“je
rekel
Godović
,
ki
je
poznal
Kristjanovo
bojevitost
in
njegovo
zaupanje
v
nepremagljivost
ljubljanskih
utrdeb
.
Kristjan
je
zmignil
z
ramami
in
je
rekel
čez
nekaj
časa
:
„
Kaj
mislite
vi
o
tem
?
“
„
Glavna
stvar
šele
pride
,
sedaj
smo
mi
na
redu
,
“
je
rekel
Hrvat
.
Nato
sta
oba
molče
gledala
proti
jugu
.
Bilo
je
vse
mirno
.
Ko
so
francoske
čete
prihajale
v
mesto
,
je
bilo
po
ulicah
mirno
in
prazno
.
Meščani
so
se
poskrili
v
svoje
hiše
in
so
pri
oknih
gledali
,
kako
prihaja
v
mesto
četa
za
četo
;
bali
so
se
le
krogel
,
ki
so
jih
grajski
topovi
streljali
na
ulice
,
kjer
so
se
pokazali
francoski
vojaki
,
in
ki
so
pri
tem
rušile
tudi
strehe
mestnih
hiš
.
Francozi
so
zasedli
prazne
vojašnice
in
se
utaborili
po
hišah
in
na
ulicah
.
Po
mestu
je
pel
boben
,
birič
,
obdan
od
francoskih
vojakov
,
je
bral
opomin
meščanom
,
da
naj
ostanejo
popolnoma
mirni
in
naj
postrežejo
vojakom
z
vsem
,
kar
bodo
zahtevali
;
vsak
najmanjši
upor
se
kaznuje
s
smrtjo
.
Meščani
,
ki
so
poslušali
ta
opomin
,
so
razumeli
dobro
,
kaj
pomeni
.
Umaknili
so
se
v
svoje
hiše
in
v
stanovanja
in
so
stregli
vojakom
,
ki
so
se
nastanili
pri
njih
.
Vojaki
so
bili
utrujeni
in
izmučeni
.
Poznalo
se
jim
je
na
obrazih
in
na
obleki
,
da
so
prišli
od
daleč
,
ne
da
bi
se
odpočili
.
Dobro
so
se
zavedali
,
da
so
zmagovalci
in
da
imajo
pravico
,
zahtevati
,
kar
hočejo
.
Videlo
se
je
,
da
so
navajeni
hoditi
po
tujih
mestih
.
Gospodarili
so
po
svoje
in
dajali
ukaze
z
rokami
,
ker
meščani
niso
mogli
razumeti
tujega
jezika
.
Bili
so
potrebni
počitka
in
so
počivali
mirno
in
zadovoljno
,
kakor
da
niso
njim
namenjeni
streli
,
ki
pokajo
na
Gradu
.
Francoski
poveljnik
Macdonald
je
poklical
ljubljanske
mestne
očete
na
sejo
v
mestno
hišo
ter
jim
naznanil
,
da
je
naložil
mestu
in
deželi
poltretji
milijon
frankov
vojnega
davka
.
Mestni
očetje
so
poveljniku
dokazovali
,
da
je
nemogoče
,
plačati
tako
svoto
,
ker
je
mesto
brez
denarja
;
guverner
grof
Brandis
je
bil
z
vsemi
uradniki
in
z
blagajno
odšel
iz
mesta
;
bogati
meščani
so
pobegnili
;
v
mestu
je
ostalo
le
nepremožno
meščanstvo
.
Francoski
poveljnik
je
mirno
poslušal
izgovore
mestnih
očetov
,
toda
na
koncu
je
naznanil
,
da
je
dolžnost
zmagovalca
,
ukazovati
in
ne
poslušati
.
Zato
ni
pripoznal
izgovorov
,
ampak
je
ponovil
svojo
zahtevo
in
opomnil
mestne
očete
,
da
morajo
francoska
povelja
izvršiti
oni
,
ki
so
za
to
določeni
.
S
težko
skrbjo
v
srcu
so
se
vrnili
mestni
svetovalci
s
seje
domov
.
Po
mestu
je
nastala
velika
draginja
in
pomanjkanje
.
Drugi
dan
je
bila
binkoštna
nedelja
.
Mesto
je
bilo
podobno
vojnemu
taborišču
.
Vojaki
in
meščani
so
s
strahom
čakali
bližnjih
dogodkov
,
kajti
Grad
se
ni
hotel
vdati
in
vsak
trenutek
je
bilo
pričakovati
napada
od
one
avstrijske
vojske
,
ki
se
je
zato
umaknila
na
Dolenjsko
,
da
bi
se
tam
združila
in
potem
napadla
sovražnike
v
mestu
.
Dva
dni
se
ni
zgodilo
na
Gradu
nič
posebnega
.
Vsa
grajska
posadka
je
bila
stalno
pripravljena
na
napad
,
toda
sovražnik
ni
hotel
napasti
trdnjave
.
Poleg
tega
je
straža
na
stolpu
vedno
opazovala
Golovec
in
cesto
na
dolenjski
strani
,
od
koder
je
imela
priti
avstrijska
vojska
,
da
bi
nenadoma
napadla
sovražnika
ter
ga
pregnala
iz
domačega
mesta
.
Toda
vojske
,
ki
je
bila
odšla
na
vzhod
,
ni
bilo
več
nazaj
.
Tudi
o
črni
vojski
ni
bilo
sledu
.
V
tej
negotovosti
sta
prešla
dva
dneva
.
Nekolikokrat
je
med
tem
že
zagrmel
top
na
Gradu
in
krogla
je
letela
v
mesto
,
če
so
se
kje
pokazali
sovražniki
.
Hoteli
so
s
tem
dati
znamenje
,
da
so
pripravljeni
na
napad
in
da
se
ne
mislijo
podati
.
Iz
mesta
se
je
čulo
le
temno
šumenje
in
ropotanje
po
notranjih
ulicah
,
ki
so
bile
varne
grajskih
krogel
.
V
cerkvah
so
meščani
praznovali
praznike
,
iz
cerkvenih
stolpov
so
se
oglašali
znani
glasovi
ljubljanskih
zvonov
.
Med
tem
so
se
še
vršila
pogajanja
.
Francozi
so
trdno
upali
,
da
se
Grad
ne
bo
branil
,
ker
je
mesto
v
njihovih
rokah
in
skoraj
vsa
dežela
že
zasedena
;
obramba
Gradu
bi
torej
bila
brez
pomena
,
ker
bi
se
moral
prej
ali
slej
vdati
;
pogoji
pa
bi
bili
pozneje
mnogi
težji
nego
sedaj
.
Tako
je
govoril
francoski
oficir
iz
oči
v
oči
staremu
junaku
Moitellu
.
Poudarjal
je
tudi
željo
meščanstva
,
da
se
brez
potrebe
ne
škoduje
mestu
in
da
je
mnenje
vseh
,
ki
so
spoznali
položaj
,
táko
,
da
je
škoda
,
se
spuščati
v
boj
,
ker
bi
bil
njega
konec
zelo
negotov
,
zahteval
bi
mnogo
žrtev
in
po
nedolžnem
bi
trpele
tudi
meščanske
družine
,
ki
si
žele
miru
.
„
Boja
je
bilo
dovolj
,
”
je
govoril
Francoz
s
prijaznim
glasom
,
kakor
da
mu
je
žal
onih
neštetih
človeških
žrtev
in
drugih
nesreč
,
ki
jih
je
provzročila
vojna
,
„
dovolj
je
bilo
prelivanja
krvi
;
na
kateri
strani
je
zmaga
,
to
danes
skoraj
ni
več
dvomljivo
,
odločila
bo
pa
glavna
bitka
in
ljubljanski
Grad
ne
bo
imel
nikakega
vpliva
na
končni
izid
.
“
Take
besede
so
motile
starega
poveljnika
.
Kljub
temu
je
hotel
rešiti
svojo
slavo
.
„
Ako
nima
obramba
Gradu
sedaj
nikakega
pomena
za
izid
vojne
,
ima
svoj
pomen
za
nas
in
to
mi
da
dovolj
vzroka
,
da
ga
branim
,
kakor
dosedaj
,
ter
me
upravičuje
k
vsem
dejanjem
brez
ozira
na
to
,
kako
sodi
o
tem
meščanstvo
.
Meščani
so
gospodarji
v
mestu
,
mi
pa
smo
gospodarji
na
Gradu
;
njih
dolžnost
je
,
poslušati
ukaze
onih
,
ki
vladajo
v
mestu
,
naša
dolžnost
pa
je
,
se
braniti
do
zadnjega
,
kakor
se
spodobi
vojakom
.
“
Tako
je
odgovoril
stari
junak
na
prijazne
besede
francoskega
parlamentarja
.
Zagotavljal
ga
je
,
da
mu
je
zelo
žal
,
če
pri
tem
po
nedolžnem
trpi
meščanstvo
,
toda
za
sentimentalnost
ni
mogoče
prodati
junaštva
.
Francozi
so
ponudili
grajski
posadki
zelo
ugodne
pogoje
:
časten
odhod
z
Gradu
v
priznanje
junaške
brambe
;
toda
tudi
to
ni
preslepilo
starega
poveljnika
.
„
Ako
se
trdnjava
poda
,
“
je
odgovoril
,
„
ni
noben
odhod
časten
;
to
je
znana
stvar
,
priznanje
junaštva
pa
nima
vrednosti
,
če
se
to
junaštvo
ni
dokazalo
v
dejanju
.
“
Tako
so
se
vršila
pogajanja
dva
dni
brez
uspehov
in
na
obeh
straneh
so
bili
vedno
pripravljeni
na
napad
.
Na
večer
drugega
dne
je
povabil
Moitelle
vse
častnike
k
sebi
na
posvetovanje
.
Kristjan
je
prišel
v
dvorano
skupno
z
Godovićem
,
ki
mu
je
bil
v
zadnjem
času
postal
najboljši
prijatelj
.
Ugajal
mu
je
ta
Hrvat
ne
le
s
svojo
veliko
postavo
,
ampak
tudi
s
svojo
odločnostjo
,
ki
jo
je
pokazal
ob
vsaki
priliki
.
