Srce
trepeče
od
hrepenenja
.
V
šumni
vrtinec
sili
življenja
.
S.
Jenko
.
Po
ostri
zimi
je
nastopila
leta
1457.
zgodnja
pomlad
.
Južni
vetrovi
so
topili
sneg
po
gorah
,
da
so
nastale
povodnji
.
Narasla
je
kamniška
Bistrica
,
takrat
še
ne
tako
razdeljena
in
razpeljana
kakor
dandanes
,
in
preplavila
mengiško
polje
;
in
po
Viru
in
Dobu
so
ljudje
komaj
jezili
vodo
,
ki
jim
je
vhajala
v
hiše
.
Dobre
četrt
ure
od
Doba
na
poti
proti
Kamniku
se
skriva
za
drevjem
grad
Črnelo
,
ki
se
sme
prištevati
najstarejšim
na
Kranjskem
.
V
tem
času
,
ko
se
vrši
naša
povest
,
bil
je
močno
utrjen
;
obdajalo
ga
je
debelo
zidovje
in
na
oglih
so
se
dvigali
visoko
mogočni
stolpi
.
Lastnik
mu
je
bil
Krištof
iz
rodovine
Lambergarjev
,
ki
je
bila
tedaj
razširjena
in
imovita
po
vsem
Kranjskem
:
kajti
radodarno
so
jej
vračali
obile
usluge
sprva
grofje
celjski
,
pozneje
nemški
cesarji
.
Mladi
Krištof
je
bil
preživel
dve
leti
na
celjskem
dvoru
;
po
smrti
grofa
Urha
,
poslednjega
Celjana
(
9.
novembra
1456
)
,
pa
se
je
bil
spri
z
glavnim
poveljnikom
,
Janom
Vitovcem
,
in
vrnil
se
na
svoj
rojstni
grad
k
materi
in
sestri
.
Prva
skrb
mu
je
bila
,
grad
še
bolj
utrditi
;
kajti
se
je
bal
,
da
ga
bode
še
drago
stal
spor
s
silnim
vojskovodjo
.
A
mené
,
da
mu
bode
sedaj
življenje
teklo
v
domači
dolini
,
sprijaznil
se
jo
s
sosedi
,
ki
mu
bodo
preganjali
dolgčas
in
pomagali
v
potrebi
.
Vrstnik
mu
je
bil
mladi
baron
Ravbar
s
Krumperka
in
nekoliko
starejši
Apfaltern
,
tedaj
lastnik
Brdskega
gradu
.
Ti
so
bili
kmalu
dobri
znanci
,
in
kader
je
jezdil
Krištof
na
Brdo
ali
na
Krumperk
,
postajala
je
gospa
mamka
pri
visokem
oknu
in
gledala
,
če
že
ne
prihaja
;
in
kader
sta
onadva
bila
v
gostih
,
sedevali
so
skupaj
do
trde
noči
.
„
Pa
da
bi
se
saj
kaj
pametnega
menili
ali
pa
brali
kaj
lepega
!
“
zdihovala
je
gospa
,
uverjena
,
da
v
njeni
dobi
mladina
še
ni
bila
tako
lahkomiselna
.
Bilo
je
lepega
popoludné
meseca
sušca
,
ko
je
razkazoval
Krištof
prijateljema
nove
utrdbe
.
„
Torej
res
misliš
,
da
ti
bo
treba
vsega
tega
!
“
vprašal
je
mladi
Ravbar
.
„
Da
,
“
je
dejal
je
Krištof
zamišljen
,
„
in
bojim
se
,
da
kaj
kmalu
.
“
„
A
za
Boga
!
“
povzame
Apfaltern
.
„
Kako
je
sploh
možen
najmanjši
dvom
o
pravnem
nasledniku
po
celjskem
grofu
!
Dedna
pogodba
iz
leta
1443.
med
cesarjem
in
grofom
Urhom
natanko
govori
:
ako
izmrje
habsburški
rod
,
podedujejo
celjski
grofje
Istro
in
na
Kranjskem
Novo
Mesto
,
Metliko
,
Vipavo
,
Postojino
itd.
;
ako
pa
izmro
Celjanje
,
pripade
grofija
glavarju
habsburške
rodovine
.
Poslednji
Celjan
je
mrtev
;
glavar
Habsburžanov
je
cesar
Friderik
:
stvar
je
jasna
ko
beli
dan
.
“
„
In
vendar
se
plete
že
štiri
mesece
,
“
opomnil
je
Krištof
in
zmignil
z
rameni
.
„
V
vojnem
zboru
sem
jaz
razložil
vse
to
in
zahteval
,
da
se
takoj
pokorimo
cesarju
in
ga
priznamo
za
grofa
celjskega
.
A
kako
je
porasel
Vitovec
!
Take
važne
stvari
da
se
ne
rešujejo
v
jednem
hipu
niti
ne
v
vojaškem
šatoru
.
Treba
počakati
,
da
se
oglasé
dediči
,
in
onemu
izročiti
dedino
,
ki
ima
največ
pravice
.
Njegova
veljava
in
zgovornost
sta
zmagali
.
Nekaj
malega
se
nas
je
ločilo
,
ko
smo
se
do
dobra
skregali
;
večina
pa
je
ostala
pri
Vitovci
in
z
njo
poglavitni
vodje
:
Jošt
Soteski
-
za
katerega
mi
je
najbolj
žal
—
Ostrovrhar
z
Galenberga
.
Naj
bi
bil
ta
pristopil
k
nam
,
dober
del
vojske
bi
stal
na
naši
strani
.
A
on
je
ves
zaljubljen
v
Vitovca
;
ta
mu
je
vzor
vojnika
,
državnika
,
prijatelja
in
kaj
vem
česa
še
.
Vrh
tega
se
še
nečesa
boji
Ostrovrhar
.
Pred
štirinajstimi
leti
—
jaz
sem
bil
še
dečak
,
a
se
dobro
še
spominjam
hrama
in
vrišča
—
ko
se
je
boril
cesar
z
nepokojnim
svojim
bratom
Albrehtom
,
poskusil
je
bil
prvič
kopje
in
meč
Ostrovrhar
;
a
obrnil
takoj
oboje
proti
cesarju
“
.
„
To
je
resnica
“
,
pritrdi
Apfaltern
.
„
Tudi
zame
je
bila
to
prva
vojna
.
Oproda
sem
bil
strijcu
svojemu
,
ki
je
branil
Ljubljano
proti
Vitovcu
.
Strahovitega
Ostrovrharja
se
nikdo
ni
upal
lotiti
,
in
malo
da
nam
ni
prodrl
v
mesto
“
.
„
Treba
ga
videti
v
boji
,
“
nadaljuje
Krištof
,
„
da
se
ve
,
kolika
opora
je
bil
Albrehtu
in
kolika
je
zdaj
Vitovcu
.
Vojaštvo
ga
vse
obožava
,
mené
,
da
je
nezmagljiv
;
in
res
ima
tako
čarobno
moč
njegova
neprestrašenost
,
da
mora
ujunačiti
največjega
strahopetca
.
A
kakor
je
strašen
v
boji
,
tako
mil
in
prijeten
je
v
družbi
.
Kjer
je
on
,
tam
je
veselje
in
kratek
čas
,
in
jaz
ne
pozabim
nikdar
lepih
dni
,
katere
sem
preživel
z
njim
.
Večna
škoda
zanj
!
A
nagiblje
ga
,
kakor
mislim
,
na
Vitovčevo
stran
le
strah
,
da
mu
cesar
ne
odpusti
prejšnjega
vedenja
;
kajti
se
je
bil
grozil
Ostrovrhar
proti
vojvodi
Albrehtu
,
da
mu
izroči
brata
cesarja
živega
ali
mrtvega
;
in
res
bi
ga
bil
nekoč
kmalu
ujel
“
.
„
A
naposled
se
bo
vendar
moral
udati
cesarju
“
,
omeni
Ravbar
;
„
saj
ni
druzega
naslednika
celjskemu
,
grofu
“
.
„
Tako
smo
mislili
od
začetka
“
,
odgovori
Krištof
.
„
A
včeraj
sem
zvedel
nekaj
novega
.
Oglasil
se
je
drugi
dedič
,
ne
manj
mogočen
od
cesarja
.
To
je
Ladislav
,
kralj
ogerski
in
češki
.
Ta
terja
zase
grofijo
kot
nečak
ranjcega
grofa
“
.
Spogledali
so
se
mladi
znanci
,
kajti
novica
je
bila
važna
in
neprijetna
.
„
Mesto
s
Turki
“
,
dejal
je
Ravbar
po
dolgem
,
molku
,
„
bodemo
se
tedaj
sekali
z
Ogri
in
Čehi
.
Turek
si
bode
pa
mel
roke
.
Oj
ti
božja
milost
,
zakaj
so
vendar
umorili
grofa
Urha
!
“
Sprehajaje
se
ob
okopu
spominjali
so
se
poslednjega
Celjana
in
tragične
njegove
smrti
.
Hvalili
so
njegov
ponos
,
radodarnost
njegovo
in
neomahljivo
zvestobo
kralju
Ladislavu
;
kakor
sploh
na
umrlem
bližnjiku
rajši
gledamo
dobra
svojstva
,
na
živem
rajši
slaba
.
„
Vsa
kneževina
žaluje
po
ranjkem
grofu
“
,
dejal
je
Apfaltern
,
„
in
kaj
je
vladarju
lepša
nagrobnica
od
ljudske
žalosti
!
A
kakor
zdaj
stoje
reči
,
važna
osoba
je
Vitovec
“
.
„
Gotovo
“
,
potrdi
Krištof
.
„
On
ima
vojsko
zbrano
,
vsa
imenitna
mesta
v
rokah
in
denar
za
pasom
,
in
v
svesti
si
je
,
da
bo
zmaga
tam
,
kamor
se
on
nagne
“
.
„
A
Vitovec
je
vendar
za
cesarja
“
,
omeni
Ravbar
.
„
Izročil
mu
je
Novo
Mesto
,
Kostanjevico
,
Metliko
,
Višnjo
Goro
“
.
