takoodličnega
gospoda
v
svojih
salonih
.
Takisto
priljudna
in
vzornih
besed
je
bankirjeva
soproga
,
pdstarna
okrogla
ženica
,
ki
govori
francoski
z
nemškim
zatezanjem
.
Vitez
Gonoba
barona
Veseljenka
seznani
z
mnogimi
gospodi
,
ki
so
vsi
prav
olikanega
vedenja
in
se
nič
ne
spotikajo
ob
baronovi
francoščini
,
ki
je
,
dasi
natančna
po
slovnici
in
vadnih
knjigah
,
nedostatna
in
preokorna
za
živahno
in
dovtipno
občevanje
v
pariškem
salonu
.
—
Povpraševanj
in
pogovorov
je
bilo
za
Samorada
skoraj
preveč
.
Bankirja
Padelesa
je
zanimalo
vprašanje
,
ali
se
pridno
grade
železnice
v
nekdanji
francoski
Iliriji
,
in
kako
se
na
tržišče
pribavljajo
prirodni
zakladi
tistih
pokrajin
,
ki
so
baje
grmadni
in
jedva
načeti
?
Namesto
barona
Veseljenka
odgovori
opravitelj
Plahtalič
,
da
se
železnice
grade
prav
pridno
,
da
pa
veljko
prog
,
ki
bodo
pot
iz
Pariza
do
vztoka
izdatno
okrajšale
,
čaka
še
potrebnega
kapitala
,
katerega
upamo
dobiti
iz
Pariza
zlasti
sedaj
,
ko
je
panamski
prekop
obtičal
v
blatu
in
smradu
.
Baron
Veseljenko
sam
gradi
privatne
železnice
do
svojih
bogatih
rudokopov
srebra
in
bakra
in
do
svojih
pragozdov
debelih
orehov
in
ilirskih
ceder
,
katerih
ima
nad
dvajset
štirijaških
mirijametrov
.
—
Bankirja
Padelesa
so
taka
podjetja
živo
mikala
,
in
obetal
je
izdatno
udeležbo
svojo
in
svojih
tovarišev
.
Bankirjeva
soproga
,
ki
se
je
delala
nekaj
bolj
omikano
,
negoli
je
nje
mož
,
pripovedovala
je
baronu
Veseljenku
med
drugim
,
da
je
nekoč
videla
črnogorsko
poslanstvo
iz
Ilirije
,
da
so
Črnogorci
tako
lepi
ljudje
kakor
on
,
da
še
niso
pozabili
francoščine
iz
dobe
prvega
Napoleona
in
da
se
je
njih
prelepi
narodni
noši
res
kar
čuditi
.
Bogata
mora
biti
tista
Črna
gora
!
Čudila
se
je
ilirskemu
narodnemu
plesu
»
čardašu
«
,
in
hvalila
glasbeno
umetnost
»
čeških
bratov
«
,
(
»
freres
Bohemiens
«
se
na
Francoskem
zovejo
cigani
)
,
ki
so
čarobno
igrali
narodne
plese
Ilircev
in
sosedov
jim
,
junaških
Čerkesov
...
Baron
Veseljenko
se
je
seznanil
z
gospo
,
ki
pa
je
bila
morda
gospodičina
.
Ta
je
govorila
francoski
,
kakor
bi
bila
doma
iz
Ljubljane
.
Pravila
je
,
da
je
bila
nekoč
v
Ljubljani
,
da
je
cula
celo
slovensko
govorico
.
Ta
jezik
je
pa
baje
tako
grd
,
da
ga
govore
Slovenci
le
tedaj
,
kadar
jih
tujci
ne
poslušajo
.
Vprašala
je
tudi
porogljivo
,
kdo
je
bil
tisti
Vodnik
,
kateremu
na
čast
Ljubljančanje
toliko
plešejo
vsak
predpust
?
Star
gospod
je
trdil
,
da
v
Zagrebu
govore
največ
madjarski
in
da
bode
do
konca
tega
stoletja
vztočno
jadransko
Primorje
do
cela
pomadjarjeno
.
Poslovodja
Plahtalič
je
skupini
malobesednih
bankirjev
razkladal
,
da
Francozje
niso
pametno
ravnali
,
ko
so
pri
panamskem
prekopu
pihali
žerjavico
za
tuje
koristi
,
dokler
ni
v
nji
začel
pokati
kostanj
,
ki
jih
je
osmodil
in
oslepil
.
Tam
doli
v
Iliriji
bi
se
dalo
zaslužiti
kaj
več
;
ondu
je
denarja
malo
,
dela
in
blaga
pa
veliko
.
Tam
doli
denarnemu
možu
ne
gledajo
tako
pod
roke
kakor
tukaj
v
Parizu
,
in
časniki
tudi
ceneje
nego
v
Parizu
trobijo
v
rog
tistega
podjetnika
,
ki
kupi
njih
prepričanje
.
Zgovorno
je
dokazoval
,
da
morajo
bankirji
,
ki
zasnujejo
veliko
podjetje
,
pribaviti
sami
sebi
prvi
gotovi
dobiček
ali
smetano
vsega
dobička
.
Velika
ideja
je
sama
na
sebi
tolikanj
vredna
,
da
je
svet
nikoli
ne
preplača
.
Kapitalist
,
osnovatelj
,
gre
kakor
kralj
v
boj
za
veliko
idejo
,
ki
se
bode
prej
ali
slej
izvestno
uresničila
in
človeštvu
redno
in
nepregledno
vrsto
let
dajala
gotove
koristi
.
Kdor
izmed
kraljev
,
vladarjev
,
hoče
pridobiti
slave
v
boji
,
preliti
mora
veliko
krvi
svojih
podložnikov
.
Uprav
tako
je
z
velikimi
podjetniki
,
bojevniki
za
utelesitev
velikih
idej
.
Zatorej
misli
grmadna
drhal
malih
ljudij
podlo
in
tesnodušno
,
če
sodi
vladarja
denarjev
z
drugo
mero
nego
vladarje
ljudij
in
če
obsoja
denarstvene
mogotce
,
osnovatelje
svetovnih
podjetij
,
ker
ti
posnamejo
svoj
dobiček
,
primeren
veličastvu
ideje
,
kadar
snujejo
takšno
podjetje
,
dočim
tisti
mali
,
poslušni
ljudje
,
ki
so
prihranjeni
svoj
drobiž
vteknili
v
hvalisano
podjetje
,
ne
najdejo
,
česar
so
pričakovali
,
in
izgubč
,
kar
so
imeli
.
Oni
so
baš
žrtva
denarstvene
vojske
na
slavo
denarstvenih
kraljev
.
—
Rad
bi
bil
baron
Veseljenko
ugovarjal
načelom
in
dokazom
poslovodje
Plahtaliča
;
toda
pohvala
poslušalcev
je
bila
tako
burna
,
da
je
Veseljenko
nejevoljen
prisedel
k
drugi
skupini
.
Ondu
so
sedeli
posebe
veliki
denarni
mogotci
,
tisti
,
ki
računjajo
samo
z
milijoni
in
milijardami
.
Med
temi
je
sedel
Abadon-Gonoba
,
in
videlo
se
je
,
da
njega
preudarna
beseda
veliko
velja
in
da
je
pogovor
jako
važen
in
resen
,
Samoradu-Veseljenku
družba
in
tako
zvana
veselica
ni
ugajala
.
Ljudje
so
bili
praznični
,
toda
njih
pogovori
so
se
sukali
ob
skrbeh
in
opravkih
delavnikovih
.
Veselica
je
bila
,
a
bilo
ni
veselih
obrazov
.
Neprijetno
mu
je
bilo
dalje
gledati
na
malem
prostoru
toliko
tistih
predrznih
nosov
,
bodečih
pogledov
in
pohlepnih
ustnic
,
ki
značijo
vnuke
očaka
Abrahama
.
Potožil
je
to
o
priliki
Abadonu-Gonobi
.
Ta
ga
mirno
potolaži
:
—
Zakaj
ti
ne
prijajo
moji
stari
prijatelji
?
Najstarejši
,
najmenj
mešani
narod
so
.
Oni
imajo
najstarejšo
vero
,
najstarejšo
omiko
in
knjigo
.
Naj
imajo
torej
tudi
na
životu
nekaj
posebnega
,
kar
jih
diči
nad
mešanico
drugih
narodov
z
mlajšo
zgodovino
in
omiko
.
Od
veleuma
Mojzesa
iz
davnih
vekov
do
velebogatina
Rotschilda
v
sedanji
dobi
so
bili
vedno
preganjani
in
zatirani
,
vender
nikdar
pregnani
in
zatrti
,
in
sedaj
ima
njih
denar
in
njih
vpliv
celo
moč
prve
velesile
.
Zakaj
bi
torej
ne
smeli
biti
nekamo
ošabni
?
Sicer
te
Plahtalič
takoj
odvede
med
ljudi
tvoje
vere
in
tvoje
pasmine
.
Želim
ti
,
da
najdeš
ondu
boljših
značajev
in
boljše
zabave
.
—
Kakor
na
migljaj
pristopi
Plahtalič
in
odvede
barona
Veseljenka
v
prostore
na
divno
razsvetljenem
vrtu
.
Tam
ga
seznani
s
srednje-priletno
,
bogato
opravljeno
gospo
in
z
nje
hčerjo
(
vsaj
tako
se
je
povedalo
)
,
mlado
cvetočo
žensko
v
ukusni
žalni
opravi
.
Samorad
se
je
presenetil
,
ko
je
to
mladenko
spoznal
za
tisto
žensko
,
ki
je
pred
nekaj
dnevi
v
perivoji
pri
dvorci
v
Monaku
tožila
za
mladim
gospodom
,
ki
je
visel
mrtev
na
platani
.
Presenetila
ga
je
tudi
nje
lepota
tolikanj
,
da
je
zdajci
pozabil
,
kako
je
Abadon
tedaj
obsojal
to
žensko
.
Ime
ji
je
bilo
Darinka
,
in
govorila
je
pristno
hrvaški
.
Samorad
se
je
torej
otresel
težavnih
spon
francoskega
jezika
,
in
mladi
dvojici
se
je
skoro
zdelo
,
da
sta
v
veliki
družbi
,
hrvaško
govoreč
,
sama
in
prosta
.
Razgovor
je
bil
čimdalje
živahnejši
in
prosto
je
govorilo
srce
s
srcem
pod
tujim
nebom
v
milem
zvoku
domačega
jezika
.
Lepa
Darinka
je
pripovedovala
:
—
Detinska
leta
sem
prebila
v
iztočni
Istri
,
ondu
,
kjer
se
sedaj
razcvita
zdravišče
Opatija
.
