tomi
je
dal
v
Divači
neki
človek
,
ki
me
je
po
naše
ogovoril
;
dejal
je
,
da
je
zate
,
mojster
Groga
.
“
Isti
hlastno
odpre
pismo
in
je
prečita
.
Vesel
izraz
mu
šine
preko
lica
,
a
takoj
reče
mirno
konjarju
:
„
Dobro
,
to
pismo
je
zame
,
dobro
si
opravil
.
“
Tonček
se
hoče
odpraviti
;
a
Groga
,
ki
se
je
bil
uže
od
njega
v
sobo
nazaj
obrnil
,
ustavi
ga
še
ter
deje
:
„
Nocoj
nikamor
ne
hodi
,
počakaj
tu
,
morda
te
še
kaj
potrebujem
.
“
Pri
teh
besedah
je
zapahnil
zopet
duri
in
Obloški
Tone
vrnil
se
je
k
tovarišem
pri
ognji
.
Tam
so
bili
vtem
bolj
živahni
postali
.
Janjec
je
bil
pečen
,
in
Kozobrin
počel
ga
je
s
svojim
širokim
nožem
razkosavati
.
Vsak
si
je
vzel
velik
kos
,
in
namesto
vilic
in
nožev
služili
so
jim
prsti
in
zobje
.
Stražnikov
tudi
niso
pozabili
,
ter
poslali
jim
njihove
deleže
.
„
Semkaj
sedi
,
Tonček
,
“
klical
je
Peter
Toča
kobilarja
,
ter
odrinil
svoje
dolge
pete
malo
od
ognja
;
„
sem
sedi
k
meni
,
ker
sva
prijatelja
;
ti
hodiš
mnogo
po
svetu
in
si
pri
jedi
vilic
vajen
,
kajne
;
vidiš
,
ko
bi
jih
imel
,
dal
bi
ti
jih
precej
;
tako
bi
te
počastil
kakor
Bevkov
Miha
fajmoštra
,
ko
je
s
svojo
družino
iz
velike
sklede
solato
z
rokami
jedel
in
fajmoštra
povabil
ter
mu
vilice
v
roke
potisnil
.
“
„
Kaj
meniš
,
da
sem
garjav
,
ka-li
?
“
kriči
Tonček
mej
smehom
druzih
,
a
vendar
sede
k
ónemu
ter
pobere
velik
kos
z
umazane
deske
,
na
katerej
je
ležala
pečenka
,
in
ga
jame
hlastno
z
zobmi
puliti
in
trgati
.
„
Ti
,
Peter
,
“
nadaljuje
potem
s
polnimi
usti
,
„
ti
bi
menda
tudi
mej
nami
rad
kazal
,
da
si
se
jedankrat
ob
jari
gospodi
počehal
.
“
„
Ti
se
še
ob
takej
nisi
,
griva
ti
plesnjeva
!
“
zarohni
oni
.
„
Čakaj
,
kmalu
bi
bil
pozabil
!
Denes
popoludne
sem
šel
mimo
Bukovice
in
sem
ugledal
starega
Prigoltnika
na
polji
,
turščico
je
osipal
,
saj
poznaš
še
svojega
starega
,
Peter
?
Ustavil
sem
se
in
dejal
:
‚
Dober
dan
,
oče
,
plevélna
je
,
plevélna
vaša
turščica
!
‘
Stari
je
zagodrnalj
malo
;
e
,
sem
dejal
sam
pri
sebi
:
vprašaj
ga
kaj
druzega
,
da
bo
boljše
volje
,
ter
sem
rekel
na
glas
:
‚
Kje
imate
pa
svojega
gospoda
,
Vašega
Petra
,
ki
za
gospoda
študira
?
‘
Da
bi
ga
bil
ti
videl
,
starega
Prigoltnika
,
kako
je
z
motiko
planil
po
razoru
proti
meni
,
črepinjo
bi
mi
bil
razbil
,
ko
bi
se
mu
ne
bil
umaknil
,
in
vpil
je
,
vpil
,
nebes
mi
ni
privoščil
,
tisto
veš
;
pa
jaz
bi
dejal
,
da
mi
še
hudiča
ni
,
tistega
navadnega
,
ki
je
za
druge
ljudi
,
ampak
jednega
posebnega
,
ki
bi
bil
samo
zame
.
“
„
Jaz
bi
ti
ga
tudi
,
“
kolne
Peter
;
„
pusti
mojega
starega
v
miru
in
mene
tudi
,
smrt
ti
konjska
!
“
Rekši
,
vrže
jezno
oglodano
kost
v
žrjavico
,
stegne
nogi
,
in
se
obrne
na
drugo
stran
.
„
E
,
no
,
ne
jezi
se
,
“
povzame
zopet
Tonček
besedo
,
„
saj
ni
tako
hudo
!
Kaj
morem
jaz
za
to
,
da
nisi
hotel
iti
v
lemenat
?
Koščičarjeva
Mica
iz
Praprotnega
je
jajca
v
Ljubljano
nosila
in
pravila
,
da
lepših
fantov
ni
na
svetu
,
kot
so
lemenatarji
.
Kaj
morem
jaz
za
to
,
da
nisi
hotel
biti
ti
tudi
tako
lep
?
Pa
kaj
,
nobeden
se
ne
more
s
peto
po
nosu
popraskati
.
“
Peter
Toča
je
molčé
vstal
in
odšel
proti
spodnjej
hiši
,
kjer
je
vrata
zaloputnil
za
seboj
.
Ostalej
družbi
zadnji
razgovor
ni
bil
nič
kaj
po
volji
;
molčali
so
vsi
in
,
ko
je
odšel
Peter
,
oglasi
se
Kozobrin
:
„
Miruj
,
Tone
!
Ni
prav
,
da
Točo
dražiš
;
ali
ne
veš
,
koliko
velja
on
pri
Grogi
?
“
„
Velja
ali
ne
velja
!
To
meni
nič
mari
!
Kaj
pa
on
mene
v
jedno
mer
zbada
in
pika
,
kadar
me
vidi
;
nekoliko
sem
mu
vrnil
.
Vi
se
ga
bojite
,
ker
zna
nemški
in
latinski
in
ker
vam
s
tistim
kolomonom
ljudi
slepariti
pomaga
.
Jaz
pri
svojih
kobilah
ne
potrebujem
ni
kolomona
ni
jerebike
ni
šentjanževih
rož
!
“
„
Ne
govori
tako
,
Tonček
,
ali
ne
veš
več
,
kako
je
Peter
oni
dan
točo
naredil
na
Tunjicah
,
ko
ga
je
stara
Peregrinka
od
hiše
podila
?
“
„
Seveda
!
“
obrne
se
mešetar
h
govorniku
,
starikavemu
možu
na
drugej
strani
ognja
,
„
seveda
,
ti
pa
veš
pravo
,
Bacek
!
Peter
je
k
hiši
pribežal
,
ko
je
jela
uže
toča
iti
.
Peregrinka
je
za
pečjo
sedela
in
ni
vedela
,
kaj
se
godi
zunaj
.
Ko
je
Peter
moral
stran
,
jej
je
pa
s
točo
zažugal
,
in
stara
baba
je
res
verjela
,
da
jo
je
on
naredil
!
“
„
Ali
pa
tedaj
,
ko
je
pri
Kobaležu
v
Stranjah
vrgel
grintavčevega
cvetja
pod
mizo
,
pa
so
se
precej
vsi
gostje
skregali
in
sprli
!
“
reče
Bacek
.
„
Zato
,
ker
jih
je
sam
podpihoval
,
da
ste
vi
drugi
mej
prepirom
laže
Kobaleževo
kašto
izpraznili
,
“
smeje
se
Tonček
.
„
Meni
je
dal
glodeževih
koreninic
,
“
—
omenja
mlajša
izmej
ženskih
.
„
In
vender
se
Bobkov
Jurij
ni
hotel
v
tebe
zaljubiti
,
hoho
,
Nona
ti
zaljubljena
!
“
krohota
se
konjar
.
Baba
je
hotela
jezno
zavrniti
ga
,
a
prihod
novih
društvenikov
zmotil
je
živahni
razgovor
.
Bili
so
to
znanci
naši
iz
kolovške
doline
,
in
v
sredi
mej
njimi
oni
tujec
,
ki
je
iz
krčme
na
Rovih
za
Bojcem
tako
potihoma
izginil
.
Rokovnjači
pri
ognji
so
tujca
s
prvega
osupneno
,
potem
pa
radovedno
ogledovali
.
Videlo
se
je
,
da
ga
razen
Bojca
,
ki
je
prišel
z
njim
,
nihče
ne
pozna
.
A
ta
dva
sta
se
takoj
napotila
proti
Grogovej
hišici
,
kjer
je
še
vedno
brlela
luč
,
akoravno
je
bilo
vže
mnogo
črez
polunoči
in
so
jeli
lehki
oblaki
na
vzhodu
polagoma
rudečiti
se
.
„
Počakaj
tu
,
“
reče
pisar
brdski
,
ker
za
tacega
ga
je
bil
izdal
oni
kmet
v
krčmi
Hudmanove
Jere
,
ter
ustavi
pred
seboj
korakajočega
Bojca
;
„
čakaj
,
da
jaz
opravim
svoj
posel
,
potem
pridi
ti
in
poročaj
svoje
.
“
„
Ali
znate
potrkati
na
Grogova
vrata
?
“
vpraša
Bojec
.
„
Če
tudi
ne
!
“
reče
osorno
pisar
ter
koraka
po
stopnicah
.
Groga
je
bil
menda
uže
čul
šum
,
katerega
so
bili
napravili
novi
prišleci
,
ter
je
stopil
iz
hišice
,
ravno
ko
je
prisopihal
pisar
po
stopnicah
gori
.
Spoznal
ga
je
takoj
,
ter
molčé
z
migljajem
povabil
ga
v
sobico
.
Vrata
je
zapahnil
za
seboj
.
„
Trudni
ste
,
sedite
!
“
reče
,
ko
se
obrne
od
vrat
k
pisarju
,
kateri
je
stal
sredi
sobice
,
ter
radovedno
zrl
okolo
.
Groga
je
izpregovoril
te
besede
nekako
zapovedujé
.
