govorilrad
ob
vsaki
priliki
o
generalu
Lavdonu
in
o
besedah
,
ki
jih
je
slišal
iz
njegovih
ust
.
Na
vsaki
pojedini
in
gostiji
,
ki
se
je
je
udeležil
Juri
Simič
,
se
je
gotovo
klicala
tudi
slava
generalu
Lavdonu
.
Veliki
general
,
katerega
ime
je
bilo
znano
vsakemu
človeku
,
je
užival
zato
veliko
slavo
povsod
,
koder
je
hodil
Juri
Simič
,
njegov
najzvestejši
vojak
.
General
Lavdon
je
namreč
ob
neki
priliki
občudoval
nadčloveško
silo
Jurija
Simiča
,
ki
je
pod
belgrajskimi
zidovi
v
nekaj
trenotkih
sestavil
celo
trdnjavo
iz
težkih
brun
in
prenašal
topove
na
svojih
silnih
ramah
,
kakor
da
nosi
lesene
cevi
.
V
svoji
roki
je
imel
toliko
moči
,
da
je
nekoč
na
mestu
pobil
turškega
vojaka
,
ker
se
mu
je
upiral
.
O
takih
in
podobnih
činih
je
zvedel
sam
general
,
toda
pohvaliti
ga
je
mogel
šele
,
ko
ga
je
našel
ranjenega
med
drugimi
vojaki
v
šatoru
.
General
je
vprašal
Jurija
Simiča
,
kje
leži
njegova
domovina
in
družina
.
Juri
Simič
mu
je
popisal
Belo
Krajino
in
mu
je
govoril
o
svoji
ženi
,
ki
mu
je
bila
že
umrla
,
in
o
svojem
sinu
,
ki
je
bil
takrat
tudi
že
v
vojski
.
General
Lavdon
je
globoko
obžaloval
,
da
je
bil
ranjen
tak
junak
;
poznal
je
iz
svojih
prejšnjih
let
,
ko
je
bival
v
vojni
granici
,
njegovo
domovino
in
si
je
želel
mnogo
takih
junakov
,
kakor
jih
ima
ona
zemlja
.
Svetoval
je
Simiču
,
naj
se
še
enkrat
oženi
,
kadar
se
vrne
domov
,
da
bi
dal
svetu
še
kaj
podobnih
junakov
s
takimi
brki
,
s
tako
silo
.
„
Škoda
bi
bilo
,
da
bi
izumrl
tak
rod
,
“
je
rekel
general
.
Juri
Simič
je
svojemu
generalu
odgovoril
,
da
oblega
rajši
deset
trdnjav
nego
eno
ženo
.
Na
ta
odgovor
se
je
general
Lavdon
zasmejal
.
V
znak
svojega
spoštovanja
je
podal
Simiču
roko
in
ga
je
odlikoval
s
križcem
Marije
Terezije
„
pro
fortitudine
,
“
za
njegovo
hrabrost
.
S
tem
redom
se
je
vrnil
Juri
Simič
leta
1790.
domov
k
svojemu
bratu
,
ki
je
živel
sam
na
svojem
posestvu
.
Od
tod
je
Juri
Simič
zahajal
v
razne
družbe
,
kjer
je
proslavljal
ime
velikega
generala
in
najslavnejšega
vojskovodje
,
Lavdona
.
Popisoval
je
rad
natanko
vse
posebnosti
svojega
ljubljenega
generala
,
slavil
je
njegove
slavne
čine
,
jezil
se
nad
Dunajem
,
ki
ni
bil
naklonjen
generalu
,
in
se
je
rad
sprl
z
onimi
,
ki
so
se
upali
mu
ugovarjati
.
Tako
je
torej
živel
Juri
Simič
na
posestvu
svojega
brata
.
Tu
je
tudi
vzgojil
svojega
sina
.
Kmalu
se
je
pokazalo
,
da
bo
sin
,
ki
je
tudi
nosil
slavno
ime
Juri
,
vreden
naslednik
svojega
očeta
,
čist
potomec
Simičevega
rodu
;
svojo
nenavadno
silo
je
brkati
mladenič
kazal
v
boju
z
domačimi
hlapci
in
pri
razdivjanih
konjih
,
s
katerimi
se
je
lovil
po
dvorišču
.
Za
kratek
čas
si
je
gradil
trdnjave
iz
hlodov
;
pri
tem
mu
je
bil
učitelj
hlapec
Juro
,
ki
se
je
bil
v
mladosti
z
Jurijem
Simičem
udeležil
vojne
ter
si
na
nekem
begu
zlomil
nogo
;
bil
je
kruljav
,
toda
bil
je
ponosen
na
ta
svoj
spomin
;
pomagal
je
postavljati
mlademu
Juriju
trdnjave
in
ga
je
navduševal
za
generala
Lavdona
.
Ko
je
bil
Juri
star
osemnajst
let
,
ga
je
poslal
oče
v
vojaško
službo
.
Bil
je
zadnji
potomec
svojega
rodu
in
stari
Juri
Simič
je
pogosto
omenjal
svojemu
sinu
besede
generala
Lavdona
,
da
bi
bilo
škoda
,
ako
bi
tak
rod
izumrl
.
Na
svojih
potih
in
posetih
po
dolenjskih
gradovih
se
je
gospod
Muhič
seznanil
tudi
z
obema
Simičema
.
Nekoč
je
prišel
celo
v
Belo
Krajino
na
lov
.
Molče
je
poslušal
lovske
dogodke
,
ki
jih
je
pripovedoval
Štefan
Simič
;
bili
so
tako
nenavadni
,
da
jih
je
mogel
doživeti
le
tak
lovec
,
kakor
je
bil
Štefan
Simič
;
gospodu
Muhiču
se
je
zdelo
,
da
so
popolnoma
„
lovski
“
,
ker
je
poznal
lovsko
latinščino
.
Iz
svojega
življenja
ni
mogel
nič
povedati
;
zdelo
se
mu
je
celo
,
da
bi
si
ne
mogel
nič
lepšega
izmisliti
.
Zato
je
molčal
.
Slišal
je
tudi
povest
o
generalu
Lavdonu
in
je
na
koncu
navdušeno
klical
:
Slava
!
Postalo
mu
je
tako
tesno
,
ko
je
sedel
ob
strani
ogromnega
Jurija
Simiča
,
da
si
je
komaj
upal
dihati
;
Simičeva
trda
roka
je
bila
kakor
iz
železa
,
njegova
povest
je
bila
tako
mogočna
,
da
si
gospod
Muhič
ni
upal
govoriti
niti
o
svoji
dvorni
službi
niti
o
svojih
dogodkih
,
ko
je
šel
na
vojsko
proti
Turkom
.
Dasi
je
visoko
čislal
generala
Lavdona
,
vendar
ni
bil
tako
navdušen
zanj
kakor
Juri
Simič
.
Gospod
Muhič
namreč
ni
služil
pod
Lavdonom
.
Zato
je
poveličeval
princa
Evgena
Savojskega
,
ker
je
bil
majhne
postave
in
je
bil
velik
vojskovodja
.
Juriju
Simiču
to
ni
bilo
všeč
;
vstal
je
od
mize
in
je
prisedel
drugam
;
od
takrat
nista
bila
gospod
Muhič
in
Juri
Simič
posebna
prijatelja
.
Zedinilo
ju
ni
niti
to
,
da
je
bil
gospod
Muhič
mlademu
Simiču
dober
prijatelj
,
odkar
sta
se
seznanila
.
Od
onega
časa
tudi
gospod
Muhič
ni
več
obiskal
Simiča
.
Ako
se
je
sešel
ob
kaki
priliki
z
Jurijem
Simičem
,
sta
se
prijateljski
pozdravila
,
toda
sedela
nista
nikdar
skupaj
in
poiskala
sta
si
rajša
vsak
svojo
družbo
.
Zato
gospod
Muhič
ni
bil
posebno
vesel
,
da
je
moral
spremljati
svojega
mladega
prijatelja
v
Belo
Krajino
.
Čas
se
mu
je
zdel
sedaj
še
posebno
neugoden
.
Toda
sporočiti
je
moral
pozdrave
,
ki
mu
jih
je
naročil
na
bojišču
Juri
Simič
,
poleg
tega
je
upal
,
da
se
bo
pogovor
sukal
bolj
okoli
žalostnih
sedanjih
časov
nego
o
generalu
Lavdonu
in
o
slavni
preteklosti
.
Dan
je
bil
jasen
,
vesel
.
Konja
sta
ponosno
peketala
po
prašni
beli
cesti
.
Kadar
sta
jezdeca
pridržala
,
je
gospod
Muhič
Egidu
pripovedoval
o
lastnostih
in
posebnostih
obeh
Simičev
.
Egid
ga
je
poslušal
le
na
pol
in
je
sanjal
o
tem
,
kako
bo
zvečer
poljubljal
gospodični
Alenici
roke
.
Kočija
,
ki
je
bila
odšla
oni
dan
pred
prihodom
Francozov
iz
Ljubljane
,
je
doživela
čudno
usodo
na
svoji
poti
.
V
splošnem
begu
,
ko
so
proti
severnim
in
vzhodnim
stranem
bežali
vojaški
oddelki
,
vozovi
z
ranjenimi
vojaki
,
topovi
in
jezdeci
,
meščani
in
plemenitaši
,
se
je
vseh
polastil
silen
strah
,
ker
so
mislili
,
da
jim
je
sovražnik
takoj
za
petami
.
Prve
avstrijske
čete
so
se
ustavile
v
Šmarju
in
so
se
tam
utaborile
,
toda
že
drugi
dan
so
nadaljevale
svojo
pot
po
dolenjski
cesti
.
Gospod
Vrangel
,
ki
se
je
vozil
z
Alenico
in
staro
postrežnico
na
Dolenjsko
,
je
smatral
to
umikanje
za
slabo
znamenje
.
Mislil
je
,
da
sploh
ni
varno
,
ostati
na
Kranjskem
.
Zato
je
izkušal
prehiteti
vojaške
čete
ter
priti
pred
njimi
čez
mejo
.
Novo
Mesto
je
bilo
tako
polno
vojske
,
da
ni
bilo
mogoče
dobiti
niti
prenočišča
.