Moj
oče
,
pomorski
kapitan
,
rojak
z
otoka
Krka
,
kupil
je
tam
majhno
posestvo
s
prijetno
gospodsko
hišo
tik
morja
.
Milo
se
spominjam
slikovitega
Kvarnera
,
pogleda
na
sivo
morje
,
na
Trsat
in
spominjam
se
otokov
Cresa
in
Krka
,
smelo
strmečih
iz
morja
.
Ne
morem
pozabiti
genljivih
napevov
tamošnjih
pomorščakov
,
in
še
sedaj
mi
zveni
v
ušesih
narodna
pesem
:
»
Popuhnul
je
tihi
vetar
...
Tihi
vetar
od
Levanta
«
,
ali
»
Vrbniče
nad
morem
,
Visoka
planino
,
Trajna
nina
ni
nena
«
.
—
Kolikokrat
sem
,
sanjavo
gledajoč
preko
morja
,
kakor
bi
v
dalji
uzrla
očetovo
ladjo
,
tožno
pela
nepozabno
pesem
;
»
Oj
,
talasi
mili
ajte
«
...
Zdelo
se
mi
je
,
da
tudi
moj
oče
,
ploveč
tam
v
daljnem
oceanu
,
poje
to
,
pesem
in
da
mi
nosijo
valovi
odmev
očetnih
glasov
:
»
Oj
,
talasi
mili
ajte
,
Čamac
dalje
moj
tjerajte
;
A
ti
more
mirno
stoj
,
Dok
se
u
dom
vratim
svoj
!
Dok
se
u
dom
vratim
svoj
!
«
Toda
žal
,
oče
se
ni
vrnil
na
svoj
dom
.
Morje
ga
je
nosilo
in
živilo
malone
vse
njegove
dni
;
morje
ga
je
naposled
vzprejelo
v
hladni
grob
sredi
Indijskega
oceana
.
Po
očetovi
smrti
je
moja
mati
,
Francozinja
,
prodala
letovišče
pri
Opatiji
,
in
preselili
sva
se
v
Nizzo
,
nje
rojstveno
mesto
.
Tam
sem
ob
mirnem
mestnem
življenji
hodila
v
mnoge
šole
,
učila
se
potrebnostij
in
nepotrebnostij
,
rasla
in
dorasla
,
mladina
pak
je
rekala
,
da
nisem
grda
.
Naselil
se
je
v
Nizzi
mlad
francoski
trgovec
,
ki
je
prinesel
dokaj
denarja
s
seboj
iz
zapadne
Indije
.
Nekdanji
znanec
mojega
očeta
,
seznani
se
z
mojo
materjo
in
z
menoj
.
Bil
je
duhovit
,
pošten
in
blag
človek
.
Zaljubila
sva
se
in
poročila
.
Ni
je
bilo
srečnejše
žene
od
mene
!
Ko
sva
bila
nekaj
dnij
poročena
,
izkrca
se
v
Nizzi
siromašen
mož
z
rjavo
žensko
.
Prišla
sta
iz
zapadne
Indije
,
izprašala
bivališče
in
razmerje
mojega
moža
,
in
ta
je
bil
poklican
pred
sodišče
...
Ves
prepaden
in
zmeden
se
vrne
od
sodišča
.
Vprašam
ga
,
sluteč
bolezen
ali
nesrečo
v
trgovini
,
kaj
mu
je
.
On
pa
molči
in
gleda
kakor
blazen
name
.
Skrivaj
in
ponoči
se
napoti
proti
Monaku
,
kakor
bi
bežal
pred
menoj
.
Vsa
v
strahu
in
skrbeh
hitim
za
njim
in
ko
dospem
do
njega
,
gorje
mi
!
Moj
mož
visi
mrtev
na
platani
vašega
letovišča
,
kar
ste
vi
,
gospod
baron
,
opazovali
sami
!
Jezik
nima
besed
,
da
bi
izrazila
svojo
žalost
;
ako
bi
jo
pa
mogla
,
vi
te
žalosti
ne
morete
pojmiti
,
ker
ne
veste
,
kako
globoko
čuti
žensko
srce
!
Premagala
sem
obup
in
se
vrnila
v
Nizzo
.
Ondu
sem
zvedela
,
da
je
tista
rjava
ženska
,
ki
je
prišla
s
siromašnim
možem
iz
zapadne
Indije
,
mojega
moža
prava
žena
,
da
je
tisti
mož
nje
oče
in
da
sta
s
seboj
privedla
tudi
petletnega
sina
mojega
moža
.
Tako
je
pristopila
k
nesreči
še
sramota
!
Sedaj
sem
vdova
,
ako
sem
bila
žena
,
in
prišla
sem
se
v
Pariz
posvetovat
s
pravniki
,
da
vsaj
nekaj
zase
rešim
od
precejšnje
ostaline
nesrečnega
ali
morda
brezvestnega
moža
,
ki
naj
mi
oprosti
,
ako
ga
sodim
preostro
.
Z
materjo
bivam
v
tistem
hotelu
kakor
vi
,
in
ne
zamerite
,
da
sem
se
v
vaši
bolezni
,
ko
vam
je
viselo
življenje
kakor
na
niti
,
sočutno
zanimala
za
vas
.
Saj
je
moralo
biti
tako
...
Moj
rojak
ste
,
in
kakor
mi
je
povedal
Plahtalič
,
podobna
je
vaša
usoda
moji
nesreči
:
jaz
sem
izgubila
moža
šesti
dan
po
poroki
,
vi
svojo
zaročeno
nevesto
šesto
uro
po
poroki
.
—
Ne
bodem
ponavljal
,
kaj
sta
vse
govoričila
Samorad
in
Darinka
.
Opomnim
samo
toliko
,
da
je
bila
Darinka
premetena
ženska
in
da
je
dobro
vedela
,
koliko
vredni
sta
ženska
mladost
in
lepota
,
kadar
se
zanji
oglasi
povoljni
kupec
.
Znala
je
pokladati
svoje
srce
na
medeni
jezik
,
in
nje
oči
so
sijale
tako
iskro
in
presunljivo
kakor
kačje
oči
.
Da
,
kačje
oči
!
Cesto
sem
opažal
strupene
gade
.
Očarljive
oči
imajo
in
tako
ravnodušno
in
vabeče
vračajo
človeku
pogled
,
da
se
skoraj
zmotiš
in
pogladiš
gadu
podbradek
z
golo
roko
.
Pod
čarobno
netečimi
pogledi
lepe
Darinke
je
bil
Samorad
kakor
razgret
vosek
;
popolnoma
je
pozabil
svoje
Cvetane
in
prav
nič
ni
popravljal
Plahtaličeve
pravljice
o
svojem
vdovstvu
.
Dečko
Amor
in
njega
podložni
zli
duhovi
so
se
že
jako
radovali
čarovnice
Darinke
in
očaranega
barona
Veseljenka
;
onda
pa
je
Darinkina
mati
,
ki
se
je
v
tem
bavila
tu
in
tam
,
pristopila
z
gospodom
Plahtaličem
in
po-miluje
izrekla
,
da
mora
s
hčerjo
nocoj
posetiti
še
drugo
obitelj
.
Poslovili
so
se
na
skorajšen
sestanek
.
—
Ni
se
še
Samorad
ohladil
in
ni
še
uredil
svojih
čustev
,
ko
se
mu
pridruži
Abadon-Gonoba
in
ga
opozori
na
drugo
mlado
žensko
,
ki
v
stranskem
salonu
nekamo
sameva
.
Seznani
ga
ž
njo
,
z
očetom
in
materjo
.
To
je
bila
prijazna
,
zgovorna
obitelj
;
toda
videlo
se
je
vsem
,
da
se
priljudnosti
ne
vadijo
še
dolgo
in
da
so
se
morebiti
ne
zaradi
izobraženosti
,
ampak
vzpričo
zunanjih
neprijetnih
vplivov
v
poznejših
letih
izpremenili
v
prijazne
in
oskromne
ljudi
.
Samorad-Veseljenko
je
skoro
opazil
,
da
jim
je
prijeten
družabnik
,
da
jih
je
nemara
že
kdo
opozoril
nanj
in
da
bi
se
ne
upirali
,
ako
bi
želel
stopiti
k
njim
v
obiteljsko
zvezo
.
Dana
mu
je
bila
ugodna
prilika
z
mlado
gospo
govoriti
prav
slobodno
;
govorila
sta
pa
nemški
,
kar
je
obema
glaje
teklo
nego
francoščina
.
Ta
mladenka
je
bila
vdova
Ljudmila
,
tista
žena
,
ki
jo
je
dal
Abadon
Samoradu
videti
na
čarobne
naočnike
kakor
ženo
mladega
gospoda
,
obešenega
v
parku
njiju
dvorca
,
ko
sta
bivala
v
Monaku
.
Bila
je
čudovito
lepa
žena
in
iz
očij
v
oči
gledana
dokaj
mičnejša
nego
tisto
jutro
iz
dalje
od
Monaka
do
karpatskega
prigorja
.
Govorica
se
je
razvila
in
ogrela
ter
je
skoro
tekla
kakor
med
starimi
znanci
.
Ljudmila
je
povedala
,
da
se
je
nje
ljubljeni
mož
usmrtil
v
Monaku
in
da
je
bil
žrtva
američanskega
dvoboja
,
ko
je
šlo
za
njega
čast
in
za
poštenje
njegove
žene
.
Po
tem
brezupnem
usodnem
udarci
je
pribežala
k
svojim
roditeljem
v
Pariz
,
kjer
je
oče
že
delj
časa
družabnik
in
deležnik
pri
podjetjih
bankirja
Padelesa
.
Vrnila
se
bode
čez
nekaj
dnij
v
domovino
,
da
ondu
uredi
domače
stvari
in
proda
vse
imetje
.
Potlej
hoče
očeta
prositi
,
da
se
vsi
preselijo
v
Ameriko
,
kjer
bode
pozabila
vse
,
kar
je
prebila
v
Evropi
,
če
bode
možno
.
V
novem
svetu
med
novimi
ljudmi
bode
začela
novo
življenje
.
Samorad
je
sočutno
poslušal
to
povest
,
in
vzbudila
se
mu
je
želja
,
da
bi
spremil
to
gospo
v
novi
svet
in
v
novo
življenje
.
Ljudmila
se
mu
je
zdela
v
svoji
žalosti
nad
vse
lepa
in
divna
.
Izražala
je
svoje
misli
in
svoja
čustva
tako
odkritosrčno
in
s
tako
izbrano
dostojno
besedo
,
da
je
bil
Samorad
uverjen
,
kako
nje
duh
visoko
nadkriljuje
njegovega
duha
.
