točudno
,
kaj
ne
,
pa
je
res
tako
!
Oh
,
Rezika
,
jaz
nisem
nikdar
potrkaval
,
da
bi
ne
bil
mislil
na
te
!
Kadar
sem
z
žvenkljem
tako
na
rahlo
tolkel
po
zvonu
,
da
se
ti
je
zdelo
,
kakor
bi
prihajalo
zvonjenje
iz
neznane
daljave
,
tistikrat
mi
je
bilo
pri
srcu
,
kakor
bi
bila
ti
daleč
stran
od
mene
,
in
hotel
sem
pokazati
s
tem
svoje
hrepenenje
po
tebi
.
Kadar
pa
sem
udarjal
močneje
,
da
je
donelo
tako
krepko
in
veselo
,
tistikrat
mi
je
polnilo
upanje
srce
,
da
postaneš
kdaj
moja
!
..
Prav
zares
,
Rezika
!
..
Dokler
se
mi
ni
bilo
treba
bati
,
da
te
mi
kdo
vzame
,
se
je
razlegalo
tako
ubrano
in
tako
lepo
zvonjenje
iz
lin
našega
turna
,
da
je
vse
rado
poslušalo
!
..
Odkar
pa
vidim
,
da
so
ti
drugi
bolj
pri
srcu
nego
jaz
,
pa
ne
gre
več
!
..
Roka
mi
udari
kmalu
preveč
,
kmalu
premalo
,
in
nobenega
poštenega
glasu
ne
izvabim
več
zvonovom
!
..
Kako
tudi
,
ko
sem
jezen
!
..
Oh
,
Rezika
,
ti
ne
veš
,
kako
mi
je
hudo
!
«
Reziki
je
bilo
jako
neljubo
,
da
je
cerkovnik
govoril
tako
;
toda
srditi
se
vendar
ni
mogla
nanj
.
Saj
je
vendar
že
davno
čutila
,
da
misli
nanjo
,
in
neki
glas
ji
je
rekel
,
da
je
sama
nekoliko
kriva
tega
,
da
je
on
gojil
nade
.
Ali
se
ni
mar
v
prejšnjih
časih
res
ozirala
v
zvonik
,
kadar
je
ob
sobotah
popoldne
zvonil
ter
se
ji
doli
smehljal
?
..
Spomnila
se
je
zdaj
tudi
,
kako
rada
je
nekdaj
poslušala
zvonjenje
,
in
zazdelo
se
ji
je
celo
,
kakor
bi
bila
glasove
zvonov
časih
res
tako
umevala
,
kakor
jih
ji
je
razlagal
ravnokar
cerkovnik
.
Saj
ji
je
pri
lepo
ubranem
zvonjenju
utripalo
srce
,
kakor
pri
lepem
petju
,
in
donenje
zvonov
je
tudi
v
njenih
prsih
zbujalo
kmalu
hrepenenje
,
kmalu
žalost
ali
veselje
!
Toda
od
tistihmal
,
odkar
so
se
njene
misli
bavile
z
Albinom
,
nič
več
!
Še
se
je
veselila
sicer
nedelje
ali
praznika
in
še
so
jo
navdajali
blaženi
občutki
,
kadar
so
oznanjali
zvonovi
Gospodov
dan
,
toda
onega
nerazumnega
hrepenenja
,
onega
nejasnega
veselja
in
one
neutemeljene
otožnosti
,
kakor
prejšnje
čase
,
ji
zvonjenje
ni
budilo
več
...
Prišlo
ji
je
zdaj
hkrati
do
zavesti
,
da
je
imel
ta
mladenič
vendar
le
nekoliko
moči
do
nje
in
da
tudi
ona
ni
bila
popolnoma
ravnodušna
do
njega
.
Umela
je
pa
zdaj
tudi
njegovo
tožbo
.
Imel
je
vzrok
žalovati
,
zakaj
ako
bi
ne
bilo
Albina
,
kdo
ve
?
..
Tako
pa
je
bila
izgubljena
zanj
!
Smilil
se
ji
je
,
in
hotela
mu
je
reči
nekaj
v
tolažbo
,
ko
se
vrne
mati
v
sobo
.
Leta
,
videč
,
da
je
cerkovnik
še
vedno
tu
,
se
raztogoti
.
»
Zdaj
vem
,
zakaj
je
v
cerkvi
po
kotih
toliko
pajčin
in
po
klopeh
toliko
prahu
,
«
reče
zbadljivo
.
»
V
nedeljo
sem
prišla
vsa
umazana
iz
cerkve
.
Jaz
mislim
,
da
bi
bilo
pametneje
,
če
bi
nekoliko
bolj
cerkev
snažil
,
nego
da
postavaš
tako
okrog
!
«
Cerkovnik
je
hotel
nekaj
ugovarjati
,
toda
premisli
si
.
Imel
je
mehko
srce
in
je
bil
hitro
užaljen
.
Zadelo
ga
je
to
očitanje
tem
huje
,
ker
ni
bil
odgovora
dobil
od
Rezike
.
Sklepal
je
od
matere
na
hčer
.
Odmakne
se
torej
od
okna
in
reče
:
»
Naj
pa
bo
,
no
,
grem
pa
pajčine
ometat
in
prah
brisat
.
«
Sočutje
,
ki
je
navdajalo
Reziki
srce
do
ubogega
cerkovnika
,
je
bilo
vzrok
,
da
ga
je
pogledala
mileje
in
pomenljiveje
,
nego
je
sama
hotela
.
Bila
bi
ga
rada
le
nekoliko
odškodovala
za
materine
trde
besede
in
pa
tudi
za
krivico
,
ki
mu
jo
je
po
svojih
mislih
sama
storila
s
tem
,
da
ga
je
varala
v
njegovih
nadah
.
Cerkovnik
pa
,
ki
mu
ta
pogled
ni
odšel
,
mu
je
pripisaval
ves
drug
pomen
,
nego
ga
je
v
resnici
imel
.
Namesto
usmiljenja
je
bral
ljubezen
v
Rezikinih
očeh
!
..
In
hkrati
je
postal
druge
volje
.
Hvaležen
se
ozre
v
deklico
in
se
potolažen
in
srečen
napoti
proti
cerkvi
.
Rezika
je
gledala
nekaj
časa
za
njim
;
to
pa
je
bilo
vzrok
,
da
je
materi
prekipelo
in
da
je
razjarjena
vzkliknila
:
»
Ali
mi
boš
še
zijala
za
tem
cuckom
?
Le
gledi
mi
,
da
se
več
ne
prikaže
semkaj
!
..
Če
ga
ne
preženeš
ti
,
ga
bom
jaz
!
..
Še
tega
bi
bilo
treba
,
da
bi
hodil
ta
delat
zgago
!
..
In
še
to
ti
povem
:
Kadar
pride
Končnik
k
nam
,
mi
nimaš
nič
več
uhajati
iz
doma
!
Ti
bi
res
uganjala
svoje
neumnosti
dotlej
,
da
bi
ti
Končnik
obrnil
hrbet
!
«
»
O
,
ko
bi
ga
le
hotel
!
..
Bog
daj
to
!
«
pripomni
Rezika
kljubovalno
.
»
Ali
tako
?
...
Kaj
takega
si
ti
torej
želiš
?
..
No
,
saj
pravim
!
..
Ali
je
videl
kdo
še
kaj
takega
na
svetu
!
..
Jaz
molim
in
prosim
Boga
,
da
bi
ti
dal
srečo
,
ti
pa
se
je
braniš
z
rokami
in
nogami
!
..
O
,
ta
je
pa
zares
lepa
,
zares
lepa
!
..
Na-a
,
kaj
takega
pa
še
ne
!
..
Ali
povem
ti
,
da
ti
že
še
izbijem
tvojo
trmoglavost
!
..
Videti
hočem
,
ali
sem
še
tvoja
mati
,
ali
nisem
,
in
me
boš
li
slušala
,
ali
me
ne
boš
!
..
Prvič
,
ko
pride
Končnik
spet
semkaj
,
mu
povem
,
da
boš
njegova
žena
,
ali
pa
stopim
še
danes
doli
do
njega
ter
mu
povem
,
da
je
stvar
v
redu
...
Dozdaj
sem
se
še
malo
obotavljala
,
ker
sem
upala
,
da
posežeš
sama
po
sreči
,
ki
se
ti
ponuja
,
in
ker
bi
bilo
tako
lepše
in
bolje
za
te
in
zanj
!
..
Ko
pa
vidim
,
da
si
avša
,
moram
začeti
pa
drugače
!
«
»
Temu
grdunu
me
hočete
torej
prodati
?
«
vzklikne
Rezika
,
videč
materino
resnost
,
in
solze
si
ji
ulijo
po
obrazu
.
»
Kdo
pravi
,
da
te
hočem
prodati
!
«
se
razhudi
mati
znova
.
»
Ali
mar
ne
?
«
nadaljuje
Rezika
jokaje
.
»
Kaj
ne
čutite
,
da
se
Vam
Končnik
le
radi
tega
tako
dobrika
in
da
Vas
radi
tega
vabi
vedno
doli
,
ker
hoče
na
ta
način
doseči
svoj
namen
?
..
In
tisto
vino
,
ki
Vam
ga
nosi
!
..
Ne
vem
,
kako
ste
se
mogli
tako
polakomniti
na
požirek
vina
!
..
Oh
,
mati
,
le
premislite
dobro
in
sami
še
izprevidite
,
da
gledate
pri
tej
možitvi
bolj
na
lastno
korist
,
nego
na
mojo
srečo
!
«
Te
besede
hčerine
so
mater
hudo
zadele
.
Prvič
zaradi
tega
,
ker
svoje
hčere
dozdaj
še
nikdar
ni
slišala
tako
odločno
govoriti
s
seboj
,
drugič
pa
,
ker
si
je
morala
priznati
,
da
je
hčerino
očitanje
vsaj
deloma
upravičeno
.