Njemu
so
bili
podobni
vsi
njegovi
ljudje
.
Bili
so
to
pristni
sinovi
vojne
granice
,
ki
so
si
v
boju
neradi
dali
zapovedovati
in
ki
jih
je
bito
pogostoma
težko
zadržati
,
da
niso
navalili
na
sovražnika
,
ako
se
jim
je
naenkrat
zbudila
želja
po
boju
.
Godovića
so
ljubili
vsi
kakor
svojega
tovariša
in
le
njega
so
priznavali
za
svojega
poveljnika
.
Godović
je
bil
molčeč
človek
,
ki
je
malo
govoril
;
njegove
misli
je
mogel
vsakdo
čitati
z
njegovega
temnega
obraza
.
Kristjanu
so
taki
čisti
vojaki
zelo
ugajali
,
zato
si
je
poiskal
v
teh
dneh
njegove
družbe
;
dasi
sta
o
dogodkih
zadnjih
dni
govorila
malo
,
je
vendar
spoznal
,
da
Godović
v
marsičem
misli
enako
,
kakor
on
sam
.
Ni
dokazoval
napak
,
ki
so
se
godile
pri
avstrijski
vojski
,
ampak
je
rad
govoril
o
tem
,
kako
bi
bilo
,
ko
bi
bili
vojsko
razdelili
na
drug
način
.
Svoje
mnenje
je
vedno
okrepil
s
tem
,
da
se
je
udaril
na
prsi
in
rekel
:
Boga
mi
!
Po
poti
sta
govorila
o
položaju
Gradu
in
o
pogajanjih
.
Bila
sta
oba
enega
mnenja
,
da
se
ne
sme
vdati
trdnjava
,
ki
se
lahko
brani
še
cele
tedne
in
more
mnogo
škodovati
sovražniku
;
pred
vsem
pa
bi
jo
bilo
treba
braniti
za
to
,
ker
se
lahko
vsak
dan
prikaže
zbrana
avstrijska
vojska
in
bi
bilo
mogoče
,
od
dveh
strani
napasti
sovražnika
.
„
Vem
,
da
mnogi
tako
mislijo
,
“
je
rekel
Godović
,
„
a
zdi
se
mi
...
“
In
je
mahnil
z
roko
.
Bila
sta
že
na
hodniku
in
Godović
ni
hotel
govoriti
dalje
,
ker
so
stali
tam
že
častniki
.
Kristjanu
se
je
zdelo
,
da
je
razumel
njegove
besede
.
Grajska
dvorana
je
imela
v
tem
trenotku
na
sebi
nekaj
veličastnega
.
Temno-resno
so
gledale
s
sten
podobe
starih
junakov
,
ki
so
si
bili
pridobili
slavo
na
bojnem
polju
.
Poleg
poveljnika
Moitella
je
sedel
Flebevre
in
ob
njem
je
Kristjan
zapazil
Don
Piera
.
„
Kako
je
prišel
sem
?
“
se
je
vprašal
nehote
„
kaj
je
njemu
do
posvetovanja
?
“
Toda
Moitelle
je
že
govoril
.
Njegov
obraz
je
bil
bled
,
pogled
neodločen
,
glas
se
je
tresel
.
Kristjanu
se
je
zdelo
,
da
to
ni
več
oni
stari
,
častitljivi
poveljnik
,
kateremu
je
prisegel
pred
nekaj
dnevi
svojo
zvestobo
in
pokorščino
;
tako
se
je
izpremenil
stari
junak
v
teh
težkih
dnevih
.
„
Najprej
vam
moram
naznaniti
žalostno
vest
,
“
je
govoril
Moitelle
,
„
da
so
naši
tovariši
,
ki
so
branili
trdnjave
na
Predilu
in
Malbourgetu
,
padli
v
boju
za
domovino
in
da
je
s
tem
sovražniku
odprta
pot
v
notranje
dežele
.
Padli
so
vsi
,
kakor
jim
je
velel
ukaz
,
ne
da
bi
bili
mogli
zadržati
sovražnika
...
Zavedam
se
svoje
velike
,
svete
dolžnosti
,
ki
jo
imam
kot
poveljnik
te
trdnjave
;
poznam
tudi
vašo
odločnost
in
hrabrost
;
vemo
vsi
,
kaj
od
nas
zahteva
naša
čast
in
ponos
.
Toda
kakor
smo
mogli
prej
veliko
važnost
pripoznavati
obrambi
izročene
nam
trdnjave
,
tako
je
bojna
sreča
to
važnost
izpremenila
...
In
ko
bi
mi
vsi
,
ki
se
zavedamo
svoje
dolžnosti
,
položili
svoje
življenje
na
oltar
domovine
,
ne
moremo
izpremeniti
tega
,
kar
se
je
zgodilo
.
Po
višji
volji
je
bilo
usojeno
,
da
je
sovražnikova
sila
premagala
staro
avstrijsko
hrabrost
in
je
našla
pot
,
ki
je
mi
nismo
mogli
zabraniti
z
lastnimi
telesi
.
Vemo
,
kaj
nam
veleva
naša
vojaška
čast
,
in
v
popolni
zavesti
gremo
ono
pot
,
ki
jo
moramo
iti
,
kajti
zavedamo
se
,
da
smo
storili
svojo
dolžnost
.
Stali
smo
do
zadnjega
v
bran
domovine
kot
zvesta
četa
našega
cesarja
.
“
Tišina
je
vladala
po
poltemni
dvorani
,
nihče
se
ni
zganil
;
globoko
jih
je
pretresla
novica
,
s
katero
je
začel
poveljnik
svoj
govor
.
Pri
zadnjih
besedah
pa
je
postal
nemir
.
Moitelle
je
nadaljeval
:
„
Ne
moremo
se
ozirati
na
željo
meščanstva
,
ki
se
boji
za
svoje
imetje
in
za
hiše
domačega
mesta
.
Mesto
,
v
katerem
je
sovražnik
,
je
za
nas
sovražno
mesto
in
do
njega
ne
moremo
imeti
ozirov
.
Naša
gorenjska
vojska
se
je
morala
umakniti
pred
sovražnikom
;
oddelki
na
vzhodu
so
odšli
preko
Save
na
pomoč
severni
vojski
.
Tako
smo
sedaj
osamljeni
in
ne
moremo
braniti
sovražniku
,
da
posede
vso
deželo
.
Dasi
se
vojak
ne
more
ozirati
na
meščanske
želje
,
pa
ipak
ne
moremo
brezsrčno
razrušiti
mesta
pod
seboj
;
žrtve
bi
bile
velike
,
uspeh
majhen
.
Zato
smo
presodili
vsa
svoja
dejanja
po
treznosti
in
previdnosti
in
se
nismo
poslužili
z
zadnjimi
sredstvi
,
kajti
tudi
skrajna
naša
obramba
v
tej
vojni
ne
bo
odločilna
in
morda
bi
bila
sploh
brezpomembna
.
“
Med
častniki
se
je
čulo
godrnjanje
.
„
Sklenili
smo
zato
,
kakor
se
je
nam
zdelo
primerno
,
in
smo
pristali
na
pogajanja
.
“
Poveljnik
je
pogledal
z
nemirnimi
očmi
častnike
in
ko
je
hotel
dalje
govoriti
,
ni
našel
besedi
.
Zato
je
vstal
poleg
njega
Flebevre
in
je
začel
govoriti
v
kratkih
,
nerazločnih
stavkih
:
„
Naš
boj
bi
bil
časten
,
tudi
naš
odhod
bo
časten
.
Verujemo
v
hrabrost
in
zvestobo
našega
moštva
,
toda
ne
kaže
jih
žrtvovati
zaman
.
“
Vzkliki
so
motili
te
besede
.
Flebevre
se
ni
dal
motiti
,
ampak
je
mirno
govoril
dalje
:
„
Zaupamo
razsodnosti
našega
poveljnika
in
vemo
,
da
nas
vodi
varno
njegova
roka
v
boju
in
v
miru
.
Njegovim
sklepom
se
pridružimo
vsi
,
ker
vemo
ceniti
prav
tako
v
teh
časih
njegovo
sivo
,
izkušeno
modrost
in
premišljeno
mirnost
,
kakor
smo
ob
boju
znali
ceniti
njegovo
odločnost
in
bojevitost
.
“
Častniki
so
z
radovednostjo
čakali
konca
.
Toda
tudi
Flebevre
še
ni
jasno
povedal
,
kaj
se
je
sklenilo
.
Nato
je
vstal
adjutant
,
ki
je
stal
poleg
Moitella
,
in
je
začel
čitati
pogodbo
,
ki
jo
je
podpisal
grajski
poveljnik
.
Za
svoboden
odhod
grajske
posadke
je
poveljnik
pustil
trdnjavo
sovražnikom
.
Nihče
ni
motil
adjutanta
,
ko
je
čital
.
Le
par
sabel
je
nemirno
zarožljalo
.
Nato
so
se
začeli
častniki
razhajati
.
Kristjan
je
sledil
svojega
tovariša
,
ki
je
hitro
odhajal
.
Obhajala
so
ga
zelo
različna
čuvstva
,
toda
ni
mogel
najti
besede
,
ki
bi
jo
rekel
Godoviću
.
Godović
je
šel
po
stopnicah
,
kakor
da
ga
je
sram
,
pogledati
Kristjanu
v
oči
.
Temna
rdečica
mu
je
zalivala
obraz
.
„
Boga
mi
,
to
ni
posvetovanje
,
to
je
konec
,
“
je
rekel
,
kakor
da
se
je
šele
zdaj
zavedel
,
kaj
se
je
zgodilo
.
„
Kdo
pa
naj
bo
porok
za
moštvo
?
Da
ste
zdravi
,
“
je
pridejal
naenkrat
in
stisnil
roko
Kristjanu
,
„
pri
odhodu
na
svidenje
!
"
Čuden
je
bil
njegov
glas
.
