
poleg
voza
teči
dečka
s
prijetnim
,
suhljatim
,
temnikastim
obrazom
,
gologlavega
in
golorokega
.
Tone
mu
je
smeje
namignil
,
češ
:
dobro
jutro
ti
Bog
daj
!
»
Huk
...
možiček
,
levo
kolo
boste
izgubili
,
poglejte
no
!
«
je
kliknil
fantalin
in
Tone
se
je
nagnil
in
ogledal
voz
od
leve
plati
;
pa
nobene
škode
ni
zapazil
na
njem
.
»
Desno
,
desno
!
«
je
klical
deček
,
in
Tone
se
je
obrnil
na
desno
plat
,
pa
tudi
tu
ni
bilo
kvara
.
Vzravnal
se
je
na
vozu
,
vtaknil
podbradek
v
navratnik
in
,
prihuljeno
gledaje
predse
,
je
mislil
o
tem
,
kako
bi
z
bičem
ošvrknil
drznega
fantalina
.
»
Kam
se
pa
peljete
,
tako
zgodaj
,
a
?
«
je
vprašal
deček
,
ki
že
ni
tekel
več
vštric
voza
,
ampak
primerno
daleč
za
njim
.
»
V
pasjo
vas
po
koš
klobas
,
«
je
mirno
odgovoril
Tone
ter
krepko
stisnil
bič
v
roki
.
»
Ali
res
?
Pozdravite
mi
tam
svojega
pasjega
botra
!
«
je
zaklical
upehani
fantalin
,
in
Tone
se
je
obrnil
,
da
bi
ga
pripalil
.
Ta
nakana
se
mu
ni
udala
,
ker
deček
,
sluteč
nevarnost
,
je
bil
že
toliko
zadaj
,
da
ga
ni
bilo
mogoče
doseči
.
Jezik
in
osla
je
še
pokazal
vozniku
,
predno
je
izginil
v
megli
,
kakor
bi
se
bil
raztopil
v
njej
.
»
Hvala
Bogu
,
«
je
mislil
Tone
,
»
tukaj
potresa
menda
že
ni
bilo
.
Ljudje
so
drzni
in
samozavestni
.
Ni
jih
strahovala
in
potlačila
šiba
božja
.
«
Zdajci
je
zaslišal
od
leve
plati
votlo
bobnenje
.
Oplašen
je
naostril
posluh
:
hrumenje
je
trajalo
nekaj
minut
.
»
To
je
južna
železnica
.
Tudi
v
Gabrovec
se
sliši
včasi
tako
bobnenje
od
Kresnic
in
od
Lazov
.
Svet
se
še
ni
podrl
,
ker
železnica
še
gre
.
Hi
!
«
In
kobilica
je
še
čvrsteje
potegnila
.
Pri
neki
podružnici
je
bila
ura
pet
.
Spomnil
se
je
,
da
to
jutro
ni
slišal
še
nobene
cerkvene
ure
biti
in
da
nikjer
ni
zvonilo
dneva
.
Tudi
to
je
smatral
za
dobro
znamenje
,
da
tukaj
ure
niso
obstale
.
Nada
,
da
potres
ni
zadel
vse
dežele
in
da
je
morda
prizanesel
stolnemu
mestu
,
ga
je
toliko
pomirila
,
da
je
pozabil
bedo
,
ki
jo
je
zapustil
za
seboj
.
A
v
Gabrovcu
ni
pustil
samo
bede
—
vsa
sreča
in
blaženost
njegovega
življenja
se
nahaja
tam
.
Razburjenost
se
je
umaknila
blaženi
misli
,
ves
se
je
razmehčal
in
raztopil
.
Nepremagljiva
utrujenost
se
ga
je
polastila
,
spanec
,
mučni
tovariš
popotnih
ljudi
;
mu
je
silil
na
oko
,
obrvi
so
mu
zatrepetale
,
nagnil
je
trudno
glavo
na
prsi
in
dremota
ga
je
prevzela
.
Cincaje
z
glavo
se
je
pripeljal
v
vas
.
Glasna
molitev
ga
je
prebudila
.
Dvignil
je
glavo
,
začuden
pogledal
okoli
sebe
in
hipoma
mu
je
padla
turobna
zavest
na
srce
.
Razvedril
se
je
in
snel
klobuk
.
Pri
majhni
in
lični
kapelici
Matere
Božje
kraj
ceste
je
bilo
precejšnje
krdelo
ljudi
,
ki
so
se
zbrali
,
da
opravijo
skupno
jutranjo
molitev
in
priprošnjo
.
Tone
je
nategnil
vajeti
in
pustil
iti
kobilico
v
počasnem
koraku
,
ker
od
potu
se
je
v
kadilo
od
nje
.
Oziral
se
je
po
ljudeh
.
Česar
po
noči
v
Gabrovcu
ni
mogel
razbrati
,
je
zapazil
tukaj
:
človeka
je
izpremenila
,
zgubala
in
postarala
ta
dolga
strašna
noč
.
Konec
vasi
je
srečal
slabotnega
,
plešastega
starčka
.
Poleg
njega
je
šel
razcapan
deček
,
ki
je
nesel
hlebec
kruha
v
roki
.
Deček
je
neprestano
gledal
v
starca
,
smehljaje
se
mu
;
kazal
se
je
silno
čilega
in
bodrega
,
vsaka
žilica
se
je
tresla
na
njem
,
očividno
od
veselja
zarad
kruha
,
ker
dvigal
je
tisti
hlebec
in
ga
kazal
starcu
in
oči
so
mu
sijale
,
kakor
bi
oznanjevale
očetu
in
vsemu
svetu
lepo
novico
:
Glejte
,
tudi
danes
bova
jedla
!
Tone
si
je
mislil
:
ta
človek
pripada
menda
onim
nomadom
,
ki
jim
pravimo
berači
.
Tako
je
danes
tukaj
,
jutri
tam
,
vse
sliši
in
vidi
in
ve
nekaj
.
Tone
se
je
nagnil
s
sedeža
in
vprašal
:
»
Oče
,
kje
ste
prenočili
nocoj
?
«
»
Pod
milim
nebom
,
prijatelj
božji
,
na
beli
cesti
,
v
sivi
megli
.