Akoravno
je
bila
namreč
uverjena
,
da
njena
hči
ne
more
dobiti
boljšega
moža
,
nego
je
Končnik
,
vendar
ni
mogla
tajiti
,
da
je
imela
pri
tem
vendar
le
v
prvi
vrsti
to
pred
očmi
,
kako
bi
olajšala
sebi
življenje
.
Da
bi
to
,
kar
je
njej
na
korist
,
nasprotovalo
lahko
hčerini
sreči
,
na
kaj
takega
še
nikdar
mislila
ni
in
se
je
zavedla
te
svoje
krivde
šele
zdaj
,
ko
ji
jo
je
očitala
hči
.
Da
bi
se
kolikor
toliko
opravičila
,
reče
:
»
Jaz
te
nič
ne
prodajam
!
Kaj
pa
naj
storim
,
če
mi
Končnik
semintja
kaj
da
?
Naj
mar
zavračam
njegove
dobrote
?
..
Jaz
,
taka
sirota
,
kakršna
sem
!
«
Do
tu
je
mati
govorila
še
mirno
.
Potem
pa
,
kakor
bi
si
ne
vedela
pomagati
drugače
,
zažene
jok
ter
začne
:
»
Oh
,
saj
pravim
,
kako
me
Bog
vendar
tepe
!
..
Kako
sem
pač
zaslužila
to
!
..
Pa
seveda
,
toliko
časa
smo
starši
otrokom
dobri
,
dokler
nas
potrebujejo
,
ko
so
odrasli
,
jim
moramo
biti
pa
v
strahu
!
..
Prašam
te
,
ali
je
prav
,
da
si
taka
proti
meni
...
Ali
mar
nisem
skrbela
zate
,
ali
ti
nisem
bila
vedno
dobra
?
..
Oh
Bog
,
oh
Bog
,
kako
se
časih
goljufa
človek
!
«
Reziki
pa
ni
bilo
nič
huje
,
nego
če
je
videla
mater
jokati
.
Pozabivši
na
vse
,
skoči
tja
k
njej
,
se
je
oklene
in
zaprosi
:
»
Oh
,
nikar
mi
ne
jokajte
,
mati
!
..
Saj
Vas
hočem
slušati
,
saj
hočem
storiti
vse
,
kar
je
v
moji
moči
,
da
le
izpolnim
Vašo
voljo
!
«
»
Mihec
,
oj
Mihec
!
..
Sem
stopi
malo
notri
!
«
Cerkovnik
,
ki
je
šel
skozi
vas
in
je
bil
prišel
ravno
mimo
Končnikove
hiše
,
se
ozre
;
zakaj
njemu
so
veljale
te
besede
.
Klical
ga
je
Končnik
.
Končnik
se
je
bil
že
naveličal
,
hoditi
ostrezat
k
Meti
,
zakaj
vsi
njegovi
obiski
niso
imeli
zaželjenega
uspeha
.
Sicer
si
Rezika
od
tistega
dne
sem
,
ko
se
je
bila
sporekla
z
materjo
,
ni
več
upala
,
kazati
Končniku
tako
očito
,
kakor
prej
,
da
ga
ne
mara
,
a
Končnik
ni
bil
tako
nespameten
,
da
bi
bil
že
vsled
tega
gojil
posebne
nade
.
Poznal
je
nekoliko
ženske
in
je
vedel
,
da
to
,
če
Rezika
več
ne
uhaja
pred
njim
,
še
nikakor
ni
dokaz
,
da
se
je
njemu
nasproti
izpremenila
.
Da
ga
ne
ljubi
in
niti
ne
čisla
ne
,
to
ji
je
bral
na
obrazu
.
Bila
je
vselej
tiha
in
žalostna
,
kadar
je
bil
tam
,
in
če
se
je
še
tako
prizadeval
,
da
bi
jo
nekoliko
razvedril
,
se
mu
ni
posrečilo
.
Na
njegova
vprašanja
je
sicer
odgovarjala
,
a
bilo
ni
težko
ugeniti
,
da
se
njene
misli
mudijo
drugje
.
Končnika
je
to
peklo
.
Navzlic
svojim
letom
je
bil
vendar
še
gizdav
ter
jako
občutljiv
v
takih
stvareh
.
Imel
se
je
še
vedno
za
moža
,
za
katerega
bi
se
morale
ženske
trgati
,
in
ga
je
jezilo
,
da
ima
Rezika
koga
drugega
rajša
nego
njega
.
Najmanj
pa
je
mogel
umeti
,
da
ji
je
na
ubogem
cerkovniku
več
,
nego
na
njem
.
Da
plamti
Reziki
za
Albina
srce
,
to
je
on
ravno
tako
malo
slutil
,
kakor
mati
.
Zato
pa
tudi
poguma
ni
precej
izgubil
.
Meta
mu
je
zatrjevala
,
da
se
Rezika
sčasoma
izpametuje
in
da
vzame
vsekakor
rajša
njega
nego
beraškega
cerkovnika
,
in
on
sam
je
bil
tega
prepričanja
.
Toda
stvar
mu
je
šla
prepočasi
.
Končnik
je
bil
eden
tistih
ljudi
,
ki
smatrajo
izgubljenim
vsak
dan
,
kateri
jim
ni
donesel
,
česar
so
si
želeli
.
Po
Reziki
je
res
hrepenel
,
in
sicer
čimdalje
bolj
;
tudi
njemu
je
bila
njena
nenavadna
lepota
razvnela
srce
in
kri
.
Čemeren
je
legal
vsak
večer
spat
,
zakaj
baš
v
spalnici
se
je
čutil
tako
nekako
zapuščenega
,
osamljenega
in
vsled
tega
nezadovoljnega
.
Zato
pa
je
zlasti
zvečer
,
ali
po
noči
,
ko
spati
ni
mogel
,
delal
nove
naklepe
in
načrte
,
kako
bi
se
na
najlepši
način
polastil
dekleta
,
za
katerega
bi
ga
zavidal
ves
svet
.
Kot
glavni
vzrok
,
da
mu
ne
gre
vse
po
volji
,
je
smatral
Končnik
to
,
da
ljubi
Rezika
cerkovnika
.
Sicer
ni
dvojil
,
da
bi
se
Rezika
vdala
naposled
materini
volji
in
da
bi
vzela
njega
navzlic
temu
,
da
ji
bije
srce
za
drugega
,
toda
iz
raznih
vzrokov
bi
bil
videl
rajši
,
da
bi
dekletu
ne
bilo
treba
delati
sile
.
Zato
se
je
končno
odločil
,
da
se
loti
cerkovnika
.
Ker
je
bil
leta
revež
,
je
mislil
,
da
se
bode
za
nekoliko
denarja
rad
odpovedal
svoji
ljubezni
.
Ako
bi
se
mu
ta
nakana
posrečila
,
potem
bi
tudi
nikake
ovire
ne
bilo
več
,
da
se
Rezika
zaljubi
vanj
.
Zakaj
,
ako
bi
se
cerkovnik
polakomnil
denarja
,
bi
se
Rezika
gotovo
s
studom
obrnila
od
njega
preč
,
in
ne
bilo
bi
se
potem
tudi
bati
,
da
potihem
morda
še
vedno
zdihuje
po
njem
.
Končnik
je
tem
bolj
upal
,
da
doseže
svoj
namen
,
ker
je
bil
cerkovnik
še
mlad
in
neizkušen
,
in
vsa
njegova
zunanjost
ni
bila
po
tem
,
da
bi
mu
bil
človek
prisojal
kdo
ve
koliko
značajnosti
in
trdnosti
.
»
Če
mu
nekoliko
na
srce
govorim
in
če
položim
par
stotakov
predenj
,
pa
se
ne
bo
več
brigal
za
dekleta
!
«
tako
je
sklepal
Končnik
,
in
to
je
bil
vzrok
,
da
ga
je
poklical
danes
k
sebi
.
Cerkovnik
prvi
trenotek
ni
vedel
,
kaj
bi
storil
,
zakaj
s
Končnikom
nista
bila
nikoli
posebna
prijatelja
,
in
njegovo
vabilo
mu
je
prišlo
jako
nepričakovano
.
A
ker
mu
je
Končnik
le
migal
,
da
naj
pride
,
vrnil
se
je
vse
eno
.
Gnala
ga
je
tudi
radovednost
,
kaj
mu
ima
Končnik
povedati
.
Ko
stopi
v
Končnikovo
hišo
,
je
sedel
v
prvi
sobi
v
kotu
pri
peči
samo
beraču
podoben
,
zanemarjen
človek
,
kateremu
so
ljudje
rekli
Čibkin
Jožek
.
Stranska
soba
,
ki
je
bila
odmenjena
boljšim
gostom
,
je
bila
zaprta
,
tako
da
cerkovnik
ni
mogel
vedeti
,
je
li
kdo
notri
,
ali
ne
.
Čibkin
Jožek
je
bil
še
mlad
,
komaj
kakih
trideset
let
star
samec
,
krepke
postave
in
rdečega
,
zabuhlega
obraza
.
Imel
je
to
lepo
navado
,
da
je
vsako
leto
po
dvakrat
zblaznel
,
in
sicer
redno
zmeraj
pred
pustom
,
ob
času
,
ko
se
je
obhajalo
največ
svateb
,
in
pa
poleti
v
najhujši
vročini
.
Pred
pustom
se
je
baje
skregal
s
pametjo
radi
tega
,
ker
se
mu
je
bila
pred
nekoliko
leti
izneverila
nevesta
ter
se
poročila
ob
takem
času
z
drugim
,
poleti
pa
—
tako
vsaj
so
trdili
ljudje
—
ker
mu
v
vročini
ni
dišalo
delo
.
Kadar
je
prišel
tisti
njegov
čas
,
je
nateknil
nase
najslabše
cunje
,
ki
jih
je
imel
,
ter
je
začel
uganjati
svoje
burke
.
Pred
pustom
je
spremil
pri
vsaki
poroki
svate
v
cerkev
.
