bilapreslaba
.
Prsti
so
odreveneli
,
laket
se
ji
je
upognil
in
glava
je
klonila
v
travo
.
Svet
je
izginil
,
zamižale
so
zvezde
na
nebu
.
Ljubinica
se
je
pogreznila
v
omedlevico
.
»
Kakor
peruti
črnega
vrana
leži
žalost
nad
taborom
!
Vodite
me
pred
Tunjuša
,
edinega
potomca
Ernakovega
,
da
mu
zapojem
junaško
pesem
in
razvedrim
dušo
.
Zakaj
moja
plunka
je
dediščina
pevcev
,
ki
so
prepevali
na
dvoru
kralja
vesoljne
zemljé
,
našega
očeta
in
gospodarja
Atile
.
«
Tako
je
ogovoril
preoblečeni
in
zakrinkani
Radovan
Balambaka
.
Drugi
dan
po
Ljubiničinem
begu
je
dospel
v
taborišče
.
Desetkrat
se
je
pogledal
v
košček
brušenega
jekla
,
preden
si
je
upal
v
tabor
.
»
Ne
spozna
me
niti
Balambak
niti
Tunjuš
.
«
Radovan
je
bil
zadovoljen
,
ko
je
motril
svoj
namazani
in
obriti
obraz
v
jeklenem
ogledalcu
.
Zbral
je
ves
pogum
,
obljubil
bogovom
neizmerne
obete
in
se
napotil
v
taborišče
.
Takoj
med
molojci
pa
je
opazil
globoko
žalost
.
Balambak
je
sicer
porazil
varhunske
ovčje
tatove
in
se
vrnil
vesel
domov
.
Toda
doma
mu
je
javila
objokana
sužnja
,
da
je
v
deževni
noči
izginila
Slovenka
.
Balambak
je
takoj
poslal
desetorico
najboljših
jahačev
in
vohunov
za
njo
proti
Donavi
.
Toda
vsi
so
se
vrnili
in
izjavili
,
da
jo
je
odnesel
Šetek
ali
sam
Bes
Slovenov
po
zraku
.
Nobenega
sledu
niso
našli
.
In
zato
je
sedel
Balambak
žalosten
in
v
bridkosti
zakopan
pred
praznim
Tunjuševim
šotorom
.
»
Ne
boš
prepeval
Tunjušu
,
ker
ga
ni
.
«
Radovanu
je
srce
zavriskalo
.
Pa
se
je
potuhnil
in
menil
žalostno
:
»
Ker
ga
ni
?
O
,
zaman
moja
pot
izza
Črnega
morjá
,
da
vidim
obraz
orla
,
katerega
ime
se
izgovarja
z
upognjenim
hrbtom
po
deželi
Slovenov
in
Antov
,
Obrov
in
Varhunov
,
v
rodu
Alanov
in
Herulov
.
«
»
In
na
dvoru
Upravde
,
ki
ga
je
pozval
predse
!
«
»
Upravda
,
o
,
veliki
car
vzhoda
in
Afrike
,
o
,
Tunjuš
je
eden
,
edin
!
Atila
,
nisi
ljubil
zaman
Ernaka
in
moj
davni
ded
,
veliki
čarodej
in
prvi
kozelnik
,
ni
prerokoval
laži
,
da
bo
slava
Hunov
ohranjena
v
krvi
Ernakovi
.
Ni
lagal
,
velmožni
!
Čemu
torej
žalost
v
taboru
?
Razodeni
!
Razvedrim
kri
tebi
in
tvojim
molojcem
!
«
Radovan
je
brenknil
ob
strune
.
»
Žalost
je
bridka
skrivnost
!
Samo
izvoljeni
molojci
jo
slutijo
!
«
»
Ne
zapiraj
žalosti
v
prsi
,
da
ti
ne
ujé
srcá
!
Razodeni
jo
pevcu
in
čarodeju
svojega
rodu
!
Deklice
izročajo
žalost
mojim
strunam
,
glavarji
in
starešine
narodov
zaupajo
meni
bridkost
,
pa
bi
ne
zaupal
brat
bratu
!
«
Balambak
je
povesil
glavo
in
jo
gugal
na
levo
in
zmajeval
na
desno
.
Razmišljal
je
besede
čarodeja
–
Radovana
.
Ta
je
samozavestno
sedel
na
tla
,
rahlo
dromljal
po
strunah
in
ubiral
žalostno
hunsko
pesem
.
Zavriskal
bi
bil
,
tolika
radost
mu
je
polnila
prsi
,
ko
je
zvedel
,
da
Tunjuša
ni
doma
.
Ali
radost
mu
je
kalila
skrb
,
da
Ljubinice
bržčas
ni
v
taborišču
,
da
jo
je
skril
pesjan
drugod
,
morda
jo
je
vzel
celo
s
seboj
v
Bizanc
.
Najrajši
bi
bil
pustil
Balambaka
pred
šotorom
in
se
napotil
dalje
iskat
sledi
po
ugrabljeni
deklici
.
Toda
čudna
žalost
mu
je
bila
zanimiv
vozel
.
Hotel
ga
je
razvezati
in
zato
je
ostal
in
čakal
Balambakovega
poročila
.
Čez
dolgo
ustavi
Hun
kinkajočo
glavo
,
zapiči
oči
v
Radovana
in
ga
gleda
dolgo
nepremično
.
Črne
,
drobne
zenice
so
se
mu
širile
kakor
v
spoznanju
,
Radovanu
sta
lezla
gorkota
in
mraz
po
hrbtenici
.
»
Če
me
prepozna
,
če
se
domisli
Radovana
–
prekletstvo
tvojemu
hunskemu
spominu
–
bogovi
,
na
pomoč
,
udarite
ga
s
slepoto
!
«
Iskreno
je
molil
Radovan
,
obraza
pa
ni
okrenil
od
motno
gledajočih
Balambakovih
oči
.
Počasi
so
se
krčile
Hunove
punčice
,
oči
so
se
skrile
pod
stlačeno
čelo
v
dupline
.
Balambak
ga
ni
spoznal
.
»
Ovna
tebi
,
Svetovit
,
in
Morani
kozla
,
pošteno
rejenega
kozla
,
ker
si
oslepila
tega
smrdljivca
!
«
»
Praviš
,
da
si
čarodej
?
«
»
Sin
velikega
preroka
in
pevca
z
dvora
Atile
.
«
»
Če
ti
razodenem
bridkost
,
ali
bi
ti
ozdravil
rano
?
Ali
bi
ti
otel
mojo
glavo
?
«
»
Samo
bogovi
so
vsemogočni
!
Povem
ti
pa
,
da
sem
zacelil
na
tisoče
src
,
da
sem
izmaknil
na
tisoče
glav
iz
zank
.
«
»
Pojdiva
torej
!
«
Balambak
je
vedel
pevca
v
svoj
šotor
in
mu
razodel
tajnost
–
beg
Ljubinice
.
»
Pogibel
!
Tunjuš
je
ovražen
!
Slovenka
je
čarodejka
!
«
Radovan
je
razklenil
palec
in
kazalec
v
dolgo
ped
in
segel
z
njo
v
sivo
brado
,
tako
je
bil
navajen
,
kadar
je
dognal
in
pogodil
važno
reč
.
Ko
so
se
prsti
stisnili
in
niso
ujeli
sivih
dlak
,
se
je
domislil
,
da
je
obrit
,
in
je
poprijel
s
prsti
široko
,
suho
čeljust
.
»
Ovražen
–
čarodejka
–
pogibel
,
o-o-o
,
«
je
stokal
Balambak
.
»
Tako
sem
sodil
sam
,
tako
sodijo
molojci
,
tako
govori
naša
zaplakana
kraljica
,
zarja
v
jutru
,
sokolica
Alanka
.
Ovražen
,
orel
je
zastrupljen
po
čarodejki
!
Ali
ni
leka
za
njegovo
srce
?
Ali
je
pogibel
kakor
z
dletom
vdolbena
vanj
?
«
Radovan
je
namrgodil
čelo
,
namrščil
obrvi
,
skremžil
obraz
in
se
zamislil
.
»
V
precepu
si
,
Radovane
,
«
je
preudarjal
tehtno
.
»
Izvij
se
,
sicer
te
zadavijo
.
Alanka
–
ženska
–
kraljica
–
pa
vendarle
,
ženska
je
ženska
.
Odpovem
se
vinu
do
smrti
,
če
ni
beg
Ljubinice
v
zvezi
z
Alanko
.
Naj
se
igrajo
mladi
lisjaki
z
mojo
glavo
,
če
ni
vse
to
zabeljeno
z
maščobo
ljubosumja
.
Ljubinice
niso
dobili
,
o
bogovi
,
če
ni
niti
zbežala
,
če
je
umorjena
,
bogovi
,
bogovi
!
«
Radovana
je
zbodlo
v
očeh
,
ostro
je
potegnil
sapo
skozi
nos
,
razprl
nosnici
in
poplal
z
njima
kakor
mlado
žrebe
.
»
Ni
vdolbena
pogibel
z
dletom
,
pisana
je
v
pesek
,
ulije
se
ploha
in
raze
bodo
izprane
.
Pojdiva
k
Alanki
!
«
Zapovedujoč
je
izgovoril
te
besede
,
odgrnil
zagrinjalo
in
stopil
iz
šotora
.
Balambak
mu
je
pokorno
sledil
.
Pred
kraljičinim
šotorom
je
godec
prijel
za
strune
in
zapel
Hunici
pesem
o
sončni
roži
sredi
stepe
.
Balambak
je
hotel
pred
njim
do
Alanke
.
»
Ne
smeš
,
«
mu
je
zabranil
z
roko
Radovan
in
vstopil
.
Ko
je
zagledal
Alanko
,
so
se
starcu
od
začudenja
zasvetile
oči
.
»
Na
bogove
,
vredna
je
nove
pesmi
.
Kakor
vila
!
«
Vendar
je
takoj
povesil
pogled
,
sklonil
koleno
in
izpregovoril
:
»
Duh
mojih
očetov
se
je
pojavil
v
mojem
srcu
in
mi
govoril
:
‚
Vstani
in
pojdi
tja
,
kjer
žari
sonce
tvojega
rodu
.
Potrebuje
te
nekdo
!