Kje
bova
prenočila
z
Markcem
drugje
!
«
»
Ali
kaj
veste
,
kako
je
tam
na
savski
strani
,
proti
Ljubljani
?
«
Starček
se
je
s
steklenimi
očmi
ozrl
vanj
.
»
Hudo
je
,
da
hujše
ne
more
biti
.
«
»
In
v
Ljubljani
?
«
»
Pravijo
,
da
je
tam
vse
na
kupu
,
vse
njih
hiše
gosposke
so
se
podrle
;
ni
kamen
na
kamenu
ni
ostal
.
In
Šmarna
gora
se
je
podrla
v
Savo
,
in
Golovec
se
je
zgreznil
v
Ljubljanico
,
in
v
Grintavcih
so
popokale
skale
.
Naju
so
v
soboto
iztirali
iz
Ljubljane
,
ker
sva
siromaka
prosila
po
hišah
vbogajme
.
Zdaj
pa
tudi
oni
nimajo
svojih
hiš
gosposkih
,
ker
jih
je
Bog
udaril
zavoljo
njih
trdosrčnosti
.
Pa
odpusti
jim
Bog
njih
dolge
in
reši
nas
hudega
zdaj
in
na
večne
čase
!
Na
Posavju
so
pa
dobri
ljudje
,
prav
dobri
ljudje
so
tam
.
Hlebec
kruha
so
nama
podarili
,
jeli
Markec
?
Bog
jim
plati
zato
in
reši
jih
hudega
zdaj
in
na
zadnjo
uro
,
amen
!
«
Solzljiv
in
ubit
je
bil
glas
starčev
.
Tone
je
izprevidel
,
da
od
človeka
,
kateremu
se
menda
meša
,
ne
dobi
točnih
sporočil
in
da
trati
čas
,
mudeč
se
ž
njim
.
Segel
je
v
žep
,
vrgel
nekaj
krajcarjev
starcu
v
klobuk
in
pognal
.
A
ni
še
mogel
verjeti
,
da
bi
bila
razpadla
Ljubljana
v
razvaline
,
ker
nekaj
strašnega
je
imela
zanj
ta
misel
.
Na
mostu
rečice
,
ki
teče
s
Kamniških
planin
,
je
zapazil
,
kako
mu
hiti
nasproti
mož
srednje
velikosti
,
v
lahki
,
elegantni
obleki
,
po
kateri
bi
ga
bil
štel
v
gospode
,
da
ni
fine
obleke
tako
zelo
kazil
oguljeni
klobuk
,
izpod
katerega
so
neredno
štrleli
temni
lasje
,
in
da
ni
nesel
precejšnje
cule
pod
pazduho
.
Mož
je
uporno
gledal
v
tla
in
tekel
,
kakor
bi
gorelo
za
njim
.
Še
predno
je
bil
popotnik
vštric
konja
,
je
klical
Tone
nanj
:
»
Ali
prihajate
iz
Ljubljane
,
prijatelj
?
«
Popotni
človek
je
prikimal
in
nekaj
zamomljal
,
hiteč
dalje
in
ne
da
bi
se
bil
kaj
zmenil
za
voznika
.
»
Lepo
vas
prosim
,
gospod
,
povejte
mi
,
kako
je
tam
?
«
je
molednil
Tone
z
jako
vežljivo
,
pa
razburjeno
besedo
.
»
Brezno
solz
lije
Ljubljana
.
Vse
je
proč
,
proč
,
proč
!
«
je
zavpil
obupno
popotnik
in
dirjal
dalje
,
mahaje
z
roko
.
Tone
je
še
nekaj
kliknil
za
njim
,
pa
oni
se
je
že
pogrezal
v
meglo
.
Stresaval
je
z
glavo
kakor
človek
,
ki
nerad
verjame
neprijetnemu
sporočilu
.
Bližal
se
je
mitnici
.
Tudi
tu
je
pozvedaval
.
Že
to
samo
dejstvo
,
da
še
pobirajo
mitnino
,
mu
je
vlilo
v
obupno
srce
nekoliko
tolažbe
.
Mitničar
,
kosmat
,
visok
mož
,
ki
je
spokojno
pušil
iz
dolge
pipe
,
mu
je
svetoval
,
naj
vpraša
na
bližnji
pošti
,
tam
vse
zve
,
ker
gotovo
imajo
že
brzojavna
sporočila
iz
mesta
.
Pred
poštnim
poslopjem
je
videl
kar
tri
čedne
,
prijetne
in
ljubeznive
gospice
,
poštne
upraviteljice
,
katerim
so
drugekrati
gorela
lica
v
sreči
in
zdravju
,
a
danes
so
medlela
kakor
od
dolgega
posta
in
ostre
pokore
.
Tone
je
pozvedaval
pri
njih
.
Mlademu
,
krepkemu
junaku
so
gospice
rade
odkrile
vse
tajnosti
brzojavne
žice
:
kako
že
vse
jutro
deluje
brzojavna
naprava
in
prinaša
iz
stolnega
mesta
novice
,
ki
se
vse
ujemajo
v
tem
,
da
je
hudo
v
Ljubljani
.
Peljal
se
je
dalje
.
Tiho
je
otrnil
solzo
in
potegnil
z
dlanjo
po
obrazu
.
Kako
se
bo
vračal
v
Gabrovec
k
župniku
z
novico
,
da
bele
Ljubljane
ni
več
,
kako
stopi
pred
Reziko
,
ako
dobi
žalostna
sporočila
o
Daniču
.
Vse
momente
gabrovškega
potresa
je
njegova
domišljija
spajala
z
vsemi
mogočimi
učinki
potresa
v
mestu
in
dejal
si
je
,
da
morajo
biti
strah
,
groza
in
nevarnost
med
tesnim
mestnim
zidovjem
in
med
visokimi
hišami
mnogo
večji
nego
v
vasi
.
Srečal
je
kočijo
.
Pazno
je
pogledal
vanjo
,
če
bi
Danič
sedel
v
njej
.
Za
zaprtim
oknom
je
sedela
ženska
,
ogrnjena
v
veliko
rjuho
in
z
detetom
v
naročju
.
Z
drhtečim
srcem
se
je
pripeljal
v
vas
,
kjer
je
nedavno
razsajal
požar
.