Ustavil
se
je
navadno
zadaj
pri
velikih
vratih
.
Napravil
je
po
tleh
kopice
iz
kamenja
,
katerega
je
bil
nabral
na
cesti
ter
ga
prinesel
v
nedrju
,
ali
pa
tudi
v
klobuku
s
seboj
,
nato
pa
vzel
dolgo
preklo
,
ki
jo
je
vedno
nosil
s
seboj
,
ter
začel
z
njo
podirati
kopico
za
kopico
,
kakor
bi
zažigal
topiče
.
Da
strelja
,
pokazati
je
hotel
tudi
s
tem
,
da
je
pri
vsaki
kopici
,
ki
jo
je
prevrnil
,
zarenčal
z
zamolklim
,
globokim
glasom
:
Brrr
—
bom
,
brrr
—
bom
!
To
je
bilo
nemara
na
čast
ženinu
in
nevesti
...
Da
ljudem
ni
bilo
ravno
pogodu
tako
motenje
,
je
umevno
,
toda
pomagati
si
niso
vedeli
.
Morali
so
biti
veseli
,
da
se
je
držal
v
ozadju
cerkve
,
kjer
se
noben
človek
ni
dosti
menil
zanj
.
Ustrahovati
se
Čibkin
Jožek
ni
dal
,
zakaj
bil
je
nenavadno
močan
,
in
če
bi
bil
poizkusil
kdo
,
iztirati
ga
iz
cerkve
,
bi
se
bilo
svetišče
brez
dvojbe
še
huje
onečastilo
.
Županstvo
pa
,
ki
bi
bilo
Jožku
morda
lehko
pregnalo
muhe
,
ni
ničesar
takega
storilo
,
kar
bi
mu
bilo
imponiralo
.
Prvič
so
županstva
takim
stvarem
nasproti
itak
navadno
skrajno
ravnodušna
,
drugič
pa
se
je
Čibkinega
Jožka
tudi
vsakdo
bal
.
Bil
je
res
zloben
zadosti
,
da
bi
bil
pod
pretvezo
svoje
blaznosti
komu
hišo
zažgal
,
ali
pa
tudi
pobil
koga
.
Saj
pretepaval
se
je
celo
v
takem
času
rad
,
ko
ni
blaznel
.
Ponašal
se
je
rad
s
svojo
močjo
,
in
gorje
tistemu
,
ki
bi
mu
bil
rekel
,
da
je
močneji
od
njega
.
Kaj
takega
Čibkin
Jožek
ni
mogel
slišati
!
Nekdaj
je
bilo
županstvo
pač
ukrenilo
,
da
se
odda
v
blaznico
.
Bili
so
ga
z
veliko
silo
in
s
pomočjo
orožnikov
vklenili
in
ga
prepeljali
v
mesto
,
toda
kakor
hitro
je
bil
v
blaznici
,
se
je
izpametoval
,
in
poslali
so
ga
domov
.
V
prisilno
delavnico
ga
pa
tudi
niso
mogli
vtekniti
,
zakaj
kadar
se
ni
kazal
neumnega
,
je
delal
še
dovolj
pridno
in
gledal
zmeraj
tako
,
da
je
imel
za
čas
svoje
namišljene
bolezni
prihranjenega
nekoliko
denarja
.
Poleti
je
začel
navadno
rogoviliti
v
pasjih
dneh
.
Vendar
je
bil
v
tem
času
navadno
manj
siten
nego
pozimi
,
zakaj
potikal
se
je
čez
dan
kaj
rad
po
senčnatih
gozdih
,
kjer
je
prišel
z
ljudmi
le
malo
v
dotiko
.
Od
začetka
seveda
,
dokler
je
imel
še
kak
novčič
,
je
obsedel
večkrat
tudi
v
kaki
krčmi
,
kjer
je
polagoma
žganje
pil
pa
govoril
sam
s
seboj
,
toda
tako
na
glas
,
da
ga
je
vsakdo
lehko
čul
.
Beračil
ni
.
Pojedel
je
,
kar
mu
je
kdo
prostovoljno
dal
.
Če
pa
se
ga
kdaj
dalje
časa
nikdo
ni
usmilil
,
si
je
vedel
pomagati
tudi
sam
.
Podal
se
je
v
gozd
,
si
napravil
ogenj
in
si
je
tam
sam
kuhal
in
pekel
.
Ljudje
so
trdili
,
da
je
v
jedi
malo
izbirčen
,
in
so
ga
imeli
na
sumu
,
da
zlasti
mačke
niso
varne
pred
njim
.
Morda
je
prišlo
to
od
tod
,
ker
je
imel
navado
,
kadar
mu
ni
bilo
kaj
prav
,
udariti
ob
mizo
ter
zarentačiti
:
»
Tristo
odrtih
maček
!
«
ali
pa
tudi
:
»
Tristo
pečenih
maček
!
«
Vsekakor
so
torej
igrale
mačke
neko
vlogo
v
njegovem
življenju
...
S
takim
vzklikom
je
pozdravil
Čibkin
Jožek
tudi
cerkovnika
,
ko
je
bil
vstopil
v
sobo
.
Tega
ni
maral
,
ker
ga
je
časih
od
cerkve
podil
,
in
zato
se
je
raztogotil
takoj
,
ko
ga
je
ugledal
.
Mihec
ni
bil
eden
tistih
,
ki
se
radi
pretepajo
.
Za
to
,
da
bi
se
bil
poizkusil
z
Jožkom
,
mu
je
manjkalo
pa
tudi
moči
.
Že
se
je
hotel
torej
izmuzniti
spet
skozi
vrata
,
ko
ga
prime
Končnik
,
ki
je
bil
šel
med
tem
vina
iskat
in
se
je
ravnokar
vračal
,
za
roko
ter
ga
popelje
k
drugi
mizi
.
»
Sedi
pa
pij
!
«
mu
veli
ter
natoči
dva
kozarca
,
enega
njemu
,
enega
sebi
.
Cerkovnik
se
ni
mogel
prečuditi
.
Slišal
je
že
večkrat
praviti
,
na
kako
prekanjen
način
se
zna
Končnik
varovati
škode
,
kadar
je
koga
povabil
k
sebi
.
Natočil
je
navadno
kozarec
sebi
,
tovarišu
pa
je
rekel
:
»
Saj
ti
pa
ne
piješ
vina
!
«
Spričo
takih
besed
je
skoro
vsakdo
osupnil
in
ni
ugovarjal
.
Prigodilo
se
je
pa
tudi
že
,
da
mu
kdo
njegove
opazke
ni
potrdil
.
Toda
Končnik
se
za
to
ni
zmenil
,
temveč
se
je
delal
,
kakor
bi
bil
ugovor
preslišal
,
ter
zvrnil
poln
kozarec
vina
,
blagrovaje
onega
poleg
sebe
,
da
se
tako
lehko
zdrži
pijače
.
Vse
to
je
vedel
cerkovnik
in
je
bil
tem
bolj
presenečen
,
da
se
je
vedel
Končnik
njemu
nasproti
zdaj
drugače
.
»
Zakaj
te
ni
nikoli
k
nam
v
gostilno
,
e
—
e
?
«
ga
vpraša
ter
si
privošči
krepak
požirek
.
»
Jaz
sploh
malo
hodim
po
gostilnah
,
«
se
izgovarja
cerkovnik
.
»
Kako
je
to
?
..
Tak
fant
,
kakor
si
ti
,
bi
moral
biti
vesel
!
..
Pa
seveda
,
zdaj
ko
se
misliš
oženiti
,
nimaš
časa
,
da
bi
hodil
po
gostilnah
!
«
Cerkovnik
osupne
in
prime
iz
same
zadrege
za
kozarec
ter
pije
.
To
željo
je
res
gojil
,
a
je
dozdaj
ni
bil
še
nikomur
izdal
.
Odkod
je
vedel
torej
Končnik
to
?
Končnik
mu
iznova
natoči
in
nadaljuje
:
»
Le
pij
,
le
!
..
Takega
ne
dobiš
povsod
!
..
Veš
,
saj
meni
prav
za
prav
nič
mar
tisto
,
če
se
ženiš
,
toda
dober
svet
bi
ti
rad
dal
.
«
Cerkovniku
pa
se
hipoma
nekaj
posveti
.
In
kakor
bi
slutil
,
da
mu
Končnik
ne
pove
nič
koristnega
,
pripomni
skoraj
nevljudno
:
»
Dober
svet
je
časih
jako
po
ceni
!
«
»
Časih
pa
tudi
ne
,
«
odvrne
Končnik
.
»
Toda
jaz
ti
ga
dam
zastonj
in
ti
poleg
tega
še
plačam
za
to
,
da
ga
sprejmeš
!
«
Cerkovniku
je
odstopila
spodnja
čeljust
od
zgornje
,
tako
je
zastrmel
.
Končnik
pa
ga
pogleda
s
tistim
svojim
pomežkujočim
očesom
in
ko
vidi
,
da
so
napravile
njegove
besede
vtisk
na
cerkovnika
,
nadaljuje
počasi
in
s
posebnim
poudarkom
,
rekoč
:
»
Le
čudi
se
!
..
Res
je
,
kar
pravim
!
..
Poslušaj
me
!
..
Če
se
hočeš
ženiti
,
moraš
gledati
na
to
,
da
moreš
sebe
in
družino
preživiti
!
«
Cerkovnik
se
zgane
.
Čutil
je
,
da
mu
Končnik
očita
uboštvo
,
zato
odvrne
precej
odločno
:
»
Jaz
sem
mlad
in
moj
zaslužek
tudi
ni
tako
slab
;
mislim
torej
,
da
meni
in
moji
ženi
ne
bo
take
sile
.
«
»
Kaj
pa
,
če
zboliš
,
e
?
..
Ali
naj
potem
ona
tebe
redi
,
namesto
da
bi
ti
njo
?
«
»
Oh
,
jaz
sem
zdrav
kakor
riba
!
