,ali
nikakor
ne
z
isto
spoštljivostjo
in
boječo
pohlevnostjo
,
s
katero
se
nižji
človek
bliža
višjemu
;
temveč
v
svetlem
njegovem
očesu
je
sijala
neka
divja
iskra
in
okrog
ust
se
je
videl
zaničevalen
smehljaj
.
»
Kaj
hočeš
zopet
?
«
vpraša
stari
in
vstane
s
stola
.
»
Jaz
sem
pač
vedel
,
da
ne
pridem
prav
,
kadar
že
pridem
.
Ali
tako
vprašati
sina
uboge
Majdalene
,
to
ne
gre
,
«
odgovori
deseti
brat
in
še
bolj
ustne
raztegne
.
»
Svoje
rojstvo
zastavim
—
in
sam
Bog
vé
,
kako
grozno
bi
neki
gospod
rad
,
da
bi
to
stavo
izgubil
,
ko
bi
bilo
mogoče
,
he
,
he
!
kajne
?
—
svoje
rojstvo
zastavim
,
da
pred
toliko
leti
,
kolikor
jih
jaz
štejem
v
življenju
,
kar
ga
je
poštenega
mestnega
in
potepinskega
,
ne
bi
bila
uboga
Majdalena
Strugova
verjela
,
da
bo
doktor
Peter
Kaves
nekoga
,
ki
ga
tačas
še
ni
bilo
na
pozemskem
svetu
,
tako
malo
prijazno
sprejel
.
«
»
Ne
vem
,
kaj
čvekaš
,
tu
vzemi
pa
pojdi
!
«
pravi
gospod
Poleščan
in
mu
porine
nekaj
tolarjev
.
»
Ne
veste
?
I
,
kaj
kratke
pameti
bi
bili
!
Saj
je
že
dolgo
tega
,
kar
sem
vam
vse
to
skazal
in
,
če
hočete
,
bodem
vam
danes
še
enkrat
.
Ali
danes
nisem
prišel
bernjat
,
ampak
kupčevat
.
Kar
ste
ondukaj
na
mizo
vrgli
,
to
ni
zadosti
.
Človek
ima
tudi
svoje
večje
potrebščine
,
čeprav
hodi
okoli
kakor
potepin
,
česar
mu
ne
bi
bilo
treba
,
ko
bi
nekateri
ljudje
bili
ljudje
.
«
Stari
je
bil
obledel
.
Usedel
seje
na
stol
in
glavo
podprl
.
Precej
pak
se
je
zopet
pokonci
sklonil
in
dejal
nekaj
prijazneje
:
»
Zakaj
mi
ne
daš
miru
?
Pojdi
,
da
te
videl
ne
bom
,
in
dobil
boš
,
da
boš
pošteno
živel
.
Povedi
,
koliko
hočeš
;
vse
boš
imel
,
samo
pojdi
iz
tega
kraja
;
daj
mi
pisma
,
z
zlatom
jih
plačam
.
Saj
veš
,
da
se
te
lahko
iznebim
,
sodniji
te
bom
prepustil
—
«
»
O
,
kaj
še
!
«
zakrohoče
Martinek
,
»
papir
je
v
mojih
rokah
,
ta
bo
varoval
mene
,
vas
ne
.
Zdaj
ponujate
denarja
,
ali
moja
mati
je
v
nadlogi
umirala
,
kje
je
bil
tačas
ta
vaš
denar
?
Ne
boste
se
me
iznebili
,
ne
;
vem
,
da
imate
ondile
nekaj
,
kar
bi
me
spravilo
tjakaj
,
kjer
je
ona
,
ali
tudi
jaz
imam
takega
mačka
(
pokaže
samokres
izpod
srajce
)
,
tako
za
samo
brambo
ga
nosim
,
ker
vem
,
da
se
včasi
čudeži
lahko
godé
.
Živeti
pa
jaz
ne
morem
niti
nočem
drugače
,
kakor
sem
se
privadil
.
Ko
bi
vas
bil
popred
našel
,
morda
bi
se
bilo
naredilo
,
zdaj
je
proč
.
Pa
vendar
,
da
ne
boste
rekli
,
da
sem
prišel
samo
nagajat
in
neljubih
spominov
budit
,
zato
vam
prodam
tole
popisano
plat
.
Glejte
,
tu
se
govori
o
nečem
,
kar
bi
vašemu
Marijanu
v
eni
noči
sive
lase
napravilo
,
ko
bi
izvedel
,
da
mu
je
grdi
capin
,
katerega
samo
po
strani
pogleduje
in
zasmehuje
,
celo
po
krvi
bližji
,
kakor
kdo
misli
razen
vas
in
mene
.
Koliko
mi
daste
zanj
?
«
Gospod
Piškáv
se
stegne
in
pogleda
.
Moral
je
pisanje
spoznati
,
kajti
segel
je
hitro
po
njem
.
Ali
Martinek
ga
ravno
tako
naglo
odtegne
in
pravi
:
»
O
,
ne
tako
!
Vidite
,
da
nisem
tako
hudoben
,
če
sem
ravno
znorele
matere
sin
.
Dve
sto
križatih
in
nič
več
vam
ne
bo
preglavice
delalo
,
da
ste
kdaj
poznali
Majdaleno
Strugovo
.
Ali
drugače
ne
ko
iz
rok
v
roke
.
«
Molčé
gre
stari
do
omare
,
izvleče
vrečico
in
jo
dene
na
mizo
,
potem
pa
hlastno
pograbi
listino
.
»
Zdaj
se
boste
oddahnili
!
Morda
vam
bo
še
mogoče
utajiti
,
ko
bi
se
kdaj
prigodilo
,
da
bi
jaz
hotel
kaj
trditi
,
kar
bi
vašemu
Marijanu
malo
časti
delalo
,
morda
,
ha
!
ha
!
«
Rekši
,
spravi
vrečico
pod
srajco
.
Staremu
se
je
moral
neki
spomin
zbuditi
,
ki
ga
je
vsega
prevzel
;
zakaj
zginila
je
topa
mrklost
z
njegovega
obličja
,
tresel
se
je
na
vsem
životu
in
glas
je
bil
mehek
,
proseč
,
ko
je
dejal
:
»
Sin
—
«
Deseti
brat
se
pretrese
pri
tem
ogovoru
.
»
Sin
,
pusti
me
,
naj
umrjem
vsaj
v
tem
miru
,
umrl
bom
kmalu
.
Ne
onečasti
mene
in
Marijana
in
—
sebe
!
Daj
še
drugo
iz
rok
,
kar
imaš
v
rokah
,
da
ne
bo
pričalo
o
nekdanjosti
—
«
»
Priče
so
zmerom
dobre
,
nekaj
moram
imeti
od
matere
za
spomin
,
od
nesrečne
matere
,
«
ugovori
zamolklo
Martinek
.
»
Pusti
to
življenje
,
«
pravi
dalje
stari
,
»
pojdi
v
druge
kraje
,
jaz
te
bom
preskrbel
,
samo
da
sin
ne
izvé
,
da
—
«
Dalje
ni
mogel
govoriti
.
S
tresočo
se
roko
nalije
kupo
in
jo
desetemu
bratu
porine
.
Že
je
Martinek
z
eno
roko
segel
po
pijači
,
z
drugo
pod
srajco
,
kamor
je
bil
prej
skril
zavita
pisma
.
»
Zarotim
te
za
ljubezen
tvoje
matere
—
«
»
Ljubezen
!
«
krikne
Spak
in
zopet
se
mu
oko
divje
zabliska
,
»
ljubezen
,
ne
,
ne
,
ljubezni
vi
niste
imeli
,
ne
iskre
ne
!
Obnorela
je
!
Ne
dam
,
ne
pijem
iz
te
kupe
,
morda
je
kaj
takega
v
nji
,
kar
je
njen
stric
pil
,
kar
mu
je
doktor
Kaves
piti
dal
!
«
Rekši
,
se
obrne
in
zleti
iz
sobe
ko
burja
.
Na
smrt
bled
in
zelen
strmi
stari
gospod
za
njim
in
ustnice
trepečejo
:
»
Tudi
to
vé
!
«
Oskrbnik
Krivec
je
medtem
v
spodnji
izbi
na
nizkem
stolu
sedel
,
pred
seboj
je
imel
razloženo
svoje
čevljarsko
orodje
ter
je
žvižgaje
tolkel
podplate
.
Sivi
dolgi
lasje
so
mu
nagajivo
padali
po
grbavem
licu
,
na
katerem
je
bila
vtisnjena
vedno
vesela
in
neskrbna
natura
.
Ko
si
z
žuljavo
,
smolnato
roko
obriše
sitno
lasnato
zbrav
s
čela
,
zagleda
na
pragu
desetega
brata
.
»
Ohej
!
Le
noter
,
le
bliže
,
deseti
materin
sin
!
Kako
ti
je
kaj
?
Kaj
mi
novega
poveš
?
«
zavpije
in
vzame
pol
dodelan
čevelj
med
koleni
.
»
Tebi
ne
morem
nič
novega
povedati
,
ti
si
že
star
,
vse
ti
je
že
v
koš
prišlo
,
samo
grob
ti
bo
še
nov
,
«
odgovori
deseti
brat
in
vrže
svoje
čevlje
na
klop
.
»
Volk
te
podiši
!
«
pravi
zopet
čevljar
,
»
čemu
pa
brusiš
golo
peto
po
pesku
in
po
strnišču
?
Tako
mi
ne
boš
nikoli
nič
zaslužka
naklonil
,
zakaj
potemtakem
bo
samo
Bog
tvoj
čevljar
,
ki
ti
bo
vselej
druge
žive
podplate
pripel
,
kadar
boš
te
shodil
in
skvedral
.
«
»
No
,
jaz
menim
,
da
imam
zadosti
dobrega
čevljarja
,
če
sva
z
Bogom
pobogala
se
za
podplate
.
«
»
To
je
res
,
železna
opetnica
se
zvrne
in
raztepe
:
živa
božja
koža
pa
ne
z
lepo
.
—
Ali
kaj
mi
boš
novega
povedal
?