Tudi
tukaj
so
kočevali
ljudje
ob
cesti
.
Jedva
so
si
dobro
postavili
hiše
in
že
zopet
bo
treba
trdo
prijeti
za
delo
,
ako
ostanejo
živi
.
Videl
je
pred
neko
hišo
na
velikem
vozu
gručo
cvetočih
otrok
.
Sredi
njih
je
sedel
oguljen
starček
ter
vil
iz
muževnih
vrbovih
mladik
piščalke
.
In
ves
otroški
zbor
je
piskal
in
se
smejal
in
dobrovoljno
se
je
Tonetu
z
voza
nasmihal
starček
,
češ
,
poglej
,
kako
modro
sem
ujel
drobnjav
,
da
se
je
nehala
cmeriti
!
Mladeniču
je
dobro
del
ta
prizor
.
»
Hi
!
«
je
dejal
Tone
in
odrinil
,
ker
zelo
se
mu
je
mudilo
.
Vedno
več
ljudi
je
bilo
videti
na
cesti
.
Bili
so
to
beguni
,
ki
so
kmalu
po
polnoči
zapustili
Ljubljano
,
boječ
se
še
hujših
sunkov
in
pa
zato
,
ker
nikjer
ni
bilo
dobiti
varnega
prenočišča
.
Sreča
vali
so
ga
peš
in
na
vozeh
.
Ta
je
bežal
k
svojim
sorodnikom
,
drug
k
prijateljem
,
nekaterega
je
gnal
blazen
strah
na
deželo
,
dasi
ni
vedel
,
kje
dobi
obstanka
.
Večina
jih
je
šla
brez
prtljage
,
nekateri
v
oblekah
nenavadnega
sestava
.
Tone
ni
več
pozvedaval
;
molče
je
razbiral
osebe
,
ni
li
Daniča
na
potu
.
Kakor
je
on
pazno
gledal
na
te
popotne
ljudi
,
tako
so
ga
tudi
oni
motrili
z
melanholskim
,
sočutnim
pogledom
,
kajti
velika
nesreča
je
nekako
zbližala
in
združila
ves
v
rod
.
Čim
dalje
se
je
peljal
,
tem
bolj
ga
je
težila
misel
,
da
zdajzdaj
se
mu
razgrne
megla
in
se
mračna
neizvestnost
izpremeni
v
še
mračnejšo
gotovost
.
Peljal
se
je
po
dolgih
dobravah
.
Iz
megle
se
je
polagoma
jelo
svetlikati
motnobelo
,
zidano
znamenje
svetega
Janeza
Nepomuka
,
stoječe
na
desni
strani
ob
cesti
.
Pri
tem
znamenju
je
v
svojih
dijaških
letih
navadno
počival
,
ko
je
hodil
na
počitnice
.
In
onostran
se
je
jel
rezati
iz
megle
konj
in
voz
in
krdelce
ljudi
,
ki
so
šli
kraj
voza
.
Tone
ni
pazneje
pogledal
na
voz
,
ki
se
mu
je
zdel
že
od
daleč
priprost
in
ne
ustvarjen
za
gospodo
,
ker
ga
je
premotilo
ono
znamenje
,
v
katerem
je
potres
zabrnil
podobo
svetega
Janeza
na
stran
,
tako
da
je
gledal
proti
Ljubljani
.
V
tem
ko
je
motril
svetnika
in
se
čudil
učinku
potresne
sile
,
je
zaslišal
od
leve
strani
klik
:
»
Tone
,
Cijazovčev
Tone
!
«
Ozrl
se
je
in
spoznal
v
postarnem
gospodu
,
sedečem
spredaj
na
vozu
,
profesorja
Daniča
.
Danič
je
sedel
še
pri
knjigi
,
ko
se
je
prvikrat
potreslo
,
in
ostalo
mu
je
še
toliko
razsodka
,
da
je
vrhno
suknjo
nategnil
nase
,
dasi
je
vse
ropotalo
in
šklepetalo
v
sobi
.
Ko
se
je
prigodil
drugi
sunek
,
je
bil
že
sredi
trga
pred
rotovžem
.
Tu
ga
je
prevzela
neznanska
groza
.
Zgrudil
se
je
na
stopnico
pred
vodnjakom
in
kakor
omamljen
je
obsedel
za
nekaj
časa
brezčutno
.
Kmalu
ga
je
predramil
hlad
.
Opotekaje
je
vstal
in
ves
je
drhtel
,
vsi
živci
so
mu
bili
pretreseni
in
razburkani
.
Prva
njegova
jasna
misel
je
bila
Rezika
.
Kaj
bi
bilo
,
da
je
ona
v
Ljubljani
!
Umrla
bi
,
koprneč
v
grozi
.
Zavil
je
nazaj
v
Špitalske
ulice
;
tam
je
bilo
njegovo
stanovanje
.
Dandanes
,
ko
že
ni
v
več
prejšnjih
Špitalskih
ulic
in
ne
Daničevega
stanovanja
,
pripoveduje
profesor
,
kadar
pride
govorica
na
potresne
dneve
,
da
ne
more
razumeti
,
kako
ga
je
tisto
uro
obšlo
toliko
hladnokrvnosti
,
da
si
je
upal
nazaj
v
svoje
stanovanje
po
palico
.
Potem
pa
je
bežal
preko
razbite
opeke
in
gramoza
,
ki
je
na
debelo
pokrival
tlak
nesrečnih
v
Špitalskih
ulic
,
nazaj
na
trg
.
V
svitu
redkih
svetilnic
so
hiteli
ljudje
mimo
njega
.
Vse
je
vrvelo
,
ko
da
je
vsakemu
za
petami
ljuti
sovražnik
,
ki
je
sredi
noči
pridrl
v
mesto
.
Vse
se
seli
,
vsem
je
nebeški
gospodar
odpovedal
bivališče
!
Plahih
lic
in
strmečih
oči
je
šel
Danič
in
negotovih
korakov
,
ko
da
je
zdajci
prišel
v
tuje
,
neznano
mesto
,
kjer
je
vse
drugače
nego
doma
—
ljudje
niso
tisti
,
govorica
ni
tako
božja
in
način
življenja
je
ves
drug
in
noga
se
nehote
obotavlja
stopiti
v
ta
neznani
svet
.
