čutiščisto
zapuščenega
na
svetu
.
Tako
ima
tudi
vsaka
cerkvica
,
najmanjša
,
najubožnejša
podružnica
enkrat
v
letu
svoj
god
in
praznik
.
Sv.
Rok
menda
ni
prvak
med
svetniki
,
ali
svetnik
je
vendar
;
časti
se
,
svoje
cerkve
ima
po
vsem
vernem
svetu
in
svoj
god
in
praznik
tudi
,
kakor
kateri
si
bodi
drug
svetnik
.
Svojo
cerkev
ima
tudi
v
Prilesju
,
majhno
,
skromno
,
vendar
čedno
,
prijazno
cerkvico
.
Na
vzvišenem
prostoru
stoji
sredi
vasice
,
tako
da
se
od
nje
vidi
daleč
po
deželi
.
Poslopje
je
nizko
,
tudi
zvonik
se
ne
dviguje
mnogo
nad
streho
;
najvišim
stavbam
ni
da
bi
ga
prišteval
;
petletnega
dečka
roka
zažene
zlahka
kamen
čez
njegovo
„
jabolko
"
.
Tudi
„
veliki
zvon
"
sv.
Roka
v
Prilesju
ne
sluje
zaradi
svoje
velikosti
in
teže
po
svetu
;
korenjak
bi
ga
nesel
nekoliko
korakov
v
desnici
in
morda
manjšega
tudi
še
zraven
v
levici
.
Vendar
se
zvečer
kaj
prijetno
razlega
njijin
glas
po
dolini
,
četudi
morebiti
ne
prav
tako
,
kakor
onih
slavnih
„
zagorskih
zvonov
"
,
ki
tako
„
prelepo
pojo
"
v
lepi
narodni
pesmi
.
Sv.
Rok
in
njegova
cerkvica
v
Prilesju
praznujeta
danes
svoj
god
.
Sv.
Roka
dan
je
bil
pač
že
nekoliko
dni
prej
,
ali
obhaja
se
danes
,
v
nedeljo
.
Cerkev
ne
more
odločiti
vsakemu
svetniku
posebej
svojega
posebnega
zapovedanega
praznika
,
kdaj
bi
potem
ljudje
delali
?
Manjših
svetnikov
spomin
se
obhaja
prihodnjo
nedeljo
po
pravem
godu
.
Pobožnega
bravca
prosimo
blagovoljnega
potrpljenja
,
ako
ni
to
vse
prav
in
spodobno
razloženo
.
Pripovedovavcu
je
treba
govoriti
o
tako
raznovrstnih
stvareh
,
da
ne
more
biti
v
vseh
strokovnjak
;
in
tako
dolgo
je
že
,
kar
ni
pisatelj
te
povesti
videl
sv.
Roka
v
Prilesju
!
A
tega
se
pa
še
dobro
spominja
,
kako
lep
,
jasen
dan
je
bil
to
nedeljo
,
ko
je
bil
„
shod
"
pri
sv.
Roku
v
Prilesju
.
Pravi
shod
!
Shajali
so
se
ljudje
praznično
oblečeni
od
vseh
strani
iz
okolice
častit
svetnika
,
ki
je
vse
leto
pozabljen
samotaril
na
prileskem
griču
.
A
danes
je
bil
lahko
zadovoljen
s
svojimi
čestilci
.
Prej
ta
dan
je
bil
cerkovnik
,
navadno
pošten
krojač
,
cerkvico
pridno
osnažil
,
pajčevine
po
kotih
ji
potrebil
ter
jo
tudi
olepšal
,
kakor
je
vedel
in
znal
.
Človeku
ni
moči
natanko
vedeti
,
kako
je
teličku
,
ki
ga
izpuste
prvič
na
pašo
,
ko
prestopi
prvič
za
svojo
materjo
okorni
prag
zatohlega
hleva
s
svojimi
neokretnimi
nogami
.
A
to
je
gotovo
,
da
je
vesel
,
kakor
ni
še
nikoli
bil
,
ko
se
nov
svet
odpira
njegovim
očem
,
ko
poskuša
prve
poskoke
,
z
repom
kvišku
,
na
prostem
,
zelenem
pašniku
.
Vse
mu
je
novo
,
vse
ga
zanima
,
veseli
in
ponosen
je
tudi
,
ker
se
zdaj
tako
pase
kakor
velika
živina
,
četudi
še
ne
zna
tako
spretno
muliti
,
zelene
trave
kakor
drugi
,
kakor
modra
mati
njegova
!.
Čekaj
misli
,
če
se
pozneje
še
spominja
tega
časa
,
zdi
se
mu
gotovo
ta
dan
silno
imeniten
,
da
najimenitnejši
trenutek
v
življenju
;
v
tem
trenutku
je
takorekoč
stopil
prvič
v
življenje
,
postal
je
pravi
ud
vaške
čde
,
in
to
ni
kar
si
bodi
!
Tako
nekako
se
godi
tudi
otroku
,
ko
ga
vzemo
prvikrat
v
cerkev
;
tak
imeniten
trenutek
v
njegovem
življenju
je
,
ko
stopa
deček
v
prvih
hlačicah
z
materjo
ali
očetom
—
dečku
se
pač
bolj
spodobi
,
da
gre
z
očetom
,
deklici
z
materjo
——
prvič
k
maši
.
Silno
ponosen
je
,
modro
se
drži
in
stopa
kar
najširje
more
;
s
konca
celo
poskuša
ustrezati
očetovim
korakom
,
kar
ga
pa
hitro
utrudi
;
nazaj
grede
že
dela
svoje
navadne
korake
.
Ako
bi
se
morebiti
kdo
spotikal
ob
to
nekoliko
nenavadno
,
izvirno
primero
,
želeli
bi
mu
skoraj
za
kazen
,
da
naj
se
spotakne
;
če
si
malo
nos
pobije
—
samo
prehudo
ne
!
—
tudi
nič
ne
škodi
,
naj
bode
drugekrati
bolj
previden
in
pameten
!
Po
tej
opazki
se
vrnimo
k
otrokom
,
ki
gredo
prvič
k
maši
.
Naravno
je
,
da
se
v
vaseh
,
ki
imajo
nekoliko
delj
do
župnijske
cerkve
,
za
to
imenitno
opravilo
izvoli
navadno
dan
,
ko
je
shod
v
njih
podružnici
.
Več
dni
,
da
,
več
tednov
prej
se
začne
pripravljanje
in
poučevanje
otrok
,
kako
naj
se
vedo
,
da
bode
spodobno
,
Bogu
in
ljudem
po
volji
.
Mati
zabičuje
svojemu
sinku
,
svoji
hčerki
,
kako
naj
vedno
roke
„
gori
drži
"
in
v
oltar
gleda
,
kaj
delajo
gospod
.
Bog
ne
daj
ozirati
se
po
cerkvi
!
Otrok
posluša
lepe
materine
nauke
,
obeta
in
gotovo
tudi
sklepa
v
svojem
nedolžnem
srcu
,
da
se
bo
ravnal
po
materinih
besedah
;
ali
če
hočemo
odkritosrčno
govoriti
,
moramo
reči
,
da
včasi
posluša
,
kakor
pravijo
,
samosamo
zz
enim
ušesom
;
nehotoma
mumu
misli
uhajajo
vv
stran
,
nana
posvetne
stvari
.
Nove
obleke
sese
veseli
,
in
„
odpustki
"
,
kateri
ga
čakajo
,
mumu
rojijo
kakor
muhe
popo
glavi
.
Tako
je
povsod
,
tako
je
bilo
tudi
v
Prilesju
in
v
bližnjih
vasicah
,
spadajočih
pod
svetega
Roka
.
Ali
tukaj
je
bilo
še
nekaj
posebnega
,
kar
je
silno
mikalo
mladi
zarod
.
Matere
so
natanko
pripovedovale
in
razlagale
svojim
otrokom
vso
zgodovino
sv.
Roka
.
Toda
glavna
oseba
v
povesti
mladim
poslušavcem
ni
bil
sam
svetnik
,
vse
njih
misli
so
se
vrtile
ob
njegovem
psičku
,
ki
stoji
,
kakor
pravijo
,
v
velikem
oltarju
s
kruhkom
v
gobčku
poleg
svetnika
in
ga
tako
lepo
gleda
!
In
res
je
bilo
tako
.
Podobar
samouk
ga
pač
ni
bil
izdelal
s
kako
posebno
umetnostjo
;
nekako
lesen
je
bil
,
seveda
ker
je
bil
iz
lesa
;
malo
okoren
tudi
,
glavo
je
imel
nekoliko
predebelo
,
zabuhlo
,
ali
poznalo
se
je
vendar
,
da
je
žival
pasjega
plemena
,
ne
kaka
mačka
ali
morebiti
ris
!
Tudi
kruhek
je
bil
dobro
narejen
;
videlo
se
je
,
da
je
iz
bele
moke
;
lepo
rumenkast
je
bil
,
dobro
pečen
in
čez
sredo
zarezan
.
Ne
smemo
se
torej
čuditi
,
da
je
mlada
pobožnost
ves
čas
svoje
radoglede
oči
strmeč
upirala
v
ta
proizvod
krepkega
,
zdravega
realizma
!
Ta
dan
je
bil
Prileščanom
najimenitnejši
v
letu
.
Svojega
posebnega
v
pratiki
zaznamovanega
sejma
niso
imeli
,
kakor
sosednji
tržani
,
ne
za
živino
ne
za
blago
;
svetega
Roka
praznik
jim
je
bil
tudi
za
semanji
dan
.
Veliki
trgovci
pač
niso
obiskovali
tega
sejma
,
a
manjši
prodajavci
,
ki
nosijo
svoje
blago
oprtiv
od
hiše
do
hiše
,
so
imeli
tu
svoje
bivališče
.
