povoženje
,
v
brezno
vržen
.
“
Potem
pa
je
zadrdralo
in
—
huš
—
huš
—
zagnalo
se
je
z
vso
močjo
doli
proti
Branici
in
prekucnilo
prav
tam
,
kjer
pravijo
pod
„
velikim
Kvernom
“
.
Bog
pomagaj
,
jaz
nikdar
ne
verujem
na
vraže
,
pa
vendar
ta
prikazen
me
je
tako
preplašila
,
da
sem
se
koj
zbudil
in
še
zdaj
me
mraz
sprehaja
,
ko
se
je
domislim
.
“
„
No
“
,
pravi
smehljaje
se
Vekoslav
,
„
samotno
Gradišče
ima
novega
gospoda
,
vljudnega
in
prijaznega
,
od
tega
pač
se
nimamo
ničesa
bati
.
“
„
Kdo
je
pa
ta
?
“
vpraša
puščavnik
.
„
Neki
Lovro
Mostovski
,
kasor
se
zdi
zasebnik
,
čegar
edino
veselje
je
znanost
in
umetnost
;
samotno
Gradišče
si
jo
izvolil
,
da
bi
daleč
od
mestnega
hrupa
tem
laglje
posvetil
se
študijam
.
Učen
je
,
zveden
v
vseh
strokah
,
njegovo
vedenje
vabljivo
.
“
„
Ne
poznam
ga
“
,
odgovarja
puščavnik
.
„
Vendar
poslušaj
besedo
starega
puščavnika
,
Vekoslav
.
Nekdaj
so
dajali
mladini
ta
lep
krščanski
nauk
:
Imej
vsakega
za
dobrega
,
dokler
se
ne
prepričaš
,
da
je
slab
,
a
jaz
bi
dandanes
nasproti
neskušenim
mladenčem
priporočal
:
Ne
imej
nobenega
za
dobrega
,
dokler
v
djanji
ne
pokaže
,
da
je
dober
.
“
„
Previdnemu
biti
nikdar
ni
slabo
“
,
pravi
Vekoslav
,
upam
pa
,
da
o
gospodu
Mostovskem
prav
sodim
.
“
„
Zakasnil
sem
se
danes
,
Vekoslav
,
moram
nad
Podlaze
;
danes
je
god
sv.
Brunona
puščavnika
,
za-me
velik
praznik
,
zatoraj
moram
pa
vkresati
si
ognja
in
pristaviti
malo
krompirja
,
da
se
pogostim
;
tudi
imam
še
mnogo
izmoliti
,
predno
pridem
sem
zvonit
poldan
.
“
Vljudno
se
Vekoslav
pokloni
častitemu
starčeku
in
mu
roko
poljubi
,
rekoč
:
„
Ne
zabite
moliti
za-me
,
oče
Hostnik
.
“
„
Bog
te
spremljaj
,
koder
boš
hodil
,
ljubi
sin
.
“
Nekaj
časa
poznejo
že
koraka
Vekoslav
po
cesti
proti
Vignju
.
Kar
glej
,
ko
pride
do
kolovoza
,
ki
se
s
ceste
na
levo
vije
na
Gradišče
,
prijaha
navzdol
nasproti
jezdec
,
ki
smo
ga
sinoči
videli
na
Gradišči
,
ravno
je
svoji
kobili
suhljadi
krepko
zaril
ostroge
pod
suha
rebra
,
da
bi
jo
kaj
izpodbudil
,
kar
stopi
Vekoslav
pred-nj
,
tako
,
da
se
suhljad
,
ki
je
ravno
nastavila
sprednje
štorklje
v
poskok
,
hitro
ustavi
.
Nekako
preplašen
naš
jezdec
obstane
pred
Vekoslavora
,
kakor
da
bi
mu
bilo
nevšeč
sniti
se
ž
njim
.
Vendar
kmalo
se
zataji
in
nevstrašno
pogleda
Vokoslava
,
ta
pa
ga
nagovori
kakor
nekdanjega
znanca
:
„
O
Takovec
,
kaj
pa
se
tod
klatiš
,
že
tri
leta
to
nisem
videl
in
še
takrat
nisem
s
tabo
govoril
.
“
„
E
,
Vekoslav
,
srečni
tisti
časi
,
Takovec
bil
je
še
spoštovan
,
ker
imel
je
še
nekaj
vere
pri
ljudeh
,
vsaj
dolgove
sem
lahko
še
delal
.
Zimnik
in
Plivnik
bila
sta
še
moja
,
vsaj
po
imenu
“
,
pravi
naš
jezdec
.
„
In
potem
,
kaj
se
je
pa
zgodilo
,
nisi
več
gospodar
teh
dveh
gradov
?
“
vpraša
Vekoslav
.
„
He
,
Vekoslav
,
saj
veš
,
da
jaz
nisem
bil
nikdar
slab
človek
,
še
me
dobro
poznaš
iz
tistega
časa
,
ko
sva
v
kolegiji
skupaj
sedela
in
se
učila
;
malo
vesel
sem
bil
vedno
,
sicer
pa
dobra
duša
.
Potem
pa
,
saj
veš
,
ko
sem
šole
popustil
,
podedoval
sem
po
očetu
veliko
premoženje
,
sicer
pa
ne
brez
dolga
.
Dolg
pa
raste
,
kakor
goba
po
dežji
,
posebno
pa
,
če
se
jo
večkrat
zaliva
.
Dolg
je
tedaj
rasel
,
saj
je
bilo
treba
živeti
,
in
sicer
po
grofovsko
,
vsak
po
svojem
stanu
,
to
že
veleva
naturna
postava
.
No
,
pa
tista
preklicana
dolgova
goba
je
tako
narasla
,
da
v
treh
letih
so
odnesli
vse
,
vse
,
na
zadnjo
še
Zimnnik
in
Plivnik
.
A
da
bi
vsaj
človeku
mir
dali
,
potem
ko
so
ga
v
grob
položili
.
Kaj
pa
da
!
Ostalo
je
upnikov
sam
ne
vem
koliko
,
ti
so
me
ko
muhe
obletavali
.
Če
še
kaj
imam
?
Kdaj
?
Koliko
bi
še
mogel
dati
?
Vsaj
nekaj
?
Drugi
so
žugali
;
ko
sem
prišel
iz
ulice
v
ulico
,
je
že
za
voglom
prožil
,
da
bi
me
vlovil
;
ko
temu
vtečem
,
pridem
v
pest
drugemu
,
tako
,
da
mi
res
ni
bilo
obstati
,
večkrat
sem
s
Koma
v
Gorici
na
Travnik
moral
čez
Solkan
,
Pevmo
in
Podgoro
,
dve
uri
,
da
sem
se
le
izognil
sitnežem
.
Na
zadnje
si
nisem
vedel
kako
pomoči
;
kupil
sem
to
kljuse
.
Ko
me
pot
pelje
skozi
Gorico
—
sicer
se
je
ogibljem
,
kakor
pekla
—
tedaj
ji
dam
pred
ovsa
,
potem
pa
divjam
,
kar
le
morem
po
ulicah
;
kjer
se
moram
vstaviti
zarad
opravil
,
pogovarjam
se
vedno
le
s
kobilo
,
ko
mi
preti
pa
nevarnost
,
zdirjam
in
ne
vidijo
me
več
z
lepa
v
Gorici
.
Jaz
in
moja
kobila
sva
neločljiva
.
Tako
je
moje
življenje
,
Vekoslav
,
že
dve
leti
in
tebi
se
rad
izpovem
,
ker
sva
bila
nekdaj
prijatelja
,
in
vem
,
da
tudi
zdaj
me
še
rad
imaš
.
“
„
In
zdaj
kaj
misliš
početi
?
“
vpraša
Vekoslav
.
„
Kaj
mislim
početi
?
Saj
živeti
treba
.