Povsod
se
mu
je
zdelo
,
da
je
poteptana
človeška
sila
.
Kadar
se
potrese
,
se
mu
zdi
,
da
zemlja
uhaja
njegovemu
koraku
,
da
trdne
točke
,
kamor
bi
stopil
,
dobiti
ne
more
.
Celo
uro
je
taval
po
mestu
.
Mnogo
je
mislil
o
hčerki
in
mnogo
muke
so
mu
prizadele
te
misli
;
sedaj
ga
je
nekoliko
ogrela
nada
,
da
v
Gabrovcu
ni
tako
,
kmalu
zatem
pa
je
nov
sunek
podrl
to
nado
in
neskončna
bolest
mu
je
zatrepetala
na
očeh
in
na
trdno
stisnjenih
ustnicah
;
blagroval
se
je
,
da
hčerke
nima
pri
sebi
,
a
kmalu
zatem
je
zopet
koprnel
po
njej
,
čuteč
grozno
osamljenost
.
Prišel
je
na
prostor
pred
šentpetrsko
vojašnico
.
Tam
je
že
mrgolelo
ljubljanskega
naseljenja
,
ki
je
vrelo
izmed
tesnega
zidovja
na
takšne
prostrane
kraje
.
Kako
raznovrstnih
stanov
in
poslov
ljudje
so
v
teh
trumah
!
In
nocoj
noben
stan
ni
tako
visok
,
da
bi
prezrl
bedo
zdolaj
,
in
noben
posel
ni
tako
nizek
,
da
ne
bi
videl
trpljenja
zgoraj
.
Velika
nesreča
je
zlomila
oholost
zgoraj
in
zavist
zdolaj
in
poravnala
vse
razlike
,
ki
cepijo
človeštvo
,
in
izginila
je
vsaka
osebna
prevaga
in
mržnja
in
vsak
razloček
kakor
v
temnih
grobih
.
Delavec
se
je
utaboril
poleg
gospoda
,
berač
poleg
bogatina
,
vse
je
udarila
ista
šiba
,
vsi
imajo
isto
molitev
v
srcu
.
Bogotajec
je
našel
starega
Boga
,
s
srcem
se
ga
je
spomnil
oni
,
ki
je
prej
vero
hinavski
hlinil
.
Ves
način
življenja
se
je
na
mah
izpremenil
:
siromaka
in
prvaka
bivališče
sta
postala
trg
in
ulica
,
obeh
postelja
je
trdi
tlak
in
rosna
trava
.
Ljudje
,
ki
so
se
prej
sovražili
in
psovali
,
so
si
padali
v
naročja
in
prosili
odpuščanja
;
oni
,
ki
so
se
prej
prezirali
in
zatirali
,
so
se
našli
in
našli
so
po
grozni
katastrofi
v
svojih
prsih
pravi
človeški
čut
in
struno
medsebojne
ljubezni
.
Šel
je
iskat
voznika
,
da
bi
ga
peljal
v
Gabrovec
.
Spotoma
je
pozvedaval
,
se
li
kaj
ve
,
kako
daleč
sega
potres
.
»
Ali
se
kaj
ve
,
kako
je
na
deželi
?
«
je
vprašal
navsezadnje
gručo
ljudi
,
ki
je
bila
zbrana
pod
kostanjem
za
Ljubljanico
.
Iz
gruče
se
je
izluščil
izza
privzdignjene
okajene
svetilnice
piškljiv
ženski
glas
:
»
Tukaj
na
oglu
stoji
baba
in
prorokuje
iz
kart
,
da
se
trese
ves
svet
in
ne
samo
zemlja
.
Veste
,
svet
in
zemlja
ni
isto
;
svetu
pripada
zemlja
in
vse
,
kar
vidimo
na
nebu
,
vse
zvezde
vidne
in
nevidne
,
vse
to
je
svet
,
ako
še
ne
veste
;
tako
se
bere
v
bukvah
;
zemlja
je
pa
edino
ta
kepa
,
ki
stojimo
na
njej
.
In
tista
baba
prorokuje
,
da
se
bo
treslo
tri
dni
in
tri
noči
;
četrto
noč
se
bo
pa
tudi
še
treslo
in
padla
bo
zvezda
na
zemljo
—
pravi
baba
—
in
gorje
nam
,
če
pade
na
suho
.
Zato
molimo
,
da
bi
zvezda
padla
v
morje
in
da
nam
prizanese
neskončno
usmiljeni
Bog
,
ki
vlada
na
nebu
,
na
zemlji
in
pod
zemljo
!
«
V
tolpi
so
udarili
v
glasno
molitev
.
Odkrit
se
je
Danič
ločil
.
Za
Ljubljanico
je
videl
sedeti
poleg
svetilnice
na
sodčku
sključenega
in
mršavega
človeka
,
zavitega
v
havelok
.
Profesor
se
je
ob
pogledu
na
to
zvito
postavo
spomnil
slike
našega
Stvarnika
,
katero
je
božji
slikar
na
stropu
sikstinske
kapele
zarad
nedostatka
prostora
tako
mojstrski
sključil
,
da
se
ji
čudijo
kristjani
in
nekristjani
.
Pa
je
šel
bliže
k
zgrbljeni
osebi
.
V
njej
je
spoznal
učenjaka
Goremiko
,
tistega
,
ki
se
je
ž
njim
prepiral
pred
leti
zarad
slovniških
oblik
.
Izza
onega
prepira
sem
nista
,
mimo
mrzlih
službenih
pozdravov
,
še
nikdar
govorila
.
Nocoj
pa
se
je
otajalo
v
led
zakovano
srce
in
z
neko
gorkoto
v
naglasu
je
Goremika
zaklical
:
»
Bog
te
živi
,
prijatelj
Danič
!
Glej
,
dolgo
sva
se
prepirala
,
kako
se
piše
prav
:
čevelj
ali
črevelj
;
pa
glej
me
,
nocoj
nimam
ni
črevlja
na
sebi
ni
čevlja
,
ampak
v
copatah
sem
odnesel
življenje
iz
razsute
hiše
.
A
življenje
je
tudi
v
copatah
še
življenje
.