Gospod
Vrangel
se
je
tam
sešel
z
mnogimi
znanci
,
ki
so
bili
na
potu
proti
Brežicam
in
so
od
tam
hoteli
oditi
na
Hrvatsko
,
ker
so
v
isto
smer
šli
tudi
vojaški
oddelki
.
Pot
čez
Gorjance
je
bila
težavna
in
nevarna
;
zato
se
je
odločil
,
da
pojdejo
v
ono
smer
.
Mlad
,
prijazen
poveljnik
,
ki
je
zapovedoval
vojaškemu
oddelku
,
se
je
na
poti
pridružil
Vranglovi
kočiji
in
jo
spremljal
prav
do
Brežic
.
Tako
se
je
zgodilo
,
da
kočija
ni
prišla
v
Belo
Krajino
,
kamor
je
bila
namenjena
,
ampak
je
odšla
na
Hrvatsko
.
Ko
sta
zvečer
onega
dne
Egid
in
gospod
Muhič
prijezdila
na
dvorišče
kriške
graščine
,
se
je
zgodilo
vse
tako
,
kakor
je
pričakoval
gospod
Muhič
:
nasproti
jima
je
priletel
velik
pes
,
za
njim
je
prišel
hlapec
Juro
,
šepaje
počasi
s
kruljavo
nogo
,
nato
se
je
pokazala
pri
oknu
široka
postava
gospodarja
Štefana
Simiča
in
na
zadnje
se
je
pojavil
pri
drugem
oknu
Juri
Simič
.
Jezdeca
sta
prepustila
svoje
konje
hlapcu
in
sta
odšla
v
grad
.
Vse
se
je
zgodilo
,
kakor
je
pričakoval
gospod
Muhič
,
le
prijazni
ženski
obrazek
se
ni
prikazal
,
o
katerem
si
je
mislil
,
da
ju
bo
pozdravljal
že
od
daleč
iz
okna
.
To
je
gospoda
Muhiča
nekoliko
vznemirilo
,
toda
potolažil
se
je
z
mislijo
,
da
se
ne
zgodi
na
svetu
vedno
vse
tako
,
kakor
si
ljudje
žele
in
upajo
.
Mislil
je
,
da
se
morebiti
gospodična
izprehaja
po
vrtu
in
v
svojih
zaljubljenih
sanjah
niti
ne
vidi
,
da
se
ji
bliža
njen
ljubček
.
Tudi
Egid
je
gledal
ves
čas
v
grajska
okna
,
ko
sta
se
bližala
po
klancu
,
in
je
vsak
trenotek
pričakoval
,
da
se
naenkrat
kje
prikaže
njena
ljubljena
glavica
.
Zato
je
bil
nekako
razočaran
,
ko
sta
stopila
s
stopnic
na
hodnik
in
jima
je
šel
gospodar
Štefan
Simič
nasproti
.
„
Bog
vas
sprimi
,
gospod
Muhič
,
“
je
klical
že
od
daleč
,
da
je
odmeval
po
votlih
hodnikih
njegov
silni
glas
.
Med
tem
je
prišel
tudi
brat
Juri
iz
sobe
.
Muhič
se
je
obema
primerno
poklonil
ter
jima
predstavil
prijatelja
Egida
„
kot
posestnika
na
Krkovem
,
poročnika
brambovskega
bataljona
,
tačas
na
dopustu
.
“
„
Poznal
sem
vašega
očeta
,
“
je
rekel
Štefan
Simič
in
je
stisnil
Egidu
roko
.
„
Ste
tudi
brambovec
,
“
je
rekel
brat
Juri
,
ko
je
pozdravil
Egida
,
„
to
me
zanima
;
povedali
mi
bodete
,
kako
ste
se
vojskovali
.
“
Med
tem
so
odšli
v
sobo
,
ki
je
bila
kmetsko
preprosta
brez
vseh
okraskov
;
debela
miza
je
stala
na
sredi
in
močni
stoli
okoli
nje
.
Na
mizi
je
stala
velika
posoda
,
dragoceno
okovana
,
okoli
nje
pa
majolike
.
Gospod
Muhič
se
je
ustavil
takoj
pri
vratih
in
je
rekel
:
„
Povedati
vam
moram
takoj
,
kaj
naju
je
privedlo
sem
,
najprej
pa
vam
sporočiti
pozdrave
od
vašega
sina
Jurija
.
“
„
Ste
ga
videli
?
“
je
vzkliknil
Juri
Simič
.
„
Ne
samo
videl
,
ampak
tudi
govoril
sem
ž
njim
.
„
Je
živ
in
zdrav
?
“
je
ponovil
prvi
Simič
,
ki
se
je
približal
gospodu
Muhiču
ter
mu
prijateljski
stiskal
roko
:
„
Povejte
mi
,
kje
je
?
“
je
izpraševal
.
„
Kje
je
sedaj
,
vam
ne
morem
povedati
,
“
je
nadaljeval
gospod
Muhič
,
„
srečali
smo
se
na
bojišču
na
Koroškem
.
Mi
smo
bili
ravno
gotovi
,
podili
smo
francoske
čete
v
beg
,
kar
je
pridirjal
Juri
s
svojo
četo
v
največjem
diru
.
Razbil
je
cel
konjeniški
oddelek
.
“
„
To
si
mislim
,
da
ga
je
razbil
,
“
je
rekel
Juri
Simič
,
„
in
sam
je
živ
in
zdrav
?
“
„
Živ
in
zdrav
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
ako
se
mu
med
tem
ni
zgodilo
nič
hudega
.
“
„
Kaj
bi
se
mu
hudega
zgodilo
?
Po
vojni
pride
domov
in
se
oženi
.
Sedaj
je
menda
konec
.
“
„
Ej
,
ni
še
konec
,
“
je
vzkliknil
gospod
Muhič
,
„
sedaj
se
šele
začenja
.
“
„
Nič
se
ne
začenja
,
“
je
rekel
Simič
,
„
jaz
sem
vedel
:
ako
bi
stal
general
Lavdon
pred
Dunajem
,
bi
bil
naučil
Napoleona
kozjih
molitvic
,
vi
pa
ste
ga
pustili
,
da
si
je
opomogel
...
“
„
Oho
,
nadvojvoda
Karel
je
vendar
slaven
vojskovodja
,
ako
je
premagal
Napoleona
;
ne
verjamem
,
da
bi
general
Lavdon
opravil
kaj
več
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
„
Dandanes
so
boji
drugačni
,
nego
so
bili
v
prejšnjih
časih
.
“
„
Boji
niso
nič
drugačni
,
samo
ljudje
so
drugačni
.
Nimate
generala
Lavdona
,
zato
je
konec
,
“
je
rekel
Simič
.
„
Nimamo
Lavdona
,
a
imamo
Karla
.
Tudi
konca
še
ni
.
Sedaj
se
zbero
brambovci
in
prepode
francoske
čete
,
ki
so
raztresene
po
mestih
.
Ljubljana
prva
pade
,
“
je
govoril
gospod
Muhič
s
samozavestnim
obrazom
.
Simič
se
je
posmejal
.
„
Na
brambovce
in
na
črno
vojsko
jaz
nisem
posebno
ponosen
;
ako
vojska
ne
zmaga
,
potem
...
“
„
Oho
,
ali
veste
,
kake
velike
važnosti
so
bili
v
tej
vojni
brambovci
?
Bili
so
skoraj
v
vseh
trdnjavah
,
“
je
prigovarjal
gospod
Muhič
.
„
Ali
hočete
reči
,
da
so
se
zato
tudi
vse
podale
?
“
je
pripomnil
s
smehom
Juri
Simič
.
„
Gospod
,
ne
žalite
cesarske
vojske
,
ker
bi
sicer
ne
mogel
prebivati
z
vami
pod
eno
streho
;
moram
vam
omeniti
za
zgled
vašega
sina
,
ki
je
skoraj
do
smrti
pobil
mojega
nečaka
,
ker
si
je
dovolil
,
v
svoji
pijanosti
govoriti
podobne
besede
o
brambovcih
;
povedati
vam
moram
tudi
,
da
je
isti
moj
nečak
moral
na
ljubljanskem
Gradu
z
brambovci
braniti
svojo
čast
,
ker
je
cesarski
poveljnik
sam
prepustil
brez
boja
Grad
v
francoske
roke
.
“
Gospodu
Muhiču
je
bil
obraz
resen
,
roka
se
mu
je
tresla
.
V
pogovor
je
posegel
gospodar
Štefan
Simič
in
je
rekel
.
„
Za
prepir
bomo
imeli
časa
pozneje
.
Najprej
je
treba
,
da
izpijemo
čašo
gostoljubja
.
“
„
Nikakor
nisem
hotel
nikogar
žaliti
,
“
je
rekel
Juri
Simič
,
„
spoštujem
vse
vojaške
stanove
,
ker
vem
,
kaj
je
vojna
,
toda
general
Lavdon
je
zmagoval
s
svojo
vojsko
in
bi
bil
zmagal
tudi
nad
Napoleonom
.
To
sem
hotel
reči
.
“
Gospod
Muhič
in
Egid
sta
nato
izpila
čašo
gostoljubja
,
kakor
je
to
bila
navada
v
Beli
Krajini
.
Gospod
Muhič
si
je
pošteno
oddahnil
,
ko
je
izpraznil
majoliko
;
bila
je
nenavadno
velika
.
„
Sedaj
pa
vam
moram
povedati
,
čemu
sva
prišla
sem
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
„
Prišla
sva
posetit
gospodično
Vranglovo
.
Juri
mi
je
rekel
,
da
je
prišla
vsa
družina
k
vam
.
“
„
Aa
,
to
je
Jurijeva
nevesta
,
“
je
vzkliknil
Juri
Muhič
.
„
Kdo
?
“
je
vprašal
gospod
Muhič
.
„
No
,
gospodična
Vranglova
.
Pričakovali
smo
jih
že
jeseni
.
Gotovo
vam
je
tudi
zanje
sporočil
pozdrave
.
“
„
Tudi
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
in
je
pogledal
Egida
,
ki
je
nemirno
sedel
na
svojem
stolu
.
„
Zato
bi
radi
čim
prej
govorili
z
gospodično
.