«
vzklikne
cerkovnik
in
se
udari
s
pestjo
ob
prsi
.
»
Če
tudi
!
«
ugovarja
Končnik
.
»
Vsakega
človeka
zadene
prej
ali
slej
nezgoda
,
in
čim
trdneji
je
kdo
,
tem
dalje
ga
navadno
gonobi
bolezen
!
Preudariti
treba
torej
,
preden
si
nakoplje
človek
skrbi
zakonskega
življenja
na
glavo
...
Saj
sem
še
jaz
dolgo
premišljal
,
ali
bi
se
oženil
vdrugo
,
ali
se
ne
bi
,
ko
lehko
rečem
,
ne
da
bi
se
hvalil
,
da
imam
toliko
pod
palcem
,
ko
ne
kmalu
eden
pod
našim
zvonom
!
«
»
O
tisto
je
že
res
,
«
potrdi
cerkovnik
,
ki
mu
je
postajalo
vedno
jasneje
,
kaj
namerava
Končnik
.
»
Bogati
ste
,
to
vedo
drugi
in
to
vem
tudi
jaz
!
Toda
premoženje
še
ni
vse
!
«
»
Poglavitna
reč
,
ti
jaz
rečem
!
«
poseže
Končnik
naglo
vmes
.
»
Toda
kaj
bi
se
prepirala
na
dolgo
in
široko
!
Najbolje
,
da
govoriva
brez
ovinkov
!
..
Jaz
mislim
,
da
je
za
može
najbolj
pošteno
,
če
si
povedo
iz
oči
v
oči
,
kar
si
imajo
povedati
...
Ali
ne
misliš
tudi
ti
tako
?
«
»
O
popolnoma
teh
misli
sem
!
«
»
Prav
tedaj
!
..
Stvar
je
namreč
ta
,
da
se
ženim
jaz
ravno
tam
,
kakor
ti
!
«
Cerkovnika
se
loti
veselost
.
Na
glas
se
zasmeje
in
reče
:
»
Se
mi
je
dozdevalo
nekaj
takega
!
«
»
Prav
,
če
si
ti
je
!
..
Ne
bo
treba
torej
razlaganja
!
..
No
,
in
ker
Rezike
,
ne
moreva
oba
imeti
,
mora
eden
od
naju
odstopiti
od
nje
.
Mar
ne
?
«
»
I
seveda
!
«
pritrdi
cerkovnik
in
se
zopet
zasmeje
.
»
Praša
se
samo
,
kateri
naj
odstopi
?
«
»
Rezika
je
dekle
,
ki
zasluži
lepo
,
brezskrbno
življenje
,
in
to
bi
imela
pri
meni
.
«
»
Mogoče
!
«
odvrne
Mihec
ter
skomizgne
z
ramami
.
»
Toda
jaz
mislim
,
da
treba
pred
vsem
vprašati
,
katerega
izmed
naju
ima
Rezika
rada
.
«
»
Jaz
mislim
,
da
zdaj
še
nobenega
,
«
pripomni
Končnik
.
»
Ali
toliko
ti
lehko
rečem
,
da
je
njena
mati
zame
,
in
Rezika
bo
storila
to
,
kar
bo
hotela
mati
.
«
»
E
,
nič
se
ne
ve
!
«
odvrne
cerkovnik
samosvestno
.
»
Pa
tisto
tudi
še
ni
gotovo
,
da
ne
bi
imela
nobenega
rada
.
«
Končnik
se
zdrzne
,
in
obraz
mu
preleti
temna
senca
...
»
Ali
je
mar
rekla
,
da
ima
tebe
?
«
vpraša
in
pogleda
zvedljivo
cerkovnika
.
Ta
pa
je
bil
pošten
dovolj
,
da
je
odgovoril
:
»
Rekla
mi
ni
,
ali
ljubezen
se
tudi
drugače
lehko
razodene
—
«
»
Torej
ne
!
«
ga
prekine
Končnik
.
Bil
je
precej
spet
dobre
volje
.
»
O
ti
mladič
ti
,
kaj
vse
si
ne
domišljaš
!
..
Ali
misliš
mar
,
da
bi
ti
bil
verjel
,
tudi
če
bi
bil
trdil
,
da
ti
je
Rezika
rekla
kaj
takega
?
Kaj
še
!
..
Predobro
mi
je
znano
,
kako
stoje
stvari
!
..
Povem
ti
za
gotovo
,
da
Rezika
niti
ne
misli
na
te
!
..
Toda
ker
vem
,
da
se
oziraš
po
njej
,
bi
se
rad
dogovoril
s
teboj
,
da
bi
ne
begal
in
ne
nadlegoval
dekleta
.
Da
dobim
Reziko
jaz
,
ne
dvojim
,
a
meni
je
na
tem
,
da
bi
ljudje
ne
govorili
kdaj
od
moje
žene
,
da
je
imela
tega
in
onega
pred
menoj
in
da
je
vzela
mene
samo
zaradi
bogastva
.
Zato
ti
svetujem
,
da
pustiš
dekleta
na
miru
.
Da
pa
se
laglje
odpoveš
,
sem
pripravljen
,
poseči
malo
v
žep
.
Kar
povedi
,
koliko
hočeš
!
«
»
Tristo
odrtih
maček
!
«
zagrmi
od
druge
mize
Čibkin
Jožek
,
ne
da
bi
se
bil
brigal
kaj
za
njun
pomenek
,
zakaj
govoril
je
ves
čas
sam
s
seboj
.
Cerkovnik
se
ni
mogel
zdržati
smeha
.
Zagrohoče
se
na
glas
in
reče
:
»
Zdaj
pa
veva
,
koliko
je
vredna
Gorenjčeva
Rezika
!
«
Končniku
pa
se
ni
kar
nič
ljubilo
,
izbijati
šale
.
Jezilo
ga
je
potihem
že
to
dovolj
,
da
se
je
moral
s
cerkovnikom
pogajati
.
Ko
bi
bil
imel
le
količkaj
upanja
,
da
se
Rezika
naposled
radovoljno
odloči
zanj
,
ne
bil
bi
mu
privoščil
niti
prijazne
besede
ne
.
A
ker
je
vedel
,
kaj
ugaja
mladim
dekletom
,
in
je
bil
glede
Rezike
še
posebej
do
dobrega
prepričan
,
da
se
bo
ustavljala
postati
njegova
,
dokler
se
bo
sploh
dalo
,
jo
je
hotel
na
vsak
način
spraviti
ob
oporo
,
ki
bi
jo
imela
v
boju
z
materjo
v
tem
,
da
bi
ji
stal
ljubljen
mladenič
ob
strani
.
In
bilo
mu
je
nemalo
na
tem
,
da
dožene
stvar
že
danes
do
konca
.
Zato
odvrne
čemeren
cerkovniku
:
»
Pusti
norca
v
miru
,
naj
govori
,
kar
hoče
!
..
Gledi
rajši
,
da
se
domeniva
!
..
Kakor
sem
rekel
,
nekaj
ti
rad
dam
—
za
par
stotakov
mi
ni
ravno
.
Ali
ti
pa
odstopim
ono
malo
kočo
na
hribu
,
ki
sem
jo
predlanjskim
prevzel
za
dolg
od
Tomaževca
,
če
hočeš
.
Potem
se
lehko
oženiš
,
ko
boš
imel
lastno
hišo
!
..
Samo
Reziki
se
odpovej
!
..
Sicer
pa
,
kakor
sem
že
dejal
:
dekle
te
ne
mara
,
in
kar
ti
dam
,
je
vse
darovano
!
«
Ali
cerkovnik
ni
bil
še
nikoli
tako
prepričan
,
kakor
zdaj
,
da
ga
Rezika
res
ljubi
.
V
tem
prepričanju
ga
je
utrjevala
baš
Končnikova
ponudba
.
Tak
lakomnež
,
kakor
je
bil
on
,
pa
da
bi
mu
ponujal
stotake
kar
tako
meni
nič
,
tebi
nič
!
Saj
je
mogoče
,
da
je
več
obljuboval
,
nego
je
bil
namenjen
izpolniti
,
toda
brez
vzroka
se
on
ni
pogajal
z
njim
!
Cerkovnik
se
zdaj
spomni
tudi
,
kako
milo
ga
je
Rezika
pogledala
tistikrat
,
ko
ga
je
oštevala
njena
mati
,
in
veselje
mu
prešine
srce
.
Samosvestno
odgovori
Končniku
,
rekoč
:
»
Tistega
mi
nikar
ne
pravite
,
da
me
dekle
ne
mara
!
Vi
veste
svoje
,
jaz
pa
svoje
!
«
Končniku
se
napno
lica
.
Bil
je
na
tem
,
da
vzroji
,
a
premaga
se
še
in
reče
:
»
Pa
recimo
,
da
te
ima
rada
,
no
!
..
Ali
se
ne
izplača
mar
tudi
potem
še
,
da
odstopiš
od
nje
za
tako
ceno
?
«
»
Kaj
?
«
vpraša
cerkovnik
z
zaničljivim
izrazom
v
obrazu
...
»
Reziko
da
bi
prodal
za
tistih
borih
par
stotakov
,
ali
pa
za
tisto
raztrgano
bajto
gori
na
hribu
?
—
Ne
,
nikdar
ne
...
za
ves
svet
ne
odstopim
od
nje
!
«
»
Torej
nečeš
!
«
»
Nečem
!
«
»
Potem
pa
ostani
berač
,
kakršen
si
!
«
izblekne
Končnik
,
ki
se
ni
mogel
nič
več
zdržati
.
»
Toda
k
Meti
ne
boš
hodil
uganjat
sitnosti
,
to
si
zapomni
!
Če
ne
bo
drugače
,
te
zatožim
pri
župniku
,
ki
ne
bo
trpel
,
da
bi
dajal
ti
pohujšanje
!