Odšel
je
,
ne
da
bi
se
ozrl
.
Kristjan
je
gledal
za
njim
in
zdelo
se
mu
je
,
da
Godović
v
tem
trenutku
ni
mogel
ostati
v
njegovi
družbi
.
Začutil
je
,
da
je
tu
sam
brez
tovarišev
,
brez
prijateljev
.
Ni
mu
ostalo
skrito
,
da
so
sprejeli
častniki
pogodbo
o
podaji
gradu
z
zelo
različnimi
čuvstvi
.
Toda
kje
so
tisti
,
ki
so
enih
misli
s
poveljnikom
Moitellom
,
in
oni
,
ki
mislijo
drugače
?
Zakaj
ni
nihče
izpregovoril
besede
?
Kaj
jih
je
tako
omamilo
,
da
so
molče
sprejeli
,
kar
je
sklenil
poveljnik
?
„
Poslušnost
,
zvestoba
,
pokorščina
,
“
je
odgovoril
sam
sebi
,
ko
se
je
spomnil
besed
,
ki
je
nanje
prisegal
pred
nekaj
dnevi
.
„
Dokler
bodo
branili
domovino
,
“
je
pridejal
in
se
je
spomnil
,
da
je
tudi
pri
prisegi
mislil
tako
.
Na
grajskem
dvorišču
je
pel
boben
in
je
klical
skupaj
vojake
;
poveljnikov
adjutant
je
hotel
vojakom
naznaniti
,
da
se
je
Grad
vdal
in
da
imajo
jutri
skupno
s
častniki
prost
odhod
.
„
Grad
se
je
vdal
,
“
je
ponavljal
Kristjan
sam
pri
sebi
,
„
tako
bo
nekoč
pisala
zgodovina
:
Grad
se
je
vdal
.
Poveljnik
,
častniki
,
vojaki
,
vsi
so
se
vdali
.
Nihče
ni
prigovarjal
.
“
Dolgo
časa
ni
vedel
,
kam
naj
se
obrne
.
Nazadnje
se
je
spomnil
,
da
mora
govoriti
z
Don
Pierom
,
in
je
odšel
nazaj
v
grad
.
Na
prvih
stopnicah
je
obstal
in
je
gledal
skozi
okno
na
dvorišče
,
kjer
so
stali
vojaki
,
ki
so
poslušali
povelja
svojih
narednikov
.
„
Ali
jih
uče
,
kako
naj
bodo
pokorni
?
“
je
pomislil
Kristjan
,
„
ali
jim
bero
pogodbo
?
“
Stali
so
tako
mirno
,
kakor
prej
častniki
v
dvorani
.
Nihče
iz
njih
se
ni
zganil
,
nobeden
ni
izpregovoril
besede
.
Slonel
je
dolgo
na
oknu
in
mislil
na
one
častnike
,
ki
jih
je
pred
nekaj
dnevi
videl
v
kavarni
in
jih
preziral
zato
,
ker
so
se
vdali
in
zapustili
svoje
okope
.
„
Danes
sem
jaz
,
kar
so
bili
oni
,
in
mi
vsi
smo
,
kakor
oni
.
Nam
vsem
je
enako
usojeno
.
In
ko
bi
mi
vsi
dali
svoje
življenje
,
ne
moremo
izpremeniti
tega
,
kar
se
je
zgodilo
.
“
„
Ravno
prav
,
da
sem
vas
našel
,
“
je
rekel
Don
Pier
Kristjanu
,
ko
sta
sedela
v
mračni
grajski
sobi
.
„
Kako
ste
se
počutili
v
vojaški
suknji
?
“
„
Zelo
dobro
,
“
je
odgovoril
Kristjan
,
„
čutil
sem
se
v
svojem
stanu
;
sedaj
sem
prepričan
,
da
je
to
moj
poklic
v
življenju
.
“
Pri
tem
je
Kristjan
gledal
pred
seboj
mračno
lice
svojega
prijatelja
;
z
vso
silo
so
se
mu
ponovile
sedaj
vse
one
misli
in
sumnje
,
ki
so
se
same
po
sebi
zbujale
v
njem
.
„
Ali
je
špijon
,
ali
izdajalec
,
“
je
pomislil
,
„
kako
je
prišel
na
Grad
in
kaj
hoče
tu
gori
?
“
„
Škoda
,
da
ste
imeli
tako
malo
časa
za
svoje
delo
in
da
niste
imeli
prilike
,
izkazati
svoje
sile
v
polni
meri
.
Kaj
pravite
k
podaji
?
“
„
Meni
pri
tem
ne
gre
beseda
.
Vojak
,
ki
je
prisegel
na
pokorščino
in
poslušnost
,
nima
pravice
,
prigovarjati
,
dasi
srce
samo
prigovarja
;
zdi
se
mi
,
da
bi
se
mogel
grad
še
dolgo
braniti
in
da
bi
bila
naša
dolžnost
,
ga
braniti
.
Sicer
ste
videli
,
da
nas
niso
vprašali
,
kako
mislimo
.
“
„
To
je
res
,
meni
to
ne
ugaja
,
“
je
rekel
Don
Pier
.
„
A
trenotek
je
bil
resen
in
ni
bilo
časa
pomišljati
.
Menda
niti
ne
veste
,
da
so
danes
nameravali
sovražniki
napad
.
“
„
Napad
,
“
je
vzkliknil
Kristjan
,
„
in
zakaj
niso
napadli
?
“
Zadnje
vprašanje
se
mu
je
zdelo
neumno
.
Hotel
je
vprašati
,
zakaj
se
nismo
branili
.
Pogledal
je
pri
tem
Don
Pieru
v
obraz
,
kakor
da
bi
ga
hotel
vprašati
:
od
kod
veste
to
?
Don
Pier
je
pripovedoval
mirno
dalje
:
„
To
je
bilo
znano
v
celem
mestu
in
sovražniki
tega
niso
niti
prikrivali
,
kajti
bili
so
si
svoje
zmage
gotovi
.
Pripravljeni
so
bili
tako
,
da
bi
bil
boj
težak
.
To
je
vedel
tudi
gospod
Moitelle
.
“
„
In
zakaj
niso
napadli
?
Zakaj
ni
vprašal
nas
poveljnik
,
ali
se
hočemo
braniti
ali
se
vdati
?
Videli
bi
,
da
bi
...
“
Kristjan
je
govoril
razburjen
in
je
parkrat
krepko
udaril
ob
meč
.
Pridržal
je
glas
,
ker
se
je
bal
,
da
bi
mogel
kdo
poslušati
pred
vrati
.
„
Ne
razburjajte
se
,
“
je
rekel
Don
Pier
,
„
hotel
sem
slišati
samo
vaše
mnenje
;
vidi
se
,
da
ste
še
vedno
sam
sebi
enak
.
Pomislite
,
kako
bi
bilo
,
ko
bi
vsi
odločevali
pri
tem
.
Nastal
bi
lahko
boj
med
nami
samimi
.
“
„
Treba
bi
bilo
bolj
premisliti
,
predno
se
stori
tak
odločilen
korak
;
kdo
ve
,
kaj
pravi
o
tem
moštvo
?
“
je
rekel
Kristjan
.
„
Kako
to
mislite
?
“
je
vprašal
Don
Pier
.
Kristjanu
se
je
zdelo
,
da
je
izpregovoril
neprevidno
besedo
,
toda
ostal
je
miren
in
je
rekel
premišljeno
:
„
Dasi
so
trdnjave
v
Alpah
padle
,
ne
moremo
že
danes
vedeti
,
kak
pomen
ima
za
razvoj
vojne
obramba
glavnega
mesta
dežele
.
Ako
torej
ne
mislimo
niti
na
čast
niti
na
dolžnost
,
ki
veleva
,
braniti
trdnjavo
ob
vsakih
pogojih
,
bi
jo
bilo
treba
braniti
iz
previdnosti
.
Glavna
bitka
se
vendar
še
ni
bila
in
v
tem
slučaju
je
vsaka
pozicija
velikega
pomena
.
Toda
sedaj
je
odveč
,
da
govoriva
o
tem
.
Povejte
mi
,
kaj
je
v
mestu
novega
?
“
„
Kako
ste
radovedni
,
“
se
je
nasmehnil
Don
Pier
,
„
v
takih
časih
,
kakor
so
sedaj
,
je
po
navadi
zelo
mnogo
novega
.
“
Kristjan
je
pri
svojem
vprašanju
mislil
na
Heleno
,
toda
ni
hotel
naravnost
vprašati
po
njej
.
„
Nekdo
je
Francozom
izdal
,
da
je
hiša
na
Bregu
lastnina
brambovca
,
in
Francozi
sedaj
gospodarijo
v
njej
kakor
lastni
gospodarji
;
veste
,
da
je
Napoleonov
ukaz
...
“
„
Vem
,
“
je
odgovoril
Kristjan
mirno
.
„
Ta
novica
bo
vas
menda
najbolj
zanimala
.
Ravno
zato
sem
hotel
govoriti
z
vami
ter
se
posvetovati
o
tem
.
Jaz
sam
sem
se
moral
umakniti
novim
gospodarjem
,
hišnik
je
pobegnil
;
skoraj
bi
bili
hišo
razrušili
.
“
„
Tako
!
In
druge
novice
?
“
vprašal
je
Kristjan
mirno
.
„
Čudim
se
vaši
mirnosti
,
“
je
rekel
Don
Pier
.
„
Hotel
sem
z
vami
govoriti
o
tem
,
kako
bi
se
dala
hiša
rešiti
.
Gospod
Moitelle
bi
morda
lahko
dosegel
,
da
se
vrne
imetje
vsem
,
ki
so
se
vdali
...
“
„
Vsem
,
ki
so
se
vdali
,
“
je
ponovil
Kristjan
potihoma
;
zabolele
so
ga
te
besede
.
„
Kam
ste
sedaj
namenjeni
?
“
je
vprašal
Don
Pier
.
„
Pojdem
na
Vinice
.
Govorite
,
prosim
vas
,
kje
je
gospodična
Kudričeva
?