Vsega
je
bilo
na
izbiro
,
česar
si
more
želeti
preprosto
kmečko
srce
,
moško
,
žensko
in
otročje
:
usnja
,
sukna
,
klobukov
,
blaga
ženskim
za
krila
,
lepo
pisanih
rut
,
raznih
dragocenosti
,
ki
jih
kupujejo
mladeniči
dekletom
za
„
odpustke
"
,
prav
po
ceni
;
otročje
oko
se
ni
moglo
nagledati
raznovrstnih
igrač
,
katere
so
bile
tu
razložene
;
vozovi
,
konji
,
noži
,
piščalke
,
vse
se
je
dobivalo
,
samo
da
oče
ali
mati
niso
bili
pretrdi
;
tudi
za
usta
je
bilo
vsega
dovolj
.
Kdo
bi
pa
tebe
tu
pozabil
,
ti
pošteni
in
spoštovanja
vredni
zastopnik
izvirno-domače
,
prave
slovenske
obrtnije
,
ti
neutrudni
„
nositelj
"
——
ne
morebiti
kake
„
ideje
"
——
a
dobrega
ilovega
in
lesenega
blaga
;
ti
pravi
hišni
prijatelj
vsake
slovenske
poštene
gospodinje
!
Mnogo
prepira
je
med
vama
,
ti
hvališ
,
ona
graja
,
ti
prigovarjaš
,
ona
se
brani
;
tako
daleč
sta
si
narazen
,
človek
bi
mislil
,
da
nikdar
ne
prideta
skupaj
;
a
slednjič
se
vendar
pogodita
,
kup
je
gotov
in
oba
sta
zadovoljna
—
na
tihem
.
Največ
pa
je
pri
tem
prepiru
trpel
ubogi
lonec
,
za
katerega
sta
se
pogajala
,
zdaj
si
ga
ti
s
sključenim
kazalcem
razbijal
,
da
bi
pokazal
materi
,
kako
je
trden
,
kako
lep
glas
ima
;
zdaj
ga
je
zopet
ona
poskušavala
ravno
tako
,
samo
malo
menj
krepko
.
Dobro
znamenje
,
da
je
izdelek
tvoje
umetne
roke
res
dobro
,
trpežno
blago
!
Pozdravi
te
Bog
,
ti
ponos
kranjske
dežele
,
pošteni
Ribničan
!
Vse
te
pozna
,
vse
se
ti
posmehuje
;
kdor
utegne
,
te
oponaša
,
tebe
in
tvojo
govorico
;
natvezajo
in
nakladajo
ti
vsakovrstne
neumnosti
;
ti
jih
voljno
prenašaš
s
svojim
suhim
blagom
po
svetu
;
neumnega
,
smešnega
se
delaš
sam
,
ljudem
na
veselje
in
kratek
čas
,
da
rajši
kupujejo
tvoje
blago
:
lonce
,
sklede
,
latvice
,
čase
,
lesene
žlice
,
sita
,
rešeta
in
česar
je
še
treba
pri
hiši
.
Malo
pravih
slovenskih
rodoljubov
,
da
niso
v
otročjih
letih
zajemali
s
tvojo
žlico
iz
tvoje
sklede
!
Bodi
mi
zdrav
ti
in
tvoj
zvesti
tovariš
,
suhorebri
konjiček
.
—
Kdo
ga
ne
pozna
tega
tvojega
konjička
?
Lep
res
ni
,
ne
mlad
ne
gladke
kože
,
„
da
bi
se
muha
na
njem
raz
česnila
"
;
plaši
se
ne
,
razpetega
dežnika
se
ne
boji
,
ne
otročjega
krika
;
zato
pa
je
neutruden
,
potrpežljiv
,
z
malim
zadovoljen
kakor
ti
;
tudi
ti
nisi
mlad
in
lep
,
ne
dobro
rejen
,
a
korenjak
in
poštenjak
si
od
nog
do
glave
!
Po
božji
službi
,
ki
so
jo
mladi
gospod
iz
trga
opravljali
z
neko
posebno
slovesno
dostojnostjo
,
začne
se
živo
gibanje
in
kupčevanje
na
prostoru
pod
cerkvico
,
kjer
je
bil
tudi
Ribničan
razložil
svoje
blago
,
konjiček
pa
se
je
pasel
po
travi
.
Množica
se
počasi
razdeli
v
posamezne
gruče
.
Znanke
stikajo
glave
ter
si
tožijo
svoje
križe
in
težave
;
potem
se
razhajajo
nakupovat
.
Možje
si
tlačijo
in
prižigajo
pipe
;
pogovarjajo
se
in
modrujejo
o
vojski
,
o
letini
in
davkih
,
o
raznih
občinskih
zadevah
;
mladeniči
ogledujejo
in
presojajo
dekleta
,
ki
stoje
skonca
ločene
od
njih
;
a
sčasoma
se
nekako
samo
naredi
,
da
se
sovražni
stranki
približata
,
združita
in
pomešata
.
Treba
je
samo
,
da
eden
,
najpogumnejši
začne
,
potem
gre
vse
samo
.
A
vse
to
se
ne
vrši
,
da
bi
ne
bilo
nekega
reda
.
Razločiti
je
lahko
,
da
skupaj
stoje
in
se
pomenkujejo
po
dva
,
mladenič
z
deklico
;
to
je
menda
bilo
od
nekdaj
tako
in
bi
tudi
utegnilo
ostati
tako
.
On
izkuša
zvedeti
od
nje
,
kaj
bi
rada
,
da
naj
ji
kupi
„
za
semenj
"
,
kar
ni
tako
težko
,
kakor
bi
si
morda
kdo
mislil
.
In
potem
gresta
od
prodajavca
do
prodajavca
,
dokler
najdeta
,
česar
jima
treba
.
Deček
se
drži
svojega
očeta
,
ne
da
bi
se
bal
,
tako
majhen
ni
.
Tudi
on
ima
svoje
želje
in
potrebe
,
ali
sam
svoj
še
ni
,
da
bi
imel
svojo
mošnjo
,
kakor
jo
ima
starši
brat
,
ki
si
lahko
kupi
,
kar
hoče
.
Očeta
je
treba
prositi
,
da
se
omeč
in
mu
da
nekaj
drobiža
,
drugo
si
že
sam
oskrbi
.
Že
se
oglašajo
posamezne
piščalke
in
trobentice
,
tam
ena
,
tam
druga
in
tretja
in
čez
malo
časa
se
vname
taka
godba
,
da
bi
si
človek
mašil
ušesa
.
Zdaj
je
še
le
pravi
semenj
.
Skoraj
bi
bili
pozabili
omeniti
še
neki
poseben
stan
,
brez
katerega
si
človek
ne
more
misliti
pravega
shoda
.
To
so
stvari
božje
,
katere
ne
sejejo
in
ne
žanjejo
,
a
vendar
se
rede
in
žive
,
časi
bolje
,
gotovo
pa
bolj
zlahka
nego
kmet
gospodar
,
ki
si
prideljuje
skopi
živež
s
svojo
družino
v
potu
svojega
obraz
.
Berači
in
beračice
prihajajo
na
shod
od
daleč
naokrog
,
svojo
desetino
pobirat
.
Privoščimo
jim
jo
iz
srca
obilo
in
obrnimo
se
k
imenitnejšim
gostom
.
Sódnik
stoji
tam
pred
cerkvenimi
vrati
s
svojim
Valentinom
v
pogovoru
z
duhovnim
gospodom
,
katerega
je
bil
vzel
na
voz
.
Sódnikovi
so
se
bili
pripeljali
na
dveh
vozeh
,
gospodar
,
gospodinja
in
Valentin
z
duhovnikom
na
enem
,
vozil
je
Sódnik
sam
,
na
drugem
Matija
,
Ana
,
Andrejček
in
Zalka
;
za
voznika
sta
bila
zdaj
Matija
,
zdaj
Andrejček
.
Poldne
je
odzvonilo
.
Na
kosilo
je
bilo
treba
misliti
,
ali
prav
za
prav
na
južino
,
kakor
se
pravi
po
kmetih
.
V
srečnem
Prilesju
se
je
danes
jelo
„
z
veliko
žlico
"
.
Po
stari
in
recimo
tudi
lepi
navadi
je
vabil
vsak
Prileščan
svoje
sorodnike
in
znance
,
ki
so
bili
prišli
na
shod
,
„
v
gostje
"
.
Tega
so
se
ljudje
tudi
nadejali
,
vendar
se
je
vsak
branil
in
izgovarjal
,
človek
bi
bil
mislil
,
da
ne
bode
moči
nikogar
pregovoriti
;
ali
slednjič
so
se
vendar
vsi
omajali
,
tako
da
je
imela
vsaka
hiša
v
Prilesju
svoje
goste
.
Ali
takega
Prileščana
ni
bilo
,
da
bi
se
bil
predrznil
Sódnikove
vabiti
pod
svojo
streho
.
Tudi
Koren
ne
,
ki
je
zdaj
pristopil
k
možem
.
Vendar
se
napotijo
čez
nekaj
časa
vsi
proti
njegovi
hiši
:
Sódnik
s
Korenom
,
Valentin
in
duhovni
gospod
,
ki
ga
je
bil
Sódnik
povabil
na
kosilo
.
Druga
Sódnikova
družina
je
pozneje
prišla
v
Korenovo
hišo
,
kakor
je
bilo
zgovorjeno
.
Kako
so
gledala
dekleta
lepega
Valentina
,
ki
je
tako
moško
stopal
na
strani
duhovnega
gospoda
!
Vse
je
kazalo
,
da
je
mladi
gospod
prišel
iz
velikega
mesta
.
Kako
okusno
je
bil
napravljen
!
Vaški
krojač
je
radovedno
ogledoval
njegovo
suknjo
,
ali
bi
pač
znal
on
tako
narediti
?
Čevljar
se
je
čudil
njegovemu
elegantnemu
obutalu
,
ki
je
bilo
tako
lepo
po
nogi
ustvarjeno
;
zdaj
mož
ve
,
kako
se
na
Dunaju
dela
!
Valentin
se
ni
menil
ne
za
krojača
,
ne
za
čevljarja
;
ali
kar
se
tiče
deklet
,
ne
moremo
tega
reči
.
Prav
radovedno
,
skoraj
nekako
predrzno
jih
je
ogledoval
.
Z
obličja
in
pogledov
,
z
vsega
vedenja
se
mu
je
bralo
:
Jaz
sem
pač
vajen
lepih
mestnih
gospodičen
,
razvajen
sem
;
vendar
za
silo
tudi
te
niso
,
da
bi
dejal
.