‘
Napotil
sem
se
,
stari
pevec
in
čarodej
,
in
cestoval
brez
nehanja
in
sedaj
stojim
pred
teboj
,
kraljica
,
da
ti
pomagam
v
bridkosti
.
Velika
je
tvoja
bolečina
.
Izdrla
si
trn
,
ki
se
je
zasadil
v
srce
,
ker
si
odstranila
čarodejko
Slovenko
.
«
Radovan
je
za
hipec
premolknil
in
izpod
čela
pogledal
Alanko
.
Njeno
lice
je
prebledelo
.
»
Zadel
sem
!
«
je
preudaril
in
nadaljeval
.
»
Ne
slutijo
tega
molojci
,
ne
sluti
Balambak
,
toda
slutil
bo
on
,
ko
se
vrne
.
In
zato
sem
prišel
,
da
ga
izlečim
in
mu
vlijem
pozabnost
ter
zagovorim
čare
Ljubinice
.
«
»
Ti
vse
veš
,
oj
,
ne
pogubljaj
me
!
«
»
Kdor
si
ujezdi
podplat
na
stegno
zato
,
da
bi
otel
,
ne
pogublja
.
Ne
taji
mi
ničesar
.
Skrivnosti
padajo
v
moje
srce
kakor
v
grob
.
Razodeni
najprej
,
ali
Slovenka
živi
ali
je
že
ugriznila
v
travo
,
čarodejka
malopridnica
!
«
»
Ne
vem
;
skrivnosti
so
v
goràh
Hema
!
«
Radovan
je
postavil
palec
na
čelo
in
razmišljal
.
»
V
goràh
Hema
,
tri
sto
besov
spi
v
teh
očeh
,
zavedla
jo
je
na
jug
med
volkove
,
med
klateže
,
da
pogine
.
«
»
Modro
si
ukrenila
,
kraljica
,
da
je
nisi
zapodila
čez
Donavo
.
Toda
čarodejka
zastrupi
tudi
zverjad
in
se
otme
.
Dokler
pa
živi
,
ni
rešitve
Tunjušu
.
Zato
povej
,
kako
si
se
je
znebila
,
povej
do
mrvice
,
jaz
pojdem
za
njo
in
jo
umorim
!
«
Alanko
je
pretresla
sladka
slast
.
Segla
je
po
usnjatem
mošnjičku
in
ga
pomolila
Radovanu
.
»
Za
plačilo
!
Otmi
me
,
naš
rod
te
bo
hvalil
stoletja
!
«
»
Nočem
plačila
,
ali
trošek
utegne
biti
na
potu
,
zato
vzamem
.
Pripoveduj
!
«
Alanka
je
zamamljena
razodela
vse
o
Ljubinici
.
Povedala
je
,
da
ima
konj
,
na
katerem
je
zbežala
,
desno
prednje
kopito
izkrivljeno
navzven
.
Lahko
mu
bo
dobiti
sled
.
Nato
je
Radovan
poprosil
za
kozarec
vina
.
Sužnja
je
prinesla
lepo
roženico
v
šotor
.
Godec
je
postavil
posodico
predse
,
dvignil
preprogo
,
razgrebel
zemljo
in
zakopal
kozarec
do
roba
vanjo
.
Nato
je
začel
govoriti
z
latinskimi
besedami
nad
čašo
in
vinom
urok
,
ki
naj
vdihne
Tunjušu
pozabnost
Ljubinice
.
Kremžil
je
obraz
,
zavijal
oči
,
pačil
ustnice
,
zamahoval
z
rokami
nad
vinom
in
momljal
in
ponavljal
neprenehoma
:
»
Dévoret
te
diabolus
,
cauda
vaccarum
,
dévoret
,
dévoret
!
«
Alanka
je
s
tiho
grozo
prisluškovala
nerazumljivim
besedam
.
Prsi
so
se
ji
dvigale
,
oči
je
upirala
plašno
v
kozelnika
.
Ko
je
Radovan
uroke
dovršil
,
je
zagrnil
čašo
s
preprogo
in
jo
skril
.
»
Čuvaj
to
pijačo
!
Ko
se
vrne
Tunjuš
,
podaj
mu
iz
roženice
pozdravni
napoj
in
v
hipu
boš
njegova
edina
,
Slovenke
se
ne
domisli
več
.
Jaz
pa
odidem
jutri
za
njo
,
da
jo
umorim
na
slavo
in
korist
rodu
Hunov
,
na
slast
in
veselje
tvoji
ljubezni
.
«
Godec
je
vzel
mošnjo
z
zlatniki
,
udaril
na
plunko
divjo
pesem
in
odšel
iz
šotora
.
Zunaj
je
dejal
Balambaku
:
»
Raduj
se
,
rešen
je
Tunjuš
,
oteta
vaša
kraljica
!
Tvoja
glava
ne
pade
z
ramen
,
véliki
hlapec
največjega
gospoda
!
«
Takoj
so
se
zgrnili
molojci
krog
kozelnika
,
na
ognju
je
zašumela
maščoba
,
sužnji
so
privlekli
mehove
z
vinom
,
ves
tabor
je
zaplesal
od
radosti
ob
zvokih
navdušene
plunke
.
Radovan
je
užival
čast
in
slavo
in
strežbo
z
visoko
dostojnostjo
.
Buča
se
mu
je
neprenehoma
polnila
z
vinom
,
njegov
jezik
je
govoril
čuda
osuplim
Hunom
,
da
je
godec
skrivoma
razmišljal
o
sebi
,
od
kod
zajema
njegova
pamet
to
nedosežno
modrost
.
Zakaj
odkar
cestuje
po
črni
grudi
,
še
nikdar
ni
lagal
s
tako
izvirnostjo
kakor
ta
trenutek
.
Njegovo
veselje
je
kipelo
do
roba
in
čez
v
pozno
noč
.
Samo
ena
,
edina
kaplja
ga
je
kalila
:
Napil
bi
se
bil
rad
do
sita
,
pa
si
ni
upal
.
Trikrat
se
je
vgriznil
v
jezik
do
krvi
,
ker
je
na
pol
vinjen
hotel
blekniti
nepremišljeno
besedo
.
Zato
se
je
dostojanstveno
zahvalil
opolnoči
in
omenil
mimogrede
Balambaku
:
»
Bridko
mi
je
,
ker
moram
žaliti
tvoje
gostoljubje
in
odkloniti
vino
.
Toda
če
je
mogoče
popraviti
žalitev
,
uklonim
se
in
dovolim
,
da
obesiš
meh
vina
na
sedlo
mojemu
konju
!
«
Takoj
sta
privlekla
dva
Huna
rejen
meh
in
ga
privezala
na
Radovanovega
konja
.
Godec
je
legel
ob
konju
v
travo
in
težko
čakal
zarje
.
S
prvim
svitom
se
je
ozrl
potuhnjeno
na
speči
tabor
,
zlezel
v
sedlo
,
pobobnal
z
veliko
slastjo
po
napetem
mehu
in
oddirjal
skozi
sotesko
.
Zaljubljen
sam
v
svojo
modrost
in
veliko
ukano
,
je
zibal
z
glavo
in
gonil
ob
hribu
,
dokler
ni
prišel
do
kraja
,
ki
mu
ga
je
opisala
Alanka
.
Tam
je
ustavil
,
zlezel
s
konja
in
iskal
sledu
v
travi
.
Kmalu
je
izsledil
vtiske
zavihnjenega
kopita
;
premeril
je
nekaj
korakov
in
določil
natančno
smer
,
kamor
je
krenila
Ljubinica
.
Nato
se
je
lotil
vina
in
golcal
kakor
riba
,
če
jo
vržeš
s
suhega
nazaj
v
vodo
.
»
Na
bogove
,
da
ima
kravjerepnik
tako
pijačo
!
Edina
dobra
lastnost
,
ki
se
drži
tega
smrdljivca
.
Na
Peruna
,
da
se
mu
ognem
in
mu
prizanesem
,
če
se
srečava
.
Zato
,
ker
sem
se
tako
pokrepčal
ob
njegovih
troških
.
«
Skrbno
je
zavezal
meh
,
ga
pritrdil
varno
ob
sedlo
in
oddirjal
po
stepi
.
Sonce
je
pripekalo
,
vino
ga
je
kuhalo
in
rad
bi
bil
legel
za
grm
.
»
Toda
ne
boš
,
«
je
preudaril
.
»
Če
držiš
srečo
za
rep
,
ga
ne
izpuščaj
!
Sicer
ne
dobiš
glave
.
«
Vztrajno
je
jahal
ves
dan
.
V
mokro
zemljo
vtisnjena
trava
mu
je
bila
zanesljiv
kažipot
.
Še
pred
nočjo
je
dospel
do
suhe
struge
in
našel
cajnico
,
ki
jo
je
bila
Ljubinica
v
strahu
popustila
na
tleh
.
»
Njeno
brašno
,
«
je
vzradovano
pogledal
godec
s
konja
.
Skobilil
se
je
iz
sedla
in
segel
po
cajnici
.
Zagomazelo
je
od
mrčesa
,
ki
se
je
naletel
krog
jedi
.
Radovan
je
iztrepal
oglodano
jed
v
travo
,
cajnico
pa
vzel
s
seboj
.
»
Zakaj
je
popustila
brašno
?
Nerazumljivo
!
Morda
jo
je
kdo
pregnal
.
Pastirji
so
od
besa
.
Če
jo
je
kdo
napal
?
Sirotka
.
Boj
se
Radovana
,
kdor
si
se
drznil
!
Prekletstvo
tvojim
pasjim
obistim
!
Pretipljem
te
!
«
Godrnjal
je
nejevoljno
in
se
kretal
in
zibal
po
travi
in
iskal
sledov
.
Razgrnil
je
bičje
in
ril
skozi
do
struge
.
V
ilovici
je
zasledil
vtisnjene
stopinje
konja
in
Ljubinice
.
Starec
se
je
sklonil
k
drobni
nožici
,
ki
je
bila
udrta
v
blato
.
S
prsti
je
tipal
po
obrisih
,
kakor
bi
božal
živo
nogo
.
»
Revica
,
sirotka
,
golobičica
drobna
,
oj
,
Radovan
gre
za
teboj
!
Le
dobro
se
drži
!
Še
dva
dni
.
Dobim
te
.
Zakaj
moj
nos
poseka
pasji
smrček
,
če
hočem
,
seveda
.