Menda
se
bo
dobil
že
tudi
kak
drug
cerkovnik
še
na
svetu
,
ki
bo
vedel
,
kaj
se
spodobi
za
človeka
s
tako
službo
,
in
ki
se
ne
bo
oziral
v
cerkvi
vedno
na
žensko
stran
!
«
Te
Končnikove
besede
pa
niso
imele
zaželjenega
uspeha
in
so
cerkovnika
le
podkurile
.
Dvigne
se
s
sedeža
in
reče
:
»
Le
,
le
,
kar
pojdite
me
tožit
,
če
Vam
drago
!
Jaz
se
ne
bo-bojim
nikogar
,
najmanj
pa
takega
ba-bahača
,
kakršen
ste
Vi
!
«
Cerkovnik
je
bil
nervozne
narave
,
in
kadar
je
bil
razburjen
,
je
pojecaval
.
Končnika
je
posebno
speklo
,
da
ga
je
cerkovnik
imenoval
bahača
.
Zavrelo
je
po
njem
,
in
šinila
mu
je
kri
v
glavo
,
da
so
se
njegova
lica
navzela
vijolčnate
barve
.
Že
je
bil
dvignil
desnico
,
da
bi
pripeljal
cerkovniku
zaušnico
,
ko
se
spomni
še
o
pravem
času
,
da
opravi
ta
posel
lehko
tudi
kdo
drugi
namesto
njega
.
»
Jožek
!
«
zakliče
tja
k
onemu
pri
drugi
mizi
.
»
Ali
je
res
,
da
se
ti
Mihca
bojiš
?
..
Glej
,
pravi
,
da
je
močnejši
kakor
ti
!
«
»
Ka-a-aj
?
«
zarjove
Čibkin
Jožek
ter
skoči
pokoncu
.
»
Kdo
je
močnejši
kakor
jaz
?
..
Ali
ta
?
..
Tristo
odrtih
maček
!
Jaz
mu
pokažem
!
«
Cerkovnik
je
takoj
spoznal
hudobni
namen
Končnikovih
besedi
in
je
hotel
pobegniti
.
Toda
preden
se
mu
to
posreči
,
ga
je
že
imel
norec
v
pesteh
.
Ves
prestrašen
je
zatrjeval
Mihec
,
da
ni
rekel
nič
takega
,
a
zaman
!
Jožek
ga
dvigne
kakor
snop
slame
kvišku
,
potem
pa
ga
neusmiljeno
vrže
ob
trda
tla
.
Cerkovniku
sta
prešla
vid
in
sluh
.
Izpregovoriti
ni
mogel
nobene
besede
,
samo
zaječal
je
bolestno
.
Končnik
pa
se
je
grohotal
,
da
mu
je
trebuh
odskakoval
.
Navadno
se
on
ni
smejal
,
samo
spričo
tuje
nezgode
ga
je
vselej
posilil
smeh
.
To
je
bila
zanj
največja
zabava
,
če
se
je
kdaj
kdo
kaj
poškodoval
,
in
bilo
je
videti
,
kakor
bi
bolečina
,
ki
so
jo
trpeli
drugi
,
zbujala
njemu
prijetne
občutke
.
Nekoč
si
je
gradil
ledenico
,
in
sicer
po
tedanji
navadi
tako
,
da
je
segala
globoko
pod
zemljo
.
V
tistih
časih
,
ko
se
godi
ta
povest
,
je
bila
na
kmetih
taka
naprava
še
jako
redka
,
in
zato
si
je
hotel
marsikdo
ogledati
shrambo
za
led
.
Končnik
je
peljal
vsakega
prav
rad
v
temno
klet
,
a
luči
ni
nikdar
prižgal
in
tudi
nikogar
posvaril
ni
,
kako
daleč
sme
iti
.
Nasprotno
,
ko
je
prišel
dotični
radovednež
do
mesta
,
kjer
se
je
začenjala
jama
,
ga
je
porinil
naprej
,
da
mu
je
zmanjkalo
hkrati
tal
ter
je
padel
v
globočino
.
Eden
si
je
bil
na
ta
način
zlomil
nogo
,
drugi
pa
se
je
bil
po
glavi
ves
pobil
,
a
Končnika
se
je
lotil
smeh
,
da
se
mu
je
tresel
ves
život
.
Pri
tem
pa
se
je
opravičeval
,
rekoč
:
»
Kaj
vraga
,
ali
si
padel
?
..
Kaj
pa
delaš
vendar
?
..
Ravno
sem
te
hotel
prijeti
,
pa
je
bilo
že
prepozno
!
«
In
take
stvari
je
privoščil
ljudem
,
ki
jim
niti
sovražen
ni
bil
!
Umemo
torej
,
da
ga
je
cerkovnikov
padec
še
bolj
veselil
.
Zadovoljen
je
namežiknil
Jožku
,
češ
,
da
je
prav
storil
;
ta
pa
je
bil
takoj
pripravljen
,
nadaljevati
svoj
posel
.
Nemarno
se
režeč
,
privzdigne
nogo
,
da
bi
začel
obdelavati
z
okovano
peto
svojega
težkega
črevlja
Mihca
,
ki
se
niti
geniti
ni
upal
.
Toda
o
pravem
času
še
se
odpro
vrata
stranske
sobe
,
in
prikažeta
se
poštar
in
Albin
.
Poštar
,
debeluhast
,
flegmatičen
možiček
,
obstoji
mirno
med
vrati
.
Videlo
se
mu
je
,
da
ga
je
le
bolj
radovednost
izvabila
izza
mize
,
pri
kateri
je
srkal
počasi
vino
iz
polička
,
in
da
se
nikakor
ne
misli
vmešavati
v
tuje
zadeve
.
Drugače
pa
Albin
.
Tja
skoči
na
sredo
sobe
,
kjer
je
ležal
ubogi
cerkovnik
ves
preplašen
in
resigniran
,
ter
odrine
Čibkinega
Jožka
vstran
.
Ta
je
bil
videti
razpoložen
,
da
bi
se
spoprijel
tudi
z
njim
,
toda
Albin
se
mu
postavi
krepko
v
bran
.
»
Vun
se
poberi
,
nemarnež
ti
,
če
ne
—
«
zavpije
nad
njim
ter
mu
zapreti
s
pestjo
.
Poznal
je
dobro
tudi
on
že
tega
potepuha
,
zakaj
nekolikokrat
se
mu
je
bil
že
nastavil
na
pot
,
ko
je
hodil
domov
,
ter
je
izkušal
obrniti
s
svojimi
norčijami
njegovo
pozornost
nase
.
Albin
je
bil
uverjen
,
da
je
popolnoma
pri
zdravi
pameti
in
da
le
iz
hudobije
nagaja
ljudem
.
Čibkin
Jožek
je
osupnil
malo
,
ko
je
videl
Albina
tako
odločno
nastopiti
.
Sicer
pa
je
zdaj
tudi
Končnik
izpremenil
svoje
lice
.
Kakor
bi
bil
popolnoma
Albinovih
misli
,
se
obrne
proti
Jožku
ter
mu
reče
osorno
:
»
Ali
si
slišal
,
kaj
so
ti
veleli
gospod
?
..
Kar
vun
se
spravi
,
mrcina
mrcinasta
ti
!
«
Jožek
je
hotel
nekaj
ugovarjati
,
a
Končnik
,
sam
krepak
in
močan
,
ga
izrine
hitro
skozi
vrata
.
Šele
zdaj
se
pobere
cerkovnik
s
tal
.
K
sreči
se
mu
ni
prigodilo
nič
hujšega
.
Samo
pretresel
se
je
bil
po
vsem
životu
tako
,
da
ga
je
hudo
bolela
glava
.
Ne
da
bi
očital
kaj
Končniku
,
ki
je
bil
naščuval
Jožka
nanj
,
odide
klavrn
proti
domu
.
Končnik
pa
pokaže
s
prstom
za
njim
,
rekoč
:
»
Fant
se
ženi
!
..
Saj
poznate
tisto
Gorenjčevo
Reziko
na
hribu
gori
!
..
Tisto
bi
rad
imel
!
..
Kaj
pravite
Vi
?
..
Lepa
punca
,
kaj
?
«
»
Tisto
!
«
vzklikne
Albin
nekoliko
zavzet
,
a
ne
odgovori
na
Končnikovo
vprašanje
,
temveč
se
zamisli
in
se
vrne
s
povešeno
glavo
v
stransko
sobo
,
kjer
je
poštar
že
precej
časa
spet
mirno
sedel
pri
svoji
merici
vina
ter
nanj
čakal
.
Nekako
tisti
čas
,
ko
se
je
ubogi
cerkovnik
pobiral
s
trdih
tal
,
kamor
so
ga
bile
tako
neljubo
položile
Čibkinega
Jožka
žilave
roke
,
je
bila
odložila
Rezika
delo
iz
rok
ter
rekla
proti
materi
:
»
Končano
!
Ali
veste
,
zakaj
sem
tako
hitela
danes
?
«
»
No
—
o
?
«
»
Zato
,
ker
bi
šla
rada
k
studencu
po
vode
.
Ta
z
vasi
ni
,
da
bi
jo
človek
pil
.
Gorka
je
kakor
mlakuža
in
pa
umazana
tudi
.
Ves
božji
dan
se
valjajo
otroci
po
njej
in
jo
kalijo
.
Prav
željna
sem
mrzlega
požirka
iz
čistega
studenca
!
In
Vam
se
tudi
prileže
malo
studenčine
!
«
»
Pa
je
vse
eno
nekoliko
še
prezgodaj
,
ali
ne
?
«
ugovarja
mati
.
»
Ne
vem
,
če
je
še
odbila
pet
.
Ako
misliš
že
iti
,
pojdi
na
večer
,
ko
bo
bolj
hladno
!
«
»
To
je
že
res
,
da
bi
bilo
v
hladu
prijetneje
hoditi
;
toda
danes
se
ne
izplača
,
da
bi
prijela
še
za
kako
drugo
delo
.
Pa
trudna
sem
tudi
že
prav
zares
!