Pohajal
bom
in
lovil
pečenih
golobov
,
morda
mi
vendar
kteri
prileti
v
usta
.
Da
bi
vsaj
enkrat
zamogel
sitnim
upnikom
pomašiti
usta
,
da
bi
toliko
ne
zijali
.
Upam
,
da
golobi
so
že
na
ražnji
,
in
kmalo
bo
kaj
tudi
za-me
.
Juhe
!
zmiraj
vesel
,
vesel
!
Živi
Vekoslav
!
“
Še
ne
prav
izgovorivši
zadnjih
besed
,
zarije
svoji
podložni
ostroge
v
rebra
,
da
se
koj
predrami
in
zdrkne
z
gospodarjem
dol
po
cesti
,
tako
da
Vekoslav
ni
imel
časa
jezdeca
vprašati
,
ali
je
bil
na
Gradišči
.
Top
!
top
!
top
!
je
šlo
na
Dolenjo
vas
.
„
In
vendar
drugje
ni
mogel
biti
kakor
na
Gradišči
“
,
mrmra
Vekoslav
počasi
proti
Vignju
.
„
Kaj
pa
ima
tu
opraviti
?
“
In
oživi
se
mu
v
spominu
nauk
,
kterega
mu
je
bil
ravnokar
dal
skušeni
samotar
.
Od
tam
dol
pa
s
ceste
na
Trst
odgovarjalo
mu
je
:
top
!
top
!
Pri
Volkih
se
pa
že
od
davi
nenavadno
kadi
iz
visocih
dimnikov
.
Vsakdo
bi
sodil
,
da
Volki
dobro
kuhajo
in
pečejo
,
z
besedo
,
da
se
mislijo
gostiti
.
In
kdor
bi
o
tem
še
dvomil
,
naj
pa
posluša
veselo
potrkavanje
v
zvoniku
,
kteri
se
precej
na
široko
vzdiguje
,
a
tako
nizek
je
,
da
komaj
nadzoruje
strehe
pri
Volkih
.
No
,
jutri
je
nedelja
,
kakor
pravijo
naši
kmetje
,
„
hvaležnica
“
,
ker
to
nedeljo
imajo
lepo
navado
,
Bogu
zahvaliti
se
za
pridelke
tega
leta
:
tako
tudi
Volki
,
ki
so
od
nekdaj
bili
dobri
kristjani
.
Se
ve
,
da
pa
jutri
hočejo
tudi
oni
kolikor
mogoče
pokusiti
od
vsih
dobrot
božjih
;
belega
kruha
,
štrukljev
in
drugih
takih
ropotij
ne
sme
v
nobeni
hiši
manjkati
,
posebno
pa
letos
ne
,
ko
imajo
Volki
polne
kleti
vina
.
Precej
pozno
v
noč
je
že
.
Pri
Volkih
so
že
davno
odzvonili
;
še
en
vrisk
fantov
se
sliši
,
ki
nocoj
,
kakor
navadno
soboto
večer
,
nekaj
kasneje
spat
gredo
;
potem
pa
kmalo
vse
potihne
.
Vse
je
zaspalo
.
Le
iz
ene
hiše
ti
zasveti
luč
skozi
okno
;
ker
je
ta
hiša
najbližje
cerkvi
in
se
med
drugimi
po
gosposkem
slogu
odlikuje
,
bo
vsak
koj
uganil
,
da
tu
ne
more
drug
stanovati
,
kakor
sam
gospod
župnik
.
Nam
je
že
dobro
znan
gospod
Luka
.
A
ni
sam
nocoj
.
Pri
ozki
mizi
,
na
kteri
brli
že
skoraj
odgorela
sveča
,
sedi
njemu
nasproti
nov
posestnik
z
Gradišča
,
Ben
Saruk
Menahem
.
Oba
držita
si
glavo
naslonjena
na
mizo
;
Luka
je
podstavil
levo
,
Ben
Saruk
pa
desno
roko
.
Molčita
,
kakor
bi
nekaj
važnega
kuhala
v
prsih
.
„
Ni
strahu
“
,
spregovori
slednjič
Luka
,
„
ni
strahu
,
amice
,
ž
njim
se
da
ravnati
,
kakor
mačka
z
mehom
.
Verjame
vse
,
posebno
pa
meni
,
imam
ga
popolnoma
v
oblasti
.
Ti
pa
,
da
se
mu
prikupiš
,
ne
bodi
skop
s
kadilom
;
zažigaj
ga
,
kakor
se
zažiga
pri
peti
maši
.
Potem
govori
visoko
in
učeno
,
ali
je
pametno
ali
ne
,
nič
ne
de
,
saj
tako
nič
ne
razume
.
Potem
pa
še
nekaj
.
Grof
Anton
je
pravi
kmet
,
njegovo
posebno
veselje
je
na
polji
in
po
vinogradih
delavce
nadzorovati
.
In
edino
to
zanimanje
za
kmetijstvo
in
pridnost
ga
še
vzdržuje
,
da
se
ni
še
zakopal
v
dolgove
,
kakor
se
dandanes
navadno
zgodi
našim
plemenitnikom
.
A
grof
Anton
ima
tudi
svojo
slabo
stran
.
Gostoljuben
je
,
kar
se
da
in
ko
si
najde
tovarišev
po
svoji
volji
radodaren
je
in
zapravljiv
.
Rad
se
da
potem
premotiti
in
odtegniti
vsakdanjim
opravilom
,
da
se
v
družbi
veseli
;
tudi
k
igri
ga
lahko
zapelješ
.
Tukaj
ga
je
treba
toraj
prijeti
.
Za
gostije
in
veselice
pa
je
treba
denarja
—
—
—
“
„
In
če
ga
kdo
nima
“
,
plane
v
govor
Ben
Saruk
,
„
so
mora
zadolžiti
.
Za
kaj
takega
pa
bo
vedno
pripraven
Ben
Saruk
Menahem
.
Na
Gradišči
ne
bo
tako
hitro
zmanjkalo
papirja
vseh
barv
in
vseli
podob
;
le
podpisati
se
bo
treba
,
in
grof
Anton
bo
lahko
gostoval
in
igral
in
veselil
se
—
—
—
“
„
Dokler
bo
Ben
Saruku
dopadlo
“
,
pristriže
mu
krohotaje
Luka
besedo
.
„
No
,
amice
,
da
ga
le
na-se
navežeš
,
da
bo
primoran
priznati
te
za
svojega
največega
dobrotnika
—
in
rešitelja
,
kteremu
je
dolžan
hvaležnost
in
—
ljubezen
.
“
„
In
Julijeta
?
“
vpraša
Ben
Saruk
.
„
No
,
Julijeta
“
,
odgovori
Luka
,
„
Julijeta
je
vedno
ubogala
očeta
,
Julijeta
ti
pripade
kot
žrtev
Antonove
hvaležnosti
in
ljubezni
.
“
„
Kaj
pa
,
ako
me
ne
bo
hotela
ljubiti
?
“
vpraša
Ben
Saruk
.
„
Ljubiti
?
“
ponavlja
Luka
,
„
to
je
nekaj
postranskega
;
ako
je
,
prav
;
ako
ne
,
tudi
prav
.
Taki
stvarici
se
ljubezen
lahko
tudi
zapove
,
kdo
bo
pa
čakal
,
da
se
babje
srce
odloči
za
ljubezen
.
Tako
mora
biti
in
—
konec
je
besed
!
Kdo
bo
pa
vprašal
po
Julijetini
ljubezni
?
Naši
vzori
so
višji
:
Skala
,
Obročnik
,
Cvetičnik
itd.
,
kar
bo
prinesel
Antonov
edini
otrok
,
Julijeta
,
Ben
Saruku
za
doto
;
ko
je
enkrat
to
v
naših
pesteh
,
potem
naj
ljubi
ali
ne
;
ako
ne
bo
hotela
,
jo
lahko
pošljemo
menihu
na
Vigenj
.