“
„
Gospodične
ni
pri
nas
,
“
je
rekel
Štefan
Simič
,
„
to
jih
je
morala
vojna
zanesti
kam
drugam
,
ali
pa
se
jim
je
pripetilo
kaj
posebnega
.
V
današnjih
časih
je
vse
mogoče
.
“
Pri
teh
besedah
so
se
vsi
štirje
spogledali
.
Vsak
je
vedel
,
kaj
je
hotel
reči
Štefan
Simič
.
„
To
je
čudno
,
“
je
rekel
po
kratkem
molku
gospod
Muhič
,
ki
ni
hotel
verjeti
,
da
Vranglove
družine
res
ni
tukaj
.
„
Kaj
bi
se
jim
zgodilo
posebnega
?
“
je
rekel
Juri
Simič
.
„
Ko
so
bežali
iz
Ljubljane
,
so
bile
ceste
polne
vojske
.
Nič
se
jim
ni
moglo
pripetiti
;
čudno
je
vendar
,
da
niso
prišli
k
nam
;
ako
ima
človek
mlado
žensko
,
je
najbolje
,
da
jo
skrije
pred
svetom
.
Za
Jurija
je
zadnji
čas
,
da
se
oženi
;
izbral
si
je
nevesto
iz
dobre
in
bogate
rodovine
.
Sedaj
bo
konec
vojne
in
bomo
imeli
dovolj
časa
za
svatbe
.
“
„
Jaz
tudi
tako
mislim
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
ki
je
bil
v
veliki
zadregi
.
Sam
ni
vedel
,
kaj
naj
govori
.
Bil
je
še
razburjen
zaradi
pogovora
o
brambovcih
in
sedaj
ni
mogel
razumeti
,
zakaj
smatra
Juri
Simič
Alenico
za
nevesto
svojega
sina
.
Egid
je
molčal
in
ni
ugovarjal
,
a
tudi
gospod
Muhič
ni
upal
takoj
odgovarjati
,
ker
ni
bil
znan
v
družini
.
Počasi
je
zbral
svoje
misli
in
rekel
:
„
Ako
smo
prinesli
pozdrave
,
ni
s
tem
še
rečeno
,
da
smo
prišli
samo
zaradi
njih
.
Tudi
mi
smo
namreč
dobri
znanci
v
družini
Vranglovi
in
smo
se
prišli
—
ženit
.
“
Sedaj
šele
je
Juri
Simič
natančneje
pogledal
.
„
Zdi
se
mi
,
da
stvar
vam
ni
jasna
,
“
je
nadaljeval
gospod
Muhič
,
„
Juri
ima
svojo
nevesto
drugod
.
Bili
smo
z
njim
skupaj
v
Ljubljani
in
se
ni
kazal
kot
ženina
...
“
„
To
se
motite
,
gospod
Muhič
,
“
je
rekel
Juri
Simič
;
„
bil
je
doma
,
predno
se
je
začela
vojska
,
preteklo
zimo
,
in
je
govoril
o
tem
.
On
ni
tak
,
kakor
so
drugi
.
Nima
časa
za
ženske
,
zato
ga
tudi
nič
ne
premoti
v
njegovih
namerah
.
Tudi
ne
ljubi
za
kratek
čas
,
ampak
resno
.
V
tem
me
ne
bodete
premotili
.
Zadnji
čas
je
,
da
se
oženi
.
“
„
O
tem
tudi
jaz
ne
dvomim
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
jaz
sam
sem
mu
to
svetoval
.
Toda
kar
se
tiče
gospodične
Vranglove
,
je
stvar
drugačna
.
Gospod
Egid
Gusič
je
njen
ženin
.
“
Juri
Simič
je
vstal
.
„
To
so
čudne
reči
,
“
je
rekel
,
„
prišli
ste
se
torej
ženit
v
hišo
brez
neveste
.
“
„
Vse
se
primeri
na
svetu
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
vidim
,
da
smo
se
izgubili
.
Toda
to
nič
do
tega
.
Hotel
sem
zopet
enkrat
biti
med
starimi
vojaki
in
se
pogovoriti
.
“
Te
besede
so
Juriju
Simiču
tako
ugajale
,
da
se
je
zopet
usedel
na
svoje
mesto
in
prižgal
veliko
pipo
.
Pogovor
se
je
zasukal
drugam
.
Govorili
so
iznova
o
vojni
in
so
hrabro
praznili
majolike
.
Juri
Simič
sicer
ni
izpremenil
svojega
mnenja
,
ki
ga
je
imel
o
brambovcih
.
Jezil
se
je
nad
slabo
dunajsko
gospodo
,
ki
je
tudi
generala
Lavdona
ovirala
pri
njegovih
zmagah
.
„
To
nas
uničuje
,
“
je
govoril
,
„
ker
ne
znamo
ceniti
pravega
junaštva
.
Kaj
pozna
gospoda
na
Dunaju
junake
?
Tam
so
junaki
oni
,
ki
dvorijo
ženskam
po
salonih
,
na
bojišču
pa
je
treba
drugačnih
ljudi
.
S
takimi
je
zmagoval
Napoleon
.
“
„
A
princ
Evgen
Savojski
je
bil
velik
vojskovodja
,
dasi
je
hodil
po
salonih
,
“
je
ugovarjal
gospod
Muhič
.
„
General
Lavdon
ni
ljubil
gospode
,
zato
ga
niso
spoštovali
...
Ako
bi
vstal
iz
groba
,
bi
padale
trdnjave
in
bežali
bi
Francozi
.
“
„
To
bi
lahko
izvršili
njegovi
učenci
;
stari
umrjejo
zato
,
da
narede
mladim
prostor
,
“
je
rekel
Muhič
.
„
Ali
mislite
,
da
bi
mi
ne
mogli
?
“
je
vzkliknil
navdušeno
Juri
Simič
.
„
Verjamem
,
da
bi
mogli
.
Ako
morete
,
tudi
morate
.
Pojdimo
torej
oblegat
Ljubljano
!
“
„
Pojdimo
,
“
je
rekel
Simič
in
je
podal
gospodu
Muhiču
svojo
silno
roko
.
Gospod
Muhič
je
bil
poleg
njega
tako
majhen
,
da
ga
je
Simič
skoraj
zadušil
,
ko
ga
je
objel
s
svojo
zdravo
roko
.
Egid
je
govoril
s
Štefanom
Simičem
o
gospodarstvu
;
toda
bil
je
zelo
razmišljen
,
ker
se
mu
je
med
pogovorom
neprestano
ponavljalo
vprašanje
:
Kje
je
,
kam
je
odšla
...
Štefan
Simič
mu
je
začel
praviti
o
svojih
bojih
s
hajduki
in
z
razbojniki
.
Sedeli
so
pozno
v
noč
in
pili
iz
polnih
majolik
.
Ko
sta
drugega
dne
Egid
in
gospod
Muhič
odhajala
,
so
se
poslovili
zelo
hladno
.
Gospodu
Muhiču
se
je
zdelo
to
jako
čudno
,
ker
se
je
spominjal
,
da
se
je
prejšnji
dan
objemal
z
Jurijem
Simičem
in
sklepal
z
njim
zvezo
,
da
se
udeleži
napada
na
Ljubljano
.
Ko
sta
jezdila
z
Egidom
po
visoki
cesti
čez
Gorjance
in
se
ozirala
po
lepi
,
zeleni
pokrajini
,
je
gospod
Muhič
videl
mladeničevo
potrtost
in
ga
je
začel
tolažiti
:
„
Nič
ne
bodi
žalosten
,
“
je
govoril
.
„
Najprej
dokončamo
vojno
,
potem
se
začno
svatbe
.
Ne
boj
se
,
da
bi
se
izgubila
!
Nič
se
ne
izgubi
,
kar
veže
ljubezen
.
Preiščemo
vso
državo
,
če
bode
treba
,
dokler
je
ne
najdemo
.
Razumem
,
da
je
težko
čakati
;
toda
ne
misli
,
da
se
ti
bolj
veseliš
nego
jaz
.
Videl
si
Simiče
,
to
so
čudaki
.
“
Tako
sta
jezdila
proti
Novemu
Mestu
.
V
Novem
Mestu
se
je
začelo
zopet
nemirno
bojno
gibanje
.
Dan
za
dnem
so
prihajali
v
mesto
poloboroženi
ljudje
iz
oddaljenih
krajev
in
so
posedali
po
krčmah
ter
govorili
o
vojni
.
Prišli
so
mnogi
brambovci
,
ki
niso
hoteli
ostati
doma
,
dokler
ne
bode
konec
vojne
.
Najbolj
navdušeni
so
bili
zeleni
lovci
,
ki
so
nosili
perje
divjih
petelinov
za
klobukom
ter
prinašali
novice
od
vseh
strani
.
Poveljnik
novomeške
posadke
je
bil
takrat
major
De
Montet
,
odločen
in
pogumen
vojak
,
ki
je
z
bistrim
pogledom
spoznal
položaj
in
videl
,
da
bi
mogel
porabiti
ugoden
trenotek
ter
združiti
vse
te
raztresene
sile
,
ki
so
želele
boja
.
Tudi
gospod
Muhič
je
imel
v
tem
času
nemirno
življenje
.
Potoval
je
skoraj
neprestano
,
kajti
vedel
je
,
da
je
vsaka
prilika
velikega
pomena
,
ako
hoče
izvršiti
svoj
namen
.
Zato
so
ga
ljudje
pogosto
srečavali
na
cestah
in
ga
spoštljivo
pozdravljali
.
Egid
je
odšel
po
onem
posetu
v
Beli
Krajini
na
svojo
pristavo
in
se
ni
čutil
več
tako
srečnega
,
kakor
prej
,
ko
je
mislil
,
da
ga
tam
za
Gorjanci
pričakuje
ljubljena
deklica
.
Bilo
je
sladko
prej
,
ko
se
je
zaljubljena
misel
ustavila
na
tihem
,
skritem
gradu
in
je
ljubico
pozdravljala
vsako
noč
.
Sedaj
se
ni
vedela
kje
ustaviti
.
Ni
vedela
,
kje
naj
jo
išče
,
da
ji
sporoči
pozdrav
iz
ljubečega
srca
.