Za
vsakogar
bi
ne
sledil
po
stepah
kakor
volk
za
izgubljeno
ovco
,
toda
zate
–
prisegel
sem
.
«
Za
godcem
je
priril
do
mlake
konj
in
srebal
skozi
stisnjene
zobe
gosto
kalužo
.
»
Le
napoji
se
!
Tudi
ona
je
napajala
konja
in
sebe
.
Jaz
pa
ne
pijem
take
vode
.
Še
čista
studenčnica
mi
nikoli
ni
koristila
.
Obleži
mi
v
želodcu
kakor
kamen
.
«
Počakal
je
konja
,
da
se
je
napil
,
ga
zavrnil
nato
iz
struge
in
previdno
snel
z
njega
meh
.
Ko
se
je
nalokal
vina
in
zavezal
meh
,
se
je
obliznil
po
širokih
ustnicah
in
ponavljal
hvalo
Tunjušu
.
»
Čudno
!
Ni
ga
garjevca
na
svetu
,
da
bi
ne
imel
dobre
lastnosti
.
Celo
Tunjuš
ni
brez
nje
.
Kakor
sem
sklenil
,
tako
se
zgodi
:
prizanesem
ti
zaradi
vina
!
«
Ko
je
natovoril
meh
,
se
je
ozrl
po
soncu
in
po
krajini
.
»
Do
ljudi
moram
pred
nočjo
!
Ne
bojim
se
volkov
,
ampak
ne
ljubi
se
mi
nocoj
,
da
bi
se
pretepal
s
pasjimi
čeljustmi
.
«
Pogledal
je
še
enkrat
po
sledu
in
zdirjal
ob
strugi
proti
jugu
.
Ko
se
je
zmračilo
,
je
bil
v
pastirskem
selu
.
Utaboril
se
je
predrzno
in
pogumno
ob
ognju
,
kjer
so
pekli
večerjo
.
Spočetka
so
ga
mračno
gledali
divji
obrazi
mešanice
Obrov
,
Herulov
in
Slovenov
.
Toda
Radovan
je
dobro
poznal
ta
ljudstva
.
Očaral
jih
je
z
veliko
zgovornostjo
in
modrostjo
.
Obrazi
so
se
ujasnili
in
pastirji
so
stregli
miroljubnemu
gostu
,
kakor
bi
prišel
mednje
knez
ali
sam
obrski
kakan
.
Celo
njegovemu
konju
so
dali
snop
še
neomlačenega
ječmena
.
Ko
se
je
dodobra
ugnezdil
in
pregnal
vsak
sum
,
je
začel
poizvedovati
po
Ljubinici
.
Pravil
je
,
da
je
zablodil
njegov
sinček
,
ki
bo
velik
pevec
in
čarodej
,
in
da
ga
išče
.
Pastirji
so
takoj
povedali
,
da
so
videli
otroci
čudnega
dečka
,
ki
je
prišel
k
ognju
.
Otroci
pa
so
zbežali
in
ko
so
se
vrnili
do
ognja
,
je
deček
izginil
in
z
njim
vred
repa
iz
žerjavice
.
Radovan
je
obstrmel
ob
tej
povesti
in
se
razveselil
.
»
Jutri
me
povedete
do
ognja
in
potem
ga
poiščemo
.
Če
mi
pomorete
,
ha
,
srečo
vam
začaram
med
živino
,
da
vam
bodo
kotile
ovcé
po
troje
mladičev
,
krave
po
dva
,
kozé
pa
kakor
zajklje
!
To
vam
napravi
čarodej
,
če
dobimo
dečka
!
«
Pastirji
so
se
klanjali
do
tal
Radovanu
,
ženske
so
mu
ponujale
dojence
,
da
zaroti
z
njih
zlobne
uroke
,
možje
so
se
mu
nudili
v
službo
,
da
gredo
do
Hema
in
čez
z
njim
iskat
dečka
.
Radovan
je
zadovoljno
legel
na
ovčjo
kožo
.
Pred
zarjo
se
je
zbralo
vse
selo
in
spremljalo
godca
k
ognju
,
kjer
se
je
bila
pojavila
Ljubinica
.
Od
ondod
so
se
razkropili
po
gozdu
in
iskali
konjskih
sledi
.
Po
kratkem
se
je
oglasilo
veselo
hukanje
,
vsi
so
se
okrenili
za
glasom
in
Radovan
je
potrdil
,
da
je
tod
jezdil
njegov
sinček
.
Vsa
tolpa
jo
je
udrla
po
sledi
,
ki
se
je
v
gozdu
gubila
in
je
le
tu
in
tam
zlomljena
suhljad
pokazala
smer
Ljubiničine
ježe
.
Ali
divjim
prebivalcem
svobodne
narave
ni
ušel
noben
sled
.
Kosali
so
se
med
seboj
,
kdo
ga
prvi
najde
.
Zakaj
vsakdo
je
želel
od
čarodeja
čim
največ
sreče
za
živino
.
Radovan
je
ponosno
jezdaril
za
njimi
,
izpregovoril
zdaj
pa
zdaj
modro
besedo
,
pohvalil
vsakega
,
ki
je
našel
sled
,
in
napovedoval
nedosežno
bogastvo
,
ki
ga
pričara
v
čredo
.
Blizu
poldneva
pa
se
razleže
po
gozdu
žalosten
vek
.
Od
vseh
strani
so
drli
pastirji
proti
kraju
,
kjer
se
je
oglasilo
vekanje
.
Tudi
Radovan
je
spodbodel
konja
in
drl
skozi
goščo
.
Ko
je
dospel
na
mesto
,
so
zijali
z
razprtimi
usti
divjaki
na
tla
in
kazali
z
rokámi
na
ostanke
jermenov
,
sedla
,
oglodanih
kosti
,
razmetanih
daleč
naokrog
.
Radovan
je
preplašen
zdrsnil
s
konja
.
Naglo
je
spoznal
hunske
brzde
,
sedlo
,
jermenje
.
Pričel
se
je
tresti
in
iskati
po
izpognjenem
kopitu
.
V
travi
je
zadel
ob
črno
kepo
,
prijel
,
dvignil
,
pogledal
.
Zavihnjeno
kopito
!
Črna
kepa
mu
je
padla
iz
rok
,
spodnja
ustnica
se
mu
je
izveznila
,
lice
mu
je
zaigralo
,
zrušil
se
je
na
tla
in
zatulil
v
strašnem
joku
.
Valjal
in
kotalil
se
je
po
travi
,
po
mahu
,
grebel
s
prsti
po
tleh
,
kopal
zeleno
grivo
in
krulil
kakor
zadet
merjasec
.
Pastirji
so
stali
otrpli
ob
njem
in
zateglo
vekali
in
javkali
.
Radovan
je
obležal
na
obrazu
in
pogrkaval
vedno
tiše
,
dokler
ni
umolknil
in
so
se
mu
stresala
samo
še
dvignjena
pleča
.
Počasi
se
je
preobrnil
,
vstal
in
pogledal
na
konjsko
razdejanje
.
Takrat
pa
ga
je
popadel
srd
.
Zaletel
se
je
z
dvignjenimi
pestmi
v
pastirje
in
bil
in
suval
ter
tulil
grozne
kletve
.
»
Proč
,
proč
,
pasji
gobci
,
lopovi
,
morilci
mojega
sina
!
Vi
ste
ga
pognali
volkovom
v
goltanec
!
Zakaj
ga
niste
povabili
in
prenočili
?
Proč
,
pravim
,
sicer
vam
urečem
čredo
,
da
še
nocoj
pocrka
vse
,
kar
bleje
in
muka
!
Proč
,
morilci
,
proč
od
nesrečnega
očeta
!
«
Pastirji
so
strahoma
kakor
plašne
sence
poizginili
v
gozdu
in
godec
je
še
kričal
,
ko
že
ni
bilo
ob
njem
žive
duše
.
Ko
se
je
nabesnel
,
si
je
otrl
čelo
in
razpenjene
ustnice
.
Obupan
se
je
ozrl
na
raztrgano
sedlo
,
prevzela
ga
je
zopet
žalost
,
sédel
je
pod
bukev
in
ihtel
kakor
deklica
.
Ko
se
je
najokal
,
mu
je
odleglo
.
Stisnil
je
glavo
in
preudarjal
,
kaj
bi
sedaj
.
Ali
ni
se
mu
rodila
pametna
misel
.
Po
glavi
mu
je
bobnelo
kakor
v
votlem
hlodu
.
Na
srečo
se
je
pripasel
proti
njemu
njegov
konj
,
ki
se
je
pa
s
studom
in
strahom
okrenil
,
ko
je
zaduhal
kosti
svojega
tovariša
.
Tedaj
je
Radovan
zagledal
meh
.
Udaril
se
je
po
čelu
in
ročno
skočil
za
konjem
.
»
Vino
me
napolni
z
modrostjo
!
«
Meh
je
zavlekel
pod
drevo
in
pil
iz
obupa
.
Pijača
ga
je
razgrela
,
pogum
mu
je
zrastel
,
da
je
vpil
nad
pastirji
,
klical
na
boj
vesoljni
svet
in
grozil
s
strašnim
maščevanjem
.
Domislil
se
je
Tunjuša
,
ki
je
odšel
v
Bizanc
.
»
Ne
ognem
se
ti
,
kravjerepnik
,
ne
uideš
mi
!
Za
teboj
–
in
zabodem
te
,
tako
mi
moje
modrosti
!
Zob
za
zob
!
Tudi
tvoje
vino
ne
potolaži
več
mojega
srda
!
«
Majhen
ostanek
je
še
pustil
v
mehu
,
zajahal
in
se
škrtaje
z
zobmi
napotil
proti
cesti
,
ki
drži
v
Filipopel
,
s
trdnim
sklepom
,
da
pojde
naravnost
v
Bizanc
iskat
Huna
.
Ker
je
bil
prebrodil
že
vse
kraje
po
Meziji
,
je
kmalu
prišel
iz
gozda
na
cesto
.
Sicer
se
je
spuščal
že
večer
,
toda
godec
je
pogumno
gnal
po
poti
proti
Hemu
.
Ali
niso
se
še
užgale
vse
zvezde
,
ko
se
je
na
ovinku
posvetil
visok
ogenj
.
Radovanu
je
hipoma
upadel
pogum
,
v
spominu
se
mu
je
posvetil
Tunjušev
obraz
.
