boljzatapljala
v
spomine
otroških
dni
...
Spominjala
se
je
zdaj
pogosto
zopet
tudi
tistega
poljuba
,
ki
ji
ga
je
bil
Albin
kot
deček
pritisnil
na
usteca
,
in
posledica
tega
njenega
razmišljevanja
je
bila
,
da
je
neko
noč
držala
v
sanjah
Albina
za
tiste
njegove
lepe
brčice
ter
mu
pritiskala
strastne
poljube
na
polne
,
rdeče
ustne
...
Srce
ji
je
utripalo
pri
tem
tako
,
da
se
je
prebudila
.
Sramovala
se
je
skoro
teh
sanj
in
zdele
so
se
ji
,
kakor
bi
se
bila
pregrešila
.
Pač
so
bile
to
le
sanje
,
a
vendar
ji
je
bilo
pri
srcu
tako
,
kakor
bi
se
bilo
vse
,
kar
je
sanjala
,
v
resnici
dogodilo
.
Ves
drugi
dan
jo
je
peklo
v
prsih
,
in
srce
ji
je
tolklo
nenavadno
burno
.
Materi
pa
se
je
komaj
upala
ozreti
v
obraz
,
kakor
bi
bila
zakrivila
kaj
,
s
čimer
bi
bila
zaslužila
njeno
grajo
...
Albin
je
hodil
navadno
precej
po
kosilu
v
vas
in
se
je
vračal
šele
na
večer
spet
domov
.
Onega
časa
,
ko
je
imel
priti
mimo
koče
,
je
Rezika
vedno
nestrpno
čakala
.
Zjutraj
je
vstala
navadno
čemerna
,
sitna
,
sama
s
seboj
nezadovoljna
.
Pri
delu
je
povešala
glavo
bolj
,
nego
je
bilo
treba
,
a
če
se
je
ozrla
skozi
okno
,
je
strmela
dostikrat
razmišljena
po
dolgo
časa
vedno
na
eno
in
isto
stran
.
Čim
bolj
pa
se
je
bližalo
poldne
,
tem
bolj
se
ji
je
lajšalo
srce
,
tem
bolj
se
ji
je
vedrilo
lice
...
Nekaj
dni
že
je
hodil
Albin
mimo
Rezikinega
okna
,
ne
da
bi
se
bil
ozrl
proti
oni
strani
,
od
koder
je
dvoje
oči
tako
željno
,
tako
hrepeneče
gledalo
nanj
.
Rezika
je
,
sedeč
pri
oknu
,
omedlevala
in
mrla
koprnenja
,
a
kadar
je
bil
odšel
in
se
je
uverila
,
da
je
že
zopet
zaman
tipala
,
zdržala
se
je
komaj
solz
.
In
potem
ni
nič
bolj
želela
,
nego
da
bi
bil
skoro
že
drugi
dan
,
da
bi
bil
skoro
že
zopet
tu
čas
,
ko
je
imel
priti
Albin
mimo
.
Štela
je
ure
,
priganjala
solnce
,
da
bi
šlo
hitreje
za
gore
,
in
zjutraj
,
da
bi
pospešilo
svojo
pot
.
Če
bi
se
bil
dal
skrčiti
čas
na
ta
način
,
da
bi
se
bili
kazalci
na
turnski
uri
porinili
naprej
,
gotovo
bi
bila
poizkusila
vse
,
da
bi
se
bilo
to
zgodilo
,
in
če
bi
se
ji
tudi
bilo
treba
zateči
k
cerkovniku
radi
tega
.
Upala
je
vedno
in
vedno
,
da
ji
uresniči
prihodnji
dan
nado
,
ki
ji
je
prejšnji
izpolniti
ni
hotel
...
Kaj
je
s
tem
doseči
nameravala
,
o
tem
si
sama
ni
bila
na
jasnem
in
o
tem
tudi
razmišljala
ni
.
Njeno
srce
je
imelo
svoje
želje
,
in
ona
se
je
vdajala
njegovim
sladkim
zahtevam
...
Toda
dan
je
potekal
za
dnevom
,
in
vsak
ji
je
prinesel
isto
prevaro
.
Albin
je
hodil
po
poti
mimo
njenega
okna
brez
vsakega
zanimanja
za
to
,
kaj
se
godi
na
levi
ali
desni
.
Zrl
je
predse
mirno
,
samozavestno
,
pa
žvižgal
potihem
kako
melodijo
...
Za
koče
pa
,
mimo
katerih
je
hodil
,
se
ni
brigal
,
niti
ne
za
to
,
kdo
prebiva
v
tej
ali
oni
.
Brez
dvojbe
se
je
bil
zelo
zelo
odtujil
domačemu
kraju
in
gotovo
so
se
njegove
misli
še
vedno
mudile
v
mestu
,
ki
ga
je
bil
zapustil
.
Rezika
je
bila
čimdalje
bolj
nemirna
,
čimdalje
bolj
razburjena
,
in
ta
razburjenost
jo
je
zapeljala
nekoč
tako
daleč
,
da
je
storila
nekaj
,
kar
ni
bilo
prav
spodobno
.
Popoldne
je
bil
šel
Albin
,
kakor
vselej
dozdaj
,
hladnokrvno
mimo
nje
,
zdaj
pa
se
je
vračal
proti
domu
.
Misel
,
da
bi
je
ne
smatral
i
zdaj
vredne
pogleda
in
da
bi
morala
zopet
celo
dolgo
noč
nestrpno
pričakovati
drugega
dne
,
ji
je
bila
grozna
.
Kakor
je
bila
sramežljiva
in
se
je
dozdaj
vedno
resno
čuvala
,
da
bi
se
mu
ne
zdela
usiljiva
,
ji
v
tej
negotovosti
vendar
nič
več
ni
bilo
prestati
.
Njeno
srce
je
burno
zahtevalo
odločitve
,
in
da
bi
ga
utešila
,
se
je
znebila
vseh
pomislekov
ter
Albina
tako
rekoč
primorala
,
da
se
je
ozrl
vanjo
.
Sredstvo
pa
,
ki
se
ga
je
poslužila
,
je
bilo
jako
navadno
,
primitivno
in
naivno
...
Ko
je
bil
Albin
že
blizu
koče
,
vstane
ter
odpre
s
tako
silo
okno
,
da
so
šipe
glasno
zažvenketale
in
da
je
morala
govoriti
o
sreči
,
da
se
ni
napravila
kaka
škoda
.
Pa
naj
bi
se
bila
!
Ona
je
dosegla
svoj
namen
!
Albin
se
je
ustavil
in
zagledavši
jo
,
je
ostrmel
,
kakor
bi
bil
očaran
od
nenavadnega
pogleda
.
Toda
Rezika
se
mu
ni
dala
dolgo
gledati
.
Sramovala
se
je
in
boječ
se
,
da
bi
ne
ugenil
,
da
je
namenoma
zaloputnila
tako
z
oknom
,
se
umakne
urno
nazaj
.
Zbudila
je
njegovo
pozornost
,
in
to
ji
je
zadostovalo
.
Odšlo
ji
ni
bilo
,
kak
vtisk
je
napravila
nanj
,
in
srce
ji
je
hipoma
obvejal
prijeten
mir
.
Imela
je
zavest
,
da
poslej
Albin
ne
bo
več
hodil
tako
razmišljen
mimo
njenega
okna
in
da
se
bo
spominjal
svoje
nekdanje
znanke
.
S
tem
uspehom
pa
je
bila
popolnoma
zadovoljna
.
Navzlic
temu
pa
se
ni
mogla
zdržati
,
da
bi
ne
bila
pri
oknu
na
nasprotni
strani
pogledala
še
malo
za
njim
,
ko
je
bil
odšel
že
dalje
.
Na
tem
oknu
so
cveteli
košati
nageljni
,
in
opazovala
ga
je
lehko
,
ne
da
bi
jo
bil
mogel
on
videti
.
Stvar
bi
se
ji
bila
tudi
ponesla
popolnoma
,
ko
bi
ne
bila
stegovala
bolj
in
bolj
glave
za
njim
.
Ko
je
bil
dospel
do
ovinka
,
kjer
se
je
moral
skriti
njenim
očem
,
je
razmeknila
celo
nageljne
razdvoje
,
da
bi
ga
mogla
videti
do
zadnjega
hipa
,
a
v
tistem
trenotku
se
ozre
tudi
Albin
,
in
nič
ji
ni
pomagalo
,
da
je
kakor
od
strele
zadeta
odletela
nazaj
—
zapazil
jo
je
bil
!
Kri
ji
šine
v
glavo
,
da
se
ji
skoro
stemni
pred
očmi
.
Čutila
je
,
da
se
je
ponižala
,
in
v
svoji
rahločutnosti
si
ni
malo
očitala
,
da
se
je
vedla
tako
neprimerno
.
Da
bi
popravila
,
kar
je
zagrešila
,
sklene
,
da
se
ne
pokaže
več
tako
kmalu
pri
oknu
,
da
,
morda
nikdar
več
ne
,
kadar
bi
hodil
Albin
mimo
...
»
Dober
dan
vama
Bog
daj
!
«
S
temi
besedami
je
pozdravil
Končnik
nekega
popoldne
Reziko
in
njeno
mater
,
stopivši
kar
nenadoma
v
sobo
.
»
Dober
dan
!
«
sta
odzdravili
mati
in
hči
,
toda
ko
se
je
prvi
na
obrazu
bralo
,
da
je
vesela
tega
obiska
,
je
Rezika
komaj
prikrivala
svojo
nejevoljo
.
»
Ne
vem
,
če
sem
bil
še
kdaj
tukaj
,
«
nadaljuje
Končnik
,
ozirajoč
se
na
desno
in
levo
po
sobi
.
»
Saj
imate
prav
čedno
!
«
Končnik
je
govoril
počasi
,
posamezne
besede
krepko
naglašajoč
,
kakor
bi
hotel
s
tem
pokazati
,
da
prihajajo
iz
veljavnih
ust
.