Povsod
po
svetu
je
tavala
nemirna
misel
in
jo
je
iskala
.
Kam
je
odšla
?
Ali
je
srečno
prišla
iz
Ljubljane
ali
je
morda
ostala
tam
?
Ali
se
ji
ni
morda
kaj
zgodilo
po
potu
,
kakor
je
to
mislil
Štefan
Simič
?
„
Ali
misli
na
mene
,
ali
je
tako
moja
,
kakor
sem
jaz
njen
?
S
kako
pravico
je
govoril
Juri
Simič
,
da
je
nevesta
njegovega
sina
?
“
Vsa
taka
vprašanja
so
mučila
zaljubljeno
srce
mladega
gospodarja
.
Živel
je
v
svoji
tihi
samoti
,
hodil
je
po
svojem
polju
,
pregledoval
je
bujno
rast
pomladnih
žit
,
delal
je
načrte
za
novo
gospodarstvo
,
toda
ves
čas
ga
je
spremljala
neka
težka
misel
,
ki
je
motila
tihi
mir
njegovega
domovja
.
Egid
je
mislil
,
da
bi
laže
premagal
svoj
nemir
v
šumeči
družbi
nego
v
svoji
samoti
.
Zato
je
z
radostjo
pozdravil
vsako
novico
o
novi
vojni
.
Najbolj
si
je
želel
,
da
bi
se
De
Montet
odločil
za
napad
na
Ljubljano
,
ker
bi
tam
najlaže
mogel
zvedeti
,
kam
je
odšla
Alenica
.
Gospod
Muhič
je
stalno
bival
na
Vinicah
,
kjer
se
je
čutil
kakor
doma
.
Veselil
se
je
,
da
se
Kristjanu
tako
hitro
vračajo
moči
.
Pogosto
se
je
mudil
kje
na
klopi
na
vrtu
in
je
opazoval
mladi
par
pred
gradičem
.
Kristjan
je
sedel
v
naslonjaču
in
Barbara
je
bila
poleg
njega
kakor
njegova
sestra
.
Naslanjala
se
je
na
njegov
stol
in
pogovarjala
sta
se
tako
od
blizu
,
da
je
gospod
Muhič
nemirno
nosljal
in
si
mislil
:
Kaj
se
,
vraga
,
pomenkujeta
?
Bil
je
v
resnici
vesel
,
da
je
tako
izborno
poskrbel
za
svojega
nečaka
.
Hvalil
je
na
skrivnem
njegovo
silno
naravo
,
ki
je
zmagovala
nad
slabostjo
.
„
Toda
ta
otrok
(
mislil
je
pri
tem
na
Barbaro
)
je
tako
krasen
,
da
bi
človek
ozdravel
že
zato
,
ker
jo
vidi
,
“
je
pogosto
mislil
gospod
Muhič
.
V
takih
časih
se
mu
je
stožilo
po
mladosti
,
tako
da
je
šel
poiskat
gospo
Gusičevo
.
Gospa
Gusičeva
je
bila
dobra
gospodarica
in
ni
sedela
vedno
doma
.
Vzela
je
gospoda
Muhiča
s
seboj
na
polje
in
pregledovala
sta
posestvo
in
delavce
.
Gospodu
Muhiču
je
bilo
to
nekaj
popolnoma
tujega
,
kajti
nikdar
se
ni
zanimal
za
to
,
kako
se
sadi
,
seje
in
žanje
.
Ako
je
šel
torej
na
polje
,
je
šel
le
na
ljubo
gospe
Gusičevi
,
da
jo
je
med
tem
zabaval
;
trdil
je
vedno
,
da
je
priroda
ustvarila
dvoje
ljudi
,
ene
,
ki
ljubijo
mir
in
se
pečajo
s
poljem
,
in
druge
,
ki
ljubijo
boj
in
žive
v
vojski
.
Gospod
Muhič
je
samega
sebe
prišteval
med
ljudi
vojaške
vrste
.
Vendar
se
je
v
takih
trenotkih
čutil
zelo
srečnega
na
strani
gospe
Gusičeve
in
ji
je
zvečer
,
ko
sta
se
vračala
s
polja
domov
,
govoril
tako
lepe
besede
,
da
se
je
čudil
samemu
sebi
.
Ni
vedel
,
ali
ga
je
tako
navdušila
pričujočnost
gospe
Gusičeve
ali
lepo
rastoče
polje
ali
skrita
misel
na
bodočnost
.
V
mestu
se
je
gospod
Muhič
pogosto
srečal
s
Tilnom
.
Od
njega
je
zvedel
največ
novic
o
vojni
.
Tilen
je
res
popolnoma
pozabil
na
trgovino
in
kupčijo
in
je
živel
samo
svoji
misli
;
hotel
je
izvesti
svoj
namen
:
razširiti
med
ljudmi
pravo
mnenje
o
francoski
posadki
v
Ljubljani
ter
jih
navdušili
za
boj
.
Zato
je
hodil
od
kraja
do
kraja
in
je
navduševal
ljudi
.
Kadar
se
je
sešel
z
gospodom
Muhičem
,
je
bil
jako
vesel
in
ga
je
zabaval
z
raznimi
povestmi
.
Gospod
Muhič
je
bil
s
tem
zelo
zadovoljen
in
je
porabil
take
trenotke
v
svojo
svrho
:
priporočal
je
namreč
Tilnu
,
naj
nikdar
ne
pozabi
nesrečne
Barbare
.
Ob
takih
prilikah
sta
pila
pozno
v
noč
.
Ko
se
je
nekoč
v
taki
pozni
noči
vračal
gospod
Muhič
na
Vinice
,
se
mu
je
na
poti
pripetilo
nekaj
nenavadnega
.
Na
cesti
skozi
gozd
so
ga
namreč
naenkrat
obstopili
štirje
jezdeci
,
zagrnjeni
v
temne
plašče
.
Gospodu
Muhiču
se
je
prvi
hip
zdelo
,
da
se
mu
sanja
ali
da
vidi
kako
neljubo
prikazen
,
in
je
hotel
zapoditi
konja
v
beg
;
toda
dvoje
jezdecev
se
je
iztegnilo
po
uzdi
in
zadržala
sta
konja
.
Gospod
Muhič
je
potegnil
meč
in
zakričal
:
„
Kakor
sem
v
resnici
gospod
Muhič
,
bodete
na
mestu
mrtvi
,
ako
se
dotaknete
mojega
konja
.
“
V
odgovor
na
to
je
slišal
gospod
Muhič
le
smeh
.
Gospoda
Muhiča
je
obšla
groza
.
Spomnil
se
je
raznih
pravljic
o
vitezih
in
jezdecih
,
ki
strašijo
po
cestah
—
toda
spomnil
se
je
tudi
—
konjarjev
.
Zato
je
pomislil
še
enkrat
na
vse
svoje
lepo
življenje
,
na
svoje
prijatelje
in
prijateljice
in
zazdelo
se
mu
je
,
da
je
prišla
zadnja
ura
.
„
Poznamo
vas
,
gospod
Muhič
,
“
je
izpregovoril
jezdec
,
ki
je
stal
ob
strani
,
„
poznamo
vas
zelo
dobro
in
tudi
vi
nas
poznate
.
Zato
smo
se
vam
tako
prijateljski
pridružili
.
Zakaj
bi
se
torej
morili
?
Mi
potrebujemo
vašega
konja
.
Žal
nam
je
,
da
bodete
morali
iti
peš
na
Vinice
.
Bolje
je
vendar
iti
peš
nego
obležati
v
gozdu
.
Nimamo
dosti
časa
;
torej
bodite
tako
prijazni
in
zlezite
s
konja
!
“
Gospod
Muhič
je
komaj
verjel
,
da
je
vse
to
resnica
.
Še
vedno
je
mislil
,
da
je
morebiti
le
neprijeten
sen
ali
da
so
morda
težki
vinski
duhovi
.
„
Povejte
,
kdo
ste
in
kaj
hočete
,
“
je
rekel
čez
nekaj
časa
,
ko
je
začel
zbirati
svoje
misli
in
je
ugibal
,
kako
bi
se
rešil
iz
te
pasti
.
„
Rekli
smo
,
da
nas
poznate
in
veste
,
kaj
hočemo
.
Časa
nimamo
odveč
.
Tudi
boj
vam
nič
ne
pomaga
,
ker
je
le
naša
volja
,
ako
vam
pustimo
življenje
.
“
„
S
tatovi
in
lopovi
se
svoj
živ
dan
nisem
pretepal
,
“
je
pomislil
gospod
Muhič
,
„
tudi
v
tem
trenotku
ne
vidim
nič
častnega
v
tem
.
“
„
Meni
ni
za
moje
življenje
,
kadar
gre
za
pravico
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
na
glas
,
„
mislim
,
da
bi
ga
vi
drago
plačali
.
“
„
Ne
govorite
preveč
,
gospod
Muhič
,
“
je
rekel
zopet
človek
,
ki
je
stal
na
levi
strani
.
„
Mi
vam
ne
pustimo
življenja
brez
pogoja
.
Ako
nas
bodete
še
dalje
zasledovali
in
hujskali
proti
nam
,
potem
ste
izgubljeni
;
ako
vas
ne
dobimo
drugod
v
roke
,
vas
poiščemo
na
Vinicah
.
“
Gospod
Muhič
je
videl
,
da
je
položaj
zelo
resen
in
da
ni
časa
za
šale
.
„
Pred
menoj
bodete
imeli
popolnoma
mir
,
“
je
rekel
,
„
samo
tega
ne
vem
,
kaj
poreko
k
temu
drugi
.
Ne
mislite
torej
,
da
sem
vas
jaz
nadlegoval
;
priznam
vam
,
da
ste
ravno
tako
predrzni
kakor
zviti
;
zadnjič
ste
mi
izpeljali
konja
iz
hleva
,
sedaj
mi
ga
hočete
ukrasti
izpod
sedla
.
“
Gospodu
Muhiču
se
je
zdelo
,
da
sliši
v
daljavi
nekak
šum
po
cesti
.
To
ga
je
ojunačilo
.
„
Ali
nečete
,
da
bi
vam
konja
odkupil
?
“
je
vprašal
na
glas
.