Temne
oči
so
ji
sijale
tako
mirno
,
da
se
mu
je
zdelo
,
kakor
bi
gledal
skozi
nje
v
globočino
nje
preblagega
srca
in
kakor
bi
v
tem
srci
iz
nočne
žalosti
odseval
nekov
zor
,
ki
obeta
,
da
Samoradova
podoba
počasi
zakrije
spomin
na
bledega
moža
.
Prav
veselo
so
dovolili
Samoradu
,
da
sme
skoro
posetiti
Ljudmilino
obitelj
.
Prisedel
je
Abadon-Gonoba
jako
nejevoljnega
obraza
in
podrl
vse
prijetne
razgovore
.
Za
malo
časa
se
je
Samorad
odslovil
,
ker
ga
je
Abadon
pozval
v
druge
prostore
,
kjer
ju
je
čakal
opravnik
Plahtalič
.
Tam
se
Abadon
obrne
k
Samoradu
s
porogljivo
opomnjo
:
—
No
,
dobro
se
baviš
v
Parizu
!
Cvetana
bi
bila
jako
zadovoljna
z
nocojšnjim
tvojim
vedenjem
!
Prav
takšen
si
kakor
»
Ribič
«
vašega
pesnika
Prešerna
,
»
ki
naprej
brez
miru
svoj
čoln
dervi
«
,
ko
so
se
valovi
morja
razdelili
in
so
se
iz
njih
prikazala
morska
dekleta
.
Tudi
za
teboj
bi
se
lahko
klicalo
:
»
Zgubljen
je
vtopljen
,
se
bojim
«
,
da
te
nisem
še
o
pravem
času
otel
skal
in
viharjev
.
—
Samorad
se
zardi
in
reče
:
—
Dovolite
mi
,
gospod
,
prav
resno
zatrdilo
,
da
Cvetane
nisem
pozabil
nì
trenutek
.
—
—
Verjamem
,
odgovori
Abadon
,
da
si
mislil
nanjo
,
vender
samo
toliko
,
da
si
nje
lepoto
primerjal
lepoti
nocojšnje
morske
deklice
Darinke
in
gorske
Vile
Ljudmile
in
potlej
menil
,
da
je
lepota
Cvetanina
slična
lepoti
Darinkini
,
Ljudmila
pa
da
je
izmed
vseh
treh
najlepša
.
—
—
Tega
ne
tajim
,
niti
ne
potrdim
.
Ali
oprostite
,
gospod
,
opomnjo
,
da
se
vaša
sodba
o
teh
dveh
ženskah
,
kakor
ste
jo
izrekli
v
Monaku
,
ne
ujema
z
nocojšnjim
mojim
opazovanjem
.
—
—
Slobodno
stavljaj
svojo
sodbo
nad
mojo
.
Prav
spominjaš
pa
me
Shakespearejevega
igrokaza
»
Sanja
iz
kresne
noči
«
,
kjer
vilinska
carica
Titanija
poljublja
in
s
cveticami
venca
prizačarano
oslovsko
glavo
brljavega
tkalca
Snutka
.
Tudi
ti
si
se
zmotil
o
glavi
vse
zabave
.
Darinka
in
Ljudmila
vender
nista
bili
hkrati
ženi
jednega
moža
.
Mož
ni
bil
hkrati
graščak
v
Karpatih
in
trgovec
v
Nizzi
ter
ni
mogel
umreti
,
po
moji
povesti
,
ker
je
izgubil
pri
igri
,
in
po
basni
tvojih
krasotic
,
za
ameriškim
duelom
ali
zaradi
prihoda
svoje
žene
Američanke
...
Kaj
pa
ti
praviš
,
Plahtalič
?
—
Plahtalič
se
ponižno
prikloni
in
odgovori
:
—
Vdove
Ljudmile
ne
poznam
osebno
.
O
nje
očetu
sem
čul
,
da
je
bil
sila
bogat
tvorničar
;
opešal
pa
je
baje
tako
,
da
sedaj
dela
za
oskromno
plačilo
v
pisarni
našega
bankirja
Padelesa
.
Gospodičino
,
ki
se
danes
zove
vdova
Darinka
,
poznam
pa
že
nekaj
let
.
Nekoč
je
bila
pri
družbi
jahačev
in
glumačev
.
Vrlo
je
skakala
skozi
obroč
in
plesala
po
vrvi
.
Plesala
in
pela
je
tudi
v
malomestnih
gledališčih
.
V
Monaku
in
v
Nizzi
je
bila
že
dve
leti
zaporedoma
.
Pri
svojih
ljubovnikih
pa
nima
sreče
:
lanski
se
je
ustrelil
,
letošnji
obesil
.
—
—
Takove
osebe
vender
ne
dohajajo
med
tako
odlično
gospodo
,
kakeršna
je
nocoj
tukaj
zbrana
,
pregovarja
Samorad
.
—
Ta
odlična
gospoda
!
zagrohoče
se
Abadon
.
To
so
borzni
igralci
in
njih
varovanci
,
pravše
oslepljenci
:
vsi
zgolj
hodnični
značaji
!
Njih
imetek
je
vedno
na
gibeži
,
in
njih
slava
je
puhla
,
kakor
z
vodikom
ali
z
lahkim
plinom
napihnjen
mehur
,
ki
se
dviga
v
zrak
celo
nad
egiptovske
piramide
!
Bahato
računjajo
s
svojimi
milijoni
,
ki
jih
narejajo
kar
v
poslovnih
knjigah
:
stavljajoč
za
vrednotne
številke
menj
ali
več
ničel
.
O
svojih
podjetjih
govore
kakor
tvoj
selški
prekupovalec
,
ki
tolikanj
blebeta
o
zalogah
in
vagonih
,
kadar
kupuje
suhe
slive
in
koruzo
.
Zanj
ima
železnica
premalo
strojev
in
voz
,
za
te
ustanovitelje
in
podjetnike
pa
zemlja
premalo
prostora
,
da
bi
mogli
na
nji
uresničevati
svoja
snovanja
,
osrečujoča
vse
človeštvo
.
To
so
pijavke
v
veliki
meri
,
katere
izsesavajo
kri
kar
deželoma
in
narodoma
.
Z
lažjo
,
s
prej
naročenimi
slepilnimi
brzojavi
,
zvijačno
pritiskuje
na
poštena
nevšečna
podjetja
,
prekanjeno
dražeč
ceno
živil
,
potrebnih
vsem
ljudem
,
izdajaje
državne
tajnosti
,
tako
ti
naglo
nakopičijo
veliko
dobička
na
jedni
strani
in
podero
velike
imovine
na
drugi
strani
.
To
so
ljudje
,
ki
se
ne
sramujejo
propovedovati
,
da
se
je
treba
cesto
oplaziti
ob
kazenskem
zakoniku
,
premer
se
pridobi
milijon
.
Vender
imajo
veliko
moč
in
veljavo
pri
evropskih
državah
,
katerim
so
v
denarnih
potrebah
drago
in
drago
plačani
pomočniki
.
Ta
njih
moč
in
veljava
je
kakor
mora
,
ki
tlači
pridno
,
delavno
evropsko
prebivalstvo
.
In
bolje
se
vam
bode
godilo
stoprav
tedaj
,
kadar
državniki
,
razbistreni
po
zlih
izkušnjah
,
pozno
nekoč
spoznajo
,
da
še
državi
potrebni
denar
in
uspešno
osrečevanje
vladanih
narodov
lahko
doseže
tudi
brez
teh
novodobnih
rokovnjačev
...
Mislil
si
nemara
,
da
sem
te
uvedel
v
res
odlično
,
duhovito
francosko
družbo
,
kjer
se
shaja
cvet
poštenjakov
in
omikancev
.
Ne
zameri
mi
,
če
ti
povem
,
da
za
take
kroge
nisi
pripravljen
,
nisi
zadostno
omikan
.
Tam
bi
bil
možiček
;
tukaj
si
se
pa
veljavil
,
in
to
jedino
zato
,
ker
si
bil
bogati
baron
Veseljenko
!
Slepili
smo
mi
to
družbo
,
zlasti
Plahtalič
je
bil
velikan
v
tej
umetnosti
,
priljubljeni
takim
možem
,
pa
tudi
oni
so
nas
slepili
brez
kvare
za
nas
...
To
je
nazvi
-
gospoda
laži
-
bogatašev
,
ki
s
svilenimi
klobuki
pokrivajo
podla
čela
in
z
gladkimi
rokavicami
ostre
kremplje
umazanih
rok
!
Omenil
si
,
da
se
ta
družba
ogiblje
ženskih
oseb
sumnjivega
poštenja
.
Ravno
narobe
je
res
.
Bolj
se
ogiblje
pravega
poštenja
nego
navi
deznega
poštenja
,
in
ko
bi
ti
gledal
toliko
bistro
kakor
jaz
,
videl
bi
,
da
se
tukaj
negujejo
in
šopirijo
žive
podobe
vseh
sedmih
naglavnih
grehov
...
In
ta
bankir
Padeles
,
ta
te
izvestno
zanimlje
!
Čudiš
se
udobnosti
in
opravi
krasnih
prostorov
,
katere
nam
je
danes
otvoril
in
razkazal
.
Ta
hiša
in
ta
vrt
nista
še
plačana
.
Ta
zlatnina
,
ta
nakit
,
in
te
dragocene
posode
,
vse
to
ni
pristno
blago
.
Te
nasladne
slike
slovečih
slikarjev
so
slabo
ponarejene
,
in
te
visoke
,
zanje
plačane
cene
so
zlagane
.
Kaj
pa
je
takemu
možu
prava
umetnost
,
ko
gleda
bolj
na
bogato
okrašeni
okvir
negoli
na
sliko
v
njem
?
Opažal
si
,
kako
je
bil
mož
pozoren
in
uljuden
in
kako
je
tebi
,
tujcu
,
zaupno
govoril
o
svojih
velikih
namerah
.
Vse
to
je
dim
in
pena
.
Mož
čuti
,
da
se
mu
majo
tla
pod
nogami
,
in
zato
išče
podpore
pri
svojih
povabljencih
,
zlasti
pri
meni
.
Pomoči
ne
bode
,
odmeknile
se
bodo
dosedanje
opore
,
in
mož
se
poruši
.
Čez
teden
dnij
zagospodujejo
v
tej
hiši
drugi
ljudje
;
gospod
Padeles
bode
v
državnem
zapdru
čakal
obsodbe
zaradi
raznih
prevar
,
in
potlej
ga
vzame
noč
.
Ljubezniva
gospa
Padelesova
pa
bode
zopet
kakor
nekdaj
za
drag
denar
posredovala
med
bogatimi
razuzdanci
svojega
plemena
in
med
krščanskimi
in
nekrščanskimi
nazvi
-
materami
in
vzgojiteljicami
lepih
Evinih
hčera
...