Pisar
je
sedel
na
okoren
stol
k
malej
,
surovo
otesanej
mizi
.
Sobica
je
bila
v
istini
neprostorna
.
Pohištvo
se
je
skrčilo
v
mizo
,
pri
katerej
je
zdajci
sedel
pisar
,
dva
stola
,
in
jedno
večjo
omaro
,
katera
je
bila
naslonjena
v
zadnji
kot
;
poleg
nje
je
stala
borna
postelj
;
s
tem
pak
je
bila
izba
do
celega
napolnjena
,
peči
ni
bilo
v
njej
.
Na
mizi
je
ležalo
nekaj
popisanih
lističev
,
in
na
kraju
mize
poleg
leščerbe
,
ki
je
le
slabo
razsvitljevala
sobo
,
dva
samokresa
.
V
kotu
pri
omari
je
slonela
puška
poleg
teške
vojaške
sablje
.
„
Uže
teško
sem
Vas
pričakoval
,
več
dnij
uže
;
a
ker
Vas
ni
bilo
,
poslal
sem
po
Vas
,
“
povzame
Groga
besedo
.
Tudi
to
je
bilo
dovolj
osorno
rečeno
,
a
vendar
ne
tako
,
kakor
je
Groga
govoril
s
svojimi
podložnimi
.
„
I
jaz
sem
bil
uže
na
poti
semkaj
,
ko
me
je
srečal
Vaš
sel
,
“
odgovori
pisar
.
Pri
teh
besedah
stoprav
je
snel
svoj
klobuk
ter
odložil
torbo
.
Bil
je
majhen
mož
,
bledega
,
upadenega
lica
in
redkih
,
uže
sivih
las
.
Leta
prouvzročila
so
menda
tudi
,
kajti
imel
jih
je
očividno
čez
petdeset
,
da
je
hrbet
malo
upognjen
nosil
.
„
Kaj
je
?
“
vpraša
pozorno
Groga
.
„
Zdaj
še
nič
posebnega
!
Samo
toliko
je
gotovo
,
da
Janeza
Raka
,
brdskega
pisarja
,
ni
več
na
svetu
;
nocoj
,
ko
je
stopil
semkaj
v
rokovnjaško
trdnjavo
,
je
izginil
in
pravi
stari
Janez
Rakovec
bo
šel
v
njegovej
koži
iz
tega
brloga
,
“
reče
pisar
.
„
Kaj
se
norčujete
?
Povejte
,
kaj
se
je
zgodilo
,
“
opomina
Groga
.
„
Nekov
Blaž
je
zatožil
Vas
in
mene
pri
kolovškem
oskrbniku
in
ta
pri
mojem
gospodarji
,
pri
brdskem
doktorju
.
Poslušal
sem
pri
vratih
,
in
toliko
,
da
sem
jo
še
o
pravem
času
popihal
,
če
ne
bi
sedel
zdaj
pod
ključem
.
“
„
Prokleti
Mozol
!
“
mrmra
Groga
.
„
Da
da
,
“
nadaljuje
porogljivo
pisar
,
„
to
je
gotovo
,
ker
sedaj
se
uže
kake
tri
ure
v
peklu
mej
hudiči
mota
.
“
„
Kako
to
menite
?
“
reče
pazno
óni
.
„
Vaši
ljudje
so
ga
o
polunoči
ubili
pod
Kolovcem
,
“
odgovori
starec
na
videz
mirno
in
kakor
bi
ga
to
nič
ne
brigalo
;
a
izpod
na
poluzaprtih
trepalnic
opazoval
je
po
lesičje
mojstra
Groga
.
„
Vraga
,
kaj
?
Ubili
?
Kdo
ga
je
?
“
zakriči
isti
.
„
Vaši
ljudje
,
jaz
ne
poznam
nobenega
,
povedali
Vam
bodo
uže
sami
.
Pa
,
kakor
se
mi
dozdeva
,
bilo
Vam
je
mnogo
zanj
!
“
reče
oni
,
a
zadnje
s
porogljivim
naglasom
.
Groga
se
je
bil
uže
umiril
.
Uprl
je
oko
trdo
v
starca
,
da
je
oni
v
stran
pogledal
,
ter
dejal
:
„
Vi
omenjate
in
povprašujete
več
,
nego
se
Vam
pristuje
tukaj
,
gospod
Janez
Rakovec
!
“
Po
kratkem
premolku
,
v
katerem
je
s
tremi
koraki
premeril
izbico
,
nadaljuje
:
„
To
je
neumno
,
da
ne
morete
več
v
službo
na
Brdo
;
pa
priskrbeli
Vam
bodemo
drugo
.
Kaj
pa
je
s
Francozi
?
Kdaj
pridejo
po
Črnem
grabnu
?
“
Pisar
je
bil
mej
Grogovim
govorom
stisnil
ustnice
in
zlobna
poteza
jih
je
preprečila
;
sedaj
odgovori
hladno
:
„
O
tem
sem
hotel
pozneje
govoriti
,
ker
sem
mislil
,
da
bode
usoda
strijca
Blaža
gospoda
Nandeta
bolj
zanimala
,
nego
Francozi
s
svojim
papirnatim
denarjem
,
akoravno
je
mej
temi
Francozi
,
ki
pridejo
sedaj
po
Grabnu
,
tudi
osoba
,
katera
bi
morala
—
seveda
ne
gospodu
Grogi
,
niti
Nandetu
s
Paleževine
—
temuč
gospodu
Ferdinandu
,
nekdaj
plemenitemu
Basaju
,
jako
zanimiva
biti
!
“
Groga
je
strmeč
zrl
v
govorečega
;
pri
zadnjih
besedah
je
prebledel
,
in
težka
sapa
mu
je
dvigala
prsi
.
„
Kdo
bi
bil
to
?
“
zasopiha
strastno
.
„
Denes
je
zadnji
dan
junija
meseca
,
“
nadaljuje
mrzlo
starec
,
„
tretjega
julija
zvečer
pridejo
francoske
ordonance
s
svojim
denarjem
v
Št.
Ožbolt
,
da
tam
prenočé
.
“
„
Vem
,
vem
,
“
sika
Groga
,
„
dobil
sem
nocoj
pismo
iz
Istre
,
da
nosijo
ogromno
svoto
s
seboj
;
a
človek
,
povej
,
kdo
je
oni
,
katerega
si
omenil
prej
!
“
„
Poveljnik
čete
je
kapitan
Boissac
!
“
reče
pisar
.
„
Ne
poznam
ga
!
“
omenja
nejevoljno
Groga
.
„
In
četo
spremlja
gospod
Vernazz
,
tajnik
in
slovenski
tolmač
gospoda
maršala
Marmonta
,
vojvoda
Dubrovniškega
.
“
„
Kdo
je
ta
Vernazz
?
“
reče
pazno
Groga
.
„
Povedal
sem
Vam
,
kdo
je
in
kaj
je
sedaj
;
a
zanimalo
Vas
bo
zvedeti
,
da
ta
gospod
ni
bil
vedno
Vernazz
,
nego
je
bil
enkrat
nadlajtnant
pri
našem
domačem
avstrijskem
polku
Simbschen
in
tedaj
,
ko
še
ni
postal
izdajica
avstrijski
,
tedaj
ni
bil
Vernazz
,
nego
Brnjač
!
“
Sprememba
na
Grogovem
lici
bila
je
grozna
;
obledel
je
kakor
stena
,
oči
so
stopile
izpod
čela
,
in
krčevito
se
je
držal
za
vogel
mize
.
„
Brnjač
!
Lopov
Brnjač
!
“
sikal
je
mej
zobmi
;
potem
pa
je
stopil
pred
pisarja
ter
kričal
vanj
:
„
Človek
,
starec
,
bog
ti
pomagaj
,
če
se
lažeš
!
Za
vrat
bi
te
prijel
in
tiščal
bi
te
do
mrtvega
,
da
mi
te
novice
ne
prekličeš
!
Tretjega
,
praviš
,
zakaj
ne
nocoj
,
zakaj
ne
jutri
!
Kje
je
še
tretji
dan
?
“
„
Mirujte
,
gospod
Ferdinand
!
Vse
pride
ob
svojem
času
.
Mene
le
veseli
,
da
Vas
Paleževina
s
svojo
srečo
ni
toliko
zmotila
,
da
niste
pozabili
onega
imena
!
“
reče
pisar
.
„
To
ime
pozabil
!
“
vsklikne
rokovnjaški
glavar
;
„
kdo
me
je
storil
tega
,
kar
sem
,
nego
oni
lopov
!
In
jaz
bi
pozabil
!
Kadar
ga
plačam
,
tedaj
pozabim
.
In
srečen
?
Kdo
pravi
,
da
ne
morem
biti
srečen
?
Vi
?
Tudi
Vas
bom
plačal
,
Rakovec
,
pa
ne
bojte
se
me
!
Preskrbel
Vam
bodem
kruha
.
In
glejte
,
če
sem
tudi
,
kakor
pravijo
,
roparski
glavar
,
ali
ropam
ubogemu
?
Ali
ne
tepem
in
ne
bijem
onega
,
ki
tepe
in
bije
naš
ubogi
ljud
?
Pa
Vi
ne
umete
tega
?
Pojdite
z
menoj
!
“
Pri
zadnjih
besedah
je
postal
Groga
nekako
mehak
,
a
ohrabril
se
je
.
Šla
sta
s
pisarjem
doli
k
rokovnjačem
.
Mej
,
potom
mu
pove
Bojec
o
Mozolovi
usodi
.
Groga
je
molčé
poslušal
.
Ko
stopi
v
krog
pri
ognju
,
planejo
vsi
kvišku
.
On
se
ozre
okolo
ter
reče
osorno
:
„
Jutri
zvečer
mora
biti
tukaj
trideset
naših
najzvestejših
in
najpogumnejših
mož
!
Velikonja
,
Kozobrin
,
Tonček
,
Biderban
in
ti
,
Kozoglav
,
vi
jih
bodete
poiskali
in
sklicali
.
Jutri
zvečer
,
pravim
.
Pojdite
takoj
!
“
Rekši
,
se
obrne
in
migne
pisarju
s
seboj
.
Rokovnjači
,
katerim
je
bilo
povelje
dano
,
pak
so
se
razšli
.