„
Da
,
a
ta
mesta
niso
bila
prava
celjska
last
,
bila
so
le
zastavljena
.
Celjske
posadke
ležé
pa
še
vedno
v
Radovljici
,
Ribnici
,
Kočevji
,
Loži
;
nijednega
celjskega
mesta
še
nima
cesar
.
Jaz
se
bojim
Vitovca
.
On
ima
obširna
zemljišča
po
Ogerskem
in
Hrvaškem
:
ako
potegne
s
cesarjem
proti
Ladislavu
,
zapade
mu
vse
,
kar
mu
leži
pod
krono
ogersko
“
.
„
To
bi
mu
privoščil
“
,
nasmeje
se
Ravbar
.
„
Torej
je
vendar
prišel
v
škripce
ta
lisjak
,
kakor
se
vidi.
Če
se
postavi
za
cesarja
,
vzame
mu
Ladislav
,
kar
si
je
bil
negrabil
pri
Celjanu
;
če
pa
pomaga
Ladislavu
,
vzame
mu
cesar
,
kar
ima
po
naših
krajih
;
in
to
je
tudi
nekaj
.
Radoveden
sem
,
kako
se
bode
izvil
.
“
„
Vitovec
?
“
povzame
Krištof
pogledavši
po
strani
Ravbarja
.
„
Za
tega
se
ni
bati
.
To
je
volk
in
lisjak
v
jedni
koži
.
Da
bi
le
kdo
dragi
ne
zagazil
v
mrežo
!
A
zapomnita
si
,
prijatelja
,
da
bodemo
letos
še
marsikaj
doživeli
,
in
da
bode
nemara
še
ta
moj
zid
prenizek
in
preslab
“
.
„
Oh
,
oh
“
,
smijal
se
je
Apfaltern
,
„
tako
mlad
,
pa
že
tako
preudaren
!
Kdo
ve
,
kaj
se
zgodi
!
In
če
bi
tudi
vedel
,
žalost
bi
bila
nespametna
“
.
„
Istina
“
,
vsklikne
Krištof
in
potrka
prijatelja
po
rami
,
„
ti
imaš
vedno
dobre
misli
.
—
Lenčika
,
tu
sèm
pred
grad
nam
prinesi
vina
.
Danes
ni
nikogar
doma
;
družina
ima
opravka
ob
Bistrici
,
in
mati
in
sestra
sta
tudi
šli
na
pristavo
“
.
Govor
se
jim
je
zasukal
na
prijetnejše
predmete
,
in
vino
je
poplaknilo
kmalu
vse
skrbi
.
Matere
in
sestre
pa
dolgo
ni
bilo
domov
,
in
Krištof
je
stopil
malo
proti
polju
pogledat
,
če
že
prihajata
.
„
Od
te
strani
se
vračata
“
,
dejal
je
Ravbar
zagledavši
ji
v
daljavi
in
klical
Krištofa
.
„
Kako
častitljiva
je
gospa
“
,
opomnil
je
poluglasno
Apfaltern
,
„
in
kako
lepo
se
prilegajo
sivi
lasje
svežemu
njenemu
obrazu
.
“
„
In
Ana
,
kako
je
krasna
!
“
dodal
je
oni
.
„
A
zarad
črnih
las
so
jej
lica
še
bledejša
videti
.
Da
bi
le
ne
bila
vedno
tako
otožna
!
“
„
Žaluje
po
ženinu
“
,
razlagal
je
tovariš
.
„
Z
Ostrovrharjem
je
bila
zaročena
;
a
spor
z
Vitovcem
je
razdrl
tudi
to
zvezo
“
.
Vrnil
se
je
Krištof
in
vzdignili
so
se
gospe
in
gospici
naproti
.
In
jela
je
gospa
živahno
pripovedovati
,
koliko
sveta
je
poplavila
Bistrica
,
in
v
kaki
nevarnosti
je
bila
pristava
.
„
In
tako
močni
mladeniči
“
,
karala
je
,
„
pa
ne
pridete
,
da
bi
ustavljali
vodo
“
.
„
Oh
,
milostiva
gospa
“
,
zdihnil
je
Apfaltern
,
„
voda
je
neprijetna
in
huda
reč
,
in
čim
menj
opravka
ima
z
njo
,
tem
boljše
za
človeka
.
Ni-li
res
,
gospica
Ana
?
“
„
Ne
vem
,
kako
to
razumejete
,
gospod
Apfaltern
“
,
dejala
je
ona
nasmehnivši
se
.
„
Gospica
Ana
je
vedno
žalostna
“
,
omenil
je
baron
Ravbar
.
„
Ana
hoče
iti
v
samostan
“
,
pripovedovala
je
gospa
.
„
In
Vi
jej
ne
branite
,
milostiva
?
“
vprašal
je
Apfaltern
.
„
Saj
je
še
premlada
“
.
„
Mlad
mora
iti
,
kdor
misli
iti
“
,
poučevala
je
gospa
.
„
Da
se
kesa
potem
vse
žive
dni
.
Na
druge
misli
treba
spraviti
gospico
Ano
.
Jaz
sem
pripeljal
snubca
,
milostiva
gospa
“
.
Anica
je
zbežala
v
grad
,
mladi
Ravbar
pa
je
zarudel
in
sunil
pod
mizo
Apfalterna
,
naj
molči
.
„
To
jo
lepo
!
“
smijala
se
je
gospa
.
„
A
to
ni
lepo
,
gospod
Apfaltern
,
da
Vi
sami
še
ne
mislite
na
ženitev
“
.
„
Jaz
,
gospa
?
Jaz
sem
že
prestar
“
.
„
Prazen
izgovor
“
,
dejala
je
ona
.
„
Možak
ni
nikdar
prestar
.
A
čakajte
,
jaz
Vam
izberem
nevesto
“
.
„
Milost
,
gospa
!
“
prosil
je
ôni
.
„
Ne
,
tu
bi
bila
neumestna
.
Ne
boste
mi
tako
prešerno
postopali
okrog
“
.
Dan
se
je
bil
nagnil
,
in
potegnil
je
hladen
večerni
vetrič
.
Družina
se
je
vračala
glasna
s
polja
,
in
gosta
sta
se
odpravljala
domov
,
češ
,
da
pota
po
noči
niso
prav
varna
,
ko
se
potika
po
vseh
gozdih
sumnih
ljudi
.
S
ceste
pa
sta
zavila
proti
gradu
dva
jezdeca
.
„
Nemara
sta
k
nam
namenjena
“
,
dejal
je
sam
sebi
Lambergar
in
vzdignil
roko
nad
oko
,
da
bi
bolje
videl
.
„
Dolga
suknja
,
star
sluga
“
,
meni
Ravbar
,
„
duhovnik
je
“
.
„
Ni
“
,
trdil
je
Apfaltern
,
„
premoško
sedi
na
konji
“
.
„
Moj
brat
Žiga
!
“
vsklikne
najedenkrat
Krištof
in
hiti
prišlecu
naproti
,
pomagat
mu
s
konja
.
„
Kako
si
pa
ti
prišel
sem
!
“
Prihiteli
sta
mati
in
sestra
in
oba
gosta
in
pozdravljanja
ni
hotelo
biti
ne
konca
ne
kraja
;
kajti
že
dolgo
ni
bilo
doma
Žige
Lambergarja
,
dvornega
kapelana
cesarja
Friderika
.
„
Kako
si
se
zredil
!
“
smijala
se
je
mati
,
zadovoljno
gledaje
svojega
sina
.
Prijela
ga
je
za
jedno
roko
,
sestra
za
drugo
,
in
peljali
sta
ga
v
grad
.
Na
dvorišči
stala
sta
že
konja
naših
dveh
gostov
.
„
Takoj
zopet
v
hlev
!
“
ukazal
je
Žiga
,
in
šli
so
v
veliko
dvorano
in
sedli
za
veliko
mizo
in
nikomur
ni
prišlo
več
na
misel
,
da
so
pota
nevarna
.
„
Boljšega
vina
,
Lenčika
!
“
kričal
je
radostno
Krištof
.
„
Tistega
,
ki
ga
gospod
sami
pojó
“
,
dostavil
je
Apfaltern
.
Gospod
Žiga
pa
je
pripovedoval
,
da
prihaja
naravnost
iz
Celja
,
kjer
se
v
imenu
cesarja
Friderika
pogaja
z
Vitovcem
in
kneginjo
Katarino
o
celjski
dedini
.
Vse
se
je
zavzelo
o
tej
novici
.
„
Krištofovi
okopi
bodo
odveč
“
,
veselil
se
je
Ravbar
.
„
Cesar
še
ni
v
Celji
“
,
opomni
Krištof
.
„
A
pride
kmalu
osobno
“
,
dé
Žiga
.
„
Kaj
!
Sam
pride
v
Celje
?
“
Čudi
se
brat
.
„
Da
;
in
predno
mine
pomlad
,
ne
bode
več
na
svetu
celjskega
vprašanja
“
.
„
Bog
daj
srečo
!
“
opomnil
je
Apfaltern
.
„
Meni
je
mnogo
do
tega
,
da
se
stvar
uredi
;
kajti
ima
ta
prekleti
husit
Vitovec
še
vedno
ujetega
strijca
mojega
in
dva
bratranca
;
in
o
tej
stvari
se
mislim
obrniti
na
cesarja
“
.
„
Zdaj
bode
pravi
čas
“
,
opomni
Žiga
.
„
Torej
res
mislite
,
da
steče
vse
gladko
!
“
strmel
je
Krištof
.
„
Upajmo
vsaj
.
Vitovec
je
voljan
,
in
vsa
moč
je
v
njegovih
rokah
“
.
„
Kaj
pa
kralj
Ladislav
?
“
„
Kdor
prej
pride
,
prej
melje
.
Zatorej
mi
hitimo
.
„
Če
imamo
grofijo
v
rokah
,
potem
naj
pride
,
kdor
hoče
;
pokazali
mu
bodemo
zobe
“
.
„
In
cesar
pride
z
močno
vojsko
?
“
Žiga
se
je
nasmehnil
in
odkimal
.