„
Ne
mislite
,
da
vam
ne
vzamemo
tudi
pasu
,
ako
ga
imate
s
seboj
,
“
je
rekel
jezdec
,
ki
je
držal
konja
za
uzdo
.
„
Pasu
nimam
s
seboj
,
pošljem
vam
denar
.
“
„
Na
take
limanice
se
mi
ne
usedemo
,
“
je
rekel
jezdec
,
ki
je
stal
na
levi
strani
.
“
Gospod
Muhič
je
slišal
,
da
se
je
šum
po
cesti
bolj
in
bolj
bližal
.
Bil
je
konjski
peket
.
„
Torej
pojdem
z
vami
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
ako
sem
jaz
tako
prijazen
,
da
vam
dam
konja
...
“
„
Ne
govorite
več
!
S
konja
dol
,
“
je
zapovedal
jezdec
na
levi
strani
.
Gospod
Muhič
je
umolknil
in
se
je
pripravljal
,
kakor
da
hoče
stopiti
s
konja
.
Pri
tem
pa
se
je
le
krepko
oprijel
konja
,
zabodel
mu
ostroge
,
sunil
z
mečem
jezdeca
,
ki
je
držal
konja
za
uzdo
,
in
je
zakričal
:
„
Jaz
vam
pokažem
,
lopovi
,
razbojniki
,
tatje
!
"
Kakor
blisk
je
planil
njegov
konj
naprej
po
cesti
.
Na
obeh
straneh
je
bil
gozd
in
pot
je
bila
temna
.
Gospod
Muhič
je
komaj
slišal
,
ko
je
počilo
dvoje
strelov
za
njim
.
Prislonil
se
je
konju
na
vrat
in
podil
na
vso
moč
.
Ko
je
prišel
na
rob
gozda
in
se
je
pokrajina
razjasnila
,
je
zagledal
vojaško
četo
,
ki
je
jezdila
v
teku
po
cesti
proti
njemu
.
Gospod
Muhič
je
izpodbodel
konja
in
kmalu
obstal
pred
četo
.
Dvignil
je
roko
in
zakričal
poveljniku
:
„
Štirje
razbojniki
me
preganjajo
,
blagovolite
,
gospod
poveljnik
,
storiti
svojo
dolžnost
.
“
Poveljnik
je
takoj
poslal
nekaj
mož
proti
gozdu
.
„
Jaz
sem
Nikolaj
Muhič
iz
Mušičjega
,
podpoveljnik
pri
brambovskem
bataljonu
,
“
se
je
predstavljal
gospod
Muhič
,
ko
si
je
opomogel
od
prvega
strahu
.
„
Sem
major
De
Montet
,
“
mu
je
odgovoril
poveljnik
in
mu
podal
roko
.
Gospodu
Muhiču
se
je
roka
zelo
tresla
,
kar
mu
je
bilo
neljubo
.
„
Že
dolgo
sem
si
želel
,
se
seznaniti
z
vami
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
neprijetno
mi
je
,
da
naju
je
seznanil
tak
slučaj
.
“
„
Zelo
ljubo
mi
je
,
ako
sem
vam
prišel
v
pravi
čas
,
“
je
rekel
major
De
Montet
,
„
vaše
ime
mi
ni
neznano
.
“
Gospoda
Muhiča
je
to
ojunačilo
.
Začel
je
pripovedovati
,
kaj
se
mu
je
pripetilo
na
poti
.
„
Pomislite
si
,
gospod
major
,
to
predrznost
:
hoteli
so
imeti
od
mene
mojega
konja
,
ker
sem
jim
obljubil
,
da
jih
obesimo
po
drevju
ob
cesti
.
Bili
so
štirje
—
mogoče
tudi
,
da
jih
je
bilo
več
.
Vrag
vzemi
lopove
!
Nisem
navajen
,
da
bi
bežal
iz
boja
,
a
z
lopovi
se
svoj
živi
dan
nisem
pretepal
in
bi
bilo
malo
častno
za
kavalirja
,
ako
bi
govoril
z
njimi
več
,
nego
kolikor
mu
dopušča
njegov
meč
.
Enega
iz
njih
sem
prebodel
na
mestu
,
drugi
so
se
zapodili
za
menoj
kakor
psi
.
Mislim
,
da
jih
ne
bo
težko
poloviti
.
Predno
jih
potegnejo
na
vislice
,
se
jim
bom
še
enkrat
pokazal
,
kajti
sovražijo
me
bolj
nego
smrt
.
“
„
Poznam
to
zalego
,
“
je
rekel
De
Montet
.
„
Treba
bi
bilo
začeti
boj
proti
njej
!
Dosedaj
sem
izčistil
mesto
;
sedaj
si
ogledujem
okolico
!
“
„
Dokler
sem
bil
v
brambovskem
bataljonu
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
sem
imel
tudi
jaz
z
njimi
opravka
;
zato
se
me
tako
dobro
spominjajo
.
Toda
poskrbel
jim
bom
,
da
si
me
bodo
dobro
zapomnili
.
Golazen
peklenska
!
Zdi
se
mi
,
da
se
bo
nam
treba
sedaj
pretepati
z
lopovi
in
tatovi
,
ker
nimamo
drugega
boja
.
Kaj
pravite
vi
k
temu
?
“
„
K
čemu
,
mislite
?
“
„
Da
je
vsa
dežela
oborožena
in
je
glavno
mesto
v
rokah
sovražnikov
.
“
„
K
temu
pravim
jaz
,
da
bi
že
davno
ne
bilo
tako
,
ako
bi
imel
silnejšo
posadko
.
“
„
Za
vojake
ne
skrbite
,
gospod
major
.
Imamo
jih
dovolj
.
Reči
vam
moram
,
da
sem
vam
dolžan
hvaležnosti
.
Sprejmite
mojo
službo
!
Rajši
bi
oblegal
mesta
in
se
bojeval
na
odprtem
polju
s
sovražniki
,
nego
da
se
moram
pretepati
po
cestah
z
lopovi
in
razbojniki
.
“
„
Upajmo
,
da
vam
bo
kmalu
dana
prilika
,
oblegati
mesto
in
se
bojevati
na
odprtem
polju
.
Ako
vam
ljubo
,
sprejmite
danes
mojo
gostoljubnost
!
“
„
Sprejemam
jo
v
dokaz
svoje
naklonjenosti
do
vas
.
“
Tako
je
jezdil
gospod
Muhič
poleg
majorja
De
Monteta
nazaj
v
Novo
Mesto
.
Poveljnik-major
mu
je
dal
krepčilne
pijače
,
kajti
videl
je
,
da
je
prestani
strah
vplival
na
gospoda
Muhiča
.
Ko
so
prišli
k
onemu
mestu
,
kjer
so
konjski
tatovi
obstopili
gospoda
Muhiča
,
je
stal
tam
konj
ob
cesti
in
črn
jezdec
je
ležal
ob
njem
.
„
Tega
sem
prebodel
na
mestu
,
drugi
so
pobegnili
od
strahu
,
“
je
pravil
gospod
Muhič
,
„
šele
pozneje
so
se
upali
zopet
priti
v
mojo
bližino
.
“
Major
je
ukazal
,
ranjenega
človeka
privezati
na
konja
in
ga
odpeljati
s
seboj
.
„
V
čudnih
časih
živimo
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
zdi
se
mi
,
da
nam
manjka
vojne
.
Treba
bo
čim
prej
začeti
iznova
.
“
Danilo
se
je
že
nad
Gorjanci
,
ko
je
četa
prišla
v
Novo
Mesto
.
Gospod
Muhič
je
spal
kot
gost
pri
majorju
De
Montetu
.
Drugi
dan
je
vse
mesto
govorilo
o
napadu
na
gospoda
Muhiča
in
o
konjarjih
,
ki
so
jih
ponoči
ujeli
De
Montetovi
jezdeci
.
Gospod
Muhič
pa
je
še
isti
dan
jezdil
z
majorjem
De
Montetom
k
gospodu
Langerju
na
Poganice
,
kjer
so
vsi
trije
delali
nov
načrt
za
napad
na
Ljubljano
.
Začeli
so
se
taki
časi
,
kakor
so
bili
v
prvi
pomladi
.
Ljudje
so
hiteli
v
mesto
in
izpraševali
po
vojni
.
Toda
bilo
je
,
kakor
da
nihče
ne
ve
ničesar
,
dasi
so
se
zbirali
brambovci
in
zeleni
lovci
in
črna
vojska
in
so
čakali
dne
,
ko
major
De
Montet
odide
s
svojo
posadko
proti
Ljubljani
.
Proti
koncu
junija
se
je
sešlo
mnogo
vojske
od
vseh
strani
v
Novo
Mesto
.
Nekega
jutra
se
je
ta
vojska
dvignila
in
je
odšla
na
pot
.
Svojo
cesarsko
posadko
je
vodil
De
Montet
sam
.
Gospod
Langer
je
zapovedoval
brambovcem
.
Pri
njem
so
bili
tudi
gospod
Muhič
,
Egid
in
Tilen
Repelj
.
Tistega
dne
je
našel
gospod
Muhič
i
svojega
slugo
Kozmo
,
ki
se
ni
upal
prej
vrniti
k
svojemu
gospodu
,
ker
se
je
sramoval
,
da
so
ga
oni
večer
,
ko
so
se
vrnili
z
vojne
domov
,
zvezali
konjarji
,
pred
njegovimi
očmi
ukradli
gospodarjevega
konja
ter
ga
izpustili
šele
zunaj
mesta
.
Gospod
Muhič
je
spokorjenega
hlapca
vzel
zopet
v
svojo
službo
.
Godec
Bernard
je
iznova
igral
v
krčmi
in
prepeval
pesem
o
brambovcih
.
Tudi
stari
Kožina
je
prišel
v
tem
času
v
mesto
in-s
solznimi
očmi
gledal
zbirajočo
se
vojsko
.
Kadar
je
na
trgu
govoril
o
poginu
in
koncu
sveta
,
so
stali
ljudje
okoli
njega
in
so
se
mu
smejali
.
Tako
je
odšla
dolenjska
vojska
proti
Ljubljani
.
Poslušajmo
,
kaj
nam
pripoveduje
o
tem
napadu
slovenski
zgodovinar
:
„
...