“
je
vprašal
na
to
Kristjan
nestrpno
.
„
Gospodična
Helena
Kudričeva
je
v
Ljubljani
.
Zdi
se
mi
,
da
se
izborno
zabava
s
francoskimi
častniki
.
Morebiti
si
niti
ne
mislite
,
kako
hitro
so
si
ti
ljudje
pridobili
srca
naših
dam
.
Imajo
se
imenitno
,
gosté
se
pri
polnih
mizah
in
zabavajo
se
izborno
;
tudi
gospodična
Helena
se
dobro
počuti
in
gospodična
Vrankova
je
navdušena
prijateljica
francoskih
kavalirjev
.
Vkljub
vsem
kroglam
,
ki
so
letele
z
ljubljanskega
Gradu
,
sta
ostali
v
mestu
;
v
hiši
se
je
nastanilo
mnogo
častnikov
,
ki
jim
drugi
zavidajo
zaradi
te
sreče
,
da
stanujejo
pod
eno
streho
z
„
belle
Ellene
“
.
Promenada
pod
njenim
oknom
je
tako
živahna
,
da
ji
zavidajo
vse
one
dame
,
ki
so
zaljubljene
v
francoske
častnike
.
“
Kristjan
je
molče
poslušal
te
besede
in
je
molčal
tudi
potem
,
ko
je
Don
Pier
že
končal
.
Pesti
so
se
mu
krčile
,
žile
so
nemirno
trepetale
,
vse
sile
v
njem
je
premagala
ena
misel
:
skočil
bi
v
tega
nesramnega
človeka
,
zgrabil
ga
za
vrat
in
ga
dvignil
od
tal
:
lažeš
,
človek
,
lažeš
...!
„
Torej
vi
odidete
na
Vinice
?
“
je
rekel
čez
nekaj
časa
Don
Pier
,
„
mogoče
da
tudi
jaz
odidem
iz
mesta
na
deželo
;
ni
prijetno
,
v
takih
časih
živeti
sam
.
Tudi
je
nevarno
zame
,
ker
se
me
je
včasih
polotila
želja
,
da
bi
nasadil
katerega
teh
jakobincev
na
rapir
.
“
Kristjana
je
iznova
obšla
ona
misel
.
Vendar
se
je
premagal
in
rekel
mirno
:
„
Tudi
jaz
bi
to
rad
storil
.
Sedaj
mi
je
res
žal
,
da
nisem
imel
prilike
,
priti
z
njimi
v
dotiko
.
“
„
Res
škoda
je
,
da
ne
morete
ostati
v
mestu
,
“
je
rekel
Don
Pier
.
„
Ali
imate
že
pripravljene
svoje
stvari
?
Odidemo
.
“
„
Nimam
ničesar
,
“
je
rekel
Kristjan
,
„
in
to
je
za
vojaka
najbolj
ugodno
...
“
„
Da
,
dokler
je
vojak
,
“
je
pristavil
Don
Pier
.
„
Jaz
sem
bil
...
“
je
pomislil
Kristjan
,
„
bil
sem
in
nisem
več
.
In
kaj
sedaj
,
kam
naj
grem
brez
zmage
,
brez
slave
?
...
“
Don
Pier
je
odšel
po
hodniku
in
Kristjan
ga
je
sledil
.
Na
dvorišču
so
se
zbirali
vojaki
,
pripravljeni
na
odhod
.
Kristjan
je
podal
roko
Don
Pieru
in
se
je
zelo
hladno
poslovil
.
Odšel
je
iz
gradu
po
grebenu
navzgor
.
Hotel
je
še
enkrat
z
obzidja
pogledati
na
okolico
in
na
one
kraje
,
ki
jih
je
gledal
prej
s
tako
velikimi
nadami
.
Hotel
je
tudi
nemoten
premisliti
to
,
kar
se
je
bilo
zgodilo
,
in
to
,
kar
se
godi
z
njim
.
„
Ali
je
ogleduh
,
ali
je
izdajalec
?
“
Strašna
mu
je
bila
ta
misel
.
Bila
je
tako
strašna
,
da
je
pri
tem
za
trenotek
pozabil
,
da
se
je
grad
vdal
,
da
so
mu
sovražniki
vzeli
hišo
,
da
bo
moral
jutri
korakati
kot
premaganec
na
čelu
brambovcev
in
potem
oditi
v
svet
,
kjer
bodo
mladi
ljudje
s
preziranjem
gledali
na
njega
,
kakor
je
on
gledal
v
kavarni
na
častnike
,
ki
so
zapustili
okope
na
Notranjskem
;
kazali
bodo
nanj
,
kakor
na
človeka
,
ki
ni
izpolnil
svoje
dolžnosti
v
odločilnem
trenotku
.
„
Gledal
sem
mu
iz
oči
v
oči
in
ga
nisem
spoznal
.
Zdi
se
mi
,
da
ga
niti
nisem
mogel
vprašati
,
po
kaj
in
kako
je
prišel
na
Grad
.
Zakaj
ga
nisem
vprašal
?
Kdo
pozna
vse
te
ljudi
:
Moitelle
,
Flebevre
,
Don
Pier
,
sama
francoska
imena
.
Sami
izdajalci
.
“
Zadnje
misli
se
je
Kristjan
ustrašil
.
Obstal
je
na
mestu
in
se
je
zagledal
v
noč
:
hotel
je
mnogo
misliti
,
toda
vse
je
bilo
temno
,
težko
,
nejasno
.
„
Sami
izdajalci
,
“
je
ponovil
čez
nekoliko
časa
,
„
ko
bi
bilo
prišlo
do
napada
,
ni
dvoma
,
da
bi
Grad
zmagal
.
Tu
bi
se
bila
šele
pokazala
,
kakšna
sila
je
v
posadki
.
“
Noč
je
bila
temna
,
oblačna
.
Močan
veter
je
vel
od
juga
in
grmadil
oblake
za
gorami
.
Po
nasipih
so
še
stale
straže
in
vojaki
so
ležali
po
tleh
.
„
To
bi
bilo
krasno
,
ko
bi
se
sedaj
izvršil
napad
,
danes
v
tej
temni
noči
,
je
pomislil
Kristjan
,
„
pobili
bi
jih
z
zidov
in
bi
napadli
mesto
.
Jutri
bi
bilo
mesto
v
naših
rokah
;
ako
bi
dobili
pomoči
,
bi
mogli
začeti
boj
proti
njim
na
celi
črti
.
“
Naenkrat
je
zaslišal
pred
seboj
glasne
glasove
.
Bližala
se
mu
je
gruča
vojakov
.
Po
obleki
je
spoznal
brambovce
.
Iz
raznih
vzklikov
in
kletev
je
hotel
spoznati
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Obšla
ga
je
čudna
misel
.
Med
tem
je
obstalo
pred
njim
nekoliko
vojakov
in
eden
izmed
njih
je
začel
govoriti
:
„
Mi
hočemo
biti
na
jasnem
,
gospod
!
Prodati
se
ne
damo
in
postreljati
tudi
ne
.
Eni
pravijo
,
da
se
je
Grad
vdal
za
našo
ceno
,
da
brambovci
ne
dobe
milosti
,
ampak
da
nas
bodo
Francozi
smeli
streljati
,
kakor
zajce
.
Ako
je
tako
,
se
bomo
rajši
branili
tukaj
.
“
„
Drugi
pravijo
,
da
to
ni
resnica
,
“
je
rekel
drug
vojak
.
„
Predrzneži
,
“
je
zakričal
Kristjan
nad
njimi
,
„
to
je
drznost
!
To
je
upor
.
Kje
je
vaša
prisega
?
“
„
Mi
smo
prisegli
,
zato
se
streljati
ne
damo
,
“
je
rekel
prvi
vojak
.
„
Pojdite
na
svoja
mesta
in
čakajte
,
kaj
se
vam
sporoči
.
“
Med
vojaki
je
nastal
šum
.
„
Cesarska
vojska
odide
in
mi
,
mi
...
“
„
Tudi
Hrvati
niso
zadovoljni
,
“
je
rekel
nekdo
.
Kristjana
je
obšla
čudna
misel
.
„
Morebiti
je
resnica
,
kar
govore
vojaki
;
jaz
sem
tudi
brambovec
;
Napoleonov
ukaz
je
še
veljaven
in
potem
...
“
„
Ostanite
mirni
,
“
je
rekel
vojakom
,
„
naša
naloga
je
,
da
vas
varujemo
.
“
To
je
vplivalo
na
vojake
;
odšli
so
mirno
naprej
proti
Gradu
.
Kristjan
je
stal
nekaj
časa
in
gledal
za
njimi
.
„
Kaj
pomeni
to
?
Kaj
se
godi
na
Gradu
?
Ali
se
bo
maščevalo
izdajalstvo
?
Ko
bi
sedaj
prišel
kdo
,
ki
bi
razumel
trenotek
in
bi
znal
porabiti
položaj
!
En
sam
trenotek
in
bil
bi
zmagalec
,
kakor
se
je
to
dogodilo
nekoč
...
“
Kristjan
je
pomislil
.
„
Ali
je
zdaj
prišel
oni
veliki
trenotek
?
Ali
ni
vse
,
kakor
pripravljeno
:
pridobiti
zase
čete
,
navdušiti
jih
za
boj
proti
sovražniku
,
zavreči
pogodbo
,
se
polastiti
izdajalskih
poveljnikov
in
braniti
Grad
s
svojimi
četami
,
dokler
se
usoda
ne
odloči
...
Sedaj
je
vse
to
mogoče
.
En
sam
trenotek
in
bilo
bi
vse
izpremenjeno
.
Vse
drugo
prinese
čas
.
Sedaj
je
treba
odločnosti
...
“
Naenkrat
je
zaslišal
trde
korake
in
močna
roka
ga
je
prijela
za
rame
.
„
Vi
ste
tukaj
?
“
je
rekel
Kristjan
,
ko
je
spoznal
Godovića
.
„
Vi
veste
,
kaj
se
godi
?
“
je
rekel
Godović
.