Od
vzhoda
sem
rudečil
je
prvi
solnčni
žarek
vrhove
košatih
jelk
nad
rokovnjaško
tvrdnjavo
.
Troilus
:
Vse
besede
ste
mi
vzeli
.
Pandarus
:
Z
besedo
se
ne
plača
dolg
.
Shakespeare
Kake
četvrt
ure
hodá
od
denašnje
železniške
postaje
Zagorje
,
uzidane
v
skalnati
breg
deroče
Save
,
leži
v
ozkej
postranskej
dolini
,
raztezajoči
se
proti
severu
,
glažuta
in
rudnik
istega
imena
,
kakor
ga
nosi
postaja
železniška
;
poleg
raznih
rud
kopljejo
tamkaj
tudi
v
obilej
meri
premog
.
V
času
naše
povesti
še
ni
bilo
tukaj
rudnika
.
Nekov
podjeten
tujec
ustanovil
je
bil
sicer
pred
več
leti
glažuto
,
in
je
rabil
pri
svojih
tovarniških
opravilih
uže
premog
,
katerega
je
dobival
brez
velicega
truda
na
nekaterih
mestih
kar
vrhu
zemljé
,
a
pripisovali
so
takrat
še
tej
tvarini
slabo
lastnost
,
da
daje
steklu
oni
zelenkasti
svit
,
kateri
mu
jemlje
velik
del
njegove
vrednosti
in
zato
so
steklarji
rajši
sekali
gabre
in
bukve
po
visokih
,
bližnjih
hribih
za
svojo
tovarniško
uporabo
.
Čeravno
tedaj
v
Zagorskej
dolini
ni
bilo
onega
živahnega
in
nikdar
ne
mirujočega
šuma
in
hrupa
,
kakor
ga
nahajamo
dandanès
tamkaj
in
povsod
,
koder
gospodujejo
stroji
in
samo
stroji
,
vender
v
onem
času
ta
kraj
ni
bil
tako
zapuščen
,
kakor
bi
se
po
njegovem
divjem
,
goratem
lici
lehko
sodilo
.
V
glažuti
uže
imelo
je
dokaj
delavcev
opravila
,
in
tudi
oskrbnikov
in
uradnikov
ni
primanjkovalo
.
Ob
Savi
se
ve
da
železniške
postaje
ni
bilo
,
a
bila
je
tam
postaja
za
ladje
,
katere
so
vozile
silno
veliko
raznega
blaga
od
Ljubljane
doli
v
spodnje
kraje
,
celo
do
Belega
grada
,
in
nazaj
.
Kar
se
je
vozilo
doli
,
teklo
je
z
valovi
vred
navadno
le
mimo
,
a
kar
je
prihajalo
gori
,
ustaviti
se
je
moralo
,
da
so
brodniki
in
vozniki
menjali
ali
vsaj
napojili
svoje
težke
vole
,
kateri
so
vlačili
hodeč
po
obbrežnej
stezi
polne
ladije
po
Savi
navzgor
,
in
katerih
je
bilo
časih
po
štiriindvajset
upreženih
v
jedno
ladijo
.
Blago
,
katero
je
bilo
namenjeno
na
Gorenjsko
,
zlasti
za
Motnik
,
Kamnik
,
Kranj
in
za
više
gori
,
izkrcavali
so
v
Zagorji
;
in
kar
je
prihajalo
iz
imenovanih
krajev
,
nalagali
so
tamkaj
na
velike
ladije
,
da
je
plulo
dalje
proti
jugu
.
Tudi
mnogo
onega
blaga
,
kar
ga
je
moralo
proti
Ljubljani
,
nalagali
so
v
Zagorji
z
ladij
na
vozove
,
kateri
so
vozili
potem
preko
Trojan
po
Črnem
Grabnu
v
Ljubljano
.
Posebno
,
ko
se
je
sklenil
mir
14.
oktobra
1809.
v
Schönbrunnu
,
in
je
Napoleon
ustanovil
„
Ilirske
provincije
,
“
ter
je
vsled
mirovne
pogodbe
uredila
se
meja
proti
Štajerskej
,
katera
je
ostala
avstrijska
,
a
vsa
Kranjska
in
Hrvatska
do
Save
postala
Francoska
provincija
,
bil
je
promet
po
Savi
in
zlasti
preko
Zagorja
na
Trojane
jako
živahen
;
kar
so
južne
dežele
pošiljale
gor
proti
središču
Kranjske
in
Ilirije
,
potovalo
in
vozilo
se
je
todi
skozi
Zagorje
in
Črni
Graben
.
Kaj
čudo
torej
,
da
so
cvele
v
Zagorji
krčme
,
in
da
krčmarji
tamkaj
niso
bili
vsi
kmetski
ljudje
;
ker
ni
samo
kmet
vozil
in
trgoval
tamo
,
nego
marsikateri
gospod
prišel
je
tod
mimo
in
francoski
oficirji
,
ki
so
hodili
proti
Zagrebu
in
nazaj
,
ostajali
so
radi
v
Zagorji
;
bodisi
da
se
okrepčajo
za
utrudljivo
pot
po
hudih
klancih
skozi
Črni
graben
,
bodisi
da
dobé
še
kaj
dobrega
v
želodec
,
predno
sedejo
v
čolne
;
kajti
do
Zagreba
dol
bilo
je
malo
postaj
,
in
njihovi
čolni
imeli
so
navadno
strogo
odmerjeno
in
preračunjeno
pot
.
Jedna
gostilna
na
spodnjem
koncu
Zagorja
bila
pa
je
za
to
osnovana
,
da
je
sprejemala
gosposke
goste
.
Tamkaj
se
je
dan
pozneje
,
kakor
so
se
vršili
oni
dogodki
,
o
katerih
smo
pripovedovali
v
prejšnjih
poglavjih
,
ustavil
okoli
poludne
kmetsk
samcat
voz
,
s
katerega
,
oziroma
s
sedeža
na
njem
iz
slame
improviziranega
,
zlezel
je
mož
,
star
kakih
petintrideset
let
,
v
opravi
francoskih
vojaških
uradnikov
.
Krčmar
je
stopil
sam
pred
hišo
,
in
videč
,
da
ima
pred
seboj
višjega
uradnika
,
prikloni
se
globoko
ter
potem
pobere
potnikovo
torbo
z
voza
,
in
gre
za
njim
v
sobo
.
„
Ali
dobim
tukaj
nocoj
prenočišče
,
ako
treba
?
“
vpraša
tujec
.
Do
zdaj
še
ni
bil
krčmarja
pogledal
;
a
tudi
ta
,
vajen
jedernacih
gostov
,
se
ni
bil
za
njegovo
osobo
več
zmenil
,
nego
je
bilo
uljudnemu
gostilničarju
proti
gostom
treba
.
„
Se
ve
da
!
“
zavrne
ta
francoski
,
kakor
ga
je
bil
oni
ogovoril
;
pa
tujčev
glas
se
mu
je
nekako
znan
zdel
,
in
zato
upre
zdaj
bolj
pazno
svoje
oči
vanj
in
precej
potem
nadaljuje
z
iznenadenim
glasom
slovenski
:
„
A
,
glejte
,
gospod
Brnjač
,
Vi
ste
!
Kdo
bi
bil
mislil
,
da
Vas
tu
vidim
in
v
tej
opravi
?
Čestitam
Vam
,
gospod
,
čestitam
!
“
Rekši
prikloni
se
še
parkrat
in
stopi
znancu
malo
bliže
.
Poznalo
se
mu
je
na
lici
,
da
ga
to
spoznanje
jako
veseli
.
A
obraz
tujčev
ni
kazal
jenacega
veselega
izraza
;
bil
je
sprvega
osupnen
,
pa
ko
se
je
pri
prvih
besedah
krčmarjevih
hitro
proti
njemu
obrnil
,
spoznal
je
očividno
tudi
starega
znanca
,
in
z
nekako
prisiljeno
prijaznim
naglasom
rekel
je
,
in
sicer
tudi
slovenski
:
„
Vraga
!
Tudi
jaz
nisem
vedel
,
da
ste
Vi
zdaj
tukaj
!
No
,
veseli
me
,
gospod
Medved
,
da
se
Vam
dobro
godi
,
kakor
vidim.
“
Rekoč
,
se
ozre
po
ukusno
opravljenej
sobi
,
ter
hladno
pomoli
svojo
roko
krčmarju
.
„
Oh
,
bolje
bi
bilo
lehko
,
bolje
,
“
reče
ta
,
„
stari
ostanki
,
veste
,
ti
me
še
tarejo
!
Ko
bi
teh
ne
bilo
,
gospod
Brnjač
,
ko
bi
le
teh
ne
bilo
!
Pa
Vam
se
mora
dobro
goditi
,
vi
ste
jo
pa
zadeli
,
to
Vam
pravim
!
I
,
kaj
pa
ste
vender
zdaj
?
“
vpraša
radovedno
.
„
Jaz
sem
tajnik
maršala
Marmonta
,
“
odgovori
ta
samosvestno
,
in
se
obrne
proti
oknu
.
Obraz
krčmarjev
razklenil
se
je
silo
na
dolgo
;
a
pri
vsem
osupnjenji
zaigrala
mu
je
neka
lisičja
poteza
na
ustnih
.
„
Ah
,
tajnik
pri
njegovej
ekscelenci
,
“
vzklikne
hitro
in
se
še
jednkrat
prikloni
,
„
dovolite
ukazati
,
da
Vam
postrežem
;
trudni
ste
gotovo
;
in
prosim
,
sedite
tu
sem
v
zadnjo
sobo
;
hladna
je
,
in
nikdo
Vas
ne
bo
motil
!
“
Rekši
,
odpre
vrata
na
drugem
konci
sobe
.
„
Napravite
mi
,
kar
hočete
,
gospod
Medved
;
vem
,
da
imate
dobro
kuhinjo
in
dobro
klet
;
pa
čakajte
malo
:
vedite
,
jaz
nisem
Brnjač
,
jaz
sem
Vêrnazz
,
vedite
,
Vêrnazz
!
“
„
Kakor
ukazujete
,
gospod
tajnik
!
“
pritrdi
krčmar
in
odide
iz
sobe
.