Tisti
dan
je
stal
De
Montet
s
svojo
četo
že
prav
tik
Ljubljane
,
...
med
Francozi
silen
strah
!
General
Guetard
ni
vso
noč
zatisnil
oči
in
bobni
so
ropotali
na
Gradu
in
po
mestu
do
petih
zjutraj
.
Dne
27.
junija
je
deževalo
ves
dan
,
ponoči
tega
dne
pa
je
udaril
De
Montet
s
kakimi
1600
možmi
na
Francoze
.
Ljubljana
je
najbolje
spala
,
bilo
je
ravno
polnoči
,
ko
se
ji
je
bližal
s
svojimi
junaki
od
štirih
strani
—
tiho
kakor
strah
.
Od
ene
sta
se
po
Ižici
peljali
na
šestih
čolnih
z
Iga
doli
dve
kompaniji
prostovoljcev-brambovcev
,
drugi
dve
kompaniji
(
bili
so
sami
kranjski
fantje
)
in
dva
eskadrona
huzarjev
sta
prihajala
po
Dolenjski
cesti
,
dve
kompaniji
Hrvatov
pa
od
Zaloga
sem
,
vseh
skupaj
kakih
1600
mož
,
cvet
De
Montetove
vojske
na
Dolenjskem
in
izbrani
iz
vsega
njenega
števila
.
Prihajali
so
tiho
,
zato
tudi
niso
nič
kanonov
vozili
s
seboj
.
De
Montet
je
celo
prepovedal
nabiti
puške
;
naj
bi
se
nič
ne
streljalo
,
ampak
Francoze
naj
bi
zgrabili
kar
z
golimi
bajoneti
.
Napad
pa
je
De
Montet
uravnal
takole
:
Razdelil
je
svoje
ljudi
v
štiri
oddelke
,
ki
naj
bi
Francoze
napadli
vse
zaeno
.
Veliki
oddelek
je
vodil
on
sam
;
namenil
seje
z
njimi
udariti
po
šentpetrskem
predmestju
in
čez
Špitalski
most
v
mesto
,
stotnik
Ballerini
pa
z
drugim
oddelkom
isti
čas
po
Poljanah
,
tretji
oddelek
naj
bi
šel
po
Dolenjski
cesti
,
skozi
Kurjo
vas
,
hitro
naj
bi
zasedel
Florijansko
ulico
in
Reber
ter
zajel
Francoze
na
Gradu
;
četrti
oddelek
,
prihajajoč
od
Iga
na
čolnih
,
pa
bi
stopil
na
Bregu
iz
čolnov
,
dobil
v
oblast
Trnovo
,
Krakovo
in
Čevljarski
most
ter
se
sredi
mesta
združil
z
drugimi
.
Francozi
so
bili
na
ta
napad
pripravljeni
že
več
dni
.
Dne
26.
junija
,
torej
en
dan
pred
napadom
,
je
general
Guetard
povedal
Ljubljančanom
skoro
kar
naravnost
,
da
pričakuje
ta
napad
prav
vsak
čas
.
Razglasiti
je
dal
namreč
:
Vselej
kadar
naši
vojaki
stopajo
v
orožje
ali
napravijo
kje
alarm
,
se
nateko
Ljubljančanje
od
vseh
strani
,
se
gneto
,
se
pritiskajo
,
tišče
prav
tesno
do
naših
vojakov
ter
vriskajo
,
češ
,
da
prihajajo
Avstrijanci
.
Zato
je
vojakom
ukazano
,
ne
le
razgnati
take
množice
,
ampak
kar
naravnost
streljati
mednje
.
In
prav
tisti
dan
se
je
razglašalo
,
da
se
odslej
na
Gradu
ne
bo
več
streljalo
s
kanonom
,
če
bi
kje
gorelo
v
mestu
,
ampak
dajalo
se
bode
znamenje
s
trobento
.
—
Streli
z
Gradu
so
imeli
torej
odslej
ves
drug
pomen
.
Da
pa
se
bodo
kanoni
skoro
rabili
,
to
so
posneli
Ljubljančanje
zopet
iz
razglasa
,
isti
dan
izdanega
,
naj
se
namreč
Ljubljančanje
ne
vznemirjajo
,
ko
ob
določeni
uri
začujejo
na
Gradu
streljanje
.
Izstrelili
se
bodo
le
že
dolgo
časa
nabiti
kanoni
.
Francozi
si
torej
niso
mogli
očitati
,
da
so
kaj
zanemarili
.
Imeli
so
celo
že
več
dni
najimenitnejše
ceste
,
držeče
v
mesto
in
na
Grad
,
zadelane
z
lesom
,
peskom
v
vrečah
in
sodih
,
s
kamenjem
,
s
koli
,
zabitimi
v
tla
i.
t.
d.
Take
barikade
in
palisade
je
bilo
videti
konec
Poljan
,
na
Dunajski
cesti
,
pri
Maliču
in
na
cesti
,
ki
drži
mimo
Sv.
Florijana
na
Grad
.
Vendar
pa
bi
bili
naši
prehiteli
Francoze
morda
speče
,
a
po
Dolenjski
cesti
prihajajoči
konjeniki
naši
so
se
prezgodaj
izdali
z
nekaterimi
prav
nepotrebnimi
streli
v
Kurji
vasi
.
Da
se
to
ni
zgodilo
,
ujeli
bi
bili
generala
Guetarda
,
ki
je
stanoval
v
hiši
zraven
mestne
hiše
.
Ko
je
zaslišal
strele
v
Kurji
vasi
,
je
zbežal
čez
dvorišče
kar
po
lestvi
na
Grad
,
kjer
je
dal
trikrat
s
kanonom
ustreliti
ter
tako
sklicati
vse
svoje
ljudi
na
noge
.
Zgodilo
se
je
vse
to
seveda
hitro
,
vendar
so
bili
naši
po
mestu
že
na
vseh
krajih
s
Francozi
v
boju
,
predno
je
Guetard
prisopihal
na
Grad
.
Tisti
,
ki
so
prihajali
po
Dolenjski
cesti
,
niso
opravili
kaj
prida
.
Njih
nepotrebni
strel
je
sklical
Francoze
za
barikade
pri
Sv.
Florijanu
.
Več
sreče
pa
so
imeli
drugi
,
posebno
ona
oddelka
,
katerih
eden
je
pritiskal
na
Poljanah
,
drugi
po
šentpetrskem
predmestju
proti
mestu
.
Na
Poljanah
so
se
francoski
konjiki
ravnokar
zbirali
.
Naši
jih
zgrabijo
kar
z
bajoneti
;
nekatere
pobijejo
,
druge
ujemo
,
večina
pa
jih
je
ušla
.
Po
šentpetrskem
predmestju
je
s
svojim
oddelkom
pripeketal
De
Montet
do
Špitalskega
mostu
in
ukazal
napasti
Slonovo
ulico
,
kjer
je
bilo
v
Perlesovi
hiši
skladišče
francoskih
vojnih
potrebščin
.
Konec
Slonove
ulice
,
pred
Maličem
,
so
se
zbrali
francoski
konjiki
,
ki
so
naše
sprejeli
z
vso
silo
.
Skoro
da
se
tu
ni
dalo
prodreti
.
Kar
odjezdi
en
oddelek
naših
konjikov
skozi
Blatno
vas
in
ulico
usmiljenih
bratov
na
Dunajsko
cesto
ter
popade
Francoze
tudi
od
zadaj
.
Tako
zgrabljeni
,
so
bili
Francozi
izgubljeni
.
Kar
jih
ni
bilo
ujetih
,
so
zbežali
proti
Kranju
.
Dva
dni
pozneje
so
jih
videli
,
kako
so
razkropljeni
begali
po
Gorenjskem
.
Nekega
Bohinjca
je
srečalo
28
dragoncev
,
a
samo
12
jih
je
imelo
še
konje
,
drugi
so
hodili
peš
brez
prtljage
in
nekateri
celo
brez
pušek
.
—
Nekdo
drug
jih
je
videl
prav
tisti
dan
72
,
bežečih
skozi
Kranj
proti
Ljubelju
.
Dočim
so
naši
razgnali
Francoze
pri
Maliču
,
je
dirjal
De
Montet
galopoma
(
imel
je
samo
20
huzarjev
s
seboj
)
čez
Špitalski
most
,
čez
Veliki
trg
in
po
Starem
trgu
naravnost
proti
Sv.
Florijanu
,
češ
,
da
ondi
prehiti
Francoze
na
barikadah
.
Ali
prišel
je
,
kakor
vemo
,
prepozno
,
kakor
je
prepozno
prišel
oni
oddelek
po
Dolenjski
cesti
,
s
katerim
se
je
De
Montet
tu
sešel
.
Videč
,
da
mu
tukaj
ni
opravka
,
zdirja
De
Montet
od
Sv.
Florijana
nazaj
na
Stari
trg
.
Na
oglu
redute
veli
onim
20
huzarjem
postati
in
počakati
povelj
,
sam
pa
zdrevi
po
Starem
trgu
nazaj
proti
Čevljarskemu
mostu
,
od
koder
so
se
že
slišali
streli
.
Tukaj
namreč
so
se
naši
tudi
že
pokali
s
Francozi
.
To
so
bili
tisti
,
ki
so
se
bili
pripeljali
po
Ljubljanici
in
iz
Čevljarske
ulice
ter
s
sedanjega
Jurčičevega
trga
silili
na
most
in
proti
Tranči
,
kjer
je
stalo
kakih
200
Francozov
.
De
Montet
je
bil
po
Starem
trgu
pridirjal
že
blizu
Tranče
,
ko
zakriči
na
oglu
Čebulove
hiše
(
sedanja
Vodna
steza
)
francoska
vedeta
(
straža
na
konju
)
nanj
:
Qui
vive
?
Zaeno
straža
tudi
izproži
proti
njemu
,
toda
ne
zadene
ga
.
De
Montet
zasuče
konja
kakor
blisk
in
ga
zapodi
nazaj
k
svojim
huzarjem
,
stoječim
pri
reduti
;
ali
na
robu
Rebri
ustreli
komaj
pet
korakov
od
njega
zopet
francoska
straža
nanj
.
