inni
ga
bilo
očesa
,
v
katerem
bi
se
videla
solza
.
Začul
sem
tudi
óno
žalostno
,
tanko
zvonjenje
s
stolpa
svetega
Krištofa
,
ki
oznanja
vsemu
svetu
,
da
je
zopet
padel
klas
na
tisti
vesoljni
njivi
,
kjer
noč
in
dan
s
svojim
srpom
neumorno
deluje
večna
žanjica
—
bleda
smrt
!
Hipoma
se
je
tudi
odprla
zemlja
pred
mano
,
in
stal
sem
ob
grobu
,
kakršne
so
pred
2000
leti
kopali
mrličem
.
In
ko
je
dospel
izprevod
na
mesto
,
kjer
sem
stal
plah
in
trepetajoč
,
so
odložili
krsto
in
jo
izpustili
zemlji
v
osrčje
.
In
Azraelova
roka
mi
je
odkrila
vse
in
zrl
sem
v
krsto
in
ugledal
ondi
ostanke
svojega
prvega
telesa
,
kakor
so
ga
pokopali
leta
2000.
po
Kristusovem
rojstvu
!
Takó
si
me
,
večni
angelj
Azrael
,
leta
4000
po
Kristusu
privedel
do
prve
moje
gomile
!
Ko
me
je
zapustil
Azrael
in
sem
se
iznova
zavedel
zemlje
,
je
prijel
profesor
z
vseučilišča
svetega
Simplicija
mojega
konja
za
povodec
in
ga
pred
mano
vodil
po
mračnem
potu
.
Dejal
je
:
»
Sedaj
pa
hitiva
,
da
prideva
do
mestne
straže
,
predno
l
éže
pater
polkovnik
v
posteljo
!
«
Podvizal
sem
se
in
korakal
za
njim
.
Prišla
sva
do
kraja
,
kjer
je
bil
ves
predor
ograjen
z
železnim
pažem
,
takó
da
ni
mogel
nihče
dalje
.
Na
levi
in
desni
stráni
so
bili
vhodi
v
stransko
ozidje
.
Pred
tem
pažem
pa
je
hodila
straža
z
dolgo
sulico
v
roki
.
K
steni
je
bila
z
debelo
verigo
prikovana
težka
púšica
,
da
so
mimo
gredoči
ljudje
metali
vanjo
mile
darove
za
telesno
stražo
.
Tudi
pred
to
púšico
je
stala
gologlava
straža
.
Vendar
ni
imela
prijetnega
pôsla
,
ker
je
neprestano
pihala
sapa
,
da
je
kàr
šumelo
pod
visokim
obokom
.
Tedaj
sem
prvič
ugledal
vojsko
nadškofa
ljubljanskega
.
Nekateri
vojaki
so
bili
oboroženi
s
puškami
;
drugi
so
nosili
dolge
sulice
in
sicer
iz
spoštovanja
do
Svetega
pisma
,
ki
ne
pozna
drugih
vojakov
nego
oborožene
s
sulicami
.
Vsa
tolpa
je
bila
jako
čudna
,
takó
da
je
pretresla
posebno
mêne
,
ki
sem
s
prvim
življenjem
svojim
koreninil
v
devetnajstem
stoletju
.
Oblečeni
so
bili
ti
vojaki
v
kratke
haljice
,
sezajoče
do
kolen
;
gole
noge
pa
so
jim
tičale
v
nekdanjih
svetopisemskih
sandalah
.
Tudi
so
bili
vsi
gologlavi
,
torej
ni
čuda
,
da
se
je
v
vrsti
kazalo
obilo
plešastih
glav
,
katerim
je
bil
večni
prepih
,
v
katerem
so
opravljali
službo
,
spihal
vse
lasé
s
témena
.
Pred
pažem
obstaneva
.
takoj
skoči
stražnik
od
púšice
pred
naju
in
nama
s
sulico
zabrani
dalje
.
Najprej
pregleda
mojega
spremljevalca
in
reče
porogljivo
:
»
Ali
se
zopet
potikaš
tukaj
?
Saj
itak
nimaš
beliča
,
da
bi
kàj
dal
!
«
»
Prav
praviš
,
frater
Miha
,
«
reče
moj
spremljevalec
,
»
z
mano
ni
nič
!
Kakó
pa
sicer
,
prijatelj
,
ali
si
zdrav
?
«
»
Vse
bi
še
bilo
,
«
odgovori
vojak
Miha
kislega
obraza
,
»
ko
bi
me
le
vedno
ne
bolela
ta
prekleta
glava
!
«
»
Glava
!
Aha
,
to
prihaja
od
prepiha
!
«
»
Dà
,
dà
,
od
tega
vražjega
prepiha
!
«
Skrivoma
vprašam
znanca
svojega
:
»
Kakó
,
da
takó
kolne
?
«
»
Tiho
!
Ti
vojaki
imajo
záse
posebno
zlatopečatno
pismo
,
ki
jim
dopušča
celo
kletev
zaradi
vojaške
discipline
.
«
»
Kdo
pa
je
to
?
«
vpraša
sedaj
vojak
Miha
.
»
Tujec
,
ki
ostane
nekaj
časa
v
našem
mestu
.
«
Kakor
bi
jelo
goreti
v
slamnati
strehi
,
takó
se
razvname
vojak
Miha
.
»
Tujec
,
za
Bóga
,
«
zakliče
osupel
,
»
in
v
mesto
sili
!
Pokličite
patra
poročnika
,
hitro
,
hitro
!
«
Zdajci
se
kakor
mravljinci
usujejo
gologlavi
vojaki
s
postranskih
prostorov
in
me
obkrožijo
od
vseh
stráni
.
Strmèč
me
opazujejo
od
nog
do
glave
in
si
pripovedujejo
,
da
je
prišel
tujec
,
ki
hoče
v
sveto
mesto
.
Da
je
prišla
zver
pred
paž
mestne
straže
,
ne
bila
bi
vzbujala
večje
pozornosti
,
nego
jo
je
vzbujala
neznatna
moja
,
iznova
ustvarjena
osebica
.
Skoro
prisopiha
tudi
pater
poročnik
.
Oblečen
je
bil
v
svilnato
haljico
,
ali
za
časa
službe
svoje
si
je
bil
pripasel
rejen
trebušček
,
da
so
drobne
nožice
kàr
omahovale
pod
njega
težo
.
»
Kaj
je
zopet
?
«
kričí
že
od
daleč
in
rožljá
s
sabljo
po
tlaku
.
»
Kaj
je
zopet
,
gologlavi
psi
,
ki
ne
daste
človeku
niti
trenutek
mirú
?
«
Odgovori
mu
frater
Miha
:
»
Pater
poročnik
,
tukaj
je
tujec
,
ki
sili
v
mesto
.
«
»
Tujec
!
«
—
Zdajci
se
zadere
na
Miho
:
»
Naravnost
se
drži
,
ako
govoriš
s
poročnikom
svojim
!
«
Vojak
Miha
se
še
bolj
raztegne
in
stoji
kakor
drevó
:
»
Pater
poročnik
,
tujec
je
,
in
okrog
trebuha
ima
pas
,
v
katerem
je
videti
obilo
denarja
.
«
To
patra
poročnika
nekoliko
potolaži
.
»
Odkod
prihajaš
?
«
vpraša
me
osorno
.
»
lz
krajev
sibirske
republike
!
«
odgovorim
hladnokrvno
.
»
Iz
krajev
sibirske
republike
!
Božja
rodica
,
kaj
mi
je
početi
?
«
Vihtel
je
roke
po
zraku
in
prvi
hip
res
ni
vedel
,
kaj
bi
počel
.
Končno
zakriči
:
»
Le
hitro
k
patru
polkovniku
,
da
ukaže
,
kar
je
potrebno
!
To
ni
kar
si
bodi
,
ako
sili
v
mesto
takšen
tujec
!
Morda
je
krivoverec
,
in
sam
Bog
vé
,
kakšne
peklenske
nauke
nosi
v
rokavih
svojih
!
Kurirji
,
naprej
!
«
Pet
vojakov
pristopi
.
Vsakemu
naroči
,
kam
naj
odrine
,
da
oddá
prevažno
novico
o
tujcu
,
ki
sili
v
mesto
in
prihaja
iz
nepoznane
in
krivovérske
republike
sibirske
.
»
Ti
pa
,
frater
Konstancij
,
idi
takoj
na
mestno
ozidje
!
Izprožijo
naj
deset
topov
,
da
se
vzdrami
vse
mesto
!
Zakaj
velika
je
morda
nevarnost
,
katera
preti
po
tem
tujcu
sveti
veri
naši
in
nesrečnemu
mestu
našemu
!
Kurirji
,
naprej
!
«
Iznova
pristopi
deset
vojakov
.
Naroči
jim
,
naj
odrinejo
k
vsem
župnim
in
samostanskim
predstojnikom
,
k
vsem
zakristanom
in
kaplanom
in
sósebno
k
sveti
komisiji
za
izpraševanje
tujcev
.
Dočim
še
takó
ukazuje
,
zagrmé
topovi
z
mestnega
ozidja
,
da
se
kàr
strese
obok
nad
nami
.
S
stolpov
pa
takoj
tudi
zapojó
zvonovi
in
po
mestnih
ulicah
se
oglašajo
trobentači
;
ljudstvo
se
zbira
,
prav
kakor
da
je
začelo
goreti
sredi
nadškofovskega
dvorca
.
»
Nikar
se
ne
čudi
,
«
mi
šepne
profesor
z
vseučilišča
svetega
Simplicija
.
»
Nikar
se
ne
čudi
!
Sedaj
so
minila
vprav
tri
leta
,
odkar
je
silil
zadnji
tujec
v
mesto
naše
!
«
»
Tri
leta
?
«
vprašam
.
»
In
kaj
se
je
zgodilo
ž
njim
?
«
»
Pred
spomenikom
blaženega
Antona
od
Kala
so
ga
javno
sežgali
,
ker
mu
je
komisija
za
izpraševanje
tujcev
dokazala
kar
najjasneje
,
da
je
z
vsem
duhom
svojim
tičal
v
trdem
krivovérstvu
!
«
»
Na
grmadi
so
ga
sežgali
!
«
»
To
je
najmanj
,
kar
se
mu
je
moglo
zgoditi
!