Tako
se
godi
v
Parizu
med
podjetnimi
finančniki
,
in
prav
sedaj
je
blato
panamskega
prekopa
zaneslo
toliko
smradu
nad
to
mesto
,
nekdaj
sloveče
zaradi
poštenosti
.
Veseli
se
,
da
v
tvoji
domovini
umetnost
,
kako
naj
se
brez
kazni
vara
in
kako
naj
se
človek
bogati
ob
bližnjikovem
imetku
,
ne
uspeva
še
tako
kakor
v
daljnem
zapadu
,
in
deluj
nato
,
da
se
tisti
koristolovci
,
ki
jih
je
Plahtalič
vabil
k
vam
,
ondu
ne
vgnezdijo
tako
skoro
in
tako
lahko
.
—
—
Kako
naj
se
Evropa
otrese
jarma
velikih
denarstvenih
sil
,
ki
tlači
pridelke
zemlje
in
rok
in
nas
ovira
v
družabnem
gibanji
?
—
—
Ne
vem
,
kako
prideš
sedaj
in
tukaj
do
takega
vprašanja
vender
na
jednostavno
vprašanje
podajam
takisti
odgovor
,
s
katerim
ti
pa
ne
bode
ustreženo
.
Reč
bi
bila
prav
lahka
.
Države
naj
imajo
modre
,
pravične
državnike
;
stanovite
,
dobre
ustave
,
po
katerih
se
brez
sile
in
prenaglice
umika
,
kar
je
staro
in
slabo
,
in
takisto
nadomešča
,
kar
je
novo
in
dobro
;
ter
končno
vestne
in
značajne
narodne
zastopnike
.
Posamezniki
naj
se
pa
vedejo
po
starem
reku
»
ora
et
labora
«
,
in
po
znanem
reku
slovečega
Američana
:
»
Kdor
vas
uči
,
da
obogatite
drugače
nego
z
marljivostjo
in
varčnostjo
,
ne
poslušajte
ga
:
slepar
je
in
otrovnik
«
.
To
je
lahko
izreči
,
izvesti
pa
skoraj
nemožno
,
ko
vsi
bolehate
na
posebni
bolezni
svoje
dobe
.
Z
rokami
in
noga
mi
hitite
v
močvirje
.
Ko
ste
toliko
zabredli
,
da
vam
voda
sili
v
grlo
,
pa
stoje
noge
mirno
v
blatu
in
roke
se
drže
križema
.
Tedaj
tožite
in
premodrujete
svoje
nadloge
,
toda
ne
obide
vas
krepostna
misel
,
da
bi
dvignili
roke
in
obrnili
noge
nazaj
k
resnemu
bregu
...
Sicer
pa
menim
,
da
te
ne
peče
toliko
vesoljna
Evropa
,
kolikor
nekaj
malo
oseb
na
tej
marogi
vašega
planeta
.
—
—
Res
je
,
gospod
,
že
prej
sem
vas
hotel
vprašati
po
razmerji
dveh
oseb
,
ki
sta
me
razžalili
.
Neka
gospa
se
je
rogala
Slovencem
in
nekov
gospod
Hrvatom
.
—
—
Bodi
ti
ustreženo
.
Najprej
ti
moram
povedati
,
da
v
tej
družbi
nihče
ne
žali
vedoma
.
Pač
pa
hoče
biti
marsikdo
duhovit
in
dovtipen
;
ker
pa
tega
ne
zna
,
zabrede
preko
meja
,
olikane
dostojnosti
.
Tista
gospa
je
porojena
Ljubljančanka
,
hči
nižjega
uradnika
;
bila
je
nekdaj
lepa
in
je
prišla
po
raznih
potih
in
razpo
tjih
naposled
v
Pariz
,
kjer
sedaj
nosi
dolžnosti
zakonske
družice
brez
pravice
zakonske
žene
.
Nje
nazvi
-
mož
je
prav
tisti
gospod
,
ki
ti
ni
pohvalil
Zagreba
.
Porojen
je
v
hrvaškem
Primorji
,
a
vere
je
pravoslavne
.
Bil
je
marljiv
in
varčen
brivec
,
pribrll
se
je
do
Pariza
in
si
toliko
nabril
,
da
sedaj
zahaja
med
male
kapitaliste
,
kakeršen
je
Padeles
.
Da
gospa
kakor
»
stara
Kranjica
«
po
pristransko-nemčujoči
in
nedostatni
vzgoji
mrzi
Slovence
in
da
gospod
,
kakor
pravoslavnik
,
Madjare
bolj
čisla
nego
rodne
brate
,
to
ti
je
sedaj
umevno
.
Takovi
čudaki
,
katerih
je
več
,
nego
bi
kdo
sodil
,
ti
so
posebnost
narodov
,
ki
se
stoprav
vzbujajo
,
in
so
takim
narodom
toliko
potrebni
kakor
šibe
učencem
,
ki
zaostajajo
v
pridnosti
.
—
—
Izvolite
mi
še
povedati
,
kako
je
prišla
vdova
Ljudmila
v
to
družbo
?
—
—
No
,
vender
si
izustil
vprašanje
,
katero
ti
je
bilo
ves
čas
na
jeziku
!
...
Ta
Ljudmila
je
prava
ubožica
in
to
čuti
že
sama
.
Mož
je
zaigral
poslednje
novce
v
Monaku
v
družbi
tiste
Darinke
,
ki
je
bila
nedavno
tebi
toliko
ljubezniva
.
Vlastelina
v
Karpatih
bode
skoro
prodana
,
in
od
izkupila
ne
ostane
za
Ljudmilo
prav
nič
.
Oče
,
ki
je
bil
bogat
trgovec
in
tvorničar
,
zamotal
se
je
v
mreže
prekanjenih
podjetnikov
.
Denar
so
pobrali
,
moža
so
vrgli
golega
v
reko
nazaj
.
Sedaj
mož
služi
Padelesa
za
majhno
plačo
.
S
tem
živi
sebe
in
razvajeno
ženo
;
sedaj
je
prispela
še
hči
z
majhnim
detetom
,
da
vsi
dele
hudo
siromaštvo
.
Nocoj
so
nastavili
lepo
vdovo
v
bankirjevih
salonih
,
da
bi
se
kdo
ujel
in
to
drago
bitje
s
katerimkoli
poštenim
naslovom
prevzel
v
varstvo
in
preskrbo
.
Nocoj
se
lov
ni
obnesla
in
prihodnjič
ne
bode
srečnejša
.
—
—
Tej
vdovi
,
gospod
,
pomagajte
;
saj
vidite
,
da
je
ob
prepadu
in
da
je
vredna
vsega
usmiljenja
!
—
—
S
čim
hočem
pomagati
?
Kaj
ne
,
z
denarjem
po
homeopatiškem
načinu
,
ko
je
baš
denar
v
nesrečo
pehnil
njo
in
njeno
obitelj
?
Daj
jim
denarja
,
preobrazi
vso
puščavo
saharsko
v
gozd
samih
dateljnovih
palem
in
podari
ga
jim
.
Onda
se
bodo
z
novim
bogastvom
v
njih
vzbudile
stare
strasti
in
razvade
,
nauk
,
pridobljen
v
nesreči
,
bode
naglo
pozabljen
,
kakor
nam
to
kaže
vsakdanja
izkušnja
,
in
beda
se
vrne
v
podvojeni
strahoti
.
Sedaj
imajo
spomin
na
jedno
vrsto
srečnih
dnij
;
potlej
bi
imeli
spomin
na
dvojno
tako
vrsto
in
trpeli
bi
končno
podvojeno
kesanje
.
Kaj
bi
jim
to
koristilo
?
Rekel
sem
ti
že
,
da
se
bode
ta
vdova
pokorila
vse
žive
dni
.
Sreča
zanjo
,
da
teh
dnij
ne
bode
veliko
!
—
—
To
je
žalostno
,
gospod
!
—
Prav
vsakdanja
reč
.
Če
hočeš
,
popišem
ti
nje
življenje
.
To
je
podoba
navadne
vzgoje
bogatih
hčera
,
in
slika
posledic
takšne
vzgoje
,
sploh
človeška
komedija
s
tragiškim
zvršetkom
.
—
—
Prosim
,
gospod
.
—
—
Nje
oče
je
bil
sin
srednjeimovitega
trgovca
.
Ta
sin
se
je
marljivo
učil
in
vežbal
v
trgovini
,
slep
in
gluh
za
vse
druge
vede
.
Lotil
se
je
trgovine
in
skoro
je
znatno
obogatel
po
opreznosti
,
neumorni
delavnosti
in
varčnosti
.
V
dobi
,
za
ženitev
najbolj
pripravni
,
ni
utegnil
misliti
na
ženitev
,
ampak
ženil
se
je
bolj
v
letih
;
ko
si
je
smel
že
nekoliko
odpočiti
,
zakaj
denarja
je
bilo
že
veliko
pridobljenega
.
V
zakon
je
dobil
jedinko
bogatega
tvorničarja
,
in
to
se
je
vse
dogovorilo
po
trgovinskih
pismih
.
Ta
jedinka
je
bila
lepa
ženska
,
toda
zamudila
je
zlati
čas
za
možitev
zaradi
neke
kričeče
malenkosti
,
katera
je
utihnila
stoprav
čez
dve
leti
.
Nekamo
bolj
pozno
in
na
trgovinski
način
v
zakonski
jarem
uprežena
poročenca
sta
bila
jako
srečna
.
Mož
se
ni
mnogo
bavil
z
ženo
,
ker
ga
je
nad
vse
zanimala
nje
dota
:
dobra
velika
tvornica
.
Mlada
žena
pa
tudi
moža
ni
motila
v
trgovini
,
samo
da
je
bilo
dosti
pomočkov
in
prilik
za
razkošno
življenje
in
za
ošabno
razkazovanje
in
trošenje
bogatih
dohodkov
.
Čez
dve
leti
se
je
porodila
Ljudmila
,
njiju
jedino
dete
.
Veselja
ni
bilo
konca
ne
kraja
.
Oče
je
trdil
,
da
je
hčerka
njemu
podobna
,
mati
je
takisto
trdila
o
sebi
,
drugi
pa
so
skrivaj
šepetali
,
da
je
to
dete
podobno
kričeči
malenkosti
iz
polpreteklih
časov
.
Bodisi
tako
ali
inako
;
mož
in
žena
sta
tekmovala
,
kdo
bode
hčerico
bolj
božal
in
mehkužil
,
in
tako
je
bila
končno
prva
ljubljenka
tudi
prva
oblast
v
hiši
.
Zgodaj
je
spoznala
,
da
so
roditelji
zelo
bogati
in
da
sme
zaničevati
vsakogar
,
kdor
ni
toliko
imovit
.