Apfaltern
pa
je
vzdignil
kupo
in
trčil
s
prijateljem
:
„
Bog
živi
cesarja
in
ga
varuj
sovražnih
nakan
;
kajti
varstva
božjega
bode
po
mojih
mislih
potreboval
zelo
“
.
„
Potrebujemo
ga
vsi
“
,
opomnil
je
Žiga
.
„
Istina
,
Žiga
!
A
jaz
ne
bi
vtaknil
roke
med
mlinska
kamena
v
zaupanji
na
božjo
pomoč
“
.
„
Primera
šepa
,
dragi
prijatelj
.
—
Ne
boj
se
!
Vse
smo
dobro
premislili
in
izbrali
najprimernejšo
pot
.
Za
vojsko
cesar
ni
pripravljen
,
in
bila
bi
tudi
jako
opasna
;
kajti
se
Vitovec
vsak
dan
lehko
zveže
z
Ladislavom
.
Z
zaupljivostjo
smo
pridobili
celjskega
mogotca
in
z
zaupljivostjo
si
ga
hočemo
obdržati
.
Baš
zarad
tega
pride
cesar
brez
vojnega
spremstva
v
Celje
,
v
levjo
jamo
“
.
In
koliko
časa
ostaneš
doma
,
Žiga
?
“
vprašal
je
Ravbar
.
„
Jutri
že
odidem
;
kajti
nujni
posli
to
zahtevajo
“
.
„
A
odhodnico
bodemo
pili
na
Brdu
;
to
se
razumeje
“
,
opomnil
je
Apfaltern
,
podavši
mu
roko
v
slovo
.
V
veliki
družinski
izbi
pa
je
predla
teta
mladega
oskrbnika
Gregorja
,
stara
Mina
,
ki
je
bila
že
doživela
tri
rodove
v
gradu
.
Skrajno
nesamopridna
,
skrbela
je
le
za
srečo
druzih
,
od
ljubljenega
nečaka
in
grajske
rodovine
do
poslednjega
znanca
.
Veliko
preglavice
jej
je
delala
tiha
žalost
Anina
.
Skrbljivost
in
zvedavost
sta
jo
naganjali
,
da
bi
prišla
skrivnosti
do
dna
;
toda
Ana
se
je
tako
spretno
ogibala
ljubeznivim
in
zvitim
vprašanjem
,
da
je
bila
teta
malo
nejevoljna
.
In
kaj
bi
ne
!
Iz
vsega
srca
bi
dekletu
rada
pomagala
,
in
da
zna
pomagati
,
to
je
že
dokazala
stokrat
.
Veljavna
je
bila
njena
beseda
na
mnogih
krajih
,
in
mnogo
srečnih
zakonov
se
je
bilo
že
sklenilo
pod
njenim
pokroviteljstvom
.
A
kako
more
pomagati
,
ko
ne
ve
,
kaj
teži
dekleta
!
Kdor
njej
ne
zaupa
,
ta
je
sam
svoje
nesreče
kriv
.
„
Ošabnost
to
ni
“
,
izgovarjala
je
gospico
,
„
ampak
napačna
sramožljivost
“
.
Kajti
da
Anica
hrepeni
po
nekom
,
o
tem
ni
dvojila
;
a
po
kom
,
to
je
bila
skrivnost
.
„
In
zvedela
bodem
vendar
“
,
trdila
je
sama
sebi
;
„
in
potem
je
vsa
stvar
moja
skrb
.
Jaz
jo
bodem
izpeljala
,
in
Ana
me
bode
še
objemala
in
smijala
in
jokala
se
poleg
tete
Mine
“
.
Vtopila
se
je
v
prijetno
razmišljevanje
bodoče
Anine
sreče
,
in
kako
jo
bode
pokarala
,
zakaj
jej
prej
ni
razodela
srca
.
Koliko
žalosti
bi
si
bila
prihranila
!
—
Za
Ano
prišel
jej
je
na
misel
ljubljenec
Gregor
.
Pogledala
je
skoz
omreženo
okno
in
poslušala
,
če
že
prihaja
.
Močno
jo
je
skrbelo
,
da
bi
se
mu
kaj
ne
pripetilo
pri
vodi
,
in
vse
možne
in
nemožne
nevarnosti
jej
je
slikala
stara
domišljija
pred
oči
.
„
Zdajle
gre
“
,
šepetala
si
je
,
in
tiha
radost
je
preletela
velo
lice
,
ko
je
vstopil
vesel
mladenič
.
„
Oh
,
Gregor
,
koliko
časa
te
ni
bilo
!
“
karala
je
.
„
Mislila
sem
že
,
da
te
je
vzela
voda
“
.
„
Za
božjo
voljo
,
teta
“
,
smijal
se
je
Gregor
,
„
ali
sem
res
jaz
tak
,
kakoršne
voda
odnaša
?
“
in
zravnal
se
je
pred
njo
in
uprl
roki
v
bok
.
„
Vse
se
lehko
zgodi
“
,
opominjala
je
ona
,
zadovoljno
smehljaje
se
.
„
Oh
,
gotovo
,
teta
“
,
odvrnil
je
mladenič
,
ki
je
bil
videti
še
silnejši
poleg
drobne
starke
.
„
A
ta
vendar
ne
moreš
zahtevati
,
da
bi
Bog
čuda
delal
,
samo
da
bi
skrbi
tvoje
ne
bile
prazne
.
Tetka
,
ti
si
vsa
otročja
.
Naj
grem
jaz
v
gozd
ali
na
polje
,
ti
se
treseš
doma
,
in
naj
se
zakasnim
za
četrt
ure
,
že
meniš
,
da
me
trgajo
volčje
“
.
„
Saj
te
tudi
bodo
“
,
kimala
je
ona
.
„
Prešerni
ljudje
vsi
mladi
pomro
.
Tvoj
oče
je
bil
tak
in
tvoj
starejši
brat
tudi
:
le
na
konja
in
na
lov
in
v
boj
,
in
grohotala
sta
se
materi
tvoji
in
meni
,
ki
sva
trepetali
doma
.
Oče
je
padel
v
boji
na
strani
ranjcega
gospoda
,
in
brata
je
končal
na
lovu
medved
,
in
ko
smo
spravljali
novino
,
šla
je
za
njima
v
večnost
tvoja
mati
.
Sam
ti
si
še
ostal
in
jaz
sama
,
da
se
tresem
zate
,
ki
te
bodo
tudi
tako
prinesli
jedenkrat
,
kakor
so
brata
tvojega
.
Oh
,
da
bi
mili
Bog
ne
dal
mi
učakati
tistega
dne
!
“
Solza
jej
je
zalesketala
v
očesu
in
stekla
po
nabranem
lici
;
Gregor
pa
je
sedel
k
njej
,
prijel
jo
za
rame
,
pogledal
jej
v
obraz
in
nasmijal
se
:
„
Ti
si
prava
Marta
:
toliko
imaš
nepotrebnih
skrbi
!
In
tako
pobožna
si
,
da
meniš
,
da
se
bom
jaz
jedenkrat
ubil
proti
božji
volji
,
in
da
Bog
nobenega
angelja
varuha
ne
pošlje
v
Črnelo
,
ker
je
tako
teta
Mina
ondi
.
Jaz
se
bojim
,
da
ti
nimaš
prave
vere
“
.
„
Ti
,
ti
je
nimaš
,
ki
se
v
nevarnost
podaješ
zoper
božjo
zapoved
“
.
V
izbo
so
prihajali
hlapci
in
posedli
trudni
za
mizo
,
in
menil
je
Jernej
,
njih
starejšina
,
naj
Gregor
malo
pobrenka
na
citre
.
„
Kaj
pa
še
!
Zdaj
v
postu
!
“
oglasila
se
je
teta
a
Gregorja
so
prsti
preveč
srbeli
.
„
Jedno
sveto
,
o
sv.
Vrhanu
ali
pa
o
samskem
stanu
,
teta
“
,
tolažil
je
,
snel
citre
in
pobrenkal
sam
s
seboj
zadovoljen
;
teta
pa
je
godla
zraven
.
Ko
pa
je
vzela
nožič
,
da
si
popravi
kobilico
na
vretenu
,
izmuznil
se
jej
je
iz
rok
in
zasadil
se
v
tla
.
„
Gosta
bodemo
dobili
“
,
dejala
je
poluglasno
;
„
nož
se
je
postavil
po
konci
“
.
„
Kaj
pravim
jaz
,
teta
!
“
opomnil
je
takoj
Gregor
,
ki
jo
je
bil
slišni
.
„
Ti
nimaš
prave
vere
,
ampak
sama
vraža
te
je
“
.
A
kakor
bi
se
slučaj
hotel
potegniti
za
vero
stare
tete
,
odprla
so
se
vrata
,
in
naznanila
je
gospica
Ana
žarečih
lic
in
oči
prihod
brata
Žige
.
„
Kaj
,
gospod
Žiga
da
so
prišli
!
“
razlegalo
se
je
po
izbi
,
in
vsi
skočijo
po
konci
,
da
bi
šli
gledat
.
Anica
jih
je
ustavljala
,
češ
,
da
je
zdaj
v
sobi
pri
gostih
,
in
naročala
Gregorju
,
naj
dobo
družina
k
večerji
pijače
,
da
bodo
pili
na
bratovo
zdravje
.
Vse
je
bilo
dobre
volje
in
nazdravljalo
gospodu
Žigi
in
gospici
Ani
,
in
opomnil
je
tej
Gregor
,
da
je
že
davno
ni
videl
tako
vesele
.
Lahno
se
je
nasmehnila
obrnivši
nanj
zamišljeno
oko
;
Jernej
ga
je
pa
opominjal
,
naj
kako
okroglo
zaigra
na
to
radost
,
in
prikimala
je
Anica
.
Gregor
se
ni
dal
dvakrat
prositi
;
zabrenkal
je
in
uprši
v
gospico
vesele
oči
zapel
:
Oj
,
dekle
,
kaj
tak
žalostno
pobešaš
ti
oči
?
—
»
Pozebel
je
moj
rožmarin
.