Ti
pa
oni
je
celo
grede
pomežiknil
,
in
ko
bi
ne
bilo
očeta
in
duhovnega
gospoda
,
kdo
ve
,
kaj
bi
se
bilo
zgodilo
.
Tu
ne
smemo
pozabiti
še
nekih
starih
znancev
.
Tudi
Brezarjev
Anton
je
bil
prišel
in
posrečilo
se
mu
je
,
da
se
je
vendar
sešel
s
Sódnikovo
Ano
,
ki
se
je
sprehajala
z
materjo
po
sejmu
.
Govoriti
ni
mogel
ž
njo
,
a
vendar
ji
je
nekaj
v
roko
stisnil
,
nihče
ni
videl
,
kaj
.
Zaplotnik
ga
prestreže
in
moral
je
ž
njim
.
Da
ni
bilo
brez
Nósana
,
to
se
umeje
samo
ob
sebi
;
tudi
tega
nam
ni
treba
praviti
,
kje
je
obedoval
;
njega
ni
bilo
treba
vabiti
.
Pošteni
Seljan
je
bil
danes
za
deset
let
mlajši
videti
,
tako
se
je
bil
olevil
.
Na
kosilo
bi
ne
bil
šel
mož
k
nikomur
,
ko
bi
ga
bil
tudi
kdo
vabil
,
danes
je
moral
biti
pri
svoji
Jerici
,
taka
priložnost
je
redka
.
Kdor
ni
bil
nikamor
vabljen
,
ni
mu
tudi
bilo
treba
stradati
,
samo
da
je
imel
kaj
cesarske
podobe
v
mošnjičku
.
Dva
krčmarja
iz
trga
sta
točila
,
vsak
na
enem
koncu
;
in
prigrizka
se
je
tudi
kaj
dobilo
.
Tako
je
bilo
vse
veselo
in
dobre
volje
v
Prilesju
—
vsaj
enkrat
v
letu
.
Ali
pravo
življenje
se
je
začelo
še
le
popoldne
,
po
litanijah
.
Stari
ljudje
so
bili
precej
odšli
;
ali
mladega
sveta
je
ostalo
dovolj
in
vedno
ga
je
še
prihajalo
od
vseh
strani
.
Trije
godci
so
neutrudno
godli
pod
lipo
,
same
vesele
,
same
okrogle
,
ki
pete
privzdigujejo
.
In
pete
res
niso
dolgo
mirovale
;
mladeniči
so
sukali
dekleta
in
s
petami
bili
ob
tla
,
da
je
bilo
veselje
.
Vino
se
je
cedilo
po
okornih
,
neuglajenih
mizah
,
da
je
bilo
greh
.
Tako
vsaj
je
sodil
berač
,
ki
je
skonca
od
strani
gledal
to
pregrešno
potrato
;
.
potem
se
pa
ojunači
,
približa
se
mizi
ter
ponižno
prosi
,
naj
tudi
njemu
privoščijo
blage
kapljice
,
katere
je
Bog
dal
tako
obilo
.
Za
njim
pride
drugi
,
tretji
in
tako
so
imeli
tudi
berači
dober
dan
.
Po
poldanski
službi
boži
odide
Sódnikova
družina
razen
Sódnika
samega
in
Valentina
.
Njima
se
je
pričelo
še
le
zdaj
pravo
veselje
.
Zvečer
je
imel
Koren
hišo
vso
polno
ljudi
;
celo
veliko
družinsko
sobo
je
moral
izprazniti
za
ta
večer
.
Gospode
iz
trga
.
ni
bilo
nocoj
;
prav
so
čutili
,
da
je
tak
dan
tu
kmet
gospod
.
V
mali
gosposki
sobici
so
bili
zbrani
sami
kmečki
veljaki
.
Sódnik
jim
je
bil
za
starejšino
.
Tak
večer
ne
more
biti
brez
godbe
.
Ko
se
je
bilo
stemnilo
,
so
prišli
godci
v
Korenovo
hišo
.
Kjer
so
godci
in
mladi
ljudje
,
.
tamtam
je
tudi
ples
.
Koren
sicer
ni
bil
prijatelj
takim
hrupnim
veselicam
,
ali
nocoj
ni
moglo
biti
vse
po
njegovi
glavi
.
Jerica
je
imela
dela
čez
glavo
;
kakor
postrv
se
je
sukala
in
švigala
med
veselimi
gosti
.
Dobre
volje
je
bila
in
z
vsakim
prijazna
.
Njen
oče
je
sedel
v
prvi
sobi
za
mizo
med
svojimi
znanci
.
Obličje
se
mu
je
žrilo
od
samega
veselja
,
nekoliko
pač
tudi
od
dobre
Korenove
kapljice
,
ki
jo
je
mož
slastno
srkal
;
tak
večer
je
samo
eden
v
letu
!
Tu
morebiti
kdo
poreče
:
Kaj
bi
ne
,
saj
ni
njega
bolelo
!
Ali
to
ni
tako
.
Res
bi
ga
bil
lahko
zastonj
pil
,
kolikor
bi
hotel
;
Koren
bi
mu
ga
bil
z
veseljem
dajal
,
ali
tega
mož
nikakor
ni
hotel
;
tudi
drvar
ima
svoj
ponos
,
in
tako
je
prav
.
Seljan
jeje
hotel
biti
kakor
drugi
gosti
.
Moško
jeje
torej
sedel
med
svojimisvojimi
tovariši
,
pa
veselo
in
ponosno
je
gledal
svojosvojo
hčerko
,
ki
sese
je
sukala
tako
urno
,
urno
,
tako
brhko
.
Dokler
ni
bilo
še
toliko
ljudi
,
prisela
jeje
večkrat
k
svojemusvojemu
očetu
,
da
sta
sese
malo
pogovorila
,
pogovorila
,
celo
vina
iziz
njegovega
kozarca
sese
jeje
zdaj
pa
pa
zdaj
nekoliko
zz
ustnamiustnami
doteknila
.
Zdaj
jeje
bil
možmož
zadovoljen
,
da
gaga
jeje
pogledala
,
pogledala
,
kadar
jeje
mogla
.
mogla
.
InIn
takotako
so
švigali
prijazni
pogledi
semtertja
so
švigali
prijazni
pogledi
semtertja
med
njima
,
kakorkakor
med
dvema
,
ki
se
rada
imata
.
„
Kar
je
res
,
to
je
res
,
Seljan
,
"
nagovori
sosed
na
desni
strani
srečnega
očeta
.
„
Kolikor
jih
je
tukaj
,
take
ni
,
kakor
je
tvoja
Jeri
ca
.
ti
je
tako
nekako
gosposko
in
vendar
zopet
ne
gosposko
;
sam
ne
vem
,
kako
bi
dejal
.
"
„„
Res
,
prava
igračica
je
to
tvoje
Jerišče
,
""
pristavi
mož
na
levi
strani
.
„
Kako
praviš
,
igračica
?
"
zahudi
se
razžaljen
oče
nad
njim
.
„
Veš
,
Zabukovec
,
take
mi
ne
smeš
govoriti
,
če
hočeš
,
da
ostaneva
prijatelja
.
Z
mojo
hčerjo
ni
da
bi
se
igralo
;
ne
svetoval
bi
nikomur
,
da
naj
poskusi
.
"
„„
Nu
,
nu
,
kaj
bi
se
precej
tako
togotil
,
Seljan
!
""
teši
ga
mož
,
„„
saj
ne
mislim
tako
.
To
je
samo
tako
beseda
—
""
„„
Nič
moška
beseda
,
""
ga
zavrne
Seljan
.
„„
Govorimo
,
kakor
možje
govore
,
kaj
ni
res
,
Mejač
?
""
„
Prav
praviš
,
Seljan
,
govorimo
kakor
možje
.
Jaz
pravim
tako
:
Srečen
,
kdor
jo
dobi
za
ženo
.
Samo
da
ne
bo
hotela
vsakega
,
kdor
bi
jo
rad
.
"
„„
Jerica
je
pametna
,
kakor
stori
,
tako
bo
prav
.
""
Nato
mu
pošepeta
Mejač
na
uho
,
da
bi
ne
slišali
drugi
:
„
Sódnikov
Matija
——
saj
veš
,
da
jo
ima
rad
—
to
bi
ne
bil
napačen
ženin
;
samo
z
očetom
bo
križ
.
"
„„
Tisto
bo
,
kakor
bo
volja
božja
,
""
mu
odgovori
Seljan
precej
glasno
.
„„
Vrivala
se
pa
moja
hči
ne
bo
nikomur
v
hišo
.
""
Mož
bi
bil
morebiti
še
govoril
;
ali
videl
je
nekaj
,
kar
mu
je
ustavilo
govorico
.
Tudi
Valentin
je
bil
takoj
razvidel
,
da
je
Seljanova
Jerica
——
on
je
menil
,
da
je
navadna
natakarica
——
med
vsemi
dekleti
najlepša
.
Vajen
lahkih
zmag
,
nekoliko
tudi
že
vinjen
,
jo
prestreže
,
prime
jo
čez
pas
,
naj
se
enkrat
zasuče
ž
njim
.
To
ni
bilo
samo
ob
sebi
še
nič
nespodobnega
;
ali
Jerica
res
ni
imela
časa
.
Brani
se
mu
torej
,
da
ne
utegne
.
Toda
Valentin
se
ne
da
tako
zlahka
odpraviti
.
On
da
,
ona
da
ne
!
Slednjič
ko
vidi
mladi
gospod
,
da
se
deklica
ne
da
pregovoriti
,
jo
hoče
sloma
objeti
in
poljubiti
.
Deklica
se
brani
.
Seljan
je
nekoliko
časa
srdito
gledal
ta
boj
,
ko
pa
vidi
,
da
se
ga
Jerica
ne
more
iznebiti
,
plane
razjarjen
izza
mize
:
„
Gospodič
,
pustite
dekle
,
to
je
moja
hči
!
"
Osupel
ga
gleda
Valentin
,
držeč
dekle
za
roko
.
„„
Vaša
hči
,
kaj
potem
?