»
Eh
,
imamo
,
da
se
Bog
usmili
!
«
odgovori
Meta
zdihovaje
.
»
O
dokler
sta
bili
še
v
prejšnji
hiši
,
sem
bil
večkrat
pri
vas
;
posebno
,
dokler
je
bil
še
Tone
doma
!
Saj
veš
,
Meta
,
kaka
prijatelja
sva
bila
s
tvojim
rajnim
možem
!
..
Škoda
zanj
!
..
Takih
mož
malo
,
kakor
je
bil
on
!
«
..
Izrekši
,
sede
Končnik
na
stol
,
ki
ga
je
bila
Meta
postavila
predenj
.
Meta
ni
prav
vedela
,
kaj
bi
odgovorila
na
njegove
zadnje
besede
,
zato
je
samo
zdihnila
ter
pobesila
oči
.
Končnik
pa
začne
zopet
:
»
Koliko
časa
pa
bo
že
,
odkar
si
vdova
?
«
Meti
je
bilo
všeč
,
da
jo
je
imenoval
Končnik
vdovo
,
zakaj
nič
ji
ni
bilo
bolj
zoprno
,
nego
tiste
govorice
,
ki
so
nastajale
od
časa
do
časa
,
da
je
namreč
ta
ali
oni
videl
kje
njenega
moža
.
Da
je
vse
to
izmišljeno
,
o
tem
je
bila
uverjena
,
a
baš
iz
teh
govoric
je
lehko
posnela
,
da
nihče
ne
veruje
v
smrt
njenega
moža
,
o
kateri
je
tudi
sama
zelo
zelo
dvojila
.
A
njej
bi
bilo
desetkrat
ljubše
,
če
bi
bil
mož
mrtev
,
nego
če
bi
živel
,
pa
se
ne
menil
zanjo
.
Umevno
torej
,
da
so
ji
Končnikovi
oziri
deli
dobro
,
in
prijazno
mu
je
odgovorila
:
»
Oh
,
dolgo
je
že
,
dolgo
!
..
Mislim
,
da
bo
že
osemnajst
let
!
«
»
Pa
je
res
že
dolgo
!
..
Kako
pa
to
,
da
se
nisi
možila
še
enkrat
?
«
»
Bog
zna
,
čemu
neki
!
..
Saj
sem
imela
enega
moža
zadosti
!
«
A
ta
pomenek
Meti
vendar
ni
prav
ugajal
,
zato
ga
prekine
,
vprašaje
:
»
Kaj
pa
te
je
prineslo
k
nam
?
«
»
I
,
kaj
me
je
prineslo
!
..
Saj
veš
,
da
ne
moremo
biti
že
nič
več
brez
tebe
pri
nas
doli
!
..
Prosit
sem
te
prišel
,
da
bi
nam
prišla
pomagat
spet
jutri
...
Hotel
sem
poslati
že
deklo
enkrat
;
pa
imam
še
neko
drugo
pot
tod
mimo
,
zato
sem
si
mislil
:
pa
sam
opravim
še
to
!
..
Daj
,
daj
,
pridi
,
Meta
,
če
le
moreš
!
Tesarje
imamo
jutri
,
in
treba
bo
nekoliko
več
kuhe
!
Dekle
naj
gredo
na
polje
,
ti
boš
pa
doma
...
To
je
križ
,
če
je
človek
brez
gospodinje
.
«
»
Križ
,
križ
!
«
potrdi
Meta
in
se
ozre
pomenljivo
na
Končnika
.
Ta
jo
je
razumel
.
Nasmeje
se
in
reče
:
»
Saj
prideš
?
Ali
ne
?
«
»
I
zakaj
ne
?
«
odvrne
Meta
.
»
Ali
sem
se
že
kdaj
branila
,
priti
k
tebi
?
Sicer
sem
rekla
,
da
pojdem
jutri
sebi
krompir
okopavat
,
pa
se
ravno
nič
ne
mudi
.
Lehko
počaka
še
nekoliko
dni
.
Saj
je
zemlja
tako
presuha
in
pretrda
.
Morda
nam
vendar
v
kratkem
Bog
malo
dežja
pošlje
,
potem
se
bo
laže
okopavalo
.
«
»
Pripravlja
se
nekaj
!
«
pripomni
Končnik
.
»
Mislim
,
da
ne
bo
dolgo
brez
njega
.
«
Končnik
je
med
tem
vsem
pogovorom
neprenehoma
opazoval
Reziko
,
ki
je
hitela
šivati
,
kar
se
je
le
dalo
,
in
ni
ne
enkrat
privzdignila
toliko
glave
,
da
bi
se
bila
mogla
ozreti
vanj
.
Časih
se
je
Končnik
zdrznil
,
kakor
bi
hotel
nekaj
započeti
,
toda
vedno
si
je
zopet
premislil
.
Nagovoril
bi
bil
rad
Reziko
,
pa
ni
vedel
,
kako
.
V
svoji
zadregi
je
bil
sklenil
roke
nad
svojim
rejenim
trebuhom
ter
je
sukal
palec
okrog
palca
.
Naposled
se
vendar
ujunači
in
reče
:
»
Rezika
,
ti
pa
kaj
za
materjo
pridi
jutri
!
..
Če
ne
prej
,
pa
pridi
opoldne
,
boš
jedla
z
nami
!
Kaj
bi
kuhala
sama
zase
doma
!
..
Ogledala
si
boš
,
kako
imamo
pri
nas
!
..
Vem
,
da
še
nisi
bila
v
naši
hiši
!
«
»
Nisem
bila
še
ne
!
«
odvrne
Rezika
z
glasom
,
iz
katerega
je
odmevala
nejevolja
.
»
No
,
potem
pa
moraš
priti
!
..
Saj
ni
dolgčas
pri
nas
,
ne
!
..
Boš
videla
,
kak
vrt
imamo
!
.
.
Rož
ne
dobiš
izlepa
takih
,
kakor
rastejo
pri
nas
.
«
»
Ne
verjamem
,
da
bi
mogla
priti
;
ta
teden
imam
še
toliko
dela
!
«
»
E
kaj
bi
bila
zmeraj
tako
pridna
!
..
Le
pridi
le
!
«
prigovarja
Končnik
še
dalje
...
»
Pred
par
dnevi
smo
dobili
telička
...
Ga
boš
šla
pogledat
!
..
Tako
lep
je
,
da
je
kaj
!
«
Končnik
je
pomolčal
,
kakor
bi
pričakoval
,
da
mu
Rezika
kaj
odgovori
.
Toda
njej
se
je
zdelo
njegovo
govoričenje
tako
pusto
,
da
ga
niti
več
poslušala
ni
.
Glava
ji
je
bila
drugih
misli
polna
,
in
komaj
je
še
vedela
,
da
sedi
Končnik
njej
nasproti
.
Njemu
se
je
zdel
njen
molk
nekoliko
čuden
,
zato
se
obrne
zdaj
proti
materi
:
»
Meta
,
ali
niso
naše
kravice
res
čedne
?
..
Ne
da
bi
se
hvalil
,
toda
..
»
Pojdi
,
pojdi
,
kdo
pa
ima
tako
živino
,
kakor
jo
imaš
ti
!
«
poseže
Meta
vmes
,
ki
je
izkušala
popraviti
to
,
kar
je
pokvarila
hči
.
»
Kaj
pa
konja
moja
?
«
beseduje
Končnik
še
dalje
—
Metina
hvala
mu
je
bila
podžgala
pogum
.
»
Saj
se
ne
hvalim
,
a
toliko
pa
le
lehko
rečem
,
da
mojim
konjem
v
naši
dolini
ni
para
...
Ali
je
res
to
,
ali
ni
?
«
»
Kaj
vprašaš
!
«
odvrne
Meta
.
»
Takih
konj
nima
nihče
!
«
Rezika
je
še
vedno
molčala
...
Končnik
pa
je
sukal
svoja
palca
ter
jo
opazoval
.
Semtertja
je
pomižiknil
z
levim
očesom
ter
pokimal
z
glavo
,
kakor
bi
odgovarjal
sam
sebi
na
skrivna
vprašanja
.
Počutil
se
je
dobro
v
bližini
krasnega
dekleta
in
se
ni
vzdignil
,
nakoravno
je
iz
Rezikinega
vedenja
lehko
posnel
,
da
bi
bilo
njej
ljubše
,
če
bi
ga
ne
bilo
tu
.
Končnik
je
bil
sploh
človek
,
ki
ni
poznal
rahločutnosti
in
je
storil
vsekdar
to
,
kar
je
v
prvi
vrsti
njemu
prijalo
.
Sicer
pa
je
bil
na
to
pripravljen
,
da
se
ga
Rezika
ne
bo
oklenila
precej
okrog
vrata
.
Naposled
mu
je
bilo
tudi
popolnoma
vse
eno
,
ga
li
vzame
radovoljno
,
ali
le
po
materi
prisiljena
;
poglavitna
reč
mu
je
bila
to
,
da
jo
sploh
dobi
za
ženo
.
Ljubše
pa
bi
mu
seveda
bilo
,
če
bi
se
Rezika
ne
bila
protivila
materini
volji
,
že
zaradi
tega
,
da
bi
ne
bili
ljudje
imeli
povoda
,
brusiti
jezike
.
Zato
je
hotel
poizkusiti
vse
,
da
si
pribori
,
ako
le
mogoče
,
njeno
naklonjenost
.
Prijazno
jo
nagovori
zopet
:
»
Rezika
,
ali
se
kaj
rada
voziš
?
..
Enkrat
se
moraš
kam
peljati
z
menoj
!
..
Voziček
imam
prav
lep
..
«
Reziko
je
pretreslo
,
ko
jo
je
poklical
Končnik
po
imenu
,
in
nehote
je
privzdignila
glavo
.
Prvi
hip
ni
vedela
,
kaj
bi
odgovorila
.