Ljudje
govoré
,
da
včasi
komu
za
srečo
poveš
kakor
ciganka
;
meni
pa
nočeš
in
ne
privoščiš
nikdar
kaj
takega
.
Daj
,
daj
,
zini
!
«
priganja
Krivec
in
žebelj
,
ki
se
mu
je
bil
zvrl
,
iz
čevlja
puli
.
»
Ti
si
star
,
moli
in
pokoro
delaj
,
če
hočeš
.
Sreča
se
samo
mlajšim
pripoveduje
.
«
»
Vidiš
,
kako
te
prav
uči
,
«
dostavi
Krivčeva
žena
,
v
izbo
stopivši
.
»
Ti
grdun
ti
,
če
ne
boš
drugega
povedal
ko
o
grobu
in
smrti
in
starosti
in
molitvi
in
pokori
,
nesnažna
žverca
,
zahvalil
se
ti
bom
s
kopitom
čez
glavo
,
«
huduje
se
čevljar
.
»
Le
molči
,
smole
stari
,
ali
mi
pa
rajši
povedi
,
kdaj
boš
hčer
možil
,
saj
jo
bo
onegavi
Francelj
doli
iz
vasi
vzel
,
ne
?
«
Krivcu
se
naenkrat
vedro
lice
zresnobi
.
»
O
Franceljnu
se
jaz
nimam
kaj
meniti
;
in
če
nečeš
,
da
bi
se
mi
zameril
,
še
ti
ne
govori
o
njem
.
Kam
jo
bo
pa
vraga
dejal
?
Ko
bi
bil
jaz
vedel
,
da
ima
na
svoji
hiši
toliko
dolga
,
zares
ne
bi
bil
pustil
svoji
deklini
ne
ene
besede
govoriti
s
fantom
.
Saj
si
že
slišal
,
da
mu
bo
Miha
hišo
in
zemljišče
prodal
.
«
»
Ne
bo
mu
je
—
ne
,
«
odgovori
Martinek
.
»
Sam
je
tukajle
pravil
,
«
potrdi
čevljar
.
»
Jaz
sem
nekaj
vinarjev
na
stran
položil
,
zato
pa
nočem
,
da
bi
šla
deklina
brž
po
poroki
z
malho
po
svetu
.
Zato
tudi
tebi
svetujem
,
nikar
ji
ne
nosi
nobenih
pošt
od
njega
.
«
»
Kaj
pa
,
ko
bi
Francelj
denar
dobil
?
Ko
bi
skopuha
plačal
?
«
vpraša
Martinek
in
oprtí
čevlje
,
da
bi
odšel
.
»
Kje
ga
bo
dobil
?
Napósodo
,
to
ni
nič
.
Drugače
ko
bi
mu
ti
povedal
,
kje
so
na
sveti
večer
tolarji
cvetli
,
ha
,
ha
!
«
»
Kdo
ve
!
«
pravi
deseti
brat
.
»
Stoj
no
,
kam
pa
kolovratiš
?
«
vpil
je
čevljar
,
ali
Martinek
je
bil
že
duri
za
seboj
zaloputnil
in
videl
ga
je
,
kako
je
široke
stopinje
delal
čez
dvorišče
.
»
Glej
ga
,
stari
!
«
šepetala
je
Krivčevka
svojemu
preljubeznivemu
,
»
to
je
vendar
pol
čudesa
!
Nikoli
nihče
si
ne
upa
k
našemu
gospodu
,
ta
Martinek
je
bil
pa
otodi
dober
čas
gori
.
Kaj
praviš
,
kaj
je
to
?
«
In
to
čudo
kakor
tudi
Martinkove
besede
o
možitvi
njune
hčere
sta
mož
in
žena
v
dolgem
,
zaupljivem
pogovoru
obravnavala
,
katerega
pa
ne
ponavljamo
bralcu
zavoljo
njegove
dolgosti
in
navadnosti
.
Martinek
je
,
gredé
skozi
vrt
,
kjer
je
Krivčeva
Franca
v
gredi
nekaj
okepavala
,
postopil
k
njej
ter
rdečeličnemu
dekletu
nekaj
tiho
povedal
,
kar
ji
je
še
bolj
razvnelo
obraz
.
»
Kaj
ti
veš
!
«
dejala
je
.
»
Bodeš
že
videla
!
Preden
bo
pust
—
«
Martinek
ni
skončal
.
Zagledal
je
nedaleč
Marijana
,
ki
je
prihajal
po
stezi
.
Na
očesu
se
je
desetemu
bratu
videlo
,
da
bi
se
mu
bil
rad
s
pota
ognil
,
pa
bilo
je
že
prepozno
.
Zato
je
oči
v
tla
pobesil
in
hitro
stopal
po
potu
Marijanu
ravno
naproti
.
Ko
sta
se
srečala
,
stopil
je
deseti
brat
z
eno
nogo
v
stran
in
ni
pogledal
niti
ogovoril
Marijana
ter
hotel
dalje
.
»
Kaj
si
pa
zopet
iskal
tod
okoli
?
«
vpraša
ga
Marijan
.
Deseti
brat
mu
je
bil
edini
človek
,
ki
ga
ni
mogel
videti
,
dasi
sam
ni
vedel
prav
za
prav
zakaj
.
»
Tebe
že
ne
,
za
druge
ti
pa
nič
mar
!
«
odgovori
Martinek
.
»
Bodem
videl
,
če
mi
nič
mar
,
berač
potepilni
!
«
Martinek
ga
hudo
pogleda
,
kakor
bi
ga
hotel
z
očesom
prebosti
.
»
Berač
!
Kdaj
sem
tebe
kaj
prosil
?
Boga
moli
,
da
ne
boš
kdaj
še
večji
berač
ko
jaz
.
Bog
vé
,
kdo
med
nama
ima
zdajle
več
v
rokah
,
ti
ali
jaz
.
«
»
Še
enkrat
naj
te
vidim
,
da
boš
tod
lazil
,
pa
ti
bom
puško
stolkel
na
buči
,
«
pravi
mladenič
in
zavihti
kovano
kopito
svoje
risanice
.
»
Poskusi
!
Pri
Bogu
je
milost
potlej
,
«
odgovori
deseti
brat
s
pomenljivim
smehom
ter
sam
med
seboj
godrnjaje
koracá
dalje
čez
polje
.
Bodisi
da
je
Marijan
Piškáv
,
površno
izobražen
,
z
drugimi
ljudmi
vred
veroval
,
da
ima
ta
Martinek
Spak
res
nekaj
čudesnega
in
vražjega
na
sebi
,
ali
pa
da
se
je
v
tem
hipu
vkljub
svoji
srčnosti
in
neustrašljivosti
res
bal
tega
človeka
,
ki
je
bil
vsaj
njemu
nasproti
že
od
vselej
potuhnjen
in
nekako
prezirljiv
:
nekaj
ga
je
pretreslo
,
kesal
se
je
,
da
ga
ni
na
mirti
pustil
in
šel
svojo
pot
.
Potok
,
ki
teče
čez
slemeniške
travnike
in
potem
dalje
mimo
Obrhka
,
izvira
v
severu
komaj
dobre
pol
ure
od
velike
lipe
v
odstranskem
zatišju
izpod
hriba
,
preraščenega
z
brezjem
in
jelševjem
.
Ravno
mimo
skal
,
z
robidovjem
prepletenih
,
izpod
katerih
se
tiho
kaplja
za
kapljo
pririne
in
potem
v
ozki
stružici
z
lahnim
šumom
ena
drugo
dalje
in
dalje
podi
:
tam
mimo
skal
drži
malo
uhojena
pot
,
kravji
stezi
podobna
čez
hribe
.
Hodijo
tod
Obrščanje
in
drugi
iz
obližja
malokdaj
.
Le
kadar
se
kak
gospodar
napoti
peš
v
daljni
semenj
po
voli
in
hoče
najbližjo
pot
čez
hribe
ubrati
,
krene
jo
tod
tja
.
Skoro
nikoli
pa
nobenemu
na
misel
ne
pride
,
da
bi
ponoči
sam
šel
mimo
samotnega
znamenja
,
vegastega
križa
in
»
grmade
«
,
ki
že
od
nekdaj
tu
stoji
in
je
zaradi
pravljice
in
raznih
ostrašljivih
reči
,
katere
je
ta
in
oni
tu
videti
hotel
,
med
narodom
na
slabem
glasu
.
Bil
je
namreč
na
tem
mestu
pred
več
in
več
leti
neki
kramar
ubit
.
Ker
je
pa
nesrečni
mož
moral
imeti
kakove
grehe
nad
seboj
in
neznan
tolovaj
ni
za
maše
dal
,
strašil
je
ubiti
kramar
nekatero
mesečno
in
temno
noč
po
brezju
in
celo
doli
na
travniku
je
včasi
kdo
mislil
videti
dolgo
,
črno
podobo
s
krošnjo
in
podkovano
gorjačo
stati
med
vrbovimi
grmi
.
V
tem
glasovitem
kotu
tedaj
bi
bil
tistega
večera
človek
videl
desetega
brata
,
kako
je
,
pod
robidovim
grmom
čepé
,
s
klinom
jamo
v
zemljo
kopal
.
Mesec
se
je
bil
ravno
prikazal
izza
vzhodnih
hribov
in
obseval
samotnega
človeka
pri
njegovem
neznanskem
delu
tik
lesenega
križa
.
Bilo
je
mrzlo
.
Martinku
so
se
tresla
kolena
in
večkrat
je
prenehal
,
odložil
svojo
nespretno
leseno
kopačo
in
si
mel
roke
,
da
bi
prste
ugrel
.
»
Vrag
!
Dve
pedi
globoko
,
zadosti
je
,
kaj
bi
zmrzoval
!
«
zagodrnja
kopač
,
izvleče
iz
nedrja
vrečico
,
odvozlá
motvoz
,
vzame
nekaj
denarja
ven
,
drugo
pa
vrže
v
izkopano
kotanjo
.
»
To
bo
zaklad
!
«
pravi
,
in
se
zasmeje
tako
na
glas
,
da
se
lastnega
jeka
ustraši
.