Zdelo
se
ji
je
popolnoma
umevno
,
da
ji
oče
in
mati
ne
odrekata
nobene
želje
,
in
bila
ji
je
posebna
slast
,
trdo
ukazovati
svojim
varuhinjam
;
te
pa
so
morale
molče
trpeti
nje
trmo
in
nagajivo
trpinčenje
.
Prišel
je
čas
šolanja
.
Ljudmila
je
imela
dokaj
učiteljev
in
učiteljic
,
ki
jih
je
mati
menjavala
po
hčerini
volji
.
Učila
se
je
vsega
,
karkoli
je
poželela
,
in
samo
tega
.
Naučila
se
je
vsega
izborno
in
nedosežno
.
Gorje
učitelju
,
ki
bi
bil
Ljudmiiin
napredek
po
resnici
obsodil
!
Tako
je
znala
hčerka
neprekosno
francoski
in
angleški
,
peti
,
igrati
na
klavir
,
risati
in
slikati
.
Plesati
in
jahati
je
pa
znala
res
prav
dobro
.
Da
bi
se
učila
tudi
kaj
potrebnega
za
vsakdanje
življenje
in
za
gospodinjstvo
,
tega
bogata
mati
ni
dopustila
:
»
Tega
naj
se
uče
ubožne
hčere
;
pri
nas
bode
vse
to
nadomestil
denar
.
«
Za
hčerino
izobrazbo
prezgodaj
,
za
materino
ošabnost
prepozno
je
prišla
doba
,
ko
je
Ljudmilina
lepota
vzbujala
pozornost
mladih
gospodov
in
zavist
menj
imovitih
vrstnic
.
Mati
in
hči
sta
pregovorili
tvorničarja
,
da
je
prodal
svojo
trgovino
in
tvornico
za
sveče
in
milo
.
Preselili
so
se
v
veliko
mesto
,
živeli
ondu
prav
bohotno
ob
dohodkih
naloženih
denarjev
,
in
mati
,
ki
je
od
nekdaj
nekamo
medlela
po
plemenitaših
,
bila
je
prav
vesela
obširnega
občevanja
s
plemenito
gospodo
,
seveda
največ
s
tako
,
ki
je
ubožala
in
iskala
posojil
.
Hčerka
je
med
svojimi
častilci
najbolj
čislala
lepega
mladeniča
,
častnika
pri
konjiči
,
potomca
stare
,
toda
ubožane
plemenite
rodbine
.
Trdila
je
,
da
ima
ta
mladi
baron
najlepše
oči
,
najslajšo
govorico
in
najolikanejše
vedenje
;
uniforma
mu
prija
najlepše
,
in
nihče
ne
zna
plesati
,
jahati
in
s
kočijo
dirjati
tako
čudovito
kakor
on
.
Ta
mora
biti
nje
mož
—
ako
ne
,
pojde
v
samostan
.
Oče
je
kanil
pregovarjati
,
da
je
ta
gospodič
zapravljivec
,
lahkoživec
in
igrač
,
da
se
je
pečal
in
razpečal
z
mnogimi
dekleti
in
da
je
sploh
malopridnež
,
kar
ga
je
.
Hčerka
se
raztogoti
:
Najsi
je
malopridnež
,
lep
malopridnež
je
,
in
moj
mora
biti
!
Mati
je
pritegnila
hčeri
:
Slaba
svojstva
gospoda
barona
so
zgolj
obična
razgrajanja
mladine
iz
plemenitih
krogov
.
Mladenič
se
mora
nekoliko
izrojiti
.
Potlej
,
ko
bode
venčan
z
Ljudmilo
,
poleže
se
mu
mladostna
vihravost
,
in
gospod
baron
,
očaran
po
lepoti
in
duševnih
vrlinah
ljube
žene
,
bode
vzor
mirnega
,
ljubeznivega
zakonca
.
Oče
se
je
udal
večini
glasov
,
kupil
je
na
hčerino
željo
in
na
velik
dobiček
prodajnikov
lepo
graščino
v
Karpatih
,
nekdaj
rodno
imovino
baronovih
prednikov
,
in
jo
je
podaril
mladima
zaročencema
.
Zakladal
ju
je
pa
še
dan
na
dan
z
denarjem
,
ker
graščinski
dohodki
niso
zadoščali
potrebam
plemenitega
zeta
,
kamoli
razvajenim
slastem
mlade
baronice
.
Baronova
tašča
je
bila
takisto
od
dne
do
dne
ošabnejša
in
potratnejša
.
Sedaj
je
moral
oče
,
oziroma
tast
,
gledati
na
to
,
da
svojim
kapitalom
poviša
obrestno
stopinjo
,
sicer
bi
ne
mogel
zdelovati
z
povekšanimi
razhodki
...
Tisti
čas
so
nekateri
Američani
premetenih
glav
in
umazanih
rok
preračunjali
,
da
si
utegnejo
pridobiti
nekoliko
milijonov
,
ako
na
mlade
rastoče
američanske
železnice
oprezno
navedejo
in
potlej
od
njih
takisto
oprezno
odvedejo
varno
naložene
evropske
kapitale
.
Naš
trgovec
,
baronov
tast
,
prišel
je
vabnikom
teh
Američanov
v
pest
.
Poterjal
je
večino
svojih
posojil
,
prodal
dobre
evropske
popirje
,
veliko
vsoto
vzel
v
zajem
na
graščino
svoje
hčere
in
to
vse
je
vteknil
v
ameriške
železnice
,
trdno
prepričan
in
sosebno
pregovorjen
po
bankirji
Padelesu
,
da
v
dveh
treh
letih
podvoji
svojo
imovino
.
Iz
Amerike
se
niso
vračali
niti
kapitali
,
niti
niso
prihajale
obresti
.
Mož
sam
se
je
napotil
čez
»
veliko
vodo
«
in
tam
je
na
svoje
oči
videl
,
da
je
opeharjen
velikansko
,
prav
amerikansko
.
Tiho
se
je
vrnil
v
Evropo
in
tiho
je
razprodal
,
kar
je
imel
.
Poklical
je
zeta
predse
,
da
mu
razodene
,
kako
se
je
vse
preobrnilo
,
in
mu
je
izročil
precejšnjo
vsoto
,
češ
,
da
je
to
poslednji
denar
,
katerega
more
odriniti
.
Svaril
je
zeta
,
naj
bode
varčen
;
in
če
ostane
in
pametno
gospodari
z
ženo
na
graščini
,
ne
bode
se
jima
godilo
slabo
.
On
pa
pojde
v
Pariz
,
in
če
se
vrne
nekdanja
sreča
,
obogatel
bode
novic
.
Zet
je
napotil
Ljudmilo
na
graščino
,
sam
pa
je
poskusil
še
jedenkrat
slobodno
poživeti
,
predno
se
v
Karpatih
pomedvedi
.
Denarje
,
katere
mu
je
bil
tast
odštel
s
solzami
v
očeh
,
nesel
je
na
veter
in
doigral
je
,
kakor
si
videl
,
v
Monaku
.
Ljudmila
ni
mogla
ostati
na
graščini
.
Gospodariti
in
gospodinjiti
ni
znala
;
vedela
je
samo
,
kako
se
denar
izdaja
,
ne
pa
,
kako
se
pridobiva
.
Pobegnili
so
služabniki
,
kateri
že
prej
niso
spoštovali
trde
,
ošabne
gospč
,
drug
za
drugim
,
in
pritisnil
je
upnik
za
upnikom
.
Prišla
je
v
Pariz
,
iz
dežja
pod
kap
.
Oče
služi
prav
malo
,
ker
so
mu
po
tolikih
prevarah
in
prevratih
opešale
duševne
in
telesne
moči
.
Vender
mora
sam
rediti
vse
.
Mati
in
hči
še
toliko
ne
znata
gospodinjiti
,
da
bi
detetu
mleko
stopili
ali
zašili
kakovo
cunjico
.
V
toliki
bedi
žive
,
da
bi
použili
celo
papigo
,
katero
je
Ljudmila
s
seboj
prinesla
,
toda
mati
in
hči
ne
vesta
,
kako
se
pišče
oskube
in
speče
.
Stari
gospod
je
ves
zmeden
in
obupan
.
Pred
nekaj
dnevi
mi
je
potožil
svojo
bedo
,
in
posodil
sem
mu
desettisoč
frankov
.
Od
teh
je
dal
ženi
za
nujne
potrebe
petsto
frankov
;
vse
drugo
je
nesel
na
borzo
,
da
kaj
priigra
.
Kar
je
imel
,
izgubil
je
še
tisti
dan
.
Ženski
sta
pa
skoraj
ves
denar
obrnili
na
lišp
,
da
sta
mogli
danes
dostojno
stopiti
v
to
družbo
ali
na
lovišče
.
Sedaj
sodi
sam
,
kakova
bodočnost
se
odkriva
mladi
neizkušeni
vdovi
!
...
Sicer
pa
sedaj
odidem
počivat
.
Te
štiri
ure
pazi
,
da
se
ne
izgubiš
v
Parizu
,
in
drži
se
Plahtaliča
.
—
Samorad
je
ostal
sam
.
Z
vdovo
Ljudmilo
ni
mogel
več
govoriti
,
kakor
bi
bil
rad
,
ker
je
že
odšla
.
Plahtaliča
ni
hotel
motiti
pri
igri
,
v
kateri
je
očito
dobival
.
Torej
se
jame
pogovarjati
z
gospodom
srednjih
let
in
prav
sočutnega
obličja
.
Ta
gospod
je
govoril
nemški
z
laškim
naglasom
in
se
je
že
delj
časa
izkušal
seznaniti
s
Samoradom
.
Prav
prijazno
je
novincu
v
Parizu
povedal
marsikaj
koristnega
in
mu
svetoval
,
kako
naj
se
vede
,
da
ne
pride
v
zadrege
.
Nasproti
je
pa
Samorad
,
ravno
te
dobre
nauke
pozabivši
,
bil
odkritosrčnejši
,
nego
bi
se
mogel
opravičiti
pri
Abadonu
,
ki
ga
je
na
večer
svaril
odkritosrčnosti
.
Pridruži
se
Plahtalič
,
povabi
Samorada
na
drugo
stran
ter
pove
,
da
je
oni
prijazni
gospod
član
skrivne
policije
in
da
pazi
sosebno
na
tujce
.
Samorad
izpove
,
kaj
je
vse
govoril
s
tem
prijaznim
gospodom
.
Nato
se
Plahtalič
vznemiri
in
prav
oprezno
uredi
,
da
skoro
izgineta
brez
hrupa
.