“
„
A
vendar
ljubezen
Julijetina
bi
bila
tudi
nekaj
.
No
,
ali
pa
Ben
Saruk
ni
dovolj
lep
?
“
vpraša
ponosno
Menahem
.
„
Škoda
,
da
te
ni
videl
Rafael
“
,
odgovarja
porogljivo
Luka
,
„
morda
bi
bil
vporabil
to
lepo
glavo
za
kako
angeljsko
podobo
!
Amice
,
grd
si
ko
greh
,
sam
zlodij
bi
se
v
tebe
ne
zaljubil
.
Glejte
no
,
zdaj
bo
še
noril
za
žensko
ljubezen
!
Ubi
možgani
?
Ne
veš
,
kaj
pravi
pismo
?
Da
ljubezen
ne
misli
na
svoje
.
Charitas
non
cogitat
,
quae
sua
suut
.
In
ti
se
hočeš
ogreti
za
žensko
?
Kako
boš
potem
trezno
računil
?
“
„
Prav
imaš
,
brate
“
,
odgovarja
Ben
Saruk
,
„
kmalo
bi
zatajil
lastno
kri
in
tradicijo
starih
očakov
.
Patres
nostri
narraverunt
nobis
...
So
nam
pravili
očetje
naši
...
“
„
Da
bo
Abraham
podedoval
celo
zemljo
,
kakor
razlaga
sam
Pavel
,
če
se
ne
motim
.
No
toraj
!
“
govori
Luka
.
„
A
kdaj
pa
se
bo
začelo
?
“
—
vpraša
Ben
Saruk
.
„
Uvod
je
že
narejen
;
Luka
je
delaven
mož
.
Ben
Saruk
ne
stanuje
daleč
od
tukaj
;
sicer
pa
tudi
lahko
nekaj
dni
tu
ostaneš
,
saj
tako
je
začelo
na
Gradišči
listje
padati
z
drevja
;
zima
bo
začela
,
lahko
te
burja
odnese
.
“
„
Burja
odnese
“
,
ponovi
Ben
Saruk
in
nasloni
glavo
na
mizo
.
Tako
Luka
,
tako
!
Oba
obmolkneta
.
Velika
steklenica
pred
njima
se
je
že
davno
spraznila
,
med
tem
tudi
sveča
pogori
—
in
naša
brata
pošteno
zadremljeta
.
Bog
ve
,
kako
sta
se
spravila
spat
in
kedaj
,
zgodaj
gotovo
ne
?
Drugo
jutro
,
ko
je
že
solnce
visoko
na
nebu
,
najdemo
Luko
samega
v
sobi
,
njegov
gost
menda
še
spi
.
Zdaj
o
belem
dnevu
še
le
nam
je
mogoče
dobro
ogledati
stanovanje
gospoda
pri
Volkih
.
Zidano
je
celo
na
živo
skalo
,
ki
se
strmo
vzdiguje
znad
hiš
Volčje
vasi
.
Sploh
se
da
soditi
,
da
je
moral
prostor
,
na
kterem
stoji
zdaj
cerkev
in
duhovna
hiša
pri
Volkih
,
v
srednjem
veku
biti
vtrjen
,
ker
še
zdaj
jo
videti
na
zapadno
stran
visok
prepad
,
iz
kterega
se
vzdiguje
strmo
zidovje
,
vse
zaraščeno
in
prepleteno
z
grmovjem
.
Le
na
dveh
krajih
trebalo
bi
prihod
na
vrh
zazidati
in
Volčjega
vrha
s
cerkvijo
in
župnijo
ne
vzela
bi
nobena
vojskina
sila
.
Na
to
skalovno
domovje
bil
je
gospod
Luka
kaj
ponosen
.
Prav
rad
gledal
je
z
vrha
po
hribu
v
dolino
in
stojo
na
trdnih
nepremičnih
tleh
ponavljal
je
nehote
besede
svetopisemske
:
Ti
si
Peter
,
in
na
to
skalo
bom
zidal
itd.
Večkrat
pa
,
ko
je
bil
posebno
dobre
volje
,
postavil
se
je
na
srednje
okno
in
navdušeno
peval
znano
Lutrovo
:
„
Eine
feste
Burg
ist
unser
Gott
!
“
Zdaj
pa
stopimo
v
sobo
,
v
kteri
si
gospod
Volčji
navadno
vgaša
dušno
in
telesno
žejo
.
Veliko
polico
knjig
zagledaš
ob
steni
.
Saj
gospod
Luka
je
rad
kaj
bral
,
sosebno
,
ko
mu
je
zima
ali
deževno
vreme
branilo
s
pod
strehe
.
In
gotovo
bomo
v
prvi
vrsti
našli
trdo
vezanih
del
svetih
očetov
in
bogoslovcev
.
Toda
motimo
se
.
Ker
odkar
je
Luka
v
Gradci
zapustil
semenišče
,
ni
bogoslovske
knjige
več
videl
.
Tudi
sv.
pisma
zastonj
iščeš
v
knjižnici
Lukovi
,
celo
brevijarija
ne
pozna
več
gospod
pri
Volkih
,
že
deset
let
je
,
odkar
ga
je
zadnjikrat
molil
,
on
meni
,
da
bolje
pristoja
redovnikom
in
bivšim
jezuitom
.
Kaj
pa
ima
vendar
gospod
Luka
v
svoji
zalogi
?
Pred
vsem
zapazimo
enciklopedijo
Diderot-ovo
,
ktere
sedemindvajset
zvezkov
zavzemajo
enega
zgornjih
predalov
Lukove
učene
police
;
ti
zvezki
so
prav
zamazani
,
kar
priča
,
da
se
Luka
od
Volkov
kaj
marljivo
posvetuje
s
francoskimi
filozofi
.
Tudi
druzih
del
ne
manjka
tu
,
njih
naslovi
na
usnjatem
hrbtišči
ti
kažejo
imena
,
ktera
je
slavil
v
tistih
časih
cel
svet
:
Voltaire
,
Rousseau
,
Montesquieu
,
Lessing
itd.
Tudi
Saint
Martin
našel
je
odlično
mesto
v
knjižnici
Lukovi
,
tu
bereš
naslov
imenitni
knjigi
:
„
De
Erreurs
et
de
la
Vérité
“
.
Sploh
zapaziš
na
prvi
pogled
,
da
Luka
ni
skoraj
drugega
čital
,
kakor
francosko
pisatelje
.
Ali
vendar
ne
.
Tudi
na
nemščino
se
je
zadnje
dve
leti
oziral
.
So
vé
,
da
ji
je
nakazal
najnižji
predal
,
vendar
ako
se
malo
pripognemo
—
gospod
Luka
se
ni
rad
pripogibal
,
ker
ga
je
hrbet
bolel
—
najdemo
tu
zdolej
vse
napolneno
z
brošurami
nemškimi
.
Gospod
Luka
,
da
si
je
neki
skoraj
vse
naročal
,
kar
so
po
razglašenji
tiskovne
svobode
Dunajski
filistri
pisarili
.
Čudne
naslove
nahajaš
tu
:
„
Ueber
die
Stubenmädchen
in
Wien
“
,
„
Ueber
die
Hoffräuleien
“
,
„
Ueber
die
hohen
Adel
in
Wien
“
,
„
Ueber
Doctoren
,
Chirurgen
und
Apotheker
“
,
„
Ueber
die
Stutzer
“
,
„
Ueber
die
Periickeumacher
,
etc
.
“
,
„
Ueber
die
hophichten
Wienerinnen
“
,
„
Philosophie
der
Modeschuallen
“
,
„
Ist
der
Antichrist
blau
oder
grün
?
“
„
Ueber
die
Reliquien
,
Opfer
-
u.
Mirakelbilder
“
,
„
Von
Abschaffung
der
Weihnachtsmetten
“
itd.