Potegnil
je
konja
s
tako
silo
,
da
se
je
popel
na
zadnje
noge
.
Ko
je
premagal
prvi
strah
in
pomislil
,
da
Tunjuš
še
ne
more
priti
iz
Bizanca
,
se
ga
je
lotila
vnovič
srčnost
;
jezdil
je
korakoma
proti
jugu
.
Kmalu
je
zagledal
voz
,
konje
,
sulice
,
ljudi
.
»
Trgovci
,
«
je
razsodil
in
pognal
.
Ko
se
je
približal
,
je
od
daleč
pozdravljal
:
»
Pax
,
eirene
,
pax
,
pax
!
«
Ob
ognju
so
se
dvignile
sence
in
segle
po
kopjih
.
»
Pax
,
šalem
,
pax
,
«
je
kričal
Radovan
in
zagodel
na
plunko
.
Dobro
oboroženi
vojščaki
so
ga
obkrožili
in
vprašali
,
kdo
in
kam
.
Medtem
se
je
razgrnil
majhen
šotor
,
k
ognju
je
stopil
pred
Radovana
visok
,
trgovsko
oblečen
gospod
in
zagrmel
nadenj
:
»
Kaj
iščeš
,
Hun
?
«
Tedaj
pa
je
godec
izbuljil
oči
,
razkrilil
roké
,
skozi
široko
odprta
usta
je
bučal
nerazločen
glas
,
dokler
ni
izbruhnil
:
»
Oj
,
Numida
!
«
Gosposki
trgovec
s
temnopoltim
obrazom
je
ob
Radovanovem
vzkliku
stopil
za
korak
nazaj
.
Čelo
je
nagubančil
v
temne
oblake
.
Kakor
znan
odmev
,
ki
zadoni
preko
kipečih
valov
,
pa
utone
v
burji
,
se
mu
je
zdel
glas
,
ki
je
udaril
iz
Hunovih
kosmatih
prsi
.
Strmel
je
oblastno
v
jecajočega
Huna-Radovana
.
Vse
spremstvo
je
čakalo
povelja
z
rokami
ob
drogih
kopij
in
na
ročnikih
mečev
.
»
Kaj
blebečeš
,
Hun
?
O
kom
sanjaš
,
da
izgovarjaš
neznano
ime
?
«
Trgovčev
glas
je
zvenel
tuje
,
zadirčno
.
Radovana
je
popadla
skrb
.
Če
se
je
zmotil
!
Ozrl
se
je
na
spremstvo
.
Neznani
,
resni
obrazi
.
Na
njih
nikakega
usmiljenja
;
vsaka
gubà
,
vse
poteze
kakor
iz
jekla
.
Radovan
se
je
priklonil
trgovcu
v
veliki
ponižnosti
.
»
Velmožni
,
ne
streljaj
strelic
iz
svojega
obličja
na
popotnika
,
ki
ti
prinaša
mir
in
nosi
v
srcu
svete
skrivnosti
.
Naj
tvoja
brezmejna
velikodušnost
ponudi
uho
popotniku
.
Tako
ti
Krista
,
ne
pokesaš
se
!
«
Trgovec
je
pazil
na
starčev
glas
s
tankim
posluhom
.
Daljni
odmev
se
je
čimdalje
bolj
bližal
.
Nekaj
kakor
znana
povest
mu
je
vstajalo
v
duši
.
»
Izvoli
za
menoj
v
šotor
!
«
Za
trgovcem
in
popotnikom
se
je
strnila
zavesa
ob
vhodu
.
Spremljevalci
so
zapičili
kopja
v
zemljo
in
se
zbrali
ob
ognju
.
»
Govori
,
Hun
!
Pod
šotorom
umrjo
tvoje
besede
.
Zaupaj
!
«
Radovan
se
je
ob
veseli
lučki
ozrl
v
trgovčeve
oči
.
»
Naj
me
sreča
volkodlak
,
če
ni
Numida
.
«
»
Prejasnost
!
poslušaj
!
Prelesti
ne
bo
v
moji
besedi
!
Hun
si
mi
rekel
,
ker
si
me
pogledal
.
Toda
nisem
.
Sloven
sem
,
pevec
,
ki
cestujem
od
severa
na
jug
in
z
juga
na
sever
.
Gradišča
Slovenov
me
gosté
in
Bizanc
odpira
taberne
,
ko
zapoje
moja
struna
.
In
ne
samo
taberne
,
godel
sem
pred
despotom
,
v
vili
veljaka
Epafrodita
sem
prebival
.
«
Trgovec
je
stisnil
ustnice
in
se
nagnil
s
stola
proti
Radovanu
.
»
V
vili
Epafrodita
?
Kaj
govoriš
?
Ne
imenuj
tega
imena
!
To
je
upornik
,
izdajalec
svetega
dvora
.
«
»
Gospod
,
rekel
si
,
da
umro
moje
besede
pod
šotorom
!
Ne
verjamem
,
da
je
izdajalec
.
Otemal
je
nedolžnost
.
Otel
je
Iztoka
,
otel
Ireno
!
«
»
Ne
izgovarjaj
teh
imen
!
Smrt
zadrgne
usta
tistemu
,
ki
jih
izgovori
.
«
Trgovcu
se
je
jasno
približal
odmev
pretekle
zgodbe
.
Stopil
je
pred
godca
,
položil
mu
roko
na
rame
in
se
vsesal
s
pogledom
v
drobne
,
sive
oči
Radovanove
.
»
Mir
s
teboj
,
očka
Radovane
!
Jaz
sem
Numida
!
Nisi
se
motil
.
«
Tedaj
je
Radovan
vnovič
nastavil
,
da
bi
zagnal
krik
;
razpel
je
roke
in
segel
po
Numidi
.
Ta
pa
mu
je
pritisnil
dlan
na
usta
,
dvignil
kazalec
in
zapovedal
:
»
Skrivnosti
so
mrtve
!
Ne
smejo
iz
šotora
!
«
Radovan
je
spoznal
,
da
je
Numida
sredi
spremstva
,
ki
ne
sme
vedeti
,
od
kod
je
in
kam
potuje
njih
glavar
.
Zamahoval
je
torej
z
rokami
od
nemega
veselja
,
pritiskal
dlani
na
prsi
,
grabil
Numido
za
roko
in
jo
poljubljal
,
udarjal
v
smeh
,
pa
ga
krotil
s
pritisnjeno
dlanjo
pred
usti
,
se
zakolebal
navsezadnje
po
tleh
in
utripal
z
nogami
kakor
razposajen
pastirec
.
Ko
se
je
pomiril
,
se
je
stisnil
k
Numidi
in
mu
zastavil
skrivnostno
vprašanje
:
»
Imaš
kaj
Epafroditovega
vina
?
«
»
Imam
,
očka
!
Napiješ
se
,
da
se
ti
skrije
mesec
ponoči
in
zažare
zvezde
ob
belem
dnevu
.
«
»
Ah
,
Epafrodit
,
ko
bi
ti
vedel
,
kako
neizmerno
te
ljubi
Radovan
!
«
Numida
se
je
nasmehnil
in
pomežiknil
ter
šel
iz
šotora
.
Velel
je
straži
,
da
se
oddalji
na
levo
in
desno
po
cesti
,
ostalim
pa
je
ukazal
spat
.
Stopil
je
še
k
velikemu
vozu
,
zagrnjenemu
s
težkim
platnom
,
in
šepetaje
vprašal
sužnja
ob
njem
.
Suženj
mu
je
nemo
odkimal
,
nakar
mu
je
Numida
z
dvignjeno
roko
naročil
strogo
povelje
.
Kuharju
je
namignil
,
naj
prinese
vina
v
šotor
in
pripravi
večerjo
za
hunskega
gosta
.
Ko
se
je
Numida
vrnil
k
Radovanu
in
je
postavil
kuhar
takoj
za
njim
vrč
vina
na
pisan
prt
sredi
šotora
,
je
godec
segel
po
pijači
,
nastavil
in
pil
z
zaprtimi
očmi
,
kakor
bi
vsrkaval
največjo
in
edino
slast
življenja
.
»
Kot
nekdaj
v
Bizancu
,
«
je
začel
godec
,
globoko
dihajoč
in
držeč
v
rokàh
lončeno
majoliko
.
»
Na
vse
bogove
,
tvoje
in
moje
,
ni
ga
pod
soncem
,
ki
bi
te
ljubil
resničneje
od
mene
!
«
Nastavil
je
vnovič
in
lokal
sladko
lezbiško
vino
z
neizmernim
užitkom
in
velikim
spoštovanjem
.
»
Kot
nekdaj
v
Bizancu
in
vendàr
desetkrat
boljše
je
to
vino
.
Zakaj
stradal
sem
ga
,
odkar
sem
se
ločil
od
Epafrodita
!
«
Numida
se
je
zleknil
na
mehko
kožo
perzijske
koze
in
se
naslajal
ob
godčevi
radosti
.
»
Radovane
,
razodeni
mi
,
čemu
si
se
pohunil
?
«
Godec
je
iz
navade
razklenil
palec
in
kazalec
,
da
bi
ulovil
dolgo
brado
,
ki
je
ni
imel
.
»
Počemu
sem
se
pohunil
?
To
je
važna
ukana
!
Tako
važna
in
imenitna
,
da
bo
deseti
rod
še
pel
pesmi
o
nji
.
Toda
sedaj
ne
vprašuj
dalje
.
Ko
bi
ti
razodeval
,
pograbila
bi
me
taka
žalost
in
ugriznil
tolik
gnev
,
da
ga
ne
utolaži
niti
Epafroditovo
vino
.
Jutri
povem
.
In
ti
se
boš
čudil
,
da
ti
preminejo
tri
noči
brez
spanca
.
Pomni
,
tri
cele
noči
!
Ali
sedaj
mi
govori
ti
o
Epafroditu
,
o
Ireni
!
«
»
Oba
oteta
,
oba
srečna
!
«
»
Na
Peruna
,
ni
bilo
zaman
naše
trpljenje
!
Pripoveduj
!
«
»
Povej
mi
ti
,
kje
je
Iztok
.
Do
njega
me
pošilja
Epafrodit
.
Pogonu
ste
utekli
,
to
je
jasno
.
Ali
še
misli
vrli
barbar
na
Ireno
?