Ko
sta
na
cesti
,
razodene
Plahtalič
,
da
policija
zasleduje
Samorada
,
ker
je
v
Monaku
tisto
jutro
,
ko
je
sošolcu
Živku
Tratilku
daroval
denarja
,
v
igriški
banki
izginilo
precej
novcev
in
ker
so
se
potlej
nekateri
pogrešani
bankovci
vrnili
iz
Samoradovih
rok
,
ko
je
ponoči
stavil
v
igrišči
.
Treba
mu
bode
torej
bežati
iz
Pariza
,
kakor
je
takrat
z
Abadonom
bežal
iz
Monaka
.
Celo
v
svoj
hotel
se
ne
sme
vrniti
,
ako
neče
biti
še
nocoj
zasačen
.
Počakati
se
pa
mora
,
da
Abadon
prespi
,
zakaj
brez
njega
ne
moreta
ukreniti
ničesar
.
Samorad
se
odloči
za
pohajkovanje
po
mestu
,
še
dokaj
živahnem
.
Stopita
v
veliko
zabavišče
,
v
visoke
dvorane
in
na
čarobne
vrtove
,
kjer
je
svetlo
kakor
podnevi
.
Polno
ljudstva
je
bilo
tam
vseh
narodov
,
največ
mladine
.
Španci
so
peli
in
pili
čokolato
.
Lahi
so
deklamovali
in
srebali
kavo
.
Angleži
so
imeli
pred
seboj
žgano
vino
in
so
molče
motrili
vso
družbo
.
Nemci
so
se
napajali
iz
velikih
kozarcev
piva
in
so
prezirno
kritikovali
gostoljubno
Francijo
.
Slovani
so
si
natakali
vina
iz
skupne
steklenice
ter
so
se
hkrati
bratili
in
prepirali
...
Vsem
glava
pa
so
bili
Francozje
.
Ti
so
peli
in
pili
in
govorili
;
nikar
da
bi
se
prepirali
,
smijali
so
se
ter
se
živahno
gibali
v
prirodnetn
zadovoljstvu
.
In
te
Francozinje
med
njimi
:
lepi
životi
,
vitke
rasti
,
zanimljivi
obrazi
,
žarne
oči
!
Kako
ljubko
in
lahko
se
vrte
in
plešejo
!
Povsod
kipi
neumorna
veselost
,
šala
,
dovtip
in
nasmeh
—
kakor
bi
več
smrti
ne
bilo
!
Plahtalič
opomni
,
kako
se
ta
francoska
mladina
vede
olikano
in
dostojno
.
Samorad
odgovori
,
da
se
neka
ženska
vender
vrtinci
nekoliko
prerazposajeno
.
Umolkne
pa
,
ko
spozna
strmeč
in
nejevoljen
,
da
je
ta
ženska
vdova
Darinka
,
v
katero
se
je
bil
nocoj
tolikanj
zagledal
.
—
Takoj
se
mu
vsa
družba
priskuti
,
zaprosi
torej
Plahtaliča
,
naj
ga
odvede
drugam
.
Toliko
da
to
izpregovori
,
že
začuje
pri
mizi
tik
sebe
glasen
oduren
smeh
iz
ženskih
ust
.
Ozre
se
na
omizje
in
vidi
vdovo
Ljudmilo
v
živahnem
pogovoru
z
mladim
predrznim
častnikom
,
vso
veselo
in
razvneto
.
Nje
oče
dremlje
ob
mizi
,
mati
pa
se
živo
pogovarja
s
starejšim
častnikom
,
ki
se
tudi
vede
prav
smelo
.
Samorad
se
prikloni
,
toda
mati
in
hči
se
delata
,
kakor
da
ga
nista
opazili
.
Samorad
naglo
odide
in
reče
sam
sebi
:
—
Abadon
vender
prav
sodi
in
pozna
svoje
ljudi
!
—
Krenila
sta
potlej
iz
ulic
v
ulice
in
prišla
v
kraje
,
kjer
je
bilo
menj
svetilk
in
že
malo
šetalcev
.
Tam
so
se
stikali
znaki
največje
bede
,
tisti
gladni
ponočnjaki
,
kateri
v
smeteh
in
v
odpadkih
iščejo
kakeršnihkoli
malenkotin
,
ki
se
morebiti
dado
obrniti
v
denar
za
nasičenje
gladnega
želodca
.
Ostrmel
je
Samorad
,
ko
je
videl
v
razkošnem
,
bogatem
Parizu
toliko
bede
.
Zasmilili
so
se
mu
zlasti
bledi
,
medli
dečki
v
raztrganih
cunjah
;
spomnil
se
je
,
da
ima
mnogo
denarja
pri
sebi
,
in
jel
ga
je
deliti
med
te
potrebne
siromake
.
Ali
je
bilo
to
veselja
in
vrišča
!
Čim
dalje
je
stopal
,
tem
več
drobnih
rok
se
je
iztezalo
proti
njemu
,
in
po
malem
je
pritegnilo
tudi
dokaj
odraslih
,
prav
katilinskih
postopačev
.
Prosili
in
rotili
so
ga
ter
bili
gluhi
za
njega
klicanje
,
da
nima
več
drobiža
pri
sebi
in
da
drugoč
zopet
pride
.
Iz
težka
se
izmuzne
iz
velike
gneče
v
gostilno
nevabne
zunajnosti
.
Gostilna
je
bila
prazna
,
in
medla
luč
je
brlela
v
nji
.
Vsa
drhal
tišči
skozi
vrata
.
Samorad
se
utabori
za
veliko
mizo
.
Drhal
sili
vanj
od
leve
in
desne
strani
pod
mizo
in
nad
mizo
.
On
odriva
,
suje
,
brca
,
toda
naval
ne
opeša
.
V
svojem
strahu
in
v
istiniti
stiski
pozabi
vse
francoščine
ter
zakriči
v
domačem
jeziku
na
ves
glas
:
—
Pomagajte
,
ljudje
božji
!
—
Zdajci
se
iz
ozadja
dvigne
in
odzove
mož
orjaške
rasti
,
ki
z
grožnjami
in
kletvami
namah
odpravi
vso
drhal
in
prijazno
pozdravi
poznega
gosta
.
Samorada
je
sicer
zaskrbelo
,
da
je
v
tej
zagati
izgubil
tovariša
Plahtaliča
;
vender
se
skoro
umiri
,
ko
mu
gostilničar
pove
,
da
je
Francoz
z
dušo
in
telesom
,
da
pa
vender
ni
pozabil
svoje
domovine
—
isterskega
Primorja
.
Bil
je
mnogo
let
pomorščak
,
v
Toulonu
v
južni
Franciji
se
je
oženil
,
predlanskim
preselil
v
Pariz
in
tukaj
zdeluje
še
dokaj
dobro
.
V
ljubem
domačem
jeziku
prinese
beseda
besedo
,
mlada
krčmarica
pa
steklenico
stare
črnine
iz
domačega
Primorja
.
Rojaka
sta
se
rotila
,
da
francoska
zemlja
ne
rodi
take
kapljice
.
Samorad
se
je
ogrel
,
in
Francoz-Primorec
mu
je
bil
nad
vsem
Parizom
.
To
je
tudi
hotel
dokazati
pri
plačevanji
.
Ko
drugje
ni
imel
več
denarja
,
spomni
se
,
da
ga
je
bil
Plahtalič
naučil
,
kako
se
more
denar
spraviti
prav
varno
.
Samorad
torej
izuje
čevelj
,
potegne
iz
dna
čevljevega
bankovec
za
tisoč
frankov
in
naprosi
rojaka
,
naj
ta
list
vzprejme
v
plačilo
za
vino
in
v
spomin
na
rojaka
od
Save
.
Roka
roko
umije
.
Primorec
torej
opomni
,
da
je
v
tem
predmestji
,
daleč
od
sredine
mesta
,
opasno
hoditi
ponoči
;
da
ima
pa
on
prijetno
sobico
,
kjer
si
Samorad
lahko
brez
skrbi
odpočije
in
prebije
to
noč
.
Samorad
vzprejme
ponudbo
iskreno
vesel
;
rojaka
načneta
drugo
steklenico
in
novic
obsojata
vsa
francoska
vina
.
Ko
se
tako
vtapljata
v
domače
vinstvo
in
v
pogovor
o
domačih
spominih
,
stopijo
v
sobo
in
se
dostojno
javijo
trije
možje
resnih
obrazov
.
Prvi
je
tisti
prijazni
gospod
od
tajne
policije
,
s
katerim
se
je
Samorad
toliko
prezaupno
pogovarjal
v
Padelesovih
dvoranah
,
da
ga
je
moral
Plahtalič
odvesti
iz
družbe
.
Ta
gospod
se
izpriča
kakor
poverjenik
policijskega
oblastva
.
Ona
druga
možaka
sta
policijska
stražnika
,
in
bere
se
jima
na
obrazu
,
da
se
jima
nikdo
ne
sme
postavljati
v
bran
.
Uradnik
prijazno
naprosi
,
naj
baron
Veseljenko
izvoli
sesti
v
voz
,
ki
čaka
pred
durimi
.
Ta
prijazna
prošnja
je
bila
pa
tolikanj
odločna
,
da
je
ni
kazalo
odklanjati
.
Primorec-Francoz
pojasni
to
prošnjo
,
rekoč
:
—
Ne
zamerite
,
rojak
moj
,
da
je
prišlo
do
tega
.
Ker
znam
mnogo
jezikov
,
vzprejet
sem
med
policijske
služabnike
.
Vestno
opravljam
svojo
službo
,
in
sramoto
bi
delal
rojakom
svojim
,
ako
bi
ne
bil
pošten
.
V
Pariz
zahajajo
rovarji
od
vseh
vetrov
in
narodov
,
lopovi
v
platnu
in
v
svili
.
Vi
ste
prišli
v
mojo
gostilno
pozno
ponoči
in
z
drhaljo
sumnjive
vrednosti
,
med
katero
ste
razsipali
denar
...
Za
steklenico
vina
ste
mi
vsilili
noto
za
tisoč
frankov
;
potegnili
ste
jo
iz
čevlja
,
in
ta
nota
—
kakor
blagoizvoli
gospod
komisar
potrditi
—
očito
je
ponarejena
...
Torej
vidite
,
da
sem
moral
ravnati
po
svoji
službeni
dolžnosti
ter
oblastvu
,
ki
čuva
občo
varnost
,
dati
glas
in
znamenje
po
svojem
telegrafu
...
Prav
od
srca
,
kakor
vaš
rojak
,
vam
želim
,
da
se
izmotate
iz
te
zadrge
.
Če
ste
nedolžni
,
onda
se
tudi
bodete
;
zakaj
ves
svet
priznava
,
da
francoska
sodišča
preiskujejo
zločine
strogo
po
postavi
,
takisto
to
,
kar
obtežuje
,
kakor
to
,
kar
olajšuje
,
in
da
sodniki
sodijo
nepristransko
po
pravici
tako
tujca
kakor
domačina
.