Saj
vam
je
nočem
snesti
,
dotekniti
se
je
pa
vendar
smem
,
saj
kraljeva
hči
vendar
ni
,
kali
!
""
In
Valentin
jo
poskuša
zopet
objeti
.
.
„
Jaz
pa
pravim
:
V
stran
roko
!
"
zakriči
mož
nad
njim
.
In
kakor
z
železnimi
kleščami
mu
prime
in
stisne
roko
,
s
katero
je
držal
dekleta
.
Jerica
je
bila
prosta
,
stopi
za
očeta
,
bala
se
je
zanj
.
Valentin
se
trese
od
jeze
in
sramote
.
Na
to
kričanje
priskočijo
možje
mirit
.
Koren
prigovarja
Seljanu
,
naj
bode
miren
;
Sódnik
pa
stopi
svojemu
sinu
na
stran
,
Seljanu
nasproti
.
To
je
Valentina
še
bolj
razdražilo
;
sram
ga
je
bilo
,
da
mu
je
prišel
oče
na
pomoč
,
kakor
da
bi
se
ne
mogel
sam
ubraniti
starega
moža
.
Premoški
je
bil
,
da
bi
sedaj
odjenjal
,
zlasti
ker
je
bilo
toliko
prič
.
Srdito
zamahne
nanj
.
A
pri
tej
priči
ga
prestreže
Koren
.
Sódnik
se
ni
genil
;
čutil
je
,
da
bi
sinu
ne
bila
na
čast
očetova
pomoč
,
vsaj
dokler
ni
velike
sile
.
Seljan
je
mirno
stal
.
„
Pusti
ga
,
pusti
,
Koren
,
"
roga
se
mož
,
„
naj
poskusi
;
rad
bi
zvedel
mladič
,
kaka
je
Seljanova
pest
.
Naj
udari
,
on
dvakrat
,
trikrat
,
potem
pa
jaz
enkrat
,
samo
enkrat
,
pa
bo
mir
,
možje
!
"
Valentin
se
bori
s
Korenom
,
kateremu
zdaj
oče
sam
prigovarja
,
naj
ga
izpusti
,
da
usta
zamaši
drvarju
.
Ali
Koren
je
vedel
,
kaj
dela
,
kaj
bi
bilo
,
ko
bi
odjenjal
.
On
je
poznal
Seljana
.
Sódnik
je
to
menda
sam
izprevidel
,
bil
je
torej
v
hudi
zadreg
;
časti
se
ni
bilo
nadejati
njegovemu
sinu
,
ne
njemu
z
nobene
strani
.
Kdo
ve
,
kako
bi
se
bila
stvar
končala
,
ko
bi
ne
bil
pri
tej
priči
primahal
Nósan
s
svojimi
dolgimi
rokami
na
bojišče
.
„
Po
žandarje
,
po
žandarje
!
Kje
so
žandarji
?
"
kriči
kakor
ptič
v
precepcu
.
In
po
vsej
sili
rine
skozi
množico
,
da
bi
šel
po
stražo
.
Lahko
bi
jo
bil
našel
,
daleč
bi
mu
je
ne
bilo
treba
iskati
.
Kjer
je
semenj
ali
shod
,
tam
so
gotovo
tudi
žandarji
blizu
.
To
so
vsi
dobro
vedeli
,
ali
take
pomoči
si
ni
želel
nobeden
;
tako
z
uma
vendar
niso
še
bili
.
Neprijetno
ime
„
žandar
"
jih
je
vse
nekako
streznilo
,
kakor
da
bi
jih
bil
z
vodo
polil
.
Koren
izpusti
Valentina
in
gre
mirit
Nósana
,
naj
bo
pameten
,
tu
ni
treba
žandarjev
.
Jerica
prosi
svojega
očeta
,
naj
sede
mirno
za
mizo
.
On
se
ne
brani
.
„
Če
pa
ti
praviš
,
pa
naj
bo
,
pa
sedem
;
mirno
bom
sedel
,
samo
tebe
naj
nihče
ne
nadleguje
.
"
In
mož
sede
za
mizo
.
Ta
konec
ni
bil
posebno
časten
za
Valentina
;
ali
kaj
je
hotel
?
Oče
ga
prime
za
roko
ter
ga
odvede
v
stransko
sobo
,
rekoč
:
„
Pameten
bodi
,
kaj
se
boš
s
tako
muho
pijano
!
"
Dobro
,
da
zadnjih
besed
Seljan
ni
slišal
;
v
pogovoru
je
bil
z
Jerico
;
prosila
ga
je
,
naj
gre
domov
,
da
bi
ne
bilo
zopet
kakega
prepira
.
In
tako
je
storil
.
Lepe
počitnice
je
imel
Valentin
;
veselica
se
mu
je
vrstila
za
veselico
,
vsak
dan
mu
je
bil
praznik
.
Z
veseljem
so
ga
sprejemali
,
kamor
je
prišel
;
kjer
je
bil
on
v
društvu
,
tam
je
bilo
življenje
.
Zlasti
vesela
ga
je
bila
uradna
gospoda
,
možje
,
žene
in
dekleta
.
Uradnik
na
kmetihj
Človek
bi
si
skoraj
ne
mogel
želeti
lepšega
življenja
.
Čislan
povsod
,
vse
se
mu
klanja
in
tudi
rado
ga
ima
,
ako
ni
od
sile
napačen
,
osoren
človek
,
ako
zna
le
kolikaj
občevati
z
ljudmi
.
Treba
mu
ni
,
da
bi
se
poniževal
,
prilizoval
;
takega
vedenja
kmet
ne
spoštuje
,
še
celo
sumno
mu
je
;
vsak
po
svojem
stanu
!
Kako
lahko
si
je
pridobiti
spoštovanje
,
zaupanje
,
ljubezen
našega
kmeta
!
Kako
z
malim
je
zadovoljen
,
kako
hvaležen
,
ako
le
vidi
,
da
ga
gospod
ne
zaničuje
,
da
ga
ima
le
nekoliko
rad
!
Zares
lepo
je
življenje
uradnikovo
na
kmetih
.
Končavši
svoje
uradne
posle
je
prost
,
sam
svoj
gospod
,
kakor
malokdo
.
Ves
svet
je
njegov
,
obrne
se
,
kamor
hoče
.
Ako
hrepeni
po
zelenju
,
ni
mu
treba
se
vozariti
po
celo
uro
in
požirati
prahu
,
da
se
odtegne
mestnemu
hrupu
in
soparnemu
zraku
,
ki
mu
sapo
zapira
,
da
najde
miren
kotiček
,
kjer
se
odpočije
.
Svoj
vrt
ima
lahko
,
samo
da
ga
veseli
;
motiko
vzame
lahko
v
roko
in
koplje
,
da
si
ude
okrepča
,
da
se
prijetno
utrudi
,
izpoti
;
kako
mu
potem
diši
prosta
večerja
!
Gozd
ima
blizu
,
tekočo
vodo
;
vzame
puško
,
če
ga
je
volja
,
ter
pohaja
po
gozdu
;
ni
da
bi
moral
ravno
uboge
zajce
plašiti
in
pobijati
;
če
je
dobrosrčen
,
pusti
zajce
,
pa
lešnike
bere
;
puška
na
rami
mu
je
samo
zastran
lepšega
,
da
se
mu
ne
čudijo
ljudje
:
Kaj
pa
ta
mož
tako
sam
po
gozdu
iztika
,
ne
vedi
pokaj
!
Kaj
pa
še
celo
,
ako
ga
veseli
rastlinstvo
,
živalstvo
,
ako
rad
zbira
cvetice
,
lovi
metulje
!
Kje
bi
imel
tako
priložnos
temu
lepemu
,
nedolžnemu
veselju
?
Prijetno
družbo
ima
zvečer
pri
vinu
s
svojimi
vrstniki
,
in
zakaj
bi
včasi
ne
sedel
tudi
med
kmete
!
Tu
sme
govoriti
,
kar
se
mu
ljubi
,
peti
na
glas
,
tudi
domov
grede
;
ni
se
mu
treba
bati
nadležne
ponočne
straže
,
ki
nima
rada
veselih
,
glasnih
ljudi
.
Napravijo
se
družni
izhodi
;
zdaj
je
tega
god
,
zdaj
tega
;
sejmovi
so
,
cerkveni
shodi
,
ženitovanja
,
nove
maše
.
Zdaj
pojdemo
obiskat
onega
gospoda
župnika
tam
na
samoči
;
mož
bode
vesel
,
da
vidi
zopet
gosposko
suknjo
.
Tja
se
pojde
peš
,
nazaj
se
bodemo
veselo
drdrali
pozno
po
noči
,
v
mesečini
na
župnikovem
vozu
.
In
tako
življenje
bi
ne
bilo
prijetno
!
Na
deželi
je
pravo
življenje
,
v
mestih
se
životari
.
Tako
govori
človek
,
kateri
je
na
mesto
privezan
;
drugače
sodi
gospoda
na
kmetih
.
Poprašujmo
,
kako
malo
jih
najdemo
,
da
so
zadovoljni
s
svojim
stanom
;;
da
se
jim
njih
življenje
zdi
tako
lepo
,
kakor
si
ga
misli
mestni
prebivalec
!
Ti
blagruješ
nje
,
oni
tebe
;
nasitili
,
naveličali
so
se
vsega
,
po
čemer
ti
tako
hrepeniš
.
Kako
čudno
,
nestanovitno
,
vedno
nezadovoljno
je
človeško
srce
!
Človek
išče
sreče
vedno
drugod
,
kako
bi
jo
mogel
najti
!
Ti
meščan
hrepeniš
po
čistem
zraku
,
po
zelenju
,
po
miru
in
tihoti
;
petje
ptiča
na
veji
,
pastirja
na
paši
je
tebi
pravi
užitek
;
tvoj
vrstnik
,
ki
ga
je
usoda
zanesla
med
„
trde
kmete
"
,
sanja
o
sijajnih
mestnih
ulicah
,
o
lepo
opravljenem
svetu
,
ki
se
sprehaja
po
njih
;
o
glediščih
,
besedah
,
plesih
,
o
raznih
zabavah
,
ki
jih
je
najti
samo
velikem
mestu
.