«
»
Ali
postavijo
tudi
mêne
pred
sveto
komisijo
za
izpraševanje
tujcev
?
«
»
Vsekakor
!
«
»
Dobri
Azrael
!
«
vzdihnem
v
sebi
.
»
Obsénči
me
z
varstvom
svojim
,
da
ne
omagam
pred
sveto
komisijo
in
da
se
mi
ne
spotakne
noga
précej
pri
prvem
koraku
v
mesto
!
«
»
Še
nekaj
,
«
mi
reče
načelnik
straže
.
»
Kakó
si
kàj
denaren
,
tujec
?
«
»
Nekaj
tisočákov
nosim
pri
sebi
!
«
»
Nekaj
tisočákov
?
In
za
polk
telesne
straže
še
nisi
dal
ničesar
?
Šestdeset
lir
je
najmanj
,
kar
moraš
odšteti
!
«
Vzel
sem
iz
pasú
šestdeset
lir
in
mu
jih
odštel
.
»
To
je
za
polk
!
Za
patra
polkovnika
pa
še
šestdeset
lir
posebej
!
«
Tudi
te
mu
odštejem
.
»
Ako
daš
sedaj
še
mêni
šestdeset
lir
in
za
spoznavalce
blaženega
Antona
od
Kala
tudi
šestdeset
lir
in
za
mestni
drevored
svetih
svetilnic
takisto
šestdeset
lir
,
si
plačal
za
sedaj
,
kar
ti
je
dolžnost
plačati
!
«
Odštejem
mu
te
vsote
iz
svojega
pasú
,
in
že
se
mi
trese
srce
,
da
se
bo
ubogi
ta
pas
jel
prazniti
pri
teh
vednih
naskokih
!
Toda
čudi
se
ljubezni
angelja
Gospodovega
!
—
Če
sem
še
toliko
vzel
iz
pasu
,
takoj
se
je
napolnil
sam
od
sebe
;
izginila
mi
je
torej
vsa
skrb
,
da
bi
mi
utegnil
poiti
dragi
denar
.
»
Kakšen
drevorèd
svetih
svetilnic
je
to
,
ki
si
o
njem
govoril
?
«
vprašam
načelnika
.
»
Če
prideš
v
mesto
,
«
mi
odgovori
osorno
,
»
tedaj
se
izvestno
seznaniš
ž
njim
.
Čakaj
torej
in
potrpi
!
«
»
In
spoznavalci
blaženega
Antona
od
Kala
,
ki
si
govoril
o
njih
ravnokar
,
kje
so
?
«
»
Prédnje
stopiš
še
danes
.
Môlči
torej
in
idi
k
patru
polkovniku
!
«
Po
teh
besedah
se
ponižno
oglasi
moj
znanec
z
vseučilišča
svetega
Simplicija
,
rekoč
:
»
Naj
grem
ž
njim
,
saj
véš
,
pater
poročnik
,
kakó
potrebujem
zaslužka
!
Ako
grem
ž
njim
,
morda
mi
kàj
dá
,
saj
veš
,
da
sem
lačen
do
malega
vsak
dan
!
«
Ta
ponižna
in
ganljiva
prošnja
ni
padla
na
kamen
.
»
Torej
pojdita
skupaj
,
«
izpregovori
načelnik
straže
,
»
in
če
ti
kaj
dá
,
mi
tudi
je
prav
,
ker
vem
,
da
si
res
siromak
!
Vendar
,
da
ne
bosta
počenjala
kaj
napačnega
,
naj
vaju
spremijo
štirje
stražniki
.
Straža
,
naprej
!
«
Ko
se
postavijo
stražniki
prédenj
,
reče
še
:
»
Frater
Konstancij
,
sedaj
grem
v
mesto
na
ženski
oddelek
.
Ako
bi
me
iskali
,
véš
,
kje
me
dôbiš
.
Na
ženskem
oddelku
!
«
Odpró
mu
železni
paž
,
in
s
svojim
trebuščkom
se
valí
po
poti
v
mesto
.
—
S
profesorjem
pa
se
napotiva
k
patru
polkovniku
.
Iz
glavnega
predora
kreneva
na
levo
stran
v
teman
in
nizek
hodnik
.
Straža
štirih
bosonogih
vojakov
krene
za
nama
.
»
Skoro
ugledaš
spoznavalce
blaženega
Antona
od
Kala
in
potem
rad
priznaš
,
kakó
se
je
človestvo
izpopolnilo
v
zadnjih
stoletjih
!
«
Takó
se
baha
profesor
z
vseučilišča
svetega
Simplicija
.
»
Dà
,
dà
,
človeštvo
je
popolno
,
in
svetnike
imamo
že
kàr
na
zemlji
.
«
»
Svetnike
?
«
vprašam
začuden
.
»
Sam
se
prepričaš
in
skoro
.
Zakaj
zdajci
dospeva
k
najdražjemu
zakladu
,
katerega
straži
gologlavi
naš
polk
!
«
Radovednost
moja
je
prikipela
do
vrhunca
.
Takrat
sva
prikorakala
na
obširni
prostor
;
bilo
je
to
nekako
široko
dvorišče
,
nad
katerim
se
je
raztezala
steklena
kúpola
.
Na
stotine
lučic
je
brlelo
po
stenah
in
svetilniki
so
viseli
od
stropa
,
da
se
je
razširjala
žareča
svetloba
ž
njih
.
Po
stenah
so
se
šopirili
zlati
napisi
:
»
Triumf
ali
največji
uspeh
teorije
blaženega
Antona
od
Kala
.
«
Ves
bataljon
gologlavih
benediktincev
je
imel
tukaj
svojo
stražo
in
malone
tisoč
bajonetov
se
je
lesketalo
v
tem
svetlem
prostoru
.
Tudi
je
klečalo
po
tlaku
nekaj
pobožnega
ljudstva
in
zamaknjeno
zrlo
na
železni
stolp
,
ki
se
je
dvigal
sredi
razsvetljenega
prostora
proti
stekleni
kúpoli
.
In
v
tem
stolpu
je
bil
óni
zaklad
,
ki
ga
je
stražil
ves
bataljon
gologlavega
polka
in
o
katerem
so
pripovedovali
zlati
napisi
po
stenah
,
da
se
kaže
v
njem
največji
uspeh
teorije
blaženega
Antona
od
Kala
.
Omenjeni
železni
stolp
je
bil
razdeljen
v
več
nadstropij
,
v
katerih
so
bivali
najpopolnejši
spoznavalci
te
teorije
.
Stanovanja
so
bila
prikrita
človeškim
očém
;
tam
notri
so
bili
ti
svetniki
sami
záse
.
Ondi
so
izvrševali
Bogú
všečna
dela
—
vsaj
takó
mi
je
pravil
moj
znanec
z
vseučilišča
svetega
Simplicija
—
vendar
jih
ni
smel
nadzirati
nihče
,
kar
je
bilo
tem
pametneje
,
ker
se
je
smel
svet
leta
4000.
p.
Kr.
rojstvu
zanašati
nánje
brez
strahú
,
da
bi
ga
prevarili
.
V
pritličju
železnega
stolpa
sem
ugledal
nekake
célice
,
katerih
ena
stena
je
bila
odprta
proti
občinstvu
.
Semkaj
so
prihajali
časih
spoznavalci
blažene
teorije
,
da
so
s
podobo
svojo
budili
zbrano
ljudstvo
k
posnemanju
in
gorečnosti
.
Kadar
se
je
prikazal
ta
ali
óni
spoznavalec
v
célici
svoji
,
takoj
se
je
začulo
povelje
patra
majorja
,
ki
je
načeloval
stražečemu
bataljonu
,
in
vse
kohorte
so
vzdignile
orožje
pred
njim
.
Takó
so
tiste
dni
častili
spoznovalce
blagonosne
teorije
blaženega
Antona
od
Kala
!
»
Vse
célice
so
prazne
!
«
mi
šepne
spremljevalec
.
»
Zgoraj
molijo
!
Nekoliko
počakajva
,
in
skoro
se
prikaže
ta
ali
óni
,
ko
je
vendar
obilo
vernega
ljudstva
v
svetem
hramu
!
«
Obstanem
torej
in
v
naglici
prezrem
,
da
je
vseučiliški
profesor
pokleknil
na
kamniti
tlak
.
Takoj
stopi
k
mêni
vojak
in
me
sune
v
rebra
,
da
se
mi
nehoté
upogne
koleno
in
da
sem
hipoma
na
tlaku
tik
znanca
svojega
.
Gotovo
bi
me
bil
vojak
pretepal
še
nekaj
časa
s
suličnim
ročnikom
,
da
se
ni
začul
glas
patra
majorja
,
kličočega
stražo
k
pozornosti
.
Resnično
,
tedaj
se
v
sprednji
célici
odpro
vratca
v
ozadju
in
—
v
célico
stopi
prvi
spoznavalec
blažene
teorije
.
mêni
se
je
videl
čuden
svetnik
,
ali
znanec
z
vseučilišča
svetega
Simplicija
mi
zašepeta
:
»
Svet
mož
je
,
toda
v
stolpu
so
še
svetejši
!
Sicer
je
pa
dopuščeno
,
da
stopiva
bliže
!
«
Stopiva
torej
bliže
.
»
To
je
oče
Protazij
,
«
me
poučuje
profesor
svetega
Simplicija
.
»
Nekdaj
je
bil
bogat
,
lep
človek
in
glavo
si
je
mazilil
z
dišavami
,
kolikor
so
jih
dobivali
po
vseh
jutrovih
deželah
.
Celo
toli
pregrešen
je
bil
,
da
so
ga
nekdaj
mestni
stražniki
iztaknili
,
ko
je
pristavljal
lestvico
k
zidu
ženskega
oddelka
,
da
bi
se
bil
pritihotapil
k
nedolžnim
devicam
.
Da
se
ni
odkupil
z
denarjem
,
hudó
bi
ga
bili
kaznovali
.
Slučajno
pa
mu
je
tiste
dni
prišla
v
roke
knjiga
blaženega
Antona
od
Kala
.
Berilo
ga
je
takó
pretreslo
,
da
je
krenil
na
stezo
pokore
.