Take
in
enake
ropotije
pri
Luki
nikdar
nisi
pogrešal
..
Vendar
pa
bi
se
zelo
motil
,
misle
,
da
Luka
res
ni
imel
nobenih
cerkvenih
knjig
;
kmalo
bomo
videli
.
V
zvoniku
odbijo
deveta
,
kmalo
potem
zazvoni
z
velikim
zvonom
,
kar
Luka
spominja
,
da
za
eno
uro
bo
pri
Volkih
po
stari
navadi
maša
,
pri
maši
pridiga
;
in
ravno
ta
je
bila
Luki
zdaj
glavni
predmet
.
Luka
namreč
se
nikdar
ni
na
svojo
pridigo
začel
pred
pripravljati
,
kakor
eno
ali
pol
ure
pred
mašo
.
Naglo
se
Luka
s
stola
skloni
in
pristopi
k
biblijoteki
.
Zadej
v
drugi
vrsti
na
enem
srednjih
predalov
začne
prevračati
,
in
kmalo
se
prikažejo
razni
cerkveni
govorniki
,
ktere
je
posebno
čislal
,
na
pr.
Nemški
govori
od
Wieserja
,
ali
pa
„
Sobaldus
Nothanker
“
in
drugi
.
Luka
začne
toraj
„
študirat
“
pridigo
za
Volke
.
Eno
uro
kasneje
,
ko
je
odzvonilo
in
odklenkalo
,
koraka
gospod
Luka
z
Ben
Sarukom
na
desni
proti
cerkvi
.
Ben
Saruku
se
pozna
,
da
je
dobro
spal
,
zatoraj
pa
tudi
hoče
danes
prav
pobožen
biti
;
on
nese
v
roki
veliko
molitveno
knjigo
in
velikansk
molek
,
kakoršnega
Volki
še
niso
videli
.
Sredi
cerkve
se
postavi
v
klop
,
da
ga
vidi
staro
in
mlado
,
moško
in
žensko
,
vse
,
kar
je
danes
od
Volkov
se
zbralo
.
Med
mašo
je
pridiga
.
Pred
,
se
ve
,
da
gospod
Luka
prebere
Volkom
evangelij
,
ki
se
bere
dvaindvajseto
nedeljo
po
binkoštih
,
priliko
o
onem
usmiljenem
hlapci
,
kteremu
je
bil
gospod
odpustil
neizmeren
dolg
,
a
sam
pa
ni
hotel
s
sohlapcem
imeti
najmanjšega
potrpljenja
,
da
bi
mu
s
časoma
poplačal
mali
dolg
desetih
denarjev
.
Po
prebranem
evangeliji
začne
gospod
Luka
pridigovati
prav
moško
,
da
,
redkokdaj
tako
:
„
Večkrat
,
preljubi
moji
Volki
,
ko
slonim
na
oknu
moje
hiše
in
zrem
po
krasnih
vinogradih
,
ki
vse
okrog
po
hribu
obdajajo
našo
vas
,
ko
vidim
trto
pri
trti
,
obloženo
z
rumenim
grozdjem
,
spodej
v
dolini
pa
zelene
travnike
in
dolge
njive
,
polne
zrelega
klasja
in
ko
mi
tam
od
gozda
na
uho
pridom
ljubljeno
petje
in
čvrčanje
veselih
ptic
,
o
tedaj
se
mi
srce
vname
od
same
hvaležnosti
do
onega
vesoljnega
Očeta
,
ki
kraljuje
nad
oblaki
in
da
solncu
sijati
na
dobre
in
hudobne
,
tedaj
mi
pridejo
na
misel
one
zlate
besede
sv.
Janeza
Evangelista
:
Bog
je
ljubezen
.
Da
,
predragi
Volki
,
vse
dobro
pride
od
njega
:
solnce
in
dež
,
žito
in
vino
,
zdravje
in
bogastvo
;
on
daje
drevesom
,
da
obrode
obilnega
sadit
;
on
,
da
se
množi
in
debeli
domača
žival
;
on
,
da
dobro
ponašajo
sviloprejke
in
kmetič
povleče
za-nje
lepega
denarja
;
on
tudi
,
da
imajo
krave
in
ovce
dosti
tolstega
mleka
,
da
se
celo
v
Trst
prodajat
nosi
za
lepe
novce
,
sploh
:
od
njega
je
vse
dobro
,
kar
zamore
poželeti
človeško
srce
,
vse
dobro
,
a
slabega
nič
.
Ne
,
slabo
pride
od
človeka
samega
.
Ali
posebno
eno
zlo
je
,
ktero
si
človek
tako
lahkomišljeno
nakoplje
,
največe
zlo
,
ktero
zamore
kmeta
tlačiti
.
Bodete
vprašali
,
ktero
jo
to
zlo
?
Ni
vam
ga
treba
dosti
iskati
.
Slišali
sto
ravnokar
današnji
sv.
evangelij
:
„
Bil
je
pa
hlapec
,
kteri
mu
je
bil
dolžan
deset
tisoč
talentov
.
Zatoraj
ga
je
dal
...
“
Nesrečni
dolžnik
,
ako
bi
se
ga
ne
bil
gospod
usmilili
A
glej
,
že
drugi
dolžnik
.
Ta
je
bil
dolžan
le
petdeset
denarjev
.
Nesrečnež
,
ker
ne
more
plačati
,
ga
jame
upnik
daviti
in
nazaduje
prodil
njega
in
ženo
in
otroke
.
Toda
mislite
,
da
je
prvi
dolžnik
všel
nesreči
?
Ne
,
ravno
zarad
tolike
trdosrčnosti
ga
da
gospod
zvezati
in
vrči
v
temno
ječo
,
dokler
mu
ne
povrne
zadnjega
vinarja
.
Nesrečni
dolg
!
Kako
spravi
vse
v
ječo
!
Dolg
,
dolg
,
preljubi
Volki
,
je
tisto
neizmerno
zlo
,
o
kterem
sem
se
namenil
danes
vam
govoriti
.
In
res
,
ni
je
lepše
priložnosti
narisati
vam
to
pošast
,
kakor
ravno
danes
,
ko
ste
se
pobožno
zbrali
zahvalit
se
ljubemu
nebeškemu
Očetu
za
poljske
pridelke
.
Ker
povem
vam
,
predragi
mi
Volkovi
,
da
se
bodete
Bogu
najbolje
s
tem
zahvalili
in
vredne
pokazali
novih
dobrot
,
da
1.
z
letošnjimi
pridelki
,
posebno
z
vinom
,
poplačate
stare
dolgove
,
2.
pa
,
da
se
varujete
novih
dolgov
.
Pazljivo
poslušajte
!
.
Prvič
treba
je
plačati
stare
dolgove
;
ker
težka
,
pretežka
je
butara
dolgov
.
Tare
dolžnika
pri
vsaki
priliki
misel
:
To
ni
moje
,
je
upnikovo
.
Če
žito
zori
...
če
bliža
se
bendima
(
biratev
,
trgatev
)
...
če
se
goveda
lepo
redi
—
povsod
preži
upnik
.
Kaj
storiti
?
Ne
piti
,
ne
jesti
,
ne
oblačiti
se
čez
potrebe
,
da
se
stari
dolg
poplača
.
Drugič
treba
je
,
se
novih
dolgov
varovati
.
A
kako
?
Kakor
smo
stare
plačevali
.
Zmerno
jesti
in
piti
za
potrebo
.
Ne
po
dvakrat
,
trikrat
srebati
kavo
;
ne
pijančevati
...
Ne
oblačiti
se
oholo
,
po
novih
šegah
v
šekasto
in
pisano
robo
,
ki
nas
ne
varuje
ne
dežja
,
ne
solnca
;
konoplan
in
domači
lan
naj
nas
oblači
.
Tretjič
,
da
se
ne
zadolžite
,
morate
zgodaj
vstajati
.