Rada
bi
se
malo
oddehnila
!
..
Ne
vem
,
nič
prav
dobro
mi
ni
danes
!
«
»
Saj
ne
rečem
,
da
si
ne
odpočij
.
Pa
to
se
tudi
doma
lehko
zgodi
.
Vstani
in
hodi
malo
semintja
!
«
»
Oh
,
ne
,
ne
..
vun
me
pustite
malo
na
zrak
!
..
Glava
če
me
boleti
.
«
»
Danes
ima
Končnik
priti
!
..
Nerada
bi
videla
,
da
bi
te
ne
dobil
spet
doma
!
«
»
Oj
—
ta
Končnik
!
«
»
No
,
no
!
Ali
že
spet
začenjaš
?
«
Rezika
zatre
nejevoljo
.
Vedoč
,
da
ne
doseže
na
ta
način
nič
,
odgovori
vdano
:
»
Saj
do
tistikrat
,
ko
pride
Končnik
,
sem
že
davno
lehko
spet
doma
...
Če
pa
bi
se
zakesnila
,
mu
recite
,
da
ga
pozdravljam
.
«
Reziki
so
se
pri
zadnjih
besedah
nehote
v
nasmeh
zategnile
ustnice
.
A
ko
vidi
,
da
mati
čuti
ironijo
,
ki
je
odmevala
iz
teh
besed
,
postane
naglo
zopet
resna
.
Hrepenela
je
danes
,
ko
morda
še
nikdar
tako
,
po
prostosti
,
in
to
hrepenenje
jo
je
zapeljalo
,
da
ni
bila
materi
nasproti
prav
odkritosrčna
...
In
posrečilo
se
ji
je
,
premotiti
jo
.
»
Morda
se
je
pa
le
izpametovala
!
«
si
misli
mati
ter
ji
veli
prijazno
:
»
Pa
pojdi
torej
in
ne
zamudi
se
predolgo
!
«
»
Pri
studencu
malo
posedim
,
pa
se
spet
vrnem
.
To
,
mislim
,
ne
bo
trajalo
kdo
ve
kako
dolgo
.
«
Izrekši
vzame
Rezika
vrč
in
odide
.
K
studencu
je
vodila
prav
tista
pot
,
ki
jo
je
premeril
Albin
vsak
dan
po
dvakrat
,
hodeč
z
doma
v
vas
in
pa
spet
iz
vasi
domov
;
razloček
je
bil
samo
ta
,
da
je
moral
tisti
,
ki
je
hotel
k
studencu
,
zaviti
ondi
,
kjer
se
začenja
hosta
,
na
levo
,
dočim
drži
steza
proti
logarjevi
hiši
naravnost
skozi
gozd
.
Na
mestu
,
kjer
so
tri
vitke
jelke
dvigale
svoja
ravna
debla
proti
nebu
,
je
žuborel
izpod
skale
,
z
mahom
porastle
,
hladen
vir
.
Iz
vasi
pa
je
bilo
dobro
četrt
ure
do
njega
...
Rezike
ni
gnalo
samo
hrepenenje
po
prostosti
z
doma
.
Še
drug
vzrok
je
bil
,
da
je
ni
trpelo
danes
več
doma
.
Prenašati
ni
mogla
več
plamtečih
Albinovih
pogledov
,
ki
so
ji
zbujali
toliko
praznih
,
neizpolnjenih
nad
.
Bila
je
užaljena
in
mu
je
hotela
pokazati
enkrat
,
da
ne
čaka
vedno
pri
oknu
na
to
,
kdaj
se
bode
vračal
domov
..
»
Naj
me
le
pogreša
enkrat
,
«
tako
je
govorila
sama
s
seboj
,
»
naj
le
zve
,
da
tudi
meni
ni
toliko
zanj
!
«
Sicer
bi
ji
radi
tega
ne
bilo
treba
ravno
hoditi
z
doma
.
Umeknila
naj
bi
se
bila
o
pravem
času
od
okna
,
in
Albin
bi
je
ne
bil
videl
.
Sklenila
je
bila
tudi
v
resnici
že
večkrat
,
da
stori
tako
,
a
kaj
,
ko
ji
je
vselej
manjkalo
moči
,
da
bi
bila
izvršila
svojo
namero
!
Ne
da
bi
bila
skočila
od
okna
,
temveč
,
kadar
je
zagledala
Albina
,
pa
so
ji
otrpnili
vsi
udje
,
da
se
niti
geniti
ni
mogla
...
In
vedno
tisti
upi
,
vedno
tiste
nade
:
»
Morda
pa
danes
pristopi
,
morda
me
pa
danes
nagovori
!
«
Da
bi
zopet
ne
omagala
,
je
šla
torej
z
doma
.
Vsaj
sama
sebi
je
zatrjevala
tako
.
A
čimbolj
si
je
dopovedovala
,
da
je
to
pravi
vzrok
njene
današnje
poti
,
tem
bolj
ji
je
odmeval
iz
prsi
glas
:
»
Morda
pa
te
Albin
dohiti
,
ali
pa
se
srečata
,
ko
pojdeš
nazaj
!
«
Zmajevala
je
z
glavo
,
kakor
bi
ne
hotela
ničesar
slišati
o
tem
,
a
njeno
razvneto
srce
je
le
upalo
in
pričakovalo
...
Bilo
je
v
drugi
polovici
avgusta
in
naravno
torej
,
da
je
bilo
hudo
vroče
.
Pihal
je
sicer
precej
močan
jug
,
toda
ta
ni
donašal
hladila
.
Nasprotno
,
človeku
se
je
zdelo
,
kakor
bi
udaril
puh
iz
razbeljene
peči
vanj
,
če
je
potegnil
veter
.
Bila
je
suša
,
in
široke
razpoke
v
zemlji
so
pričale
,
kako
potreben
bi
bil
dež
.
Mogoče
,
da
je
baš
pihljajoči
jug
naznanjal
izpremenitev
vremena
,
toda
nebo
je
bilo
še
jasno
,
in
solnce
je
neusmiljeno
pritiskalo
na
žejno
zemljo
.
Samo
izza
gore
je
priplesal
semtertja
kak
oblaček
in
je
plaval
naglo
naprej
,
kakor
bi
hotel
dohiteti
sam
svojo
senco
,
ki
je
bežala
pred
njim
preko
zemlje
.
Reziki
je
vstajal
pot
po
životu
,
ko
je
stopala
preko
hriba
proti
studencu
,
a
to
je
ni
motilo
.
Srce
je
bilo
prepolno
drugih
reči
,
da
bi
se
bila
menila
za
vročino
.
Nepopisna
slast
ji
je
prešinjala
prsi
,
ko
je
korakala
po
oni
stezici
,
po
kateri
je
hodil
Albin
vsak
dan
.
Pri
tem
pa
so
ji
vstajale
čudne
,
otročje
misli
,
kakor
se
morejo
porajati
samo
v
glavi
tako
nedolžnega
in
naivnega
dekleta
,
kakor
je
bila
ona
.
Premišljala
je
,
se
je
li
doteknila
njegova
noga
tega
ali
onega
kamna
,
se
je
li
zadela
njegova
roka
te
ali
one
veje
,
ki
je
segala
na
stezo
.
Če
bi
se
bile
njegove
stopinje
vtisnile
v
zemljo
,
prav
gotovo
bi
bila
ves
čas
stopala
samo
po
njih
.
Tako
neizmerno
jo
je
vleklo
srce
k
njemu
...
In
pri
tem
se
je
pogrezala
čimdalje
bolj
v
sladke
spomine
izza
srečnih
otročjih
dni
...
Še
enkrat
,
Bog
zna
v
kolikič
že
,
je
preživela
v
duhu
one
čase
,
ko
se
je
Albin
ni
izogibal
še
tako
,
kakor
zdaj
...
Z
neodoljivo
silo
jo
je
vleklo
tja
na
ono
mesto
,
na
katerem
je
pred
nedavnim
časom
,
ne
da
bi
bila
ona
vedela
za
to
,
tudi
Albin
stal
.
Ali
njej
ni
bilo
tistega
grma
tako
težko
najti
,
kakor
njemu
!
..
Poznala
ga
je
le
predobro
!
In
kakor
se
je
Albin
vprašal
tistikrat
,
kaj
bi
se
zgodilo
,
če
bi
stala
nenadoma
Rezika
pred
njim
,
tako
je
tudi
njej
prešinila
glavo
misel
,
kaj
bi
bilo
,
če
bi
se
zdaj
hkrati
sklonil
pred
njo
Albin
tako
,
kakor
takrat
,
ko
ji
je
bil
odnesel
robec
.
In
čimbolj
se
je
topila
v
to
misel
,
tem
bolj
ji
je
vstajala
v
srcu
čudna
,
abotna
želja
!
Hotela
ni
,
da
bi
jo
tudi
zdaj
poljubil
tako
na
ustni
,
kakor
tistikrat
...
ne
,
to
bi
bilo
preveč
sreče
—
želela
si
je
,
da
bi
jo
udaril
z
dlanjo
po
licu
,
kakor
jo
je
bil
pri
tisti
priliki
,
ali
pa
da
bi
jo
zgrabil
zopet
za
lase
ter
nabunkal
s
pestjo
po
hrbtu
,
kakor
je
storil
to
tolikrat
,
ko
sta
hodila
še
v
šolo
!
—
Vse
,
vse
bi
pretrpela
od
njega
,
samo
tega
ni
mogla
prenašati
,
da
jo
je
puščal
tako
v
nemar
!
..
Dolgo
se
je
mudila
ob
tem
grmu
,
ki
ji
je
budil
tako
sladke
spomine
.
Naposled
pa
se
le
odtrga
od
tega
tako
ljubega
ji
kraja
ter
začne
ubirati
stopinje
proti
studencu
.
S
povešeno
glavo
je
hitela
ter
preudarjala
.
Kar
se
dozdaj
še
nikdar
ni
bilo
zgodilo
,
se
je
zgodilo
v
tem
hipu
:
razmišljala
je
o
svoji
prihodnosti
.