In
nagelj
se
suši
.
«
Doboš
za
nagelj
semena
.
Vršič
za
rožmarin
;
požene
kmalu
drugi
ti
iz
novih
korenin
.
»
Oj
drugi
,
drugi
bi
se
še
,
pa
tak
ne
več
prijél
,
da
rasel
bi
tako
lepó
,
takó
lepó
duhtél
.
«
Anici
pa
je
zbudila
pesem
žalosten
spomin
;
obrnila
se
je
proč
,
in
solza
je
zaigrala
v
bistrem
očesu
.
Predno
je
Gregor
odpel
,
zginila
je
iz
sobe
.
Spremembe
na
njenem
obrazu
ni
zapazil
nihče
razen
stare
Mine
.
Ta
ni
ganila
očesa
od
nje
in
je
videla
,
kako
je
pobledela
,
in
kako
se
jej
je
utrnila
solzica
.
Posvetilo
se
jej
je
v
glavi
,
da
se
je
kar
prestrašila
.
„
Gregorja
ima
v
mislih
“
,
zdihnila
je
sama
pri
sebi
.
Zdaj
je
bila
utešena
njena
radovednost
;
a
da
kaj
tako
naravnega
že
prej
ni
bila
opazila
,
to
se
jej
je
čudno
zdelo
.
Zatorej
je
tako
prijazna
z
Gregorjem
,
zatorej
ga
odlikuje
izmed
vseh
drugih
in
tako
rada
posluša
njegovo
petje
.
A
razvidela
je
tudi
teta
,
zakaj
je
Anica
tako
žalostna
:
saj
ve
,
da
bi
niti
mati
niti
brat
ne
dopustila
take
zveze
.
Vsa
glava
jej
je
bila
polna
novih
,
največ
neprijetnih
misli
;
a
v
tolikem
hrupu
jih
ni
mogla
razvrščevati
;
pobrala
je
kolovrat
in
zbežala
v
tiho
svojo
sobico
,
kjer
jej
je
brlela
pred
sv.
razpelom
lučica
,
in
kjer
je
imela
spravljene
drage
svoje
malenkosti
.
Tu
je
začela
preudarjati
.
„
Le
to
je
sreča
“
,
dejala
si
je
,
„
da
Gregor
še
ne
sluti
tega
.
Fant
bi
bil
ves
nor
“
.
Nesreča
Anina
pa
jo
je
ganila
tako
,
da
so
tudi
njej
prišle
solze
v
oči
.
Tako
dobra
in
ljubezniva
in
toliko
mora
trpeti
,
brez
upanja
,
da
bi
bila
kedaj
srečna
.
Zatorej
hoče
v
samostanu
pokopati
svoje
želje
,
revica
.
In
kdo
jej
brani
srečo
?
Sami
predsodki
.
O
kruta
trdosrčnost
!
In
vendar
je
že
pravila
gospa
sama
,
da
se
je
tu
in
tam
sklenil
zakon
,
dasi
mož
in
žena
nista
bila
jednakorodna
.
Gospa
seveda
tega
ni
odobravala
.
Kaj
pa
da
!
Ženska
mora
biti
vedno
ošabnejša
od
moža
.
A
kader
bode
Anica
zbolela
od
žalosti
in
umirala
,
takrat
se
bode
upognila
ošabnost
in
domislila
se
Gregorja
,
če
ne
bode
že
prepozno
.
Ona
bi
pač
drugače
ljubila
hčerko
,
če
bi
jo
imela
.
In
kaka
hči
je
Anica
!
Angelj
iz
neba
ne
bi
mogel
biti
boljši
.
Nobeden
mož
je
ni
vreden
—
k
večjemu
ljubi
njen
nečak
Gregor
.
Toda
kaj
,
ko
se
materi
nikdar
ne
bodo
odprle
oči
,
da
bi
videla
,
kako
je
sama
kriva
hčerine
nesreče
in
svoje
.
—
O
pač
,
morajo
se
jej
odpreti
,
in
ne
sme
dejati
na
vse
zadnje
,
ko
bode
nemara
že
prepozno
,
da
ni
slutila
ničesa
.
Tega
izgovora
jej
ne
pusti
teta
;
sama
jej
bode
vse
povedala
,
in
potem
naj
stori
ona
,
kar
se
jej
zdi
.
Da
gospa
ne
bode
rada
slišala
te
novice
,
to
je
res
;
a
kaj
se
hoče
,
ko
ne
dopušča
vest
,
da
bi
še
delj
molčala
.
In
morebiti
—
bode
pa
materi
hči
dražja
od
predsodkov
.
O
kaka
sreča
!
Nista
jej
šla
iz
glave
Gregor
in
Anica
toliko
časa
,
da
je
imela
srečen
zakonski
parček
pred
seboj
.
In
kdo
je
vse
tako
lepo
napeljal
?
Teta
Mina
.
Oh
,
kaj
bi
počeli
v
Črnelem
,
če
bi
nje
ne
bilo
!
Zganila
se
je
.
ko
jo
je
v
prijetnem
razmišljevanji
premotila
gospa
.
„
Teta
,
ali
si
že
videla
Žigo
?
“
dejala
je
živahno
in
sedla
na
skrinjo
poleg
nje
;
vesel
ponos
jej
je
sijal
iz
oči
.
„
O
,
moram
ga
še
videti
nocoj
“
,
odgovorila
je
teta
;
„
saj
ni
dolgo
,
kar
sem
ga
pestovala
“
.
„
In
kakšen
je
sedaj
!
Več
ga
je
čez
pas
nego
Krištofa
,
in
Anica
je
kakor
golobica
poleg
bratov
.
Oj
,
da
bi
ranjki
mož
še
živel
!
“
„
Da
,
v
resnici
“
,
dejala
je
ona
,
„
ponosni
smete
biti
,
in
Boga
morate
hvaliti
,
gospa
:
kajti
takih
otrok
treba
iskati
“
.
„
Hvala
Bogu
!
dobri
so
vsi
in
veselim
se
jih
.
Le
Anica
me
skrbi
;
ta
je
vedno
tako
bleda
in
otožna
.
“
„
Da
,
Anica
ni
srečna
“
,
dodala
je
pomenljivo
ona
.
„
Čas
zaceli
vse
rane
“
.
„
Če
ne
čas
,
pa
smrt
,
milostiva
gospa
!
“
„
Oh
,
teta
,
tako
hudo
pa
vendar
ni
“
,
nasmehnila
se
je
gospa
.
„
O
svojem
času
pride
vsem
dekletom
samostan
na
misel
;
a
to
prejde
naglo
“
.
„
Ali
pa
ne
“
,
trdila
je
ona
resno
;
„
in
bojim
se
,
da
se
Vi
motite
,
milostiva
gospa
,
in
po
krivem
prištevate
Anico
lehkoživkam
,
ki
so
danes
take
in
jutri
take
.
Njo
bode
tiha
žalost
spravila
v
grob
.
Saj
vidite
,
kako
vene
od
dne
do
dne
;
in
kader
ne
bo
nobenega
pomočka
več
,
bode
tudi
kesanje
prepozno
“
.
„
Take
bolezni
,
teta
,
zdravi
čas
in
delo
,
ali
,
če
hočeš
,
ljubi
Bog
.
Jaz
pa
ne
morem
nič
pomagati
“
.
„
Kako
da
ne
!
“
čudila
se
je
ona
,
„
če
veste
,
kaj
teži
srce
Anici
“
.
„
Za
božji
čas
,
jaz
vendar
ne
morem
siliti
ženina
,
da
jo
vzame
!
“
„
Siliti
!
Kdo
govori
o
tem
?
Vsakdo
še
bode
štel
srečnega
,
kdor
dobi
Anico
.
A
Vi
,
milostiva
gospa
,
Vi
bi
je
ne
dali
vsakemu
,
ki
bi
bil
njej
po
godu
.
Zatorej
rajši
tiho
trpi
,
nego
da
bi
Vam
razodela
srce
,
dobro
vedoč
,
da
bode
našla
le
neizprosen
odpor
.
A
meni
,
ki
nisem
mati
njena
,
smili
se
revica
,
in
rada
bi
žrtvovala
njeni
sreči
polovico
svoje
“
.
„
Kaj
ti
prihaja
na
misel
,
teta
!
“
dejala
je
ona
nepotrpežljiva
in
vstala
.
„
Jaz
da
bi
branila
Anici
vzeti
,
kogar
želi
!
Kaj
čenčaš
!
A
do
sedaj
še
ni
bila
navada
,
da
bi
snubile
deklice
“
.
„
O
naj
bi
vedel
izvoljenec
Anin
,
da
ga
Vi
,
gospa
,
ne
boste
zavrnili
,
takoj
bi
imela
Ana
ženina
in
srečna
bi
bila
.
Veste
li
,
na
koga
ona
misli
?
“
Gospa
je
stala
in
strmela
.
Uverjena
,
da
ve
,
za
kom
žaluje
Anica
,
ni
si
mogla
prav
tolmačiti
teh
besedi
.
Najedenkrat
jej
pride
na
um
,
da
so
nemara
domnevanja
speljala
teto
na
napačen
pot
,
in
poloti
se
je
poredna
zvedavost
.
„
In
na
koga
misli
?
“
vprašala
je
naglo
.
„
Na
koga
?
“
ponesla
se
je
teta
in
stopila
po
konci
.
Mislila
si
je
:
Zdaj
ali
nikoli
,
in
pogum
jej
je
dajala
zavest
,
da
se
bori
za
dobro
stvar
,
za
srečo
svojega
bližnjega
.
„
Jaz
Vam
bodem
povedala
,
kajti
sem
že
pri
hiši
toliko
časa
,
da
smem
tudi
gospodi
povedati
resnico
.
Jaz
sem
izredila
Anico
,
in
ni
mi
vse
jedno
,
ali
je
srečna
ali
nesrečna
.
Čudim
pa
se
,
da
še
niste
ničesa
zapazili
,
ko
imajo
matere
sicer
tako
bistre
oči
.
Anica
ima
rada
Gregorja
“
.