Če
pa
že
moška
gospoda
na
kmetih
ne
zna
ceniti
svoje
sreče
,
kaj
naj
pa
še
le
rečemo
o
ženski
,
o
gospeh
in
gospicah
?
Skoraj
vsaka
se
sama
sebi
smili
,
nezadovoljna
je
,
nesrečno
se
čuti
skoraj
vsaka
;
zdi
se
ji
,
da
je
kakor
kaka
zakleta
kraljičina
v
pripovedki
;
žarna
vrtnica
v
puščavi
,
kjer
je
nihče
ne
vidi
,
kjer
se
nihče
ne
čudi
njeni
lepoti
,
njenim
izbornim
lastnostim
.
Kako
bi
pa
moglo
biti
drugače
?
Gospod
okrajni
sodnik
,
pristav
,
davkar
se
je
ženil
v
mestu
—
kaj
bi
s
kmetico
,
ko
bi
bila
še
tako
lepa
in
tudi
premožna
!
—
izbral
si
je
deklico
,
gospico
,
čedno
,
morebiti
celo
lepo
—
vsaj
njemu
se
zdi
lepa
—
učila
se
je
nemško
govoriti
,
morda
celo
malo
francosko
;
oblačiti
se
,
vesti
se
zna
in
kretati
v
družbi
,
na
plesu
;
romane
bere
,
podobe
ogleduje
v
„
Bazarju
"
;
prijateljicam
piše
pisma
,
ki
jih
mali
ne
sme
brati
;
zdaj
malo
pošiva
,
potem
se
dolgočasi
,
zdeha
se
ji
.
Čuj
,
vojaška
godba
na
ulicah
,
hitro
k
oknu
!
Izprehodi
,
obiski
,
klepetanje
in
obiranje
pri
kavi
,
zvečer
gledišče
,
tako
se
ji
dan
konča
.
In
jutri
zopet
tako
!
Lepa
je
,
izobražena
,
nekaj
ima
,
gospodinjiti
zna
tudi
za
silo
—
pa
bi
je
ne
bil
vesel
vsak
uradnik
!
Ali
,
gorje
,
treba
je
z
možem
na
kmete
,
v
dolgočasno
vas
,
v
skromen
trg
.
Sirota
!
Kje
so
tu
veselice
,
družbe
,
gledišča
,
plesi
,
„
besede
"
;
kdo
naj
tu
zavistno
ogleduje
novo
krilo
,
klobuk
iz
mesta
?
Kaj
ve
kmetica
,
kaj
je
lepo
,
moderno
?
Vesela
mora
biti
,
če
najde
kako
vrstnico
,
tovarišico
;
ali
izbire
ni
in
premembe
.
Lahko
si
je
torej
misliti
,
kako
vesela
je
bila
gospoda
v
trgu
vselej
,
kadar
je
prišel
Sódnikov
Valentin
na
počitnice
iz
velikega
mesta
.
Oženjeni
so
bili
trije
,
okrajni
sodnik
sam
,
davkar
in
pristav
.
Davkar
je
imel
dve
čedni
hčeri
;
eni
je
bilo
že
čas
iskati
moža
,
in
mlajša
bi
se
ga
tudi
ne
bila
branila
.
Gospa
davkarica
je
bila
dobra
mati
;
in
Valentin
je
bil
ves
tak
,
kakršnega
si
želi
mati
,
ki
ima
hčer
dozorelo
.
Čez
kaki
dve
leti
bode
imel
svojo
dobro
službo
,
in
toliko
časa
Olga
še
lahko
čaka
.
Res
je
malo
na
lahko
stran
ta
Valentin
,
ali
mlad
je
še
in
mlademu
človeku
se
mnogokaj
odpusti
.
Vse
kaže
,
da
bode
kedaj
dober
mož
in
Olga
ga
bode
tudi
znala
v
Istrah
prijeti
,
ako
treba
,
zlepa
seveda
,
z
ženskim
orožjem
.
Da
je
bogatega
,
veljavnega
očeta
sin
,
to
tudi
še
nikomur
ni
škodilo
.
Olga
je
tudi
lahko
vesela
takega
ženina
;
zal
mladenič
je
,
ljubezniv
,
pameten
,
izobražen
.
To
je
Olga
že
sama
zapazila
,
kakor
kaže
;
tudi
on
jo
rad
vidi
,
mati
ima
ostro
oko
.
In
ako
bi
se
tudi
morebiti
pozneje
premislil
ter
si
izvolil
Ireno
,
to
bi
tudi
ne
bila
tako
velika
nesreča
.
Olga
ali
Irena
,
ona
ima
obe
enako
rada
,
ena
ga
mora
dobiti
,
samo
previdnosti
je
treba
,
in
te
je
imela
dovolj
gospa
davkarica
.
Iz
vsega
tega
je
razvidno
,
da
je
bil
Valentin
malo
doma
.
Na
kosilu
je
bil
zdaj
pri
okrajnem
sodniku
,
zdaj
ga
je
povabil
gospod
pristav
,
največkrat
pa
davkar
,
ali
pravzaprav
davkarica
,
ki
je
bila
gospodinja
in
gospodar
v
hiši
.
Zvečer
je
bil
navadno
v
gostilni
z
gospodi
,
včasi
je
bil
tudi
oče
ž
njimi
.
Očetje
so
radi
skoporoki
,
vsaj
sinom
se
tako
zdi
;
nerad
jim
gre
denar
iz
roke
,
zlasti
za
stvari
,
katere
se
jim
ne
zde
tako
potrebne
kakor
sinom
.
In
takih
stvari
je
mnogo
:
kaj
je
treba
sinu
že
kaditi
,
v
gostilno
zahajati
,
kaj
treba
tako
drage
suknje
?
Sódnik
ni
bil
tak
.
Valentinu
ni
bilo
treba
dolgo
prositi
in
moledovati
,
kadar
je
hotel
denarja
.
Sódnik
je
rad
imel
,
da
je
bil
njegov
sin
lepo
oblečen
,
da
si
je
kaj
privoščil
,
da
je
dajal
za
vino
v
veseli
družbi
.
Večkrat
ga
je
sam
vprašal
,
ali
ima
še
denarja
;
Bog
ne
daj
,
da
bi
kdo
zanj
plačeval
.
Sódniki
niso
imeli
nikoli
te
navade
.
Konec
takega
pogovora
je
bil
navadno
,
da
mu
je
ponudil
petak
,
desetak
za
vino
,
za
cigare
,
rekoč
:
„
Človek
mora
živeti
po
svojem
stanu
;
kdor
zahaja
med
gospodo
,
ni
da
bi
zaostajal
za
njo
;
ti
moraš
,
kakor
vidiš
druge
.
Če
kade
drage
cigare
,
ni
da
bi
ti
kadil
navadne
.
"
Ali
ni
veselje
imeti
takega
očeta
?
Nocoj
je
bil
Valentin
pri
davkarjevih
povabljen
„
na
zajca
"
.
Gospod
davkar
ni
bil
posebno
bistra
glava
,
a
svojo
službo
je
zvesto
opravljal
v
pisarni
.
Ko
so
bile
neukretne
številke
vgnane
in
v
red
spravljene
,
je
bil
mož
prost
kakor
mlado
žrebe
na
paši
.
Za
hišo
mu
je
žena
skrbela
,
sam
bi
ne
bil
mogel
tako
.
Kar
je
ona
ukrenila
,
bilo
je
dobro
;
naprej
ji
je
bil
dal
,
enkrat
za
vselej
,
svoje
privoljenje
in
odobrenje
za
vse
njene
naredbe
.
Srečen
mož
je
bil
ta
davkar
in
žena
je
bila
tudi
zadovoljna
;
v
lepi
zakonski
složnosti
sta
živela
.
Prepira
ni
bilo
med
njima
;
za
prepir
je
treba
dveh
,
in
davkar
je
bil
miroljuben
mož
.
Čeje
hotela
žena
kedaj
dušek
dati
svoji
hudomušnosti
—
najboljša
žena
ima
svoje
slabosti
,
svoja
nesrečna
trenotja
—
morala
si
je
koga
drugega
iskati
;
možu
se
ni
ljubilo
,
da
bi
ji
ustrezal
,
da
bi
jo
samo
poslušal
.
Kadar
so
se
začeli
temni
oblaki
zbirati
na
zakonskem
nebesu
,
vzel
je
mirno
puško
čez
ramo
ter
krenil
proti
gozdu
.
Dober
lovec
je
bil
,
skoraj
vselej
se
je
vrnil
na
večer
z
zajcem
,
ki
ga
je
prosto
v
roki
nesel
po
trgu
,
da
so
ga
lahko
vsi
videli
——
torbe
ni
nosil
.
Dober
pomočnik
pri
tem
mu
je
bil
dolgopeti
Nósan
;
med
raznovrstnimi
svojimi
opravili
je
imel
tudi
to
,
da
je
vedel
za
vsakega
zajca
po
okolici
,
kje
leži
,
kam
se
hodi
past
,
kje
in
kedaj
ga
je
najlaže
zalesti
.
Slehrno
jutro
je
hodil
poročat
davkarju
o
stanju
divjačine
,
katero
je
imel
vso
prešteto
,
kakor
pastir
ovce
.
On
sam
ni
nosil
puške
;
ljudje
so
dejali
,
da
je
tudi
ne
potrebuje
,
da
s
svojimi
dolgimi
nogami
lahko
zajca
doteče
in
z
roko
ujame
za
ušesa
ali
za
bedro
.
Govorilo
se
je
,
da
se
je
že
mnogokrat
tako
pregrešil
zoper
lovsko
pravico
;
a
dokazati
mu
niso
mogli
.
Lahko
je
torej
davkar
ustregel
svoji
ženi
,
kolikorkrat
je
želela
zajca
na
mizo
.
In
to
željo
,
njemu
povelje
,
mu
je
izrekla
večkrat
.
Bila
je
na
glasu
daleč
okoli
,
da
zna
zajca
napraviti
,
kakor
nobena
druga
.