Vstane
in
gleda
okoli
.
Le
vodica
je
lahko
šumela
pod
njim
in
razen
njega
,
drevja
in
na
pol
podrte
podobe
križanega
Zveličarja
ni
bilo
čuti
in
videti
ni
živega
ni
mrtvega
.
Kotanja
je
bila
kmalu
zasuta
.
Vrh
prstí
položi
Martinek
travnato
ježo
in
potem
zagrne
mesto
z
odrasleki
robidovega
grma
.
»
Ná
,
leži
do
jutri
večer
,
da
te
s
Krjavljem
in
Franceljnom
za
doto
vzdignemo
,
in
če
ima
škrat
toliko
moči
,
da
bo
cvenk
in
žvenk
v
žeblje
ali
oglje
spremenil
,
naj
bo
,
to
veselje
mu
že
privoščim
.
«
Potem
nasadi
svoj
veliki
klobuk
na
glavo
in
obuje
čevlje
.
Ko
gre
mimo
križa
,
ustavi
se
in
reče
:
»
O
moj
Bog
,
ne
bodi
mi
hud
,
kadar
bom
na
sodni
dan
stal
pred
teboj
;
ne
bodi
mi
tačas
tako
malo
milostljiv
,
da
bi
me
na
levo
posadil
zavoljo
tega
,
da
sem
norije
uganjal
po
tvoji
zemlji
!
Saj
si
mi
dal
s
pametjo
tudi
neumnost
,
saj
si
vedel
,
kakov
bom
in
kako
se
mi
bo
godilo
;
preden
si
me
ustvaril
.
—
To
se
vé
,
morda
mi
boš
kdaj
dejal
:
če
si
hotel
dobro
storiti
,
zakaj
si
pri
tem
ljudi
zapeljeval
,
da
so
v
vraže
verovali
.
Jaz
vem
,
da
je
ta
bosa
,
ali
ravnam
se
kolikor
toliko
po
tvoji
besedi
,
ki
si
dejal
:
kar
desnica
dobrega
stori
,
naj
levica
ne
zna
.
Ljudje
ne
smejo
vedeti
,
da
bi
jaz
lahko
kaj
imel
;
v
grob
bom
s
seboj
nesel
,
kar
vem
in
imam
.
To
pa
drugače
ni
mogoče
.
—
Morda
ni
prav
,
da
ga
imam
v
strahu
,
ki
bi
mu
imel
vsaj
zato
zahvaliti
se
,
da
sem
na
svetu
.
Tudi
morda
ni
tebi
po
volji
,
da
tako
živim
,
da
ti
kazen
iz
rok
jemljem
,
pa
—
jaz
ne
vem
,
če
morem
drugače
.
Daj
mi
še
nekaj
časa
tavati
po
zemlji
in
s
tvojo
pomočjo
še
pokoro
storiti
,
da
me
vzameš
v
nebesa
k
materi
.
In
morda
bo
še
on
,
ki
ga
večkrat
spominjam
,
kaj
ima
na
vesti
,
napravil
toliko
kesanja
in
pokore
,
da
mu
bo
tvoj
sveti
vratar
odslonil
vhodišče
v
raj
in
se
tam
sprijazniva
.
«
Po
tej
izvirni
molitvici
se
Martinek
počasi
pomika
ob
potoku
proti
vasi
.
Ob
dolenjem
potoku
so
neki
vaški
tihotapci
rake
lovili
.
Ko
jih
Martinek
zagleda
,
mahne
jo
proti
njim
in
se
že
od
daleč
oglasi
s
svojim
hreščečim
glasom
,
pevaje
znano
pesem
:
Na
mrzlem
studenčku
je
deklica
prala
,
je
prala
,
je
prala
,
je
tiho
jokala
,
jokala
,
jokala
je
reva
grenko
!
Srce
je
prazno
,
srečno
ni
.
Prešeren
Kvasovo
pismo
prijatelju
Ferdinandu
Bojanu
:
Če
ti
šele
zdaj
,
šele
po
več
mesecih
obljubo
spolnjujem
,
vem
,
da
si
prepričan
,
da
je
bilo
kaj
posebnega
,
kar
me
je
oviralo
,
da
ti
nisem
bil
mož
beseda
.
Večkrat
sem
že
imel
pero
v
roki
,
večkrat
sem
bil
že
napisal
nekaj
vrst
,
tebi
namenjenih
,
ali
vselej
sem
vrgel
pero
in
pisanje
od
sebe
,
ko
sem
videl
sestavek
pred
seboj
brez
nog
in
glave
.
Zakaj
,
ko
sva
se
ločila
,
ti
tjakaj
,
kamor
te
spremiti
nisem
mogel
,
in
jaz
kakor
pregnani
Dioniz
iz
Sirakuz
v
Korint
tlako
delat
s
topoglavimi
otroki
,
tačas
sem
bil
tak
,
da
sam
sebe
nisem
poznal
.
Tožilo
se
mi
je
po
tebi
,
prav
zelo
se
mi
je
tožilo
.
Kamor
sem
šel
in
koder
sem
hodil
,
nikjer
mi
ni
bilo
prav
.
In
če
sem
vprašal
,
kaj
je
prav
za
prav
,
česa
mi
manjka
,
nisem
si
mogel
odgovoriti
.
Čutil
sem
se
tako
osamljenega
,
tako
nepotrebnega
na
svetu
,
da
bi
se
bil
res
lahko
sprijaznil
s
pregrešno
mislijo
:
ko
bi
mi
Bog
smrt
poslal
,
bilo
bi
morda
še
najbolje
;
čemu
sem
pa
tukaj
,
kaj
je
moja
naloga
?
In
v
takih
trenutkih
bi
bil
že
skoro
rad
,
da
bi
bil
mogel
misliti
,
kakor
splošina
tega
sveta
misli
:
tudi
jaz
sem
eden
,
da
jih
je
več
,
eden
izmed
tistih
:
fruges
consumere
nati
.
In
še
zdaj
nisem
popolnoma
na
dobrih
nogah
,
dasi
se
reč
precej
na
bolje
obrača
.
Ti
se
boš
smejal
.
Vendar
tebe
in
tvoje
srce
poznam
.
Tebi
lahko
povem
,
česar
ne
bi
pravil
nikomur
.
Ali
vsega
ti
povedati
ne
morem
,
besede
mi
manjka
.
Čutim
,
čutim
,
ali
kadar
bi
imel
govoriti
,
tačas
sem
okoren
in
neroden
.
Upam
,
da
boš
ti
izmed
vrst
bral
,
česar
povedanega
ne
najdeš
,
kar
bi
ti
pa
jaz
rad
povedal
!
Nekaj
je
v
meni
kakor
hrepenenje
po
nečem
neznanem
,
ki
se
mi
pa
vendar
zdi
,
da
že
na
pol
imam
.
Pa
ti
si
pravi
Kvas
,
rekel
mi
boš
,
kvasiš
,
da
sam
ne
veš
kaj
.
Prav
govoriš
,
Nande
moj
,
če
tako
praviš
,
jaz
res
še
sam
sebe
ne
razumem
.
Spominjam
se
,
da
sem
tudi
tačas
tako
bledel
,
ko
sva
v
samotni
izbici
odložila
knjige
in
sva
se
pomenkovala
o
marsičem
,
česar
ne
bom
nikdar
pozabil
:
Spominjam
se
,
da
si
me
ti
kakor
starejši
in
modrejši
vedno
zavračal
in
mi
odgovarjal
na
moje
večne
tožbe
:
človek
mora
imeti
toliko
filozofije
,
da
si
dušo
prosto
ohrani
vnanjih
in
notranjih
stisk
in
težav
.
To
sofistiko
,
ki
si
jo
bil
iz
najinega
prijatelja
Horacija
na
posodbo
vzel
,
končaval
si
vselej
z
mentorskim
obrazom
,
rekši
:
Upanje
,
Lovre
,
upanje
živí
človeka
,
če
ga
že
vse
drugo
zapusti
.
Pa
lagal
si
—
ne
,
stoj
!
tako
robato
ti
ne
smem
govoriti
,
ti
se
ne
moreš
lagati
—
tisti
modri
poetje
in
blebetavci
lažejo
.
Saj
že
upam
in
upam
,
kar
sem
se
zavedel
,
da
živim
.
In
kaj
mi
je
prineslo
to
upanje
?
Nič
!
Konec
vsega
tega
večnega
upanja
je
ta
,
da
hlapčujem
,
da
sem
priupal
učeništvo
na
starem
gradu
.
Ali
bi
ne
bil
tega
lahko
opravljal
precej
,
ko
sem
se
brati
in
pisati
izučil
?
Čemu
sem
se
tolikanj
ubijal
?
Čemu
sem
si
prizadeval
slepca
Homerja
razumeti
in
druge
prismojene
in
pametne
besede
nekdanjih
razmotati
si
,
čemu
sem
postopača
Sokrata
občudoval
?
Že
vem
,
kaj
mi
boš
odgovoril
,
kako
me
boš
oštel
in
me
nehvaležneža
pital
.
In
da
ne
boš
menil
,
da
sem
čisto
izgubljen
,
moram
ti
povedati
,
da
so
vse
to
le
besede
,
pol
resne
,
pol
ne
.
Nekaj
upanja
mi
je
še
vendar
ostalo
,
čeravno
moja
vera
vanj
ni
tako
neomahljiva
,
da
bi
s
teboj
mislil
,
da
človeka
živi
.
Zakaj
,
ko
bi
bilo
to
res
,
bil
bi
zdaj
pri
tebi
,
bil
bi
srečen
pri
tebi
.
Tudi
ne
smeš
misliti
,
da
jih
več
ne
spoštujem
,
teh
starih
modrijanov
.
Če
včasi
sanjarim
,
sanjarim
zato
,
ker
me
nekako
veseli
,
menda
ker
bi
s
tem
rad
praznoto
napolnil
,
praznoto
v
svojem
srcu
.
Dokler
sem
še
pri
tebi
bil
,
imel
sem
vsaj
enega
človeka
,
ki
me
je
ljubil
in
razumel
,
kateremu
sem
lahko
vse
zaupal
,
vse
povedal
.