Teta
je
sklenila
roki
pred
seboj
in
nepremično
gledala
gospe
v
oko
,
popolnoma
mirna
;
kajti
je
spolnila
težko
,
a
sveto
dolžnost
.
„
Tako
!
“
dejala
je
gospa
počasi
,
neprijetno
iznenadena
.
„
Da
,
tako
!
“
potrdila
je
ona
;
„
in
zdaj
storite
,
kar
se
Vam
zdi
;
Vaša
hči
je
Anica
“
.
Teta
je
sedla
in
zagnala
zopet
kolovrat
;
obšla
jo
je
tiha
radost
,
ki
sledi
dobrim
delom
.
Gospa
pa
je
odšla
počasi
iz
sobe
.
Menila
je
bila
,
da
se
bode
smijala
skrivnostim
tetinim
,
a
ni
se
jej
hotelo
;
ne
da
bi
mislila
,
da
je
količkaj
osnovana
tetina
slutnja
;
a
razlagala
,
si
jo
je
vse
drugače
:
ne
misli
Anica
na
Gregorja
,
ampak
Gregor
na
Anico
.
Sklenila
je
takoj
,
da
mora
Gregor
od
hiše
,
in
preudarjala
,
s
kakim
razlogom
bi
ga
odpravila
.
Njeni
trije
otroci
pa
so
v
prijetnem
razgovoru
sedeli
skupaj
.
Koliko
so
si
imeli
dopovedati
,
ko
Žige
že
toliko
časa
ni
bilo
doma
in
bode
Bog
ve
kedaj
zopet
prišel
.
Prisedla
je
mati
,
srečna
in
ponosna
,
in
še
hitreje
je
tekel
čas
;
kajti
je
znala
ona
zanimivo
povedati
vsako
malenkost
.
Krištof
pa
se
ni
mogel
iz
nebiti
neprijetnih
misli
.
„
Jaz
ne
umejem
cesarja
“
,
dejal
je
,
„
ki
je
sicer
tako
oprezen
,
da
sedaj
toliko
zaupa
Vitovcu
.
S
čim
je
dokazal
ta
le
količkaj
zanesljivosti
!
“
„
S
čim
?
Prepustil
nam
je
gornji
celjski
grad
“
,
razlaga
Žiga
.
„
Poveljnik
Hohemwart
je
že
prisegel
zvestobo
cesarju
.
Pripravljen
je
Vitovec
odpreti
nam
tudi
drugih
gradov
,
a
mi
imamo
premalo
vojaštva
s
seboj
.
In
lej
,
brate
,
sedaj
se
lehko
prikupiš
cesarju
.
Daj
z
menoj
par
krepkih
fantov
!
“
„
Ali
naj
pojezdim
sam
?
“
„
Ne
,
tebe
ni
treba
.
Tri
ali
štiri
pogumne
fante
,
in
jutri
odjezdijo
z
menoj
“
.
„
Dobro
;
a
zakaj
jih
ne
vzameš
več
?
“
„
Ker
ni
potreba
.
Če
zaupamo
Vitovcu
,
zadostuje
par
vojakov
v
znak
cesarske
oblasti
;
če
mu
pa
ne
zaupamo
,
moramo
se
oglasiti
v
Celji
na
čelu
dveh
tisoč
mož
.
Kolikor
more
presoditi
človeška
pamet
,
vse
se
bode
zlepa
uredilo
;
a
da
nam
tudi
lehko
izpodleti
,
to
je
istina
;
in
baš
zarad
tega
ni
treba
tebe
zraven
“
.
„
Kakor
se
ti
zdi
“
,
dejal
je
Krištof
in
vstal
.
„
Jaz
ukrenem
takoj
vse
potrebno
“
.
„
Katere
pa
misliš
poslati
?
“
vprašala
je
gospa
,
kateri
je
padla
dobra
misel
v
glavo
.
„
Veliki
hlapec
Jernej
naj
si
jih
izbere
.
On
je
pameten
in
je
bil
že
v
vojski
“
.
„
Zakaj
pa
ne
pošlješ
Gregorja
?
“
„
Ker
ga
pri
domu
preveč
potrebujemo
“
.
„
Oh
,
Gregorja
pa
res
ne
“
,
prosila
je
Ana
;
on
zna
tako
lepo
hrenkati
in
peti
“
.
„
Kaj
pa
še
!
“
zavrnila
jo
je
gospa
.
„
Mladi
ljudje
morajo
pogledati
po
svetu
,
da
zvezdo
,
kako
se
živi
drugod
.
Koristilo
bode
to
posebno
Gregorju
,
ki
je
prebrisane
glave
“
.
„
Tudi
dobro
“
,
dejal
je
Krištof
,
vajen
poslušati
svojo
mater
.
„
Ampak
,
Žiga
,
da
mi
tudi
vmes
junake
zdrave
!
“
in
šel
je
klicat
mladega
Gregorja
in
naznanit
mu
odhod
.
„
Jernej
naj
ide
s
teboj
“
,
dejal
je
,
„
potem
kovač
Miha
,
in
naj
stopi
še
kdo
v
Dob
do
Belca
Janeza
.
Konja
in
orožje
dobo
v
gradu
“
.
Burno
je
tolklo
srce
Gregorju
,
ko
je
slišal
novico
;
kajti
mu
je
bila
to
prva
daljša
pot
.
Čustva
ona
nedoločna
,
obstoječa
iz
pol
sreče
,
pol
strahu
,
polnila
so
mu
dušo
;
a
ni
utegnil
udajati
se
jim
.
Hitel
je
Jerneju
naznanjat
povelje
.
„
Dobro
“
,
mrmral
je
stari
vojak
in
sklonil
glavo
,
da
ne
bi
videl
Gregor
,
kako
se
mu
od
radosti
širijo
lica
in
usta
;
a
jel
se
je
takoj
napravljati
na
pot
.
Kovaču
Mihi
pa
je
bila
ta
stvar
neprilična
;
kajti
se
je
fant
ženil
in
nadejal
,
da
bode
tja
po
beli
nedelji
konec
vseh
sitnosti
,
ki
jih
ima
človek
,
ki
ni
tako
rekoč
ne
fant
ne
mož
.
Šel
je
pravit
nezgodo
nevesti
in
tolažilo
ga
je
poslušati
,
kako
britko
se
ona
joče
za
njim
,
in
hvaležen
je
užival
prigrizek
,
s
kakoršnim
mu
še
ni
bila
poprej
nikoli
postregla
mati
njena
.
„
Če
umrjem
“
,
dejal
je
in
odrezal
še
jedenkrat
,
„
v
boji
—
Lenka
,
tega
kosa
ne
zmagam
več
,
povila
mi
ga
boš
jutri
v
ruto
—
torej
,
čuješ
?
če
me
ne
bo
več
nazaj
,
ne
jemlji
mi
Čurnovega
Jožeta
,
jaz
ga
ne
morem
trpeti
,
vzemi
rajši
Rmanovega
Blaža
,
ki
tudi
ni
tak
pijanec
“
.
„
Oh
,
kaj
se
bom
možila
reva
,
če
tebe
izgubim
,
Miha
!
“
tarnala
je
ona
.
„
Zdaj
grem
h
Krivcu
pit
“
,
poslavljal
se
je
on
,
„
da
vtopim
žalost
.
Torej
,
Lenka
,
pametna
!
Jožeta
ne
jemlji
;
Blaž
je
boljši
.
Toda
,
Lenka
,
ne
tako
,
da
bi
se
ti
že
možila
,
če
bi
jaz
štirinajst
dni
izostal
!
Ti
me
moraš
čakati
,
če
prav
jedno
leto
;
če
ne
—
in
Miha
se
je
tako
vglobil
in
zagrizel
v
nesrečno
misel
,
da
se
bo
Lenka
nemara
omožila
,
ko
bo
on
na
straži
stal
,
da
je
kar
divjal
.
Bežati
je
morala
nevesta
.
Janez
Belčev
pa
je
samo
zmignil
s
širokimi
rameni
,
ko
mu
je
prišlo
naročilo
.
„
Živini
še
nakladem
jutri
“
,
dejal
je
,
„
potlej
pa
pridem
“
.
Njemu
ločitev
ni
bila
težka
.
Hiša
očetova
je
bila
polna
bratov
in
sestra
,
ki
niso
čislali
Janeza
po
zaslugah
.
Lotila
se
ga
je
neka
zloradost
.
„
Zdaj
bodo
videli
,
koliko
sem
jim
jaz
zadel
“
,
mislil
je
zadovoljno
.
„
Največ
sem
jaz
delal
,
zato
me
pa
imajo
za
bebca
“
.
V
petnajstem
stoletji
je
naš
kmet
še
po
konci
nosil
glavo
.
Trud
in
beda
ga
nista
še
zdelavali
,
in
tudi
njemu
je
še
preostajalo
časa
za
razvedrilo
.
Zbiralo
se
je
na
pašniku
staro
in
mlado
k
domačim
igram
.
Tu
so
skakali
in
lovili
se
dečki
,
tam
so
rajale
deklice
,
in
na
drugem
konci
so
se
urili
možje
in
mladeniči
v
streljanji
.
V
hiši
našega
oratarja
je
visel
v
kotu
križ
in
pod
križem
meč
in
samostrel
,
in
kader
je
prišel
ukaz
,
ostavil
je
lopato
in
matiko
in
uvrstil
se
med
bojevnike
.
Izurjen
ni
bil
za
parado
,
a
za
resnico
;
in
pogumen
in
krepak
,
bil
se
je
vrlo
pod
domačimi
vodjami
.
Kader
pa
je
pregnal
sovraga
,
prijel
je
zopet
za
drevo
.
A
prišla
so
nadenj
huda
leta
.
Prihrul
je
Turek
in
moril
in
pustošil
zemljo
.
Rasli
in
rasli
so
davki
in
doklade
:
trebalo
je
več
in
pridnejše
delati
in
menj
in
slabše
jesti
.
Po
mestih
se
je
razvijala
kupčija
in
obrtnost
,
in
bogastva
prej
neznana
se
stekala
v
posamezne
roke
.