„
Slišal
sem
od
vojakov
,
“
je
odgovoril
Kristjan
.
„
Toda
moji
ljudje
nečejo
ničesar
slišati
o
tem
,
da
bi
se
vdali
.
Hočejo
se
braniti
...
“
je
govoril
Godović
s
trdim
glasom
.
„
In
vi
?
“
je
vprašal
Kristjan
nestrpno
.
„
Jaz
jih
podpiram
s
tem
,
da
jih
še
nisem
začel
streljati
,
kakor
bi
bila
moja
dolžnost
.
Sploh
se
mi
zdi
,
da
edino
oni
izpolnjujejo
svojo
dolžnost
in
hočejo
svojo
čast
.
Kaj
smo
mi
sedaj
?
“
Kristjan
je
prijel
njegovo
močno
roko
.
„
Recite
jasno
,
kaj
mislite
!
“
„
Boga
mi
,
jaz
se
ne
bojim
,
“
je
rekel
Hrvat
odločno
.
„
Sem
z
njimi
.
“
„
Jaz
tudi
,
“
je
rekel
Kristjan
.
„
Potem
smo
eno
,
“
je
rekel
Godović
,
„
držite
svoje
ljudi
skupaj
in
glejte
,
da
nas
ne
prehite
.
Imate
načrt
?
“
„
Imam
.
Pojdite
z
menoj
,
“
je
rekel
Kristjan
in
odšla
sta
proti
Gradu
.
V
tem
je
počil
strel
.
Kje
?
Od
kod
?
Kaj
je
to
bilo
?
Ali
je
napad
ali
je
boj
?
Zaslišal
se
je
krik
od
Gradu
sem
.
„
Sedaj
je
čas
,
“
je
zaklical
Godović
,
„
ne
gubite
časa
!
“
Od
vseh
strani
iz
okopov
in
rovov
so
leteli
graničarji
in
brambovci
na
nasip
.
„
Za
menoj
,
“
je
klical
Godović
z
divjim
glasom
in
je
visoko
nad
glavo
držal
svoj
meč
.
Kristjanu
je
sto
misli
stalo
pred
očmi
.
Ali
so
brambovci
zahtevali
odgovora
in
so
se
vedli
predrzno
,
ali
so
se
sprli
vojaki
med
seboj
,
ali
so
morda
sovražniki
naenkrat
prišli
v
Grad
?
Pomislil
je
na
Don
Piera
,
na
poveljnika
Moitella
,
na
prisego
,
na
Jurija
Simiča
...
Iz
vsega
je
čutil
le
eno
veliko
resnico
:
„
Prišel
je
velik
trenotek
,
sedaj
je
čas
!
“
Krik
in
šum
okoli
gradu
je
rastel
bolj
in
bolj
ter
pokril
temno
noč
.
Za
seboj
je
slišal
Kristjan
žvenketanje
orožja
,
posamezne
vzklike
,
nerazločen
hrum
.
Nasproti
mu
je
priletel
brambovec
brez
klobuka
in
je
kričal
:
„
Francozi
so
na
Gradu
,
—
naši
so
zaprti
brez
orožja
na
dvorišču
—
!
Izdajstvo
!
Izdajstvo
!
“
Kristjan
je
le
na
pol
slišal
te
besede
.
Razumel
je
vse
in
vse
je
bilo
jasno
pred
njim
.
Poveljniki
so
se
bali
moštva
in
so
poklicali
francosko
četo
na
pomoč
.
Sedaj
ni
več
dvoma
,
kaj
je
treba
storiti
.
Za
njim
je
v
tem
trenotku
zagrmel
močan
glas
:
Pucaj
!
Počilo
je
nekaj
pušk
.
„
Naprej
,
“
je
kričal
Godović
,
da
bi
prekričal
vse
druge
,
ki
so
kričali
vsak
svoje
.
„
Izdajalci
!
“
se
je
razlegalo
po
temni
noči
in
enak
krik
je
prihajal
z
zidov
starega
gradu
.
Kristjan
je
videl
,
kako
se
je
zabliskalo
v
temi
,
slišal
je
,
kako
je
Godović
zakričal
s
čudnim
,
obupnim
glasom
,
čutil
je
množico
,
ki
je
drvela
za
njim
.
„
Grad
je
naš
,
naprej
!
“
je
klical
,
„
ne
podamo
se
.
“
Zagledal
je
pred
seboj
visoke
čake
cesarske
vojske
.
„
To
so
naši
,
“
je
pomislil
in
jim
je
zaklical
v
nemškem
jeziku
:
„
Izdajalci
,
obrnite
se
proti
Francozom
!
“
Podrl
je
s
sablo
na
tla
častnika
,
ki
mu
je
priletel
nasproti
,
nekaj
vojakov
je
padlo
pred
njim
,
naenkrat
je
bila
pot
prazna
in
začul
se
je
glas
francoske
trobente
.
Kristjan
je
videl
pred
seboj
francosko
četo
in
polastila
se
ga
je
v
tem
trenotku
divja
sila
samozavesti
,
ki
je
sama
v
sebi
prepričana
,
da
mora
zmagati
.
„
Streljaj
,
bij
!
...
“
Ni
vedel
,
v
ali
je
sam
kričal
te
besede
ali
so
jih
kričali
drugi
.
Čutil
je
hipoma
,
da
ne
more
več
kričati
,
da
ne
more
več
vihteti
roke
,
da
se
vse
okoli
čudno
temni
.
„
Kaj
se
je
zgodilo
?
“
je
pomislil
in
je
padel
.
Slišal
je
še
nekaj
pokov
,
divji
glasovi
so
se
naenkrat
spojili
v
dolg
„
hurááá
“
,
potem
pa
je
vse
izginilo
.
V
svoji
sobi
je
sedel
stari
poveljnik
Moitelle
in
je
naslanjal
sivo
glavo
v
tresoče
se
roke
.
Slišal
je
šum
in
krik
,
strele
in
žvenketanje
orožja
in
zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
vsi
udarci
in
vse
rane
lete
na
njegovo
glavo
,
da
vsi
,
ki
tam
streljajo
,
merijo
v
njegovo
srce
.
Njegov
obraz
,
v
zadnjem
času
upadel
vsled
skrbi
in
težkih
notranjih
bojev
,
je
bil
v
tem
trenotku
kakor
brez
krvi
,
mrzel
,
leden
,
brez
življenja
.
„
Kaj
hočejo
od
mene
,
kaj
hočejo
,
da
naj
storim
,
kaj
morem
storiti
?
“
Po
dvorišču
je
odmeval
krik
razoroženih
brambovcev
,
ki
so
bili
že
pred
bojem
odložili
orožje
in
so
hoteli
sedaj
skozi
vrata
ven
,
da
bi
pomagali
onim
,
ki
se
bojujejo
zanje
.
Vse
je
obšel
oni
smrtni
strah
,
ki
je
silnejši
pri
ljudeh
,
čakajočih
smrt
brez
obrambe
,
nego
pri
onih
,
ki
jo
iščejo
z
orožjem
v
roki
.
Vsi
so
poznali
Napoleonov
ukaz
in
vsi
so
bili
prepričani
,
da
so
obsojeni
brez
boja
,
ker
jih
je
žrtvoval
grajski
poveljnik
,
hoteč
rešiti
samega
sebe
.
Ta
skupni
strah
je
napolnil
vse
s
tako
grozo
,
da
so
trgali
železje
od
vrat
in
lomili
mreže
iz
oken
ter
se
oborožili
z
lesenimi
kosi
,
ki
so
jih
našli
po
tleh
.
Slišali
so
krik
in
pokanje
pušk
pred
gradom
in
vedeli
so
,
da
je
sedaj
zadnji
trenotek
,
ko
je
rešitev
še
mogoča
.
Njihov
krik
je
odmeval
med
starimi
zidovi
;
ves
obup
in
groza
je
bila
izražena
v
njem
.
Toda
vrata
se
niso
vdala
,
zidovi
so
stali
trdno
in
so
zapirali
vsak
izhod
.
Počasi
je
boj
prenehal
,
streli
so
utihnili
;
začulo
se
je
zmagovito
znamenje
francoske
trobente
.
Stari
poveljnik
je
slonel
pri
mizi
nepremično
.
„
Jaz
nisem
hotel
krvi
niti
boja
,
“
je
mislil
,
„
storili
smo
svojo
dolžnost
...
“
V
sobo
je
stopil
Flebevre
z
odločnimi
koraki
in
je
rekel
:
„
Boj
je
končan
.
Kar
so
hoteli
,
to
imajo
.
Da
nismo
bili
o
pravem
času
previdni
,
bi
bila
nastala
velika
nesreča
.
“
Na
to
je
vstopil
Don
Pier
in
je
sedel
molče
na
stol
.
„
In
kaj
kriče
ti
tam
?
“
je
vprašal
Moitelle
s
strogim
obrazom
.
„
Dam
vanje
streljati
kakor
v
pse
,
“
je
rekel
jezno
Flebevre
.
„
Dovolj
je
neumnosti
.
To
vse
je
delo
Hrvatov
in
teh
...
“
„
Dovolj
,
“
je
vzkliknil
stari
poveljnik
,
„
to
vse
se
je
zgodilo
radi
nesporazumljenja
.
“
„
Ne
,
to
je
bilo
pripravljeno
,
tu
je
priča
,
“
je
odgovoril
Flebevre
in
je
pokazal
na
Don
Piera
.
Don
Pier
se
je
zganil
.
„
Da
.
Bili
so
tu
ljudje
,
ki
so
hoteli
biti
več
nego
poveljnik
in
so
mislili
,
da
zapoveduje
moštvo
.
“
Stari
poveljnik
je
molčal
.
Morebiti
se
je
spomnil
,
da
jih
je
bilo
mnogo
,
ki
so
hoteli
biti
več
nego
poveljnik
in
so
mu
svetovali
,
naj
se
vda
.