Zunaj
pred
vrati
pa
malo
postane
,
in
ista
lisičja
poteza
,
katera
je
bila
prej
mu
zaigrala
samo
malo
na
ustnih
,
prevlekla
mu
je
za
trenutek
ves
obraz
;
roko
stisne
v
pest
in
zamrmra
mej
zobmi
:
„
Bodi
Brnjač
ali
Vêrnazz
!
To
vem
,
da
si
meni
pet
sto
srebrnih
kron
dolžan
;
in
da
mi
jih
boš
zdaj
plačal
,
če
tudi
v
francoskih
frankih
,
zdaj
,
ko
vem
,
kje
te
imam
iskati
;
le
čakaj
!
“
Tako
godrnjaje
ide
v
kuhinjo
.
Gost
v
sobi
pa
je
tudi
tako
za
krčmarjem
vzdignil
pest
,
ko
je
ta
duri
zaprl
za
seboj
,
ter
jezno
siknil
med
zobmi
:
„
Da
bi
te
zlodej
!
Oderuh
ti
stari
!
Kaj
te
moram
srečati
ravno
tedaj
,
ko
bi
se
prej
smrti
domislil
ko
tebe
?
No
,
le
čakaj
,
ti
me
ne
boš
odrl
ne
.
Dal
ti
bom
dobro
besedo
,
pa
bo
!
Kaj
sem
zastonj
tajnik
maršalov
?
In
glej
ga
,
oderuha
,
prva
njegova
beseda
je
bila
:
‚
stari
ostanki
‘
!
Nesramno
terjanje
!
“
Tako
govoreč
izvlekel
je
iz
žepa
kratko
pipico
,
iz
morske
pene
izdelano
,
kakor
so
bile
takrat
v
navadi
,
in
si
jo
je
nabasal
.
Bil
je
visoko
rasten
mož
,
slok
in
bolj
slaboten
;
obraz
je
bil
malo
pegast
,
lasje
uže
redki
;
črne
brke
zakrivale
so
mu
zgornji
ustni
.
Star
je
bil
morda
v
istini
kakih
petintrideset
let
,
a
na
prvi
pogled
videti
je
bil
starejši
.
Vtis
,
katerega
je
prouzrokovala
njegova
oseba
,
ni
bil
prijeten
;
nemirne
njegove
oči
,
in
tesno
sklenjeni
ustni
ga
nista
storili
tacega
,
da
bi
mu
človek
naglo
zaupal
;
rumenkasta
barva
licem
ter
globoke
poteze
po
njih
pa
so
kazale
,
da
ima
mož
že
obširen
kos
od
strasti
razburjenega
življenja
za
seboj
.
Ko
se
krčmar
vrne
s
buteljo
vina
,
gledata
se
znanca
zopet
,
kakor
prej
,
prijazno
;
govorila
sta
o
vremenu
,
kajti
dekla
,
katera
je
pogrinjala
mizo
,
hodila
je
vedno
sem
ter
tja
.
Po
obedu
si
je
Vêrnazz
zopet
zapalil
pipo
,
in
ker
v
to
stransko
sobo
druzega
gosta
ni
bilo
,
prisedel
je
krčmar
k
njemu
.
„
Dovolite
,
gospod
tajnik
,
“
reče
mu
,
„
da
ostanem
malo
pri
Vas
!
Dolgo
se
uže
nisva
videla
in
jako
vesel
sem
,
da
ste
me
počastili
tako
nenadoma
!
“
„
Da
,
da
,
tudi
jaz
sem
bil
iznenaden
;
a
v
poslovih
sem
tukaj
;
pričakoval
bom
naših
ordonanc
,
ki
pridejo
po
Savi
gori
,
da
jih
spremim
po
Črnem
grabnu
do
Ljubljane
.
Nocoj
ali
jutri
pridejo
in
jaz
sem
pooblaščen
od
njegove
ekscelence
,
našega
vojvode
samega
.
“
Pri
teh
besedah
se
je
Vêrnazz
sklonil
mogočno
nazaj
,
ter
nekako
od
zgoraj
dol
pogledal
krčmarja
Medveda
,
češ
,
da
boš
vedel
,
kaj
in
koliko
jaz
premorem
pri
vladi
.
„
A
,
čestitam
Vam
,
čestitam
,
“
ponavlja
zopet
oni
,
„
imenitna
služba
je
to
;
boljša
je
nego
avstrijskega
generala
,
in
tam
bi
Vi
še
ne
mogli
biti
general
!
“
„
Molčite
mi
o
avstrijskej
službi
,
“
zavrne
ga
oholo
Vernazz
,
„
mnogo
dela
,
pa
malo
jela
!
A
propos
,
gospod
Medved
,
povpraševal
sem
uže
večkrat
po
Vašej
adresi
,
a
nisem
mogel
zvedeti
,
kje
bivate
.
Ljubo
mi
je
,
da
sem
Vas
tako
po
naključju
našel
,
da
Vam
pošljem
tistih
par
frankov
;
veste
—
li
?
“
„
Oh
,
gospod
tajnik
,
ta
malenkost
,
“
reče
naglo
krčmar
;
a
takoj
se
domisli
,
da
je
morda
vender
le
preveč
rekel
,
zato
pravi
precej
:
„
Se
ve
da
,
prav
bi
mi
prišli
,
tisti
franki
;
posebno
zdaj
,
ko
je
taka
težava
z
denarjem
.
Vam
bode
gotovo
mogoče
takoj
...
“
„
Denes
ne
,
ljubi
gospod
Medved
,
denes
nikakor
ne
,
“
prestriže
mu
tajnik
besedo
;
„
Vi
sami
veste
,
da
ni
varno
potovati
dandanes
in
zato
človek
ne
jemlje
mnogo
s
seboj
;
a
pošljem
Vam
v
kratkem
ono
vsoto
;
vrag
,
to
malenkost
!
“
Pa
krčmar
se
ni
dal
tako
hitro
odbiti
.
Ozrl
se
je
nazaj
čez
vrata
v
prvo
sobo
,
in
ko
je
videl
,
da
je
prazna
,
rekel
je
bolj
potihoma
:
„
Jaz
bi
pa
vendar
le
rad
,
da
mi
danes
vrnete
tisti
dolg
;
zdaj
ga
lehko
;
pa
v
kratkem
,
kdo
vé
,
kaj
bo
z
Vami
,
gospod
Vernazz
?
Kdo
vé
,
koliko
časa
boste
gospodovali
?
“
„
Kako
mislite
to
?
“
reče
oni
osorno
.
„
Zdaj
lehko
govorim
,
“
pravi
Medved
,
„
ko
sva
sama
.
Človek
ne
vé
,
kako
dolgo
bomo
Francozu
pokorni
.
“
—
„
Kaj
?
“
zavpije
Vernazz
,
„
ali
vesté
,
da
zapadete
vojnemu
sodišču
,
ako
Vas
ovadim
,
da
tako
govorite
?
“
V
njegovih
sivih
očeh
zalesketal
je
nekakov
zloben
svit
.
„
Tega
ne
boste
storili
,
“
nadaljuje
mirno
krčmar
,
„
ker
bi
vojno
sodišče
tudi
o
gospodu
Vernazzu
zvedelo
,
kako
je
takrat
,
ko
je
bil
še
Brnjač
,
svojega
prijatelja
,
plemenitega
Basaja
izdajalsko
spravil
pod
ključ
in
potem
v
vojake
,
zato
da
mu
je
lehko
in
brez
ovir
zapeljal
lepo
ljubico
!
Toliko
dokazov
za
to
pač
donesem
,
da
bo
konec
Vašega
tajništva
.
Francozi
v
tacih
rečeh
tudi
ne
umejo
norcev
,
in
maršal
bajè
celó
ne
!
“
Oni
skoči
kakor
besen
kvišku
.
„
Človek
,
kaj
noriš
?
Kdo
ti
je
to
povedal
?
“
kriči
divje
.
„
Tiho
,
tiho
,
gospod
tajnik
,
utegnil
bi
Vas
kdo
poslušati
!
“
reče
krčmar
mirno
;
„
in
meni
bi
bilo
žal
za
Vas
in
za
mojih
petsto
kron
.
Ako
Vas
pa
zanimlje
zvedeti
,
od
kod
imam
te
novosti
,
povem
Vam
lahko
:
Basaj
sam
mi
je
pravil
!
“
Tajnik
je
prebledel
.
„
Kaj
,
Basaj
!
Ali
je
tukaj
?
“
dejal
je
jecáje
.
„
Zdaj
ga
ni
;
a
časih
pride
;
postal
je
trgovec
,
ka-li
!
“
„
In
Vi
ga
ne
primete
,
dezerterja
,
ter
ga
ne
izročite
straži
?
“
kriči
izpozabivši
se
Vernazz
.
Medved
se
zlobno
nasmeje
.
„
Vi
se
ne
domišljate
,
da
je
on
avstrijski
ubežnik
,
in
kakor
tudi
Vi
veste
,
brigajo
se
Francozi
slabo
za
take
ljudi
,
če
ne
bi
nekdanjemu
nadlajtnantu
avstrijskemu
tudi
ne
podelili
tajniške
službe
pri
guvernerju
.
“
Vernazz
se
je
ugriznil
v
ustni
in
siknil
s
kletvijo
mej
zobmi
.
Krčmarja
se
je
bilo
polastilo
neko
demonično
veselje
;
vedel
je
,
da
mu
ta
dolžnik
denes
ne
more
uiti
,
in
zato
ga
je
hotel
izsesati
do
celega
.
„
Da
ne
pozabiva
prejšnjega
pogovora
,
“
reče
zopet
,
—
„
gotovo
Vam
ne
bo
težko
plačati
mi
danes
tistih
pet
sto
kron
;
pomislite
,
ubog
krčmar
v
Celji
sem
Vam
jih
pred
desetimi
leti
posodil
,
da
ste
obdarovali
Basajevo
ljubico
in
njenega
lumparskega
očeta
,
starega
Rakovca
!
“
Tajnik
je
bil
bled
od
jeze
in
strahu
.
Ta
vražji
krčmar
je
morda
mnogo
,
mnogo
vedel
in
možno
je
bilo
,
da
to
na
pravem
mestu
porabi
.
Ubraniti
se
ga
ni
bilo
moči
,
kajti
ako
bi
ga
hotel
na
kakšen
način
ugonobiti
,
ugonobil
ga
bode
tudi
on
.