Z
denarji
so
se
kupovale
pravice
in
svoboščine
,
viri
novega
bogastva
,
na
škodo
kmetov
.
Bogastvo
pa
je
rodilo
iz
lakomnosti
in
zapravljivosti
glad
in
bedo
.
Kajti
je
prešlo
iz
mest
potratno
življenje
na
gradove
,
kjer
je
vladala
do
tedaj
patrijarhalna
priprostost
.
Grajske
razvade
so
okužile
kmeta
,
in
bes
ko
ga
je
začel
grajščak
žuliti
in
stiskati
,
da
bi
mogel
streči
svoji
potratnosti
,
zbudilo
se
je
tudi
v
seljanu
neporedno
hrepenenje
po
večjem
vžitku
.
In
ko
je
gledal
grajščakovo
zapravljivost
poleg
svoje
revščine
in
spoznal
,
da
si
mora
baš
zarad
nje
on
pritrgavat
,
postal
je
zavisten
in
nezadovoljen
.
Pričel
se
je
boj
med
zavistnim
siromaštvom
in
neusmiljenim
bogastvom
,
in
zmagalo
je
bogastvo
;
in
gorjé
,
nepopisno
gorje
je
zadelo
kmeta
.
Tedaj
se
mu
je
vzelo
orožje
,
znak
prostosti
,
in
naložila
so
se
mu
nova
bremena
,
ker
se
je
uprl
,
in
nova
bremena
,
da
ne
bi
se
več
upiral
.
Takrat
se
mu
je
upognil
tilnik
,
da
še
dandanes
ponižno
sklonjen
prosi
svoje
pravde
.
Lakomnost
in
potratnost
sta
ugonobili
rimsko
državo
;
lakomnost
in
potratnost
pritirali
v
početku
nove
dobe
pohlevnega
kmeta
do
upora
;
lakomnost
in
potratnost
bosta
prej
ali
slej
—
,
Mili
Bog
razsvetli
voditelje
,
da
obrnejo
na
pravo
pot
narode
,
ki
z
zavezanimi
očmi
in
zamašenimi
ušesi
dero
proti
prepadu
!
Janez
Belčev
iz
Doba
doma
pa
ni
poznal
nezadovoljnosti
niti
ni
zavidal
grajskemu
gospodu
,
da
ne
nosi
žuljavih
rok
in
ne
popije
toliko
vode
kakor
on
.
Saj
jedel
pa
vendar
ni
več
od
njega
niti
slajše
spal
.
Zarad
pameti
,
tako
so
mu
pravili
domači
,
smel
bi
se
pritoževati
;
a
baš
s
to
je
bil
Janez
,
kakor
mi
vsi
,
nekako
najzadovoljnejši
in
mnogo
iskrenejše
je
molil
na
čast
sv.
Juriju
,
da
bi
polje
rodilo
,
nego
k
sv.
Katarini
za
pravi
um
in
pravo
pamet
.
Ko
pa
je
zvedela
teta
,
da
odjezdi
Gregor
,
prestrašila
se
je
in
ušla
jej
je
nit
izpod
prstov
„
Gospejna
roka
je
vmes
“
,
dejala
si
je
užaljena
in
sklenila
roki
.
Ko
je
pa
jela
premišljevati
,
olajšala
sta
jej
togo
takoj
dva
razloga
.
Domislila
se
je
Anice
,
kako
bode
njo
potrlo
slovo
,
in
poleg
te
žalosti
zginjala
je
njena
.
Za
Gregorja
je
pa
tudi
najboljše
,
če
odide
,
dokler
še
ne
vidi
in
ne
ve
ničesa
.
Če
ga
Anica
pozabi
,
v
božjem
imenu
!
Če
pa
ne
—
in
nikdar
ga
ne
bode
pozabila
—
teta
je
storila
svojo
dolžnost
.
„
Nekako
prijetno
je
,
če
je
moči
bližnjika
,
ki
ga
je
zadela
nesreča
,
potolažiti
z
besedami
:
„
Saj
sem
ti
to
že
naprej
pravil
“
.
Hitela
je
pripravljat
nečaku
obleko
za
odhod
in
ponavljala
vse
zlate
nauke
,
katere
je
bil
že
tolikrat
čul
.
Ko
pa
je
Gregorja
posilil
spanec
,
voščil
jej
je
lehko
noč
.
„
Kako
dober
mladenič
“
,
šepetala
je
ona
za
njim
;
„
Bog
ga
ohrani
blagega
!
“
Teta
seveda
ni
spala
vso
noč
;
a
tudi
Gregor
dolgo
ni
zatisnil
oči
.
Bujna
domišljija
ga
je
vodila
po
zračnih
višavah
in
zidala
in
podirala
mu
gradove
v
oblakih
.
Kako
prazno
mu
je
teklo
do
tedaj
življenje
,
in
kako
si
jo
želel
med
širni
svet
!
Kader
je
pripovedoval
med
hlapci
Jernej
o
ljutih
bojih
in
slavnih
bojevnikih
,
svetilo
se
je
tudi
njemu
bistro
oko
,
žarela
so
mu
temna
lica
in
krčile
se
krepke
mišice
in
plaval
mu
je
duh
tja
,
kjer
se
s
krvjo
kupuje
slava
.
Čul
je
,
kako
tudi
njega
slave
kot
vrlega
junaka
,
in
rahlo
so
mu
prebirali
prsti
strune
,
da
ne
bi
preslišal
nobenega
zapeljivih
glasov
.
In
zdaj
se
mu
je
spolnjevalo
hrepenenje
!
A
popolna
vendar
ni
bila
nova
sreča
.
Saj
je
bila
še
tako
negotova
!
Poslavlja
pa
se
od
znane
in
gotove
sreče
.
In
log
in
dol
in
domači
zvonik
,
tovariši
mladih
let
in
skrbna
tetka
,
kako
se
mu
je
bilo
vse
omililo
!
Tako
se
poslavlja
s
sladko
britkostjo
mož
od
mladeniških
let
,
naj
so
bila
tudi
trudapolna
:
pozabljajo
se
prestane
nadloge
,
doživelo
srečo
pa
nam
vekša
domišljija
;
škoda
,
da
ni
naš
spomin
baš
tako
dober
za
prejete
dobrote
,
baš
tako
slab
za
prestane
krivice
!
Druzega
dne
pa
se
je
čudila
teta
Anini
ravnodušnosti
.
Pričakovala
je
glasnega
joku
,
in
niti
omedlevica
bi
je
ne
bila
presenetila
.
A
vsega
tega
nič
!
Mokro
je
lilo
pač
oko
,
ko
je
podala
bratu
Žigi
roko
,
a
Gregorju
se
je
celo
nasmijala
.
„
Kako
se
zna
premagovati
“
,
dejala
si
je
teta
,
in
Anin
lepi
vzgled
osrčeval
je
še
njo
.
Za
malo
trenotij
se
je
odstranila
,
da
si
obriše
solze
,
in
prinesla
blagoslovljen
šmarni
križ
in
obešaje
mu
ga
krog
vratu
tarnala
,
da
ga
ne
bode
videla
več
.
„
Tebe
bodo
ubili
,
Gregor
“
,
dejala
je
,
„
in
jaz
bom
tako
daleč
“
.
„
Da
bi
me
branila
,
kaj
ne
,
teta
?
“
dejal
je
Gregor
in
poljubil
jo
na
zgubančeno
čelo
.
„
Zdaj
pa
še
reci
,
da
imaš
pravo
vero
,
ki
meniš
,
da
me
tukaj
Bog
lehko
varuje
,
ko
mu
ti
pomagaš
;
v
tujem
kraji
pa
ne
.
Oh
,
kako
boš
gorela
v
vicah
“
.
„
Oh
,
da
bi
le
v
vice
prišla
“
,
smijala
se
je
ona
s
solznimi
očmi
in
potisnila
mu
skrivaj
citre
med
prtljago
.
Lenka
se
je
pa
tudi
poslavljala
od
Mihe
in
zavijala
mu
raznega
baliževja
v
vrečo
.
„
Miha
,
da
ne
pozabiš
Boga
“
,
dejala
je
,
„
ali
pa
mene
.
Z
ženskami
se
mi
ne
pečaj
,
ko
imaš
doma
nevesto
.
—
In
,
Miha
“
,
dostavljala
je
tiho
,
„
v
boji
se
nič
nikar
naprej
ne
sili
.
Kaj
tebi
mar
ta
prepir
?
Naj
se
gospoda
ruje
;
mi
nimamo
nič
dobička
pri
vsem
tem
“
.
Miha
pa
se
je
držal
čmerno
in
jo
komaj
poslušal
;
kajti
so
mu
rojile
zopet
hude
misli
po
glavi
.
„
Lenka
!
“
se
je
zadri
,
ko
je
lezel
na
konja
,
„
Čurnovega
pusti
pri
miru
;
če
ne
,
gorje
ti
!
“
in
pokazal
jej
je
pest
.
Krištof
je
zasedel
konja
,
da
spremi
brata
,
ki
je
še
jedenkrat
objel
mater
in
sestro
,
in
odjezdili
so
.
Gregor
je
pomignil
teti
,
ki
je
gledala
za
njim
;
Janez
pa
je
moško
zavriskal
jezde
mimo
domače
hiše
,
kjer
so
bila
vsa
okna
polna
;
a
ozrl
se
ni
nikamor
,
češ
,
naj
poskusijo
,
kaj
se
pravi
brez
njega
biti
.
Pojdem
čez
tri
gore
v
zgornje
jaz
Štajerje
.
Kjer
od
veselja
se
joka
moje
dekle
,
kader
zagleda
me
.
N.
ps
.
Nekoliko
dni
pozneje
je
jezdil
Gregor
s
svojimi
tovariši
od
Savinjske
doline
proti
Gornjemu
Gradu
.
Vrhovi
gora
so
se
svetili
v
zlatih
žarkih
jutranjega
solnca
,
po
dolinah
pa
je
še
ležala
gosta
megla
.
Drevje
je
poganjalo
mlado
zelenje
,
in
zvončki
in
trobentice
so
belile
in
rumenile
vlažna
tla
.