Kjer
gospodarja
solnce
na
postelji
obsveti
,
tam
postava
cela
družina
.
Pregovor
pravi
:
„
Jutranja
ura
,
zlata
ura
“
.
Toraj
ne
pasite
lenobe
...
Četrtič
.
Volki
,
ne
pohajajte
,
ne
hodite
na
lov
.
Prepustite
vaše
zajce
Tržačanom
,
Goričanom
,
ki
vam
bodo
še
lepe
novce
za-njo
plačali
.
Petič
.
Skrbite
Volki
za
živino
,
ta
je
vaš
zaklad
.
Če
to
lepo
„
gleštate
“
,
imate
dobiček
od
nje
za
dom
...
za
polje
...
in
od
prodaje
za
mošnjiček
—
denarje
.
Tako
delajte
,
dragi
Volki
!
Tako
bodete
stare
dolgove
poplačali
in
novih
ne
bodete
delali
in
vživali
bodete
od
dela
svojih
rok
,
ker
:
„
Jedel
boš
“
,
pravi
psalmist
,
„
srečen
boš
in
dobro
ti
pojde
.
Tvoja
žena
bo
kakor
obložena
trta
,
tvoji
otroci
,
kakor
oljke
okoli
tvoje
mize
.
“
Srečen
boš
sedaj
in
—
na
vekomaj
.
Amen
.
Tako
je
kočal
gospod
Luka
.
Toda
s
tem
ni
bil
še
konec
.
Ker
potem
,
ko
je
Luka
odmolil
z
Voiki
nekaj
očenašev
za
žive
in
mrtve
in
za
razne
potrebe
,
odpre
nekaj
papirjev
in
knjigo
,
ki
je
imela
napis
:
„
K.
k.
Verordnungen
“
.
Od
tu
privleče
nekaj
papirjev
.
Začne
spet
:
„
Dozdaj
,
preljubi
Volki
,
slišali
ste
besede
sv.
evangelista
v
blagor
vaših
duš
,
zdaj
pa
vam
bom
nekaj
bral
za
blagor
telesa
.
Veste
,
da
je
na
Hrvaškem
prikazala
se
živinska
kuga
.
Čujte
tedaj
,
kako
vam
je
ravnati
z
živino
,
da
jo
obvarujete
te
bolezni
.
“
In
tako
začne
g.
Luka
iz
debele
knjige
brati
poglavje
o
živinski
klaji
,
o
čiščenji
hlevov
,
o
prvih
znamenjih
živinske
kuge
itd.
,
in
Volki
,
posebno
starejši
,
poslušali
so
ga
z
odprtimi
ustmi
.
Koncema
prečita
še
dva
ukaza
,
došla
od
vlade
glede
nove
zemljiščine
cenitve
.
Potem
je
bila
maša
,
pel
in
služil
jo
je
gospod
Luka
sam
,
nikdar
ni
vabil
bližnjih
sosedov
duhovnov
k
cerkveni
slovesnosti
,
in
še
rad
ni
videl
,
ako
je
bil
kdo
med
službo
božjo
v
sakristiji
.
Na
altarji
gorelo
jo
šest
sveč
,
ker
več
jih
ni
bilo
.
Tudi
cvetlic
nisi
tukaj
videl
,
ne
svetnikov
,
ne
svetinj
.
Sploh
je
bila
cerkev
pri
Volkih
po
vseh
stenah
popolnoma
gola
:
podobe
in
križev
pot
in
druge
ropotije
,
menil
je
gospod
Luka
,
verne
motijo
,
da
ne
morejo
pobožno
moliti
.
Celo
spovednice
nisi
videl
v
cerkvi
pri
Volkih
,
ker
Volčji
gospod
je
le
enkrat
v
letu
spovedaval
,
namreč
o
Veliki
noči
,
držeč
se
vestno
cerkvene
zapovedi
;
zatoraj
je
pa
gospod
Luka
le
za
ta
čas
postavil
spovednico
v
cerkev
,
kakor
hitro
pa
je
bilo
pri
kraji
z
velikonočnim
časom
,
odstranil
jo
je
zopet
ter
dal
jo
prenesti
pod
streho
;
ker
menil
je
,
da
ni
primerno
pustiti
spovednice
v
cerkvi
celo
leto
,
da
bi
morda
enemu
ali
drugemu
pri
Volkih
,
zlasti
pa
ženskam
,
ktere
so
povsod
pobožnejši
,
kakor
moški
,
na
misel
ne
prišlo
večkrat
čez
leto
ali
celo
morda
vsak
mesec
k
spovedi
hoditi
,
kar
je
tem
nevarnejše
,
ker
taki
in
take
hote
zadobiti
vse
odpustke
in
potem
ni
spovedi
konca
ne
kraja
;
in
skušnja
uči
,
rekel
je
večkrat
gospod
Luka
,
da
ravno
taki
ljudje
so
najhujši
,
ki
vsak
teden
k
spovedi
hodijo
.
Le
na
kor
poglejmo
.
Star
Volk
tu
poje
in
orglja
ob
enem
,
drugi
Volki
in
Volkulje
po
cerkvi
za
njim
.
Pojejo
pa
danes
zahvalne
pesni
v
čast
svetnikom
in
svetnicam
,
pesni
,
ktere
ima
stari
Nabata
—
tako
so
rekli
organistu
—
vpisano
v
zastarani
,
že
očrneli
knjigi
,
sam
on
zna
brati
pisavo
,
pa
saj
ni
treba
tudi
brati
,
zna
jih
vse
na
pamet
in
tako
tudi
vsi
Volki
;
danes
se
posebno
pobožno
razlega
po
cerkvi
,
da
se
samemu
Ben
Saruku
zdi
,
kakor
bi
bil
zamaknen
v
tretje
nebesa
in
si
večkrat
solze
obriše
.
Tako
je
bilo
na
hvaležnico
pri
Volkih
.
V
srci
Evropinem
leži
preljuba
goriška
dežela
;
majhna
sicer
,
a
zarad
geografične
lege
od
nekdaj
prezanimiva
.
Proti
severu
na
Tominsko
stran
mogočno
vzdigujejo
alpe
snežene
glave
v
nebo
,
preromantičen
kraj
,
po
vsi
pravici
imenovan
mala
Švica
.
A
od
Gorice
začenja
se
tudi
gorenje-italijanska
nižava
,
ktero
pokrivajo
neizmerna
žitna
in
vinska
polja
,
Evropini
vrt
.
Na
jug
pa
goriško
zemljo
poljubljajo
vali
jadranskega
morja
,
ki
pluska
ob
sive
kraške
stene
,
potem
pa
na
furlansko
stran
,
kakor
da
bi
vso
moč
izgubilo
,
se
vsakih
šest
ur
leno
in
mirno
zliva
čez
umazane
lagune
,
dokler
se
spet
drugih
šest
ur
ravno
tako
tiho
povrača
proti
središču
oceana
,
pustivši
Beneškim
Gradežanom
v
polzlem
blatu
vsakovrstnih
rob
.
Modro-zelena
Soča
,
ena
najlepših
vod
v
Evropi
,
izvirajoča
s
pod
Triglava
,
se
čvrsto
pridrvi
z
gor
,
kakor
devica
,
dokler
se
,
opustivši
otročjo
naglost
in
lahkobo
,
počasi
spametuje
in
se
vedno
resnejše
,
veličastnejše
po
furlanski
nižavi
,
kakor
gospa
,
morju
bliža
.
Res
,
ni
je
lahko
najti
dežele
,
kjer
bi
se
sever
in
jug
,
visoko
gorovje
in
nižave
,
celina
in
morje
,
na
manjšem
prostoru
tako
prijateljsko
edinila
,
kakor
na
Goriškem
.
A
prav
tako
je
tudi
v
etnografičnem
oziru
.