Albina
je
imela
rada
,
a
da
bi
jo
vzel
on
za
ženo
,
do
te
misli
se
še
nikdar
ni
bila
povzpela
.
Vedela
je
le
toliko
,
da
ji
od
Končnika
preti
nevarnost
in
da
bi
jo
iz
te
nevarnosti
mogel
oteti
le
Albin
,
toda
o
tem
,
česa
se
boji
pri
Končniku
in
česa
pričakuje
pri
Albinu
,
ni
imela
nikakega
jasnega
pojma
.
Zdaj
pa
ji
je
prišlo
hkrati
na
misel
,
kako
lepo
bi
bilo
,
če
bi
jo
Albin
vzel
za
ženo
ter
jo
peljal
na
svoj
dom
.
In
čimbolj
se
je
bavila
s
to
mislijo
,
tem
krasnejše
slike
so
ji
vstajale
pred
očmi
.
Videla
je
pred
sabo
prijazno
logarjevo
hišo
,
videla
v
duhu
sebe
notri
,
kako
je
gospodinjila
in
stregla
Albinu
,
kako
čakala
nanj
,
kadar
je
bil
z
doma
...
Živeje
in
živeje
si
je
predstavljala
zakonsko
srečo
,
ki
bi
jo
čakala
ob
Albinovi
strani
,
in
je
bila
tako
vtopljena
v
svoje
misli
in
sanjarije
,
da
ni
prav
nič
vedela
,
kdaj
je
dospela
do
studenca
.
Šele
glasno
žuborenje
hladnega
vrelca
,
ki
je
kakor
srebro
čist
izviral
izpod
skale
,
jo
je
predramilo
.
Globoko
je
vzdihnila
...
Ah
,
sanjala
je
tako
sladko
!
..
Kraj
okoli
studenca
je
bil
jako
košat
.
Rastlo
je
v
obližju
različno
grmičevje
,
in
raznovrstno
drevje
je
dajalo
prijetno
senco
.
Košatila
se
je
grčava
bukev
in
gladki
gaber
,
šibkovejna
jelka
in
svetlikasta
breza
.
Oživljajoč
hlad
je
vladal
tu
.
Reziki
so
se
začele
širiti
prsi
,
in
željno
je
vlekla
sveži
gozdni
zrak
vase
.
Odloživši
posodo
,
sede
ob
skali
,
izpod
katere
je
tekel
vir
.
Akoravno
ni
bila
pot
dolga
,
jo
je
bila
vsled
vročine
vendar
utrudila
,
in
jako
dobro
ji
je
del
počitek
.
In
sedela
je
tem
prijetneje
,
ker
je
svet
ondi
nekoliko
visel
in
se
je
lehko
naslonila
kakor
v
kakem
naslonjaču
.
Reziki
ni
bil
neznan
ta
kraj
.
Ko
je
bila
še
majhna
in
ji
ni
bilo
treba
še
delati
,
je
bila
z
drugimi
otroki
večkrat
prispela
semkaj
.
V
obližju
je
bilo
mnogo
jagod
,
in
tudi
ona
jih
je
bila
prišla
večkrat
nabirat
.
Pozneje
seveda
je
prišla
le
malokaterikrat
semkaj
in
zlasti
zadnje
čase
je
že
dolgo
ni
bilo
tukaj
.
A
spominjala
se
je
še
na
vse
posameznosti
.
V
onemle
grmičku
so
bili
izteknili
otroci
nekdaj
gnezdece
s
petimi
jajčki
,
in
tudi
njo
so
bili
pripeljali
,
da
ga
je
bila
prišla
gledat
.
Gnezdeca
zdaj
seveda
več
ni
bilo
,
pač
pa
je
bilo
tam
na
drugi
strani
še
vedno
tisto
veliko
mravljišče
,
ki
je
zbujalo
pri
otrocih
toliko
pozornost
,
da
so
pozabili
časih
na
jagode
in
na
vse
ter
opazovali
po
cele
ure
početje
marljivih
živalic
.
Rezika
je
hotela
že
vstati
,
da
bi
si
ogledala
od
blizu
živi
kup
,
ko
zašumi
nekaj
nad
njeno
glavo
.
Pogleda
kvišku
in
vidi
,
kako
se
podita
dve
veverici
po
drevju
,
skakljaje
z
veje
na
vejo
.
In
ko
sta
bili
veverici
že
izginili
in
je
bila
obrnila
svoj
pogled
zopet
pred
se
,
zagleda
dva
gozdna
metulja
,
ki
sta
vzletavala
od
cveta
na
cvet
,
oddaljujoč
se
semtertja
malo
drug
od
drugega
,
a
kmalu
zopet
se
družeč
...
»
Onidve
veverici
ne
moreta
biti
druga
brez
druge
in
ta
dva
metulja
tudi
ne
.
«
Ta
misel
ji
prešine
glavo
,
a
z
njo
se
ji
pojavi
v
prsih
bolečina
,
kakor
bi
ji
bil
kdo
zasadil
nož
v
srce
.
Še
nikdar
ni
čutila
tako
živo
,
da
je
sama
in
zapuščena
,
kakor
v
tem
trenotku
,
še
nikdar
se
ni
tako
zavedala
,
da
ljubi
,
pa
da
se
ji
ljubezen
ne
vrača
...
Globoka
,
bridka
žalost
ji
obvlada
srce
.
Zaihti
se
ji
in
debele
solze
se
ji
udero
iz
njenih
milih
,
lepih
oči
...
Jokala
je
in
ihtela
na
glas
;
dala
je
duška
toliko
časa
zadrževanim
solzam
;
tu
na
samoti
,
kjer
je
ni
videlo
nobeno
človeško
oko
,
si
je
hotela
olajšati
grenko
bol
,
ki
jo
ji
je
povzročevalo
neutešeno
hrepenenje
in
koprnenje
...
Jokala
je
dolgo
in
njene
svetle
solze
so
padale
v
kristalno
studenčino
ter
,
spojivši
se
z
bistrimi
vali
,
odhajale
z
njimi
naprej
.
In
kakor
da
se
je
s
solzami
ločila
tudi
bridkost
in
žalost
od
nje
,
postalo
ji
je
laže
pri
srcu
.
Razburjenost
se
je
umeknila
neki
prijetni
utrujenosti
in
zaspanosti
.
Šepetanje
listja
nad
njeno
glavo
,
enakomerno
žuborenje
vrelčevo
ob
njenih
nogah
in
brnenje
čmrljev
in
drugih
krilatih
žužkov
,
ki
so
letali
mimo
nje
—
vse
to
jo
je
omamilo
,
in
misli
v
glavi
so
ji
začele
postajati
zmedene
,
nejasne
...
Po
vseh
udih
je
začutila
neko
otrpelost
in
ni
si
mogla
kaj
,
da
bi
se
ne
bila
zleknila
po
mehkem
mahu
.
»
Samo
par
trenotkov
se
še
počijem
!
«
reče
sama
pri
sebi
;
a
zaspanec
jo
premaga
in
zatisne
z
lehkim
dihom
njeni
veki
...
Albina
je
bila
novica
,
da
se
ženi
cerkovnik
pri
Reziki
,
pretresla
tako
neljubo
,
da
se
je
čudil
sam
sebi
radi
tega
.
»
Kaj
je
to
prav
za
prav
meni
mar
!
«
si
je
očital
potihem
in
se
trudil
,
da
bi
se
iznebil
misli
na
cerkovnika
in
Reziko
,
toda
zaman
...
Vedno
zopet
ga
je
vznemirjalo
to
,
kar
mu
je
bil
povedal
Končnik
.
Zvedel
bi
bil
rad
še
kaj
več
,
toda
bilo
ga
je
sram
izpraševati
.
Ko
je
bil
sedel
zopet
poleg
poštarja
,
je
predlagal
ta
,
da
bi
vrgla
parkrat
karte
.
Odzval
se
je
temu
povabilu
,
a
je
bil
tako
razmišljen
in
je
izgubljal
tako
nerodno
,
da
je
začel
poštar
sam
spet
siliti
na
to
,
da
bi
nehala
.
»
Danes
res
nisem
za
igro
,
«
pripomni
Albin
.
»
Opraviti
imam
še
nekaj
,
in
to
mi
ne
da
miru
.
Baš
radi
tega
moram
tudi
prej
domu
nego
po
navadi
.
«
Izrekši
vzame
klobuk
,
se
poslovi
in
odide
.
»
Kaj
?
Ta
cerkovnik
naj
bi
dobil
to
dekle
?
«
je
govoril
sam
pri
sebi
,
ko
je
stopal
navkreber
v
grič
gori
.
»
Vraga
,
to
bi
bilo
vendar
škoda
!
..
Ta
punca
bi
zaslužila
kaj
boljega
!
«
Srce
ga
je
gnalo
,
da
bi
bil
hodil
hitro
,
a
vendar
je
šel
počasi
.
Premišljal
je
in
preudarjal
,
kaj
naj
stori
.
Da
bi
ga
stalo
le
malo
truda
,
izpodriniti
cerkovnika
,
o
tem
je
bil
prepričan
.
Toda
kaj
potem
?
..
Obžaloval
je
v
tem
hipu
odkritosrčno
,
da
ni
Rezika
hči
drugih
staršev
,
da
ni
bogata
,
bolj
izobražena
,
sploh
taka
,
da
bi
mogla
postati
njegova
žena
.
Lepa
je
bila
,
in
priznati
je
moral
,
da
ima
to
dekle
čudovito
moč
do
njega
,
a
to
je
bilo
po
njegovih
nazorih
premalo
,
da
bi
jo
vzel
za
ženo
.
Dospel
je
bil
že
do
Metine
koče
.
Ko
ne
uzre
Rezike
pri
oknu
,
osupne
.
Še
počasneje
jame
stopati
,
češ
,
morda
se
še
prikaže
.