Še
te
imam
v
srcu
,
tvoje
prijateljstvo
je
menda
edina
reč
,
kar
me
more
navdušiti
,
kar
me
more
tolažiti
.
Ali
ravno
to
je
tudi
,
kar
me
nekako
tare
;
kajti
prav
zelo
te
pogrešam
;
jaz
bi
rad
imel
vsaj
enega
pri
sebi
,
ki
bi
čutil
z
menoj
,
in
se
ž
njim
še
o
čem
drugem
pomenil
kakor
o
dolgočasnih
vsakdanjih
rečeh
.
Ne
more
mi
iz
glave
,
kadar
se
tebe
domislim
,
kitica
preproste
pesmi
,
ki
mi
jo
je
oni
dan
pel
eden
mojih
tukajšnjih
čudovitih
prijateljev
,
malhar
prav
po
božji
volji
,
ki
se
desetega
brata
imenuje
(
če
veš
,
kaj
to
pomeni
)
;
pel
je
:
Po
hribcih
je
ivje
,
po
dolih
je
mraz
,
al
kje
je
preljubi
,
al
kje
sem
pa
jaz
!
Pa
to
me
domisli
,
da
ti
moram
kaj
povedati
o
svojem
življenju
in
svojih
novih
gospodarjih
in
prijateljih
ali
—
da
tega
imena
ne
skrunim
—
znancih
.
Iz
tega
,
kar
sem
ti
ravnokar
pravil
in
tožil
,
bodeš
morda
posnel
,
da
sem
nezadovoljen
s
svojim
okrožjem
.
Toda
pohvaliti
se
moram
,
da
,
kar
se
vnanjega
življenja
tiče
,
nisem
do
zdaj
še
boljšega
imel
in
da
so
mi
celo
ljudje
večidel
pogodu
.
Menim
,
da
že
nekaj
več
sveta
poznam
,
kar
sem
tukaj
.
Moj
gospodar
,
tako
menda
ti
moram
imenovati
očeta
svojega
gojenca
,
moj
gospodar
je
pol
izobražen
meščan
,
pol
kmetovalec
.
Kakor
prvega
ga
človek
mora
rad
imeti
.
Tako
prijazen
in
priljuden
je
z
menoj
,
da
si
res
v
srečo
štejem
,
da
sem
jaz
,
ki
sem
se
težko
in
nerad
pripravil
in
vdal
v
to
usodo
,
vsaj
k
takemu
možu
prišel
.
Kakor
kmetovalec
je
pa
ves
tak
rusticus
,
kakor
Horac
svojega
v
lepem
verzu
slika
:
Immoritur
studiis
et
amore
senescit
habendi
.
Zares
jaz
takega
človeka
ne
zapopadem
,
ki
ima
dovolj
in
več
ko
dovolj
in
vendar
še
vedno
v
tem
tiči
,
kako
bi
pridobil
še
več
.
Moj
gospodar
je
omikan
mož
,
vé
ti
o
vsem
govoriti
;
kakor
se
kaže
,
je
tudi
marsikaj
bral
,
lepo
knjižnico
ima
,
marsikatero
pametno
besedo
izgovori
,
ki
bi
bila
vredna
,
da
bi
si
jo
dobro
zapisal
in
ravnal
se
po
njej
.
Ali
najljubše
mu
je
vendar
govoriti
o
žetvi
in
setvi
,
žrebetih
in
teletih
,
konjih
in
volih
in
drugih
enakih
rečeh
.
Pri
najmanjšem
delu
misli
,
da
mora
zraven
biti
,
vse
ogleda
in
vse
dela
.
Večkrat
sem
si
mislil
,
ko
sem
ga
zvečer
videl
vsega
utrujenega
:
kaj
ti
je
treba
vse
obleteti
,
tolikanj
ubijati
se
,
tolikanj
trpeti
in
skrbeti
!
Jaz
zase
menim
,
ko
bi
kdaj
toliko
imel
,
da
bi
pošteno
utešil
potrebščine
tistega
dela
svoje
osebnosti
,
ki
ga
telo
imenujem
,
jaz
bi
nikdar
ne
mogel
še
dalje
in
dalje
riti
in
pridobivati
,
ampak
hotel
bi
živeti
srečen
in
zadovoljen
.
Da
feaškega
življenja
tu
ne
mislim
,
to
že
vem
,
da
ti
v
glavo
ne
pride
.
»
Kako
je
to
,
da
se
hoče
nekaj
šopiriti
s
temi
sploh
znanimi
izreki
,
morda
bi
me
rad
svoje
učenosti
prepričal
?
«
bodeš
rekel
,
videvši
,
da
sem
te
že
dvakrat
v
teh
vrstah
razveselil
,
omenjevaje
starega
klasika
.
Ali
tudi
to
sem
še
tukaj
pridobil
.
Imam
namreč
starega
študenta
,
čudovitega
človeka
,
brata
svojega
gospodarja
,
za
učenika
in
učenca
.
Ah
,
ko
bi
ga
ti
videl
,
tega
postarnega
,
sesušenega
,
raztrganega
in
zamazanega
moža
,
ko
bi
ga
slišal
,
kako
govori
vedno
o
pijači
,
ne
nedolžni
vodi
,
temveč
o
sladkem
vincu
in
žganju
,
kako
včasi
celo
mene
pridobiva
,
da
bi
šel
ž
njim
,
kako
pri
tem
vé
navajati
primerne
in
neprimerne
latinske
izreke
iz
starih
knjig
—
ti
bi
mislil
,
da
imaš
starega
,
slovečega
capéta
Diogena
pred
seboj
,
ki
mu
drugega
ne
manjka
ko
poveznjene
kadi
,
da
bi
vanjo
zlezel
,
in
pa
malo
več
ciniške
filozofije
.
Zakaj
,
ko
bi
k
temu
kak
Véliki
Aleksander
prišel
in
mu
na
izbiranje
dal
,
kaj
bi
rad
imel
,
izprosil
bi
si
moj
stari
učenec
rajši
frakeljc
žganja
,
kakor
pa
da
mu
ne
bi
sonca
zaslanjal
.
Učenca
pa
imenujem
starega
Dolfa
(
kako
čudno
naše
ljudstvo
imena
za
svoj
jezik
prekrščuje
)
zato
,
ker
včasi
zjutraj
,
ko
na
vrtu
berem
svojega
in
tvojega
ljubljenca
,
pride
k
meni
ter
mi
knjigo
iz
rok
vzame
in
jame
prestavljati
,
da
se
mu
ne
morem
prečuditi
.
Koliko
talentov
je
Bog
ljudem
razdelil
,
ljudem
,
ki
te
darove
zakopljejo
sebi
in
človeštvu
na
škodo
.
Nekatero
leto
je
že
preteklo
,
kar
ni
imel
knjige
v
rokah
,
veliko
je
med
tem
časom
takega
doživel
,
kar
ni
v
nikakršni
zvezi
z
izobraževanjem
boljšega
dela
našega
bitja
,
celo
veliko
je
počel
,
kar
bi
bilo
prelahko
utopilo
poslednje
duhovne
moči
v
njem
,
in
vendar
včasih
,
kadar
mi
bukve
iz
rok
vzame
,
tako
dobro
zamotane
reči
v
Horaciju
pretolmači
,
da
ne
vem
,
kaj
bi
mislil
,
ali
ímam
genialnega
človeka
pred
seboj
,
ki
je
tudi
njemu
namenjene
darove
zakopal
,
ali
pa
so
nekdanji
učeniki
vse
drugače
znali
učencem
znanosti
prilastovati
ko
današnji
pedantje
in
suhoparniki
.
Pa
naj
bo
dovolj
o
tem
,
drugo
pot
ti
povem
,
če
boš
hotel
,
vso
zgodovino
tega
čudnega
»
bisera
v
blatu
«
.
Ker
sem
ti
začel
obrisovati
svojo
okoliščino
,
moram
ti
še
druge
spomina
vredne
osebnosti
,
s
katerimi
se
tu
pečam
,
pred
oči
postaviti
,
da
si
boš
potem
moje
življenje
in
vsakdanje
početje
posnel
.
Ker
sem
ravno
z
moškimi
začel
,
ostanem
dosleden
in
ti
najprvo
te
v
rudimentu
naobrazim
,
dasi
s
tem
še
ne
rečem
,
kakor
da
bi
imeli
ti
kako
prednost
ali
bi
mi
bili
bolj
po
volji
od
žensk
.
V
obližju
,
komaj
nekaj
streljajev
od
mojega
zdanjega
stanovanja
,
stoji
stara
,
pol
razpadla
luknja
,
ki
se
gradič
imenuje
in
je
lastnija
enega
najnenavadnejših
ljudi
,
nekega
starega
,
bogatega
hipohondra
,
ki
ne
trpi
žive
duše
blizu
sebe
.
Njegov
sin
Marijan
je
vsakdanji
gost
pri
nas
,
potemtakem
tudi
eden
mojih
novih
znancev
.
Človek
je
iste
starosti
ko
jaz
,
kaže
se
mi
bolj
prijaznega
,
ko
mi
je
ljubo
,
veliko
mi
ima
pripovedovati
,
zdaj
me
zvabi
in
spravi
tja
,
zdaj
sem
,
ali
pri
vsem
tem
ga
nisem
nič
kaj
vesel
.
Včasi
grem
ž
njim
na
lov
,
ne
tolikanj
iz
veselja
kakor
zavoljo
tega
,
ker
se
ne
morem
odpovedati
.
Ti
veš
,
da
me
včasi
tista
neslanost
popade
,
da
se
zamislim
v
kaj
in
molčim
.
Te
slabosti
se
še
do
zdaj
nisem
odvadil
,
kakor
si
iz
tega
razvidel
,
kar
sem
ti
od
kraja
pravil
.
Moji
tukajšnji
ljudje
pa
to
mojo
razvado
razlagajo
,
da
menijo
:
dolgčas
mu
je
.