Goriško
veže
dve
svetovni
plemeni
,
slovansko
,
ki
se
od
tu
razteza
čez
Evropo
in
Azijo
do
Kamčatke
,
in
pleme
romansko
,
od
tu
do
Heraklejevih
stebrov
;
a
tudi
germansko
pleme
je
,
ako
prav
ne
na
Goriškem
doma
,
vendar
pa
Goriškemu
sosedno
in
najbližje
.
Ravno
zarad
lege
so
na
to
deželico
že
od
nekdaj
mogočni
vladarji
obračali
svojo
pozornost
.
Tu
je
že
rimska
ljudovlada
vtemeljila
mesto
Oglej
,
v
Italiji
prvo
za
Rimom
,
rimske
ceste
so
se
tod
križale
na
vse
strani
in
trdnjave
varovale
vhod
v
Italijo
.
Tod
lomastili
so
,
ko
je
začela
rimska
sila
pojemati
,
divji
severni
narodi
v
Italijo
in
Rim
,
z
naših
Alp
od
daleč
že
pozdravljali
vabeča
polja
in
vrte
,
beleča
mesta
in
trge
.
A
ker
je
bila
Goriška
že
od
starih
časov
tako
tesno
na
Rim
in
Italijo
navezana
-
,
ni
čudo
,
da
je
tudi
seme
krščanstva
bilo
prav
zgodaj
semkaj
zaneseno
.
Sv.
Marka
evangelist
prišel
je
poslan
od
sv.
Petra
v
Oglej
,
tu
si
izbral
Oglejca
Hermagora
,
ter
ga
s
seboj
v
Rim
peljal
,
kjer
ga
je
Peter
posvetil
za
pravega
škofa
Oglejskega
.
Iz
tega
mesta
pa
je
luč
evangelija
kmalo
daleč
okoli
po
deželi
zasijala
.
Tudi
mučenikov
je
Oglejska
cerkev
Kristusu
dala
,
ko
so
pogani
proti
kristijanom
divjali
,
veliko
imen
nahajamo
v
rimskem
martirologiji
,
a
še
več
,
ogromno
več
jih
ne
najdemo
nikjer
zapisanih
,
njihova
imena
bode
če
le
objavil
sodni
dan
.
In
globoko
vkoreninila
,
za
večno
vtrdila
se
je
Kristusova
zveličavna
vera
v
naši
domovini
,
čim
ljutejši
so
bili
viharji
,
ki
so
neprenehoma
tod
razsajali
.
In
viharji
niso
nikakor
nehali
z
velikim
preseljevanjem
germanskih
rodov
;
proti
koncu
srednjega
veka
do
osemnajstega
stoletja
strašili
so
divji
azijatski
Turki
nad
dve
sto
let
naše
očete
,
kajti
njihovi
napadi
raztezali
so
se
tudi
na
Goriško
dalje
doli
v
Furlanijo
.
A
ne
,
da
bi
zamogli
Turki
tukaj
zatreti
Kristusovega
imena
.
Toda
še
veči
sovražnik
rimske
vere
bil
je
nemški
Martin
Luter
,
čegar
pripadniki
so
se
že
zgodaj
zaklatili
s
Kranjskega
na
Goriško
.
In
res
,
nevarnost
velika
pretila
jo
pravi
veri
.
Po
mestih
in
trgih
jo
jela
gospoda
pripadati
Lutrovi
reformaciji
.
Toda
naše
Goriško
je
nebo
čuvalo
.
Bilo
je
leta
1539
,
ko
so
je
preblažena
kraljica
nebeška
prikazala
na
gori
,
ktero
zdaj
imenujemo
sveto
,
tu
naše
očete
pozvala
,
naj
ji
sezidajo
svetišče
ter
milosti
prosijo
.
Tako
se
je
tudi
zgodilo
.
Poveličala
je
sv.
Marija
svojo
goro
z
brezštevilnimi
čudeži
in
od
vseh
strani
je
začelo
ljudstvo
vreti
k
nji
na
sv.
Goro
.
A
s
tem
je
tudi
odklenkalo
za
zmerom
luteranstvu
na
Goriškem
:
Marija
nam
je
rešila
domovino
grdega
krivoverstva
.
Zdaj
pa
se
je
rodilo
osemnajsto
stoletje
,
stoletje
brezverske
filozofije
,
političnih
in
socijalnih
prevratov
.
In
ni
bilo
mogoče
,
da
bi
tudi
v
Gorico
ne
segal
duh
,
ki
je
s
Francoskega
vejal
po
vsi
Evropi
.
Ni
bilo
drugače
.
Saj
Gorica
je
že
od
leta
1500
podložna
bila
habsburški
dinastiji
brez
sile
in
krvi
,
po
prijateljski
pogodbi
zaročila
se
je
bila
nerazrušljivo
s
slavno
hišo
,
in
od
tedaj
je
plemstvo
in
narod
častil
in
ljubil
Rudolfa
slavne
naslednike
.
A
zdaj
,
prav
zdaj
zaplenil
jo
brezbožni
racijonalizem
z
Jožefom
II.
habsburški
prestol
,
in
Gorica
z
drugimi
dednimi
deželami
je
pred
vsem
morala
občutiti
nasledke
tega
za
vso
bodočnost
Avstrije
osodepolnega
prevrata
.
In
ravno
tukaj
,
pravim
na
Goriškem
,
zdelo
se
je
zvitim
prekucuhom
,
potrebno
bolj
kot
drugje
pritiskati
in
skrbno
osnovati
boj
proti
krščanstvu
in
zgodovinskim
izročilom
,
ki
se
od
vere
ne
dajo
ločiti
,
ker
tukaj
je
bil
po
ožji
zvezi
z
Italijo
in
Rimom
bolj
kot
kje
drugje
razvit
krščanski
živelj
ter
vtrjeno
cerkveno
življenje
.
Temu
je
veliko
pripomogla
tudi
še
le
pred
tridesetimi
leti
v
Ogleji
zatrta
,
na
Videm
in
Gorico
razdvojena
stolica
sv.
Mohora
.
Gorica
postala
je
sedež
ene
najstarših
in
slavniših
metropolitskih
stolic
.
Zopet
je
v
Gorici
vsplametela
luč
sv.
vere
,
pričelo
se
je
novo
gibanje
,
kakor
da
bi
se
bila
hotla
ponoviti
apostolska
doba
sv.
Mohora
.
Som
toraj
kako
bi
ne
obrnili
svoje
pozornosti
oni
,
ki
so
po
Jožefu
ravnokar
začeli
prevstrojevati
Avstrijo
po
katekizmu
francoskih
enciklopedistov
.
Zatreti
in
zamoriti
čilo
katoliško
življenje
na
jugu
in
prestriči
ožjo
zvezo
z
Rimom
in
katoliško
Italijo
,
bila
je
ena
njihovih
nalog
.
A
vse
je
kazalo
,
da
to
ne
bo
šlo
tako
lahko
,
ker
ravno
v
teh
osodopolnih
časih
vzbudila
je
božja
previdnost
moža
,
ki
se
je
kot
železen
zid
postavil
v
bran
za
sveto
vero
.
Bil
je
ta
Rudolf
grof
Edling
,
nadškof
Goriški
.
Bil
je
rojen
Goričan
,
oče
mu
je
bil
Jakob
grof
Edling
,
mati
pa
Elizabeta
,
rojena
Kobencelj
,
teta
grofu
Gvidonu
.
Viših
ved
si
je
pridobil
v
Rimu
v
ogersko-germanskem
kolegiji
,
ktero
so
vodili
jezuit
je
,
ta
je
tudi
dobil
svete
redove
in
dosegel
doktorstvo
umoslovja
in
bogoslovja
.
A
v
Rimu
se
je
tudi
navzel
cerkvenega
apostolskega
duha
.
Jasne
,
določne
pojme
pridobil
si
je
bil
Edling
v
vseh
najviših
modro
-
in
bogoslovskih
vprašanjih
;
ter
skušal
je
že
od
mladih
let
znanje
družiti
z
dejanjem
.