Kdo
bi
ne
želel
,
da
poleg
njenih
drugih
lepih
lastnosti
preide
tudi
ta
na
njeni
hčeri
,
ali
vsaj
na
njo
,
ki
je
namenjena
Valentinu
,
da
bi
še
večkrat
v
svojem
življenju
tako
dobro
večerjal
kakor
nocoj
!
Zajec
,
kakor
ga
je
bila
napravila
gospa
davkarica
,
je
bil
pravo
središče
mali
družbi
;
okoli
njega
se
je
sukal
s
konca
ves
pogovor
.
„
To
je
pa
res
,
gospa
,
"
prikloni
se
Valentin
gospodinji
,
„
takega
zajca
nisem
jedel
na
Dunaju
,
in
vendar
smem
reči
,
da
poznam
tam
boljše
gostilne
.
Ali
ne
samo
v
gostilnah
,
tudi
v
družinah
ne
znajo
napraviti
zajca
.
"
Take
pohvale
je
bila
že
vajena
gospa
davkarica
,
vendar
jo
je
vedno
rada
slišala
,
zlasti
iz
Valentinovih
ust
;
prijazno
mu
odgovori
:
„
Težko
je
ustreči
takim
gospodom
,
ki
so
vsega
dobrega
vajeni
;
posebno
pa
tu
na
kmetih
,
kjer
ni
vsega
dobiti
,
česar
bi
bilo
treba
.
Človek
bi
že
vedel
in
znal
kako
,
ali
kaj
,
ker
ni
!
Potrpljenja
je
treba
,
pomisliti
je
treba
,
da
smo
na
kmetih
.
Veseli
nas
,
da
vam
vsaj
ena
jed
diši
,
kakor
pravite
.
Najboljša
pohvala
gospodinji
,
kuharici
je
,
ako
gost
rad
in
mnogo
je
.
Se
ta
le
košček
,
gospod
Sódnik
!
"
Valentinu
ni
nič
pomagalo
,
da
se
je
branil
;
rad
ali
nerad
,
moral
se
je
spraviti
nad
kos
,
ki
mu
ga
je
bila
žena
z
vilicami
položila
na
krožnik
.
Gospoda
davkarja
ni
bilo
treba
siliti
;
zadovoljen
in
vesel
je
mirno
použival
slastno
jed
,
katere
mu
je
bila
naklonila
Nósanova
dolgopetost
in
lastna
puška
,
a
tako
okusno
pripravila
dobra
žena
.
V
pogovore
se
mož
ni
rad
vtikal
,
a
zalival
je
tem
pridneje
.
Olgi
niso
bili
po
volji
taki
podli
pogovori
o
pečenem
zajcu
;
ali
pa
je
samo
iskala
prilike
,
udeleževati
se
pogovora
.
Nekako
zaničljivo
se
nasmehne
Valentinu
,
ki
je
sedel
poleg
nje
,
ter
mu
reče
:
„
Gospod
Valentin
!
Do
zdaj
nisem
vedela
,
da
vam
je
jed
,
kakor
se
vidi
,
tako
imenitna
stvar
.
Raji
bi
nam
pripovedovali
,
kako
je
na
Dunaju
.
"
Skrbna
mati
se
je
bala
,
da
bi
to
hčerino
posvarilo
gosta
ne
razžalilo
.
Precej
,
ko
je
bila
Olga
začela
,
ji
je
odmigavala
z
očmi
,
da
ne
tako
;
toda
zastonj
.
Valentin
ni
bil
tako
tankočuten
;
še
rad
je
imel
take
pogovore
,
ki
so
nekako
zbadljivi
,
vendar
ne
razžaljivi
,
zlasti
z
ženskim
spolom
.
Mirno
torej
odgovori
svoji
lepi
sosedi
:
„
Vam
torej
se
zdi
jed
tako
neimenitna
stvar
.
S
svojega
ženskega
stališča
čisto
prav
mislite
in
govorite
;
a
moški
smo
nekoliko
bolj
na
debelo
;
naše
potrebe
niso
tako
zračne
kakor
so
vaše
.
Ženski
in
moški
spol
sta
si
različna
,
vsak
ima
svoje
kreposti
in
svoje
slabosti
.
Močan
,
krepak
bodi
mož
tudi
telesno
,
ne
samo
dušno
;
mehkost
,
nežnost
pristoji
ženski
.
Moč
in
krepkost
dobi
vamo
iz
hrane
;
iz
tega
sledi
,
da
učeno
govorim
,
to
,
da
naj
mož
dobro
je
in
pije
.
Jesti
in
piti
je
pol
življenja
,
veli
stari
slovenski
pregovor
.
Nekateri
celo
mislijo
,
da
je
to
vse
življenje
,
in
po
tej
misli
tudi
ravnajo
.
Tako
mišljenje
je
enostransko
.
Kar
se
mene
tiče
,
ljubezniva
gospodična
,
ni
me
čisto
nič
sram
naravnost
povedati
,
da
nikakor
ne
zaničujem
dobre
jedi
in
pijače
.
Kaj
pa
vi
menite
,
gospod
davkar
?
"
Mož
mu
molče
prikima
,
da
se
zlaga
ž
njim
.
Žena
je
bila
v
zadregi
in
strahu
,
kaj
pride
iz
tega
.
Nič
dobrega
,
kali
!
Toda
ugovarjati
mu
zdaj
še
vendar
ni
mogla
;
to
bi
bilo
nji
sami
na
kvar
,
ker
si
je
toliko
domišljevala
,
da
je
dobra
kuharica
.
Čakati
je
bilo
treba
boljše
priložnosti
,
da
pride
,
ako
treba
,
svoji
neprevidni
hčeri
na
pomoč
.
Valentin
nadaljuje
z
lahnim
nasmehom
:
„
Ker
sem
že
tako
odkritosrčen
,
pa
naj
še
to
povem
:
Jasno
in
odločno
se
izpovedujem
tu
čestiti
družbi
in
ako
je
treba
tudi
vsemu
svetu
:
ko
bi
se
jaz
kedaj
ženil
,
bi
moja
nevesta
morala
znati
dobro
kuhati
.
"
To
je
bilo
Olgi
vendar
prehudo
;
nekako
nevoljno
mu
odgovori
:
„
Tak
gospod
,
tako
mlad
in
že
tako
govori
!
Če
ne
zahtevate
drugega
od
svoje
prihodnje
žene
,
če
vam
je
že
dovolj
,
da
zna
samo
dobro
kuhati
,
potem
vam
ne
bo
težko
izbirati
;
vsaka
kuharica
vam
bo
dobra
.
"
Predno
je
še
mogel
Valentin
odgovoriti
poredni
deklici
,
oglasi
se
Irena
,
ki
je
do
tedaj
molče
poslušala
:
„
Ne
tako
,
Olga
,
to
ni
prav
,
da
podtikaš
gospodu
Sódniku
,
česar
ni
trdil
.
On
ni
dejal
,
da
mora
biti
njegova
žena
samo
dobra
kuharica
,
da
drugega
ne
zahteva
.
To
bi
res
ne
bilo
lepo
.
Gospod
Sódnik
hoče
,
in
to
,
kakor
se
meni
vidi
,
po
pravici
,
da
naj
njegova
žena
zna
skrbeti
za
dobro
jed
,
še
tega
morebiti
ni
potreba
,
da
bi
jo
znala
sama
pripraviti
.
Poleg
tega
bo
pa
gotovo
zahteval
od
nje
še
mnogo
drugih
dobrih
in
lepih
lastnosti
,
treba
ni
,
da
bi
jih
naštevala
.
Kaj
ne
,
mati
?
"
Mati
vesela
porabi
to
ugodno
priliko
:
„
Prav
praviš
,
Irena
,
tako
misli
gospod
Sódnik
;
in
prav
misli
.
Žena
ima
dolžnost
skrbeti
za
svojega
moža
,
da
se
dobro
počuti
,
da
je
zadovoljen
v
svoji
hiši
,
da
ga
ne
tarejo
navadne
,
vsakdanje
skrbi
,
gledati
tudi
na
to
,
da
dobiva
na
mizo
,
kar
mu
diši
,
kar
mu
tekne
;
žena
mora
biti
skrbna
gospodinja
,
dobra
kuharica
.
In
taka
bode
,
upam
,
kedaj
tudi
naša
Olga
,
gospod
Sódnik
;
in
če
dobi
moža
,
znala
mu
bode
tudi
skrbeti
za
dobre
jedi
,
verjemite
mi
,
gospod
Sódnik
!
"
Davkar
je
pridno
prikimaval
in
pritrjeval
svoji
zakonski
polovici
.
Olgi
ni
bila
ta
pomoč
materina
nič
kaj
po
volji
;
trdovratno
je
molčala
.
Valentin
je
imel
tu
priliko
in
tudi
neizogibno
dolžnost
pokloniti
se
gostoljubni
gospe
.
„
Nikoli
nisem
dvomil
,
gospa
,
da
bode
Olga
kedaj
izvrstna
žena
.
Boljše
učiteljice
bi
ne
mogla
imeti
,
samo
taka
naj
bode
,
in
gotovo
bode
,
kakršna
je
njena
mati
in
—
srečen
,
komur
poda
svojo
roko
.
"
Te
besede
so
bile
jako
vljudne
in
prijazne
materi
in
hčeri
,
ali
obetale
so
malo
;
trdnega
upanja
ni
bilo
staviti
nanje
.
Olga
na
to
:
„
Zdaj
pa
govorimo
kaj
drugega
.
Vi
ste
bili
po
svetu
,
gospod
Sódnik
;
povejte
nam
kaj
novega
,
kaj
zanimivega
nam
,
ki
tičimo
v
tem
zapuščenem
,
pozabljenem
kotu
.
"
„„
Prav
rad
bi
vam
ustregel
,
gospodična
;
ali
kar
vas
najbolj
zanima
,
o
tem
je
meni
težko
poročati
.
""
„
In
kaj
mene
najbolj
zanima
?
"
„„
Kako
se
nosijo
dunajske
žene
in
dekleta
.
""
„
In
vas
ne
?
"
„„
Ne
porečem
,
da
ne
;
ne
tajim
,
da
rad
gledam
okusno
opravljene
ženske
,
in
take
prilike
je
na
Dunaju
toliko
,
kolikor
malokje
.