V
Rebri
,
v
ozki
ulici
,
ki
drži
na
Grad
s
Starega
trga
,
je
stalo
šest
Francozov
;
mogoče
,
da
so
prišli
šele
tisti
trenotek
z
Gradu
,
bržkone
pa
so
stali
v
Rebri
že
prej
,
ko
je
jezdil
De
Montet
mimo
njih
,
pa
ga
ali
niso
spoznali
ali
pa
iznenadeni
niso
vedeli
,
kaj
storiti
.
Takoj
namreč
,
ko
je
zavriščalo
po
Ljubljani
,
so
hiteli
Francozi
,
ukvartirani
po
mestu
in
po
predmestjih
,
gor
na
Grad
ter
pustili
v
početku
v
Rebri
šest
mož
straže
.
Eden
izmed
teh
je
torej
pomeril
na
De
Monteta
in
sicer
od
dosti
blizu
,
komaj
pet
korakov
daleč
,
a
ga
ni
pogodil
.
Konja
De
Montetovega
pa
je
strel
tako
preplašil
,
da
je
skočil
na
drugo
stran
ceste
ter
jel
tam
plesati
.
De
Montet
je
bil
v
smrtni
nevarnosti
,
a
rešila
ga
je
njegova
hladnokrvnost
.
Ko
je
ukrotil
konja
,
je
ukazal
Francozom
razjahati
ter
zarohnel
nanje
v
njih
jeziku
,
zakaj
streljajo
na
častnika
,
predno
so
ga
vprašali
po
paroli
.
Vse
to
se
je
vršilo
po
bliskovo
.
V
tem
pa
so
bili
že
naši
pregnali
Francoze
s
Čevljarskega
mostu
po
Rebri
na
Grad
.
Tako
so
naši
dobili
Ljubljano
v
oblast
in
ujeli
poldrugo
sto
Francozov
,
med
njimi
23
častnikov
in
dva
uradnika
,
vojnega
komisarja
Lediera
in
davkarskega
agenta
Vadala
,
ki
je
kakih
14
dni
prej
pregledoval
in
popisal
vse
avstrijske
blagajnice
.
I
general
Guetard
se
je
bridko
spominjal
napada
,
zakaj
izginil
mu
je
bil
njegov
dnevnik
,
kar
ga
je
hudo
peklo
.
Tudi
je
vzel
De
Montet
Francozom
100
naših
ujetnikov
,
ki
so
jih
imeli
zaprte
na
Fužinah
pod
Ljubljano
.
Mrtvecev
je
bilo
na
obeh
straneh
primeroma
malo
.
Po
Ljubljani
so
pravili
,
da
je
Francozov
obležalo
kakih
14
,
naših
samo
dva
.
Oficijelno
poročilo
pa
,
ki
ga
je
grof
Hohenwart
razglasil
na
Dolenjskem
,
je
dejalo
,
da
so
Francozi
imeli
150
mrličev
in
ranjencev
,
naši
pa
9
mrličev
,
52
ranjencev
,
med
njimi
2
častnika
,
a
za
nekatere
se
ni
vedelo
,
kaj
se
je
zgodilo
ž
njimi
.
Pogrešali
so
tudi
enega
konja
.
Ves
napad
se
je
zvršil
kaj
urno
.
Ko
se
je
zdanilo
,
je
bila
stvar
že
vsa
končana
.
Seveda
je
pokalo
z
Gradu
še
ves
dan
v
mesto
,
na
Golovec
in
na
Dolenjsko
cesto
.
Tisti
čas
namreč
,
ko
so
se
naši
razlili
po
mestu
,
je
zasedel
en
oddelek
Golovec
,
od
koder
so
prav
pridno
ves
čas
streljali
na
Grad
.
Meščani
so
poslali
na
Grad
prošnjo
,
naj
bi
Francozi
prizanašali
mestu
,
toda
ti
so
jih
zavrnili
prav
grdo
in
streljali
odslej
menda
še
huje
.
Naši
so
se
utaborili
po
vsem
Velikem
in
Starem
trgu
.
Posebno
močno
so
zastražili
vse
vhode
na
Grad
.
Toda
morali
so
biti
oprezni
,
zakaj
Francozi
na
Gradu
so
prežali
nanje
kakor
jastreb
na
ptiča
.
Naših
ni
smel
nihče
nikjer
toliko
pogledati
izza
ogla
,
da
ga
je
bilo
videti
z
Gradu
.
Predrzni
De
Montet
sam
je
bil
nekolikokrat
v
prav
veliki
nevarnosti
.
Da
ne
bi
namreč
Francozi
planili
po
kakih
ulicah
doli
v
mesto
,
so
naši
zapažili
in
zagradili
vse
imenitnejše
kraje
v
mestu
,
napolnili
vreče
s
peskom
in
navalili
povprek
čez
ulice
sode
,
polne
gnoja
,
kolikor
so
jih
dobili
;
tako
so
pregradili
cesto
pred
škofijo
,
cesto
na
Starem
trgu
pred
reduto
,
dohod
na
Špitalski
in
Čevljarski
most
i.
t.
d.
Ko
si
je
De
Montet
prišel
ogledat
pregrajo
pred
Čevljarskim
mostom
in
si
je
upal
stopiti
nekoliko
preveč
na
most
,
se
je
z
Grada
usul
dež
krogel
na
tisti
kraj
:
ena
je
udarila
tik
njegove
noge
v
mostnico
.
Predrzni
naši
vojaki
so
se
kar
igrali
z
nesrečo
.
Francozi
so
bržkone
slabo
streljali
,
in
zato
najbrž
sta
pred
Sv.
Florijanom
dva
drzna
huzarja
nalašč
stopila
na
ogel
šentjakobskega
župnišča
.
Seveda
so
se
na
Gradu
precej
obrnile
vse
puške
proti
njima
.
In
res
ustrele
enemu
konja
,
drugega
pa
obstrele
na
levi
nogi
in
proti
večeru
se
je
zaradi
svoje
neopreznosti
v
istini
ponesrečil
eden
iz
naše
straže
,
ki
je
stala
pri
reduti
.
Na
Poljanah
še
sedaj
pripovedujejo
o
dveh
hrvatskih
jezdecih
,
ki
sta
prijezdila
čez
Špitalski
most
.
Kar
omahne
eden
s
konja
.
Tovariš
njegov
poklekne
brž
za
ogel
hiše
v
Špitalski
ulici
in
pravi
ranjencu
:
„
Brate
,
kaži
mi
ga
,
da
ga
ču
pucat
!
“
In
ko
mu
tovariš
pove
,
da
je
krogla
priletela
z
Gradu
,
pomeri
tja
gor
ter
ustreli
Francoza
,
stoječega
zraven
kanona
.
Ta
pripoved
se
sicer
popolnoma
ne
ujema
s
situacijo
,
pač
pa
priča
,
da
je
drznost
naših
vojakov
ostala
ljudem
dolgo
v
spominu
.
Proti
večeru
se
je
raznesla
novica
,
da
prihaja
Francozom
3000
mož
z
Gorenjskega
na
pomoč
.
„
Čaka
nas
huda
noč
,
“
je
vzdihnil
Zois
(
ki
je
vse
to
popisal
v
svojem
dnevniku
)
,
„
Bog
daj
,
da
se
ne
bi
kje
vnelo
.
“
Toda
Francozi
niso
prišli
.
Ko
se
je
storila
noč
,
je
streljanje
na
Gradu
pojenjalo
in
proti
deseti
ali
enajsti
uri
potihnilo
do
dobra
.
Ponoči
ni
bilo
slišati
nobenega
strela
več
,
vendar
so
prečuli
Ljubljančani
to
noč
v
strahu
in
trepetu
pri
zaprtih
in
dobro
zadelanih
vežnih
vratih
.
Ko
pa
so
zgodaj
zjutraj
zvonovi
zapeli
prazniku
Sv.
Petra
in
Pavla
,
je
zavriskala
vsa
Ljubljana
,
češ
:
To
je
znamenje
,
da
so
se
Francozi
podali
.
Toda
ni
bilo
tako
,
temveč
jo
je
De
Montet
,
bržkone
zaradi
one
novice
o
3000
možeh
pomoči
,
v
temi
popihal
s
svojimi
vojaki
iz
mesta
.
„
De
Montet
je
šel
po
noči
z
vragom
,
“
se
je
jezil
Zois
.
Ko
so
se
Ljubljančani
polagoma
prikazovali
iz
hiš
,
so
videli
pred
mestno
hišo
že
zopet
francosko
stražo
zraven
francoskih
kanonov
.
Ob
osmih
zjutraj
je
primarširal
general
Guetard
in
vsa
francoska
posadka
s
šumno
vojaško
godbo
z
Gradu
.
Ljubljančani
so
se
trepetaje
spogledovali
,
češ
,
kaj
bo
zdaj
?
Bežati
bi
bilo
seveda
najbolje
,
a
Francozi
jim
niso
pustili
.
Bogati
trgovec
Rehar
se
je
bil
v
Krakovem
že
vkrcal
s
svojo
soprogo
v
čoln
,
a
Francozi
so
ju
prijeli
;
vzeli
so
mu
,
kar
je
hotel
odnesti
s
seboj
in
ga
prisilili
,
da
se
je
vrnil
domov
.
Prvo
,
kar
so
zdaj
Francozi
storili
,
je
bilo
to
,
da
so
barona
Lichtenberga
,
ki
je
bil
glava
začasne
gosposke
v
Ljubljani
,
odkar
je
bil
pobegnil
grof
Brandis
,
in
vse
njegove
uradnike
odvedli
na
Grad
,
bržkone
,
ker
so
mislili
,
da
so
kakorkoli
prizadeti
pri
napadu
.
Ker
se
jim
ni
moglo
nič
napačnega
dokazati
,
jih
je
izpustil
Guetard
še
predpoldne
,
toda
:
„
Vi
pa
bodete
drago
plačali
ta
poset
,
“
jim
je
rekel
pri
odhodu
.
De
Montetov
napad
se
je
torej
popolnoma
posrečil
.
Brambovska
četa
je
ostala
na
Golovcu
pod
poveljstvom
gospoda
Langerja
,
ki
je
zasedel
ves
greben
ob
Gruberjevem
prekopu
in
pregnal
francoske
straže
,
ki
so
stale
na
vzhodni
strani
Gradu
.