Zato
in
ker
so
zares
dobri
ljudje
in
bi
mi
radi
ustregli
,
silijo
me
,
naj
to
in
to
z
Marijanom
vred
počenjam
.
Tako
se
primerja
,
da
sem
večkrat
,
kakor
mi
je
ljubo
,
s
puško
v
hosti
ali
s
trnkom
na
ribnjaku
ali
zdaj
,
kar
je
sneg
zapadel
,
nad
ptiči
.
V
teh
priložnostih
pa
moram
spoznati
si
,
da
nisem
za
takega
prijatelja
ustvarjen
,
kakor
ga
mi
je
usoda
tu
pripravila
.
Dobra
duša
je
,
prijazen
,
veliko
si
prizadene
,
da
bi
me
razveselil
,
in
jaz
sam
si
dostikrat
očitam
,
kako
mu
morem
tako
nehvaležen
biti
,
ali
kar
je
,
to
je
,
pravega
sočutja
do
njega
mi
popolnoma
manjka
.
Saj
veš
,
da
sem
včasi
več
ur
lahko
blebetal
;
s
tem
pajdašem
pa
mi
dostikrat
pogovor
obtiči
,
besede
zmanjka
,
nimam
se
česa
meniti
ž
njim
.
Govorí
veliko
;
ali
vse
njegovo
mišljenje
se
plete
o
tem
,
kar
mu
je
najbližje
,
in
to
mene
ne
more
vezati
.
Ima
še
nekoliko
izobraženja
,
čeravno
veliko
ne
.
Ta
človek
,
kakor
se
mi
povsem
vidi
,
je
namenjeni
ženin
najlepše
deklice
,
kar
sem
jih
jaz
v
življenju
videl
,
hčere
mojega
gospodarja
,
Manice
.
Nočem
poskušati
,
kako
bi
ti
na
papir
narisal
njeno
podobo
,
zakaj
beseda
je
okorna
,
pero
bi
jo
bolj
kazilo
kakor
slavilo
.
Celo
ko
bi
bil
slikar
,
ne
bi
mogel
temu
obrazu
vdihniti
tiste
blagosti
in
tiste
srčne
dobrote
,
katero
človek
spozna
,
ako
je
bil
nekaj
časa
ž
njo
vkup
.
Zares
menim
,
da
omenjenemu
srečnemu
mladeniču
zavidam
ta
biser
,
katerega
morda
ne
bo
tako
vreden
,
kakor
zasluži
,
in
zato
morda
ne
vé
in
ne
bo
vedel
,
kaj
bo
dobil
na
svetu
.
Tu
vzor
lepše
polovine
človeštva
in
tam
suh
,
navaden
človek
,
ki
morda
še
ne
čuti
globlje
,
kakor
vidi
,
ki
ima
morda
ozke
in
omejene
misli
o
pozemski
sreči
—
ali
ni
to
nasprotje
?
Nasprotja
pa
se
po
naravnih
in
logičnih
postavah
ne
strinjajo
,
ne
vežejo
.
In
vendar
mi
povedó
ljudje
,
da
se
mislijo
tu
vezati
,
da
meni
gospod
slemeniški
dati
svojo
hčer
Marijanu
.
Ko
sem
sam
te
razmere
opazoval
,
prepričal
sem
se
zdaj
,
da
je
resnica
,
zdaj
pa
se
mi
je
zopet
zdelo
,
da
ta
reč
še
ni
tako
gotova
.
Marijana
nisem
mogel
nikdar
nič
vprašati
o
tem
,
še
govoriti
ne
morem
ž
njim
o
takih
rečeh
,
sam
ne
vem
zakaj
.
Vidim
,
da
sta
si
kakor
dva
stara
znanca
,
da
se
tikata
kakor
brat
in
sestra
;
ali
nobenkrat
ju
nisem
še
dobil
v
kakem
bolj
skrivnostnem
in
živem
pogovoru
,
zlasti
pri
njej
nisem
videl
nikakega
znamenja
gorečega
čuta
do
njega
.
Mislil
sem
,
da
deklica
razumno
misli
,
da
se
njeni
zdravi
pameti
morda
nepotrebna
in
neumna
zdi
vsakršna
sentimentalnost
in
vnanje
skazovanje
,
da
je
torej
v
tem
podobna
preprosti
slovenski
materi
,
ki
goreče
ljubi
svojega
odraslega
otroka
,
pa
ga
ne
poljubuje
,
ne
objemlje
,
ampak
rajša
pod
tršo
skorjo
zakrije
blaženo
ljubezen
.
Druge
krati
pa
,
ko
sem
s
svetom
in
sam
s
seboj
nezadovoljen
kje
v
kraju
sedel
in
me
je
zalotila
in
sva
kak
pogovor
pričela
,
sprevidel
sem
,
da
sem
tu
napačno
obsodil
;
sprevidel
sem
,
da
ima
deklica
zraven
svoje
vse
razumnosti
celo
nekaj
romantičnega
mišljenja
.
Lahko
povzameš
,
kake
sklepe
sem
iz
tega
delal
gledé
omenjene
reči
.
Napeljal
sem
včasi
govorico
nanj
,
omenil
sem
njenega
častilca
,
pa
nikdar
se
noče
z
menoj
o
tej
razmerici
meniti
;
vselej
se
mi
utegne
s
tem
,
da
resnobna
postane
in
začne
o
drugih
rečeh
govoriti
ali
pa
se
nekako
čudno
in
ljubo
nasmehlja
,
da
ne
vem
,
ali
hoče
reči
:
kaj
ti
mar
moja
zadeva
,
ali
pa
misli
naznačiti
,
da
ljudje
brez
nje
številijo
.
Po
vsej
pravici
boš
dejal
,
kako
je
zopet
to
,
da
se
po
starobabje
védečen
vtikam
v
reči
,
ki
bi
me
imele
toliko
brigati
ko
predlanski
sneg
.
Jaz
moram
reči
:
mea
culpa
,
res
sem
nespameten
.
Človek
nima
včasi
kaj
delati
,
pa
si
take
uganke
zastavlja
.
Tako
menda
tudi
jaz
ugibljem
,
ker
imam
preveč
časa
.
Moj
učenec
je
ljub
,
priden
fantič
,
boji
se
me
in
rad
me
ima
,
tako
da
se
prav
dobro
razumeva
.
Ker
mi
vse
o
pravem
času
stori
,
kar
mu
naložim
,
prekladati
ga
pa
nočem
,
ostaja
mi
precej
praznega
dneva
.
Če
teh
ur
ne
presanjarim
v
svoji
izbici
,
grem
na
vrt
,
kadar
ni
premrzlo
,
in
tam
v
kolibici
včasi
najdem
gospodično
pri
—
bukvah
.
Ko
ne
bi
že
drugega
imela
na
sebi
,
že
to
,
da
posebno
rada
bere
,
móralo
bi
me
,
da
bi
jo
častil
.
Zakaj
jaz
mislim
,
da
je
že
to
znamenje
dobrega
srca
,
če
kdo
ljubi
poezijo
ali
lepoznansko
berilo
.
Le
pomisli
,
kako
sva
med
seboj
včasi
prav
sodila
tiste
izmed
svojih
vrstnikov
,
katerim
ni
bilo
mar
za
drugo
,
kakor
da
so
ustrezali
raznim
telesnim
potrebam
,
katerim
je
vsako
branje
mrzelo
,
izvzemši
morda
kake
posebno
domišljijo
budeče
spise
,
ki
so
jim
le
zato
dopadali
,
ker
so
jim
bili
po
mesenosti
v
rodu
.
Njena
mati
,
že
precej
priletna
ženica
,
je
gospodinja
skozi
in
skozi
.
Vse
hrame
in
predale
v
pohištvu
mi
je
že
razkazala
in
razložila
,
tako
da
sem
se
že
včasi
dolgočasil
,
ker
ne
morem
trditi
,
da
bi
me
malenkosti
zanimale
:
kako
roža
iz
tega
in
tega
semena
zraste
,
kako
se
to
in
ono
orodje
rabi
,
kako
se
korenje
za
seme
prav
sadi
in
enake
reči
.
Pa
majka
je
dobra
,
skrbljiva
zame
,
kakor
bi
bil
njen
sin
,
in
varovati
se
mi
je
,
da
je
ne
žalim
s
tem
,
ko
bi
pokazal
se
nepazljivega
ali
malomarnega
v
takih
imenitnih
in
potrebnih
pogovorih
.
Veš
,
da
imam
jaz
tudi
kmeta
rad
,
ker
sem
sam
iz
prvote
bil
kmet
,
ker
sem
sam
kakor
deček
že
za
brazdo
plužne
držal
.
Med
prostimi
kmečkimi
možaki
čuješ
včasi
izvirno
in
tako
modro
misel
,
da
se
je
ne
bi
smel
noben
modrijan
sramovati
,
čuješ
primere
in
govorne
podobe
,
katere
reč
tako
do
dna
in
tako
živo
pred
oči
postavljajo
,
kakor
malokateri
poet
zna
izraziti
izlege
svoje
domišljije
in
glave
.
Kmet
je
po
tej
moji
misli
tudi
šola
mislečemu
človeku
.
In
zavoljo
tega
svojega
načela
rad
zahajam
med
ljudstvo
.
Imam
tudi
že
lepo
krdelo
znanih
originalnih
mož
,
katere
opazujem
in
včasi
od
njih
kako
poberem
.
Rad
bi
ti
popisal
na
kratko
tudi
le-te
,
ali
ti
si
nemara
premalo
demokrat
,
meščanska
kri
ti
vre
po
žilah
,
meščanstvo
pa
je
prelaz
na
boljarstvo
.
Utegnil
bi
se
malo
nasmehniti
moji
preprostosti
,
kakor
bi
to
ti
imenoval
.
Razvidno
ti
je
iz
vsega
tega
,
da
bi
bil
na
mojem
mestu
vsak
pošten
in
zmeren
človek
srečen
in
tako
zadovoljen
ko
mačka
na
peči
,
če
dovoliš
,
da
ti
robato
povem
.
Jaz
se
tudi
včasi
trudim
preveriti
samega
sebe
,
da
mi
je
dobro
,
ali
vselej
ne
gre
.