Potem
pa
reče
precej
trpko
:
»
Dokler
sem
mlada
,
lehko
hodim
in
se
mi
ni
treba
voziti
...
Pa
tudi
ne
vem
,
kam
naj
bi
se
peljala
jaz
z
Vami
...
«
Končnik
pogleda
debelo
,
izbuljeno
,
in
spodnja
čeljust
mu
odstopi
od
zgornje
kakor
človeku
,
ki
se
kaki
stvari
prav
začudi
,
čutil
je
rezkoto
Rezikinega
odgovora
in
osupnil
.
Toda
navzlic
temu
ni
odjenjal
.
»
I
,
glej
jo
no
!
«
reče
po
kratkem
premolku
.
»
Na
semenj
se
pelješ
lehko
enkrat
z
menoj
!
..
Ali
pa
greva
tudi
tako
enkrat
v
trg
!
..
Saj
moraš
vendar
iti
časih
kaj
kupovat
tja
,
jaz
moram
pa
tudi
najmanj
dvakrat
na
teden
k
sodišču
.
«
»
Imaš
tožbe
,
kaj
ne
da
?
«
vpraša
Meta
.
»
Kaj
pak
da
—
sitnosti
!
Če
nima
človek
nič
,
je
hudo
,
če
pa
je
bogat
,
so
pa
spet
križi
!
..
Ljudje
zmeraj
hodijo
:
»
Posodi
,
posodi
!
«
—
A
dobrota
je
sirota
!
Vzame
vsak
rad
,
vrniti
neče
nobeden
!
..
Samo
jezo
in
pota
imam
radi
dolžnikov
!
..
Že
stokrat
sem
rekel
,
da
ne
posodim
nikdar
nikomur
več
,
pa
me
le
premotijo
!
..
No
,
pa
poslej
bo
drugače
!
..
Kdo
bi
se
pulil
za
vsak
vinar
!
..
Rajši
darujem
,
nego
da
bi
tako
posojeval
!
..
Zakaj
pa
imamo
hranilnice
!
..
Malo
manjše
obresti
se
res
dobivajo
v
hranilnici
,
zato
pa
nobenih
sitnosti
ni
!
..
In
toliko
že
imamo
pri
nas
,
da
bomo
tudi
tako
izhajali
!
..
Ne
da
bi
se
hvalil
,
toda
—
ena
boljših
hiš
je
vse
eno
še
naša
!
«
»
Kaj
ena
boljših
!
«
vzklikne
Meta
.
»
He
,
katera
hiša
pa
se
more
meriti
z
vašo
?
«
»
No
,
seve
,
«
pritrdi
Končnik
,
pokimavši
nekolikokrat
z
glavo
.
»
Pritožiti
se
res
ne
morem
,
hvala
Bogu
!
..
Samo
nekaj
pogrešamo
pri
nas
—
gospodinje
!
..
Še
to
,
pa
bo
vse
v
najlepšem
redu
pri
nas
!
«
Končnik
je
bil
vesel
,
da
je
tako
lepo
po
ovinkih
prišel
do
stvari
,
katere
se
je
hotel
dotekniti
.
A
njegovo
veselje
ni
trajalo
dolgo
...
Rezika
,
kateri
je
Končnikovo
govoričenje
že
itak
presedalo
,
se
je
zbala
,
da
bi
je
ne
začel
Končnik
naravnost
snubiti
.
Vzdigne
se
torej
naglo
s
sedeža
ter
reče
:
»
Oh
,
mati
,
na
kaj
sem
pozabila
danes
!
..
Kravici
še
nisem
nastlala
!
..
In
jesti
ji
bo
tudi
treba
še
dati
!
«
Izrekši
odskaklja
kakor
srnica
iz
sobe
.
Končnik
je
malo
zardel
na
licih
pod
očmi
.
Nejevoljen
je
bil
in
s
hripavim
glasom
reče
:
»
Bežati
ji
pa
vendar
ni
treba
pred
menoj
!
..
Sem
li
mar
tako
strašan
?
«
»
Veš
,
sramežljiva
je
tako
!
«
ga
tolaži
Meta
ter
se
mu
pomenljivo
namuzne
.
Če
le
kaj
sliši
o
možitvi
,
pa
ji
šine
kri
v
glavo
,
da
kar
žari
iz
nje
...
Ko
si
opomnil
,
da
pogrešaš
gospodinje
,
je
začutila
,
kam
meriš
,
zato
je
šla
...
Ti
ne
veš
,
kakega
otroka
boš
dobil
!
..
Nevedna
je
tako
...
res
,
človek
se
mora
kar
smejati
!
«
»
Nevednost
v
takih
stvareh
je
pri
ženski
zmeraj
nekaj
vredna
!
«
pripomni
Končnik
in
zgane
s
pleči
,
kakor
bi
ga
bilo
kaj
zasrbelo
na
hrbtu
.
»
Hehehe
!
«
se
zasmeje
Meta
.
»
Pa
da
tudi
ti
še
čislaš
take
stvari
!
«
»
Misliš
,
da
sem
kar
tako
,
kali
?
Ni
vse
dobro
zame
,
ne
!
..
Okusil
sem
res
že
marsikaj
,
a
baš
za
to
.
«
»
O
poznam
te
!
«
reče
Meta
,
smejaje
se
,
toda
vstran
gledaje
od
Končnika
,
kakor
bi
se
nekoliko
sramovala
besedi
,
ki
jih
je
nameravala
izpregovoriti
.
»
Kar
se
tiče
takih
stvari
,
ti
nisi
bil
eden
zadnjih
!
..
Saj
ni
bila
časih
nobena
ženska
varna
pred
teboj
!
«
»
Še
ti
ne
!
«
odvrne
Končnik
in
obraz
se
mu
razblini
.
»
Ali
še
veš
tistikrat
?
...
Še
zdaj
sem
jezen
na
tvojega
očeta
!
«
»
Sam
Bog
jih
je
bil
prinesel
!
..
Če
bi
ne
bili
prišli
,
kdo
ve
...
«
»
Kaj
,
ali
bi
bila
res
taka
nesreča
?
«
Meti
je
zalila
kri
lica
kakor
mladi
deklici
.
»
Silovit
si
bil
,
silovit
,
«
reče
,
izognivši
se
njegovemu
vprašanju
.
»
No
,
nič
bi
se
ti
ne
bilo
zgodilo
,
nič
!
..
Par
poljubov
,
to
menda
ni
nič
tako
strašnega
!
..
Kaj
češ
,
rad
sem
te
videl
in
ker
sem
se
prepričal
,
da
izlepa
nič
ne
dosežem
,
sem
poizkusil
pa
tako
!
..
Toda
,
krepko
si
se
mi
bila
postavila
v
bran
!
Presneta
reč
—
močna
si
bila
,
ko
si
bila
še
mlada
!
«
»
Saj
sem
zdaj
tudi
še
!
«
»
Verjamem
!
..
Pa
zdaj
bi
se
nemara
ne
branila
več
tako
?
Kaj
?
«
»
Kdo
ve
!
«
»
Čudne
reči
se
godijo
na
svetu
,
res
!
..
Vidiš
,
Meta
,
če
bi
ne
bilo
Toneta
,
bi
bila
zdaj
ti
nemara
moja
žena
,
zakaj
imel
sem
te
zares
rad
.
Toda
izprevidel
sem
kmalu
,
da
ti
je
gosposka
suknja
nad
vse
,
in
nisem
te
nadlegoval
še
dalje
.
Tistikrat
mi
je
bilo
hudo
,
zdaj
pa
se
nič
ne
pritožujem
...
Če
bi
bil
vzel
tebe
,
ne
bi
mogel
snubiti
zdaj
hčere
tvoje
.
«
Meti
se
je
bil
nabral
obraz
v
gube
,
in
poznalo
se
ji
je
,
da
ji
neprijetne
misli
prešinjajo
glavo
.
Globoko
vzdihne
in
pripomni
raztreseno
:
»
Čudno
je
vse
to
,
čudno
!
«
»
Kaj
ne
?
..
Pa
je
že
tako
!
..
Moški
se
ne
staramo
tako
hitro
!
Jaz
ti
rečem
,
da
se
čutim
zdaj
močnejšega
,
nego
sem
se
čutil
pri
dvajsetih
letih
,
in
mislim
,
da
ni
tvoja
hči
kar
nič
premlada
zame
!
Toda
povej
mi
po
pravici
,
Meta
!
..
Tisto
že
rad
verjamem
,
da
je
tvoja
Rezika
nedolžna
!
..
Ali
malo
muhasta
pa
je
,
in
meni
se
dozdeva
,
da
o
ljubezni
vendar
že
kaj
ve
.
Kaj
pa
,
ko
bi
imela
potihem
le
že
kaj
izbranega
?
«
»
Nima
!
«
odvrne
Meta
odločno
.
»
Če
ti
rečem
,
da
ni
še
z
nobenim
moškim
govorila
o
ljubezni
!
«
»
Saj
ni
,
da
bi
morala
govoriti
!
..
Le
pomisli
malo
,
kako
je
bilo
,
ko
si
bila
mlada
!
Stavim
kaj
,
da
si
prej
ljubila
Toneta
,
nego
si
govorila
z
njim
!
«
»
Z
mano
je
bilo
drugače
!
..
Kdo
pa
je
pazil
name
?
..
Jaz
sem
vedela
tistikrat
že
prav
dobro
,
zakaj
sta
dva
spola
na
svetu
!
..
Ali
moja
hči
!
—
Lepo
te
prosim
:
ko
je
spomladi
Lukčevka
na
porodu
umrla
,
se
je
jezila
na
babico
,
da
je
otroka
ravno
tja
nesla
!
Kaj
praviš
ti
na
to
?
«
»
Ali
res
?
..
Jezila
se
je
,
praviš
?
«
Končniku
so
se
zategnila
usta
v
pol
začuden
,
pol
zadovoljen
smeh
.
»
Jezila
;
pa
še
kako
!
..
Taka
je
,
vidiš
!
..