In
ko
je
bil
že
mimo
koče
,
se
ozre
še
nekolikokrat
nazaj
,
nadejaje
se
,
da
jo
ugleda
.
Ko
pa
je
le
ni
bilo
na
izpregled
,
lotita
se
ga
čemernost
in
nejevolja
.
»
Na
meni
ji
torej
ni
več
kdo
ve
koliko
,
če
ne
,
bi
čakala
!
«
misli
sam
pri
sebi
.
»
Pa
seve
,
kaj
pa
hoče
!
«
In
začne
se
jeziti
sam
nase
...
Kar
umeti
ni
mogel
,
odkod
vsi
ti
oziri
,
ki
jih
ima
do
tega
dekleta
.
Ošteval
je
samega
sebe
,
da
je
tako
rahločuten
in
da
daje
v
tej
zadevi
vesti
tako
odločilno
besedo
.
In
strast
,
kakršne
dozdaj
še
ni
občutil
,
se
polasti
njegovega
srca
...
Ob
enem
pa
se
ga
loti
ljubosumnost
in
strah
,
da
bi
ne
bilo
vse
zamujeno
,
da
bi
ne
plamtelo
že
za
koga
drugega
srce
tega
izrednega
dekleta
...
»
Zakaj
sem
čakal
!
si
očita
dalje
.
«
A
kakor
bi
se
hotel
opravičiti
sam
pred
seboj
,
reče
spet
:
»
Ko
bi
le
ne
bila
tako
otročjenedolžna
!
A
tisti
mili
,
tisti
sladki
pogled
,
ki
ga
ni
skalila
še
nikdar
nobena
strast
,
vzame
človeku
ves
pogum
!
..
Če
se
ozrem
v
njeno
oko
,
se
mi
zdi
,
kakor
bi
mi
plamtel
nasproti
kerubima
ognjeni
meč
!
..
Hm
!
..
Če
bi
jo
pa
vendar
le
vzel
za
ženo
!
..
Preoblečena
v
mestno
obleko
bi
morala
biti
predražestna
!
..
Lehko
bi
se
ponašal
z
njo
!
..
Toda
če
bi
me
vprašal
kdo
,
kaj
je
...
Ne
,
ne
,
to
ne
gre
!
Kočarska
hči
ne
more
biti
moja
žena
!
Kaj
bi
rekel
tudi
oče
!
«
Vse
te
misli
so
mu
rojile
po
glavi
ter
izpodrivale
naglo
ena
drugo
...
»
Žena
moja
ne
more
biti
—
in
vendar
se
mi
zdi
,
da
jo
ljubim
!
..
Ne
hrepenim
mar
po
njej
?
..
Bi
ji
mar
ne
božal
rad
tistih
njenih
žametastih
lic
?
..
Bi
,
je
mar
ne
pritiskal
rad
na
svoje
srce
?
..
Oh
da
,
ljubim
jo
,
a
imel
jo
bo
drugi
!
..
Imel
jo
bo
tisti
bedasti
cerkovnik
!
..
Kako
smešno
!
..
Bi
li
ne
bila
zanj
še
zmeraj
zadosti
dobra
,
tudi
če
bi
jo
dobil
šele
iz
druge
roke
?
«
Kri
mu
udari
,
v
lica
,
in
sram
ga
je
bilo
te
grde
misli
!
Iznebi
se
je
s
silo
in
kakor
je
že
bila
pri
njem
navada
,
da
je
padal
iz
ene
skrajnosti
v
drugo
,
mu
prešine
glavo
hkrati
vzvišena
ideja
,
da
bi
se
odpovedal
Reziki
,
da
bi
ji
ne
kalil
tihe
sreče
...
»
Naj
bo
srečna
z
drugim
,
ko
ne
more
biti
moja
!
..
Speljati
tako
deklico
na
led
,
zagreniti
ji
življenje
s
prevarami
,
storiti
jo
nesrečno
,
bi
bilo
neodpustno
!
«
Do
tega
vzvišenega
prepričanja
se
je
bil
povzpel
Albin
.
In
zdaj
je
pospešil
svoje
korake
,
kakor
bi
hotel
zbežati
od
kraja
,
kjer
se
mu
je
bilo
boriti
zoper
izkušnjavo
...
Toda
dolgo
ni
vztrajal
pri
svojem
heroičnem
sklepu
!
Prirojeni
mu
egoizem
se
je
upiral
izvršitvi
takega
sklepa
,
in
druga
misel
se
mu
pririne
zopet
na
površje
.
»
Kaj
pa
,
če
bi
jo
speljal
kdo
drugi
na
led
?
«
se
vpraša
.
»
Kdo
mi
je
porok
,
da
so
drugi
moški
tudi
tako
rahločutni
,
kakor
sem
jaz
?
..
Kdo
mi
jamči
,
da
je
ne
pusti
cerkovnik
na
cedilu
,
ali
kdo
drugi
,
ki
ji
obeta
morda
to
in
ono
?
Se
ji
mar
pri
kom
drugem
ne
dogodi
lehko
,
da
ji
obrne
hrbet
,
ko
se
je
nasitil
njene
ljubezni
?
..
Kak
bedak
sem
vendar
!
..
To
je
že
usoda
lepih
deklet
,
ki
niso
obenem
tudi
bogate
,
da
dočakajo
razočaranje
!
..
Česar
ne
storim
jaz
,
stori
danes
ali
jutri
kdo
drugi
!
..
Zakaj
bi
se
ne
bavil
z
njo
,
zakaj
bi
ne
užival
njene
ljubezni
,
njene
lepote
dotlej
,
da
me
ne
pokliče
dolžnost
k
drugi
ženski
?
..
In
je
li
moja
rahločutnost
sploh
upravičena
?
..
Kje
imam
zagotovilo
,
da
je
res
taka
,
za
kakršno
jo
imam
?
..
Nedolžen
pogled
—
ba
!
Kolikokrat
me
je
že
zmotil
takozvani
nedolžni
pogled
!
..
O
vsaki
stvari
se
treba
prepričati
!
..
Kdo
ve
,
bi
li
to
dekletce
s
svojimi
koprnečimi
pogledi
sploh
zahtevalo
kdaj
od
mene
kaj
več
,
nego
ljubezen
?
..
Saj
je
pametna
in
se
bo
zadovoljila
pač
s
tem
,
kar
more
doseči
!
..
In
ali
ni
to
sreča
zanjo
,
če
jo
ljubi
mož
,
kakršen
sem
—
jaz
!
Vse
življenje
se
bo
morda
z
radostjo
spominjala
na
tiste
ure
...
Kaj
pa
jo
čaka
posebnega
v
teh
razmerah
,
v
katere
jo
je
posadila
usoda
?
..
Ne
—
več
kot
ljubezni
ne
more
zahtevati
od
mene
!
«
Te
misli
,
ki
so
bile
prevladale
v
njem
,
so
jasno
pričale
,
kako
domišljav
je
bil
,
te
misli
so
bile
neovrgljiv
dokaz
za
to
,
da
je
pač
dobro
poznal
izprijene
in
v
ljubezenskih
zadevah
izkušene
ženske
,
s
kakršnimi
se
je
pečal
v
mestu
,
da
pa
niti
pojma
ni
imel
o
tem
,
kako
malo
ve
o
uživanju
tako
nedolžno
bitje
,
kakršno
je
bila
Rezika
,
in
koliko
globokejše
in
nežnejše
korenine
ima
ona
ljubezen
,
ki
si
je
želi
nepokvarjeno
žensko
srce
...
Prišel
je
bil
do
mesta
,
kjer
se
cepi
od
pota
ozka
stezica
proti
studencu
.
Albin
je
nosil
ob
vročih
dneh
zmeraj
ploščnat
kozarec
s
seboj
,
in
malokdaj
se
je
zgodilo
,
da
bi
ne
bil
,
idoč
tod
mimo
,
stopil
k
studencu
ter
se
ga
napil
.
Tudi
zdaj
zavije
na
stran
.
Zatrjeval
je
ravno
sam
sebi
,
da
ne
bode
več
tako
nespameten
,
da
bi
se
izogibal
Reziki
,
ko
jo
zagleda
vznak
ležečo
pred
seboj
.
Roke
je
bila
položila
pod
glavo
in
vsled
tega
sopla
težko
,
da
so
se
ji
burno
dvigale
prsi
.
Na
trepalnicah
so
se
ji
še
lesketale
solze
,
a
lica
so
ji
žarela
v
lehki
rdečici
kakor
otroku
,
kadar
spi
.
Zgornja
ustna
,
ki
se
ji
je
nervozno
zgibala
,
je
bila
odstopila
nekoliko
od
spodnje
,
in
vrsta
krasnih
zob
je
blestela
Albinu
nasproti
.
Ostrmi
.
Nekaj
hipov
ni
vedel
,
je
li
res
,
kar
vidi
,
ali
mu
je
le
domišljija
pričarala
ta
krasni
prizor
pred
oči
.
A
ko
se
zave
,
se
začne
diviti
prekrasnemu
dekletu
.
Priznati
si
je
moral
iznova
,
da
lepše
ženske
še
nikdar
ni
videl
.
Veter
,
ki
je
vlekel
precej
močno
,
se
je
zigraval
z
mehkimi
lasci
Rezikinimi
ter
nabiral
njena
krila
v
večje
in
manjše
gube
...
Albinu
je
utripalo
srce
in
ni
vedel
,
kaj
bi
storil
...
Iz
zadrege
ga
spravi
Rezika
sama
.
Hhrati
se
zbudi
in
skloni
pokoncu
.
A
ko
vidi
stati
Albina
pred
soboj
,
se
ji
razširijo
oči
,
in
vsaka
potezica
na
njenem
obrazu
je
izražala
strmenje
in
začudenje
.
Nekoliko
hipov
vztraja
tako
na
tleh
sedeča
,
potem
pa
zardi
do
čela
gori
,
in
kakor
bi
trenil
,
je
bila
na
nogah
...
»