In
denar
!
Imel
ga
je
toliko
prihranjenega
,
da
bi
lehko
plačal
starega
upnika
,
pa
kako
težko
se
plača
tak
dolg
,
katerega
je
bil
človek
uže
skoro
pozabil
;
in
kdaj
si
bode
mogel
zopet
toliko
prihraniti
!
Vernazz
je
bil
,
odkar
je
začel
denar
shranjevati
,
silo
skop
in
lakomen
postal
.
Sklenil
je
po
kratkem
premisleku
rešiti
,
kolikor
mogoče
.
„
Vsega
ne
morem
dati
,
gospod
Medved
;
petsto
frankov
imam
,
te
Vam
vrnem
,
ostalo
pa
drugi
pot
,
“
reče
ter
seže
v
žep
.
„
Ne
,
ne
;
vse
ali
pa
nič
,
“
odgovori
trdo
oni
;
„
pomislite
,
francoski
oficirji
,
katere
pričakujete
,
utegnejo
kmalu
tu
biti
in
potem
ne
čakam
trenutka
več
in
povem
svoje
;
francoski
oficirji
tudi
ne
ljubijo
posebno
mej
seboj
tujcev
,
kakršen
ste
jim
Vi.
“
„
Sacrebleu
—
“
kolne
Vernazz
,
„
zlodej
Vas
vzemi
,
tu
imate
,
kar
imam
,
tisoč
frankov
je
,
za
drugo
bote
vender
počakali
.
“
Rekoč
mu
vrže
listnico
na
mizo
.
Krčmar
malo
pomisli
,
a
potem
prešteje
denar
ter
reče
:
„
Naj
bo
,
nekaj
je
;
a
za
drugo
bom
kmalu
prosil
;
saj
veste
zdaj
,
kje
sem
;
ne
bo
Vam
treba
povpraševati
!
“
„
Da
bi
za
vrat
ali
za
pete
viseli
,
kjer
si
bodi
,
bilo
bi
mi
ljubše
!
“
godrnja
oni
.
Takoj
po
tem
prijateljskem
razgovoru
prišlo
je
nekaj
gostov
v
prvo
sobo
,
trgovcev
,
kakor
je
bilo
videti
,
in
Medved
jim
je
odšel
streč
.
Tajnik
je
z
zelenkastim
obrazom
obsedel
pri
mizi
;
še
pušiti
se
mu
ni
ljubilo
.
S
stisnjenimi
ustnami
je
sedel
tu
,
ter
srpo
zrl
predse
.
Zdramil
ga
je
vojak
,
kateremu
je
bil
prej
,
ko
je
dospel
v
Zagorje
,
naročil
pri
straži
,
da
mu
naznani
prihod
vojaških
čolnov
po
Savi
.
In
ta
mu
je
zdaj
to
poročil
.
Kakega
pol
streljaja
od
Medvedove
krčme
srečal
je
tajnik
tudi
uže
dva
francoska
oficirja
in
nekoliko
vojaških
spremljevalcev
.
Predstavljanje
bilo
je
kratko
,
kakor
navadno
pri
vojacih
.
Ko
je
prvi
došlih
častnikov
,
kateri
je
bil
sebe
pri
predstavljanji
imenoval
Boissac
,
generalni
adjutant
,
čul
ime
Vêrnazz
,
zategnil
je
ustni
malo
,
skoro
nevidno
kakor
v
zaničljiv
posmeh
;
a
navzlic
temu
odzdravil
je
uljudno
.
Šli
so
potem
v
krčmo
k
Medvedu
.
Tukaj
stoprav
,
ko
so
bili
častniki
sami
,
naznani
Vernazz
namen
svoje
navzočnosti
.
„
Ha
,
ha
,
“
smeje
se
Boissac
,
„
torej
za
stražo
so
Vas
nastavili
,
gospod
tajnik
!
Naj
bi
nam
bili
vendar
nekoliko
vojakov
poslali
,
če
je
tako
nevarno
!
“
„
Jaz
sem
dobil
le
povelje
,
preiskati
po
Črnem
Grabnu
,
in
zlasti
pri
poštarju
v
št.
Ožboltu
,
če
ni
nič
sumnjivega
;
in
ako
ne
najdem
nič
,
potem
se
Vam
moram
pridružiti
!
“
odgovori
Vernazz
malo
srdito
zaradi
smeha
kapitanovega
.
„
In
ker
niste
ničesar
našli
,
ste
pa
prišli
po
nas
!
No
,
to
je
prav
,
“
meni
Boissac
;
„
pa
povedite
;
kdo
se
je
pa
domislil
te
pravljice
,
da
nas
roparji
čakajo
tam
gori
?
“
„
Predvčerajšnjim
je
pri
našej
vladi
naznanil
to
vest
nekov
oskrbnik
z
Gorenjskega
.
Se
ve
,
da
je
rekel
,
da
je
to
le
kombinacija
,
a
dendenes
moramo
previdni
biti
.
Kdaj
mislite
odriniti
,
gospod
kapitan
?
“
„
Jutri
opoludne
;
kajti
čakati
moramo
še
jednega
čolna
.
“
„
Torej
prenočimo
nocoj
tukaj
in
jutri
na
Trojanah
ali
v
št.
Ožboltu
;
ponoči
vendar
ne
smemo
dalje
po
Grabnu
!
“
reče
tajnik
.
„
Ali
se
bojite
?
“
nasmehne
se
kapitan
;
„
pa
storiti
moramo
,
kakor
nam
kaže
povelje
!
“
Vêrnazz
onih
opazk
,
katere
so
merile
nanj
,
ni
hotel
slišati
.
Ko
so
se
bili
došleci
okrepčali
,
pričeli
so
,
kajti
zmračilo
se
je
uže
,
mej
seboj
igrati
za
denar
,
in
pozno
v
noč
gorela
je
še
luč
v
Medvedovej
krčmi
.
Pismo
mi
v
rokah
drži
,
tako
pravi
,
govori
:
„
Kdo
te
pošlje
,
pismo
ti
?
“
Narodna
Oskrbnik
Poljak
se
je
jako
nezadovoljen
vrnil
iz
Ljubljane
.
Sprejeli
so
ga
francoski
gospodje
sicer
uljudno
in
celo
prijazno
,
a
dosegel
je
toliko
,
—
kakor
se
je
sam
izrazil
,
—
kakor
nič
.
Prišedši
k
M.
Parisu
,
generalnemu
tajniku
intendanta
M.
Basellija
,
kateri
je
bil
že
prej
„
conseiller
de
la
Régence
,
“
povedal
je
vse
,
kar
sta
bila
z
dr.
Burgerjem
ugenila
in
sklenila
,
a
lahkoživni
Francoz
se
je
sprvega
smijal
vsem
tem
resnim
in
tehtnim
premislekom
.
Vedel
je
sicer
uže
nekoliko
o
rokovnjaškej
zadrugi
,
kajti
kamniški
mestni
urad
je
bil
o
njih
poročal
,
a
ker
posebnih
dogodkov
še
ni
bilo
,
kateri
bi
se
smeli
pripisovati
tem
„
malenkostnim
tatovom
“
,
kakor
je
rekel
,
zato
tudi
ni
treba
,
da
se
vlada
sama
tako
hitro
vtika
v
to
stvar
.
Nalog
posameznih
sodcev
in
mairov
je
,
iztrebiti
v
svojih
okrajih
tako
malo
tatinsko
golazen
.
Drugod
,
kakor
v
Istri
in
Dalmaciji
,
je
vlada
uže
storila
kolikor
moči
;
a
tam
je
zdaj
mir
;
vsaj
čutiti
ni
več
tacih
roparskih
hudodelstev
,
kakor
prej
.
A
tu
na
Gorenjskem
,
in
posebno
v
Kamniškem
in
Brdskem
okraji
,
zadostujejo
pač
mairi
in
njim
na
razpolaganje
dani
huissierji
,
da
polové
te
male
tatove
.
Poljak
se
je
trudil
,
tajnika
prepričati
o
nevarnosti
rokovnjaške
družbe
,
a
zastonj
.
Naposled
se
je
namenil
,
ko
je
zvedel
,
da
je
intendant
Baselli
navzočen
v
Ljubljani
,
iti
še
k
njemu
in
tam
poskusiti
,
da
li
kaj
opravi
.
Pa
tudi
Baselli
bil
je
istih
mislij
,
kakor
njegov
tajnik
.
Poudarjal
je
posebno
,
da
francoska
vlada
vender
ne
sme
takoj
v
početku
svojega
obstanka
preveč
preventivnih
korakov
storiti
;
koder
je
sila
ali
potreba
,
tam
seveda
se
bode
vse
storilo
,
kar
je
mogoče
;
kjer
pa
se
kaže
samo
oddaljena
nevarnost
,
in
to
je
gotovo
v
tem
slučaji
,
kakor
ga
je
navedel
gospod
Poljak
—
tam
je
treba
previdno
stopati
,
kajti
ljudje
se
lehko
vznemirijo
;
vznemirjenja
pa
ne
želi
niti
njegovo
veličanstvo
,
cesar
Napoleon
,
niti
njegova
vlada
.
Tako
je
govoril
intendant
Baselli
.
Oskrbnik
Poljak
tem
političnim
preudarkom
ni
mogel
mnogo
ugovarjati
.
Bil
je
prijatelj
francoske
vlade
in
želel
je
,
da
se
ona
v
ljudstvu
utrdi
.
A
gledé
položaja
,
v
katerem
je
bil
on
sam
in
njegov
okraj
rokovnjačem
nasproti
,
dozdevali
so
se
mu
vsi
ti
premisleki
vendar
preobčni
,
preveč
generélni
.
Naposled
poudarja
proti
intendantu
še
jedenkrat
možnost
napada
na
francosko
kaso
,
katero
imajo
pripeljati
v
prihodnjih
dnéh
po
Črnem
Grabnu
.
To
je
vender
nekoliko
vznemirilo
Basellija
.
Obljubil
je
Poljaku
,
da
bode
naročil
tajniku
Vêrnazzu
,
kateri
ima
spremiti
kaso
,
kakor
je
bilo
uže
mairu
na
Brdu
naznanjeno
,
da
preišče
malo
one
kraje
.