Kakor
sem
ti
od
kraja
pisma
povedal
,
manjka
mi
tebe
,
Nande
,
manjka
mi
svesti
,
da
sem
sam
svoj
gospodar
,
na
pravem
mestu
in
pravem
potu
do
namena
,
ki
bi
mi
bil
po
volji
.
Zakaj
mi
je
Bog
naklonil
,
da
moram
v
najlepši
dobi
svojega
življenja
za
tujo
mizo
sedati
,
to
mi
ne
gre
v
glavo
.
In
vendar
moram
koj
pri
tej
priči
izpovedati
se
,
da
ne
bi
rad
tega
mesta
popustil
,
ko
bi
mi
prilika
ponujala
se
,
celó
ne
tako
brž
,
ko
bi
mi
kdo
odprl
pot
na
univerzo
,
katere
sem
še
pred
malo
časom
tolikanj
želel
.
Kajne
,
da
se
me
je
poprijel
deseti
naglavni
greh
»
confusio
«
ter
se
me
drži
kakor
laščec
?
Odpiši
mi
kmalu
.
Željen
sem
videti
,
kako
me
boš
obral
in
oštel
.
Za
zdaj
te
Bog
poživi
,
podajam
ti
roko
čez
hribe
in
doline
.
Tvoj
Lovre
.
Pripis
:
Ravno
sem
zgibal
to
kroniko
svojih
sreč
in
težav
,
ko
mi
pride
stara
naša
hišna
povedat
,
da
je
gospod
Vencelj
(
okrajni
zdravnik
,
poštena
duša
,
eden
izmed
prvih
mojih
znancev
v
tem
času
babilonske
sužnosti
—
Bog
me
ne
kaznuj
,
da
tako
neumno
govorim
)
s
svojo
hčerjo
prišel
v
grad
in
da
po
meni
vprašuje
.
Preden
torej
te
vrste
,
ki
bodo
tebe
videle
,
zapečatim
,
menim
,
da
ti
moram
še
to
imenitno
novost
povedati
.
Omenjeni
otec
,
gospod
Vencelj
,
kaj
radi
govoré
o
svoji
hčerci
,
večkrat
so
mi
jo
obljubili
pripeljati
.
Radoveden
sem
,
kaka
je
,
zato
grem
precej
dol
.
Ko
bi
bila
taka
,
kakor
—
—
pa
zdrav
!
Skupaj
midva
sva
sedela
,
nama
lep
večer
je
bil
.
S.
Jenko
Drugo
Kvasovo
pismo
:
Oho
!
Za
enkrat
si
se
še
zmotil
,
predragi
moj
!
Sicer
skazujem
vso
čast
tvoji
modrosti
in
razumnosti
,
ali
tako
ti
jaz
vendar
nisem
rekel
med
vrstami
brati
,
kakor
vidim
iz
tvojega
odgovora
,
da
si
presodil
mene
in
moje
»
pomanjkanje
.
«
Da
sem
jaz
zaljubljen
!
Da
samo
zavoljo
tega
tako
enostransko
opisujem
svojega
tovariša
Marijana
,
ker
vidim
,
da
mi
je
na
poti
!
Moj
Bog
,
ne
vem
,
če
se
norca
delaš
iz
mene
in
mojih
okoliščin
ali
pa
se
je
tebi
samemu
kaj
takega
pripetilo
,
česar
v
svoji
porednosti
mene
obdolžuješ
.
Po
vseh
besedah
je
videti
,
da
tako
o
njej
govoriš
kakor
cigan
o
žametovih
hlačah
,
to
je
zmerom
in
najrajši
.
To
so
tvoje
besede
in
nadalje
imaš
skozi
in
skozi
neko
veselje
,
nagajati
mi
in
mi
reči
podtikati
,
katere
mi
še
na
misel
niso
prišle
,
dokler
nisem
imel
tvojega
pisma
v
roki
.
Kar
se
omenjenega
pregovora
tiče
,
moram
te
opomniti
,
da
nikakor
ni
na
pravem
mestu
,
čeravno
je
naroden
.
Kako
se
ti
,
hudoba
,
predrzneš
mene
ciganu
primerjati
in
celo
lepo
deklico
tisti
reči
,
ki
se
v
pošteni
družbi
celo
ne
imenuje
.
In
ti
,
ki
si
meščan
,
ki
bi
moral
vedeti
,
kaj
je
prav
,
kaj
ne
!
Ko
bi
bil
že
jaz
to
izrekel
,
meni
bi
ne
bilo
tolikanj
zameriti
.
Premislil
sem
tvoje
besede
.
Popolnoma
se
zlagam
s
teboj
,
da
se
mi
zbuja
čut
,
ali
bolj
prav
potreba
,
v
srcu
,
katere
poprej
nisem
imel
.
Ali
s
tem
,
da
trdiš
,
kakor
bi
bil
tvoj
prijatelj
drugi
del
svojega
srca
tebi
vzel
in
deklici
oddal
,
pokažeš
samo
,
da
me
premalo
poznaš
,
da
mojemu
razumu
in
značaju
premalo
zaupaš
.
Toliko
bi
me
pa
vendar
moj
prijatelj
imel
poznati
,
da
bi
vedel
,
da
ne
bo
Lovre
Kvas
nikdar
ravnal
samo
tako
,
kakor
mu
bode
srce
velelo
,
ampak
da
bode
poslednje
vedno
podlagal
oblasti
zdravega
uma
in
premisleka
.
Nikakor
ne
morem
tajiti
,
da
me
srce
ne
vleče
do
hčere
mojega
gospodarja
—
da
,
to
moram
izpovedati
se
tebi
,
predragi
moj
—
če
je
eno
bitje
na
božjem
daljnem
svetu
,
za
katero
bi
se
jaz
z
vsem
mladostnim
ognjem
vnel
,
za
katero
bi
norel
in
gorel
,
kakor
je
kdaj
kak
človek
mogel
—
bila
bi
to
enaka
deklica
,
kakor
je
ta
,
katere
sem
ti
v
zadnjem
pismu
omenil
.
Jaz
sem
si
v
nekdanjih
in
zdanjih
sanjarijah
svoj
ideal
precej
visoko
zastavil
,
čeravno
nisem
preziral
pri
tem
,
da
se
od
človeka
kaj
božjega
ne
sme
terjati
.
Reči
moram
,
da
v
vsem
času
,
kar
sem
tukaj
,
nisem
na
njej
ni
najmanjšega
madeža
zapazil
,
vedno
je
tista
krotka
,
dobra
duša
,
vesela
in
resna
,
domišljava
in
razumna
.
Ali
da
bi
si
upal
misliti
z
vso
resnobo
drugače
nanjo
kakor
s
spoštovanjem
,
tega
ne
smem
,
kajti
razum
mi
veli
:
kaj
je
ona
,
kaj
si
ti
?
Svet
sodi
človeka
po
tem
,
kar
ima
,
kar
je
in
kakršen
je
.
Svet
je
pa
že
star
,
torej
tudi
ta
navada
v
starosti
utrjena
;
kdor
bi
jo
hotel
ovreči
,
ta
bi
sam
ostal
,
kdor
bi
ji
hotel
ravnati
nasproti
,
moral
bi
skálo
v
strm
klanec
valiti
.
Ona
je
edina
hči
premožnega
,
lahko
rečem
bogatega
,
graščaka
,
imela
bo
lepo
doto
in
,
dasi
oče
njen
ni
plemenitnik
,
ima
vendar
češčeno
,
poznano
ime
.
In
jaz
!
—
Nimam
nič
,
ne
veljam
nič
,
nisem
nič
!
Žalibog
!
Ali
bi
ne
bilo
potemtakem
več
ko
nespametno
,
ko
bi
se
jaz
srcu
in
njegovim
nagonom
vdal
?
Ali
bi
ne
bilo
naravno
,
da
bi
padel
,
ako
bi
tako
visoko
letal
?
Vidiš
,
kako
si
ti
te
reči
premalo
premislil
,
preden
si
svojo
trditev
zapisal
,
da
sem
»
zaljubljen
«
.
Velikokrat
sem
že
premišljal
,
velikokrat
sem
na
tihem
tožil
nad
svojo
usodo
,
ki
me
je
tako
zelo
nizko
postavila
.
Ne
da
bi
bil
s
tem
nezadovoljen
,
kar
mi
je
Bog
dal
,
ne
da
bi
se
bil
hudoval
nad
svojim
rojstvom
v
majhnem
,
bornem
podstrešju
,
nikakor
ne
,
da
bi
me
bilo
sram
,
da
sem
iz
najnižjega
ljudstva
;
le
zavoljo
nje
,
da
mi
je
nemogoče
nanjo
misliti
,
to
mi
je
bilo
bridko
.
Nočem
ti
prikrivati
,
da
sem
imel
dostikrat
hude
boje
,
da
sem
potlačil
take
misli
in
da
me
skrbi
,
bom
li
imel
moči
dovolj
zatirati
čut
,
ki
bi
mene
in
njo
nesrečna
storila
,
ako
prodere
.
Celo
vraža
me
malo
straši
.
Tukaj
je
namreč
,
kakor
sem
ti
menda
že
omenil
,
čuden
človek
,
prerokovalec
deseti
brat
.
S
tem
sem
se
bil
sešel
na
prvem
potu
v
grad
in
dejal
mi
je
z
nekako
vzvišenim
glasom
,
da
bom
svoje
stanovanje
in
življenje
na
tem
kraju
pomnil
vse
življenje
.
Čeravno
ne
dam
nobenega
groša
na
take
besede
,
vendar
so
mi
že
dostikrat
na
misel
prišle
in
menim
,
da
je
izrekovalec
morda
res
videl
mojo
prihodnjo
nesrečo
.
Vsak
si
sam
kuje
svojo
srečo
;
zato
upam
,
da
se
bodo
vse
skušnjave
ubile
nad
mojim
značajem
,
katerega
hočem
in
moram
okrepiti
in
utrditi
.