Razvnel
se
je
proti
prejšnji
svoji
ničemurnosti
in
se
zaklel
,
da
se
neče
odslej
nì
umivati
,
nì
česati
,
nì
prej
zavijati
v
čisto
perilo
,
dokler
mu
prejšnje
ne
pade
s
telesa
!
In
zvest
je
ostal
obetu
svojemu
,
in
sedaj
ga
vidiš
pred
sabo
jako
popolnega
!
«
V
tem
je
blaženi
spoznavalec
pokleknil
v
tesni
svoji
célici
in
neprestano
kričal
:
»
Pokorite
se
,
kakor
jaz
!
Pokorite
se
!
«
Obleka
je
res
kar
kapala
s
tega
izvrstnega
spoznavalca
preizvrstne
teorije
.
Oblečen
je
bil
v
zgolj
cape
,
in
njega
perilo
je
bilo
prav
takó
črno
,
kakor
je
bila
črna
polt
njegova
.
Nikdar
se
ni
umil
,
nikdar
česal
.
»
Ta
se
torej
ne
umiva
in
ne
češe
?
«
vprašam
osupel
.
»
Prav
nikdar
!
«
mi
odgovori
profesor
.
»
Za
Bóga
!
Kakó
mu
je
to
mogoče
?
«
»
Iz
posebnega
darú
božjega
!
Dokazano
ni
,
vendar
menimo
,
da
mu
je
pripisovati
že
dôkaj
čudežev
!
«
»
Čudna
zemlja
,
čudna
zemlja
!
«
s
tem
vzdihom
stopim
k
drugi
célici
.
»
Zaradi
perila
,
«
mi
izpregovori
profesor
,
»
ne
strmi
preveč
.
Dokazano
je
namreč
,
da
tudi
puščavniki
v
starih
puščavah
niso
nosili
boljšega
perila
,
in
vendar
so
svetniki
v
nebesih
!
Poglejva
v
drugo
célico
!
Glej
očeta
Hieronima
!
«
Tudi
tukaj
poklekneva
.
V
célico
je
stopil
drugi
spoznavalec
blažene
teorije
.
Bil
je
to
šibek
mož
s
prav
krepko
in
močnó
levo
nogo
.
»
Kakšne
zasluge
ima
oče
Hieronim
?
«
vprašam
radovedno
.
»
Velike
,
velike
!
«
mi
odgovori
stari
znanec
.
»
Krčmàril
je
nekdaj
in
v
gostilni
svoji
gojil
vsakovrstno
pregrešno
veselje
.
Posebno
rad
je
plesal
,
in
sumnjali
so
celo
,
da
je
plesal
ob
praznikih
in
takó
grešil
.
Toda
kaj
se
zgodi
?
Čital
je
knjige
blaženega
Antona
od
Kala
,
in
takoj
se
mu
je
raztajalo
srce
,
in
kesal
se
je
in
preklinjal
tiste
čase
,
ko
je
plesal
in
cvel
v
pregrehah
svojih
!
Obetal
je
,
da
ne
bo
plesal
nikdar
več
in
da
bo
kolikor
moči
živel
na
eni
sami
nogi
.
Takó
,
kakor
ga
vidiš
sedaj
,
živi
že
leta
in
leta
.
Na
samotnem
prostoru
je
bival
,
leta
in
leta
stoječ
na
levi
nogi
.
Dež
je
lil
nanj
,
sneg
je
padal
nánj
,
in
živel
je
samó
ob
tem
,
kar
so
mu
darovali
usmiljeni
ljudje
.
Končno
so
ga
poklicali
v
stolp
spoznavalcev
blažene
teorije
,
in
v
tej
célici
ga
vidiš
sedaj
malone
ob
vsaki
uri
.
Večje
popolnosti
si
kar
misliti
ne
moreš
!
«
Kakor
čaplja
sredi
močvirja
je
stal
sveti
mož
sredi
svoje
célice
,
podoben
kamnitemu
kipu
.
Niti
uda
ni
premaknil
,
kar
trenil
ni
z
očesom
.
Bil
je
popolnoma
zamaknjen
v
svoj
posel
,
in
šele
za
kakih
šestdeset
minut
se
mu
je
pričela
tresti
orjaška
leva
noga
.
Omahoval
je
,
končno
pa
se
zgrudil
kakor
posekano
drevo
po
tlaku
célice
svoje
.
Ondì
je
obležal
.
»
Kaj
li
sedaj
?
«
»
Sedaj
bo
nekaj
časa
počival
,
potem
pa
se
zopet
postavil
na
levo
nogo
.
Stal
bo
dolgo
uro
takó
,
kakor
si
ga
videl
!
«
»
Ali
ničesar
ne
govori
?
«
»
Kaj
mu
je
treba
govoriti
,
toli
izbornemu
in
vzpodbudnemu
vzgledu
!
«
»
Ako
se
dobro
spominjam
,
so
živeli
že
nekdaj
v
sivih
časih
taki
spoznavalci
,
ki
so
se
postavljali
na
visoke
stebre
,
vernemu
ljudstvu
v
posnemo
?
«
»
Res
je
!
Ali
tisti
so
stali
na
obeh
nogah
.
Naš
spoznavalec
pa
stoji
na
eni
nogi
.
Prav
to
je
napredek
našega
stoletja
!
«
»
Priznam
,
napredka
ni
môči
utajiti
!
«
»
Čas
je
,
da
odrineva
.
Ako
se
spoznavalec
postavi
na
levo
nogo
,
ne
sme
nihče
izpred
njegove
célice
,
dokler
ne
omahne
po
tlaku
.
Taka
je
zapoved
posebnega
nadškofovega
dekreta
.
«
Hitro
odrineva
k
tretji
célici
.
Ko
pogledam
iznova
proti
drugi
célici
,
že
stoji
blaženi
mož
na
levi
nogi
,
kakor
močvirski
ptič
,
prežec
na
žabo
v
mlaki
.
»
Čuden
svet
,
čuden
svet
!
«
sem
vzdihal
neprestano
.
Tudi
tretja
célica
je
že
imela
svojega
prebivalca
.
Bil
je
mož
orjak
v
najboljši
dôbi
življenja
svojega
.
Ne
smem
pa
zamolčati
,
da
je
moral
blaženi
mož
nekdaj
mnogo
piti
,
kakor
sem
sodil
po
njega
obrazu
.
Morda
je
professor
z
vseučilišča
svetega
Simplicija
ugenìl
moje
misli
.
»
Pijanec
je
bil
nekdaj
!
«
mi
reče
tiho
.
»
Zakaj
pa
neprestano
joka
?
«
vprašam
prav
takó
tiho
.
óni
v
célici
štev.
3
se
je
namreč
zvijal
po
tleh
,
kakor
bi
ga
mučile
najhujše
bolečine
,
in
jokal
in
tulil
je
,
da
me
je
bilo
kar
groza
.
»
Pijanec
je
bil
v
mladosti
svoji
,
«
nadaljuje
učitelj
,
»
in
pil
je
,
kar
se
je
dalo
piti
.
Nekdaj
je
pijan
zabredel
v
ženski
oddelek
.
Čista
devica
mu
pride
naproti
.
Kaj
se
zgodi
?
Satan
ga
zmoti
toli
hudo
,
da
oberoč
goreče
in
strastno
objame
to
devico
.
Vrgli
so
ga
v
ječo
in
mu
dali
v
roke
knjige
blaženega
Antona
od
Kala
.
Zopet
prečudno
spokorjenje
!
Takó
silno
se
je
skesal
zločina
svojega
,
da
je
pograbil
ostro
sekiro
in
si
odsekal
levo
roko
,
s
katero
je
nekdaj
objel
nedolžno
devico
.
Takó
se
je
spokoril
oče
Kozma
!
«
»
Zakaj
pa
joka
sedaj
?
«
»
Ker
po
njega
mnenju
pokora
še
ni
dovršena
!
«
»
Kako
li
ne
?
«
»
Saj
si
vendar
čul
,
da
je
oberoč
objel
devico
.
Z
obema
rokama
je
grešil
,
kaznil
pa
si
je
samó
eno
roko
!
«
»
Naj
si
pa
odseka
še
drugo
!
«
»
Kako
li
,
ako
si
je
že
prej
odsekal
levo
roko
?
«
»
Res
,
nemogoče
!
Oče
Kozma
joka
tedaj
zato
,
ker
si
ne
more
odsekati
še
desnice
,
s
katero
je
objel
nedolžno
devico
?
«
»
Takó
je
,
takšen
je
vir
žalosti
njegovi
!
Neprestano
si
želi
še
tretje
neomadeževane
roke
,
da
bi
si
ž
njo
odsekal
pregrešno
desnico
!
«
»
Čuden
,
čuden
svet
!
«
Sedaj
pristopiva
k
četrti
célici
.
»
Tu
je
oče
Gervazij
!
«
izpregovori
spremljevalec
.
Na
tleh
te
célice
je
ležal
na
pol
oblečen
človek
;
samó
umazano
rjuho
je
imel
ovito
okóli
sebe
.
Valjal
se
je
po
zelenju
;
v
roki
pa
je
držal
bič
,
s
katerim
se
je
tleskal
sedaj
po
suhih
kolenih
,
sedaj
po
rjavem
hrbtu
.
»
Kaj
je
to
zelenje
?
«
vprašam
radovedno
.
»
Koprive
!
«
»
Kakšne
so
zasluge
očeta
Gervazija
?
«
»
Posebnih
zaslug
nima
,
«
mi
odgovori
profesor
.
»
Svojo
kri
pokori
sedaj
.
V
mladosti
ni
bil
nič
prida
.
Postopač
je
bil
in
denar
—
dobil
ga
je
po
stricu
kanoniku
—
je
trosil
s
polnimi
rokami
.
To
je
edini
človek
,
kateremu
se
je
posrečilo
,
da
je
preslepil
kohorto
starih
devic
in
se
v
temni
in
viharni
noči
priklatil
na
ženski
oddelek
.
Porodil
se
je
—
pomisli
,
amice
!
—
porodil
se
je
otrok
na
ženskem
oddelku
,
in
povila
ga
je
devica
,
ki
pri
naboru
ni
bila
potrjena
za
zakon
!
Groza
in
trepet
!
Prišel
je
poseben
papežev
nuncij
,
da
preišče
vso
stvar
,
in
končno
so
očetu
Gervaziju
dokazali
,
da
je
on
povzročil
vse
zlo
!