Gospod
Muhič
se
je
odločil
,
da
pojde
z
De
Montetom
v
mesto
.
De
Montet
je
zaupal
staremu
,
izkušenemu
vojaku
in
ga
je
postavil
na
čelo
oni
četi
,
ki
je
prišla
v
mesto
skozi
Kurjo
vas
.
To
je
bila
tista
četa
,
ki
je
po
nepotrebnem
prva
začela
streljati
in
je
s
tem
mnogo
skazila
,
ker
bi
bil
sicer
De
Montet
našel
še
vse
Francoze
v
mestu
.
Kako
se
je
to
zgodilo
,
da
so
začeli
vojaki
streljati
,
predno
jim
je
bilo
zapovedano
,
tega
ni
vedel
niti
sam
gospod
Muhič
.
Spominjal
se
je
samo
,
da
ga
je
prijela
silna
želja
po
boju
,
ko
je
zagledal
bežeče
francoske
vojake
.
Zato
je
menda
nehote
dvignil
sabljo
v
zrak
in
se
je
spustil
za
njimi
.
To
je
vojake
tako
navdušilo
,
da
so
začeli
streljati
.
Poleg
gospoda
Muhiča
je
jezdil
Egid
,
hotel
je
priti
v
mesto
,
da
bi
se
prepričal
,
ali
je
prazna
hiša
na
Starem
trgu
,
ali
prebiva
kdo
v
njej
,
ali
je
kje
zapisano
,
kam
so
odšli
njeni
prebivalci
.
Gospod
Muhič
je
takoj
zapazil
napako
,
ki
jo
je
storil
.
Iz
vseh
hiš
so
hiteli
poloboroženi
vojaki
,
pri
oknih
so
gledali
prestrašeni
ljudje
in
gledali
v
temno
četo
,
ki
je
šla
po
ulicah
.
Velik
nemir
je
polnil
vse
predmestje
.
Ko
se
je
zasvetil
prvi
dan
,
je
ostal
Egid
z
nekoliko
vojaki
na
straži
pri
Rebri
.
Dolgo
časa
je
stal
na
ulici
in
je
gledal
visoko
hišo
pred
seboj
.
Nič
se
ni
zganilo
v
njej
,
okna
so
bila
zaprta
,
zaprašena
,
zapuščena
,
na
vratih
je
bilo
videti
,
kakor
da
jih
že
dolgo
nihče
ni
odpiral
.
Egid
je
potrkal
z
ročajem
svoje
sable
na
vrata
.
Zadonelo
je
votlo
po
veži
;
nihče
se
ni
oglasil
.
Potrkal
je
zopet
.
Slišal
je
,
da
nekdo
hodi
po
veži
.
Čez
nekaj
časa
so
se
vrata
odprla
.
Star
hišnik
se
je
prikazal
v
vratih
in
se
je
globoko
priklanjal
.
„
Odpustite
meni
revežu
,
jaz
ne
morem
...
“
Egid
je
spoznal
hišnika
družine
Vranglove
.
„
Ej
,
vi
,
“
je
rekel
,
„
ali
me
ne
poznate
?
“
Hišnik
se
je
ozrl
in
je
rekel
:
„
Vi
ste
naši
...
“
Spoznal
je
avstrijske
vojake
,
toda
Egida
ni
spoznal
.
Egid
ga
ni
več
izpraševal
,
ampak
je
odhitel
po
stopnicah
v
prvo
nadstropje
.
Vrata
v
sobo
so
bila
odprta
,
po
hodniku
je
ležalo
nekaj
razmetanih
stvari
.
Egid
je
vstopil
v
sobo
.
Bilo
je
še
vse
,
kakor
prej
;
videlo
se
je
,
da
nekdo
stanuje
tukaj
.
Zagledal
je
na
tleh
pas
francoskega
častnika
.
Stopil
je
v
drugo
sobo
,
kjer
je
navadno
sedela
Alenica
.
Klavir
je
stal
,
kakor
prej
,
po
stenah
so
visele
še
stare
slike
,
kakor
so
visele
prej
.
Skoraj
nič
se
ni
izpremenilo
in
vendar
je
bilo
vse
povsod
tako
prazno
,
kakor
da
je
vse
izumrlo
.
Egid
je
čutil
,
da
je
utrujen
,
kajti
pripravljali
so
se
bili
ves
dan
na
napad
in
preživeli
pol
noči
v
neprestani
napetosti
in
negotovosti
.
Hotelo
se
mu
je
sesti
v
naslonjač
,
da
bi
zaspal
.
Vkljub
vsej
samoti
se
mu
je
zdelo
,
da
odmevajo
od
sten
spomini
prvih
pomladanskih
dni
.
Tuj
človek
se
je
naselil
v
teh
prostorih
in
videlo
se
je
,
kakor
da
je
s
svojo
pričujočnostjo
oskrunil
to
sveto
mesto
ljubezni
;
vendar
je
Egid
skoraj
videl
obraz
svoje
ljubljene
gospodične
in
se
je
čutil
tako
srečnega
v
teh
prostorih
,
kakor
da
je
prišel
v
svoj
drugi
dom
.
„
Kje
si
,
kje
si
,
Alenica
?
“
je
izpraševal
polglasno
,
kakor
da
bi
stare
stene
mogle
odgovoriti
na
njegovo
vprašanje
.
Pogledal
je
skozi
okno
na
ulico
.
Tam
je
bilo
že
vse
mirno
.
Toda
spomnil
se
je
,
da
je
sam
v
nevarnosti
.
Znano
mu
je
bilo
,
da
je
za
hišo
hodnik
,
ki
drži
na
vrt
,
in
z
vrta
se
pride
lahko
v
Reber
ali
pa
pod
grajsko
obzidje
.
Ako
bi
torej
Francozi
med
tem
zbrali
svoje
sile
,
bi
gotovo
porabili
to
ugodnost
ter
zasedli
hiše
,
od
koder
bi
mogli
skozi
okna
streljati
na
avstrijske
vojake
.
Zato
se
je
Egid
še
enkrat
ozrl
po
sobah
;
zdelo
se
mu
je
celo
stanovanje
kakor
tiho
gnezdo
,
iz
katerega
so
pobegnili
domači
ptiči
in
v
katero
se
je
naselil
tuj
ptič
.
Pregledal
je
hodnik
in
je
stopil
navzgor
po
stopnicah
v
ono
sobo
,
kjer
je
sam
stanoval
.
Tudi
tam
se
je
videlo
,
da
stanuje
v
sobi
francoski
častnik
,
ki
je
ob
napadu
pobegnil
na
Grad
.
Egid
je
odšel
zopet
v
vežo
.
Tam
je
še
vedno
stal
hišnik
.
„
Kdo
stanuje
tukaj
?
“
ga
je
vprašal
Egid
.
Hišnik
je
sklenil
roke
.
„
Sami
Francozi
,
gospod
.
Tudi
konje
imajo
v
hlevu
.
“
„
Kam
je
šla
družina
?
“
je
vprašal
Egid
.
„
Na
Dolenjsko
,
gospod
.
Odšli
so
,
predno
so
prišli
Francozi
.
“
„
Ne
veste
,
kam
?
“
Starec
je
žalostno
odkimal
.
Egid
je
stopil
na
ulico
.
„
Čujte
,
“
je
rekel
hišniku
.
„
Stopite
gor
v
sobo
in
pomedite
ven
vse
,
kar
je
tujega
.
Potem
pospravite
sobe
,
da
bo
vse
tako
,
kakor
je
bilo
,
ko
je
družina
odšla
.
Opoldne
se
vrnem
in
hočem
tukaj
stanovati
.
“
Hišnik
je
to
dobro
razumel
,
vendar
je
nekako
boječe
vprašal
:
„
Vi
ostanete
tukaj
,
gospod
?
“
„
Seveda
ostanemo
,
“
je
rekel
Egid
in
odšel
k
svoji
straži
.
Tam
je
zagledal
Andreja
,
ki
je
stal
na
nasprotni
strani
ulice
in
je
z
radovednimi
očmi
meril
hišo
.
Prijezdil
je
k
Egidu
in
rekel
:
„
Ako
bodo
konji
trudni
,
jih
postavimo
v
ta
hlev
tukaj
.
“
Povedal
je
to
tako
jasno
,
da
Egid
ni
mogel
dvomiti
,
kateri
hlev
misli
.
„
Sicer
pravi
hišnik
,
“
je
govoril
Andrej
dalje
,
„
da
so
v
hlevu
tudi
francoske
mrhe
,
ampak
te
lahko
poženemo
ven
.
Sena
je
dosti
,
pravi
hišnik
,
in
mi
imamo
vendar
bolj
pravico
,
krmiti
z
njim
kakor
pa
drugi
.
“
Egid
mu
je
prikimal
in
je
odjezdil
po
ulici
naprej
,
Andrej
pa
je
začel
s
svojim
konjem
pogovor
,
češ
,
da
bi
mu
gotovo
ne
dišalo
jesti
poleg
francoskega
konja
.
Tilen
je
bil
pri
oni
četi
,
ki
je
prišla
v
mesto
po
čolnih
.
Poznal
je
dobro
kraj
na
barju
,
ker
je
že
mnogokrat
na
ta
način
prišel
v
mesto
,
poznal
je
tudi
čolnarje
,
ki
so
imeli
na
Ljubljanici
svoje
čolne
.
Zato
je
sam
vodil
četo
zelenih
lovcev
,
ki
se
je
vkrcala
v
svoj
čoln
poleg
drugih
čolnov
,
kjer
so
bili
cesarski
vojaki
.
Stal
je
s
puško
v
roki
na
rilcu
čolna
in
je
z
žarečimi
očmi
meril
Grad
,
ki
se
je
dvigal
nad
mestom
.
Reka
je
nemirno
pljuskala
ob
čolnih
,
visoka
trava
in
vrbe
na
bregu
so
skrivale
vase
čolne
in
vojake
,
da
jih
niso
mogli
zagledati
z
Grada
.
Tilen
ni
pozabil
na
svoj
lovski
nož
.
Čutil
ga
je