Jaz
sama
ne
bi
verjela
,
ko
bi
ne
vedela
,
da
drugačna
niti
biti
ne
more
!
..
Kako
pa
sem
skrbela
zanjo
!
..
Nikdar
je
nisem
puščala
z
drugimi
dekleti
!
..
Ob
nedeljah
popoldne
,
ko
so
njene
vrstnice
pohajkovale
in
si
pripovedovale
svoje
skrivnosti
,
je
morala
ona
z
menoj
v
cerkev
molit
križev
pot
...
In
še
dandanes
je
ne
pustim
nikdar
same
s
kako
prijateljico
.
...
O
,
jaz
vem
,
kako
pride
pohujšanje
!
..
In
kadar
ti
tako
mlado
dekletce
zve
kaj
takega
,
ti
je
kakor
obsedeno
...
Ne
da
ti
miru
,
dokler
ne
dožene
vsega
!
..
Zato
pa
je
treba
gledati
in
gledati
,
in
jaz
sem
gledala
in
pazila
!
..
Veš
,
Končnik
,
hvaležen
si
mi
lehko
,
ker
take
žene
ne
dobi
vsak
mož
,
zlasti
pa
ne
vdovec
!
«
»
Ti
babnica
,
ti
!
«
misli
Končnik
sam
pri
sebi
.
»
Gledala
si
samo
zato
tako
na
svojo
hčer
,
da
bi
jo
dražje
prodala
!
«
Na
glas
pa
reče
:
»
Kdo
pa
pravi
,
da
ti
nisem
hvaležen
?
«
»
Veš
,
ne
bi
rekla
dvakrat
,
«
nadaljuje
Meta
,
»
da
ti
ne
uide
prvi
dan
...
In
če
bi
drugi
dan
po
poroki
prijokala
k
meni
na
dom
,
bi
se
nič
ne
čudila
,
zato
ker
jo
poznam
!
«
Končniku
so
se
širile
oči
,
tako
da
se
je
zablestelo
celo
tisto
,
s
katerim
je
navadno
le
mižal
.
In
požiral
je
sline
kakor
človek
,
ki
se
mu
delajo
skomine
po
čem
.
»
Čudna
punca
to
!
«
pripomni
po
kratkem
premolku
.
»
Jaz
verjamem
,
da
je
taka
!
..
Ali
vse
eno
je
mogoče
,
da
je
kak
moški
,
h
kateremu
jo
vleče
,
srce
in
s
katerim
se
pečajo
njene
misli
.
O
tem
,
kaj
je
ljubezen
,
ni
treba
praviti
nobenemu
,
to
pride
samo
od
sebe
!
In
ravno
to
bi
jaz
rad
vedel
,
če
nima
koga
,
da
je
z
njim
bolj
prijazna
,
nego
z
menoj
...
Veš
,
Meta
,
če
hočeva
,
da
se
nama
posreči
najin
naklep
,
morava
biti
previdna
!
..
Saj
tebi
je
tudi
nekoliko
na
tem
,
da
postane
Rezika
moja
,
zakaj
to
veš
,
da
ne
boš
imela
nikjer
takega
življenja
,
kakor
pri
meni
.
In
k
sebi
te
vzamem
takoj
,
kakor
hitro
boš
hotela
priti
!
..
Zato
pa
te
prosim
,
da
mi
poveš
naravnost
,
če
si
katerikrat
kaj
zapazila
,
kar
bi
pričalo
,
da
vidi
koga
drugega
rajši
nego
mene
...
To
hočem
jaz
vedeti
zato
,
da
se
svojega
nasprotnika
laže
ubranim
.
«
Meta
položi
sključeni
kazalec
desne
roke
na
usta
,
premišlja
nekaj
časa
,
potem
odgovori
nekako
v
zadregi
:
»
No
,
seve
,
nekaj
dni
sem
je
tako
nekam
čudna
...
Sama
sem
že
preudarjala
...
Pa
si
ne
morem
misliti
...
Če
bi
bil
morda
cerkovnik
?
..
To
sem
že
večkrat
opazila
,
da
se
on
ozira
po
njej
...
Mogoče
,
da
ji
je
malo
všeč
!
..
Toda
ravno
s
tem
najmanj
govori
!
..
Saj
ga
ni
nikoli
sem
!
..
Ni
torej
verjetno
!
«
»
A
—
ta
?
...
A
—
ha
,
a
—
ha
!
..
Hm
!
«
Končniku
je
obraz
nekoliko
stemnel
,
toda
kmalu
se
mu
spet
razjasni
.
Brez
dvojbe
se
mu
cerkovnik
ni
zdel
kdo
ve
kako
nevaren
tekmec
.
»
Prav
,
da
vem
!
«
reče
in
se
vzdigne
s
stola
.
»
Saj
malo
sem
mislil
,
da
bi
mogel
biti
ta
...
Dobro
res
!
...
Kaj
,
Meta
,
to
bi
bil
tako
pravi
zet
za
te
,
hahaha
!
«
»
Molči
,
molči
in
ne
govori
tako
!
«
ga
zavrne
Meta
.
»
Kakšen
zet
bo
to
!
«
»
No
,
le
gledi
,
da
ji
ga
izbiješ
iz
glave
!
..
Da
se
mene
tako
izogiblje
,
ni
dobro
znamenje
!
..
Ne
bo
je
nazaj
,
kakor
vidim
!
«
»
Eh
,
zasanjala
se
je
zunaj
v
hlevu
...
Kravico
ti
ima
tako
strašno
rada
.
«
Končnik
je
držal
že
za
kljuko
,
ko
se
spet
vrne
sred
sobe
,
rekoč
:
»
Kaj
sem
hotel
že
reči
?
..
Da
—
Meta
!
Če
bi
kdaj
kaj
potrebovala
denarja
ali
kaj
drugega
,
pa
se
oglasi
pri
meni
!
..
Saj
zdaj
smo
tako
ena
družina
!
..
Tega
ti
ne
rečem
samo
zastran
lepšega
!
..
Saj
me
poznaš
in
veš
,
da
se
ne
baham
rad
!
«
Rezika
se
je
bila
priplazila
po
prstih
v
vežo
.
Da
bi
se
prepričala
,
če
je
Končnik
odšel
,
postoji
nekoliko
pri
vratih
,
ki
so
bila
nekoliko
odprta
.
Ujela
je
baš
zadnje
besede
Končnikove
.
Da
bi
se
ne
sešla
z
njim
,
odskoči
naglo
ter
jo
popiha
zopet
iz
veže
.
Za
hišo
je
potem
čakala
dotlej
,
dokler
Končnik
ni
izginil
.
Ko
se
nato
vrne
k
materi
,
se
zagrohoče
na
glas
in
reče
:
»
Oh
ne
,
Končnik
se
pa
res
ne
baha
!
..
Hahaha
,
ali
ste
ga
slišali
?
..
»
Ne
da
bi
se
hvalil
!
«
ponavlja
venomer
,
a
pri
tem
se
hvali
in
hvali
!
..
Na
—
a
,
takega
neslaneža
bi
ne
vzela
za
moža
za
ves
svet
ne
!
«
»
Molči
mi
!
«
jo
zavrne
mati
srdita
.
»
Še
Bog
,
če
te
bo
hotel
!
«
Končnik
se
je
bil
Meti
s
svojo
ponudbo
pri
odhodu
še
bolj
prikupil
in
je
odslej
smel
računati
na
to
,
da
mu
pojde
na
vso
moč
na
roko
.
Ljubezen
ne
pozna
doslednosti
in
se
briga
ubogo
malo
za
storjene
sklepe
in
obljube
...
Tudi
Rezika
ni
ostala
mož-beseda
,
obljubivši
,
da
se
Albinu
ne
prikaže
več
pri
oknu
.
Izprevidela
je
kmalu
,
da
si
je
naložila
pretežko
nalogo
.
Le
dva
,
tri
dni
po
tistem
,
ko
so
se
bile
ujele
njene
oči
z
Albinovimi
,
se
je
odmikala
malo
od
okna
,
kadar
je
mimo
prišel
,
pozneje
pa
je
spet
sedevala
na
svojem
prostoru
kakor
prejšnje
čase
.
Seveda
ni
storila
zdaj
ničesar
več
takega
,
s
čimer
bi
bila
zbujala
njegovo
pozornost
,
temveč
je
sedela
odslej
mirno
pri
oknu
ter
le
tako
nekako
slučajno
privzdignila
svoje
smehljajoče
oči
vselej
vprav
v
tistem
hipu
,
ko
je
imel
tudi
on
uprte
svoje
oči
vanjo
.
Pritajevala
se
je
vsled
one
koketnosti
,
ki
je
prirojena
vsaki
,
tudi
še
tako
preprosti
mladenki
,
in
s
katero
vežejo
Evine
hčere
moški
svet
nase
,
ne
da
bi
se
morda
same
do
dobrega
zavedale
svojega
čina
.
Rezika
je
tudi
precej
lehko
premagala
oni
kes
,
ki
se
je
je
bil
lotil
radi
tega
,
da
je
bila
s
svojim
izzivajočim
vedenjem
prisilila
Albina
,
ozreti
se
vanjo
.
Prvo
noč
je
pač
nekolikokrat
sredi
nočne
teme
zardela
,
spomnivši
se
svojega
dejanja
,
toda
ko
je
bila
potem
proti
jutru
zaspala
,
se
je
zbudila
dokaj
pomirjena
.
»
Rada
ga
vidim
in
—
on
mene
tudi
;
zakaj
bi
se
torej
skrivala
pred
njim
?
«
To
je
bila
njena
logika
,
kateri
se
s
stališča
zdravega
razuma
res
ni
dalo
kdo
ve
kaj
ugovarjati
.
Obdarovana
s
krepkim
čutom
za
dostojnost
,
je
vendar
tudi
sledila
prirojenemu
instinktu
ter
se
vdajala
poveljem
svojega
srca
.
In
srce
jo
je
mogočno
vleklo
k
Albinu
!