Dunajčanke
slujejo
po
pravici
,
da
se
znajo
oblačiti
;
vsi
tujci
trdijo
,
da
se
morejo
v
graciji
ž
njimi
meriti
samo
še
Parižanke
.
To
je
vse
res
,
ali
kako
naj
vam
to
popišem
!
Jaz
nisem
strokovnjak
;
moje
oko
sodi
splošno
;
kake
so
posameznosti
,
ki
se
strinjajo
v
prijetno
celoto
,
tega
vam
ne
morem
razložiti
.
Tudi
bi
vam
malo
koristilo
;
ženske
zanima
samo
vedeti
,
kaka
je
najnovejša
noša
;
o
tem
pa
je
težko
govoriti
;
ženska
noša
se
dandanašnji
izpreminja
kakor
oblaki
na
pomladanjem
nebu
,
ki
nam
kažejo
vsak
čas
drugo
podobo
.
""
"
„
In
to
se
vam
ne
zdi
prav
?
Ženske
morajo
vedno
premišljati
in
ugibati
,
kako
naj
se
oblačijo
,
da
bodejo
lepše
,
da
bodejo
bolj
ugajale
moškim
očem
.
Oko
se
hitro
naveliča
vsake
stvari
,
bodi
si
še
tako
lepa
.
"
„„
Nam
je
to
že
prav
,
vsaj
meni
;
ali
je
pa
tudi
onim
,
ki
morajo
plačevati
drage
obleke
,
tega
ne
vem
,
tudi
ni
treba
,
da
bi
me
to
skrbelo
.
""
„
In
kadar
bodete
morali
tudi
vi
?
"
„„
Kako
bode
takrat
,
tega
še
ne
vem
.
""
„
Zdaj
nam
pa
še
to
povejte
,
gospod
Sódnik
,
ali
soDunajčanke
res
tako
lepe
,
kakor
se
govori
in
piše
?
Človek
bi
sodil
potem
,
da
so
vse
same
izbrane
lepote
,
žene
in
dekleta
.
Vi
veste
,
kaj
je
lepo
;
govorite
,
vam
bodem
verjela
.
"
Tako
vprašanje
iz
mladih
ženskih
ust
spravi
moškega
v
zadrego
.
Valentin
se
ni
dolgo
pomišljal
.
„
Jaz
ne
vem
,
gospodična
,
ali
si
smem
prisvajati
toliko
razumnosti
o
tej
stvari
,
kolikor
mi
je
vi
tako
prijazno
prisojate
.
Sklicaval
bi
se
zopet
na
tujce
,
ki
so
prehodili
mnogo
sveta
in
trdijo
,
da
ni
v
nobenem
mestu
videti
toliko
ženske
lepote
vkup
kakor
na
Dunaju
;
toda
vi
hočete
slišati
mojo
sodbo
.
"
„„
Da
,
vašo
sodbo
,
gospod
Sódnik
,
govorite
!
""
„
Jaz
sem
bil
še
malo
po
svetu
,
zato
ni
,
da
bi
razsojal
,
ali
Dunajčanke
res
v
lepoti
presegajo
vse
druge
ženske
na
svetu
.
To
pa
moram
reči
,
da
so
zares
lepe
;
jaz
si
skoraj
ne
morem
misliti
lepših
;
težko
je
reči
,
katere
so
lepše
,
žene
ali
dekleta
.
Kak
poleten
večer
na
„
ringu
"
,
v
mestnem
parku
,
v
„
pratru
"
,
ali
pa
tudi
kako
lepo
zimsko
popoldne
——
to
vam
je
prava
„
galerija
"
raznovrstnih
lepot
od
zlatolase
,
modrooke
,
nežne
severjanke
do
ognjevite
rojakinje
južnih
krajev
.
"
„
Glejte
,
glejte
,
gospod
Sódnik
;
tako
vnetega
vas
nisem
še
nikoli
videla
,
tako
navdušeno
niste
še
nikdar
govorili
,
tudi
ne
o
——
pečenem
zajcu
!
"
To
je
bilo
malo
na
debelo
povedano
;
ali
bodimo
pravični
:
nobena
ženska
,
mlada
ali
stara
,
bodi
si
še
tako
pametna
,
ne
sliši
rada
,
da
moški
tako
navdušeno
govori
o
ženski
lepoti
,
razen
o
njeni
.
Pristaviti
moramo
tudi
še
to
,
da
je
velik
razloček
,
kako
se
kaka
beseda
govori
in
kdo
jo
govori
.
Te
besede
niso
prišle
iz
nežnih
ustec
lepe
Olge
tako
trde
,
kakor
se
morebiti
bero
.
Kdo
ve
,
kako
bi
ji
bil
Valentin
odgovoril
,
ali
Olga
mu
ni
dala
časa
,
in
to
je
bilo
pametno
.
„
Ko
bi
bila
jaz
omožena
,
ne
smel
bi
moj
mož
nikdar
na
Dunaj
,
kjer
pravite
,
da
je
toliko
lepot
;
to
mora
biti
strašna
nevarnost
.
"
„„
Kdor
ima
tako
ženo
,
gospodična
Olga
,
temu
ni
nobena
ženska
nevarna
;
vam
bi
bilo
lahko
držati
ga
doma
;
nikamor
bi
si
ne
želel
od
vas
.
In
ko
bi
tudi
šel
kedaj
na
Dunaj
,
saj
bi
ne
hodil
brez
vas
.
""
„
Da
bi
jaz
kedaj
Dunaj
videla
!
Rada
bi
ga
res
,
ne
tajim
;
ali
tega
veselja
ne
doživim
,
prej
sodnega
dne
!
Kolikokrat
sem
že
prosila
in
nagovarjala
očeta
!
Ni
jih
omečiti
,
na
to
uho
so
gluhi
;
vesela
moram
biti
,
da
me
vsako
leto
enkrat
vzemo
s
seboj
v
mesto
;
ali
kaj
je
naše
mesto
proti
Dunaju
?
Oh
!
"
„
Jaz
pa
menim
,
gospodična
,
da
vam
ne
bode
treba
dolgo
čakati
,
samo
treba
,
da
hočete
odločno
.
"
„„
Kako
to
?
""
„
Moža
si
je
treba
izbrati
,
moža
!
"
„„
Izbratil
!
To
se
kar
tako
izbira
!
Vi
ste
poredni
,
gospod
Sódnik
!
Kdo
bi
pa
hotel
takega
dekleta
,
ki
ni
ne
meščanka
ne
kmetica
?
""
„
Na
vaše
zdravje
,
gospod
Sódnik
,
"
oglasi
se
v
tem
imenitnem
trenutku
gospod
davkar
,
ki
je
bil
med
tem
pogovorom
prinesel
boljšega
vina
na
mizo
.
„„
Na
vaše
,
gospod
davkar
,
in
vaše
ljubeznive
družine
!
""
odzdravi
mu
Valentin
.
Davkar
je
bil
natočil
vsem
male
kozarce
;
vsi
so
pili
,
tudi
Olga
in
Irena
.
Dolgo
časa
so
potem
še
skupaj
sedeli
in
se
razgovarjali
o
raznih
stvareh
.
Valentin
je
bil
nocoj
posebno
dobre
volje
,
ljubezniv
in
gostobeseden
,
da
ga
je
bilo
veselje
poslušati
.
Govorili
so
vsi
vprek
brez
posebnega
reda
;
še
davkar
sam
se
je
vtikal
v
pogovor
;
dobro
vino
mu
je
bilo
razvozlalo
jezik
.
Tudi
Irena
je
bila
nenavadno
zgovorna
.
Valentin
jim
je
pripovedoval
o
Dunaju
,
kako
tam
ljudje
žive
in
se
kratkočasijo
;
govoril
jim
je
o
glediščih
,
plesih
in
besedah
,
o
galerijah
,
palačah
in
vrtovih
.
In
znal
je
lepo
govoriti
.
Pozno
je
že
.
bilo
;
mladi
ljudje
niso
bili
zapazili
,
da
je
gospod
davkar
zakimal
;
žena
ga
je
zastonj
drezala
.
Ko
slednjič
mož
celo
precej
glasno
zasmrči
,
izprevidi
Valentin
,
da
je
čas
vstati
in
se
napotiti
domov
.
Bližal
se
je
čas
,
ko
je
bilo
Valentinu
zapustiti
očetov
dom
,
prijazno
davkarjevo
družino
,
vse
znance
in
prijatelje
ter
odpotovati
v
dalnje
,
tuje
mesto
.
Kako
težka
je
ta
ločitev
mlademu
učencu
,
zlasti
ako
je
ubožen
,
in
slovenski
učenci
navadno
niso
bogatini
!
V
najlepšem
času
,
ko
je
vse
drevje
polno
lepega
,
zrelega
sadja
,
ko
se
v
vinskem
kraju
bliža
vesela
trgatev
,
ko
se
po
njivah
pase
in
kuri
,
vriska
in
poje
,
ko
je
povsod
vsega
obilo
;
ravno
sedaj
ga
kliče
neizprosno
povelje
,
stroga
dolžnost
v
dolgočasno
mesto
,
v
tesno
,
zatohlo
izbico
,
kjer
mu
bo
treba
pri
knjigah
sključenemu
tičati
,
učiti
se
mnogo
,
a
malo
jesti
!
Vsega
tega
se
ni
bilo
bati
našemu
Valentinu
;
rad
je
bil
nekoliko
časa
doma
,
kjer
ga
je
vse
rado
imelo
,
vse
mu
streglo
;
ali
tudi
v
mestu
ni
pogrešal
ničesar
;
stradati
mu
ni
bilo
treba
,
zato
je
oče
skrbel
;
za
razveseljevanje
in
zabavo
je
znal
skrbeti
sam
in
z
ukom
si
ni
preveč
belil
glave
.
Ločitev
od
očeta
in
matere
,
od
bratov
in
sester
res
človeka
malo
boli
,
ko
se
roke
podajejo
,
ko
se
morebiti
tudi
kaka
solzica
obriše
—
ženske
so
mehkega
srca
—
ali
to
se
hitro
prebije
;
sede
se
z
očetom
na
voz
,
oče
poči
z
bičem
in
voz
zadrdra
po
gladki
cesti
.