—
Ni
minilo
pol
ure
,
in
Samorad
je
sedel
na
klop
samotne
celice
v
policijski
ječi
.
Obstražno
so
se
za
njim
zaklenile
okovane
duri
.
—
Pariz
je
najveselejše
mesto
našega
veka
.
Samorad
bi
bil
,
pritegnil
temu
staremu
reku
,
ko
se
je
z
opravnikom
Plahtaličem
razgledaval
po
najlepših
trgih
in
cestah
,
ko
se
je
potlej
kakor
bogati
baron
Veseljenko
odlikoval
v
dvoranah
gospoda
Padelesa
in
ko
je
naposled
na
javnem
veselišči
motril
radostno
rajanje
in
razgrajanje
francoske
mladine
.
Sedaj
pa
sedi
v
medlo
razsvetljeni
sobici
na
trdi
klopi
za
durimi
,
ki
se
odklepajo
samo
zunaj
,
in
Pariz
mu
je
kraj
najbridkejše
žalosti
.
Siromak
premišlja
,
kako
pomilovanja
vredno
se
je
preobrnila
njega
usoda
.
V
ječo
je
pahnjen
,
ker
je
izdal
ponarejen
bankovec
,
a
sam
ni
vedel
,
da
denarna
listina
ni
pristna
;
išče
ga
sodišče
,
ker
je
bil
v
njega
rokah
ukradeni
denar
,
toda
on
ni
kradel
,
niti
veleval
krasti
;
na
tuji
zemlji
ga
čaka
sodba
po
tujih
postavah
,
nad
sto
mirijametrov
okolo
nima
prijatelja
ali
znanca
!
Kdo
bode
pričal
za
njegovo
nedolžnost
;
kdo
bode
,
njemu
tujcu
,
zagovornik
?
In
če
pove
,
kako
se
je
pogodil
z
Abadonom
—
kdo
dokaže
to
pogodbo
?
In
ali
ni
takšna
pogodba
hudodelstvo
že
sama
na
sebi
?
Milo
se
mu
stoži
po
domovini
;
toda
zdajci
se
šiloma
iznebi
tega
čustva
,
da
ne
bi
služni
duhovi
ustregli
njega
hrepenenju
po
rodnem
domu
in
ga
ne
prenesli
tja
,
kjer
je
zatožen
,
da
se
je
udeležil
pri
za
vratnem
umoru
Petra
Pavliča
.
V
teh
bridkostih
,
ki
so
mu
sklonile
glavo
in
dušo
,
zakliče
pomočnika
Abadona
;
toda
rešnik
se
ne
odzove
.
Brezupen
in
zbegan
se
spomni
čarobnega
obroča
na
vratu
.
Dotakne
se
ga
in
mu
veli
,
naj
izkaže
svojo
moč
in
privabi
služne
duhove
.
Zdajci
je
vse
živo
po
celici
.
Po
tleh
se
plazijo
močeradi
,
krastače
in
modrasi
.
Na
mizici
zraven
klopi
čepč
dihurji
in
črni
mački
,
pripravljeni
na
skok
,
in
okolo
glave
mu
vofotajo
žarnoglede
sove
in
črne
vrane
.
—
Poberite
se
,
grda
golazen
!
zakriči
Samorad
.
Veselih
duhov
si
želim
,
ki
me
razvedre
in
odneso
iz
te
temnice
!
—
Toliko
da
izgovori
,
že
se
preobrazijo
sove
in
vrane
v
krilatce
s
krasnimi
ženskimi
obrazi
.
Črni
mački
so
zamorčki
v
rdečih
haljinah
,
ki
v
srebrnih
posodah
ponujajo
naslade
in
krepčila
.
Dihurji
so
škratje
v
zelenih
suknjicah
,
vsak
ima
kadilnico
v
roki
,
iz
katere
dehti
razkošna
vonjava
.
Močeradi
,
modrasi
in
krastače
se
pa
kakor
spretni
kovači
in
kopači
lotijo
zidu
in
zdajci
izkopljejo
in
izdolbejo
prostoren
predor
.
Klop
,
na
kateri
sedi
Samorad
,
omehča
se
in
razširi
ter
skoro
zdrči
skozi
predor
v
nočno
temino
pod
milo
nebo
.
Krilate
deklice
neso
Samorada
v
mehki
nosilnici
po
zraku
,
ob
nosilnici
plavajo
zamorčki
,
veselo
pojoč
;
kovački
in
kopački
se
love
in
prekopicavajo
ter
piskajo
na
srebrne
piščalke
plese
in
koračnice
;
pred
izprevodom
pa
vihte
škratje
kadilnice
in
sipljejo
svetle
iskre
v
črno
noč
.
Samorad
zadremlje
,
ne
vedoč
,
kdaj
in
kako
.
Bil
je
že
dan
,
ko
se
je
predramil
.
Stal
je
na
razornem
okroglem
griči
,
kjer
je
bilo
vse
polno
ostankov
opeke
in
razrušenega
zidovja
.
Okolo
griča
se
je
prostirala
nepregledna
,
neobrasla
ravan
brez
sledu
človeške
roke
,
in
sredi
ravni
se
je
valila
lena
,
umazana
reka
.
Ko
Samorad
v
skrbeh
motri
žalostno
mrtvo
puščavo
okolo
samotnega
svojega
stališča
,
približa
se
mu
starček
častitega
obličja
.
Na
pisanem
turbanu
ima
dijamant
,
ki
se
leskeče
kakor
solnce
;
odet
je
z
zeleno
svileno
haljino
in
za
rdečim
širokim
pasom
nosi
starinsko
orožje
z
umetno
okovanimi
ročaji
,
ki
so
obsuti
z
biseri
in
dragimi
kameni
.
Starček
se
nemo
prikloni
,
skrižavši
roke
na
prsih
.
—
Kdo
si
častiti
starček
?
vpraša
strmeči
Samorad
.
—
Ne
budi
mi
tožnih
spominov
,
odgovori
starček
resno
in
prijazno
,
in
oprosti
mi
odgovor
,
kdo
sem
in
odkod
prihajam
.
Denašnji
dan
mi
je
dana
prostost
,
da
posetim
te
mile
kraje
.
Ti
,
neznani
tujec
iz
daljnega
zapada
,
pa
dovoli
,
da
te
vzprejmem
po
svoji
šegi
kakor
gosta
in
domačina
.
—
—
Iz
vsega
srca
sem
vesel
blagodušne
vaše
ponudbe
,
tembolj
ker
sem
tako
sam
in
ne
vem
,
kako
sem
dospel
v
to
neznano
deželo
.
—
—
Umiri
se
,
blagi
mladenič
!
Kako
si
dospel
semkaj
,
tudi
meni
ni
znano
.
Poznam
pa
to
deželo
,
slavno
domovino
svojo
.
Sedaj
bivaš
v
Aziji
,
v
deželi
čudes
in
bajk
,
v
domovini
neizčrpne
modrosti
.
Mužnata
,
peščena
in
žalostno-gola
ravan
,
ki
se
razprostira
nepregledno
okolo
tebe
,
to
je
nekdanja
Mezopotamija
.
Če
poznaš
na
zapadu
Francijo
ali
Belgijo
,
če
si
opazoval
,
kako
je
rodovita
,
kako
skrbno
in
umno
obdelana
,
vedi
,
da
je
nekdanja
Mezopotamija
visoko
presezala
sedanje
francoske
in
belgiške
poljane
!
Ta
moja
domovina
je
bila
zemeljski
raj
,
bila
je
potlej
opustošena
,
bila
pozneje
zopet
zemeljski
raj
in
sedaj
je
drugič
puščava
.
Toda
pride
še
čas
,
ko
se
Vztok
predrami
iz
tisočletnega
spanja
v
staro
moč
in
slavo
.
Takrat
se
tresi
Zapad
!
Ta
razdrapana
gorica
opeke
,
sipe
in
zemeljske
smole
,
na
kateri
stojiva
sedaj
,
podrtina
je
nekdanjega
nebotičnega
babilonskega
stolpa
.
Te
prostrane
gomile
okolo
naju
,
ta
nakopičena
rovišča
,
ostanki
so
mesta
Babilona
in
neme
priče
o
minljivosti
človeškega
napuha
že
blizu
dvetisoč
let
.
Sedaj
se
tukaj
potikajo
tigri
in
hijene
.
Ako
bi
se
pa
to
okamenelo
mesto
dvignilo
iz
podrtin
v
nekdanji
slavi
in
lepoti
,
ako
bi
se
oživilo
,
kakor
je
bilo
za
carja
Nebukadnecarja
,
onda
bi
ostrmel
,
blagi
mladenič
,
vpričo
tolikih
čudes
in
vpričo
resnice
,
ki
preseza
vse
bajke
iz
tisoč
in
jedne
noči
.
Tedaj
bi
moral
reči
,
da
ni
mesta
v
Zapadu
,
ki
bi
se
merilo
z
nekdanjim
Babilonom
po
lepoti
,
velikosti
in
bogastvu
.
In
glej
,
kakšen
je
sedaj
Babilon
!
Meni
ne
usahnejo
solze
zaradi
usode
rodnega
mesta
!
Ti
prijatelj
iz
Zapada
,
pa
si
zapomni
,
da
je
to
grobišče
bodoča
podoba
vaših
zapadnih
mest
.
Vaš
Rim
,
vaš
Pariz
bode
nekoč
podoben
tem
razvalinam
;
pa
tudi
v
grobelj
veličanstvu
bode
Babilon
presezal
Zapadove
razvaline
...
Ali
oprosti
,
blagi
tujec
,
da
sem
se
toliko
razvnel
za
ljubi
svoj
Vztok
!
—
Starček
migne
Samoradu
,
in
oba
se
napotita
z
griča
k
mlakužnemu
bregu
motnega
Evfrata
,
iz
katerega
puhti
mrzličen
hlap
.
Ob
bregu
stopata
dalje
med
sledovi
mogočnih
zidov
in
prideta
do
razsežne
,
visoke
gomile
.
Podrtine
se
umaknejo
,
in
gladek
rov
se
jima
odpre
pod
zemljo
.
Tako
dospeta
do
visokih
bronastih
vrat
.
Starček
potrka
,
in
razpahnejo
se
na
iztezaj
.
Samorad
stopi
v
dvorano
:
prostrano
,
visoko
,
svetlo
kakor
dan
.
Beli
strop
,
okrašen
z
zlatimi
arabeskami
in
z
živimi
slikami
,
nosijo
vitki
stebri
od
bliščečega
marmorja
,
kamor
sta
vloženi
slonova
kost
in
zlato
.