Visoko
pod
nebom
pa
je
žvrgolel
škrjanec
in
budil
in
vnemal
krilate
pevce
,
ki
so
se
mu
oglašali
iz
visokega
bukovja
.
„
Krasen
dan
“
,
izpregovori
kakor
sam
zase
Gregor
.
„
Strašansko
!
“
zagodmja
sam
zase
bradati
Jernej
ter
potegne
z
roko
po
mokrih
okovih
.
„
Železje
bo
rujavelo
od
megle
,
in
za
usnje
ni
hujšega
od
rose
.
“
„
Oh
,
Jernej
“
,
zasmeje
se
oni
,
„
kak
pust
človek
si
ti
!
Če
jezdimo
čez
dan
,
peče
te
solnce
,
zvečer
si
zaspan
in
zjutraj
ti
rosa
ni
po
volji
.
Poglej
krog
sebe
,
kako
je
vse
veselo
in
praznično
!
Vidiš
,
zdaj
se
je
razkadila
megla
;
kako
lepa
dolina
se
odpira
pod
nami
!
Kaki
travniki
in
njive
in
gozdi
!
O
tu
mora
biti
še
divjačino
!
Videl
bodeš
,
kako
prijetno
bodemo
živeli
pri
patrih
v
Gornjem
Gradu
.
“
„
Kaj
pa
da
!
“
odgovori
oni
slabovoljen
.
„
Čuda
,
da
nam
že
ne
gredo
z
banderi
in
godbo
naproti
,
Ali
ga
vidite
kmeta
,
kako
zapira
vrata
pred
nami
,
kakor
bi
bil
živega
vraga
zagledal
?
“
„
Kaj
bi
se
ne
bal
,
ko
se
ti
tako
grdo
držiš
!
“
dejal
je
Gregor
in
zavil
s
konjem
proti
koči
in
klical
:
„
Oče
,
oče
,
kod
moramo
jezditi
v
Gornji
Grad
in
koliko
imamo
še
do
tja
?
“
kajti
prijezdili
so
bili
do
razpotja
.
—
Glasu
ni
bilo
nobenega
.
„
Ne
bojte
se
dobrih
ljudi
“
,
klical
je
mladenič
;
a
zastonj
,
Jernej
pa
se
je
muzal
.
„
Pa
so
vendar
ljudje
doma
“
,
trdil
je
Miha
.
„
Poglej
,
Jernej
,
tam
skoz
luknjo
so
se
zasvetile
oči
.
“
„
Počakajte
,
jaz
vam
pokažem
,
kako
smo
časi
iztrkavali
polhe
iz
gabra
“
,
dejal
je
Jernej
in
izvlekel
kresilno
orodje
in
položivši
gobo
na
kamen
počel
kresati
,
da
so
se
utrinjale
iskre
.
„
Stoj
,
Jernej
;
hajdimo
naprej
!
“
zavpil
je
Gregor
in
urno
obrnil
konja
na
levo
pot
.
Godrnjaje
je
odjezdil
Jernej
,
ko
so
se
že
odpirale
duri
in
plah
obraz
se
oziral
za
jezdeci
.
„
Priklical
sem
ga
vendar
“
,
ponašal
se
je
Jernej
,
Gregor
pa
mu
je
zabičeval
,
da
mora
lepo
ravnati
z
ljudmi
.
„
To
se
lehko
reče
“
,
ugovarjal
je
oni
;
„
a
hudo
je
,
če
ne
dobi
človek
zlepa
ne
piti
ne
jesti
.
“
„
In
cesarski
človek
!
“
doda
Janez
.
„
Ti
govoriš
kakor
Salomon
,
Janez
“
,
pohvali
ga
Jernej
,
„
dlasi
bi
te
imel
za
butca
marsikdo
,
ki
te
po
vrhu
pogleda
.
Togota
grabi
človeka
,
ko
pride
v
imenu
presvitlega
cesarja
v
te
zapuščene
kraje
in
ga
tako
sprejemajo
Celjanje
.
Kaj
moremo
mi
in
naš
cesar
za
to
,
da
jim
je
v
Belem
Gradu
grofa
Urha
vrag
vzel
!
Zdaj
pridejo
saj
pod
pošteno
vlado
in
veseli
bi
morali
biti
.
Bodemo
jih
učili
kozjih
molitvic
,
Boga
mi
!
“
Tako
je
modroval
Jernej
,
Gregor
pa
je
prepustil
konju
vajete
in
zamišljen
jezdil
skoz
temni
log
.
Dolgčas
mu
je
bilo
po
domu
in
jel
je
tiho
peti
konjiško
pesmico
.
Takoj
so
se
oglasili
tovariši
,
in
krepko
se
je
razlegalo
po
gorovji
:
V
rosni
megli
še
leži
hrib
in
dol
temán
,
že
pod
okencem
stoji
konjič
osedlán
.
Brešno
,
mamica
,
povij
in
ne
jokaj
mi
!
Kaj
razgečeš
,
konjič
moj
!
Nismo
še
doma
;
še
med
ljubo
in
menoj
sedem
je
gorâ
.
Nič
se
,
ljuba
,
mi
ne
boj
,
če
me
ni
nocoj
!
Posteljco
pa
,
tratica
,
ti
postlala
si
;
greje
srca
mladega
te
rudeča
kri
,
oj
,
zaman
boš
,
mamica
,
sinka
čakala
!
Vedno
strmejša
je
postajala
pot
,
in
zabavljal
je
Jernej
na
grde
kraje
in
zaklel
,
kader
se
mu
je
spotaknil
konj
.
„
Tacega
sveta
tudi
ni
kmalu
,
kakor
je
pri
Dobu
“
,
poudarjal
je
Miha
.
„
Tako
ravno
polje
in
taki
travniki
;
tu
pa
sama
hosta
!
Pa
vendar
živé
ljudje
tudi
tod
.
“
„
Ampak
kako
živé
!
“
zdihnil
je
Janez
spomnivši
se
materinih
loncev
.
Ko
pa
so
zavili
iz
gozda
,
razgrnil
se
je
pred
strmečimi
očmi
Gornji
Grad
.
Tacega
si
Gregor
ni
bil
mislil
benediktinskega
samostana
.
To
je
bilo
malo
mesto
,
obdano
z
rovi
in
zidovjem
in
utrjeno
z
visokimi
stolpi
.
Proti
nebu
se
je
dvigala
ponosna
cerkev
,
in
mogočna
poslopja
so
jo
obdajala
od
treh
strani
;
za
njimi
pa
so
se
vrstile
za
glavnim
obzidjem
druge
stavbe
,
večje
in
manjše
,
a
vse
v
izbornem
stanji
,
svedočbe
dobrega
gospodarstva
.
In
zunaj
obzidja
je
stalo
po
tesni
dolini
in
ob
pogorji
hiš
in
poslopij
za
veliko
vas
,
stanovališča
čedna
in
prijazna
,
gospodarska
pohištva
trdna
in
prostorna
.
Niso
se
plaho
skrivali
prebivalci
;
radovedni
so
prihajali
na
prage
gledat
tujih
jezdecev
in
pozdravljali
jih
moško
.
Celo
Jerneju
se
je
razvedrilo
lice
in
menil
je
,
da
ljudje
bi
bili
,
le
kraj
je
pust
.
Pred
mostom
,
ki
je
držal
do
glavnih
z
grbi
ozalšanih
vrat
,
poskakali
so
mladeniči
raz
konje
.
Prišel
jim
je
nasproti
benediktinec
,
oskrbnik
v
samostanu
,
s
poročilom
,
da
jih
že
pričakujejo
,
in
odvedel
jih
v
novo
bivališče
,
štirioglat
močan
stolp
na
jednem
konci
zunanjega
obzidja
.
„
Tacih
stolpov
je
šest
;
pet
jih
ostane
našim
vojakom
“
,
menil
je
samostanki
brat
,
pogledavši
po
strani
našega
Gregorja
.
Voščil
jim
je
mnogo
zabave
,
zatrdil
,
da
bode
skrbel
za
vse
njih
potrebščine
,
in
šel
prelatu
naznanit
njih
prihod
.
Gregor
pa
je
neprijetno
presenečen
ogledaval
novo
stanovanje
.
Dvonadstropni
stolp
je
imel
pri
tleh
shrambe
za
živež
in
orožje
,
prvo
nadstropje
pa
je
bilo
predeljeno
v
jedno
večjo
in
jedno
manjšo
izbo
z
okni
in
strelnimi
linami
na
dve
strani
.
„
Še
pet
tacih
stolpov
,
in
v
teh
celjski
vojaki
!
“
mrmral
je
sam
pri
sebi
.
„
To
se
pravi
“
,
dodal
je
Jernej
,
„
da
smo
v
pasti
,
in
da
nas
menihi
,
kader
se
jim
zljubi
,
zapode
ali
postrele
ali
izstradajo
.
In
to
se
pravi
samostan
izročiti
!
“
„
S
tem
,
da
nas
sprejmo
“
,
poučeval
je
Gregor
,
spoznavajo
menihi
cesarja
za
svojega
posvetnega
gospodarja
in
dediča
celjskih
grofov
.
Jaz
ne
dvojim
o
njih
odkritosrčnosti
;
a
treba
se
ogibati
vsega
,
kar
bi
jih
utegnilo
žaliti
.
V
miru
moramo
živeti
z
njih
vojaki
;
kajti
za
boj
nas
je
premalo
.
“
„
Na
to
še
misliti
ni
“
,
pristavil
je
Miha
.
„
In
če
nas
napadejo
,
jaz
bi
rekel
:
udajmo
se
!
“
„
Sram
te
bodi
!
“
zarenčal
je
Jernej
.
„
I
zakaj
?
Zastonj
in
za
nič
ustreliti
se
dati
,
to
je
vendar
preneumno
za
pametnega
človeka
.
Kaj
?
Janez
,
ali
ni
to
neumno
?
“
„
A
,
pusti
me
v
miru
!