V
tem
trenotku
so
bili
tisti
,
ki
se
niso
hoteli
vdati
,
njegova
živa
vest
;
ni
mogel
premagati
v
sebi
nekakega
sočutja
z
njimi
;
bil
je
vojak
in
je
znal
ceniti
odločnost
in
bojevitost
proti
sovražniku
prav
tako
,
kakor
pokorščino
proti
lastnemu
poveljniku
.
Toda
sedaj
je
bilo
prepozno
;
zgodilo
se
je
in
nihče
več
ne
more
ničesar
izpremeniti
,
kakor
da
se
ni
zgodilo
.
Stari
junak
je
videl
pred
seboj
grob
svoje
slave
.
Vstopil
je
vojak
in
je
naznanil
,
da
želi
poveljnik
francoske
čete
govoriti
z
grajskim
poveljnikom
.
„
Umirite
mi
ljudi
na
dvorišču
,
“
je
rekel
Moitelle
Flebevru
,
„
pojasnite
jim
pravi
položaj
in
izkušajte
ublažiti
to
rano
,
ki
me
je
zadela
.
“
Flebevre
in
Don
Pier
sta
odšla
iz
sobe
.
„
To
je
kesanje
neodločnosti
,
“
je
rekel
Flebevre
,
„
za
tem
bolehajo
poveljniki
vseh
takih
trdnjav
.
“
Odšla
sta
v
dolnje
prostore
,
kjer
so
se
imeli
sestati
vsi
častniki
ter
se
slovesno
odpovedati
vojaški
službi
.
Med
tem
je
stopil
v
sobo
k
grajskemu
poveljniku
poveljnik
francoske
čete
z
dvema
oficirjema
.
Pozdravil
ga
je
v
imenu
svojih
tovarišev
ter
je
slavil
njegovo
previdnost
,
ki
mu
ni
dopuščala
,
da
bi
se
bil
spuščal
v
nepreviden
boj
,
in
je
hvalil
njegovo
ljubezen
do
mesta
in
meščanstva
,
ki
je
obvarovala
Ljubljano
velike
nesreče
.
„
Prihajamo
k
vam
v
znamenje
svojega
spoštovanja
do
vas
,
“
je
govoril
poveljnik
,
„
in
izkazujemo
s
tem
vam
svoje
.
priznanje
kot
branitelju
te
slavne
trdnjave
.
Obžalovati
pa
moramo
,
da
je
vojska
grešila
proti
ukazom
svojega
previdnega
poveljnika
in
zakrivila
veliko
nesrečo
sebi
in
nam
,
kajti
naša
četa
si
je
morala
grad
priboriti
nasproti
upornim
četam
.
Sili
nas
naša
dolžnost
,
da
postopamo
z
vsemi
,
ki
so
se
borili
proti
nam
,
kakor
s
svojimi
sovražniki
in
se
ne
moremo
držati
pogodbe
,
ker
se
je
ni
držal
del
vaše
posadke
.
V
tem
oziru
smatramo
sami
sebe
za
gospodarje
Gradu
in
bomo
postopali
po
svojih
stalnih
zakonih
in
po
svoji
previdnosti
.
Vsi
nadaljnji
naši
ukazi
imajo
neomejeno
veljavo
.
“
Stari
poveljnik
se
je
stresel
pri
zadnjih
besedah
.
Oprijemal
se
je
za
stol
s
tresočo
roko
in
potem
je
počasi
začel
svoj
govor
.
Zahvalil
se
je
poveljniku
za
njegove
besede
,
za
priznanje
in
pohvalo
.
„
Kar
pa
se
tiče
nesreče
,
ki
se
je
zgodila
,
obžalujem
iz
srca
veliko
zmoto
,
ki
je
nastala
vsled
nesporazumljenja
.
Šlo
je
tu
za
brambovce
,
ki
so
mislili
,
da
so
izključeni
iz
pogodbe
.
Sklicujem
se
na
vaše
človekoljubje
,
ki
ste
ga
hvalili
na
meni
kot
dobro
lastnost
,
in
polagam
vam
na
srce
zadnjo
željo
grajskega
poveljnika
,
da
se
ozirate
na
to
in
da
sodite
pravično
.
Jaz
nisem
hotel
množiti
nesreče
;
ne
hotel
bi
,
da
bi
padla
krivica
na
mojo
sivo
glavo
.
“
Francoski
častnik
je
nekaj
časa
molčal
,
potem
pa
je
stisnil
tresočo
roko
staremu
poveljniku
ter
se
je
poslovil
.
Še
tisto
noč
je
odšla
cesarska
posadka
v
mesto
in
nadomestila
jo
je
nova
,
francoska
četa
.
Brambovci
in
vsi
oni
,
ki
so
se
udeležili
boja
,
so
ostali
v
gradu
,
kjer
naj
bi
bili
toliko
časa
,
dokler
jim
vrhovni
poveljnik
ne
naznani
svoje
razsodbe
.
Izdano
je
bilo
povelje
,
da
se
preneso
v
grad
vsi
ranjenci
;
oni
pa
,
ki
so
mrtvi
,
naj
se
odneso
na
drugo
stran
grebena
,
kjer
bodo
jutri
pokopani
.
Zunaj
je
lil
dež
.
V
dolnji
grajski
veliki
dvorani
so
sedeli
francoski
častniki
skupaj
z
avstrijskimi
in
so
pili
,
kakor
da
se
ni
zgodilo
nič
posebnega
.
Iz
hodnikov
je
odmevalo
veselo
petje
francoskih
vojakov
;
dobili
so
za
plačilo
ono
pijačo
,
ki
je
bila
v
grajskih
kleteh
pripravljena
za
grajsko
posadko
.
Na
grajskem
stolpu
je
vihrala
v
temno
deževno
noč
francoska
zastava
.
O
polnoči
je
strel
z
obzidja
naznanil
,
da
je
prešel
Grad
v
francoske
roke
.
V
svoji
sobi
je
sedel
stari
poveljnik
Moitelle
in
je
strmel
v
noč
.
„
Tisoč
enakih
pozna
zgodovina
zadnjih
let
,
“
mu
je
šepetal
neki
glas
,
ki
je
odmeval
po
zapuščeni
sobi
.
Spomnil
se
je
svoje
preteklosti
in
slavnih
dni
,
ko
je
branil
trdnjavo
ob
Renu
.
„
Staramo
se
,
kakor
se
stara
vse
,
“
si
je
govoril
in
je
poslušal
navdušeno
pesem
francoskih
vojakov
.
Kakor
smrtna
rana
ga
je
zabolel
strel
,
ki
je
naznanil
francosko
zmago
nad
Gradom
.
Dolgo
je
poslušal
grmenje
v
temni
noči
in
odmevanje
po
starih
grajskih
zidovih
.
Kristjan
se
je
prebudil
kakor
iz
težkega
spanja
in
se
ni
mogel
spomniti
,
kje
je
in
kaj
se
godi
z
njim
.
Nekaj
težkega
je
ležalo
na
njegovi
glavi
;
hotel
je
ganiti
z
glavo
in
ni
mogel
;
dvignil
je
roko
in
padla
je
onemogla
nazaj
.
Odprl
je
oči
in
je
začutil
velike
bolečine
v
glavi
.
Gledal
je
in
ni
vedel
,
ali
sanja
ali
v
resnici
vidi.
Visoko
nebo
se
je
širilo
nad
nočjo
,
zadnji
oblaki
so
bežali
po
vetru
preko
njega
.
Ali
ni
bila
prej
še
bolj
temna
noč
,
polna
oblakov
,
vsa
črna
?
Kam
je
izginila
?
Hotel
je
vstati
,
toda
čutil
je
,
da
leži
še
vedno
nekaj
težkega
na
njem
;
ni
se
mogel
dvigniti
.
„
Kdo
me
tišči
?
“
je
pomislil
,
„
kaj
leži
na
meni
?
“
Začutil
je
,
da
leži
glava
na
mokrem
.
Vse
okoli
je
bilo
mokro
.
Uprl
se
je
z
vsemi
silami
,
toda
tiščalo
ga
je
nekaj
z
vso
silo
,
kakor
da
mu
ne
pusti
vstati
.
Vzpel
se
je
nekoliko
in
je
zopet
padel
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
so
ga
zapustile
moči
,
da
pada
nekam
globoko
niže
in
niže
...
Nebo
je
izginilo
nad
njim
.
„
Ali
je
konec
,
ali
umiram
?
“
je
pomislil
.
Čutil
je
v
sebi
veliko
trudnost
,
kakor
da
se
mu
hoče
spati
.
Ležal
je
nekaj
časa
z
zaprtimi
očmi
,
brez
misli
.
Ko
se
je
zopet
predramil
,
je
videl
nad
seboj
visoko
,
jasno
nebo
in
beli
oblaki
so
se
podili
po
njem
.
Potegnil
je
vase
zraka
,
ker
ni
mogel
dihati
.
Prijel
je
z
roko
to
,
kar
je
ležalo
na
njem
;
bila
je
človeška
roka
,
trda
kakor
kamen
,
težka
ko
železo
.
Hotel
je
misliti
in
se
spominjati
,
kaj
se
je
zgodilo
,
toda
misli
so
bile
nekje
daleč
in
niso
hotele
priti
v
spomin
.
„
Ko
bi
ne
bilo
te
roke
,
bi
mogel
vstati
,
“
je
mislil
in
se
je
oprl
z
obema
rokama
,
da
bi
se
rešil
izpod
trde
človeške
roke
.
Roka
se
je
začela
umikati
,
začutil
je
v
sebi
silo
,
da
bi
mogel
vstati
.
Dvignil
se
je
nekoliko
in
je
začel
gledati
okoli
sebe
.
Nekaj
črnih
postav
je
ležalo
druga
čez
drugo
,
vse
je
bilo
mirno
,
kakor
da
spe
;
nerazločno
so
se
videli
njih
obrazi
v
noči
.
„
Kaj
se
je
zgodilo
?
“
se
je
izpraševal
.
Naenkrat
mu
je
prišla
misel
.
Spomnil
se
je
,
da
sta
ga
dvignila
dva
človeka
ter
ga
položila
na
voz
.