«
Danič
se
je
smeje
poslovil
z
učenjakom
.
Slišal
je
o
vozniku
,
ki
se
je
pripeljal
o
polnoči
ves
pohabljen
v
s
Črnuč
,
z
zlomljenim
ojesom
in
hromimi
konji
;
nekateri
so
pravili
,
da
je
bil
tako
vinjen
,
da
ni
vedel
,
kako
in
kod
vozi
,
drugi
so
trdili
,
da
so
se
mu
ob
potresu
konji
splašili
in
vozili
,
kakor
so
sami
hoteli
.
Danič
je
verjel
drugim
in
silno
ga
je
udarila
v
srce
vest
,
da
je
tudi
deželo
zadel
potres
in
to
baš
na
ono
stran
,
kjer
je
on
doma
.
Prišel
je
na
Marijin
trg
.
Tudi
tukaj
je
bilo
dosti
ljudi
.
Glasno
molitev
je
tu
slišal
in
plaho
govorjenje
.
Poslušal
je
ravnodušnega
,
nekoliko
izpitega
človeka
,
ki
je
pravil
,
kako
se
mu
je
ob
prvih
sunkih
sanjalo
,
da
je
pri
vojakih
topničarjih
,
da
njegova
baterija
besno
vihra
preko
polja
,
in
on
da
sedi
poleg
težkega
topa
in
pod
njim
bobni
zemlja
,
peketajo
konjska
kopita
,
rožljajo
težki
vozovi
,
in
on
se
v
divji
dirki
premetava
ne
trdem
sedlu
.
Videl
je
drugega
človeka
,
ki
je
nepremično
kakor
panj
stal
poleg
ženske
,
ki
je
zibala
dete
,
ter
topo
zrl
predse
,
ko
da
mu
je
zastala
misel
,
prenehala
ljubezen
,
želja
in
življenje
.
Trop
vojakov
je
hitel
preko
trga
in
zavil
v
Frančiškanske
ulice
;
slišalo
se
je
od
tam
hreščanje
opeke
in
gramoza
,
lomečega
se
pod
njih
trdimi
koraki
.
In
glej
,
na
stopnicah
frančiškanske
cerkve
je
zapel
tenko
in
enomerno
zvonček
in
za
njim
je
nesel
duhovnik
popotnico
umirajočemu
bolniku
.
Vseh
oči
so
se
obrnile
na
duhovnika
,
ki
je
že
s
stopnic
blagoslavljal
vernike
.
S
sklonjenimi
glavami
se
je
uvrstil
narod
za
duhovnikom
,
ki
je
zavil
proti
Zvezdi
.
Na
vsakih
trideset
korakov
je
postal
in
dvigal
odrešenje
.
Danič
se
je
pridružil
izprevodu
in
ga
spremil
tja
do
Zvezde
.
Tam
sta
bili
dve
prodajalnici
razsvetljeni
in
odprti
in
njiju
gospodarja
sta
stala
s
svojo
prislugo
na
pragu
in
delila
jedila
in
krepila
in
obleko
ljudem
,
ki
so
bili
teh
stvari
željni
in
potrebni
.
Pred
prodajalnicama
je
duhovnik
postal
in
blagoslavljal
;
ob
bučanju
pod
zemljo
je
blagoslavljal
one
,
ki
so
delili
dobrote
,
in
one
,
ki
so
jih
prejemali
.
Vsa
tolpa
je
padla
v
prah
na
kolena
in
vsem
so
prišle
solze
v
oči
,
ker
do
takrat
nihče
še
ni
bil
priča
,
da
bi
bilo
veliko
delo
usmiljenja
deležno
takšnega
javnega
blagoslova
,
in
vsak
je
bil
prepričan
,
da
je
sama
božja
previdnost
,
hoteč
pokazati
človeku
,
katera
je
največja
čednost
,
pripeljala
semkaj
duhovnika
v
njegovi
vzvišeni
službi
.
Danič
je
izkušal
goreče
moliti
in
ni
mogel
.
Dušila
ga
je
bolest
,
da
ne
ve
,
kaj
je
s
hčerko
,
in
vedno
se
je
dvigal
njen
obrazek
pred
njegovim
duševnim
očesom
,
kakor
bi
ga
klical
k
sebi
na
pomoč
.
V
takšni
duševni
burji
ni
mogel
zbrati
misli
k
onemu
,
ki
smatra
že
skrb
ljubeče
duše
za
gorečo
molitev
.
Skoraj
v
obupnosti
je
bežal
nazaj
na
Marijin
trg
.
Vedel
je
za
voznika
,
ki
ga
je
že
vozil
in
je
stanoval
v
Frančiškanskih
ulicah
blizu
cerkve
;
tega
je
hotel
poiskati
in
najeti
.
Ko
bi
pa
voznik
ne
hotel
po
noči
zapreči
,
bi
si
ga
rad
zagotovil
,
da
zapreže
precej
,
ko
se
zazna
dan
.
Pa
dotično
hišo
je
našel
razbutano
.
Postal
je
pred
njo
in
oprezoval
,
ali
biva
živa
duša
v
njej
.
V
hiši
je
vladala
mrtvaška
tihota
in
tudi
na
dvorišču
se
ni
ganil
nihče
.
»
Ali
iščete
morda
koga
iz
te
hiše
?
«
ga
je
vprašala
zasolzena
žena
,
ki
je
prišla
od
Ljubljanice
gori
in
je
skrivala
roki
za
obprsno
ruto
.
»
Vsi
prebivajo
nocoj
tu
zdolaj
za
vodo
.
«
Danič
je
povedal
,
kaj
bi
rad
.
»
Pa
niste
vi
gospod
profesor
Danič
?
«
je
vprašala
žena
.
»
Sem
.
«
»
Oh
,
moj
mož
je
tisti
,
ki
ga
iščete
.
Pravil
je
,
da
vas
je
že
vozil
.
Kje
imate
pa
svojo
gospodično
hčerko
?
«
»
Na
kmetih
.
«
»
Potem
bi
seveda
radi
na
deželo
,
Bog
se
usmili
!
Pa
naš
je
napregel
že
pred
pol
ure
.
Neka
gospa
je
prišla
sama
ponj
in
nemudoma
je
moral
ž
njo
,
namreč
moj
brat
je
peljal
mesto
mojega
moža
,
ker
imamo
bolnega
otroka
.