Ona
golči
za
njim
kakor
golobica
,
če
ji
v
pomladi
strelica
razposajenega
dečka
ubije
družeja
.
«
»
Če
še
misli
nanjo
?
Tedaj
morda
ne
,
kadar
pobija
in
kolje
sovraga
.
Ne
veš
,
Ante
je
podavil
in
porazkropil
kakor
kragulj
vrtinec
piščet
.
On
ti
je
v
boju
kakor
merjasec
,
kakor
volk
,
kakor
satan
,
bi
rekel
ti
po
krščansko
.
Tedaj
morda
ne
misli
.
Ampak
sicer
!
Glava
se
mu
obeša
na
prsi
,
kakor
bi
imel
tilnik
iz
prediva
.
Nespamet
pravzaprav
.
Toda
glava
se
mu
obeša
,
kakor
sem
rekel
.
«
»
Kje
ga
dobim
?
Starče
,
pojdi
z
menoj
!
Dolgo
pismo
nosim
na
prsih
,
dolgo
in
važno
za
Iztoka
.
«
Radovan
je
obmolknil
.
Koščeno
brado
je
zgrabil
z
levico
,
z
dlanjo
desnice
si
je
zakril
čelo
in
se
zamislil
.
»
Pripravno
povabilo
.
Voz
ima
Numida
.
Njegove
tovarišice
so
polne
čutare
.
Ugodno
bi
se
potovalo
.
Ženska
,
da
bi
te
jezero
vedomcev
!
Ko
bi
ne
bilo
ženske
,
bi
ne
bil
prisegel
.
Oj
,
Ljubinica
,
kesaj
se
v
volčjih
želodcih
,
da
me
tiščiš
starca
v
take
zagate
.
Prisegel
sem
,
na
Svetovita
sem
prisegel
,
ne
,
ne
smem
,
brez
nje
se
ne
vrnem
.
Če
zakoljem
Tunjuša
,
dà
,
sicer
ne
.
«
Radovan
je
odmaknil
počasi
dlan
s
čela
,
izpustil
čeljust
in
izpregovoril
:
»
Ne
grem
!
«
Nato
je
Numida
obmolknil
.
Kakor
užaljen
se
je
zdel
Radovanu
.
Segla
sta
drug
za
drugim
po
vrču
in
pila
.
Kuhar
je
prinesel
večerjo
.
Godec
je
odtrgal
kos
pečenke
.
S
težavo
je
grizel
,
jed
se
mu
je
upirala
.
Nastavil
je
vrč
in
pil
na
jezo
in
žalost
.
»
Torej
ne
greš
?
«
»
Ne
!
«
»
In
si
prej
lagal
,
kako
ljubiš
Epafrodita
!
«
»
Na
bogove
,
nisem
lagal
!
Toda
nazaj
ne
grem
,
s
teboj
ne
grem
,
ne
draži
me
.
Rekel
sem
ti
:
ne
vprašuj
!
V
meni
se
dviga
žolč
;
če
se
mi
razlije
po
udih
...
«
Radovan
je
gledal
srdito
in
dvigal
pesti
.
Numida
pa
se
ni
ganil
na
ležišču
.
Starčeva
jeza
ga
ni
vznemirila
.
»
Pripoveduj
o
Ireni
,
o
Epafroditu
!
Prosil
sem
te
.
Spoštuj
starost
–
spoštuje
me
sam
Epafrodit
in
ti
mi
kljubuješ
?
Razodenem
ti
pot
,
da
boš
hodil
,
kakor
bi
ti
s
prstom
pokazal
:
tukaj
je
Iztok
.
In
če
ga
ne
bo
,
sedeš
,
večerjaš
,
se
naspiš
in
on
pride
.
A
s
teboj
ne
morem
,
ne
smem
!
Obljubil
sem
ti
,
da
ti
povem
jutri
,
ko
se
posloviva
.
Danes
me
ne
draži
več
.
Zakaj
strašen
je
Radovan
,
če
pobesni
!
«
»
Pij
,
godče
!
Ne
silim
te
več
,
da
hodiš
z
menoj
.
Pogoltni
svoje
skrivnosti
.
Meni
opišeš
pot
in
zato
zahvala
v
Kristu
!
«
Radovan
se
ni
branil
vrča
.
Jeza
se
mu
je
polegla
,
Numida
pa
je
pričel
s
povestjo
.
»
Epafrodit
je
zbežal
tisto
noč
in
se
srečno
otel
na
Grško
.
«
»
O
tem
ne
dvomim
.
Za
njegovim
čelom
je
sonca
,
he
,
nič
koliko
!
In
Irena
?
«
»
Je
šla
v
Toper
k
stricu
Rustiku
.
«
»
Toper
je
ob
Nestu
.
Poznam
to
gnezdo
.
«
»
Stric
jo
je
izdal
Azbadu
,
Azbad
je
povedal
despojni
!
«
»
V
Slovenih
ni
takih
stricev
.
Obsédel
ga
je
hudič
,
krščenika
gnilega
!
«
»
Despojna
jo
je
zahtevala
nazaj
na
dvor
!
«
»
Da
bi
pogostila
z
njo
Azbada
,
kozoprska
!
«
»
Irena
je
omedlela
in
zapadla
v
vročico
,
ko
ji
je
naznanil
stric
,
da
mora
na
dvor
.
«
»
Omedlel
bi
jaz
ne
bil
,
ampak
zadavil
bi
bil
takega
strica
pri
tej
priči
.
Na
Peruna
!
«
»
Epafrodit
pa
je
poslal
vohat
za
Ireno
evnuha
Spiridiona
.
«
»
Ga
poznam
.
Prida
pa
ni
.
Vsi
skopljenci
so
sleparji
.
«
»
Ni
prida
,
ali
koristen
in
privezan
na
vrvci
.
Spiridion
je
namreč
vse
to
zvedel
in
pribežal
v
Solun
.
Prav
tedaj
sva
priplula
tja
neznana
z
Epafroditom
iz
Aten
.
—
Numida
,
mi
je
rekel
jasni
gospod
,
Numida
,
otmi
jo
!
—
Dvignil
sem
roko
in
se
dotaknil
ikone
Krista
in
rekel
:
Tako
mi
mojega
zveličanja
,
otmem
jo
.
«
»
Numida
,
izbral
te
je
Krist
,
kakor
so
mene
bogovi
,
da
otemava
!
Numida
,
ti
si
velik
pred
tvojim
Bogom
!
Vse
ti
odpuščam
in
te
ljubim
!
Pijva
!
«
Starec
se
je
z
orošenimi
očmi
iztegnil
po
vinu
in
nazdravljal
Numidi
:
»
Victor
sis
semper
!
«
Afrikancu
se
je
talila
resnoba
na
licih
.
Godčeva
hvala
mu
je
prijala
,
segel
je
takisto
po
vinu
in
odzdravil
:
»
Mnoga
leta
,
oče
junaka
Iztoka
!
«
Radovan
se
je
vgriznil
v
ustnico
,
ker
je
že
pozabil
ukane
,
da
je
nalagal
ves
Bizanc
,
kakor
da
je
Iztokov
oče
.
Numida
je
naslonil
komolec
na
kozjo
kožo
in
ponosno
pričel
povest
o
Irenini
osvoboditvi
.
»
Očka
,
verjemi
,
ni
igrača
,
če
iztrgaš
plen
iz
zob
takemu
levu
,
kakor
je
Rustik
.
Kolikokrat
mi
je
šlo
že
za
glavo
,
ne
vem
.
Toda
to
pot
sem
mislil
,
da
ne
ostane
več
na
vratu
.
Irena
je
bila
zaprta
v
pretoriju
–
sredi
Topera
,
sredi
trdnjave
.
Krog
in
krog
vojaki
,
vsepovsod
straže
in
ob
sami
prejasni
dvorjanici
,
kakor
lev
pred
stajo
ovčic
,
stric
Rustik
.
In
Rustik
ni
Azbad
.
Kamor
seže
njegova
roka
,
se
pozna
.
Vso
noč
sva
čepela
s
Spiridionom
ob
brleči
luči
v
Solunu
in
snovala
ukane
.
Pošlo
nama
je
olje
,
na
vzhodu
je
zažarel
dan
in
midva
sva
bila
še
brez
načrta
.
Pred
naju
je
stopil
Epafrodit
.
Zavit
v
črno
haljo
,
z
glavo
v
oglavnici
kakor
filozof
.
Levo
oko
je
zapičil
vame
,
z
desnim
je
ošinil
Spiridiona
.
Nič
ni
vprašal
,
vedel
pa
je
vse
.
‚
Ali
je
vredna
vajina
pamet
,
da
bi
splela
zanko
za
vrabiča
?
Sramota
!
Spiridion
,
poišči
kola
in
jadrno
v
Toper
!
Sporoči
po
Cirili
,
jasni
dvorjanici
,
naj
bo
bolna
,
dokler
ji
ne
naznaniš
:
vse
je
pripravljeno
!
Napoti
se
!
Hodi
in
izvrši
ter
čakaj
Numide
!
‘
Evnuh
se
je
prihulil
in
poizkusil
skozi
nos
ponižno
vprašanje
:
‚
Gospod
,
ko
bi
mi
denarja
–
‘
Epafrodit
se
ni
ozrl
.
S
suhim
prstom
mu
je
pokazal
proti
izhodu
.
Nato
meni
:
‚
Ali
sedaj
veš
,
kaj
je
tvoje
delo
?
‘
‚
Vem
,
gospod
!
‘
‚
Pojdi
torej
v
klet
do
blagajne
in
misli
,
da
so
zlati
bizantinci
–
suho
listje
!
‘
Epafrodit
se
je
zavil
tesneje
v
filozofski
plašč
,
se
okrenil
in
šel
.
Še
pomisliti
si
nisem
upal
,
ali
bom
izvel
ali
ne
bom
,
kar
mi
je
naročil
gospod
.
Pred
sončnim
vzhodom
sem
že
jezdil
iz
mesta
v
deželo
barbarov
.
Kjer
koli
sem
srečal
široka
pléča
,
kjer
se
je
pojavila
močna
roka
,
stasito
telo
,
povsod
sem
postal
in
nagovarjal
.
Vreča
z
bizantinci
je
plahnela
;
na
véčer
drugega
dne
sem
potrošil
zadnji
zlat
;
z
njim
sem
kupil
štiridesetega
moža
.