«
»
Groza
!
Groza
!
«
sem
vzkliknil
.
»
Kaj
se
je
zgodilo
nji
?
«
»
Nji
?
Vprašaš
celo
?
Kar
se
je
moralo
zgoditi
!
Sredi
ljubljanskega
polja
so
postavili
lesen
oder
,
na
njem
pa
so
ji
cvetoče
,
toda
pregrešno
teló
trli
s
kolesom
,
dokler
ni
izdihnila
.
Truplo
so
sežgali
in
pepel
izročili
vetru
,
da
ga
je
raznesel
na
vse
štiri
stráni
.
Ali
ni
bila
to
pravična
kazen
nje
pregrehi
?
«
»
Dà
,
dà
!
Tudi
pri
nas
v
Sibiriji
kaznujejo
prav
takó
takšna
zlodejstva
!
«
»
Vidiš
torej
,
z
življenjem
je
poplačala
prestopek
grehotnega
telesa
svojega
!
Gervazija
pa
bi
bili
morali
izročiti
krvnikom
,
da
bi
ga
obesili
na
vislice
,
ujedam
v
hrano
!
Takó
zapoveduje
poseben
dekret
nadškofa
Jakopa
XXXII.
«
»
Zakaj
se
ni
zgodilo
takó
?
«
»
Ali
si
že
čul
,
da
bi
bili
kdaj
obesili
človeka
,
kateremu
je
bil
stric
kanonik
pri
katedrali
svetega
Nikolaja
?
Nikdar
ne
,
in
tudi
očeta
Gervazija
niso
smeli
obesiti
!
«
»
Tudi
v
Sibiriji
bi
ne
bili
obesili
takega
nečaka
!
«
»
Obesili
ga
torej
niso
.
Zaprli
so
ga
v
ječo
in
mu
dali
v
roke
knjigo
blaženega
Antona
od
Kala
.
Čital
in
čital
je
in
končno
spoznal
,
da
je
človeku
kri
največja
sovražnica
.
Navdihnila
ga
je
milost
božja
in
vpisal
se
je
v
bratovščino
iskrenih
bičarjev
,
ki
si
pregrešno
teló
bičajo
po
nezmotnih
navodilih
blaženega
Antona
od
Kala
!
Od
tedaj
si
je
neusmiljeno
tepel
kožo
svojo
,
in
izvestno
mu
je
večni
Bog
že
davno
oprostil
nekdanjo
pregreho
.
Posebnih
zaslug
pa
vendar
nima
.
«
»
Kako
se
mu
je
odprl
stolp
blaženih
spoznavalcev
svete
teorije
?
«
»
Ker
je
bil
najstarejši
v
bratovščini
iskrenih
bičarjev
.
Moj
Bog
,
spoznavalcev
,
ki
si
z
bičem
mesárijo
kožo
svojo
,
imamo
po
mestu
preobilo
:
kjer
se
družijo
ulice
,
tam
jih
vidiš
po
dva
in
še
več
;
kar
izkušajo
se
,
kakó
bi
se
prekósili
z
najkrutejšimi
udarci
!
Toda
vsi
pričakujejo
iztežka
,
kdaj
bo
umrl
bičar
v
svetem
stolpu
,
da
bi
se
izpraznilo
njega
mesto
.
Vendar
veliko
je
poklicanih
,
malo
izvoljenih
.
«
»
Čuden
svet
!
Čuden
svet
!
«
Oče
Gervazij
je
v
tem
neprestano
pokal
z
bičem
po
temni
svoji
koži
in
rjul
nekako
takó
kakor
zaboden
vol
,
ki
je
ušel
mesarju
iz
klavnice
.
»
Ako
ti
je
po
volji
,
pojdiva
v
sosednje
célice
!
«
me
ogovori
učitelj
z
vseučilišča
svetega
Simplicija
.
Molče
stopam
za
njim
.
»
Evo
ti
očeta
Krišpina
!
«
V
célici
ugledam
suhega
človeka
,
katerega
so
zgolj
kosti
in
kite
.
Tičal
je
v
kotu
sključen
na
tleh
in
neprestano
obračal
oči
proti
nebu
,
kakor
bi
ondi
zrl
Boga
na
žarečem
prestolu
.
Upadlih
lic
je
bil
,
in
žolta
koža
je
pričala
,
da
boleha
na
želodcu
in
jetrih
.
»
Kakove
so
zasluge
očetu
Krišpinu
?
«
vprašam
jako
radoveden
.
»
Neizrečne
!
«
mi
odgovori
spremljevalec
ponosno
.
»
Kakor
je
videti
,
mož
obilo
strada
!
«
»
Le
malo
je
in
živi
samó
ob
travi
,
kakor
rase
po
divjem
polju
.
«
»
Samó
ob
travi
?
Ni
mogoče
!
«
»
Ni
mogoče
!
Pravičniku
ni
nič
nemogoče
!
In
ali
nisi
čital
v
svetih
knjigah
,
da
se
je
kralj
Nebukadnecar
nekaj
let
pasel
ob
sami
travi
?
Bil
je
velik
grešnik
in
ni
veroval
v
pravega
Boga
.
In
pravičnik
pred
Gospodom
bodi
slabši
od
kralja
Nebukadnecarja
?
Zatrjujem
ti
na
večno
življenje
,
da
živi
oče
Krišpin
ob
travi
,
kakor
jo
rode
pusta
polja
!
«
»
Kaj
je
pregrešil
,
da
se
pokorí
takó
strogo
?
«
»
To
mu
je
vprav
neprecenljiva
zasluga
,
da
ni
pregrešil
ničesar
!
Čudi
se
mu
,
zakaj
oče
Krišpin
je
napopolnejši
sad
,
kar
so
jih
obrodile
svete
knjige
blaženega
Antona
od
Kala
!
«
»
Kakó
to
?
«
»
Popolnoma
umevno
!
Blaženi
mož
se
je
vglobil
z
vso
dušo
v
sveto
berilo
,
in
dodelila
se
mu
je
izredna
milost
,
da
je
spoznal
pravega
duha
,
s
katerim
je
pisal
blaženi
Anton
.
Spoznal
je
,
da
sta
človeštvu
vir
pregrehe
govorica
in
želodec
.
Odpovedal
se
je
obema
,
izrekel
sveto
obljubo
,
da
ne
izpregovori
odslej
nobene
besedice
in
da
si
izbere
zeleno
travo
v
edino
hrano
želodcu
svojemu
.
In
ta
obet
izvršuje
že
mnogo
,
mnogo
let
!
Kar
je
bilo
dodeljeno
kralju
Nebukadnecarju
,
se
ni
moglo
odreči
pravičnemu
častilcu
blaženega
Antona
od
Kala
!
Čudi
se
stoletju
,
v
katerem
živimo
!
«
»
Vedno
tedaj
molči
?
«
»
Neprestano
,
in
svoj
želodec
si
krmi
samó
z
zelenimi
bilkami
.
Ali
ni
to
sad
svetih
knjig
,
kakor
ga
ne
pozna
zgodovina
?
Ali
se
ti
ne
kaže
tu
steza
,
na
kateri
človek
niti
ne
more
srečati
pregrehe
?
Oj
,
blaženi
,
preblaženi
oče
Krišpin
!
«
Res
jame
sedaj
oče
Krispin
jesti
zeleno
travo
,
katero
so
na
zlatem
krožniku
postavili
predenj
.
Vrtil
je
oči
in
stokal
kakor
bolnik
,
ki
mora
uživati
grenko
zdravilo
.
»
Čudna
zemlja
!
Čudna
zemlja
!
«
»
Sedaj
dospeva
k
šesti
célici
!
«
izpregovori
stari
moj
znanec
.
»
Čudil
se
boš
še
bolj
!
«
»
Dobri
prijatelj
!
«
mu
odgovorim
.
»
Doslej
sem
videl
toliko
popolnosti
,
da
bi
moja
duša
ne
mogla
prebiti
ničesar
!
Ako
ti
je
drago
,
kreniva
dalje
do
patra
polkovnika
.
«
»
Škoda
!
V
stolpu
je
še
obilo
izvrstnih
spoznavalcev
svete
teorije
.
Ali
željam
tvojim
sem
pokoren
hlapec
!
«
Tedaj
si
se
mi
zopet
prikazal
,
večni
angelj
Azrael
!
Razširila
se
je
kupola
nad
mano
in
pod
jasnim
nebom
so
se
mi
prožile
pred
strmečimi
očmi
zemlje
širne
ravnine
,
kakor
tudi
goličave
,
zakrite
z
večnim
snegom
!
Na
Himalaje
najvišjem
ledenem
vrhu
pa
je
sedèl
poslanec
Gospodov
,
okrog
njega
se
je
tajalo
,
in
vodóvje
,
rešeno
stoletnih
spon
,
je
drlo
nizdol
ter
preplavljalo
in
podsipalo
rodovite
livade
.
Azrael
pa
je
pritiskal
ognjevito
dlan
na
čelo
,
za
katerim
je
kraljevala
večna
modrost
,
in
iz
njegovih
silnih
oči
so
lile
solze
,
ki
so
kakor
iskre
švigale
nizdol
na
ubogo
zémljo
.
In
kamor
je
padla
solza
,
so
se
posušili
vrelci
zelene
matere
zemlje
in
cvetoča
polja
so
se
izpremenila
v
grozno
puščavo
!
Človeštvo
pa
je
tiste
dni
vzdihovalo
in
tožilo
,
da
je
večni
Gospodar
,
vsemogočni
Bog
,
poslal
sušo
v
dežele
in
zatrl
,
kar
bi
bila
rodila
zelena
ruša
!
...
Toda
to
ni
bila
suša
,
to
je
bila
solza
angelja
Azraela
,
ki
jo
je
jokal
zaradi
zaslepljenosti
zbeganega
človeštva
!
Krenila
sva
nató
iz
dvorane
svetih
spoznavalcev
blažene
teorije
in
za
bosonogo
stražo
stopala
po
dolgem
hodniku
—
kakor
jih
je
bilo
brezštevilno
v
mestnem
ozidju
—
dokler
nismo
prisopihali
pred
široka
vrata
,
kjer
je
zopet
stal
stražnik
z
debelo
sulico
v
roki
.