Učen
je
bil
in
temeljito
izobražen
,
a
ta
učenost
ni
v
njem
okamnela
v
mrtvo
oblike
,
kakor
večkrat
nahajamo
pri
nemških
učenjakih
,
kteri
prečitajo
vse
,
kar
je
tiskanega
in
spisujejo
ogromno
število
knjig
in
na
zadnje
ne
vedo
,
kje
imajo
glavo
,
kje
srce
,
okorni
so
,
za
nobeno
rabo
,
živijo
brez
vere
,
dasiravno
mnogo
knjig
o
nravnih
in
bogoslovnih
vprašanjih
v
tisk
in
med
svet
pošiljajo
.
Mladi
grof
učil
se
je
ne
zarad
ved
,
ki
napihujejo
,
ampak
zarad
življenja
.
Tej
zdravi
omiki
,
ktero
je
Edling
dobil
od
najizvrstnejših
gojiteljev
,
kere
zgodovina
pozna
,
od
jezuitov
,
pridružila
se
je
ognjevita
navdušenost
za
resnico
in
sveto
stvar
,
požrtovalna
ljubezen
do
katoliške
cerkve
in
njenega
vidnega
poglavarja
,
za
kterega
se
je
tembolj
vnemalo
srce
,
čimbolj
je
naraščalo
število
vidnih
in
nevidnih
sovražnikov
njegovih
.
Kolikokrat
je
mladi
Edling
pod
velikansko
kuplo
v
Vatikanu
obiskal
grob
bornega
ribiča
galilejskega
,
ter
tu
v
dolgem
premišljevanji
in
molitvi
navduševal
se
za
sveto
cerkev
Kristusovo
,
in
ko
se
je
zopet
vzdignil
in
je
kviško
pogledal
,
zadele
so
mu
oči
na
besede
,
ktere
se
bero
z
velikimi
črkami
vdelano
na
doljnem
obroku
kuple
:
„
Ti
si
Peter
in
na
to
skalo
bom
sezidal
svojo
cerkev
in
peklenska
vrata
je
ne
bodo
premagale
“
—
in
pomirjen
mu
je
bil
duh
,
vtolaženo
srce
.
V
Rimu
in
za
Rim
živeti
,
bila
je
njegova
edina
želja
.
Sklenil
je
v
Rimu
prijateljstvo
z
nekim
drugim
enako
mislečim
mladenčem
.
Ta
je
bil
Frankenberg
,
pozneje
imenitni
nadškof
in
kardinal
Mehlinski
v
Belgiji
.
Se
v
starih
dneh
je
Edling
rad
pripovedoval
,
kako
sta
nekdaj
s
Frankenbergom
,
ki
je
ž
njim
bival
v
istem
germanskem
kolegiji
,
hodila
sprehajat
se
čez
kapitol
,
dol
ob
ječi
mamertinski
,
tik
slavoloka
Septimija
Severa
;
dalje
mimo
starodavnega
zasutega
Foruma
,
na
desni
Palatin
s
carskimi
razvalinami
,
naprej
pod
Titovim
slavolokom
;
kjer
je
,
poznejšim
rodovom
v
spomin
,
vpodobljena
zmaga
imperatorja
čez
Judejo
,
dokler
nista
prišla
do
orjaškega
,
proti
nebu
molečega
,
od
starosti
zarujavelega
,
pol
posutega
Koliseja
,
ki
še
v
razvalinah
strmečemu
ogledovalcu
oznanuje
rimsko
silo
.
Ker
ta
pot
molčala
sta
večkrat
oba
;
a
ko
sta
v
amliteater
stopila
ter
ugledala
v
sredi
arene
velikanski
križ
,
oznanujoč
jima
,
da
tu
je
nekdaj
cerkev
Kristusova
krvavela
v
tisoč
in
tisoč
mučenikov
,
a
zmagovito
strla
silo
pogansko
in
zrušila
ošabno
obzidje
,
o
takrat
sta
oba
obstala
,
in
solze
so
se
jima
v
očeh
prikazale
in
kakor
nikjer
drugej
,
čutila
sta
tu
živo
iz
teh
strašnih
razvalin
največe
države
,
ktere
je
solnce
videlo
,
kako
mine
vse
kakor
senca
,
kar
človek
vstvari
,
tu
le
,
iz
teh
zgodovinskih
prič
razumela
sta
besede
:
„
Et
portae
inferi
non
praevalebunt
adversus
Eam
“
(
in
vrata
peklenska
je
ne
bodete
premagale
)
.
Tu
,
na
grobu
slavnih
mučenikov
,
prisegla
sta
neustrašeno
služiti
tisti
veri
,
ktera
je
tu
obhajala
najsijajniše
zmage
.
Od
takrat
sta
si
ostala
do
smrti
neločljiva
,
zvesta
prijatelja
.
In
res
,
odločeno
jima
je
bilo
tudi
pozneje
boriti
se
z
istimi
sovražniki
,
za
isto
sveto
stvar
—
za
resnico
,
rimsko-katoliško
cerkev
.
Leta
1748
vrnil
se
je
mladi
Edling
iz
Rima
v
Gorico
.
Sprejet
je
bil
v
kapitel
oglejski
,
a
kmalo
potom
v
novo
osnovan
goriški
,
kjer
ga
je
,
dasi
mladega
,
doletelo
dostojanstvo
stolnega
dekana
.
A
kmalo
je
prišel
za
njim
v
Gorico
prijatelj
Frankenberg
.
Prvi
nadškof
goriški
namreč
,
grof
Atems
,
izbral
si
ga
je
bil
za
koadjutorja
;
in
tako
sta
bila
spet
združena
,
ter
se
prijateljski
spodbujala
k
blagim
činom
,
dokler
ni
Marija
Terezija
l.
1759
Frankenberga
pozvala
na
Mehlinsko
stolico
,
ktero
je
imel
kinčati
kot
pravi
apostelj
in
boritelj
cerkve
in
naroda
,
ki
mu
je
bil
izročen
.
A
tudi
Edling
zasedel
je
bil
,
od
Marije
Terezije
izbran
,
stolico
sv.
Mohora
v
Gorici
.
Bil
je
Edling
pravi
pastir
svoji
čedi
,
ktero
je
ne
le
po
svojih
duhovnih
,
ampak
tudi
sam
pasel
z
nauki
resnice
in
deljenjem
sv.
zakramentov
.
Ob
nedeljah
in
praznikih
hodil
je
v
veliko
cerkev
,
spovedoval
,
pridigoval
je
in
celo
otroke
podučeval
v
krščanskem
nauku
.
Res
pravi
naslednik
Kristusov
,
ki
se
je
do
vseh
ponižal
,
da
bi
vse
pridobil
.
Zatoraj
pa
so
mu
bili
Goričani
srčno
vdani
,
kakor
otroci
očetu
,
in
ko
so
pozneje
Edlinga
prigovarjali
,
naj
se
škofovski
stolici
odpove
,
bil
je
globoko
v
srce
ranjen
,
rekoč
,
da
tega
ne
more
,
ker
ljubi
svojo
čedo
in
čeda
ljubi
njega
.
Res
,
srečen
duhovni
pastir
,
ki
zamore
tako
govoriti
.
O
prišli
so
za
goriško
cerkev
in
njenega
angelja
resni
časi
,
trdi
dnevi
.
Privel
jih
je
cesar
Jožef
.
Na
tržiču
pred
škofovo
palačo
v
Gorici
imel
je
Kosov
rod
že
od
nekdaj
svojo
brivnico
.
Za
časa
naše
povesti
bril
je
Cahej
Kos
.
Ne
pa
,
da
bi
si
brivstvo
tedanje
dobe
domišljali
,
kakor
je
dandanes
.
Vso
drugače
.