«
»
Kaj
pa
mu
je
?
«
»
Bolan
je
bil
že
poprej
,
nocoj
se
mu
je
pa
shujšalo
,
ko
vso
noč
ni
miru
.
Edinega
otroka
nam
nebesa
ne
smejo
vzeti
.
Ali
ne
veste
,
gospod
profesor
,
katera
lekarna
bi
bila
nocoj
odprta
?
«
»
Nič
ne
vem
,
mati
,
mimo
nobene
menda
nisem
šel
,
ali
pa
videl
nisem
.
«
»
Moj
Bog
,
morda
bo
treba
čakati
do
jutra
.
Če
želite
,
kakor
pravite
,
na
deželo
proti
Domžalam
,
bo
najbolje
,
da
stopite
na
Posavje
;
na
kmetih
boste
nemara
dobili
priložnost
,
da
se
popeljete
naprej
,
kamor
hočete
.
Pogledala
bom
k
mestni
hiši
,
je
li
ondi
lekarna
odprta
.
Bog
vas
obvaruj
in
vam
daj
srečo
na
vaši
poti
!
«
Danič
ni
več
omahoval
.
Edinega
otroka
nam
nebesa
ne
smejo
vzeti
!
—
te
besede
so
se
mu
zasadile
v
dušo
.
Bolezen
tujega
otroka
ga
je
tako
oplašila
,
da
več
ni
mogel
odoleti
svojemu
srcu
.
Ne
temna
noč
,
ne
utrujenost
ga
ni
mogla
več
držati
v
mestu
.
Napotil
se
je
v
na
Dunajsko
cesto
,
da
stopi
nemudoma
na
Posavje
.
Čim
dalje
je
šel
,
tem
bolj
je
ponehavala
utrujenost
,
tem
bolj
je
rasla
telesna
sila
in
ž
njo
bodrost
duha
.
Že
beži
mimo
Sv.
Krištofa
,
kjer
mu
počiva
žena
,
in
zdi
se
mu
,
da
gleda
materino
oko
iz
nebes
nanj
in
ga
izpodbuja
k
vztrajnosti
na
trnjevi
poti
.
Že
hiti
preko
ravnega
ljubljanskega
polja
,
kjer
se
je
tolikrat
izprehajal
s
hčerko
.
Okroginokrog
leži
debela
megla
,
kakor
siv
zid
mu
zastira
pogled
v
daljo
.
Ali
caruje
za
njo
nebeški
mir
velikonočne
noči
ali
strašno
gorje
ljubljanskega
mesta
?
Dohitevajo
in
srečavajo
ga
ljudje
,
no
,
on
se
ne
zanima
za
nikogar
,
ne
pogleda
nikogar
;
trese
se
zemlja
,
no
,
to
ga
ne
ovira
v
begu
:
le
eno
željo
neguje
v
duši
in
ta
ga
žene
naprej
.
Ves
upehan
je
prišel
na
Ježico
.
Tu
je
postal
pri
vsakem
človeku
,
ki
ga
je
videl
za
cesto
;
ali
po
vozniku
je
izpraševal
zastonj
.
Posavci
se
niso
zmenili
za
fijakarski
dobiček
:
bodisi
da
niso
bili
vajeni
jemati
ga
v
svoje
proračune
,
bodisi
da
jih
je
potresni
strah
tako
prevzel
.
Vsak
je
imel
svoj
poseben
izgovor
,
da
je
odkrižal
prosilca
.
Skoraj
v
nič
se
je
zgrudila
njegova
duševna
sila
,
ko
je
videl
,
da
se
je
pol
ure
zastonj
zamudil
v
vasi
.
Podobno
se
mu
je
godilo
na
Črnučah
.
Tudi
tu
je
videl
prizore
in
slike
potresa
in
razgreta
domišljija
mu
je
v
podobne
slike
in
prizore
stavljala
hčer
.
Oko
se
mu
je
pomračilo
in
zasolzilo
.
Z
bodrostjo
duha
je
upadla
tudi
njegova
telesna
moč
.
Zopet
so
opešale
noge
in
počasno
se
je
pomikal
dalje
.
Dohitel
ga
je
voz
,
na
katerem
so
peljali
bolnika
.
Sivolas
starček
je
šel
za
vozom
,
poleg
njega
razoglava
ženska
srednjih
let
,
ki
je
ihteč
popravljala
vzglavje
bolniku
;
ob
strani
se
je
držal
lestvice
in
neprestano
gledal
bolniku
v
obraz
trinajstleten
deček
,
v
tem
ko
je
drugi
deček
,
kakih
desetih
let
,
sedel
spredaj
na
vozu
ter
poganjal
rejenega
in
okornega
konja
.
Danič
se
je
pridružil
krdelcu
.
Dasi
ni
vprašal
po
pričini
žalostnega
izprevoda
—
da
peljejo
bolnika
in
odkod
,
je
bilo
itak
jasno
—
pričel
mu
je
starček
razlagati
,
da
le-ta
bolnik
je
njegov
sin
,
ki
je
že
nekaj
tednov
ležal
bolan
v
ljubljanski
bolnici
,
in
kako
se
je
včeraj
peljal
ponj
s
snaho
in
vnukoma
,
ker
se
je
sinu
zdravje
že
toliko
utrdilo
,
da
ni
potreboval
drugega
nego
svežega
zraka
domače
vasi
;
da
ga
je
hotel
šele
v
ponedeljek
opoldne
vzeti
iz
bolnice
,
po
potresu
so
ga
vzeli
pa
precej
po
noči
s
seboj
in
zdaj
ne
vedo
,
ali
se
je
bolniku
povrnila
stara
bolezen
,
ali
ga
je
le
strah
tako
premagal
,
da
se
ne
more
držati
pokoncu
,
in
tudi
tega
ne
vedo
,
kako
je
doma
,
ali
imajo
še
svoje
stanovanje
ali
ga
nimajo
več
.
Danič
je
bil
tako
potrt
in
zamišljen
,
da
je
skraja
jedva
našel
primerno
besedo
tolažbe
;
kmalu
ga
je
pa
človeška
družba
toliko
obodrila
,
da
je
ž
njo
vred
še
dokaj
čvrsto
korakal
.