Oj
kako
je
omedlevala
vse
dopoldne
,
kako
težko
in
nestrpno
ga
je
pričakovala
in
kako
ji
je
utripalo
srce
,
kadar
se
je
približal
tisti
čas
,
ko
je
imel
priti
!
Kako
je
hrepenela
in
koprnela
noč
in
dan
po
njem
,
kako
si
je
želela
,
da
bi
šel
vsak
dan
stokrat
mimo
njenega
okna
!
Ljubila
je
Albina
z
ono
prvotno
,
naivno
ljubeznijo
,
ki
je
sama
sebi
namen
,
ki
ne
računi
in
ne
preudarja
,
ki
ne
vpraša
nikdar
po
tem
,
kaj
mora
priti
;
z
ono
ljubeznijo
,
ki
plamti
mirno
,
enakomerno
,
kakor
zvezda
na
jasnem
večernem
nebu
...
Rezika
se
nikdar
ni
mučila
z
mislijo
,
kaj
bo
iz
tega
,
da
čuti
tako
živo
za
Albina
.
Niti
o
tem
ni
nikdar
premišljala
,
je
li
to
ljubezen
,
kar
čuti
.
In
ako
bi
si
bila
stavila
kdaj
to
vprašanje
,
bi
bila
rekla
sama
sebi
najbrž
,
da
to
ni
ljubezen
.
Je
li
mar
ni
vleklo
srce
že
tistikrat
k
Albinu
,
ko
je
še
z
njim
v
šolo
hodila
?
..
Ko
je
bil
nekoč
obolel
in
ga
ni
bilo
kake
tri
dni
v
šolo
,
je
skoro
sama
obolela
,
tako
ga
je
pogrešala
...
Plazila
se
je
klavrna
okrog
,
in
ko
jo
je
mati
poprašala
,
kaj
ji
je
,
se
je
razjokala
,
ne
da
bi
ji
bila
mogla
odgovoriti
na
njeno
vprašanje
...
V
čem
se
je
razločevalo
njeno
sedanje
hrepenenje
po
Albinu
od
onega
,
ki
ga
je
čutila
že
tistikrat
zanj
?
..
V
kakovosti
ne
!
Morda
v
tem
,
da
je
zdaj
še
vse
krepkeje
čutila
in
da
je
bilo
nje
koprnenje
še
vse
močneje
,
silneje
nego
tistikrat
!
..
Je
li
torej
to
ljubezen
?
..
Je
li
mar
že
kot
šolsko
dekletce
ljubila
?
..
Taki
dvomi
bi
bili
gotovo
navdajali
Reziko
,
ako
bi
bila
razmišljala
o
svojem
srčnem
stanju
.
Kdo
drugi
,
bolj
izkušen
,
pa
bi
ji
bil
rekel
:
»
Da
,
to
je
ljubezen
!
To
je
tista
sladka
,
čista
,
edino
pristna
ljubezen
,
ki
se
često
poraja
že
v
otročjih
srcih
,
tista
ljubezen
,
ki
ne
pozna
še
nobenega
namena
,
ki
ne
ve
še
,
kaj
je
uživanje
,
kaj
naslada
,
to
je
tista
ljubezen
,
ki
se
smehlja
,
kakor
čarobojna
mavrica
na
solznem
nebu
—
žal
,
da
je
dan
tej
ljubezni
kakor
mavrici
tako
kratek
obstanek
!
Solnce
posije
in
mavrica
se
razprši
;
žarek
resnice
prodere
v
mlado
,
v
prijetnem
polmraku
sanjajoče
srce
—
in
tiste
tako
nežne
,
tako
blažene
in
tako
osrečujoče
čuti
ni
več
!
Na
njeno
mesto
sta
stopila
poželenje
,
strast
.
«
A
to
je
tek
stvari
;
tako
mora
priti
,
to
je
povsem
naraven
razvitek
...
Srce
samo
sili
za
resnico
ter
vodi
do
spoznanja
,
ker
je
nenasitno
v
vsaki
reči
,
najbolj
pa
v
ljubezni
...
Izpočetka
je
bila
Rezika
zadovoljna
,
da
je
Albina
le
videla
vsak
dan
.
A
njenemu
srcu
to
kmalu
ni
več
zadostovalo
.
Začela
se
je
hkrati
izpraševati
:
Zakaj
ne
pride
bliže
,
zakaj
se
samo
nasmihava
ter
jo
pogleduje
samo
?
...
Sicer
jo
je
tudi
že
pozdravljal
,
a
to
ji
je
bilo
še
vse
premalo
!
Kako
mora
biti
tak
,
ko
je
bilo
vendar
jasno
,
da
vleče
tudi
njega
srce
k
njej
!
Iz
njegovih
gorečih
pogledov
je
posnemala
to
,
in
njegovi
spoštljivi
pozdravi
so
jo
utrjevali
v
tej
veri
!
O
da
bi
bila
smela
ona
tako
,
kakor
ni
smela
!
Skočila
bi
bila
tja
k
njemu
,
objela
bi
ga
bila
,
potem
pa
položila
glavo
na
njegove
prsi
ter
dala
v
potoku
solza
duška
svojemu
od
koprnenja
izmučenemu
srcu
!
..
On
pa
je
le
hodil
mimo
,
pogledaval
jo
in
jo
pozdravljal
,
a
drugega
nič
!
..
Tega
ni
mogla
umeti
,
to
jo
je
žalilo
in
žalostilo
!
..
A
da
se
je
vedel
Albin
tako
,
je
imelo
svoje
vzroke
!
..
Ko
je
bil
Reziko
tistikrat
uzrl
,
se
ni
bil
malo
začudil
.
Milobni
obrazek
dekličin
,
ki
se
mu
je
tako
ljubko
smehljal
nasproti
,
ga
je
prevzel
prvi
hip
tako
,
da
je
skoro
pozabil
,
kje
je
.
Da
bi
borna
vas
hranila
v
sebi
takov
biser
ženske
lepote
,
se
mu
je
zdelo
nemogoče
.
Toda
spomnil
se
je
kmalu
svoje
nekdanje
znanke
in
si
očital
,
da
je
bil
tako
pozabil
nanjo
.
Dozdaj
mu
niti
na
misel
ni
bilo
nikdar
prišlo
,
da
mora
v
oni
kočici
živeti
tisto
presrčno
dekletce
,
ki
je
svoje
dni
tako
trdosrčno
ravnal
z
njim
.
No
,
pa
seve
,
v
mestu
ni
imel
časa
misliti
nanjo
in
ko
je
bil
dospel
spet
domov
,
se
je
bavil
rajši
s
spomini
izza
časa
svojega
bivanja
v
mestu
,
nego
s
spomini
na
otročja
leta
.
Bil
se
je
sploh
jako
odtujil
domačemu
kraju
in
se
malo
brigal
za
to
,
kar
je
bil
doživel
kot
otrok
tukaj
,
pač
radi
tega
,
ker
mu
je
življenje
v
mestu
nudilo
več
prijetnosti
,
nego
življenje
doma
.
A
ko
je
videl
zdaj
,
v
kako
krasno
devico
se
je
bila
razcvetela
ona
mala
znanka
njegova
;
ko
mu
je
srce
zdaj
hkrati
vztrepetalo
pod
blagodejnim
učinkom
njenega
nedolžnega
pogleda
,
mu
je
začel
vstajati
pred
oči
dogodek
za
dogodkom
iz
onih
davno
minulih
časov
...
Spomnil
se
je
,
kako
rad
se
je
bavil
kot
majhen
deček
s
tem
dekletcem
,
in
vedel
je
zdaj
hkrati
tudi
,
zakaj
.
V
srcu
so
se
mu
zbudili
tisti
čuti
,
ki
jih
je
gojil
takrat
do
revne
kočarske
hčere
,
in
zdaj
jih
je
razumel
in
mu
je
bilo
jasno
,
da
je
ni
lasal
in
mučil
iz
sovraštva
,
ampak
ker
ga
je
srce
sililo
k
njej
.
Kot
otrok
tega
ni
pojmil
,
in
kakor
so
že
otroci
od
narave
malo
rahločutni
,
ji
je
kazal
svojo
naklonjenost
s
tem
,
da
jo
je
trpinčil
.
Mogoče
pa
tudi
,
da
je
na
ta
način
instinktivno
prikrival
čute
,
ki
jih
je
gojil
za
to
dekletce
in
ki
so
bili
za
njegovo
starost
vsekakor
nekaj
nenavadnega
in
v
očeh
onih
,
katerih
se
je
bal
,
gotovo
tudi
nekaj
nedopustnega
...
Kal
one
čuti
,
ki
jo
zovemo
ljubezen
,
požene
v
srcu
ljudi
s
posebno
razvitim
in
občutnim
živčevjem
časih
neverjetno
zgodaj
...
Kakor
prerojen
se
je
vračal
Albin
tistikrat
proti
rojstni
hiši
,
ko
se
mu
je
bila
Rezika
pokazala
pri
oknu
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
bi
se
bil
šele
zdaj
vrnil
domov
;
šele
zdaj
,
ko
so
oživeli
v
njegovi
glavi
spomini
na
otročje
dni
,
se
mu
je
zbudilo
tudi
zanimanje
za
vse
to
,
kar
ga
je
obdajalo
.
Lotilo
se
ga
je
nekaj
kakor
domotožje
po
onih
lepih
mladih
letih
,
in
kar
nehote
je
začel
zasledovati
ono
stezo
,
po
kateri
je
nekdaj
hodil
v
šolo
in
iz
šole
.
Začel
se
je
ozirati
po
drevesih
,
mimo
katerih
ga
je
vodila
tistikrat
pot
,
in
za
vsako
,
katero
je
pogrešal
,
mu
je
bilo
žal
.
Stopil
je
k
tej
in
oni
skali
,
ki
je
molela
iz
tal
,
ter
se
spominjal
,
kako
je
posedaval
časih
po
njih
ter
lupil
mah
raz
njih
.