Segnal
sem
jih
v
gosto
šumo
in
zapalili
smo
ogenj
.
Očka
,
ti
obrazi
,
te
mišice
,
ta
pleča
!
Vsi
rojeni
gladiatorji
.
Raztrgani
,
bolj
nagi
kot
oblečeni
,
tatovi
in
razbojniki
po
poklicu
,
brez
doma
,
brez
svojcev
!
Ko
bi
nas
zagledala
kohorta
hoplitov
iz
Belizarjeve
vojske
,
na
Jupitra
,
ostrmela
bi
bila
in
bi
ne
potegnila
mečev
.
Kakor
bi
se
razpočila
zemlja
in
bi
jih
izbruhnil
Had
,
taka
je
bila
moja
četa
.
Skoraj
da
niso
znali
govoriti
.
Hripavo
so
grgrali
,
povedali
več
z
licem
,
z
očmi
,
z
groznimi
pestmi
,
z
vsem
životom
,
kakor
so
znali
povedati
z
besedo
.
Med
seboj
brez
ljubezni
,
za
sad
divje
smokve
so
se
zbili
.
Obupal
bi
bil
.
Ali
eno
jih
je
vezalo
,
zlato
in
peklensko
sovraštvo
do
Bizanca
.
Ko
sem
jim
povedal
,
da
bodo
,
če
mi
pomorejo
oteti
nesrečnemu
očetu
hčerko
,
udarili
s
tem
v
obraz
samega
Upravdo
,
da
pljunejo
na
despojno
,
so
se
stisnili
kakor
veriga
.
Plamen
maščevanja
je
zagorel
,
njegova
luč
je
použila
vse
druge
strasti
in
kleče
ob
ognju
so
mi
prisegli
na
Krista
in
vse
bogove
,
da
so
mi
pokorni
do
zadnje
kaplje
krvi
in
da
jim
segnije
jezik
,
preden
bi
kdo
bleknil
izdajalsko
besedo
.
Drugi
dan
sem
vtihotapil
v
šumo
orožje
:
nekaj
mečev
,
sekir
in
sulic
.
Pripravil
sem
jim
brašna
in
obljubil
vsem
deseti
dan
po
zmagi
na
tem
mestu
plačilo
v
zlatu
.
Nato
sem
jih
poslal
posamez
,
razkropljene
po
gozdih
za
Toper
.
Sam
sem
pred
njimi
dirjal
na
konju
v
Toper
iskat
Spiridiona
.
‚
Kako
?
‘
sem
nagovoril
skopljenca
.
Z
žarečimi
očmi
in
tresočimi
se
rokami
je
prešteval
skupiček
v
prodajalni
in
računal
dobiček
,
ki
ga
je
nagrabil
s
trgovino
!
«
»
Slepar
!
«
je
zamrmral
Radovan
.
»
Sedaj
šteje
denar
!
Vsi
skopljenci
so
sleparji
!
«
»
‚
Kako
?
‘
sem
ponovil
.
Zakaj
prvič
ni
čul
.
S
sključenimi
prsti
je
pokril
denar
in
se
naslonil
s
prsmi
na
mizico
.
‚
Jutri
jo
odpeljejo
!
Rustik
ne
odneha
!
‘
«
»
Smrdljivec
!
Ali
si
ga
po
čeljustih
?
«
»
Nisem
.
Ali
drugo
jutro
je
moral
poiskati
Cirilo
in
jo
privesti
predme
.
Podkupoval
je
v
pretoriju
tako
,
da
se
je
razjokal
zaradi
denarja
,
ko
se
je
vrnil
.
Toda
opravil
je
dobro
.
Cirila
je
prišla
iz
pretorija
z
izgovorom
,
da
gre
nakupovat
za
pot
,
in
se
prikradla
k
Spiridionu
.
‚
Kako
je
z
jasno
dvorjanico
?
Ali
odpotuje
?
‘
Sužnja
je
zaplakala
in
se
zgrudila
k
mojim
nogam
.
‚
Numida
,
oj
,
Numida
,
otmi
prejasno
,
reši
angela
!
‘
‚
Otmem
jo
!
Toda
dva
dni
ne
sme
še
z
doma
.
‘
‚
Mora
,
danes
popoldne
jo
odpeljejo
.
Pomagaj
,
tako
ti
Krista
,
pomagaj
!
Despojna
jo
uniči
!
‘
Cirila
je
ihtela
v
obupnem
,
brezsolznem
plaču
.
Iz
pordelih
oči
ni
bilo
solze
na
bledo
,
upadlo
lice
.
‚
O
,
poglej
me
!
Duša
beži
od
mene
od
same
bridkosti
.
In
jasna
gospodarica
,
morje
žalosti
,
grenke
kakor
mira
,
je
razlito
po
njenem
srcu
.
Vse
noči
sva
prebedeli
pred
ikono
Bogorodice
,
kadilo
sva
zažigali
Kristu
,
o
,
in
ni
rešitve
,
ni
pomoči
.
Numida
,
če
naju
ne
rešiš
,
ubij
naju
!
Spokoriš
se
za
greh
in
medve
poletiva
kakor
golobici
od
tod
.
‘
‚
Ne
blodi
,
sirota
!
Dva
dni
ne
sme
še
prejasna
na
pot
.
Potem
sta
oteti
,
vse
je
pripravljeno
.
‘
‚
Dva
dni
,
‘
je
ponovila
Cirila
in
se
sesedla
kakor
odsečena
bilka
na
tla
.
Tedaj
se
je
nenadoma
zasvetilo
v
Spiridionovi
glavi
.
‚
Pomoč
!
Jaz
vem
za
pomoč
!
‘
je
vzkliknil
.
Obupana
Cirila
se
je
ozrla
vanj
s
prosečimi
očmi
.
Poiskal
je
v
šatulji
drobna
zrnca
.
‚
Dvorna
skrivnost
!
Naj
použije
eno
zrno
in
zagrnil
jo
bo
spanec
kakor
omedlevica
.
Koliko
sem
zaslužil
v
Bizancu
od
dvorjanic
za
ta
čudoviti
lek
!
Omedlele
ne
bo
silil
Rustik
na
pot
.
‘
‚
Če
je
strup
–
‘
je
segla
z
drhtečimi
prsti
po
zrnih
Cirila
.
‚
Ni
–
na
Boga
,
ni
!
Ne
škoduje
!
Toda
skrivnost
je
,
da
ji
ni
bil
kos
prvi
zdravnik
same
despojne
.
Kolikokrat
sem
ukanil
dvor
s
tem
lekom
!
Koliko
sestankov
in
kako
nagrajenih
!
‘
—
Cirila
je
šla
s
čudotvornimi
zrni
,
jaz
za
njo
;
stražeč
sem
se
potikal
ob
skritih
oglih
krog
pretorija
.
Opoldne
je
obstala
lepa
dvokolnica
pred
vrati
.
Za
njo
je
prijezdila
tretjina
manipula
lahko
oboroženih
vojakov
.
Pot
me
je
polival
,
nogé
so
mi
odpovedale
v
kolenih
,
da
sem
moral
sesti
na
kamen
.
Rustik
jo
odpelje
,
sem
pomislil
!
Zrnca
niso
pomagala
.
Izgubljena
je
!
Z
dvora
je
ne
otme
nihče
več
.
Spomnil
sem
se
Ciriline
prošnje
,
naj
ju
umorim
.
Zona
me
je
spreletela
ob
misli
,
da
bi
se
dotaknil
tega
angela
.
In
vendar
ni
rešitve
!
Ko
bi
šel
ven
in
počakal
v
zasedi
!
Planil
bi
na
voz
,
sunil
voznika
in
zbežal
.
Ne
utečem
.
Vojaki
me
ujemo
.
V
grozi
so
tekli
trenutki
.
Glavo
mi
je
objela
težka
temà
,
kakor
bi
mi
jo
kdo
v
svinec
vkoval
.
Srce
se
je
stresalo
,
pred
očmi
so
kipele
meglé
.
Mine
ura
.
Iz
pretorija
pribeži
suženj
.
Za
njim
centurio
.
Kriknil
je
na
spremstvo
.
Od
strahu
in
čakanja
so
mi
oglušela
ušesa
,
da
nisem
razumel
.
Toda
videl
sem
,
da
so
vojaki
pognali
konje
,
dvokolnica
se
je
zazibala
,
odšli
so
prazni
,
brez
Irene
.
V
meni
se
je
porodila
moč
,
temà
je
izginila
izpred
oči
,
začel
sem
šepetati
molitve
.
Kmalu
se
je
vrnil
suženj
in
z
njim
zdravnik
.
Rešena
!
Spustil
sem
se
v
tek
in
hitel
k
Spiridionu
.
Gnusil
se
mi
je
ta
lakomnik
.
A
tedaj
sem
pokleknil
predenj
in
mu
poljubil
sandale
.
Od
radosti
me
je
premagal
smeh
in
solzé
so
mi
zaeno
tekle
iz
oči
.
Ne
vem
,
ali
resnično
toliko
ljubim
Epafrodita
ali
Ireno
ali
samega
sebe
,
da
sem
blaznel
od
veselja
.
Ko
bi
jo
bili
odpeljali
,
bi
bil
počakal
na
Rustika
in
ga
zabodel
.
To
je
bil
moj
sklep
.
Nato
bi
bil
planil
v
morje
in
se
pogreznil
na
dno
,
da
bi
ušel
sramoti
,
ker
je
nisem
otel
.
Zvečer
sem
šel
s
čolničkom
na
morje
in
na
samotnem
kraju
pritisnil
k
bregu
.
Poiskal
sem
domenjeni
kraj
in
glej
,
vrlih
barbarov
je
bilo
že
nad
pol
zbranih
.
Ne
da
bi
čakal
ostalih
,
sem
se
tiho
splazil
z
njimi
skozi
goščo
in
soteske
,
ki
obkrožajo
Toper
,
ter
poiskal
samoten
,
dosti
oddaljen
kraj
,
da
bi
tam
počakali
za
napad
.
Ker
sem
vedel
,
kolikšno
bo
Rustikovo
vojaško
spremstvo
,
se
nisem
nič
bal
.
Tudi
samo
s
temi
barbari
bi
si
bil
upal
nad
vojake
.
Zato
sem
šel
k
skopljencu
,
kamor
je
prihitela
tudi
Cirila
zahvaljevat
Spiridiona
.