Celo
jezik
se
mu
je
razvezal
in
razjasnil
je
ljudem
s
kratkimi
besedami
svojo
zadevo
in
kako
je
zastonj
iskal
v
Ljubljani
in
na
Posavju
voznika
.
Ko
je
starček
izprevidel
,
da
je
gosposki
človek
,
ki
je
sedaj
njegov
potni
tovariš
,
gotovo
truden
od
dolge
pešpoti
,
ga
je
povabil
,
naj
sede
spredaj
na
voz
.
Profesor
je
blagroval
dobre
ljudi
,
sprejel
ponudbo
ter
prisedel
k
dečku
.
Tako
se
je
pripeljal
do
onega
blaženega
znamenja
,
kjer
je
srečal
Cijazovčevega
Toneta
.
—
Lahko
si
je
misliti
,
o
čem
je
Danič
izpraševal
Toneta
,
ko
je
ta
obračal
voz
pred
svetim
Janezom
Nepomukom
,
o
čem
sta
se
pomenkovala
na
poti
.
Tone
se
ni
naravnost
odkril
,
ni
postavil
svojega
srca
tako
rekoč
na
dan
,
nasprotno
mu
je
postalo
nekako
tesno
v
grlu
,
ko
je
govoril
o
profesorjevi
hčeri
:
bil
si
je
v
svesti
,
da
je
polovico
zaklada
odvzel
očetu
,
in
mučila
ga
je
skrb
,
kaj
bo
ta
oče
rekel
o
takšni
prilastitvi
,
kadar
zve
o
njej
.
Z
neko
mladeniško
bojazljivostjo
in
negotovostjo
je
pojasnil
profesorju
položaj
v
Gabrovcu
.
Daniču
ni
bilo
tako
lahko
odgnati
tiste
velike
edine
misli
,
ki
ga
je
mučila
od
polnoči
sem
.
V
tem
ko
so
bila
skraja
njegova
vprašanja
naperjena
le
na
Smoletovo
hišo
,
na
njene
prebivalce
in
na
njih
usodo
,
si
je
dovolil
Tone
,
da
bi
prikril
svojo
srčno
zadevo
,
semintam
postranska
pojasnila
,
ki
se
Daniča
niso
tako
silno
dotikala
.
»
Kako
je
pa
Rezika
prišla
iz
sobe
,
če
je
zasul
obok
stopnice
pod
streho
,
kakor
pravite
?
«
je
vprašal
Danič
.
»
Njo
in
Polonico
smo
spravili
skozi
okno
na
tla
.
«
»
Po
lestvi
?
«
»
Da
.
Tudi
Komarjeve
smo
na
podoben
način
morali
nesti
izpod
strehe
.
Tam
smo
ves
krov
raztrgali
,
predno
smo
mogli
spraviti
družino
s
kurjih
gredi
.
«
»
Ali
ste
pri
Smoletovih
tudi
vi
pomagali
?
«
»
Da
vam
pravico
povem
,
gospod
profesor
,
deklici
sem
sam
spravil
izpod
strehe
,
sam
sem
še
o
pravem
času
prinesel
lestvo
.
Da
,
to
noč
bo
pomnil
Gabrovčan
,
dokler
bo
živel
,
to
rečem
.
Da
se
je
vse
to
dogodilo
po
dnevi
,
ne
bilo
bi
toliko
groze
.
Kaj
pa
Ljubljana
,
gospod
profesor
...
kako
je
tam
?
«
»
Dragi
prijatelj
,
zavila
je
naša
prvostolnica
v
žalost
svojo
svetlo
glavo
in
jo
solzno
sklonila
do
tal
.
«
»
Torej
je
res
,
o
čemer
so
me
plašili
spotoma
?
«
je
vprašal
Tone
ter
vprl
široke
oči
v
profesorja
.
»
Res
,
res
.
Podira
se
mesto
naših
upov
in
ž
njim
se
zgrezamo
mi
v
prah
.
Edina
nada
je
še
ta
,
da
se
po
noči
ne
da
presoditi
nesreča
.
Gorje
nam
,
če
je
Ljubljana
padla
za
vselej
kakor
cvetica
,
zadeta
od
kose
.
«
»
Če
je
padla
,
nikdar
se
ne
osokoli
naš
narod
.
«
»
Nikdar
,
žalibog
!
«
Obmolkneta
za
nekaj
časa
.
Topo
zreta
predse
,
iztežka
dihata
.
V
tem
pa
teče
kobilica
,
kakor
bi
imela
peroti
na
sebi
;
niti
potresnih
sunkov
,
ki
so
le
nekakšen
slab
odmev
poprejšnjih
gromov
,
se
ne
plaši
več
;
neumorno
teče
,
ko
da
ima
na
minuto
izračunjeno
,
koliko
potrebuje
do
doma
,
in
ni
za
minuto
je
ne
sme
prevariti
narejeni
račun
.
Mati
zemlja
čimdalje
bolj
odstira
megleno
odejo
in
čimdalje
bolj
odkriva
svoje
staro
lice
,
ki
se
mu
grozne
gube
polagoma
rahljajo
in
prehajajo
v
prejšnje
dobrotne
poteze
.
Lahen
,
komaj
čuten
dih
jutranje
sape
prileti
v
odmorih
popotnikoma
nasproti
,
pobrije
v
obraz
in
beži
v
daljo
.
Ježi
se
v
jutranjem
hladu
bronasto
,
zdravja
in
mladosti
kipeče
lice
Tonetovo
in
bledi
,
ubiti
,
že
nekoliko
razorani
obraz
profesorjev
,
zavit
v
razvihrano
brado
.
»
Le
hvala
Bogu
,
ki
vas
je
poslal
,
ko
je
bilo
treba
pomagati
pri
Smoletovih
,
«
je
povzel
profesor
.
»
Mati
Smoletova
so
me
poklicali
na
pomoč
,
«
je
pohitel
Tone
z
zamolklim
glasom
pojasnjevati
,
kako
se
je
zgodilo
,
da
je
bila
njegova
pomoč
tako
hitra
.