Oskrbnik
je
še
jedenkrat
poudarjal
,
da
brdski
,
maire
dr.
Burger
,
odvrača
vso
odgovornost
v
primeru
kakega
roparskega
napada
na
francosko
kaso
,
na
kar
je
intendant
smejé
odgovoril
,
da
so
gospodje
mairi
preskrbni
;
Poljak
se
potem
,
kakor
smo
uže
omenili
,
jako
nezadovoljen
poslovi
.
Ker
je
bilo
uže
pozno
,
ostal
je
v
Ljubljani
ter
se
vrnil
stoprav
druzega
jutra
,
a
ne
naravnost
domov
,
nego
čez
Kamnik
.
Hotel
je
s
svojim
prihodnjim
tastom
,
sodnikom
Gavričem
,
govoriti
še
o
tej
stvari
in
morda
ga
je
tudi
srce
vleklo
tjà
k
lepej
Reziki
.
Ko
se
ustavi
v
Kamniku
pred
mestno
hišo
,
in
uradnemu
slugi
,
ki
je
stopil
čez
vrata
,
vrže
vajeti
v
roke
,
ne
zapazi
,
da
je
po
trgu
več
ljudij
,
nego
navadno
,
v
večjih
gručah
zbranih
,
in
da
skrivnostno
stikajo
glave
.
Tudi
sluga
mu
je
hotel
nekaj
povedati
,
a
Poljak
je
hitel
po
stopnicah
.
V
pisarni
mu
pride
sodec
Gavrič
naglo
naproti
,
kar
sicer
ni
bilo
v
njegovej
navadi
.
Bil
je
velik
,
precej
obilen
mož
,
dobrohotnega
obraza
;
visoko
čelo
in
malo
stroge
oči
pak
so
skoro
kazale
,
da
more
sodec
tudi
jako
energičen
biti
.
„
Hvala
Bogu
,
da
ste
prišli
,
prijatelj
!
“
reče
ter
stisne
roko
oskrbnikovo
,
„
Vi
gotovo
uže
več
veste
o
tem
hudodelstvu
,
ki
je
res
grozno
,
grozno
!
“
„
Kaj
,
kaj
pa
je
?
“
vpraša
čudeč
se
in
prestrašen
Poljak
;
„
jaz
prihajam
naravnost
iz
Ljubljane
in
ne
vem
,
o
čem
govorite
.
“
„
A
tako
!
Oh
,
pomislite
,
denes
zjutraj
ko
odpre
naš
mestni
sluga
vežna
vrata
te
hiše
,
najde
sredi
vrat
pribito
človeško
roko
;
pomislite
,
pravo
,
malo
prej
odrezano
,
človeško
roko
.
“
Oskrbnik
je
preplašen
zrl
v
Gavriča
.
„
To
je
rokovnjaško
znamenje
!
“
reče
poluglasno
.
„
Da
,
da
,
to
je
tudi
moje
prepričanje
!
“
nadaljuje
oni
;
„
povedati
Vam
moram
,
da
me
postaja
strah
in
groza
teh
lopovov
.
Pa
čujte
dalje
!
Ni
mi
bilo
treba
dolgo
premišljevati
,
čigava
je
li
roka
;
kajti
pred
kake
pol
ure
prišel
je
eden
Vaših
hlapcev
s
Kolovca
ter
mi
naznanil
,
da
leži
pod
gradom
na
cesti
ubit
človek
,
kateremu
je
odrezana
desna
roka
.
“
„
Za
Boga
!
“
vsklikne
oskrbnik
.
„
Odposlal
sem
takoj
našega
komisarja
Muleja
s
tremi
huissieri
na
Kolovec
,
da
preiščejo
,
kar
treba
gledé
hudodelnikov
,
ker
jaz
sodim
,
da
ni
jeden
sam
to
storil
.
“
„
Pa
kdo
je
vender
oni
ubiti
človek
?
“
vpraša
Poljak
,
kateremu
se
je
rodila
v
možganih
grozna
slutnja
,
taka
,
da
se
je
ni
upal
glasno
izreči
.
„
Nekov
pijanec
in
rogovilež
,
s
katerim
sem
imel
jaz
tudi
uže
opraviti
;
čakajte
,
kako
se
mu
uže
pravi
?
Zapisano
imam
tamkaj
;
“
rekši
se
obrne
sodec
k
svojej
mizi
.
„
Pa
vendar
ne
Blaž
,
Mozolov
Blaž
?
“
reče
oskrbnik
,
kateri
svoje
slutnje
ni
mogel
več
prikrivati
,
ter
plaho
gleda
Gavriča
.
„
Da
,
da
ravno
tisti
je
,
da
,
Blaž
Mozol
,
“
reče
pritrjujé
sodec
.
„
To
je
grozno
,
to
je
strašno
!
“
zavpije
Poljak
;
„
to
je
skoro
neverjetno
!
“
Bil
je
tako
čuden
naglas
v
njegovem
vskliku
,
da
se
sodnik
obrne
ter
vpraša
:
„
Kaj
imate
s
tem
človekom
;
ali
morda
kaj
več
veste
?
“
„
Se
ve
da
!
In
to
me
je
,
povedati
moram
,
preplašilo
!
Pa
,
poslušajte
me
!
“
Nato
pove
kolovški
oskrbnik
,
kako
je
Mozol
k
njemu
prišel
,
kaj
mu
je
povedal
;
in
potem
,
kaj
je
on
sam
na
Brdu
in
v
Ljubljani
opravil
.
Ko
je
končal
svoje
poročilo
,
bil
je
tudi
sodec
Gavrič
do
celega
prepričan
,
da
Blaža
nihče
drug
ni
ubil
,
nego
rokovnjači
,
in
sicer
samo
zato
,
ker
jih
je
izdal
.
Pa
kje
so
zvedeli
to
ti
lopovi
in
kako
je
mogoče
,
da
so
zvedeli
to
tako
hitro
?
Poljak
sklene
naposled
,
takoj
iti
za
komisarjem
Mulejem
,
da
mu
pove
,
kar
zna
o
Bojci
in
o
Grogi
ali
Nandetu
;
stvar
se
morebiti
lehko
hitro
preišče
in
eden
ali
drug
se
bo
dal
morda
ujeti
in
pripreti
.
Na
vsak
način
pa
je
treba
pogledati
na
Paleževino
in
k
Mozolovim
.
Gavrič
mu
pritrdi
,
in
oskrbnik
gre
še
pozdravit
nevesto
svojo
,
predno
odide
.
Rezika
Gavričeva
bila
je
dvajsetletna
deklica
,
lepega
obraza
,
vitke
rasti
,
in
kar
je
bilo
najboljše
,
jako
dobro
vzgojena
.
Matere
ni
imela
več
,
nego
samo
za
pet
let
mlajšo
sestro
.
Gospodinjstvo
v
Gavričevi
hiši
je
ona
vodila
,
kakor
je
bila
sploh
glede
notranjih
vprašanj
v
sodnikovej
hiši
odločevalna
.
Razumljivo
je
torej
,
da
se
je
oče
njen
le
polagoma
in
nerad
vdal
v
to
,
pustiti
hčerko
iz
hiše
,
akoravno
je
vse
kazalo
,
da
bode
z
mladim
oskrbnikom
prav
srečna
.
A
bil
je
pameten
,
in
na
drugej
strani
tudi
rahločuten
mož
,
ki
je
ljubil
svoje
otroke
bolj
,
nego
vse
drugo
,
in
zato
je
naposled
dovolil
v
ta
zakon
,
zlasti
ko
se
je
bil
po
svojih
skrivnih
pozvedovanjih
prepričal
,
da
je
Štefan
Poljak
vreden
mu
zet
.
Rezika
,
katero
je
dobil
oskrbnik
v
kuhinji
,
kjer
je
ukazovala
deklam
,
ni
bila
nič
kaj
dobre
volje
,
ko
je
zvedela
,
da
jo
njen
ženin
ob
jednem
pozdravlja
za
prihod
in
odhod
.
Prestrašena
je
bila
tudi
še
po
onej
človeškej
roki
,
katera
je
zjutraj
visela
na
hišnih
vratih
,
in
ko
je
čula
,
da
se
njen
ženin
odpravlja
na
sled
onim
hudodelnikom
,
rekla
je
malo
nejevoljno
:
„
Oh
,
Štefan
,
zakaj
ravno
zdaj
to
počenjaš
s
temi
groznimi
rokovnjači
?
“
Poljak
je
čutil
,
da
je
to
vprašanje
nekoliko
opravičeno
,
kajti
ravno
zdaj
,
ko
je
uže
na
oklicih
,
naj
bi
miroval
z
drugim
,
in
skrbel
za
to
,
kar
ga
ima
najbolj
brigati
.
Pa
kakor
vsi
krepki
,
pogumni
ljudje
,
tako
tudi
on
nevarnih
podjetij
ni
prej
preudarjal
,
nego
takrat
,
ko
je
bilo
treba
uže
osobno
stopiti
v
boj
,
in
še
takrat
ni
mislil
hladnokrvno
.
Zato
je
tudi
zdaj
s
hitrim
odgovorom
pobil
lastne
premisleke
,
nevestine
pa
seveda
le
površno
.
„
Nikar
se
ne
boj
,
srce
moje
!
To
vse
bo
v
kratkem
končano
,
in
naju
vendar
ne
bodo
motili
rokovnjači
!
“
„
Pa
ti
hodiš
vedno
tako
sam
okolo
!
Nevarno
je
in
v
vednih
skrbeh
sem
.
In
zdaj
si
komaj
prišel
,
pa
uže
odhajaš
!
Ali
je
treba
,
da
bi
bil
tudi
tam
,
kjer
iščejo
one
hudodelnike
?
Pusti
komisarja
samega
,
on
bo
vender
sam
opravil
!
“
„
Ne
,
ne
,
Rezika
,
jaz
moram
tja
!
Jutri
pridem
zopet
,
in
ostanem
celo
popoludne
tukaj
,
ako
se
ne
zgodi
kaj
posebnega
,
kar
bi
me
zadržalo
!
“
Rekši
se
je
hotel
posloviti
.