‚
Povej
gospodarici
,
naj
prosi
strica
,
da
odpotuje
zvečer
.
V
hladu
,
naj
reče
,
je
ne
bo
napadla
omedlevica
.
‘
Popoldne
sem
zopet
odveslal
po
morju
in
šel
iskat
še
ostalih
barbarov
.
Vsi
so
prišli
.
Odvedel
sem
jih
v
skrivališče
.
‚
Vrli
borci
!
‘
sem
jih
nagovoril
.
‚
Bliža
se
ura
.
Že
ste
zaslužili
suhega
zlata
.
To
je
šele
polovica
.
Drugo
dobite
deseti
dan
.
Toda
berem
vam
z
lic
nekaj
drugega
.
Maščevanje
je
zapisano
na
vaših
mrkih
čelih
.
Da
,
maščevanje
tistemu
,
ki
vam
je
z
davkom
izpil
kri
in
vas
pognal
med
razbojnike
.
Častitljivi
razbojniki
so
tisti
,
ki
hočejo
sami
peljati
pravdo
za
kruto
krivico
.
Tudi
oče
te
deklice
,
katero
otmemo
nocoj
,
je
komaj
ubežal
despotu
.
Ker
je
imel
nekaj
denarja
,
je
stegnila
pošast
po
njem
svojo
roko
.
Toda
utekel
je
.
In
sedaj
troši
zadnji
ostanek
imetja
,
da
otme
otroka
.
Nocojšnje
delo
ni
rop
,
ni
umor
,
ni
tlaka
in
ni
suženjstvo
,
nocoj
je
sveta
noč
,
ker
bo
opravdana
krivica
!
‘
Divji
obrazi
so
se
razkremžili
,
iz
njihovih
oči
je
sršel
ogenj
,
pokazali
so
se
lačni
zobje
,
pesti
so
se
krčile
,
mišice
valovile
.
‚
Kakor
zveri
!
‘
sem
se
razveselil
in
prestrašil
.
Zbor
lačnih
levov
v
pustinji
ni
groznejši
od
te
tolpe
.
Kamor
udarijo
,
zavlada
smrt
.
Ko
se
je
zvečerilo
,
smo
se
sporedili
ob
cesti
na
levo
in
desno
.
‚
Kadar
plosknem
z
rokama
,
udarite
!
Pazite
,
da
zadene
prvi
zamah
.
Ko
pade
drugi
,
naj
že
vsakega
vojaka
obsenči
Morana
.
Voza
se
ne
dotikajte
!
Voz
je
moj
!
‘
Nihče
mi
ni
odgovoril
,
nihče
ugovarjal
.
Še
z
očmi
niso
trenili
.
Vsak
je
stisnil
svoje
orožje
in
se
prikril
za
drevje
in
grmovje
na
prežo
.
S
tem
trenutkom
se
je
pričelo
zame
trpljenje
,
kakor
ga
še
ni
bilo
.
Čim
bolj
se
je
temnilo
,
tem
bolj
se
me
je
polaščal
grozen
strah
.
Iz
njega
je
izviral
obup
.
Objelo
me
je
kakor
z
železnimi
rokami
.
Če
Irena
ne
pride
?
Če
so
barbari
nezanesljivi
?
Ko
bi
bil
kdo
celo
izdal
načrt
Rustiku
?
Za
veliko
plačo
?
Če
prefekt
podvoji
,
potroji
spremstvo
?
Zatrepetal
sem
.
Da
bi
imel
sto
rok
in
stokratno
moč
!
Odslovil
bi
bil
divje
barbare
.
Pojdite
!
Opravili
ste
!
In
če
uide
en
sam
vojak
in
poleti
nazaj
v
Toper
...
Vsa
posadka
se
dvigne
za
nami
v
divji
pogon
.
Ne
uidemo
.
Irena
je
izgubljena
.
Celo
Epafroditu
bi
utegnili
priti
na
sled
.
Zamižal
sem
od
groze
.
Bela
cesta
,
ki
se
je
sivo
vlekla
skozi
noč
,
se
je
pogrezala
pred
menoj
.
Nemirni
valovi
so
se
bočili
na
njej
.
Iz
valov
so
se
režali
grozni
razbojniški
obrazi
.
Jaz
sem
se
pogrezal
.
Po
meni
je
segala
Irena
.
Epafrodit
je
odvrgel
filozofsko
oglavnico
in
priskočil
na
pomoč
.
Iz
barbarskih
obrazov
so
se
zasvetili
krvi
žejni
zobjé
.
Črni
nohti
so
se
stegnili
po
filozofski
oglavnici
–
zažvenketalo
je
zlato
in
se
usulo
na
cesto
.
Stisnil
sem
z
dlanmi
sencà
,
kjer
je
kovalo
in
bilo
kakor
ob
naklo
.
Odprl
sem
oči
.
Kakor
v
vročici
sem
se
tresel
.
Pred
menoj
je
tekla
tiha
in
mirna
cesta
.
Udaril
sem
se
na
čelo
.
Kaj
delaš
,
Numida
!
Ne
blazni
!
Mir
,
pogum
!
Zaupaj
!
O
Kriste
,
usmili
se
angela
!
Tedaj
je
zaklopotalo
v
daljavi
.
Prihajajo
.
Ob
desni
in
levi
ceste
se
je
čulo
,
da
so
počili
sklepi
v
kolenih
.
Barbari
so
se
pripravili
na
skok
.
Kakor
bi
me
kdo
prebudil
iz
hudih
sanj
.
Na
màh
sem
bil
miren
.
Hladna
moč
mi
je
napolnila
ude
.
Strah
in
obup
sta
izginila
.
Ko
je
že
bobnela
cesta
razločno
od
udarcev
kopit
,
sem
se
celo
nasmehnil
od
radosti
,
da
izvršim
to
težko
delo
.
Barbarom
sem
v
tem
trenutku
zaupal
kakor
sam
sebi
.
Oprezno
sem
se
sklonil
izza
drevesa
.
Prvi
dve
senci
sta
se
pojavili
na
cesti
.
Za
njima
še
dve
in
štiri
in
osem
,
deset
.
Nato
šumot
koles
v
prahu
.
Z
belim
zastrta
dvokolnica
.
Potem
zopet
poskakujoče
sence
.
Z
desnico
sem
stisnil
bodalo
,
dvignil
levo
nogo
,
napel
stegno
in
z
dvignjeno
levico
čakal
,
da
udarim
po
nogi
v
znamenje
.
Prhanje
konj
se
je
čulo
.
Vojaki
so
molčali
.
Pod
podkvami
se
je
včasih
pokazala
iskra
.
Cingljanje
brzd
.
Prva
jezdeca
sta
tik
mene
–
druga
dva
–
tretji
–
peti
par
–
voz
.
—
Tlesk
!
Grmovje
je
izbruhnilo
divje
sence
,
zamahi
,
padci
,
nekaj
krikov
–
jaz
na
vozu
,
voznik
preboden
pod
kolesi
in
šlo
je
kakor
blisk
brez
besede
in
brez
klicanja
v
noč
.
«
Radovan
je
dvignil
roké
,
kakor
bi
vodil
bežeče
konje
,
in
ječal
:
»
O-o-o
,
si
jo
otel
,
o
Numida
,
o-o-o
,
Perun
je
velik
.
«
Tedaj
se
sunkoma
odmakne
zagrinjalo
v
Numidov
šotor
,
zunaj
se
razležejo
kriki
,
nastane
vrišč
,
vojak
,
ki
je
vstopil
,
krikne
:
»
Vojska
!
Bežimo
.
«
Kakor
od
gada
pičen
je
Numida
planil
in
stal
pred
šotorom
.
Radovana
je
pograbila
plahost
,
prekucnil
je
vrč
in
bežal
za
Numido
.
Tesno
se
je
stisnil
obenj
in
z
razprtimi
usti
,
s
težkim
jezikom
golčal
:
»
Huni
–
Varhuni
–
Tunjuš
–
bežimo
!
«
Proti
severu
je
rdelo
nebo
v
krvavi
luči
.
»
Sela
gorijo
!
«
javi
straža
.
»
Begunec
se
je
pripodil
po
cesti
!
Sloveni
moré
in
požigajo
.
Na
beg
!
«
»
Bežimo
,
bežimo
!
«
je
kričalo
vse
.
Polovili
so
konje
,
pripenjali
jermenje
in
se
obrnili
po
cesti
nazaj
.
»
Zaprezite
!
«
je
zagrmel
Numida
.
Štirje
hlapci
so
prignali
konje
in
hiteli
z
zaponami
.
»
Kako
?
«
je
vprašal
Numida
sužnja
ob
vozu
.
»
Popila
je
nekaj
kapljic
margaranovega
soka
in
čašico
vina
.
Sedaj
spi
!
«
»
Čuvaj
jo
skrbno
!
Na
voz
!
Ne
ve
se
,
kakšne
skrivnosti
so
s
to
deklico
–
«
je
mrmral
zase
.
Na
severu
se
je
širil
krvavi
pas
požiga
.
Po
cesti
so
hiteli
begunci
na
neosedlanih
konjih
.
Numidovo
spremstvo
je
komaj
krotilo
konje
.
Iz
gozdov
so
doneli
zdvojeni
klici
,
goved
je
mukala
,
vse
je
bežalo
.
Celo
ptice
so
zateglo
kričeč
frfotale
zbegane
ih
zdramljene
proti
jugu
nad
glavámi
bežečih
.
Numida
je
potegnil
Radovana
za
laket
in
ga
vlekel
v
šotor
,
ki
ga
niso
utegnili
razdreti
.
»
Radovan
,
ti
se
vrneš
!
«
»
Vrnem
?
Ne
,
Numida
!
Zbežim
s
teboj
.
K
Epafroditu
zbežim
.
«
»
Ne
smeš
!
Ti
moraš
do
Iztoka
!
Izroči
mu
pismo
!
Čuvaj
ga
kakor
glavo
!
Moji
spremljevalci
ne
smejo
zvedeti
,
da
sem
prijatelj
Slovenov
!
Torej
–
moram
bežati
!
Ti
pa
nazaj
!
«
Radovan
je
mencàl
in
se
obotavljal
.
Preden
pa
je
mogel
izgovoriti
,
mu
je
vtaknil
Numida
Iztokovo
pismo
v
nedro
in
mu
zagrozil
:
»
Starče
,
slušaj
,
če
ti
je
življenje
milo
!