»
Evo
ti
stanovanja
patra
polkovnika
!
«
izpregovori
vojak
,
ki
je
bil
brez
dvojbe
načelnik
straži
,
ki
naju
je
spremljevala
.
»
Počakajta
,
da
pozovem
,
ali
hoče
visokočastiti
prelat
in
polkovnih
tebe
,
tujca
,
videti
še
danes
,
ali
ne
.
«
»
In
kaj
potem
?
«
vprašam
boječe
,
»
ako
se
je
odpravil
prelat-polkovnik
že
k
počitku
?
«
»
Potem
lehko
spiš
tukaj
na
tlaku
do
ranega
jutra
!
«
mi
odgovori
trdi
vojak
in
odide
v
notranje
prostore
.
»
Tukaj
je
torej
stanovanje
patra
polkovnika
,
«
prične
profesor
.
»
Blagost
mu
,
kdor
je
polkovnik
bosonogi
telesni
straži
!
«
»
Ali
se
mu
godi
dobro
?
«
»
Preizvrstno
!
Sob
ima
štiri
in
dvajset
in
strežnikov
tudi
štiri
in
dvajset
!
«
»
Toda
ali
jih
mora
vzdrževati
vseh
štiri
in
dvajset
?
«
»
Kaj
še
vprašaš
?
Dvanajst
mu
jih
vzdržuje
zadruga
krojačev
,
dvanajst
pa
zadruga
čevljarjev
!
«
Tedaj
je
prišel
načelnik
straže
iz
stanovanja
patra
polkovnika
.
Ž
njim
pa
sta
prišla
tudi
dva
strežnika
in
vsak
je
imel
v
rokah
rumeno
paličico
,
ki
se
jako
ostro
prime
človeškega
mesa
,
kadar
jo
zasuče
spretna
in
močna
pest
.
Toliko
da
ugledata
strežniški
duši
ubogega
učitelja
z
vseučilišča
svetega
Simplicija
,
že
se
razkoračita
nad
njim
v
lakajski
svoji
ošabnosti
,
ki
je
bila
leta
4000.
po
Kr.
prav
takó
navadna
kakor
v
devetnajstem
stoletju
.
»
Ti
si
tukaj
,
berač
?
«
se
zadere
eden
in
dvigne
z
debelo
lakajsko
pestjo
rumeno
paličico
.
»
Odrini
!
«
se
zadere
drugi
in
takisto
dvigne
rumeno
paličico
.
Tedaj
bi
morali
videti
modrijana
s
stolice
svetega
Simplicija
!
Podplate
je
pobiral
po
tlaku
,
prav
kakor
bi
gorelo
pod
njim
,
in
trtice
,
s
katerimi
mu
je
bilo
ovito
obuvalo
,
so
popokale
in
ostale
za
njim
,
ko
je
hitro
meril
korake
po
temnih
hodnikih
!
Za
njim
sta
sopihala
lakaja
in
ga
pretepavala
z
rumenima
paličicama
,
kadar
sta
ga
dohitela
.
Takó
so
častili
tiste
dni
pobožni
strežniki
učenika
z
vseučilišča
svetega
Simplicija
!
Od
tedaj
ga
nisem
ugledal
prej
,
nego
takrat
,
ko
je
v
prevzvišenih
prostorih
prevzvišene
stolice
razkladal
vnetim
učencem
teorijo
blaženega
Antona
od
Kala
!
Meni
pa
je
izpregovoril
načelnik
straži
:
»
Pater
polkovnik
še
ne
spi
.
Ukazal
je
,
da
te
privedo
predenj
.
Stopaj
torej
!
«
Šel
sem
z
omenjenima
strežnikoma
v
notranje
sobe
.
Kakšen
blesk
,
ko
sem
stopal
po
teh
sobah
!
Zlato
in
srebro
se
je
lesketalo
s
sten
in
se
iskrilo
tudi
s
preprog
,
ki
so
senčile
visoka
okna
.
Obilo
dragocenih
podob
sem
gledal
v
zlatih
okvirih
in
največkrat
tebe
,
belopolta
Suzana
,
ko
sta
se
ti
v
kopeli
čudila
poželjiva
starca
,
ali
pa
tebe
,
Putifarjeva
žena
,
ko
si
vsa
pregrešna
zavajala
mladeniča
iz
dežele
kanaánske
!
Vse
to
se
je
žarilo
v
svetlih
okvirih
,
in
ponosna
telesa
čarobnih
žensk
so
vzbujala
pregrešne
strasti
.
Takó
je
stanoval
polkovnik
,
katerega
je
vezala
obljuba
vednega
uboštva
!
Ko
dospemo
skoraj
do
zadnje
sobe
,
mi
izpregovori
spremljevalec
z
rumeno
paličico
:
»
Tukaj
notri
je
pater
polkovnik
.
Veselo
je
čul
,
da
si
mu
odštel
že
šestdeset
lir
,
in
zategadelj
te
je
hotel
videti
že
danes
.
Vstopi
torej
,
nama
pa
,
ki
sva
te
vodila
,
daj
vsakemu
po
pet
lir
,
ker
je
takó
predpisano
v
dekretu
nadškofa
Vrbana
in
ker
si
denaren
!
«
Vzel
sem
iz
pasu
deset
lir
in
jih
odštel
lakajema
.
Eden
mi
je
nató
odprl
vrata
,
in
vstopil
sem
v
sobo
,
kjer
je
bival
tisti
večer
prelat-polkovnik
gologlave
straže
.
Slabo
je
bila
razsvetljena
soba
,
ki
sem
vanjo
stopil
.
Ostal
sem
pri
vratih
,
in
le
polagoma
se
je
privadilo
moje
okó
polmraku
,
ki
je
vladal
v
prostorni
dvorani
.
Ondì
pri
bogato
obloženi
mizi
sta
sedeli
osebi
,
ki
se
spočetka
niti
zmenili
nista
zame
.
V
živahnem
razgovoru
sta
bila
moža
,
in
eden
—
škrlat
,
ki
je
bil
vanj
zavit
,
pričal
je
o
visokem
dostojanstvu
njegovem
—
je
bil
jako
razburjen
.
Veliko
ga
ni
bilo
v
obleki
,
bil
je
pritlikavec
,
in
v
dve
gubé
mu
je
lezlo
neznatno
telesce
.
Na
glavi
ni
imel
las
,
iz
česar
sem
sklepal
,
da
imam
pred
sabo
polkovnika
gologlave
straže
.
Obvezal
si
je
glavo
z
veliko
ruto
,
kar
je
zopet
pričalo
,
da
ga
je
trgalo
ali
pa
da
so
ga
boleli
zobje
,
ako
jih
je
še
kaj
imel
.
Polkovnik
je
bil
tisti
večer
razburjen
,
in
prav
tedaj
,
ko
sem
stopil
v
sobo
,
udaril
je
z
roko
po
mizi
,
da
so
zazvenele
steklenice
in
da
se
je
zazibalo
vino
v
njih
.
»
Na
mojo
vero
,
«
je
kričal
,
»
ali
se
je
kaj
takega
že
kdaj
pripetilo
polkovniku
telesne
straže
,
polkovniku
,
ki
je
osivel
in
ohromel
v
svoji
službi
,
ki
se
je
tolikokrat
prehladil
v
tej
službi
,
da
ga
trga
po
udih
,
prav
kakor
bi
mu
Lucifer
tičal
v
sleherni
kosti
?
Vprašam
te
,
pater
major
—
natóči
mi
črnega
afriškega
vina
,
ki
mi
ga
je
poslal
kardinal
iz
Hartuma
!
—
ali
se
je
kakemu
polkovniku
že
kdaj
pripetilo
kaj
takega
?
«
»
Nikdar
ne
!
«
odgovori
hitro
pater
major
in
prav
takó
urno
natóči
črnega
vina
polkovniku
in
sebi
v
srebrno
kupo
.
»
V
nebo
vpije
krivica
,
ki
se
ti
godi
!
«
»
Saj
se
še
spominjaš
,
«
nadaljuje
polkovnik
milo
,
»
kako
izvrstno
ti
je
spekel
drozge
in
druge
ptice
?
Niso
bile
ne
premehke
,
ne
pretrde
,
ne
ožgane
,
ampak
rumeno
zapečene
,
kakor
da
so
od
samega
masla
!
Sedaj
pa
pomisli
,
kakšne
so
bile
pečene
ptice
,
ki
smo
jih
morali
časih
jesti
v
škofiji
!
Ni
bilo
ne
pečeno
ne
kuhano
,
kar
se
nam
je
pokladalo
,
nego
osmojeno
je
bilo
in
ožgano
,
da
nič
takega
.
Na
mojo
vero
,
tega
ne
prebijem
!
Vse
gorí
in
tli
v
mêni
!
natóči
mi
rumenega
vina
,
tistega
,
katerega
mi
je
poslal
prošt
iz
Damaska
!
Na
mojo
vero
,
da
ni
vina
na
zemlji
,
bi
obupal
!
«
»
Res
je
takó
,
kakor
praviš
!
«
hiti
pater
major
,
točeč
vino
,
»
poštenemu
človeku
je
sladka
ta
pijača
često
edina
tolažba
!
Toda
kakó
se
je
zgodilo
vse
to
,
povej
mi
vendar
!
«
»
Kako
se
je
zgodilo
?
«
odgovori
pater
polkovnik
.
»
Vrag
se
je
vteknil
vmes
,
in
sedaj
sem
siromak
,
da
ga
nimam
vrstnika
pod
nebeškim
soncem
!
Saj
veš
,
da
je
pri
mêni
stara
Meta
—
ničesar
hudega
ne
misli
,
pater
major
!
—
da
mi
streže
,
da
mi
zavija
noge
v
flanelo
,
ako
me
tare
putika
,
in
da
mi
poklada
kuhana
zelišča
na
glavo
,
ako
me
trga
po
nji
!
«
»
Čul
sem
že
,
da
jo
imaš
pri
sebi
,
in
tu
in
tam
se
je
že
kaj
govorilo
o
tem
.
«
»
Vrag
vzemi
vsako
govorico
!
Saj
je
nimam
brezplačno
,
saj
plačujem
na
leto
1000
lir
,
da
so
mi
jo
dali
iz
ženskega
oddelka
!