Prišlo
mu
je
na
misel
tudi
,
kako
je
bil
Reziki
tistikrat
potegnil
robec
raz
glave
ter
jo
zvabil
s
tem
za
oni
češminjev
grm
,
kjer
ji
je
bil
potem
pritisnil
poljub
na
ustne
.
Čudil
se
je
zdaj
svoji
razposajenosti
,
še
bolj
pa
temu
,
da
mu
je
bilo
prišlo
kaj
takega
na
um
.
Lotila
se
ga
je
otročja
želja
,
da
bi
videl
spet
tisti
grm
,
in
začel
ga
je
iskati
.
Toda
izpremenilo
se
je
bilo
marsikaj
,
in
ni
se
bilo
tako
lehko
spoznati
.
Stikal
je
dokaj
časa
semintja
,
a
naposled
je
vendar
dospel
na
pravo
mesto
.
Vedel
je
dobro
,
da
je
poleg
češminjevca
bujno
poganjal
lep
brinov
grm
.
To
ga
je
privedlo
na
sled
.
Grm
je
bil
sicer
zdaj
bolj
zarastel
,
vendar
pa
je
bil
na
eni
strani
še
toliko
odprt
,
da
je
lehko
stopil
sredi
njega
.
Zamislil
se
je
nazaj
in
se
spominjal
,
kako
je
tistikrat
čepel
tu
in
se
skrival
,
kako
je
prisopihala
Rezika
,
nič
hudega
sluteč
,
za
njim
,
kako
je
hipoma
skočil
pred
njo
pokoncu
in
jo
poljubil
...
Vse
to
si
je
prav
živo
predstavljal
.
Toda
čudno
!
Pred
njim
ni
stalo
več
ono
malo
,
neznatno
dekletce
,
pred
njim
je
stala
Rezika
,
kakor
jo
je
videl
po
tolikem
času
zdaj
zopet
...
Prijetne
misli
so
mu
polnile
dušo
,
in
srce
se
mu
je
topilo
v
sladkoopojnih
čutih
...
O
da
bi
bila
tu
,
kako
bi
jo
pritisnil
nase
,
kako
bi
jo
poljubil
na
tista
njena
fina
usteča
,
na
tiste
njene
nedolžne
oči
!
..
S
takimi
mislimi
,
s
takimi
željami
je
bil
spet
nastopil
pot
proti
domu
.
Hodil
je
s
povešeno
glavo
,
a
smehljajočim
obrazom
in
dospel
do
doma
,
da
sam
ni
vedel
,
kako
...
Spal
pa
je
tisto
noč
malo
.
Dolgo
je
sanjal
z
odprtimi
očmi
o
sladkem
dekletu
,
dolgo
se
vdajal
razkošnim
mislim
,
ne
da
bi
si
bil
na
jasnem
o
tem
,
kaj
je
cilj
njegovim
željam
.
Vedel
je
samo
to
,
da
tako
krasne
ženske
dozdaj
še
ni
videl
,
in
zavest
,
da
je
to
dekle
v
njegovem
obližju
in
da
mu
je
na
nedvojben
način
pokazalo
,
da
se
zanimlje
zanj
,
ga
je
tako
prevzela
,
da
ni
mogel
priti
do
ilikakega
sklepa
,
do
nikakega
načrta
...
Kesnejše
in
treznejše
misli
so
mu
prišle
šele
,
ko
se
je
drugo
jutro
prebudil
po
kratkem
spanju
.
Takrat
si
je
pač
stavil
vprašanje
:
»
Kaj
hočem
?
..
Kaj
nameravam
?
Kaj
bode
iz
tega
?
«
Odgovor
na
to
vprašanje
pa
ni
bil
lehak
in
mu
je
povzročil
hude
duševne
boje
.
Albin
ni
bil
v
ljubavnih
zadevah
kdo
ve
kako
tankovesten
.
Bil
je
od
narave
bolj
lehkomišljen
nego
resen
in
v
mestu
si
je
storil
ubogo
malo
iz
tega
,
če
se
je
sešel
s
kako
deklico
dvakrat
,
trikrat
,
potem
pa
izostal
.
Imel
je
za
svojo
starost
v
takih
stvareh
veliko
izkušenj
in
si
je
bil
naredil
tudi
že
svojo
trdno
sodbo
o
ženskah
.
Vedel
je
,
da
so
večinoma
površne
,
nesposobne
za
globokeje
čute
in
da
malokdaj
dolgo
žalujejo
po
kaki
izgubi
,
ker
se
preveč
bavijo
z
mislijo
,
kako
bi
to
izgubo
nadomestile
.
In
kakor
hitro
se
jim
to
posreči
,
je
pozabljena
tudi
nezgoda
!
V
mestu
je
srečaval
dekleta
,
ki
jih
je
bil
globoko
užalil
v
samoljubju
,
s
katerimi
se
je
naravnost
šalil
...
A
pogledovala
so
ga
samo
tako
dolgo
srdito
,
dokler
ni
stopil
na
njegovo
mesto
drug
,
dasi
se
je
morda
tudi
on
samo
šalil
.
Zato
je
bil
tega
prepričanja
,
da
živi
večina
ženskih
od
danes
do
jutri
,
in
da
kali
skrb
za
prihodnost
le
malokateri
veselje
do
hipnega
uživanja
...
Kar
je
bil
doživel
z
dekleti
—
in
morda
tudi
ženami
,
ni
bilo
po
tem
,
da
bi
bil
kdo
ve
kako
visoko
cenil
žensko
bitje
.
Lep
,
zdrav
,
močan
,
kakršnega
ga
je
bilo
naredilo
življenje
v
gozdu
,
se
je
moral
,
ko
je
bil
dosegel
mladeniško
starost
,
v
mestu
kar
otepati
ženskih
.
In
otepal
se
jih
je
s
tem
lajšim
srcem
,
čim
bolj
so
se
mu
vsiljevale
.
Tisti
plameneči
pogledi
,
tisti
pomenljivi
nasmehljaji
,
ki
so
ga
srečavali
po
vseh
potih
,
ga
niso
zanimali
naposled
že
čisto
nič
več
.
Bil
se
je
razvadil
in
naveličal
in
je
mislil
,
da
bo
v
samoti
rojstnega
kraja
prav
leliko
pogrešal
vse
tiste
mestne
krasotice
...
In
res
mu
je
prijalo
izpočetka
,
da
je
mogel
namesto
v
bujnopisana
ženska
krila
,
ki
so
mu
v
mestu
povsod
migljala
pred
očmi
,
zreti
v
zdravo
,
enolično
zelenje
temnega
gozda
in
rosnih
travnikov
...
Toda
tako
ni
ostalo
dolgo
.
Človek
si
želi
pač
vedno
izpremembe
.
Začela
se
mu
je
buditi
neka
ne
prav
jasna
,
a
vendar
dovolj
krepka
čut
,
neko
hrepenenje
po
ženski
—
ne
po
kaki
gotovi
ženski
,
temveč
po
ženski
sploh
;
pogrešal
je
hkrati
ženske
druščine
,
onega
zvonkega
ženskega
smeha
,
ki
mu
je
donel
v
mestu
tolikrat
na
uho
,
onih
ženskih
pogledov
,
katerih
je
bil
tako
navajen
poprej
;
bilo
mu
je
zdaj
pri
srcu
tako
nekako
,
kakor
je
moralo
biti
Adamu
v
raju
,
dokler
mu
stvarnik
ni
podelil
družice
...
In
v
takem
duševnem
razpoloženju
je
bil
uzrl
Reziko
,
deklico
,
ki
je
bila
radi
izredne
lepote
pač
vredna
,
da
bi
se
bil
—
ponižal
do
nje
.
Prijetnejše
igračice
si
ni
mogel
želeti
!
..
Toda
kar
se
mu
ni
bilo
primerilo
še
nikdar
,
se
mu
je
primerilo
zdaj
!
..
Kar
mu
ni
bila
izsilila
dozdaj
še
nikdar
nobena
ženska
,
mu
je
izsilila
ta
preprosta
kočarska
deklica
:
spoštovanje
!
Ta
plamen
,
ki
je
svetlikal
v
milobnih
očeh
tega
dekletca
,
je
bil
vse
kaj
drugega
,
nego
ogenj
v
očeh
onih
žensk
,
ki
jih
je
spoznaval
do
zdaj
;
te
oči
niso
hlepele
po
uživanju
,
želele
so
samo
ljubezni
,
one
čiste
,
vdane
ljubezni
,
ki
njemu
morda
niti
zadostovati
ne
bi
bila
mogla
.
Nekak
strah
ga
je
navdajal
pred
tem
rajskim
bitjem
,
kakršnega
dozdaj
še
ni
občutil
spričo
nobene
ženske
,
in
v
tistem
hipu
,
ko
mu
je
vsled
njenega
pogleda
vzkipela
in
zavrela
kri
po
žilah
,
se
mu
je
oglasil
v
prsih
tudi
že
glas
,
ki
ga
je
spominjal
in
svaril
pred
vsakim
brezvestnim
korakom
.
Slutil
je
,
da
bije
v
teh
deviških
prsih
izredno
nežnočutno
srce
,
ki
bi
si
ne
opomoglo
več
,
ki
bi
izkrvavelo
,
ako
bi
se
mu
prizadela
rana
...
Vedel
je
pa
tudi
,
koliko
izgubi
lehko
to
dekle
,
ki
je
imelo
na
sebi
vse
pogoje
,
da
postane
srečno
...
Pa
ko
bi
jo
vzel
za
ženo
?
..
Toda
kako
?
..
On
,
ki
je
tako
izobražen
,
ki
je
tako
rekoč
v
mestu
vzgojen
,
pa
naj
bi
se
navezal
za
vse
življenje
na
preprosto
,
neizšolano
kmečko
dekle
?
..