Stene
krijejo
čudovite
preproge
in
vse
polno
nenavadnega
nakitja
,
slike
,
kipi
,
dragocene
posode
.
Od
stropa
vise
nepreštevne
svetilke
,
obsute
z
dragimi
kameni
,
in
v
svetilkah
gore
mirne
dišeče
luči
raznih
barev
.
Samorad
se
ne
more
nagledati
te
lepote
.
Na
vzvišenem
prostoru
stoji
na
šarenici
od
svile
in
zlatih
nitij
starinski
prestol
od
malahita
,
zlata
in
slonove
kosti
.
Bliska
se
od
dijamantov
,
rubinov
in
smaragdov
.
Starček
odene
Samorada
s
kraljevskim
plaščem
,
poda
mu
zlato
žezlo
v
desnico
in
mu
dene
na
glavo
težko
kraljevsko
krono
;
potem
mu
migne
,
naj
sčde
na
prestol
,
rekoč
:
—
Na
tem
prestolu
so
sedeli
Nebukadnecar
,
babilonski
kralj
,
Cir
Perzijan
in
Aleksander
Veliki
iz
daljnega
Zapada
.
V
tej
dvorani
so
se
jim
klanjali
kakor
bogovom
mnogojezični
narodje
velikega
Vztoka
.
Ali
vse
je
minilo
!
Aleksander
Veliki
je
prav
v
tej
dvorani
umrl
,
ko
je
hotel
biti
bog
.
—
Samorad
sede
na
prestol
,
starček
pa
poleg
njega
na
šarenico
.
Vrata
na
levi
in
desni
strani
se
odpro
.
Približajo
se
beli
in
črni
pritlikavi
sužnji
,
razvrste
se
v
skupine
,
pokleknejo
in
ponujajo
Samoradu
v
dragih
posodah
neznanih
krepčil
in
dragocenih
daril
.
Dvorana
se
razsvetljuje
čimdalje
bolj
,
oživlja
se
in
polni
.
Od
zadi
se
približajo
,
kolo
plešoč
,
bele
in
črne
mladenke
izborne
lepote
.
Vitka
telesa
so
lahno
in
slikovito
odeta
s
pisano
svileno
tančico
,
na
rokah
imajo
zlate
zapestnice
,
okolo
vratu
nanizane
bisere
,
razpletene
lase
pa
jim
dičijo
venci
od
cvetic
in
blestečih
dragih
kamenov
.
Kolo
teh
krasotic
se
bliža
Samoradu
,
pojoč
pesmi
z
neznanimi
,
milimi
napevi
,
igrajoč
čarobne
melodije
na
lire
,
kakeršnih
še
ni
videl
,
sestavljajoč
,
razdružujoč
in
zopet
sklepajoč
dražestne
skupine
in
plešoč
živahno
in
počasno
,
nasladno
in
resno
...
Samorad
zre
ves
omamljen
v
to
razkošno
gibanje
lepote
,
umetnosti
in
bogastva
.
—
Kaj
se
godi
okolo
mene
?
vpraša
starčka
.
Starček
se
vzdrami
kakor
iz
sanje
in
odgovori
:
—
Vrnil
se
je
po
tisočletjih
dan
nekdanjega
sija
in
slavlja
.
Iz
grobov
,
čez
katere
brije
tisoč
in
tisoč
let
trohnoba
in
pozaba
,
vstali
so
nekdanji
dvorjani
te
palače
,
da
si
zopet
obude
spomin
—
oh
,
tožni
spomin
!
—
kako
so
živeli
nekdaj
,
ko
jim
je
sijala
živa
mladost
z
lic
in
vrela
gorka
kri
po
žilah
,
tedaj
ko
je
bilo
to
grobišče
ob
kalnem
Evfratu
sredica
slavnih
,
davno
pozabljenih
narodov
.
Tu
,
sedaj
nad
sto
metrov
pod
razvalinami
,
tu
je
dvorana
nekdanjih
babilonskih
kraljev
.
Ali
ne
vidiš
tam
na
beli
steni
,
kako
se
ostro
odlikuje
izmed
zlatih
arabesk
črna
pisava
krepke
roke
,
danes
takisto
kakor
pred
več
nego
dvetisoč
leti
:
»
Mene
,
mene
,
tekel
,
ufarsin
«
?
To
so
bile
tiste
usodne
besede
,
katere
je
raztolmačil
prerok
iz
naroda
,
ki
je
jedini
ostal
neiz-premenjen
in
neizpreobrnjen
od
onih
davnih
časov
.
—
Starček
je
še
poudarjal
,
kolikokrat
so
se
tiste
pomembne
besede
,
katere
je
raztolmačil
prerok
Danijel
,
uresničile
v
človeški
zgodovini
,
toda
uspeh
tega
poudarjanja
je
bil
pri
Samoradu
sličen
uspehu
onih
besed
pri
kraljih
in
narodih
.
Samorad
ni
poslušal
,
zakaj
zameknil
se
je
hipno
v
nov
prizor
.
Odaliske
se
razstanejo
v
dve
vrsti
,
pokleknejo
in
se
pripognejo
do
tal
.
Sredi
med
vrstama
pa
stopa
velika
žena
v
bagreni
,
z
zlatom
pretkani
halji
;
kraljevski
venec
od
brušenih
dijamantov
,
ki
se
leskečejo
v
vseh
barvah
,
krasi
ji
ponosno
glavo
.
Kolo
najlepših
devic
jo
obkroži
,
zapoje
veličasten
slavospev
,
in
ves
izprevod
se
počasi
in
dostojanstveno
bliža
Samoradovemu
prestolu
.
—
Kdo
je
ta
žena
,
kraljica
po
lepoti
in
veličanstvu
?
vpraša
Samorad
.
Starček
odgovori
:
—
To
je
kraljica
Semiramida
in
tebi
se
bliža
,
da
se
ti
pokloni
kakor
svojemu
kralju
in
gospodarju
.
Toda
svarim
te
,
varuj
se
nje
ljubezni
!
Na
kraljičinih
medenih
ustnicah
je
strup
,
ki
zdajci
umori
človeka
,
ako
jih
poljubi
.
Sojeno
je
tej
slavni
vladarici
milijonov
podložnikov
,
tej
blagi
,
lepi
ženi
,
da
je
vsakdo
smrtno
otrovan
,
kogar
hoče
osrečiti
z
ljubeznijo
.
—
Zroč
to
krasno
,
nesrečno
kraljico
,
strmi
Samorad
čimdalje
bolj
.
Naposled
mu
v
kopernečih
očeh
ni
dvojbe
,
da
je
kraljica
Semiramida
njegova
živa
Cvetana
.
Razvnet
plane
s
prestola
,
hiti
Cvetani
naproti
in
zakliče
:
—
Hiti
na
srce
moje
,
Cvetana
!
Vsa
žalost
je
pozabljena
,
in
nihče
naju
več
ne
razdruži
!
—
Rekši
objame
nje
život
in
ji
pritisne
goreč
poljub
na
cvetoče
lice
.
Roke
so
objele
koščeno
ogrodje
,
usta
so
poljubila
hladno
mrtvaško
glavo
,
ponosna
kraljica
je
razpala
kakor
prah
in
pepel
.
Pred
očmi
se
Samoradu
v
tem
hipu
zablisne
kakor
strel
iz
velikega
topa
;
otel
strelni
grom
mu
udari
na
ušesa
,
in
Samorad
se
zvrne
na
tla
—
raz
klop
svoje
celice
v
policijski
ječi
v
Parizu
.
—
Od
spanja
še
ves
vrtoglav
,
uzre
skozi
dim
in
prah
v
jutranjem
somraku
,
da
sta
se
v
zidu
napravili
dve
široki
razpoki
.
Zid
med
razpokama
se
prekopicne
,
in
skozi
predor
stopi
Abadon
ter
dvigne
Samorada
,
rekoč
:
—
Oprimi
se
me
,
in
beživa
!
Stropovje
pod
teboj
in
nad
teboj
se
ruši
in
lomi
,
zdajci
se
razvali
vse
!
—
Abadon
odnese
Samorada
skozi
zidno
vdrtino
kvišku
v
zrak
.
Za
njima
se
velik
del
ječe
podere
ter
pokajoč
in
treskajoč
usede
k
tlom
.
Gost
oblak
dima
in
prahu
zagrne
razvalino
.
V
znanem
zrakoplovu
Samorad
zopet
uživa
prosti
vzduh
in
pogled
na
vzhajajoče
solnce
.
Ali
ta
prizor
ga
ne
zanimlje
.
Nekaj
je
zamišljen
v
sanjo
,
iz
katere
se
je
vzdramil
tako
iznenada
,
nekaj
pa
preudarja
,
ali
je
ječa
med
pariškimi
zidovi
opasnejša
nego
ječa
v
zrakoplovu
Abadonovem
.
—
Dolgo
molčita
,
naposled
vpraša
Samorad
:
—
Kako
sem
prišel
,
mogočni
gospod
,
iz
ječe
v
Babilon
in
potlej
toliko
v
ječo
nazaj
,
da
ste
me
še
o
pravem
času
potegnili
iz
podrtin
?
—
—
Navadna
človeška
reč
,
odgovori
Abadon
.
Kako
si
po
svoji
nepopravni
brezznačajnosti
sam
sebe
priredil
za
ječo
,
menda
nisi
pozabil
.
Da
si
potlej
mogel
prespati
svojih
pet
ur
,
prislepili
so
ti
moji
duhovi
čudne
sanje
,
nekaj
prijetne
,
kar
še
pomniš
,
nekaj
poučne
,
kar
se
ni
prijelo
tope
duše
tvoje
.
Te
sanje
si
imel
za
resnico
.
To
je
umevno
,
ker
je
človeško
.
Priljubljena
so
vam
mamila
in
trapila
,
da
lože
trpite
kratko
svoje
življenje
.
V
sedanjem
nervoznem
stoletji
mamite
in
trapite
svoje
živce
neposredno
in
posredno
z
alkoholom
,
spijem
in
z
drugimi
strupi
,
z
razkošjem
in
z
nebrzdano
domišljijo
.
Staro
,
prirojeno
mamilo
pa
so
vam
sanje
.
To
je
najboljše
,
celo
nekaj
koristno
mamilo
,
ker
je
sanja
najpodobnejša
istinitim
pojavom
vašega
življenja
,
v
katerem
tolikrat
nadomešča
videz
resnico
in
je
čestokrat
domneva
boljša
od
istine
.
Za
sanjo
se
tudi
človeška
nrav
ne
maščuje
tako
,
kakor
mučita
stud
in
žal
dušo
in
telo
po
razuzdanem
tvezanji
čutnic
in
mišic
,
kadar
se
prenasičenje
in
gnus
ustavi
daljnemu
delovanju
preobilega
mamila
.
Živo
se