“
zavrnil
ga
je
ta
;
kajti
,
kader
je
slišal
besedo
neumen
ali
tepec
,
bil
je
hud
,
mene
,
da
je
njemu
namenjena
.
Gregor
ja
je
potolažil
,
potem
pa
šel
z
Jernejem
poklonit
se
opatu
Gašparju
in
izročit
mu
poverilnico
.
Peljal
ja
je
sluga
v
veliko
sobano
z
visokimi
okni
,
ki
so
odpirala
razgled
po
ozki
dolini
na
kranjsko
stran
.
Po
stenah
so
visele
krasne
podobe
nabožnega
in
posvetnega
značaja
,
in
vse
pohišje
kazalo
je
ukusno
obilnost
.
Prelat
je
bil
mož
pri
šestdesetih
letih
in
rednje
postave
.
Po
konci
je
nosil
osivelo
glavo
in
živo
so
se
mu
bliskale
oči
.
Črno
benediktinsko
haljo
je
krasil
na
zlati
verižici
z
biseri
posejan
križec
.
Čutil
je
Gregor
vkljub
vsej
prijaznosti
opatovi
,
da
ima
pravka
z
duhovitim
veljakom
,
in
ponižno
vedenje
mu
je
narekovala
ta
zavest
.
Jerneju
pa
se
je
dozdevalo
,
da
mora
drugače
postopati
vojak
.
Vprašal
je
prelat
,
katerega
Lambergarja
da
služi
Gregor
.
„
Krištofa
Lambergarja
v
Črnelem
,
Vaša
milost
“
,
dgovoril
je
Gregor
.
„
Najhrabrejšega
viteza
na
Kranjskem
“
,
pristavil
je
Jernej
.
„
In
Vaš
gospodar
je
brat
dvornega
kapelana
?
“
Vprašal
je
zopet
gospod
,
ne
da
bi
se
ozrl
na
Jerneja
.
„
Da
,
gospoda
Žige
Lambergarja
“
,
odvrnil
je
Gregor
.
„
Najmodrejšega
svetovalca
cesarjevega
“
,
trdil
je
Jernej
in
stopil
bliže
.
Ljubezniv
nasmeh
prelatov
ga
je
le
še
vzpodbudil
.
Vsakemu
odgovoru
Gregorjevemu
priložil
je
obširen
dodatek
,
dokler
ju
opat
ni
odslovil
.
V
njegovem
imenu
ja
je
oskrbnik
povabil
na
kosilo
.
Obednica
je
bila
velika
obokana
dvorana
pri
tleh
,
z
mizami
za
nad
sto
osob
.
Na
prednji
steni
je
bila
naslikana
zadnja
večerja
,
na
stranski
,
kako
siti
Jezus
pet
tisoč
mož
.
In
sedelo
je
pri
mizi
kacih
štirideset
gostov
;
na
častnem
mestu
prelat
,
njemu
na
levi
Gregor
;
mesto
na
desni
pa
je
bilo
prazno
;
kajti
je
bil
šel
prior
po
opravkih
v
Celje
.
Bolj
proti
koncu
pa
je
sedel
med
dvema
samostanskima
bratoma
Jernej
in
vlekel
na
uho
,
kaj
se
meni
Gregor
z
opatom
,
da
bi
posegel
vmes
,
kader
bi
bilo
treba
.
Sedelo
je
še
pri
mizi
posvetnih
dostojanstvenikov
,
vojaški
poveljnik
,
sodnik
samostanskih
podložnikov
in
prvi
logar
.
Sluge
so
nosili
pridno
na
mizo
,
in
govor
se
je
sukal
sprva
kakor
sploh
pri
jednakih
prilikah
krog
vremena
in
jedi
in
pijač
.
Jezilo
pa
je
Jerneja
,
da
se
toliko
latinskih
besed
meša
v
zabavo
.
„
Vinum
styrianum
fuit
omni
tempore
samnum
“
,
dejal
je
tovariš
in
mu
nalil
kupo
.
„
Amen
“
,
dejal
je
Jernej
,
meneč
,
da
mu
je
menih
blagoslovil
pijačo
.
„
Ampak
Gregor
zna
latinski
“
,
ponesel
se
je
,
„
da
bi
lehko
mašo
bral
;
zakaj
se
je
učil
v
Kamniku
.
Jaz
sem
se
pa
klatil
po
bojiščih
,
po
Turškem
,
Ogerskem
in
Avstrijskem
.
To
brazgotino
imam
za
spomin
na
ljubljansko
polje
,
ko
je
oblegal
Vitovec
Ljubljano
.
“
„
Kaj
?
Vi
ste
bili
tudi
takrat
v
boji
?
Lejte
,
jaz
pa
tudi
,
v
Vitovčevem
polku
.
O
takrat
sem
tudi
jaz
še
sukal
meč
,
zdaj
pa
berem
brevir
.
Mnogo
smo
vam
dajali
opravka
pod
Vitovcem
.
Kakor
hudournik
smo
prihruli
zdaj
na
Kranj
,
zdaj
na
Loko
,
pa
na
Radovljico
ali
Novo
Mesto
.
Danes
tukaj
,
jutri
tam
,
in
nobeden
še
ni
vedel
,
kam
smo
namenjeni
,
razen
Vitovca
.
Cesarska
vojska
se
je
pehala
sem
in
tja
,
in
kamor
je
pridirjala
,
povsod
je
bilo
prepozno
;
in
kader
se
je
najmenj
nadejala
,
udarili
smo
nanjo
in
jo
razgnali
.
O
to
so
bili
časi
!
“
„
Da
,
lepi
!
“
potrdil
je
Jernej
in
pogladil
si
brado
.
„
Jaz
sem
bil
povsod
zraven
.
Od
Ljubljane
smo
podili
Vitovca
skozi
Črni
graben
do
Vranskega
;
pri
Kranji
smo
mu
vzeli
ves
denar
in
pred
Novim
Mestom
mu
pobili
osemdeset
mož
.
O
da
bi
imel
še
tisto
moč
in
tista
leta
?
“
Menih
je
premeril
z
očmi
Jerneja
od
vrha
do
tal
,
a
predno
je
kaj
odgovoril
,
vstal
je
prelat
,
vzdignil
kupo
in
pil
na
zdravje
novega
vladarja
,
cesarja
Friderika
.
Omenil
je
veliko
nesrečo
,
ki
je
zadela
celjsko
grofijo
:
naštel
mnogobrojne
dobrote
,
katere
je
bil
prejel
samostan
od
grofa
Urha
,
in
sklenil
z
željo
,
naj
živi
Bog
naslednika
njegovega
.
„
Živio
!
“
zarjul
je
Jernej
;
in
Gregorjev
sosed
,
subprior
pater
Benedikt
,
odzdravil
je
radostno
prelatovi
napitnici
in
živahno
trčil
z
Gregorjem
.
Drugim
pa
glas
ni
šel
kaj
od
srca
,
dasi
so
se
kupe
izpraznile
vse
.
Mnogo
parov
svitlih
oči
se
je
uprlo
očitajoč
v
Benedikta
,
in
Gregorja
je
minil
smeh
,
ko
je
to
zapazil
;
Jernej
pa
je
mrmral
nezadovoljen
.
„
Žalost
za
ranjkim
grofom
“
,
razlagal
je
pater
Benedikt
,
da
bi
Gregorju
pregnal
neprijetne
misli
,
„
brani
,
da
ne
pozdravljajo
bratje
novega
vladarja
tako
glasno
,
kakor
je
navada
mlajših
ljudi
“
.
Gregor
je
prikimal
,
da
ne
bi
žalil
častitega
starčka
,
ki
si
je
bil
takoj
osvojil
njegovo
srce
.
Kako
ljubeznivo
se
je
trudil
opravičiti
brate
svoje
in
razvedriti
mladeniča
!
Pravil
mu
je
zgodovino
samostana
,
o
posestvih
,
številu
bratov
,
samostanski
šoli
in
da
je
bil
on
v
mlajših
letih
pevovodja
.
Gregor
pa
je
pripovedoval
,
da
se
je
tudi
šolal
,
da
ljubi
petje
nad
vse
,
in
kar
je
vedel
o
Lambergarjih
,
Krištofu
in
Žigi
.
Spoznala
sta
,
da
se
ujemata
v
vseh
nazorih
,
in
da
sta
oba
nekako
v
jednakem
položaji
:
Gregor
sam
med
tujimi
obrazi
,
in
Benedikt
v
svojem
mišljenji
osamel
in
ločen
od
bratov
.
To
spoznanje
ja
je
zvezalo
vzajemno
.
Kajti
je
zapazil
Gregor
,
da
se
nekako
prezira
gospod
subprior
,
in
sočutje
in
hvaležnost
sta
mu
naudali
dušo
.
Benediktu
pa
je
ogrelo
srce
spoštljivo
vedenje
korenjaškega
mladeniča
,
katerega
gledajo
po
strani
,
ker
spolnjuje
ukaz
svojih
gospodarjev
brez
svoje
krivde
.
Skrbno
je
pazil
,
da
ni
pogrešal
Gregor
ne
jedi
ne
pijače
.
„
V
kako
slabo
ime
pripravite
naš
samostan
“
,
dejal
je
,
„
če
se
boste
tako
branili
.
Niti
tujcev
ne
puščamo
lačnih
od
hiše
,
nikar
domačih
ljudi
!
“
In
ko
je
govoril
Gregor
o
preveliki
gostoljubnosti
,
zavrnil
ga
je
,
češ
,
da
spolnjujejo
le
svojo
dolžnost
.
„
In
kaj
bi
rekel
Vaš
gospodar
,
če
bi
videl
,
kako
skromno
Vi
pijete
na
cesarjevo
zdravje
!
Če
ste
bili
res
v
latinskih
šolah
,
znano
vam
mora
biti
pravilo
življenja
:
Si
recte
memini
.
suni
causae
quinque
bibendi
:
Hospitis
adventus
.
praesens
sitis
atque
futura
et
vini
bonitas
et
quaelibet
altera
causa
.
Čujete
?
Vse
petero
govori
,
da
pijte
!
Torej
na
Vaše
zdravje
,
gospod
Gregor
,
in
da