Če
se
tudi
obrneš
nazaj
,
prah
za
vozom
ti
zakriva
pred
hišo
stoječe
domače
ljudi
::
e
kaj
,
saj
so
vsi
krepki
in
zdravi
,
in
predno
mine
leto
,
se
zopet
vidimo
!
Ali
kaj
pa
Olga
,
Irena
,
ali
pa
more
biti
še
kje
kako
drugo
mlado
žensko
lice
?
Ali
se
ti
ne
bo
po
nikomur
tožilo
,
Valentin
?
Nekoliko
časa
morebiti
;
dolga
je
pot
do
Dunaja
,
kraji
so
res
prijetni
,
ali
Valentinu
že
znani
.
Ko
človek
sedi
tako
sam
v
vozu
,
prihaja
mu
na
misel
to
in
ono
;
zakaj
ne
tudi
podoba
lepega
dekleta
,
ki
je
bila
tako
prijazna
ž
njim
,
ki
se
je
tako
žalostno
držala
,
mu
tako
gorko
stiskala
roko
pri
odhodu
!
Ali
ko
ga
objame
zopet
velikega
mesta
hrupno
življenje
,
mu
izgine
prijazna
podoba
skoraj
iz
spomina
.
Valentinovo
srce
ni
poznalo
prenapete
sentimentalnosti
;
on
se
je
veselil
svoje
srečne
mladosti
,
brezskrbno
je
užival
življenje
,
in
kje
bi
se
tako
lepo
živelo
in
uživalo
,
kakor
v
sijajnem
velikem
mestu
!
Valentinovo
geslo
je
bilo
:
„
Danes
tukaj
,
jutri
tam
"
.
Povsod
sije
solnce
,
povsod
je
veselih
ljudi
,
povsod
lepih
deklet
in
kratkočasja
.
Olga
,
Irena
!
Prijetna
igrača
ena
in
druga
;
zakaj
bi
ne
bil
prijazen
ž
njima
,
ali
precej
resno
ljubiti
,
zavezati
se
za
življenje
,
ko
je
človek
še
tako
mlad
,
to
bi
bilo
nespametno
,
in
mladi
Sódnik
je
bil
pameten
.
Težko
je
vrabca
ujeti
;
nastavi
mu
zanke
,
natrosi
vmes
svetločrnega
prosa
ali
rumene
pšenice
;
blizu
ga
ne
bode
;
ali
pa
prileti
,
previdno
pohodi
zanke
,
da
mu
niso
več
nevarne
,
nazoblje
se
zrnja
in
potem
veselo
odleti
;
to
je
:
vrabec
zna
živeti
.
Prebrisana
mati
si
,
gospa
davkarica
,
ali
s
takim
ptičem
boš
imela
križ
in
težavo
,
če
se
morebiti
kaj
posebnega
ne
pripeti
.
Iz
tega
,
kar
smo
rekli
,
je
razvidno
,
da
ni
šlo
Valentinu
slovo
nikdar
ne
vem
kako
do
srca
,
tudi
zdaj
ne
,
ko
je
četrtič
odhajal
na
Dunaj
.
Gospoda
iz
trga
je
imela
navado
praznovati
Valentinov
odhod
zvečer
v
veseli
družbi
pri
vinu
.
Tudi
letos
so
se
bili
zbrali
pri
Korenu
pred
odhodom
tisti
večer
,
sami
moški
seveda
;
ženskim
to
ni
spodobno
;
od
njih
se
jemlje
slovo
na
domu
,
od
vsake
družine
posebej
.
Gospod
okrajni
sodnik
je
bil
nocoj
posebno
dobre
volje
.
Majhen
možiček
,
sivolas
,
dasi
še
v
najboljšh
letih
,
s
črnkastimi
,
kratko
pristriženimi
brkami
pod
precej
krepkim
nosom
,
je
bil
ta
okrajni
sodnik
vesten
uradnik
,
blaga
duša
,
vesel
družabnik
.
Ko
je
bil
pred
nekimi
leti
prestavljen
tja
nekam
na
Gorenjsko
,
kaj
store
kmetje
?
Pomenijo
se
,
izvolijo
troje
mož
in
ti
gredo
naravnost
v
glavno
mesto
,
„
da
ga
prosijo
nazaj
"
,
in
res
so
ga
izprosili
.
Prihodnje
leto
že
se
vrne
na
svoje
prejšnje
mesto
,
a
ne
sam
,
kakor
je
bil
odšel
;
ženo
je
pripeljal
s
seboj
.
Stara
ni
bila
ta
žena
,
ne
grda
,
vendar
se
je
začelo
kmalu
govoriti
,
da
zakon
ni
posebno
srečen
.
Skoda
dobrega
moža
;
zares
dober
mož
je
bil
ta
okrajni
sodnik
,
žena
ne
tako
.
Nekako
nepriljudna
,
osorna
je
bila
,
tudi
s
svojim
možem
;
on
jo
je
rad
imel
,
prav
iz
ljubezni
jo
je
bil
vzel
;
upal
je
,
da
bode
imel
lepo
domače
življenje
na
stare
dni
.
Motil
se
je
mož
;
vendar
tiho
in
mirno
je
prenašal
svoj
zakonski
križ
,
kakor
se
spodobi
blagemu
možu
:
najboljšemu
prijatelju
se
ni
nikoli
pritoževal
.
Žena
ga
je
imela
v
strahu
;
zdaj
ni
smel
več
pohajati
,
koder
se
mu
je
ljubilo
.
Tolikanj
bolj
dobre
volje
je
bil
,
kadar
je
prišel
zopet
v
družbo
z
njenim
dovoljenjem
,
ali
pa
proti
njeni
volji
,
to
se
ni
vedelo
.
Tako
je
bil
tudi
nocoj
dobre
volje
,
mladostno
razposajen
pri
Valentinovi
odhodnici
.
Valentina
je
posebno
rad
imel
,
vabil
ga
je
tudi
večkrat
na
dom
,
a
Valentin
ni
rad
k
njemu
zahajal
;
z
njegovo
gospo
sta
se
gledala
nekako
pisano
;
ona
je
rada
pikala
in
on
ji
tudi
ni
dolžan
ostajal
;
moža
pa
so
veselili
ti
nedolžni
prepiri
.
Zdaj
ni
bilo
žene
zraven
in
to
je
bilo
dobro
.
Ko
se
je
bil
mož
že
nekoliko
razgrel
,
začel
je
z
Valentinom
mnogokaj
govoriti
,
česar
bi
žena
ne
bila
smela
slišati
,
morebiti
tudi
najboljša
žena
ne
.
Spominjal
se
je
lepih
časov
,
ko
je
bil
on
na
Dunaju
;
spominjal
se
je
mnoge
deklice
,
ki
je
zdaj
pač
že
postarna
ženica
,
ako
še
živi
;
pravil
je
,
kako
so
razgrajali
in
rogovilili
po
Dunaju
,
on
najhuje
.
A
reči
moramo
,
da
mu
niso
vsega
verjeli
,
kar
je
pripovedoval
;
v
takih
pogovorih
,
v
veseli
moški
družbi
se
vsak
mož
,
bodisi
sicer
še
tako
moder
,
rad
malo
širokousti
—
človeška
slabost
,
vsakemu
znana
,
kaj
bi
jo
tajili
!
Tudi
gospod
pristav
je
bil
glasan
;
ker
je
videl
postarnega
gospoda
svojega
višjega
tako
veselega
in
razposajenega
,
postal
je
tudi
on
gostobeseden
;
tudi
on
se
je
spominjal
dunajskega
življenja
;
naročal
je
celo
Valentinu
,
naj
pozdravi
to
in
ono
,
ko
pride
na
Dunaj
,
kar
pa
ne
verjamejo
,
da
bi
bil
Valentin
storil
.
Najmirnejši
med
njimi
je
bil
gospod
davkar
,
on
ni
nikoli
videl
Dunaja
!
Ko
se
je
čas
že
bližal
polnoči
,
je
začel
okrajni
sodnik
dajati
za
vino
,
da
se
je
vse
cedilo
;
Valentin
mu
nocoj
ni
smel
braniti
,
a
storil
je
tudi
on
svojo
dolžnost
.
Koren
je
pridno
vina
nosil
,
Jerice
ni
bilo
blizu
.
Vesela
in
glasna
je
bila
družba
,
a
prepira
se
nocoj
ni
bilo
bati
.
Pelo
in
govorilo
,
ali
že
bolj
kričalo
je
vse
vprek
,
bilo
je
tudi
nekaj
nižjih
uradnikov
zraven
.
Trkali
so
s
kozarci
,
bratovščino
so
pili
,
se
objemali
in
sezali
si
v
roko
;
vse
je
bilo
ginjeno
,
celo
solze
so
si
brisali
;
seveda
take
solze
niso
kdo
ve
kaj
prida
;
tudi
se
prav
ne
ve
,
kje
imajo
svoj
vir
,
v
žalosti
,
v
veselju
ali
——
v
vinu
!
Da
vse
povemo
:
ko
so
se
pozno
po
noči
peljali
domov
,
so
vriskali
in
ukali
kakor
vaška
mladina
;
zakaj
bi
ne
bila
tudi
deželna
gosposka
kedaj
vesela
!
Drugi
dan
popoldne
je
bilo
vse
pripravljeno
za
odhod
;
voz
je
že
stal
na
dvorišču
,
samo
napreči
je
bilo
še
treba
.
Vse
je
bilo
nekako
tiho
po
hiši
in
po
dvorišču
.
Sódnikova
mati
,
navadno
že
ne
posebno
vesela
,
je
bila
zdaj
še
bolj
molčeča
in
otožna
;
zdaj
pa
zdaj
si
je
obrisala
skrivaj
solzo
iz
očesa
.
Valentin
je
bil
šel
po
kosilu
z
doma
ali
po
kakem
opravku
ali
pa
samo
na
izprehod
.
Mati
ga
je
ves
čas
tako
malo
videla
doma
in
še
danes
,
zadnji
dan
,
je
tako
malo
govoril
z
njo
.
To
je
ženo
pač
nekoliko
bolelo
,
ali
tožila