Znano
mu
je
bilo
pač
,
da
stori
obleka
pri
ženski
mnogo
mnogo
in
da
bi
se
lepemu
Rezikinemu
životu
gosposka
obleka
podajala
krasno
;
vedel
je
tudi
,
da
v
marsikaterem
gosposkem
dekletu
ne
tiči
kdo
ve
koliko
omike
,
in
da
se
tistemu
,
kar
se
imenuje
navadno
omika
,
kaj
lehko
priuči
tudi
preprosta
ženska
,
toda
navzlic
temu
se
je
protivil
taki
misli
prirojeni
mu
ponos
.
Vse
to
je
bilo
vzrok
,
da
ni
prišel
Albin
niti
prvi
dan
,
niti
ne
prihodnje
dni
do
kakega
zaključka
.
Mimo
Rezike
hodeč
,
je
vodil
samo
svoje
oči
na
sladko
pašo
,
jo
pozdravljal
in
se
ji
nasmihaval
,
a
da
bi
bil
stopil
k
njej
in
jo
nagovoril
—
za
to
se
ni
mogel
odločiti
,
kakor
bi
se
bal
,
da
bi
s
tem
ne
učinil
česa
,
kar
bi
postalo
usodno
zanj
in
za
dekleta
...
Rezika
pa
je
obupavala
,
obupavala
tem
bolj
,
ker
ni
poznala
Albinovih
pomislekov
in
ker
je
živela
v
veri
,
da
jo
more
rešiti
samo
Albin
nevarnosti
,
katera
ji
je
pretila
od
strani
tako
zoprnega
ji
Končnika
,
ki
je
čimdalje
pogosteje
prihajal
v
hišo
.
Rezika
je
bila
poslušna
hči
,
a
je
imela
vendar
dokaj
samostojno
mišljenje
in
pa
jako
odločno
voljo
.
Nikdar
ni
pritajevala
Končniku
,
da
jo
mrzi
,
če
je
bilo
to
tudi
še
tako
neljubo
njeni
materi
.
Nekega
popoldne
ga
vidi
zopet
,
ko
se
počasnih
,
samozavestnih
korakov
bliža
njih
koči
.
Hipoma
ji
šine
misel
v
glavo
,
da
bi
se
mu
umeknila
.
Mati
ga
še
ni
bila
ugledala
,
in
zatorej
ji
je
lehko
rekla
:
»
Blagoslovljene
vode
nimamo
že
dolgo
pri
hiši
.
Dobro
,
da
sem
se
spomnila
!
V
cerkev
stopim
in
jo
zajamem
malo
iz
kropilnika
.
«
Izrekši
seže
po
majhno
steklenico
,
ki
je
stala
na
polici
,
ter
steče
proti
cerkvi
,
preden
je
še
mogla
mati
kaj
pripomniti
.
Zunaj
je
bila
huda
vročina
;
ko
pa
je
stopila
v
cerkev
,
jo
je
obvel
prijeten
hlad
.
Sveta
tišina
je
vladala
v
cerkvi
,
in
njenemu
srcu
je
dobro
del
ta
tihi
,
k
pobožnemu
razmišljevanju
izpodbujajoči
mir
.
Oltarji
so
bili
zagrnjeni
v
dremljiv
polmrak
,
samo
na
zlato
krono
Matere
božje
,
kateri
je
bil
posvečen
veliki
oltar
,
je
prodiralo
skozi
okno
nekoliko
trepetajočih
solnčnih
pramenov
,
da
je
vse
blestelo
okoli
milobnega
obraza
božje
Porodnice
.
Ko
upre
Rezika
oči
v
Marijino
podobo
,
se
ji
zazdi
,
kakor
bi
se
ji
sveta
Devica
nasmehnila
s
svojega
prestola
.
Še
nikdar
se
ji
ni
zdel
njen
obraz
tako
mil
in
njen
pogled
tako
živ
in
jasen
kakor
danes
.
Pristna
pobožnost
ji
prešine
srce
in
otročje
zaupanje
jo
navda
do
kraljice
nebes
.
»
Ona
me
usliši
,
«
si
misli
,
»
ako
ji
potožim
svoje
gorje
ter
ji
razodenem
svoje
želje
...
«
Stopi
torej
nekoliko
naprej
proti
velikemu
oltarju
,
potem
pa
zdrkne
kar
sredi
cerkve
na
kolena
,
povzdigne
roke
ter
jame
iskreno
moliti
.
Prosila
je
Marijo
s
presrčno
naivnostjo
,
naj
bi
ji
dodelila
to
milost
,
da
bi
Končnik
ne
postal
njen
mož
.
Pozitivnih
želj
ji
ni
razodevala
in
na
Albina
med
molitvijo
niti
mislila
ni
...
Dolgo
je
molila
...
Nato
pa
vstane
potolažena
,
se
približa
kropilniku
in
napolni
stekleničico
z
blagoslovljeno
vodo
.
A
v
tistem
hipu
se
oglasi
nekdo
za
njo
,
rekoč
:
»
Rezika
,
ti
pa
kradeš
!
«
Prestrašena
se
ozre
in
vidi
pred
seboj
cerkovnika
,
ki
je
imel
opraviti
nekaj
v
ozadju
pri
krstnem
kamnu
,
pa
se
je
bil
nalašč
potajil
,
ko
je
bila
vstopila
ona
v
cerkev
.
Opazoval
jo
je
ves
čas
,
ko
je
klečala
in
molila
,
zdaj
pa
,
ko
je
hotela
iz
cerkve
,
jo
je
prestregel
.
Ko
jo
vidi
tako
preplašeno
—
mislila
je
v
prvem
hipu
res
,
da
je
kaj
zakrivila
—
se
ji
nasmeje
in
reče
:
»
Naj
bo
,
te
pa
za
enkrat
še
ne
zatožim
!
«
Rezika
pa
si
je
bila
v
tem
opomogla
.
»
Če
hočeš
,
me
pa
zatoži
!
«
mu
odgovori
,
smeje
se
.
»
Toda
potem
moraš
tudi
druge
!
Saj
hodi
vendar
vsa
vas
semkaj
po
blagoslovljeno
vodo
!
«
Cerkovnik
pa
postane
hkrati
resen
.
Njegove
daleč
odprte
oči
so
zrle
srpo
vanjo
,
in
okoli
usten
se
mu
je
pojavljalo
krčevito
zgibanje
.
Poznalo
se
mu
je
,
da
je
hudo
razburjen
.
Po
kratkem
premolku
izpregovori
s
tresočim
glasom
:
»
Vidiš
,
Rezika
,
če
bi
bila
moja
,
bi
ti
nikdar
ne
manjkalo
blagoslovljene
vode
!
«
Te
besede
so
bile
tako
abotne
,
da
bi
se
bila
Rezika
najbrž
na
glas
zasmejala
,
ako
bi
jih
bil
izgovoril
cerkovnik
na
kakem
drugem
mestu
.
Tu
pa
jo
je
izpreletela
groza
.
Cerkovnik
,
ki
je
imel
tudi
izvun
službe
božje
mnogo
opravila
v
cerkvi
,
se
niti
zavedal
ni
,
da
je
na
posvečenem
kraju
.
Rezika
pa
ni
mogla
razumeti
,
kako
se
predrzne
v
svetišču
izpregovoriti
kaj
takega
.
Imela
je
že
trde
besede
na
jeziku
,
a
ko
vidi
,
da
se
s
tako
neskončno
vdanostjo
ozira
vanjo
,
se
ji
zasmili
.
Cerkovnik
je
bil
še
mlad
in
jako
lep
fant
.
Imel
je
nenavadno
nežno
,
skoro
dekliško
lice
,
pa
velike
,
modre
oči
,
ki
so
sanjarsko
in
nekoliko
melanholično
gledale
v
svet
.
Vse
to
ga
je
delalo
prikupljivega
ženskemu
spolu
,
in
tudi
Rezika
ga
je
izmed
vseh
onih
,
od
katerih
je
vedela
,
da
se
ozirajo
po
njej
,
trpela
še
najlaglje
.
In
kdo
ve
,
če
bi
se
ne
bila
navzlic
materinemu
nasprotovanju
odločila
zanj
,
ako
bi
ne
bilo
Albina
...
Všeč
ji
je
bilo
na
njem
zlasti
to
,
da
je
bil
tako
pohleven
in
boječ
.
Vedela
je
že
davno
,
da
goji
glede
nje
tihe
želje
,
a
do
danes
še
nikdar
ni
imel
poguma
,
da
bi
jo
bil
nadlegoval
.
To
mu
je
dajalo
v
njenih
očeh
prednost
pred
vsemi
onimi
,
ki
so
se
ji
vsiljevali
.
Tudi
se
ji
je
zdelo
,
da
mu
odseva
iz
očesa
v
resnici
globoka
in
odkritosrčna
vdanost
.
Kaj
takega
pa
moškemu
nobena
ženska
ne
zameri
,
in
baš
radi
tega
je
občutila
Rezika
usmiljenje
do
cerkovnika
,
ki
vendar
ni
mogel
pričakovati
,
da
bi
mu
vračala
ljubezen
.
Toda
s
tem
,
da
je
porabil
danes
priliko
in
ji
začel
razkrivati
srce
na
toli
neumestnem
kraju
,
je
izgubil
pri
njej
dosti
na
veljavi
,
in
bila
je
v
resnici
nejevoljna
nanj
.
Pozdravivši
ga
,
hoče
oditi
.
Cerkovnika
pa
je
bila
hkrati
preobladala
strast
.
Kakor
se
je
težko
odločil
za
kak
korak
,
tako
se
ni
znal
brzdati
,
kadar
je
kaj
započel
.
Preden
se
Rezika
zave
,
jo
prime
za
roko
in
potegne
do
bližnjega
stranskega
oltarja
.
Tam
potegne
rdečo
vrtnico
iz
kozarca
,
jo
ponudi
Reziki
ter
reče
:
»
Lehko
mi
verjameš
,
da
sem
mislil
na
te
,
ko
sem
jo
danes
zjutraj
utrgal
.