Ona
je
izprevidela
,
da
ni
moči
zadržati
ga
in
se
je
udala
v
to
;
a
hoteča
ga
za
slovo
poljubiti
,
domisli
se
še
nekaj
.
„
Sinoči
sem
dobila
pismo
od
matere
tvoje
,
Štefan
,
“
reče
in
hiti
proti
sobi
,
„
pojdi
zmenoj
,
da
ti
ga
pokažem
.
“
Poljaku
se
je
razvedrilo
lice
;
bil
je
do
zdaj
precej
resen
in
nemiren
.
„
Ali
so
ti
odgovorili
na
najino
poročilo
o
poroki
?
“
reče
in
ide
v
sobo
za
svojo
nevesto
.
„
Na
,
beri
!
“
deje
Rezika
in
mu
pomoli
pismo
.
Oskrbnik
list
razgane
in
čita
naglo
.
Radosten
izraz
kazal
se
mu
je
na
lici.
Nevesta
gledala
ga
je
pazno
.
Ko
bere
zadnjo
stran
,
stemni
se
mu
na
jedenkrat
obraz
in
skoro
nejevoljno
položi
pismo
na
mizo
.
„
Tega
tudi
ni
bilo
treba
omenjati
!
“
reče
in
seže
po
svojem
klobuku
,
katerega
je
bil
na
stol
odložil
.
„
Ti
mi
o
tem
bratu
nikdar
nisi
pripovedoval
!
“
meni
Rezika
očitajoč
.
„
To
je
le
polubrat
moj
,
“
odgovori
Poljak
naglo
;
„
pa
vedi
,
jaz
sem
ga
izbrisal
iz
svojega
spomina
in
zato
o
njem
nisem
hotel
nikdar
govoriti
.
Povem
ti
o
priliki
,
kaj
je
ž
njim
.
Kje
je
zdaj
,
tega
sam
ne
vem
;
morda
je
uže
mrtev
!
“
Pri
teh
besedah
stopil
je
zopet
k
mizi
in
vzel
materino
pismo
v
roke
.
Mati
Poljakova
živela
je
na
Spodnjem
Štajerskem
,
kjer
je
imela
blizu
Brežic
malo
posestvo
.
Pismo
,
katero
je
pisala
bodočej
snahi
,
bilo
je
jako
ljubeznjivo
,
prisrčno
pisano
in
kazalo
je
,
kako
blaga
je
žena
,
in
kako
ljubi
svojega
sina
.
Rezika
je
stopila
k
svojemu
zaročencu
,
in
oba
prečitata
še
jedenkrat
zadnjo
stran
pisma
.
Tu
pa
je
stalo
:
„
Želim
Vam
,
ljuba
moja
hčerka
,
vso
srečo
,
kakor
sem
jo
užila
jaz
nekdaj
;
kakor
sodim
po
svojem
čutu
,
zaslužite
jo
Vi
v
obilej
meri
,
in
prepričana
sem
,
da
je
bode
ljubi
moj
sin
tudi
ravno
tako
deležen
.
Mislila
sem
časi
in
molila
za
to
,
da
bodeta
oba
moja
sina
uživala
na
tem
svetu
vse
,
kar
jima
sreče
more
Bog
podeliti
;
a
jeden
se
mi
je
izgubil
,
čisto
izgubil
;
ljubezni
mu
nisem
vzela
,
in
mu
je
ne
morem
vzeti
;
če
je
pa
mrtev
—
naj
bode
pa
vse
,
kar
je
materino
srce
želelo
obema
,
—
Štefanovo
.
“
„
Uboga
,
ljuba
mati
!
“
vzdihne
Rezika
.
„
Da
,
da
,
uboga
mati
!
“
reče
Poljak
in
objame
ter
poljubi
svojo
nevesto
.
„
Povedal
ti
bom
več
,
kadar
pridem
zopet
,
srce
moje
;
danes
pa
z
Bogom
!
Iti
moram
.
“
Rezika
se
ni
trudila
pridrževati
ga
;
vedela
je
,
da
bi
bilo
zastonj
.
Malo
potem
je
oskrbnik
uže
jahal
čez
bistriški
most
in
potem
po
stranskih
potih
proti
Kolovcu
.
Blizu
Rov
srečal
ga
je
voznik
Urh
Telečnjakar
,
ki
je
peljal
jelove
hlode
iz
kolovškega
gozda
,
in
ga
ustavil
kričeč
:
„
Blaža
so
ubili
,
gospod
,
Blaža
Mozolovega
!
Sinoči
smo
še
pili
skupaj
,
zdaj
je
pa
mrtev
kakor
podgana
,
na
katero
s
čevljem
stopim
.
“
Oskrbnik
vpraša
,
kje
je
komisar
kamniški
s
svojimi
stražniki
.
„
Gori
pri
Rovskej
cerkvi
so
vsi
;
Blaža
so
nesli
v
mrtvašnico
!
Oh
,
gospod
,
veste
kaj
Vam
povem
,
nikari
še
Vi
dihurja
rokovnjaškega
ne
lovite
!
Blaž
je
uže
iztaknil
hudiča
!
Bog
mu
grehe
odpusti
.
Žal
mi
je
zanj
,
pa
še
bolj
bi
mi
bilo
,
ko
bi
Vas
,
gospod
,
kakov
tak
rokovnjaški
pasjedlakovec
osmodil
.
Bog
ve
,
bi
li
jaz
še
dobil
kaj
vožnje
,
ko
bi
Vas
več
ne
bilo
na
Kolovci
.
“
„
Molči
,
molči
in
vozi
!
“
zavrne
oskrbnik
nejevoljno
voznikovo
prijazno
željo
in
dobri
svet
njegov
ter
krene
s
konjem
na
desno
proti
cerkvi
.
„
Jaz
te
ne
bom
hladil
,
če
te
bodo
pekli
!
“
godrnja
jezno
Ureh
ter
udari
po
suhih
rebrih
svojih
konj
in
zdrdra
z
vozom
navzdol
proti
Radomlju
.
Komisar
Mulej
je
uže
sedel
v
krčmi
Hudmanove
Jere
in
tam
zapisaval
in
protokoliral
izpovedbo
dekle
in
nekaterih
kmetov
,
ki
so
bili
z
Blažem
prejšnji
večer
skupaj
pili
.
Iz
vsega
pa
mož
še
ni
mogel
več
sklepati
,
nego
to
,
kar
je
trdilo
občno
mnenje
,
da
so
rokovnjači
krivi
tega
zločina
.
Ko
mu
je
pa
oskrbnik
svojo
slutnjo
natančno
razložil
,
sklenil
je
hitro
ravnati
.
Poslal
je
takoj
jednega
huissiera
v
Radomlje
,
da
poišče
in
uklene
tistega
Bojca
.
On
sam
pa
je
z
ostalima
stražnikoma
šel
na
Paleževino
.
Poljak
je
poslal
konja
domov
ter
se
pridružil
komisarju
.
Dozdevalo
se
mu
je
sicer
,
da
bode
njihova
ekspedicija
najbrž
brezvspešna
,
a
radoveden
je
bil
vender
,
videti
domačijo
onega
skrivnostnega
tujca
,
o
katerem
je
vsled
Blaževe
pripovesti
sodil
,
da
mora
biti
jeden
glavarjev
te
strašne
zadruge
.
Mozolov
pes
je
divje
lajal
,
ko
je
omenjena
četvorica
šla
kak
streljaj
pod
hišo
tja
čez
reber
proti
Paleževini
.
Hlapec
France
je
ravno
iz
vodnjaka
vedro
vlekel
,
da
bode
živino
napajal
,
ko
ugleda
one
sodnijske
gospode
;
postal
je
z
odprtimi
usti
,
pa
potem
naglo
vedro
izpustil
v
vodnjak
,
ter
tekel
pred
vežo
in
zavpil
na
ves
glas
v
hišo
:
„
Uže
gredó
biriči
na
Paleževino
!
Štirje
gredó
!
“
Ta
klic
je
kazal
,
da
so
pri
Mozolovih
uže
dobili
vest
,
da
strijca
Blaža
ne
bo
več
domov
;
kaj
so
ob
jednem
še
zvedeli
,
lehko
se
misli
,
kajti
Boltetova
Špela
,
katera
je
vedno
prva
vse
vedela
,
pritekla
je
kmalu
zjutraj
na
Mozolovino
in
iztresla
je
svoj
novostni
koš
;
a
prerešetavati
ni
mogla
dolgo
teh
novostij
;
bodisi
,
da
je
mater
Mozolko
grozna
smrt
Blaževa
tako
razvnela
,
bodisi
da
je
ona
klepetulja
o
kom
drugem
kako
besedo
preveč
zinila
,
kajti
kmalu
,
kmalu
je
bila
Boltetova
Špela
zopet
pred
hišo
ter
pobirala
je
urno
pot
navzdol
proti
vasi
;
v
lice
pa
je
bila
proti
navadi
malo
rudeča
.
Pred
njenim
odhodom
še
pa
je
bila
mala
Polonica
na
ves
glas
zajokala
in
odšla
v
svojo
izbo
na
drugem
konci
hiše
,
kjer
je
navadno
spala
,
ter
je
zapahnila
duri
za
seboj
.
Ko
je
hlapec
France
zavpil
,
da
gredo
štirje
biriči
na
Paleževino
,
stopila
je
Mozolka
na
hišni
prag
in
pogledala
tja
na
reber
za
onimi
štirimi
.
Oči
so
jej
bile
objokane
;
postala
je
malo
na
pragu
in
potem
molčé
vrnila
se
v
hišo
.
Pavleka
ni
bilo
doma
;
šel
je
bil
na
vse
zgodaj
v
gozd
.
Polonica
je
čula
vpitje
hlapčevo
,
a
nje
ni
to
nič
vznemirilo
.
Dobro
je
vedela
,
da
Nandeta
ni
tamo
in
da
ga
bodo
tudi
drugod
zastonj
iskali
.
Vedela
je
pa
tudi
,
da
Nande
pri
umorjenem
strijci
ni
imel
nič
opraviti
.
Saj
jej
je
bil
še
včeraj
zjutraj
sam
rekel
,
da
strijcu
ne
želi
nič
žalega
,
ker
je
njen
stric
.