Razložil
je
s
kratkimi
besedami
ono
zgodbo
o
stričevih
tolarjih
in
o
svoji
vožnji
,
a
modro
je
zamolčal
Rezikino
nezavestnost
in
kako
je
deklici
izpiral
rano
in
jo
na
rokah
nesel
iz
podirajoče
se
hiše
.
Mesto
tega
dejstva
je
razgrnil
pred
profesorjem
svojo
teorijo
o
potresih
,
ponavljajoč
,
kar
je
trdil
že
v
Gabrovcu
,
da
je
trepetlikala
zemlja
nemara
že
v
nedeljo
črez
dan
in
da
je
bilo
ono
trepetlikanje
morda
dim
pod
zemljo
skritega
ognja
.
Daniču
se
je
odvalil
velik
kamen
od
srca
.
Prijeten
se
mu
je
zdel
glas
srečnega
mladeniča
in
blagroval
ga
je
za
njegovo
vrlo
delo
,
izkazano
Reziki
,
in
pa
za
to
,
da
mu
je
prišel
naproti
.
Tudi
za
ljudi
,
ki
sta
jih
videla
na
cesti
,
sta
našla
polagoma
,
ko
je
bila
poravnana
ona
prva
in
poglavitna
zadeva
,
srce
in
besedo
.
Že
sta
imela
za
seboj
ravno
polje
,
že
je
drdral
voziček
po
gabrovški
dolini
.
Mračno
in
neobjetno
se
je
razpenjal
nad
njima
nebosklon
svinčene
barve
,
in
le
slab
prosvit
je
pričal
,
kod
se
nese
solnce
za
sivimi
oblaki
.
Razgrnilo
se
je
vlažno
pomladansko
jutro
,
zrak
se
je
zgostil
v
ono
težko
plast
,
ki
se
je
tako
boji
človek
,
ki
je
bolan
na
živcih
.
Iz
nobenega
dimnika
se
ni
sukljal
dim
,
ki
je
drugekrati
oznanjal
vaščanom
,
hitečim
iz
cerkve
,
da
jih
čaka
doma
tečno
kosilo
;
nikjer
ni
čakala
na
pragu
skrbna
gospodinja
pobožnih
domačinov
,
ker
običajna
služba
božja
se
tisto
jutro
še
ni
opravljala
ne
v
Gabrovcu
in
ne
v
bližnjih
cerkvah
.
V
nobeni
cerkvi
še
ni
zapel
jutranji
zvon
.
Pusto
,
čemerno
in
surovo
se
tiščita
hrib
in
gora
,
nevajena
tolike
grobne
tihote
.
Ves
Gabrovec
tabori
še
vedno
pod
milim
nebom
,
kakor
da
je
Bog
iznova
pahnil
človeka
iz
obljubljenega
raja
ter
postavil
svojega
angela
pred
vhodna
vrata
domov
in
svetišča
.
Ko
sta
bila
prišla
popotnika
sredi
vasi
,
je
čakala
tam
že
vsa
Smoletova
družina
ob
cesti
.
Gorko
je
utripalo
srce
Daniču
,
ko
je
objemal
svojo
obvezano
hčer
,
in
sama
sreča
je
zasijala
Reziki
na
obrazu
,
ko
je
videla
svojega
očeta
in
vodnika
živega
in
zdravega
.
Ozirala
sta
se
po
Tonetu
,
pa
mladenič
je
bil
že
izginil
,
pustivši
sorodne
ljudi
,
da
si
brez
priče
razlože
doživljaje
pretekle
noči
.
Kmalu
se
je
približal
tudi
župnik
.
Srčno
je
pozdravil
prijatelja
.
Ko
je
slišal
o
nesreči
Ljubljane
,
so
mu
zamrlele
oči
,
kakor
bi
se
iztežka
branile
solz
,
ki
so
se
hotele
pojaviti
v
veliki
boli
.
Pozabil
je
dostojne
,
tihe
spokojnosti
,
v
katero
se
je
silil
vso
noč
,
da
bi
dal
dober
zgled
obupajočim
župljanom
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
propadlo
z
Ljubljano
vse
ono
,
kar
mu
je
bilo
najbolj
pri
srcu
na
tem
svetu
,
da
se
mu
je
zavrtelo
življenje
v
ves
drug
,
nov
in
neprijazen
tir
in
zbrisalo
vse
njegove
posvetne
ideale
.
V
jadikujoče
,
obupne
besede
je
izlil
svojo
veliko
bolest
.
Tudi
Daniča
se
je
sedaj
,
ko
je
videl
hčerko
v
varnosti
,
polastila
tuga
po
Ljubljani
.
Zapustil
jo
je
v
temni
noči
padajočo
na
kup
,
Bog
ve
,
ali
jo
bo
še
kdaj
videl
v
solnčnih
žarkih
!
V
tistih
jutranjih
urah
,
ko
se
je
Cijazovčev
Tone
nahajal
na
poti
proti
Ljubljani
,
se
je
prigodil
v
gabrovški
dolini
velik
preobrat
javnega
mnenja
.
Ta
preobrat
je
provzročilo
župnikovo
in
Tonetovo
razlaganje
naravnih
stvari
in
mnogo
je
k
srečnemu
razočaranju
dolincev
pripomogla
tudi
ta
okolnost
,
da
se
je
naposled
po
naravni
poti
razrešila
ona
velika
uganka
pri
Cijazovčevem
kozolcu
.
Ta
razrešitev
velike
uganke
se
ni
počasi
razlezla
po
vasi
;
burno
je
letela
od
hiše
do
hiše
,
od
glave
do
glave
.
V
tem
ko
je
ob
polnočnih
urah
še
marsikdo
veroval
v
antikrista
in
se
ga
za
žive
in
mrtve
bal
,
je
letel
proti
jutru
od
kraja
do
kraja
doline
in
od
ust
do
ust
klic
:
»
Antikrista
ni
!
Hudiča
ni
!
«
Tako
omahljivo
je
javno
mnenje
,
ki
se
nanje
toliko
greši
na
svetu
,
in
tolike
vrednosti
je
včasi
ono
,
kar
se
imenuje
glas
naroda
!
Vse
to
,
kar
se
je
godilo
v
dolini
,
je
seveda
vplivalo
tudi
na
hribovske
predele
gabrovške
soteske
,
kjer
se
potres
skraja