Vzemi
jo
torej
in
...
«
Rezika
se
zdrzne
in
se
nehote
ozre
proti
velikemu
oltarju
,
pred
katerim
je
malo
prej
še
tako
goreče
molila
.
Na
Marijinem
deviškem
licu
je
bil
strepetal
ravnokar
zadnji
solnčni
žarek
,
in
njej
se
je
zdelo
,
kakor
bi
se
bilo
Mariji
od
nejevolje
stemnilo
lice
in
kakor
bi
njeno
oko
,
poprej
tako
milo
,
zdaj
svareče
zrlo
doli
nanjo
.
S
silo
se
iztrga
cerkovniku
in
mu
reče
:
»
Da
se
ne
bojiš
Boga
!
..
Na
tem
kraju
,
pa
govoriš
tako
!
«
Pri
srcu
pa
ji
je
bilo
,
kakor
bi
bila
tudi
sama
storila
hud
greh
,
in
polna
strahu
pobegne
iz
cerkve
.
Cerkovnik
pa
se
je
bil
iznebil
vse
boječnosti
in
z
odločnostjo
,
kakršne
bi
mu
ne
bil
prisojal
nihče
,
ki
ga
je
poznal
natančneje
,
je
šel
zdaj
na
zvrševanje
svojega
namena
.
Bil
je
tudi
on
zvedel
,
da
snubi
Končnik
Reziko
in
da
njena
mati
sili
na
to
,
da
bi
ga
vzela
.
Od
tod
tudi
njegov
pogum
!
Navzlic
temu
,
da
ga
je
bila
Rezika
tako
resno
posvarila
,
se
napoti
za
njo
...
Končnik
se
je
ravno
poslavljal
,
ko
je
bila
Rezika
dospela
domov
.
Bil
je
jako
slabe
volje
,
to
se
mu
je
poznalo
na
obrazu
.
Bistroviden
,
kakor
je
bil
,
je
vedel
takoj
,
da
se
mu
je
bila
Rezika
nalašč
spet
umeknila
.
In
da
položaj
popolnoma
ume
,
niti
prikrivati
ni
hotel
,
zato
reče
:
»
No
,
zdaj
je
pa
čas
,
da
odidem
,
če
ne
,
Rezika
spet
kam
zbeži
.
«
Meta
je
čutila
ost
teh
besedi
.
V
lica
nekoliko
zardi
in
jezna
vpraša
hčer
:
»
Kaj
si
delala
tako
dolgo
?
Tisto
vodo
bi
bila
lehko
že
davno
prinesla
domov
!
«
»
Ker
sem
bila
že
v
cerkvi
,
sem
hotela
tudi
nekoliko
pomoliti
,
«
odvrne
Rezika
,
ne
da
bi
se
ji
bilo
zdelo
potrebno
,
opravičevati
se
kako
pred
Končnikom
.
Ta
pa
reče
porogljivo
proti
Meti
:
»
V
cerkev
ji
ne
smeš
braniti
!
Molitev
,
pravijo
,
da
nikoli
ne
škodi
...
če
molita
dva
skup
,
je
menda
pa
še
bolje
!
..
Kaj
,
Rezika
,
ali
ne
?
..
S
cerkovnikom
skup
moliti
mora
biti
poleg
tega
pa
tudi
še
zelo
kratkočasno
!
..
Toda
nista
menda
še
domolila
,
da
prihaja
semkaj
!
..
No
,
jaz
vaju
nečem
motiti
!
«
Reziki
šine
kri
v
glavo
.
Cerkovnik
se
je
res
bližal
od
cerkve
sem
,
in
neljubo
ji
je
bilo
,
da
je
Končnik
opazil
to
in
da
je
vedel
,
da
je
bila
v
cerkvi
skupaj
z
njim
...
Bilo
jo
je
sram
,
kakor
bi
bila
res
kaj
napačnega
storila
.
Končnik
je
hotel
že
oditi
,
ko
se
vrne
k
Meti
,
ki
se
je
pripravljala
,
da
bi
nekaj
leče
izbrala
,
ter
ji
reče
:
»
Na
,
to
bi
ti
bil
kmalu
pozabil
izročiti
!
...
Včeraj
sem
dobil
velik
sod
takega
,
glej
!
Bom
videl
,
kaj
porečeš
ti
...
Menim
,
da
bo
dobro
!
«
Izrekši
potegne
majhno
steklenico
vina
iz
notranjega
žepa
svoje
suknje
,
jo
postavi
pred
Meto
,
potem
pa
odide
.
Meti
je
ta
zaupljivost
in
pa
radodarnost
Končnikova
še
bolj
podžgala
srd
,
ki
ga
je
imela
na
hčer
radi
tega
,
da
se
je
tako
mrzlo
in
odurno
vedla
proti
Končniku
.
Kaj
bi
bilo
,
če
bi
se
Končnik
naveličal
vsega
tega
ter
si
poiskal
drugje
žene
!
Vse
njene
lepe
nade
,
vse
njene
sladke
sanje
bi
se
razpršile
v
nič
!
..
Kako
prijetno
si
je
bila
naslikala
v
domišljiji
svojo
prihodnost
!
Hči
bi
bila
Končnikova
žena
,
gospodinjila
pa
bi
na
Končnikovem
domu
ona
,
kakor
bi
hotela
,
kakor
bi
se
ji
ljubilo
!
..
Ona
bi
ukazovala
hlapcem
in
deklam
,
ona
bi
določevala
,
kaj
se
bo
delalo
in
kaj
se
bo
kuhalo
!
In
če
bi
jo
kdaj
žejalo
,
stopila
bi
brez
skrbi
v
klet
ter
si
ga
natočila
kozarec
iz
tega
ali
onega
soda
!
..
Kako
bi
se
ji
prilegalo
to
potem
,
ko
je
toliko
let
preživela
v
naj
skromnejših
razmerah
!
In
vse
to
bi
lehko
dosegla
,
ko
bi
le
hči
hotela
in
ko
bi
ne
bilo
tega
malopridneža
,
tega
cerkovnika
!
»
Čakaj
,
jaz
ti
že
posvetim
!
«
reče
sama
pri
sebi
,
ko
ga
vidi
prihajati
.
»
Pri
vas
ste
imeli
pa
vasovavca
!
«
S
temi
besedami
nagovori
cerkovnik
mater
in
hčer
,
stopivši
zunaj
pod
okno
,
pri
katerem
je
šivala
Rezika
.
Preden
je
mogla
ta
kaj
pripomniti
,
vzroji
že
mati
,
rekoč
:
»
Kaj
pa
to
komu
mari
,
če
smo
ga
imeli
?
..
Naj
bi
prišel
mar
Končnik
prej
tebe
vprašat
,
če
sme
k
nam
,
ali
kali
?
«
Cerkovnik
osupne
;
ker
je
bil
njegov
ogovor
prijazen
,
šegav
,
ni
pričakoval
tako
odurnega
odgovora
.
Pa
tudi
Reziki
niso
ugajale
trde
materine
besede
,
akoravno
se
ji
je
bil
cerkovnik
s
svojo
predrznostjo
malo
prej
zameril
.
Čutila
je
,
da
je
materine
jeze
samo
Končnik
kriv
,
in
to
je
zadostovalo
,
da
se
ji
je
zbudila
upornost
.
Kakor
da
bi
hotela
kljubovati
,
reče
cerkovniku
:
»
Zadnjo
nedeljo
zjutraj
ste
pa
spet
prav
lepo
potrkavali
!
Kdo
je
bil
še
zraven
?
«
Cerkovnik
je
bil
ponosen
na
svoje
potrkavanje
,
in
kdor
se
mu
je
hotel
prikupiti
,
ga
je
moral
pohvaliti
radi
njegovega
zvonjenja
.
Iz
Rezikinih
ust
pa
ga
je
hvala
še
celo
prevzela
.
Oči
se
mu
zablišče
,
in
z
radostnim
nasmehljajem
vpraša
:
»
Ali
si
slišala
?
«
»
Oh
menda
vsaj
!
Če
bi
ne
bila
,
ne
bi
govorila
!
«
Meta
je
hotela
poseči
vmes
,
toda
v
tistem
hipu
nastane
v
veži
in
pred
hišo
velik
vriše
med
kokošmi
,
nekdo
pa
zakriči
,
da
je
kragulj
odnesel
kokoš
.
Meta
steče
vun
se
prepričat
,
se
ni
li
njej
prigodila
škoda
.
Cerkovnik
pa
porabi
to
priliko
in
reče
:
»
Rezika
,
jaz
sem
že
mislil
,
da
ti
ni
čisto
nič
več
za
zvonjenje
.
Časih
si
ga
dosti
rajša
poslušala
!
«
»
Od
kod
veš
to
?
«
»
Oh
,
kaj
bi
ne
vedel
!
V
prejšnjih
časih
,
ko
smo
ob
sobotah
popoldne
potrkavali
,
si
se
vendar
časih
ozrla
gori
;
odkar
pa
zahaja
Končnik
sem
,
se
to
nič
več
ne
zgodi
!
«
»
Pst
!
«
ga
posvari
Rezika
.
»
O
tem
mi
nikar
ne
govori
!
«
Cerkovnik
res
umolkne
,
toda
ne
za
dolgo
.
Srce
mu
je
bilo
prepolno
in
olajšati
si
ga
je
hotel
.
Presrčno
upre
vanjo
svoje
lepe
,
nekoliko
solzne
oči
ter
začne
s
tresočim
glasom
:
»
Rezika
,
kaj
ti
veš
!
..
Ti
nisi
nikoli
razumela
mojega
zvonjenja
!
..
Zvonovi
so
kakor
strune
!
..
Če
primeš
prav
za
strune
,
poveš
lehko
,
kaj
ti
na
srcu
leži
;
ravno
tako
storiš
lehko
pa
tudi
z
udarci
na
zvon
.
Prave
glasove
moraš
izvabiti
strunam
kakor
bronu
!
..
Tebi
se
zdi