Komisar
je
bil
vtem
s
svojimi
spremljevalci
prišel
do
Nandetove
hiše
in
poslal
jednega
stražnika
na
drugo
stran
,
sam
pa
je
potrkal
na
sprednja
vrata
.
Izprevideli
so
kmalu
,
da
ni
nikogar
notri
,
ali
pa
,
da
se
,
če
je
notri
,
neče
oglasiti
.
Zatorej
siloma
odpro
vežne
duri
.
Komisar
je
preiskal
in
pretaknil
vse
kote
od
kleti
do
podstrešja
,
pa
ni
mogel
najti
nič
živega
in
nič
sumljivega
,
po
čemer
bi
se
moglo
soditi
,
da
lastnik
hodi
po
krivičnih
potih
.
Tudi
Poljak
je
pridno
pretikaval
po
izbah
.
Ko
se
vrne
iz
zadnjega
konca
v
sprednjo
izbo
,
pokaže
mu
komisar
s
smehom
zganen
listič
papirja
,
katerega
je
bil
našel
v
kotu
pod
mizo
:
„
Ne
bi
bil
verjel
,
da
bom
v
takej
koči
takov
pravilni
billet
doux
našel
!
Berite
gospod
oskrbnik
!
“
Ta
razgrne
list
in
jame
čitati
.
Bil
je
začetek
pisma
,
katerega
je
hotel
Nande
včeraj
dati
Polonici
,
ko
se
je
mislil
posloviti
;
a
mej
pisanjem
odločil
se
je
,
storiti
to
ustno
;
pustil
je
torej
pismo
;
v
kratkih
njegovih
vrstah
še
ni
bil
nič
druzega
povedal
,
nego
o
svojej
ljubezni
.
Bilo
je
tudi
to
pisanje
popolnoma
nesumnjivo
.
„
Kaj
hočemo
torej
!
“
reče
komisar
ter
se
obrne
k
oskrbniku
,
„
ali
idemo
še
tisto
njegovo
ljubico
izpraševat
?
Daleč
ni
!
Pa
kaj
Vam
je
,
gospod
,
ali
Vam
je
slabo
?
“
Poljak
je
stal
bled
in
nem
sredi
sobe
,
in
v
tresočih
rokah
držal
je
oni
list
.
„
Ne
,
ne
,
“
reče
hitro
ter
se
ojači
,
„
nekaj
sem
se
domislil
,
nekaj
sem
se
domislil
,
neka
podobnost
v
pisavi
—
pa
to
je
le
slučaj
;
idimo
torej
k
Mozolki
!
“
Huissierja
zapreta
zopet
vse
duri
in
vsi
odidejo
proti
Mozolovini
.
Poljak
je
zaostal
nekoliko
korakov
ter
pogledal
še
enkrat
ono
pisemce
;
z
roko
si
je
pogladil
čelo
in
oči
,
kakor
da
bi
bolje
videl
,
—
in
z
nemirnimi
ustni
je
zašepetal
:
„
Pisava
je
njegova
;
pa
kako
pride
pisanje
sem
?
Da
bi
bil
on
—
—
?
Ni
mogoče
!
“
Hlapec
France
,
ki
je
bil
ves
čas
od
daleč
opazoval
,
kaj
se
godi
okrog
Paleževine
,
spoznal
je
zdaj
s
strahom
,
da
gredo
„
biriči
“
proti
Mozolovini
.
Zdaj
pa
ni
postal
pred
vežo
ter
kričal
vanjo
,
nego
v
hišo
je
planil
,
ter
tukaj
še
le
viknil
Mozolki
:
„
Za
božjo
voljo
,
sem
gredó
biriči
,
semkaj
k
nam
!
“
„
Naj
gredó
!
“
reče
osorno
ona
,
kakor
da
bi
jo
to
prav
nič
ne
brigalo
.
Pa
odvezala
si
je
predpasnik
in
rokava
snela
,
ter
tako
stopila
na
prag
.
Komisar
Mulej
je
bil
uljuden
mož
.
„
Dober
dan
,
mati
,
“
dejal
je
prijazno
,
ko
je
stopil
pred
vežo
.
„
Vi
ste
Mozolova
mati
,
li
ne
?
“
„
Da
,
da
!
“
reče
ona
,
in
akoravno
na
kmetih
ni
navadno
vprašati
koga
takoj
pri
njegovem
prihodu
,
po
kaj
ali
zakaj
je
prišel
,
osupnil
jo
je
vender
ta
na
Mozolovini
pač
redki
pohod
tako
,
da
je
hitro
nehoté
pristavila
:
„
Kaj
pa
vender
hočete
,
gospodje
?
“
Komisar
pa
je
bil
tudi
previden
mož
.
„
Precej
bomo
povedali
,
“
deje
,
„
pustite
nas
le
malo
v
hišo
;
vroče
je
tu
zvunaj
!
“
Ob
jednem
stopi
z
oskrbnikom
za
Mozolko
v
čedno
pospravljeno
izbo
na
sprednjej
strani
.
Oborožena
stražnika
,
katera
je
hlapec
France
le
bolj
od
daleč
,
tam
iz
hleva
sem
,
ogledoval
,
ostala
sta
pred
vežo
.
„
Tako
umazano
je
pri
nas
!
“
reče
Mozolka
in
pobriše
s
prtičem
po
belej
javorovej
mizi
v
kotu
in
po
stolu
za
njo
,
na
katerih
po
trohice
prahu
ni
bilo
videti
.
„
Lepo
imate
in
prijazno
,
“
meni
komisar
in
sede
k
mizi
.
Potem
povpraša
,
je
li
žalostna
smrt
Blaževa
uže
znana
gospodinji
,
in
ko
ta
osorno
pritrdi
,
pozveduje
komisar
na
dolgo
in
obširno
,
kedaj
je
šel
Blaž
od
doma
,
kje
je
bil
prej
,
kaj
je
nameraval
,
in
jednake
stvari
.
Novega
je
malo
zvedel
.
Mozolka
je
sicer
povedala
,
kar
jej
je
bilo
znano
,
a
tega
ni
bilo
mnogo
.
Le
o
Nandetu
ni
zinila
besede
,
in
tudi
o
tem
ne
,
da
se
je
strijc
Blaž
podal
od
doma
z
namenom
rokovnjače
zatožit
,
kakor
jej
je
bil
to
uže
včeraj
hlapec
France
pravil
.
„
Pretepaval
se
je
pač
,
kakor
zadnjič
,
ko
je
prišel
z
razbito
črepinjo
domov
iz
Kamnika
,
“
reče
naposled
;
„
Bog
vedi
,
kako
bi
se
mu
bilo
takrat
godilo
,
ko
bi
ga
ne
bil
oni
rešil
!
“
A
takoj
bilo
jej
je
žal
,
da
je
to
omenila
;
kajti
komisar
je
postal
pozoren
in
vprašal
naglo
:
„
Kdo
ga
je
rešil
?
“
„
E
,
oni
s
Paleževine
,
kjer
ste
sedaj
bili
,
“
reče
nejevoljno
gospodinja
.
„
A
,
Nande
!
Pa
kdo
je
vender
ta
Nande
?
Od
kodi
je
?
“
„
Ali
jaz
vem
?
“
odgovori
jezno
Mozolka
,
ter
položi
prt
,
s
katerim
je
bila
obrisala
mizo
,
na
klop
k
peči
,
in
se
tako
obrne
v
stran
od
komisarja
.
Pa
ta
komisar
je
bil
na
jeden
pot
tako
nadležen
človek
!
„
Vi
morate
to
vendar
vedeti
,
ako
je
on
ženin
Vaše
hčere
,
Vaš
prihodnji
zet
!
“
reče
naglo
.
Pri
teh
besedah
se
zasuče
Mozolka
hitro
in
stopi
za
korak
bliže
k
izpraševalcu
.
„
Kaj
,
ženin
?
Kdo
pravi
,
da
je
ta
Nande
naš
ženin
?
Kaj
mislite
,
da
bom
jaz
hčer
dajala
na
ajdovo
strnišče
?
Ali
pa
človeku
,
h
kateremu
biriči
v
vežo
hodijo
?
“
„
Kje
je
Vaša
hči
?
“
reče
komisar
mirno
.
„
Doma
je
;
tam
na
oni
strani
!
“
„
Pokličite
jo
semkaj
!
“
ukaže
Mulej
.
Mozolka
je
za
trenutek
pomislila
,
ali
bi
klicala
hčer
,
ali
ne
.
Pa
takoj
stopi
na
prag
in
zakliče
glasno
:
„
Polona
!
“
Ni
bila
njena
navada
,
da
bi
hčerko
tako
zvala
,
nego
klicala
jo
je
sicer
,
kakor
jo
mi
imenujemo
v
tej
povesti
;
le
kadar
jo
je
kaka
posebna
reč
ujezila
in
razburila
,
ni
mogla
hčeri
dati
onega
imena
,
katero
ima
uže
samo
ob
sebi
značaj
prisrčnosti
.
Mala
Polonica
se
je
torej
močno
ustrašila
,
čuvši
ta
materin
klic
.
Uže
zadnji
hlapčev
krik
jo
je
jako
razburil
,
tako
da
je
tresoča
se
stala
pri
zapahnenih
durih
svoje
izbe
in
brez
sape
poslušala
,
kaj
se
godi
zvunaj
v
veži
in
v
hiši
.
Vsega
tega
ni
umela
,
samo
to
je
slutila
zdaj
nehoté
,
da
se
vse
vender
suče
okrog
Nandeta
,
okrog
njenega
Nandeta
.
Stegnila
je
roko
po
zapahu
,
da
bi
ga
odrinila
,
a
v
svojej
razburjenosti
ga
ni
mogla
hitro
;
v
tem
začuje
v
drugič
še
bolj
osoren
in
glasen
klic
:
„
Polona
,
sem
pojdi
!
“
Odprla
je
duri
in
prišla
za
materjo
v
sobo
k
onim
.
Bila
je
bleda
;
plaho
,
čeravno
mirno
pogledala
je
komisarja
in
oskrbnika
,
kateri
je
stal
ob
podolgastej
klopi
pri
peči
.
Komisar
je
bil
malo
v
zadregi
;
izkušnje
ni
imel
mnogo
v
tacih
rečeh
in
preiskavanjih
,
in
previdnost
njegova
mu
ni
v
vsakem