Ob
pravem
času
čem
pozabiti
,
da
ne
bo
imel
moj
gospodar
vzroka
,
spominjati
se
me
kot
nehvaležneža
.
Pamet
je
boljša
ko
žamet
,
da
kakor
Sancho
Pansa
v
pregovorih
govorim
,
in
pamet
mi
Bog
ohrani
,
pamet
in
preudarek
,
pa
bo
dobro
!
Pa
naj
bo
dovolj
tega
modrovanja
;
sicer
boš
,
porednež
,
še
iz
tega
svoje
sklepe
delal
in
me
boš
morda
v
prihodnjem
pismu
domislil
na
volka
,
ki
se
je
ravno
s
tem
izdal
,
da
je
tele
snedel
,
ker
se
je
preveč
branil
.
Nič
ti
ne
zaupam
,
sama
nagajivost
te
živí
.
Ker
po
psihologičnih
postavah
vsak
o
tem
najrajši
govori
,
s
čimer
se
peča
,
ne
smem
se
tudi
jaz
zvreči
,
ampak
moram
ti
kaj
iz
svojega
učeništva
povedati
.
Moj
učenec
je
kaj
bistre
glave
in
to
me
veseli
tolikanj
bolj
,
ker
nisem
tega
pričakoval
.
Spomladi
bom
že
po
malem
z
latinščino
lahko
začel
,
ker
fantič
je
bil
že
precej
pridobil
od
sestre
,
ki
ga
ima
neznansko
.
rada
,
preden
sem
jaz
prišel
.
Če
bodem
kaj
dalje
časa
tu
ostal
,
upam
si
pravega
mladeniča
napraviti
iz
njega
.
Za
prvega
me
je
bilo
volje
ostati
le
kvečjemu
dve
leti
,
ali
zdaj
se
pomišljam
in
pravim
,
da
,
če
bo
tako
ko
zdaj
,
ostanem
tri
leta
.
Ta
čas
bom
prislužil
lep
kupec
in
potem
se
vidiva
,
ti
v
zadnjem
,
jaz
v
prvem
letu
.
Starejši
moj
učenec
,
stric
prvega
,
pak
je
postal
moj
učitelj
.
Predvčerajšnjim
me
je
bil
zvabil
,
da
sem
šel
ž
njim
v
krčmo
,
kjer
so
mi
kmetje
veliko
ponujali
piti
,
samo
nazadnje
sem
moral
več
praznih
bokalov
plačati
.
Ti
na
mojem
mestu
bi
bil
rekel
:
rad
imam
kmeta
,
dokler
ga
ne
vidim
;
ali
meni
ni
nič
žal
ni
za
denar
ni
za
čas
,
ker
sem
se
veliko
naučil
pri
možakarjih
.
Prijatelj
,
prijatelj
,
kaj
bo
iz
mene
!
Včeraj
,
ko
sem
ti
do
tukaj
pisal
,
govoril
sem
tako
,
precej
potem
sem
se
svojim
mislim
,
skoro
bi
rekel
,
izneveril
in
danes
,
ko
zopet
pero
v
roke
vzamem
,
moram
govoriti
drugače
.
Res
je
,
predragi
moj
Nande
,
kar
si
trdil
;
res
je
,
česar
sam
ne
morem
ali
nisem
mogel
ni
sebi
ni
tebi
povedati
:
vsadila
se
mi
je
v
srce
čut
,
ki
je
več
ko
spoštovanje
in
prijateljstvo
.
In
kje
je
moj
razum
?
Kaj
mi
veli
?
Pravi
mi
,
da
ne
ravnam
prav
,
da
sebi
in
njej
nesrečo
na
glavo
nakopavam
,
da
svojemu
prijatelju
Marijanu
krivico
delam
.
Pripoveduje
mi
um
,
da
je
vsaka
misel
nanjo
nespametna
,
da
njen
oče
ne
bo
nikdar
dovolil
,
da
bode
nevoljen
in
jezen
iztiral
človeka
iz
svojega
domovja
,
ki
ni
nič
s
seboj
prinesel
razen
deset
prstov
na
rokah
in
staro
suknjo
na
sebi
,
ki
je
kakor
služeč
v
njegovi
hiši
—
in
si
upa
vendar
oči
povzdigniti
do
nje
,
do
njegove
hčere
.
Kje
je
tista
moja
glava
,
tista
moja
trdna
volja
,
katero
sem
mislil
,
da
imam
?
Nikjer
je
ni
,
nikdar
je
nisem
imel
.
In
jaz
sem
eden
tistih
ljudi
,
ki
so
ga
navduševale
besede
starega
pesnika
,
ki
poje
:
če
se
svet
pogrezne
,
v
razvalinah
ostanem
mož
neustrašljiv
,
dosleden
svojim
prvim
namenom
in
načelom
!
Ne
,
samo
slaba
trstika
,
tenka
šibica
sem
,
ki
raste
v
hitrem
potoku
.
Vsak
valček
,
dve
združeni
majhni
kapljici
jo
zazibljete
,
vsaka
lahka
sapica
jo
zamaje
in
pošibi
.
Nestalnost
,
neznačajnost
,
to
je
podedoval
vsak
Evin
sin
od
svoje
matere
in
jaz
tudi
nisem
brez
te
podedíne
ostal
.
Pa
stoj
!
Ni
res
,
kar
sem
tu
govoril
.
Ni
me
majhen
valček
ganil
,
ni
me
sapica
premaknila
!
Rajši
bom
bujne
terjatve
človeškega
srca
primerjal
goratim
morskim
valovom
in
hrupnemu
viharju
.
Rajši
se
ti
bom
opravičeval
kakor
obtoževal
.
Nisem
še
omamljen
ali
otrpnjena
je
moč
tolikanj
,
da
kljuboval
ne
bom
več
dolgo
,
to
vém
.
Vdati
se
moram
,
srce
tako
hoče
,
da
,
vdal
sem
se
že
!
In
kako
bi
se
človek
mogel
ustavljati
čuti
,
ki
mu
je
mila
,
za
katero
mu
je
sam
stvarnik
odločil
velik
del
srca
,
ki
je
najblažja
,
najlepša
izmed
vseh
potreb
njegovega
notranjega
višjega
dela
!
Pa
zakaj
ti
pripovedujem
vse
te
reči
?
Naj
ti
s
hladno
,
mirno
krvjó
povem
najin
včerajšnji
pogovor
in
potem
boš
sodil
,
zakaj
je
drugi
del
tega
mojega
pisma
različen
od
prvega
.
Reci
nato
,
kar
hočeš
,
jaz
pravim
samo
to
,
na
mojem
mestu
bi
ti
ravno
tako
ravnal
.
To
se
vé
,
marsikdo
drug
bi
se
mi
posmehoval
,
zato
pa
jaz
te
reči
razkladam
le
tebi
,
ker
ti
poznaš
mene
in
jaz
tebe
.
Včeraj
popoldne
sem
se
bil
naveličal
pisati
.
Mislil
sem
,
pismo
do
Nandeta
lahko
jutri
ali
drevi
skončam
,
zdaj
pa
naj
se
malo
na
prostem
sprehodim
.
Ravno
sonce
je
prav
gorko
sijalo
,
sneg
se
je
po
strehah
topil
;
slišal
sem
v
svojo
izbico
,
kako
se
je
drevje
po
vrtu
veselo
otresovalo
zimskih
bremen
,
obenem
:
bil
je
najlepši
zimski
dan
,
kakor
si
ga
le
na
deželi
misliti
moreš
.
Vzamem
neko
knjigo
,
bil
je
menda
Katul
,
in
grem
ven
.
Konec
vrta
stoji
uljnjak
.
Dasi
čebele
zdaj
pozimi
mirno
v
svojih
panjevih
spé
,
zahajam
vendar
skoro
vsak
dan
tjakaj
na
klopco
sest
.
Ne
bom
dejal
,
da
me
mika
na
to
mesto
le
sonce
,
ki
ravno
tu
sem
vsako
popoldne
posebno
toplo
sije
,
ne
,
mar
ti
resnico
povem
,
tudi
zato
hodim
rad
tjakaj
brat
,
ker
dostikrat
nahajam
tam
Manico
,
s
katero
se
kaj
pomeniva
.
Pa
da
si
ne
boš
mislil
,
bog
vedi
kaki
so
ti
pomenki
,
moram
ti
povedati
,
da
se
nisva
še
nikdar
drugega
razgovarjala
ko
najpametnejše
reči
,
nikdar
do
—
včerajšnjega
dne
.
Vselej
sva
imela
pogovore
,
iz
katerih
sem
jaz
veliko
koristnega
pridobil
.
Ne
vem
,
če
sem
ti
že
povedal
ali
ne
,
da
je
ta
deklica
izobražena
in
razumna
bolj
kakor
vsaka
ženska
,
kar
jih
jaz
poznam
.
Dostikrat
sem
se
ji
čudil
,
ko
je
govorila
o
Shakespearu
,
o
italijanskih
in
nemških
klasikih
bolje
,
kakor
bi
bil
ti
govoril
.
Posebno
rada
ima
Valvasorja
,
pozna
iz
njega
našo
domačo
zgodovino
skoro
do
pike
in
,
ker
me
je
dostikrat
osramotila
s
tem
,
da
sem
bil
v
tem
gotovo
potrebnem
znanju
tako
neveden
,
poprijel
sem
se
bil
še
jeseni
našega
zgodopisca
in
sem
ga
do
dna
pregledal
samo
njej
na
ljubo
,
da
sem
mogel
o
tem
govoriti
.
Pesmi
našega
menišiča
Vodnika
zna
iz
glave
in
,
kadar
začne
kako
deklamovati
,
zdi
se
mi
za
trikrat
lepša
,
kakor
če
jo
berem
.
Usedel
sem
se
bil
na
klop
pred
uljnjak
.
Bil
sem
nekaj
nemiren
,
sam
ne
vem
prav
zakaj
;
morda
so
me
ravno
besede
pekle
,
ki
sem
jih
bil
ravno
za
tebe
napisal
.
Nisem
imel
nič
veselja
do
branja
;
vendar
,
da
bi
se
razmislil
,
odprem
knjigo
.