Prejšnje
čase
,
ko
je
bila
še
mlada
in
ko
tudi
jaz
še
nisem
zavijal
svojih
kosti
v
flanelo
—
toda
,
kaj
,
saj
veš
,
da
so
bili
prejšnji
časi
boljši
od
današnjih
!
«
»
Gotovo
!
«
pritrdi
pater
major
in
prav
tožno
povesi
glavo
,
na
kateri
se
ta
hip
jako
sumljivo
žarí
veliki
bakreni
nos
.
»
Res
minuli
časi
so
bili
lepši
in
mladost
je
tudi
lepša
od
starosti
!
Ali
ne
govorim
resnice
?
«
»
Seveda
,
«
odgovori
pater
polkovnik
,
»
in
zato
je
največja
krutost
,
ako
vzamejo
človeku
še
tisto
malo
,
kar
ima
na
starost
!
Grom
in
strela
!
«
»
Huda
krivica
se
ti
godi
!
«
pravi
pater
major
.
»
Toda
ali
imaš
kaj
tiste
črnine
?
Če
se
ne
motim
,
si
jo
dobil
s
Sicilije
?
«
»
Nimam
!
Do
zadnje
kaplje
mi
je
pošla
,
toda
dobra
pijača
je
bila
.
Vendar
pij
kaj
drugega
,
saj
imaš
še
obilo
steklenic
pred
sabo
,
ki
jih
niti
načela
nisva
!
«
Pater
major
si
natóči
in
pije
.
Potem
vpraša
:
»
Povej
mi
,
kaj
se
je
zgodilo
dalje
?
«
»
Torej
stara
Meta
je
pri
mêni
in
dobra
duša
je
,
kakor
gotovo
je
uboga
duša
moja
.
Odkar
je
nadškof
Martinus
uvedel
najstrožje
predpise
blaženega
Antona
od
Kala
—
temu
je
sedaj
pol
leta
—
je
prepovedana
ženskam
vsaka
govorica
.
To
ti
je
znano
!
Moja
Meta
že
pol
leta
ni
izpregovorila
niti
besedice
,
toda
v
sebi
je
nosila
besed
na
milijone
.
Povsod
so
silile
na
dan
zaklenjene
te
besede
,
pri
očeh
,
pri
ušesih
,
povsod
.
Kakó
se
je
zvijala
,
kakó
je
vzdihala
,
kakó
je
zatezala
usta
,
govoriti
pa
vendar
ni
smela
,
ako
se
ni
hotela
udeležiti
smrtnega
greha
in
ako
ni
hotela
zapasti
neusmiljeni
inkviziciji
proti
ženski
govorici
!
Smešno
jo
je
bilo
opazovati
.
«
»
Haha
!
«
se
zasmeje
pater
major
.
»
Naposled
se
mi
je
pa
vendar
le
smilila
stara
ženica
,
pater
major
!
«
»
Haha
!
«
»
Nikar
ne
misli
zla
,
pater
major
!
«
»
Ne
mislim
,
pater
polkovnik
,
ne
mislim
!
Starost
,
haha
!
«
»
Dobro
moje
srce
se
je
topilo
,
pater
major
,
in
dejal
sem
si
:
‚
Kaj
,
ko
bi
ji
izposloval
posebno
privoljenje
,
dispenzo
,
da
bi
smela
vsake
tri
tedne
govoriti
vsaj
po
en
dan
?
‘
Bal
sem
se
,
da
je
sicer
ne
zadene
kap
in
da
je
ne
zaduší
zaprta
govorica
,
kar
je
vsekakor
mogoče
pri
ženski
.
«
»
Zakaj
ji
pa
ne
naročiš
tezalnice
blaženega
Antona
od
Kala
,
s
katero
se
usta
ženski
zamaše
tolikanj
spretno
?
Zakaj
ne
,
pater
polkovnik
?
«
»
Vidiš
,
pater
prijatelj
,
«
odgovori
polkovnik
,
»
tiste
stvari
nimam
rad
v
hiši
,
ženski
preveč
zakriva
obraz
,
in
ta
je
pri
ženski
vendar
najlepši
!
«
»
Haha
,
pater
polkovnik
!
«
»
Ne
misli
si
ničesar
hudega
,
pater
major
!
Kaj
bi
mi
ženska
z
zakritim
obrazom
?
Potem
se
ji
pa
na
vratu
tudi
napravijo
rane
in
žulji
,
ako
bi
predolgo
nosila
tezalnico
blaženega
Antona
od
Kala
!
In
lep
bel
vrat
,
pater
major
,
to
je
tudi
lepa
stvar
!
«
»
Pater
polkovnik
,
popolnoma
tvojega
mnenja
sem
!
«
»
No
,
vidiš
!
Kaj
sem
hotel
drugega
!
Prosil
sem
dispenze
in
ponudil
nadškofovi
blagajni
pet
sto
lir
!
Ali
vse
to
se
dôbi
težko
,
saj
veš
,
kakšni
so
gospodje
na
dvorcu
!
Vsak
bi
rad
kaj
dobil
;
ako
mu
ne
daš
,
se
ti
upira
,
da
ne
opraviš
ničesar
!
«
»
Res
je
takó
!
«
zagodrnja
pater
major
.
»
Njega
milost
,
nadškof
Martinus
,
tiči
preveč
v
rokah
mladih
ljudi
in
ti
počenjajo
ž
njim
,
kar
hočejo
!
«
»
To
ti
je
prvi
ljubljenec
,
«
odgovori
zatem
pater
polkovnik
,
»
tisti
stolni
nadvikarij
Gregorij
!
Ta
nam
nadškofuje
.
In
na
Boga
in
sveto
Trojico
,
razmerje
je
to
,
da
bi
ga
morali
naznaniti
v
Timbuktu
,
sicer
zagazimo
s
to
provincijo
,
da
kar
iz
blata
ne
bomo
mogli
!
V
Timbuktu
,
pravim
!
Ali
prav
govorim
,
pater
major
?
«
»
Tudi
jaz
pravim
,
v
Timbuktu
!
«
pritrdi
major
.
»
Ali
kaj
hočeš
?
Kje
dôbiš
človeka
,
ki
naj
bi
odprl
usta
?
Ali
jih
odpreš
ti
,
pater
polkovnik
?
Predno
se
zaveš
,
tičiš
v
pesteh
sveti
komisiji
za
ohranjenje
nadškofove
časti
in
niti
dvakrat
ne
treneš
z
očmi
,
že
ti
vzamejo
škrlat
in
te
obsodijo
na
delo
v
Saharo
,
da
boš
vozil
pesek
in
požiral
prah
do
zadnjega
dne
življenja
svojega
.
Zini
torej
,
ako
se
ti
ljubi
!
Jaz
molčim
in
kadar
srečam
nadvikarija
Gregorija
,
tedaj
sem
mu
najslajši
in
najboljši
prijatelj
.
«
»
Saj
to
je
!
«
vzdihne
pater
polkovnik
.
»
In
dobro
sem
vedel
,
da
Meti
svoji
—
ne
misli
ničesar
pregrešnega
,
pater
major
!
—
ne
dôbim
dispenze
,
če
mi
ne
pomore
stolni
nadvikarij
Gregorij
.
Naročil
sem
torej
svojemu
kuharju
Andreju
,
naj
pripravi
,
kar
je
dobrega
pod
milim
nebom
,
in
skuha
,
speče
in
ocvre
,
kar
prihaja
na
mizo
pri
največjih
pojedinah
.
»
In
kuhar
Andrej
?
«
»
Kos
je
bil
nalogi
svoji
!
Dva
dni
je
klal
in
skubel
,
kuhal
in
pekel
,
drl
in
cvrl
!
Tretji
dan
smo
povabili
stolnega
nadvikarija
Gregorija
in
mu
obložili
mizo
z
jedili
,
kakršnih
ne
dôbivaš
niti
pri
nadškofu
in
njega
pojedinah
!
Prišel
je
in
zadovoljnega
obraza
začul
prošnjo
mojo
,
da
bi
smela
moja
Meta
vsake
tri
tedne
po
en
dan
govoriti
in
da
bi
se
gledé
na
izredno
razmerje
odvezala
zapovedi
blaženega
Antona
od
Kala
,
s
katero
je
ženski
v
večni
modrosti
prepovedana
sleherna
govorica
!
«
»
No
,
in
potem
?
«
»
Potem
je
sédel
stolni
nadvikarij
Gregorij
za
mojo
mizo
in
jedel
kar
pol
dne
in
pil
do
pozne
noči
.
Prehvaliti
ni
mogel
kuharja
in
me
izpraševal
,
odkod
sem
pridobil
ta
biser
kuhinji
svoji
!
Vse
je
hvalil
,
vse
mu
je
dišalo
!
Prevzele
pa
so
me
vinske
moči
in
v
oslabelosti
svoji
sem
združil
s
hvalo
nadvikarijevo
tudi
svojo
hvalo
.
Jedla
in
pila
sva
in
neprestano
hvalila
in
povzdigovala
do
neba
kuharja
Andreja
,
ki
nama
je
pripravil
izvrstno
kosilo
.
Kakor
rečeno
,
v
pozni
noči
sva
se
ločila
.
Obema
so
vreli
možgani
,
noge
pa
so
nama
bile
trde
,
kakor
je
trda
zemlja
,
ako
jo
pokriva
dolgi
zimski
led
!
«
»
In
ali
si
dobil
dispenzo
,
pater
polkovnik
?
«
»
Dispenzo
res
,
«
odgovori
polkovnik
žalostno
,
»
in
sedaj
se
bojim
vsake
tri
tedne
tistega
dne
,
ko
je
dopuščeno
govorjenje
stari
moji
Meti
!
Če
imaš
ženišče
v
hiši
,
pater
major
,
takih
dispenz
ne
prosi
!
Laže
in
mirneje
boš
spal
!
«
»
Haha
,
pater
polkovnik
!
«
»
No
,
toda
dispenza
še
ni
bila
najslabše
!
Ž
njo
sem
prejel
še
drugo
debelo
zapečateno
pismo
iz
nadškofijske
pisarne
.
Ko
odtrgam
pečat
in
preberem
glavo
:
‚
Nos
Martinus
,
apostolicae
sedis
gratia
‘
itd.