Okoli
je
slišal
same
francoske
glasove
.
„
Ta
še
diha
,
“
je
rekel
nekdo
,
„
a
do
jutri
bo
mrtev
.
“
Potem
je
padlo
na
njegove
prsi
nekaj
težkega
in
dalje
se
ni
spominjal
.
Hipoma
mu
je
prišla
druga
misel
.
„
Boj
je
bil
,
streli
so
pokali
v
temi
.
Godović
je
kričal
z
divjim
glasom
.
Kakšen
je
bil
konec
tega
boja
?
“
Omahnil
je
vznak
in
je
zopet
nekaj
časa
mirno
gledal
nebo
in
oblake
nad
seboj
.
Ta
mir
mu
je
del
blagodejno
;
hotel
je
tako
ležati
ter
gledati
nebo
in
oblake
nad
seboj
.
Zdelo
se
mu
je
nekaj
krasnega
:
ležati
tako
in
se
spominjati
kakor
v
sanjah
.
Želel
si
je
samo
,
da
bi
ležal
na
suhem
;
zato
se
je
počasi
zopet
začel
premikati
.
Glava
mu
je
bila
težka
,
kakor
kamen
.
Prijel
se
je
z
rokami
in
je
čutil
veliko
bolest
na
čelu
.
„
Tam
je
vzrok
vseh
bolečin
,
vse
teže
,
vse
zaspanosti
,
“
je
pomislil
.
Na
čelu
je
bila
velika
rana
.
Začel
je
plezati
počasi
naprej
.
„
Kje
sem
?
“
se
je
izpraševal
.
Nad
njim
se
je
dvigal
visok
zid
,
okoli
je
bila
zelena
trata
,
na
koncu
je
bil
gozd
.
Kristjan
je
začel
lesti
proti
gozdu
.
Hotel
je
vedeti
,
zakaj
ne
ostane
tam
,
da
bi
ležal
kakor
prej
,
ko
je
tako
prijetno
ležati
,
zakaj
leze
naprej
,
ko
je
tako
težka
glava
,
da
je
nemogoče
vstati
.
„
Rešiti
se
,
“
mu
je
prišlo
na
misel
in
ni
vedel
,
zakaj
bi
se
moral
rešiti
:
kam
,
kako
?
Tla
so
bila
mokra
in
iz
zemlje
je
dišalo
nekaj
osvežujočega
,
krepečega
.
Čutil
se
je
vedno
bolj
močnega
in
izkušal
se
je
postaviti
na
noge
.
Zdel
se
je
samemu
sebi
kakor
otrok
,
ki
se
uči
hoditi
.
Omahoval
je
na
desno
in
levo
,
a
vzdržal
se
je
vendar
in
je
šel
naprej
.
„
Ko
bi
ne
bila
glava
tako
težka
,
bi
bil
popolnoma
zdrav
;
toda
glava
je
kakor
kamen
;
ko
bi
ne
bilo
glave
...
“
Čudna
se
mu
je
zdela
ta
misel
:
ko
bi
ne
bilo
glave
:
ne
videl
bi
ničesar
in
bi
ne
vedel
kam
iti
.
Šel
je
ob
drevju
navzdol
,
naslonil
se
je
tu
in
tam
ob
drevo
in
si
je
odpočil
.
Noge
so
se
mu
tresle
,
čutil
je
v
sebi
težko
utrujenost
,
lotevala
se
ga
je
zaspanost
.
Vedno
je
hotel
leči
in
zaspati
.
„
Kam
hočem
iti
,
kam
grem
?
“
se
je
izpraševal
,
ko
je
stal
na
koncu
gozda
.
„
Navzdol
,
vedno
navzdol
.
Bežati
je
treba
.
“
In
je
šel
naprej
kakor
v
sanjah
.
Prišel
je
na
rob
zidu
in
je
sedel
.
Spomnil
se
je
na
to
mesto
,
ker
je
dobro
poznal
grajske
utrdbe
;
vedel
je
,
kje
je
tukaj
zidovje
najbolj
nizko
in
kraj
najbolj
pristopen
.
Zavedal
se
je
bolj
in
bolj
.
Dogodki
današnje
noči
so
mu
stopali
živo
v
spomin
.
Bolj
in
bolj
se
je
zavedal
svojega
položaja
in
je
vedel
,
da
mora
biti
oprezen
,
ker
so
lahko
na
tej
strani
francoske
straže
.
Pogledal
je
ob
zidu
navzdol
;
videlo
se
mu
je
zelo
globoko
.
Ozrl
se
je
;
bilo
je
vse
tiho
.
Previdno
se
je
spustil
ob
zidu
navzdol
in
je
padel
v
globočino
med
grmovje
.
Pretresel
se
je
pri
padcu
in
je
začutil
zopet
težke
bolečine
v
glavi
;
lotila
se
ga
je
onemoglost
in
ležal
je
nekaj
časa
na
mehki
travi
.
Mahal
je
z
roko
po
rosi
in
si
izmival
obraz
.
To
ga
je
budilo
iz
zaspanosti
.
Slišal
je
šumenje
Ljubljanice
in
je
začel
iti
proti
oni
strani
ob
obzidju
.
Videl
je
,
kako
se
bolj
in
bolj
dani
,
kako
se
žari
nebo
nad
vzhodom
;
zavedal
se
je
,
da
mora
iti
dalje
,
da
mora
še
o
pravem
času
priti
onstran
reke
.
Naenkrat
je
zaslišal
glasove
nad
seboj
.
Pridržal
je
dih
in
je
poslušal
.
Slišal
je
francoske
besede
,
ki
so
odmevale
po
čistem
jutranjem
ozračju
.
„
Slišali
so
,
ko
sem
padel
,
“
je
pomislil
Kristjan
in
se
je
pritisnil
k
zidu
.
Slišal
je
trde
korake
na
vrhu
obzidja
,
glasovi
so
se
bolj
in
bolj
oddaljevali
,
nazadnje
je
vse
utihnilo
.
Kristjan
je
stal
nekaj
časa
in
je
počival
.
Strah
in
napetost
sta
budila
njegove
moči
,
da
ni
več
čutil
one
težke
zaspanosti
v
glavi
.
Ko
je
čutil
,
da
je
vse
varno
,
se
je
začel
plaziti
od
okopa
do
okopa
nizdolu
.
Šumenje
vode
iz
prekopa
mu
je
bilo
vedno
bliže
.
Danilo
se
je
bolj
in
bolj
.
Prišel
je
do
vznožja
hriba
.
Počakal
je
za
trenotek
in
je
premišljal
,
kam
naj
se
okrene
,
da
ga
ne
zagledajo
francoske
straže
.
Ko
bi
bil
onstran
prekopa
,
bi
bil
na
varnem
.
Začutil
je
,
da
je
žejen
,
in
zdelo
se
mu
je
,
da
je
vsled
žeje
glava
tako
težka
,
onemogla
.
Med
drevjem
in
grmovjem
se
je
plazil
na
breg
;
breg
je
bil
strm
in
slabo
zarastel
.
Prišel
je
do
prekopa
in
se
je
spustil
v
vodo
.
Obstal
je
pri
kraju
okopa
in
se
je
napil
vode
;
pri
tem
pa
je
gledal
na
drugo
stran
in
je
iskal
kraj
,
kjer
bi
najlaže
prišel
zopet
na
suho
.
Ko
se
je
napil
,
je
začutil
v
sebi
nove
sile
.
Umil
si
je
glavo
,
kri
se
je
ulila
po
obrazu
,
toda
rana
ni
bolela
s
tako
težko
bolečino
kakor
prej
.
Začel
je
iti
po
vodi
dalje
,
struga
se
je
bolj
nižala
,
voda
mu
je
segala
čez
pas
in
ga
nesla
s
seboj
.
Najrajši
bi
se
ji
bil
prepustil
popolnoma
.
Toda
vedel
je
,
da
mora
biti
previden
,
da
ne
zaide
kam
na
globoko
,
da
ga
tok
ne
potegne
za
seboj
.
Posegal
je
z
rokami
po
valovih
in
zdelo
se
mu
je
prijetno
:
legel
bi
na
valove
in
bi
plaval
z
njimi
.
Ozrl
se
je
nazaj
proti
Gradu
.
Ali
ne
stoji
tam
na
robu
zidu
straža
?
Ali
ne
daje
znamenja
?
Sedaj
meri
!
—
Skril
se
je
pod
vodo
in
je
šel
počasi
dalje
.
„
Izgubljen
sem
,
je
rekel
sam
pri
sebi
in
se
potapljal
v
vodo
.
Ko
je
zopet
dvignil
glavo
iz
vode
,
je
videl
okoli
sebe
vodo
krvavo
.
Ni
se
oziral
več
.
Gledal
je
le
na
bližnji
breg
in
na
ono
mesto
,
kjer
je
upal
priti
na
suho
.
Kmalu
je
dosegel
prvo
grmovje
,
ki
je
rastlo
ob
prekopu
.
Ustavil
se
je
in
se
je
ozrl
na
Grad
.
Bil
je
že
daleč
za
njim
in
njegovo
obzidje
se
je
jasnilo
v
prvi
jutranji
zarji
.
Jutro
po
deževni
noči
je
bilo
jasno
in
čisto
.
„
Ko
bi
bila
noč
,
bi
se
rešil
,
“
je
pomislil
Kristjan
in
je
gledal
na
obzidje
,
kjer
je
stala
v
jasnem
jutru
črna
postava
francoskega
vojaka
.
Držal
se
je
z
onemoglimi
močmi
za
grmovje
na
bregu
in
se
je
izkušal
dvigniti
iz
reke
.
Toda
telo
je
bilo
težko
kakor
svinec
in
ni
se
mogel
povzpeti
.
Voda
ga
je
s
početka
oživljala
,
toda
sedaj
so
bili
že
udi
premrli
,
njegove
sile
so
oslabele
.
Oprijemal
se
je
za
veje
,
ki
jih
je
dosegel
na
bregu
,
toda
veje
so
se
odtrgale
in
so
mu
ostale
v
roki
.