Naletel
sem
na
nesrečno
mesto
v
svojem
Katulu
,
zakaj
,
kar
mi
je
prvo
v
oči
prišlo
,
so
bile
besede
:
Odi
et
amo
.
Quare
id
faciam
fortasse
requiris
.
Nescio
,
sed
fieri
sentio
et
excrutior
.
Precej
teh
besedí
sem
imel
zadosti
.
Zdelo
se
mi
je
,
da
so
záme
in
náme
narejene
.
Zaprem
knjigo
in
začnem
—
vest
izpraševati
.
Kolikor
bolj
sem
premišljal
tisto
tvojo
opombo
v
poslednjem
pismu
,
toliko
bolj
sem
se
preveroval
,
da
si
me
prav
spoznal
,
da
je
res
,
česar
si
sam
nisem
bil
v
svesti
.
Ali
sklenil
sem
še
enkrat
tam
pred
uljnjakom
,
da
se
hočem
premagovati
,
da
še
tebi
ne
povem
,
kaj
je
prav
za
prav
v
meni
,
ker
zdelo
se
mi
je
,
da
bom
laglje
zatrl
vsako
ljubezen
,
ki
ni
na
pravem
mestu
,
ako
se
nikomur
ne
odkrijem
,
ako
še
sam
sebi
tajim
resnico
,
katere
hladna
pamet
ne
odobrava
.
Dolgo
sem
menda
tako
sedel
;
sonce
se
je
bilo
že
bliže
na
zahod
pomaknilo
,
hladneje
je
bilo
postalo
na
mojem
sedežu
.
Mil
in
prijeten
glas
me
iz
te
sanjarije
prebudi
in
,
ko
kvišku
pogledam
,
vidim
njo
pred
seboj
.
Vem
,
da
sem
bil
rdeč
ko
rak
.
Na
pozdrav
nisem
mogel
besede
odgovoriti
.
Stala
je
pred
menoj
,
lepša
se
mi
ni
še
nikdar
zdela
.
»
Zdaj
sem
vas
pa
motila
v
kakih
sladkih
mislih
.
Tako
ste
bili
utopljeni
,
da
mi
je
bilo
na
mar
,
tiho
odtegniti
se
.
Samo
ženska
zvedavost
,
kaj
ima
pač
tak
mlad
gospod
,
ki
se
mu
veselo
širni
svet
odpira
,
da
glavo
podpira
in
resno
tu
sedi
,
kakor
bi
bili
vsi
dobri
ljudje
pomrli
,
zadržala
me
je
,
«
dejala
je
ona
in
se
usedla
ne
daleč
od
mene
na
klopco
.
Jaz
se
posiljeno
nasmehnem
,
odgovoriti
nisem
vedel
kaj
.
»
O
,
navsezadnje
vam
še
rdečica
v
lice
udarja
.
Že
vidim
,
da
sem
vas
še
zalotila
,
ko
ste
kake
svoje
prijetne
skrivnosti
premišljali
.
Ali
se
dadó
uganiti
?
«
Njena
veselost
je
bila
nalezljiva
.
Hitro
me
je
minila
otožnost
,
vdal
sem
se
v
ta
pogovor
in
sem
ji
rekel
:
»
Pač
težko
,
da
bi
uganili
,
kaj
mi
je
ravno
po
glavi
rojilo
,
in
ne
bom
tajil
,
da
ima
tudi
nekaj
skrivnostnega
v
sebi
.
«
»
No
,
čedalje
bolj
sem
védečna
.
Vidite
,
kako
hitro
uganem
,
kaj
vam
je
!
Kar
z
lica
sem
vam
brala
.
Morda
bi
se
še
dalje
prišlo
od
splošnega
do
posebnega
.
Kolikrat
se
sme
ugibati
?
Postava
je
trikrat
.
«
»
Četudi
večkrat
rečete
,
ne
boste
do
pravega
prišli
...
«
»
Le
stojte
!
Najprvo
mi
povejte
,
ali
so
bili
vaši
spomini
ali
vaša
premišljevanja
,
kakor
rajši
hočete
,
vesele
ali
žalostne
vrste
?
«
»
Kakor
se
pogledujejo
,
«
odgovorim
jaz
,
»
saj
veste
,
da
imajo
vse
reči
dve
strani
—
eno
svetlo
in
eno
temno
,
ali
...
«
»
Nič
,
nič
!
Že
se
mi
odtegujete
,
pa
mi
ne
uidete
z
lepo
.
Pa
nič
ne
dé
,
četudi
nočete
naravnost
odgovarjati
,
vseeno
vam
pridem
do
konca
,
le
čakajte
.
Trikrat
je
dovoljeno
!
Potem
pa
morate
biti
tolikanj
možati
,
da
se
boste
vdali
,
kadar
resnico
zadenem
.
«
»
To
vam
prav
lahko
obljubim
,
«
dejal
sem
v
svesti
,
da
sama
na
sebe
ne
bo
prišla
.
Čisto
nič
mi
pa
ni
bilo
dobro
pri
srcu
,
čeravno
sem
se
druge
krati
enaki
nagajivosti
lahko
smejal
.
»
Začela
bom
od
zgoraj
.
Prijateljstvo
je
vam
po
vaših
lastnih
besedah
,
če
se
prav
spominjam
,
ena
najvišjih
in
najblažjih
idej
.
In
ker
ste
tako
srečni
,
kakor
ste
že
pravili
,
da
imate
pravega
,
dobrega
prijatelja
,
moram
najprej
misliti
,
da
ste
se
njega
spominjali
.
Mar
ni
tako
?
«
»
Samo
en
del
ste
uganili
.
Pač
mi
je
bil
tudi
prijatelj
v
mislih
,
ali
poglavitna
oseba
on
ni
bil
,
«
rečem
jaz
.
»
Že
dobro
,
kaj
pa
hočete
še
več
.
Precej
vprvič
en
del
,
v
tretje
pride
morda
vse
.
Zares
,
nemara
da
se
bom
tako
prevzela
,
da
bom
sama
preverjena
svojega
bistroumja
in
se
bom
sama
hvalila
.
Le
tiho
!
Vi
,
gospod
učenik
,
ste
prav
slabo
odgovorili
,
ker
ste
se
na
dveh
krajih
odkrili
,
prvič
,
da
sem
en
del
uganila
,
in
drugič
ste
rekli
,
da
prijatelj
ni
glavna
oseba
.
Iz
tega
poslednjega
posnemljem
,
da
ste
na
osebe
mislili
,
in
tako
imam
zdaj
dve
držali
,
katerih
se
lahko
poprijemljem
.
«
»
Ne
,
dovolite
,
gospodična
,
«
dejal
sem
jaz
,
»
prvo
ni
bilo
nič
napačno
.
Da
ste
en
del
uganili
,
to
sem
bil
primoran
povedati
,
ker
ste
me
ravno
prej
na
možato
besedo
priverili
,
da
se
moram
vdati
,
kadar
resnico
zadenete
.
Drugo
je
bilo
pa
že
manj
premišljeno
.
«
»
To
je
veliko
,
če
človek
tudi
svoje
slabote
spozna
.
Ponižnost
je
lepa
čednost
.
Druge
krati
bi
vam
take
nepremišljenosti
ne
odpustila
;
ali
zdaj
imam
toliko
samopridnosti
,
da
vas
prav
rada
odvežem
zato
,
ker
je
meni
na
korist
,
«
reče
ona
.
Ne
vem
,
če
sem
jo
popred
še
kdaj
videl
tako
veselo
kakor
v
tem
razgovoru
.
»
Kdo
bi
si
bil
mislil
,
da
znate
iz
vsake
besede
sklepe
delati
,
«
pravim
jaz
.
»
O
,
to
je
spet
slab
poklon
in
znamenje
,
da
vi
mojemu
umu
malo
zaupate
.
Le
tiho
,
ne
dam
vam
popraviti
te
pregrehe
.
—
Zdaj
veljá
vdrugič
.
Kakor
dober
vojvoda
grem
precej
v
središče
sovražnikovo
.
Morda
ste
mislili
na
kako
podobo
,
ki
vam
je
še
ljubeznivejša
ko
prijatelj
,
o
kateri
mi
pa
do
zdaj
še
niste
ničesar
pravili
.
«
Nande
moj
!
Kje
so
besede
,
da
bi
ti
povedal
,
kako
mi
je
srce
bílo
,
ko
je
ravno
ona
to
izgovorila
!
Kako
mi
je
kri
šla
v
glavo
,
kako
se
mi
je
zagrnilo
pred
očmi
,
kako
mi
je
splaval
vsak
pomislek
tistega
razuma
,
zaradi
katerega
do
tedaj
sam
sebe
nisem
poznal
!
Dasi
mi
je
zastavila
ono
vprašanje
kakor
v
šali
in
s
svojim
ljubeznivim
smehljajem
,
zazdelo
se
mi
je
,
da
se
ji
je
glasek
malo
tresel
,
da
se
ji
je
lice
malo
oživilo
,
oko
hotelo
pobesiti
se
—
in
,
prijatelj
,
to
mi
je
bilo
dovolj
,
kakor
blisk
me
je
prešinila
misel
,
da
bi
mi
ona
lahko
vračala
tisto
čut
,
ki
sem
jo
jaz
čutil
,
pa
zatiral
.
Nisem
v
tem
hipu
mislil
,
kaj
sem
,
kaj
imam
,
nisem
mislil
na
njenega
očeta
niti
na
svet
,
ena
misel
je
prodrla
in
zatrla
vse
druge
,
in
to
je
bila
ona
.
Ne
morem
povedati
,
kaj
sem
govoril
,
kako
sem
se
obnašal
,
ali
nerodno
ali
udvorno
;
le
to
vem
,
da
me
je
bila
glava
popustila
,
da
je
srce
govorilo
namesto
nje
,
da
sem
jo
za
roko
prijel
,
da
mi
jo
je
pustila
,
da
sem
ji
povedal
več
,
kakor
sem
sam
vedel
do
tedaj
.
Pa
morda
si
še
preveč
upanja
delam
.
Odgovorila
mi