,
sem
mênil
,
da
omedlim
in
da
se
mi
razklenejo
vezi
življenja
mojega
.
Kaj
sem
čital
?
«
»
Kaj
si
čital
?
«
»
Tole
:
Naš
milostivi
nadškof
je
sklenil
,
da
se
mi
vzame
kuhar
Andrej
,
ker
božjemu
hlapcu
in
polkovniku
gologlave
straže
ni
dopuščeno
,
da
sta
mu
miza
in
skleda
prva
skrb
.
In
vzeli
so
mi
ga
,
pater
major
,
in
sedaj
cvre
in
peče
v
škofovi
kuhinji
,
kakor
je
prej
cvrl
in
pekel
pri
mêni
.
No
,
pa
tega
mi
ni
storil
archiepiscopus
,
to
vse
mi
je
nadrobil
archivicarius
Gregorij
,
ki
se
vsak
dan
pase
pri
škofovi
mizi
!
Da
ga
dôbim
v
pest
,
mi
amice
,
mu
zabelim
pregrešno
dušo
,
da
se
bo
za
vedno
spominjal
trenutka
,
ko
mi
je
ukradel
kuharja
Andreja
!
«
»
Pomiri
se
,
pater
polkovnik
!
Kaj
ti
hasne
,
ako
mu
potareš
nekaj
kosti
v
tolstem
telesu
?
takoj
boš
v
pesteh
sacri
officii
defendendae
dignitatis
sacerdotum
in
potem
se
le
takoj
poslovi
od
vseh
kuharjev
in
vseh
dobrih
jedi
,
kar
jih
je
gospod
Bog
ustvaril
vernikom
svojim
v
slast
in
veselje
!
Ali
ni
vse
takó
,
kakor
sem
govoril
?
«
»
Vse
,
prijatelj
major
!
In
za
Boga
,
to
mi
peče
in
stiska
trpečo
dušo
,
da
temu
nadvikariju
ničesar
ne
morem
,
akotudi
sem
načelnik
gologlavi
telesni
straži
in
edini
potomec
starega
plemenitega
rodu
,
ki
je
cvetel
že
v
časih
,
ko
so
plavolasi
Germani
gospodovali
po
teh
pokrajinah
.
Kje
je
bil
tedaj
še
ta
nezreli
mlečnik
,
naš
vikarij
Gregorij
?
Na
mojo
vero
!
To
mi
gréni
življenje
,
da
ne
jem
in
ne
spim
,
kakor
bi
moral
jesti
in
spati
poveljnik
gologlavemu
polku
.
Grom
in
strela
,
vrag
vzemi
to
življenje
,
in
če
hoče
,
tudi
nadvikarija
Gregorija
!
«
Ves
razkačen
udari
s
pestjo
ob
mizo
,
da
se
vse
potrese
na
nji
.
»
Kdo
ti
sedaj
kuha
,
pater
polkovnik
?
«
vpraša
major
rahlo
.
»
Kdo
mi
kuha
?
«
Poter
polkovnik
iznova
udari
ob
mizo
,
da
se
prevrne
nekaj
kup
na
nji
ter
curkoma
lije
črno
vino
od
nje
.
V
svojo
nesrečo
pa
je
prelat-polkovnik
tistega
dne
čisto
pozabil
,
da
mu
velja
v
hiši
dispenza
in
da
so
ravnokar
minili
trije
tedni
,
odkar
je
stara
Meta
izpregovorila
zadnjo
besedo
.
Neizrečno
je
razsrjen
pater
polkovnik
,
ko
se
v
steni
odpro
prikrita
vrata
in
se
v
njih
okviru
prikaže
gospodinja
,
stara
Meta
.
Priznati
sem
moral
,
da
ta
srčna
ženska
—
ki
tisti
večer
vpričo
obeh
gologlavih
vojakov
ni
kazala
niti
najmanjšega
strahu
—
ni
bila
še
pretirano
stara
.
Orjaška
je
bila
in
krepka
in
v
potezah
svetlega
obraza
ji
je
kraljevala
nekaka
silna
odločnost
.
Torej
sem
takoj
spoznal
,
da
se
patru
obristu
ne
godi
predobro
,
če
ga
v
trenutku
prepira
navdadó
nje
moči
.
Ne
trdim
,
da
je
bila
tedaj
prevestno
napravljena
,
temveč
vse
na
nji
je
pričalo
,
da
je
ravnokar
vstala
z
mehke
postelje
.
Tem
bolj
pa
je
bila
oborožila
svojega
ognjevitega
duha
.
Bliski
so
ji
šinjali
iz
očí
in
od
srda
se
je
tresla
ta
izvrstna
gospodinja
.
Toliko
da
se
je
prikazala
pri
vratih
,
že
je
omahnila
pest
,
s
katero
je
polkovnik
tolkel
po
mizi
,
in
vsa
njegova
osebica
je
še
bolj
zlezla
v
gubé
.
Tudi
patru
majorju
ni
bilo
nič
kaj
dobro
pri
srcu
in
kalne
poglede
je
obračal
po
steni
,
kjer
mu
je
visela
vitka
sablja
.
V
duhu
pa
je
premišljal
,
kakó
bi
prišel
hitro
do
orožja
,
da
bi
se
kar
najurneje
izgubil
pri
vratih
.
Stara
Meta
je
v
tem
brez
groze
in
strahu
pristopila
k
mizi
,
kjer
sta
pila
gologlava
starca
.
Sedaj
je
pa
ona
udarila
ob
mizo
,
da
se
niso
pretresle
samó
kupe
,
temveč
da
sta
se
pretresla
tudi
patra
častnika
,
in
sicer
ne
malo
!
»
Metka
!
«
zaječi
pater
polkovnik
od
strahu
.
»
Sestra
v
Gospodu
!
«
prosi
pater
major
.
»
Ne
srdi
se
preveč
!
Saj
ga
nisva
pila
čez
mero
!
«
Temno
ju
gleda
nekaj
časa
prav
kakor
jastreb
,
če
ugleda
pod
sabo
golobico
,
ki
mu
ne
more
več
unesti
življenja
.
Molčí
nekaj
časa
,
bržkone
iščoč
primernih
izrazov
.
Ti
so
se
ji
brez
dvojbe
ponujali
toli
obilo
,
da
ni
znala
,
po
katerem
bi
segla
najprej
.
Potem
pa
so
valovi
nje
duše
predrli
vse
zatvornice
,
in
voda
je
udarila
čez
vse
bregove
!
»
Torej
takó
!
«
je
pričela
Meta
z
mogočno
zvenečim
glasom
,
»
takó
se
živi
v
moji
hiši
!
Tukaj
se
pije
in
lije
,
prav
kakor
bi
sodci
ne
imeli
dna
!
Lepa
je
ta
!
Ali
sem
jaz
zadnja
v
hiši
,
ali
sem
manj
nego
tale
pater
major
,
ki
si
je
s
tvojim
vinom
okóval
nos
,
da
se
mu
sveti
kakor
bakren
lonec
?
Seveda
,
zate
mora
vse
biti
!
Ako
naj
se
napase
tvoja
oseba
,
potem
se
ti
ne
smili
nič
!
Saj
ne
smé
govoriti
!
Saj
mora
molčati
!
Takó
se
tolažiš
!
Ako
si
pa
stara
Meta
poželi
novega
predpasnika
,
ali
neznatne
svilnate
rutice
,
tačas
je
vse
predrago
,
takrat
je
prazna
mošnja
in
zadnja
lira
je
izginila
iz
predalca
!
Taka
grdoba
si
ti
!
In
kadar
mi
je
zavezan
jezik
,
da
ne
smem
izpregovoriti
pametne
besedice
,
ali
si
prišel
že
kdaj
in
izpregovoril
:
Metka
,
izpij
kupo
vina
,
saj
ga
je
obilo
v
kleti
in
potrebna
si
ga
tudi
?
Nikdar
nisi
prišel
!
«
»
Pod
smrtnim
grehom
ti
je
vendar
prepovedano
piti
vino
,
ker
si
ženska
!
«
zastoče
prelat-polkovnik
v
silni
stiski
.
»
Pod
smrtnim
grehom
!
«
se
zasmeje
Meta
porogljivo
.
»
Kaj
se
nam
pripoveduje
z
lece
o
zapovedi
svetega
Janeza
XCIX.
?
Ali
ne
govori
dekret
:
‚
Ker
se
rabi
vino
pri
svetih
mašah
božjih
,
‘
govori
duh
blaženega
Antona
od
Kala
,
‚
naj
ga
odslej
pijo
samó
mašniki
božji
!
‘
Ni
li
zakon
jasen
?
Odgovôri
sedaj
,
bilka
plešasta
!
«
»
Lepo
te
prosim
,
molči
,
Metka
!
«
»
Kaj
bi
molčala
!
Ali
nisem
v
svoji
hiši
?
Ali
te
nisem
čakala
in
potrpela
,
kolikor
le
more
trpeti
ženska
?
Pod
smrtnim
grehom
!
Poslušajte
,
ljudje
krščanski
!
Ti
si
pa
takšen
,
da
se
bojiš
smrtnega
greha
!
Seveda
!
«
»
Milo
te
prosim
,
molči
,
Metka
!
Saj
nisva
samá
!
«
»
Meni
nič
do
tega
!
Presvetlemu
nadškofu
potožim
,
ali
pa
nadvikariju
Gregoriju
,
da
zve
ves
svet
,
koliko
pregrehe
tičí
v
tvoji
usnjati
koži
!
Sedaj
pojdimo
spat
,
to
je
navada
v
moji
hiši
!
Ravnajta
se
po
tem
oba
!
In
ti
,
bakreni
nos
,
glej
,
da
izgineš
!
Že
me
srbé
vsi
prsti
,
da
bi
ti
pomlatila
obraz
!
«
Že
je
dvignila
pest
,
ali
tedaj
je
bil
pater
kakor
sapa
pri
svoji
sablji
.
Niti
opasal
je
ni
v
sobi
,
takó
ročno
je
izginil
pri
vratih
.
Pater
polkovnik
pa
je
vil
roke
in
vzklikal
:
»
Oj
,
ti
nesrečna
dispenza
!
Ti
preklicana
dispenza
!
«
Meto
je
s
tem
vzklikom
razdražil
še
huje
.