Breg
je
bil
slabo
obrastel
;
ni
se
bilo
nikamor
oprijeti
.
Lotil
se
ga
je
obup
.
„
Ako
bi
plaval
dalje
,
bi
me
nesla
voda
sama
proti
jugu
,
dokler
bi
ne
prišel
na
mesto
,
kjer
bi
mogel
izstopiti
.
“
Noge
so
postale
trde
,
da
jih
ni
mogel
več
pregibati
.
„
Oslabel
bi
bolj
in
bolj
in
na
zadnje
bi
me
lahko
premagala
omotica
.
“
Držal
se
je
zopet
za
grmovje
in
se
je
krčevito
oprijemal
vej
.
„
Ako
grem
po
strugi
naprej
,
me
lahko
zagleda
straža
,
ki
gotovo
stoji
na
oni
strani
,
“
je
premišljal
dalje
.
„
Ako
pridem
do
gozda
,
sem
rešen
;
tam
si
oddahnem
brez
skrbi
.
“
S
strahom
je
zapazil
,
da
ga
zapuščajo
moči
in
da
ga
bolj
in
bolj
premaguje
utrujenost
.
„
Ako
se
zgrudim
v
vodo
,
sem
izgubljen
.
Bila
je
to
grozna
misel
,
dasi
se
je
hotel
prepustiti
valovom
,
da
bi
ga
nesli
s
seboj
.
Začel
je
trepetati
od
mraza
in
slabosti
.
Zbral
je
zadnje
sile
in
se
je
vzpel
po
ježi
navzgor
.
Posrečilo
se
mu
je
,
se
vzdržati
med
vejami
.
Pomaknil
se
je
navzgor
in
je
obležal
.
Bil
je
tostran
prekopa
.
Gledal
je
nekaj
časa
v
kalne
valove
pod
seboj
in
na
zeleni
greben
,
ki
se
je
dvigal
nad
reko
.
Vsa
slika
je
postajala
bolj
in
bolj
motna
in
nejasna
.
Zmagovala
ga
je
utrujenost
.
Hotel
je
zaspati
in
si
odpočiti
.
Toda
spomnil
se
je
velike
nevarnosti
in
je
plezal
po
bregu
navzgor
.
Kmalu
je
prišel
do
gozda
in
je
šel
med
drevjem
dalje
.
Pred
očmi
se
mu
je
temnilo
,
drevesa
so
plesala
okoli
njega
,
zemlja
pod
njim
se
je
nestalno
zibala
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
hodi
neskončno
,
večno
pot
v
negotovo
temo
,
naprej
brez
cilja
,
vedno
naprej
.
„
Kaj
se
je
zgodilo
na
Gradu
?
Ali
so
se
bojevali
srečno
,
ali
so
padli
vsi
?
Ali
se
je
rešil
Godović
?
“
Opotekel
se
je
in
je
držal
roke
pred
seboj
,
da
se
ni
zadel
ob
drevesa
.
„
Kaj
se
zgodi
z
menoj
?
Ali
grem
res
svojo
pot
,
ali
so
sanje
,
ali
sem
morda
mrtev
in
še
niso
umrle
moje
misli
?
Ali
sem
se
rešil
z
Grada
,
ali
morda
še
ležim
in
se
mi
le
zdi
,
da
grem
dalje
?
Kje
sem
zbral
svoje
sile
,
da
sem
odstranil
s
prsi
ono
težo
,
ki
me
je
tako
dušila
?
Človeška
roka
je
bila
.
Bog
ve
,
čigava
roka
!
Kako
sem
prešel
vse
one
zgradbe
,
tako
strme
in
visoke
?
Kako
sem
prebrodil
reko
in
se
rešil
na
to
stran
prekopa
?
“
Čudil
se
je
,
kako
je
bilo
vse
to
mogoče
.
Kakor
v
sanjah
se
je
vse
to
zgodilo
.
„
In
vendar
grem
še
naprej
,
navzgor
med
drevesi
in
tam
nekje
si
odpočijem
;
jutri
pojdem
dalje
in
zadenem
na
domačo
vojsko
.
“
Čutil
je
,
da
so
izčrpane
njegove
sile
.
„
Ko
bi
poiskal
ljudi
v
kmetski
koči
;
tam
bi
mi
dali
suho
posteljo
,
legel
bi
in
zaspal
.
Zaspal
bi
in
bi
spal
do
smrti
.
Tako
sladko
bi
bilo
spati
.
Bliža
se
noč
.
“
Naenkrat
se
mu
je
zazdelo
,
da
vidi
pred
seboj
konec
gozda
,
pot
ni
več
tako
utrudljiva
in
tam
zunaj
gozda
se
razprostira
zelena
trata
,
na
trati
stoji
kmetska
koča
.
Ljudje
stoje
pred
njo
;
na
obrazu
se
jim
vidi
prijaznost
in
gostoljubnost
.
Veselo
jim
je
zaklical
v
pozdrav
.
Od
daleč
je
zaslišal
glasne
domače
glasove
.
Prešla
je
mahoma
vsa
utrujenost
in
onemoglost
,
noge
so
postale
lahke
,
glava
si
je
odpočila
od
svoje
teže
...
Kristjan
je
ležal
v
gozdu
,
bledel
je
in
sanjal
.
Počasi
so
izginile
blodnje
in
sanje
in
ni
videl
ničesar
več
.
Glasovi
so
prihajali
vedno
bliže
.
Culi
so
se
koraki
.
Kristjan
je
slišal
celo
svoje
ime
;
močne
roke
so
ga
dvignile
;
čutil
je
le
,
da
se
nekaj
enakomerno
giblje
pod
njim
,
in
okoli
so
govorili
domači
glasovi
razne
besede
,
ki
jih
je
slišal
,
a
jih
ni
mogel
razumeti
.
Nekaj
dni
potem
se
je
ustavil
v
gostilni
„
Pri
Petelinčku
“
v
Novem
Mestu
mlad
človek
,
oblečen
v
brambovsko
obleko
,
ogrnjen
s
črnim
plaščem
.
Prijezdil
je
po
cesti
od
Ljubljane
in
je
hotel
v
gostilni
prenočevati
.
Avstrijska
posadka
v
mestu
se
je
takrat
že
zelo
zmanjšala
in
meščani
niso
več
upali
v
rešitev
;
vsak
dan
so
pričakovali
napada
.
Zanašali
so
se
najbolj
na
črno
vojsko
,
ki
se
ni
razšla
niti
potem
,
ko
se
je
umaknila
cesarska
vojska
.
Posebno
mnogo
so
govorili
o
„
zelenih
lovcih
“
,
ki
jih
je
vodil
Marko
Muhič
in
ki
so
polnili
vse
gozde
ob
dolenjskih
cestah
.
Časi
so
bili
nevarni
,
negotovi
.
Človek
v
brambovski
obleki
je
bil
zelo
zanimiv
za
vse
one
,
ki
so
hoteli
imeti
o
vojni
novih
poročil
.
Zato
se
je
gostu
približal
najprej
gostilničar
sam
in
ga
je
vprašal
,
od
kod
prihaja
.
Gost
je
začel
govoriti
v
slabem
jeziku
in
mu
je
pravil
,
da
je
iz
cesarske
vojske
prestopil
med
brambovce
,
ker
je
bil
ranjen
;
gostilničar
pa
je
dal
gostu
razumeti
,
da
se
moreta
pogovoriti
i
v
drugem
jeziku
.
Toda
tudi
drugi
jezik
je
govoril
gost
tako
,
da
je
bil
kakor
francoski
.
Poleg
tega
je
obraz
tega
tujca
popolnoma
spominjal
onih
francoskih
obrazov
,
ki
so
bili
pred
nekaj
leti
v
mestu
.
V
trenotku
je
bil
gostilničar
prepričan
,
da
ima
v
svoji
hiši
ogleduha
,
in
je
sklenil
,
da
bo
dobro
preudaril
vsako
besedo
.
Toda
brambovec
je
naenkrat
vprašal
po
gospodu
Muhiču
.
„
Poznamo
gospoda
Muhiča
,
“
je
rekel
gostilničar
in
si
je
očital
,
da
je
krivo
obsodil
tujega
človeka
.
Tudi
meščani
,
ki
so
sedeli
pri
sosedni
mizi
,
so
se
takoj
pomaknili
bliže
in
so
trdili
,
da
i
oni
poznajo
gospoda
Muhiča
.
„
Gospoda
Muhiča
vsi
poznajo
,
“
je
rekel
nekdo
iz
družbe
,
ki
se
mu
je
videlo
,
da
se
ponaša
s
tem
,
da
imajo
v
svoji
okolici
splošno
znano
osebo
.
„
Njegov
grad
ni
daleč
od
našega
mesta
,
“
je
dodal
drugi
.
„
Spali
bodete
v
isti
sobi
,
kakor
je
spal
gospod
Muhič
ono
noč
,
predno
so
odšli
brambovci
,
“
je
rekel
gostilničar
,
ki
je
bil
ponosen
na
to
,
da
je
pod
njegovo
streho
spal
gospod
Muhič
.
„
Takega
dobrega
gospoda
ne
poznam
,
kakor
je
gospod
Muhič
,
“
je
rekel
gostilničar
,
„
ko
bi
on
vodil
našo
vojsko
,
ne
bi
bežala
meni
nič
tebi
nič
pred
Francozi
.
On
dobro
razume
svojo
stvar
in
se
ne
boji
nikogar
.
Bil
je
na
Dunaju
pri
samem
cesarju
in
proti
Turkom
je
šel
na
vojsko
.
Ali
ste
bili
vi
z
njim
skupaj
v
eni
četi
?
“
„
Ne
,
“
je
odgovoril
brambovec
,
„
jaz
sem
bil
na
Gradu
.
“
Vsi
gostje
so
se
začudili
in
so
se
primaknili
še
bliže
.
„
Gospod
Muhič
je
z
Langerjem
v
Sakselburgu
ali
v
Saksenburgu
,
ali
kako
se