«
Godec
se
je
komaj
dobro
zavedel
,
ko
je
stal
sam
sredi
šotora
,
Numida
je
pa
odvihral
za
bežečim
vozom
proti
jugu
.
Iz
ožganih
hlodov
se
je
kadil
siv
,
smrdeč
dim.
Krog
in
krog
opustošenje
.
Celo
v
stepo
so
segali
osmojeni
klini
trave
,
ki
jo
je
vžgal
požar
.
Tu
in
tam
je
še
tlela
ruša
,
včasih
se
je
posvetilo
v
grmu
,
dim
se
je
visoko
dvignil
.
Na
holmu
so
krakali
vrani
.
Jastrebi
na
Hemu
so
zaduhali
vonj
po
osmojenem
mesu
.
V
jatah
so
priveslali
in
krožili
nad
bojiščem
.
Dolga
in
široka
proga
po
severni
Meziji
je
bila
samo
brezmejno
razdejanje
.
Nobena
koča
ni
več
stala
,
vse
staje
so
bile
prazne
,
polja
pohojena
in
pomendrana
;
celi
gozdovi
izpaljeni
.
Strašno
je
gospodarila
vojska
Slovenov
.
Na
stotine
ujetnikov
je
ždelo
v
brezupu
in
se
poslavljalo
z
grenkostjo
v
srcu
,
s
prekletstvom
na
suhih
ustnicah
od
požganih
domov
.
Kakor
tovori
so
ležali
povezani
v
gostih
gručah
pod
milim
nebom
in
čakali
usode
.
Meč
Slovenov
je
pisal
,
pomočen
v
kri
,
vsepovsod
,
kamor
je
zasegel
,
z
divjo
slastjo
grozno
besedo
:
Maščevanje
!
Za
kosti
očetov
,
za
srca
sinov
in
bratov
,
zob
za
zob
,
glavo
za
glavo
.
Dan
plačila
!
Iztok
je
ležal
sam
,
daleč
od
tolpe
,
vrh
griča
.
Ob
njem
šlem
,
razveznjeni
oklep
in
neokrvavljeni
meč
.
Roké
pod
glavo
,
oči
zaprte
,
uho
gluho
za
divji
raj
pobesnele
tolpe
,
ki
je
v
omotici
zmage
uživala
s
slastjo
razbesnele
narave
zaseženi
plen
.
Iztok
ni
užival
.
Maščeval
se
je
za
kosti
padlih
Svaruničev
,
bratov
.
Toda
tako
maščevanje
mu
je
mrzelo
.
To
ni
bila
vojska
,
to
ni
bil
boj
,
to
je
bil
rop
,
naval
,
mendranje
,
klanje
zverine
,
požig
,
pohod
krvi
žejnih
panterjev
.
Njegove
misli
so
bile
visoko
nad
krvavim
plamenom
,
njegov
smoter
je
bil
daleč
prek
ožganih
grobelj
,
njegov
meč
ni
zamahnil
,
odkar
so
se
spopadli
Sloveni
in
Huni
.
Tolpa
je
na
pol
trudna
,
na
pol
pijana
goltala
zmago
s
požirki
pobesnele
strasti
,
on
je
stradal
vrh
griča
,
njegovo
dušo
je
žejalo
,
njegova
roka
je
bila
trudna
od
brezdelja
.
Na
dnu
srca
je
začutil
iskreno
žalost
,
da
je
razvaljen
Hilbudijev
ostrog
,
da
trohni
on
,
tako
vrl
vojak
,
v
soteski
blizu
gradišča
.
Da
je
živ
!
Da
niso
razgnane
njegove
kohorte
!
Da
bi
vsaj
prišel
kdo
drug
in
se
ugnezdil
za
Donavo
!
Azbad
!
O
!
Da
bi
srečal
vsaj
Tunjuša
!
Tedaj
bi
se
skrhal
njegov
meč
,
njegova
roka
bi
ne
bila
trudna
od
brezdelja
.
In
če
bi
padel
on
,
zadnji
Svarunič
,
kaj
za
to
.
Padel
bi
junak
,
zadet
od
junaka
.
Iztokovo
srce
je
zahrepenelo
čez
Hem
.
Zazdelo
se
mu
je
,
kakor
da
ga
kliče
usoda
,
bogovi
,
in
mu
kaže
proti
jugu
.
Po
licu
se
mu
je
razlil
dvom
.
Usoda
?
Bogovi
?
Ne
usoda
in
ne
bogovi
,
nihčè
me
ne
kliče
.
Kliče
me
ljubezen
do
naroda
in
do
Irene
.
In
za
glasom
te
ljubezni
pojdem
.
Pojdem
!
Takoj
do
nje
.
Če
bi
moral
do
Aten
,
če
bi
potoval
vso
zimo
,
dobiti
jo
moram
.
Z
njo
in
z
njenim
ognjem
se
vrnem
.
In
potem
?
Z
vojsko
na
jug
,
ker
me
kliče
ljubezen
.
Iztok
je
odločno
potegnil
roke
izpod
glave
,
sédel
,
vstal
in
se
ozrl
na
bojišče
in
pogorišče
.
»
Dovolj
!
«
Na
njegovem
obrazu
se
je
začrtala
sled
studa
in
gneva
.
»
Dovolj
klanja
!
Maščevali
ste
se
.
Sedaj
hočem
boja
.
Boja
,
da
se
prestraši
Upravda
,
ko
zve
,
kako
je
Orion
pogazil
legije
hoplitov
.
«
Takoj
je
segel
po
oklepu
in
si
ga
trdno
pripel
okrog
prsi
in
nategnil
jermenje
ob
ledjih
.
Opasal
je
meč
,
si
poveznil
šlem
in
se
naravnal
k
tolpi
.
»
Zapodim
jih
domov
!
Jesen
se
bliža
.
Pozimi
jih
vojaki
Sloveni
zvadijo
v
orožju
,
jaz
pa
poiščem
Ireno
.
In
ko
se
vrnem
,
udarimo
!
«
Prav
ko
se
je
bližal
Iztok
vojski
Slovenov
,
je
zapazil
,
da
se
je
dvignilo
v
ležišču
veliko
veselje
.
Tolpa
je
bučala
in
se
gnetla
krog
jezdeca
,
ki
je
krenil
proti
oboroženim
četam
,
kjer
je
taboril
Rado
.
Kdo
bi
utegnil
biti
?
Iztok
se
je
oprl
na
težki
meč
in
motril
jezdeca
sredi
množice
.
Kakor
bi
bil
Hun
?
In
vendar
ni
.
Drugače
bi
bila
drhal
sprejela
Huna
.
Iz
srede
gomezečih
vojnikov
se
je
razleglo
:
»
Plunk
,
plunk
,
plink
,
plunk
!
«
Star
,
a
močan
glas
je
zapel
.
Vojščaki
so
udarili
v
bojno
pesem
.
»
Radovan
!
«
je
izpregovoril
Iztok
glasno
in
veselo
.
»
Od
kod
ga
je
prineslo
!
Prazen
se
vrača
!
No
,
njegovi
obeti
in
njegove
prisege
,
vse
govorjeno
v
burjo
!
«
Ob
tem
se
je
domislil
Ljubinice
.
Prevzela
ga
je
žalost
.
Koliko
slov
je
razgnal
v
déžel
.
In
vsi
so
se
vrnili
prazni
.
In
prazen
se
vrača
Radovan
.
»
O
,
ne
samo
Upravda
,
tudi
Tunjuš
mora
pomniti
rod
Svarunov
!
Prekletstvo
tebi
in
grozno
maščevanje
za
sestro
!
«
Hitro
se
je
spustil
z
griča
proti
vojščakom
.
Ko
ga
je
zagledal
Radovan
,
so
utihnile
strune
,
pesem
mu
je
sredi
besede
umrla
.
Dvignil
je
plunko
visoko
nad
glavo
in
kričal
:
»
Iztoče
,
Iztoče
!
Dobil
sem
jo
!
Na
bogove
,
pokloni
se
kakor
pred
Upravdo
!
«
Pognal
je
konja
skozi
gnečo
proti
Svaruniču
.
Iztok
ga
je
počakal
.
Gorko
mu
je
zaplalo
po
žilah
.
»
Razjahaj
,
starče
,
in
govori
!
Kje
je
?
Zakaj
je
ne
vedeš
s
seboj
?
«
»
Zakaj
je
ne
vedem
s
seboj
?
Meniš
,
da
je
taka
deklica
kužek
,
ki
teče
za
konjem
?
In
še
kužek
bi
iztegnil
jezik
in
polegel
v
travo
.
Tako
smo
jezdili
.
Na
Morano
!
«
Nato
se
je
okrenil
godec
do
vojščakov
in
se
razsrdil
.
»
Pomagajte
mi
iz
sedla
!
Zijala
!
Pijanci
!
Lahko
se
kleščite
,
ko
se
pasete
kakor
mlada
praseta
.
Jaz
pa
trpim
za
vas
žejo
in
lakoto
!
«
Četa
vojnikov
je
s
smehom
priskočila
in
ga
dvignila
s
konja
.
»
Počasi
!
«
je
vpil
poveljevaje
.
»
Zakaj
ujahal
sem
si
nogé
,
da
so
lesene
kot
kobila
pod
brvjo
sredi
potoka
!
«
Iztok
je
takoj
velel
,
naj
pripravijo
za
Radovana
jedi
in
medice
.
»
Nimaš
vina
?
«
ga
je
pogledal
mrko
godec
preko
rame
.
»
Nimam
!
«
»
Pa
medice
!
Večkrat
me
je
že
črvičilo
po
njej
.
Toda
če
nimaš
,
nimaš
!
«
Radovan
je
stopal
trudno
se
zibaje
ob
Iztoku
proti
taborišču
,
kjer
je
bilo
jedro
vojske
,
Iztokovi
oklopniki
.
Vsi
so
ga
bučno
pozdravili
.
Ko
se
je
približal
Rado
,
se
je
godec
preplašil
.
Iztok
pa
mu
je
vzkliknil
:
»
Dobil
jo
je
!
«
Rado
je
zgrabil
starca
za
roko
in
ga
stiskal
,
kakor
bi
mu
v
rokah
iskal
Ljubinice
,
da