»
Tebi
bi
bilo
po
volji
,
da
bi
morala
vedno
molčati
kakor
miš
v
luknji
pod
zidom
!
Toda
nič
ne
bo
!
Ali
sem
morda
edino
zato
na
svetu
,
da
ti
zavijam
ude
v
flanelo
?
Kaj
še
!
Povem
ti
,
potrpežljivost
moja
je
prikipela
do
vrha
,
in
nič
več
ne
boš
pometal
z
mano
!
Teh
požeruhov
nečem
v
hišo
,
da
veš
!
Ravnàj
se
po
tem
!
To
je
zadnja
moja
beseda
!
Ako
ne
,
ti
zapojem
drugo
pesem
,
ti
suha
dlaka
ti
!
Sedaj
se
poberi
spat
!
Toda
le
urno
!
«
»
Že
grem
,
Metka
!
Že
grem
!
«
hiti
prelat-polkovnik
.
Zdajci
ugleda
nje
razljučeno
okó
mêne
,
ki
sem
doslej
ponižno
stal
v
sómraku
pri
vratih
.
V
novem
življenju
mojem
je
bila
to
prva
ženska
,
s
katero
sem
imel
opravila
.
Toda
kruto
me
je
sprejela
.
»
Kaj
,
«
je
kričala
,
»
tukaj
tičí
še
drugi
pojeduh
?
In
opit
je
že
do
grla
?
No
,
tebi
pa
odprem
vrata
drugače
!
«
Že
je
iztezala
pesti
proti
mêni
in
oči
so
mi
bile
v
nevarnosti
,
da
mi
jih
izpraska
.
Tedaj
mi
je
rešitelj
Azrael
razširil
dušno
obzorje
,
da
se
mi
je
še
bolj
razjasnilo
hišno
razmerje
patra
polkovnika
.
»
Sestra
Meta
,
«
ji
šepnem
na
uho
,
»
pomiri
se
in
bodi
oprezna
!
Strežnik
Peter
je
ravnokar
prišel
iz
tvoje
sobe
,
ali
rumeno
svojo
paličico
,
znak
službe
svoje
,
je
pozabil
v
nji
.
«
Omahnila
ji
je
pest
in
siknile
so
Meti
izmed
zob
besede
:
»
Da
bi
vzelo
peklo
tega
tepca
!
«
Komaj
čuti
prelat-polkovnik
,
da
se
polega
nevihta
v
srcu
zveste
gospodinje
,
že
se
mu
vzbudi
vojaški
pogum
.
»
Res
!
Kdo
je
to
?
«
Rekša
skoči
k
mêni
.
»
Kaj
delaš
tukaj
?
Kdo
te
je
poklical
?
«
»
Tujec
sem
!
«
odgovorim
.
»
Tiho
!
Dokler
govorim
jaz
,
mora
vsakdo
molčati
v
hiši
moji
!
«
Stara
Meta
se
je
v
tem
izmuznila
iz
sobe
,
in
ravno
zategadelj
je
kričal
pater
polkovnik
takó
hrabro
name
.
»
Govôri
torej
,
če
te
vprašam
!
«
se
zadere
iznova
.
»
Meniš
li
,
da
me
boš
smešil
v
moji
hiši
?
Kdo
si
?
«
»
Tujec
,
ki
hoče
v
mesto
!
«
»
Tujec
!
V
mesto
hočeš
!
Spominjam
se
.
Na
ime
Porodnice
božje
!
Sedaj
se
pa
ne
spominjam
,
ali
sem
poslal
kurirja
na
sveto
komisijo
!
Jezus
!
Če
sem
morda
pozabil
!
Več
sva
pila
s
tem
bakrenim
vragom
,
nego
morem
prebiti
!
«
V
sobo
stopi
strežnik
Peter
.
Zopet
ima
rumeno
paličico
v
rokah
in
z
mirnim
glasom
naznani
gospodu
svojemu
:
»
Sveta
komisija
je
prišla
!
«
»
Torej
nisem
pozabil
,
«
razveseli
se
polkovnik
,
»
torej
sem
vendarle
poslal
kurirja
!
Moja
glava
pač
misli
na
vse
!
Kje
je
zbrana
sveta
komisija
?
«
»
V
modri
sobi
!
«
»
Peli
tujca
vanjo
.
Sveti
komisiji
pa
naznani
,
da
sem
bolan
in
da
se
zato
ne
morem
udeležiti
seje
.
Ako
se
sklene
,
tujec
tudi
lehko
prenočí
pri
mêni
!
Sob
imam
obilo
!
Tudi
to
poroči
sveti
komisiji
!
«
Nato
se
pater
polkovnik
obrne
k
mêni
:
»
Koliko
si
že
plačal
zame
,
tujec
?
«
»
Šestdeset
lir
!
«
»
Plačaj
jih
še
šestdeset
,
ker
si
nastavljal
ušesa
po
mojih
sobanah
in
po
kotih
,
kamor
si
se
vrinil
nepoznan
!
«
Vzamem
iz
pasu
šestdeset
lir
,
da
jih
odštejem
patru
polkovniku
.
Mislil
je
že
,
da
je
njegov
ta
denar
,
kar
se
zopet
odpro
prikrita
vratca
,
in
stara
gospodinja
se
nam
iznova
prikaže
iz
svoje
spalnice
.
»
To
je
pa
moje
,
«
izpregovori
jako
odločno
.
»
Saj
ni
treba
,
da
bi
vse
poganjal
po
grlu
,
saj
tudi
lehko
kaj
daš
za
hišo
!
Lire
so
moje
!
«
Pograbila
je
denar
in
porogljivo
pristavila
:
»
Ti
spat
!
Ti
,
Petrček
,
pa
pelji
tega
tujca
do
svete
komisije
!
Odrinimo
!
«
Takó
se
je
tudi
zgodilo
.
Ko
stopiva
s
Petrom
v
modro
sobo
,
je
bila
ondi
že
zbrana
takó
imenovana
»
mala
komisija
za
preiskovanje
tujcev
«
.
Načeloval
ji
je
stari
kanonik
od
svetega
Nikolaja
,
sivolas
in
dobrovoljen
gospod
.
Zapisnikar
je
bil
nadvikarij
Gregorij
,
mlad
in
precèj
lepo
rejen
gospod
,
kateremu
se
je
takoj
videlo
,
da
mu
jako
teknejo
pečene
ptice
,
ki
jih
obira
pri
mizi
škofovi
.
Strežnik
Peter
pove
najprej
,
kar
mu
je
naročil
pater
polkovnik
.
»
Lepo
!
Lepo
!
«
pravi
stari
kanonik
.
»
Pa
naj
spi
,
no
,
pri
patru
polkovniku
!
Kaj
pravite
,
vi
otročiči
?
«
»
Jaz
pravim
,
«
odgovorí
nadvikarij
,
»
da
se
ravnajmo
strogo
po
predpisih
.
Popustnost
se
često
kar
najostreje
kaznuje
sama
.
«
»
Tudi
moje
mnenje
!
«
pritrdi
svetega
Florijana
cerkovnik
in
tretji
član
male
komisije
.
»
Kako
bi
sodil
o
nas
blagi
nadškof
,
ako
smo
popustljivi
proti
tujcu
,
ki
je
morda
krivoverec
ali
še
kaj
hujšega
!
«
»
Obraz
njegov
ne
kaže
tega
,
«
se
brani
kanonik
.
»
Obilo
greha
ta
človeček
še
ni
storil
na
svetu
!
«
»
Obraz
,
oče
kanonik
?
Mêni
pa
ravno
ta
obraz
ni
po
volji
!
Gotovo
se
ne
motim
,
če
trdim
,
da
se
je
ta
človek
že
mnogo
šalil
s
služabniki
božjimi
!
«
Nadvikariju
Gregoriju
pritegne
tudi
cerkovnik
in
še
dostavi
:
»
Poglejmo
le
njega
dolge
lase
!
Krščanski
človek
se
striže
in
brije
!
Ravnajmo
se
po
predpisih
blaženega
Antona
od
Kala
!
«
»
Pa
se
ravnajta
po
njih
,
sitneža
!
«
zagodrnja
kanonik
.
»
Sveta
komisija
za
izpraševanje
tujcev
je
itak
sklicana
za
jutri
;
v
eni
noči
mu
podgane
in
miši
ne
oglodajo
kosti
!
Tajnik
Gregorij
,
sestavi
zapisnik
in
popiši
tujca
!
Ti
,
cerkovnik
,
pa
imej
pripravljen
pečatni
vosek
in
pečat
male
komisije
!
Ta
čas
lehko
nekoliko
podremljem
.
«
Načelnik
male
komisije
précej
zaspi
.
Vendar
tem
marnejši
je
nadvikarij
tajnik
.
Sestavi
obširni
zapisnik
in
mojo
osebo
vestno
popiše
do
zadnjega
lasu
.
Zmeril
je
,
kakó
dolge
so
mi
roke
in
noge
;
končno
sem
moral
stopiti
še
na
tehtnico
,
da
se
je
uradno
določila
teža
mojega
telesa
.
Ko
se
je
vse
to
lepo
zabeležilo
in
po
komisiji
zakonito
podpisalo
,
so
me
tirali
v
nekako
ječo
,
ki
so
jo
imeli
za
takšne
namene
pripravljeno
v
mestnem
ozidju
.
Na
golih
deskah
sem
moral
prebiti
prvo
svojo
noč
na
zemlji
;
miši
in
podgane
so
mi
bile
družice
,
in
voda
,
ki
je
neprestano
kapala
od
stropa
,
me
je
premočila
do
ranega
jutra
malone
do
kože
.
Težke
železne
duri
so
trikrat
zaklenili
za
menoj
,
in
da
bi
se
ne
mogla
pripetiti
zamena
,
je
pritisnila
nanje
mala
komisija
petkrat
svoj
pečat
in
prednje
postavila
dvojno
stražo
,
ki
je
vso
noč
čula
pred
ječo
.
Takó
oprezno
in
modro
so
leta
4000.
po
Kr.
r.
ravnali
s
tujcem
,
ki
je
hotel
v
belo
našo
Ljubljano
!
Drugo
jutro
me
je
vzbudilo
na
trdih
deskah
.
Vse
kosti
so
me
bolele
,
in
glad
me
je
davil
.
V
ječi