Naši
brivci
sedijo
celi
dan
v
svojih
kolibah
in
čakajo
,
kdaj
se
kdo
zateče
k
njim
,
da
mu
vse
spred
ust
potegnejo
;
ko
pa
ni
dela
,
lenuhajo
in
opravljajo
.
Caheju
pa
je
bila
britev
bolj
pristransko
opravilo
.
Zvest
svojemu
imenu
svojo
brivske
dinastije
pečal
se
je
Cahej
Kos
veliko
s
tiči
.
Zahajal
je
posebno
v
spomladi
in
jeseni
,
zaklenivši
brivnico
,
dol
za
Sočo
piskat
senicam
.
Dosti
je
nalovil
vsake
baže
pozračnih
pevcev
.
Zatoraj
pa
stopivši
v
brivnico
Caheja
Kosa
,
ugledal
si
vse
prenapolneno
s
tičnicami
,
okoli
kterih
se
je
gospodar
urno
kretal
,
da
bi
jih
napital
.
Kdorkoli
je
poželel
tico
pevko
,
dovolj
,
da
je
šel
v
Zahejnico
pred
škofijo
,
tu
je
vsak
čas
vsega
našel
v
obilnosti
.
Vendar
pa
je
imel
Kos
določene
dneve
in
ure
,
ob
kterih
si
ga
vselej
gotovo
pri
svojem
poklici
v
brivnici
našel
.
In
to
je
bilo
pred
vsem
v
soboto
popoldne
,
kakor
tudi
na
večer
pred
vsakim
zapovedanim
praznikom
.
Najvažniša
dneva
pa
v
celem
meseci
bila
sta
drugi
ni
zadnji
četrtek
,
na
ktera
je
že
od
nekdaj
v
Gorici
sejem
.
Na
vso
zgodaj
je
Cahej
v
teh
dneh
otvoril
štacuno
ter
obesil
nad
vrato
tablo
:
Cahej
Kos
,
brivec
in
česar
.
Tedaj
pa
so
začeli
zahajati
neprenehoma
kmetje
došli
z
dežele
in
Cahej
se
dopoldne
še
oddahniti
ni
mogel
.
Ene
še
ne
smemo
pozabiti
.
Več
je
bilo
takih
,
ki
Caheju
Kosu
niso
ničesar
plačali
za
trud
;
dajal
so
se
na
upanje
briti
.
Na
jesen
pa
Cahej
,
pripustivši
začasno
brivnico
svojemu
staršemu
sinu
,
vzel
je
dve
tičnici
ter
napravil
se
na
deželo
okoli
dolžnikov
.
Tu
je
ostal
en
dan
,
tam
dva
,
kakor
se
mu
je
zdelo
,
ter
pri
tem
pil
na
minulo
brado
,
pri
onem
pa
na
prihodnjo
;
tako
je
stirjal
Kos
svoje
kapitale
.
Danes
je
drugi
četrtek
meseca
novembra
,
po
sv.
Martinu
.
V
Gorici
pravijo
,
da
imajo
danes
prvi
zimski
dan
.
Ne
huda
zima
sicer
,
vendar
pa
precej
mrzlo
je
,
tako
,
da
gospoda
prvikrat
odloživši
ohlapno
jesenske
halje
,
zavila
se
v
debelo
kosmato
zimovino
.
Okoli
devete
ure
pa
,
ko
se
je
solnce
v
brivnico
pred
škofijo
uprlo
,
domisli
si
njen
lastnik
,
Cahej
Kos
,
da
bi
morda
kazalo
danes
svojo
brivščino
z
vso
brivsko
priteklino
vred
prenesti
vun
na
tržič
:
vsaka
božja
stvar
se
po
zimi
rada
solnči
.
In
res
,
nekaj
kasneje
vidimo
pred
vrati
kosovnice
pet
stolov
razpostavljenih
,
na
kterih
sedi
ravno
toliko
naročnikov
brivsko
umetnosti
Cahejeve
.
Ta
pa
je
ravnokar
dovršil
svoj
posel
na
bradi
nekega
Čuka
,
župana
iz
Dolenjo
Vrtojbe
;
potem
se
loti
brade
bližnjega
soseda
na
desnici
Ctikovi
,
ki
je
Anton
Sova
z
Mosta
.
Med
tem
pa
,
ko
Cahej
Kos
brije
Sovo
,
se
med
ostalimi
vname
živahen
razgovor
,
na
kterega
jih
je
gotovo
napeljala
škofija
,
pred
kojo
so
stolovali
.
„
In
da
žugajo
celo
prisiliti
ga
,
da
se
odpove
škofijstvu
?
“
zaslišimo
obritega
Čuka
.
„
I
kaj
še
“
,
odgovarja
četrti
v
vrsti
,
ki
se
zdi
bogat
štacunar
Goriški
,
tudi
slovenščina
,
ktero
lomi
,
kaže
nam
rojenega
Furlana
,
vzlasti
v
sklonu
imen
,
ker
ne
loči
med
imenovalnikom
in
toživnikom
.
„
In
kaj
še
?
celo
škofijo
nam
mislijo
vzeti
,
ako
se
jim
škof
ne
upokori
.
“
„
Svet
mož
je
“
,
oglasi
se
slednjič
peti
med
našimi
stolovalci
,
kterega
že
rek
in
naglas
izdaje
za
Tominca
,
„
svet
mož
je
nadškof
;
nikdar
ne
bom
zabil
,
kako
je
to
jesen
,
ko
je
v
Tomlminu
birmoval
,
pridigal
.
Sam
sv.
Peter
ali
Pavel
,
čeravno
sta
Kristusa
videla
,
nista
lepše
učila
.
A
kaj
?
Tistega
dne
je
že
vse
vse
zgodaj
vstal
ter
šel
spovedavat
,
potem
pa
je
še
vse
otroke
izprašal
krščanski
nauk
“
.
„
Ej
no
“
,
pridruži
se
sedečim
blizo
stoječ
mož
,
ki
je
že
dalje
časa
sledil
pogovoru
Kosovih
gostov
,
kratka
kamižola
iz
belega
sukna
in
črn
cilindrast
klobuk
,
proti
vrhu
neprimerno
širok
,
kažejo
nam
,
da
mora
biti
kmet
iz
Goriške
okolice
;
„
ej
no
,
predvčerajšnjim
smo
pokopali
ženo
našega
soseda
na
Blanči
,
ker
je
slišala
,
da
nadškof
rad
spoveduje
in
pa
je
imela
tudi
morda
kaj
posebnega
na
vesti
,
poslala
je
v
škofijo
prosit
,
naj
bi
prišel
škof
z
Bogom
jo
spravit
.
Se
ve
,
da
so
jej
odrekli
in
škofu
tega
še
povedali
niso
.
A
kmalo
potem
je
ta
slučajno
stvar
zvedel
in
meni
nič
tebi
nič
,
šel
je
k
fari
in
nesel
jej
sveto
popotnico
.
Dve
uri
za
tem
je
žena
umrla
,
vesela
in
popolnoma
vdana
v
voljo
Božjo
.
“
„
Jejšte
,
jejšte
“
,
čudi
se
Tominec
;
„
a
ni
tudi
pri
nas
obiskal
dve
stari
revi
,
ki
ležiti
že
leto
dan
,
ju
tolažil
in
bojda
celo
tolar
vsaki
v
roko
potisnil
.
Ena
je
rekla
,
da
ko
jo
je
pri
odhodu
blagoslovil
,
je
celo
poskočila
na
noge
,
česar
že
ni
mogla
pet
let
.
Čudež
,
čudež
!
“
„
No
,
pa
veste
možje
,
pravi
štacunar
,
vse
vse
,
kar
dobi
proti
izdd
—
revnim
.
Ondan
je
prišel
miloščine
ga
prosit
nek
čevljar
,
ki
je
zarad
dolga
in
pomanjkanja
dela
moral
trpeti
lakoto
!
Ničesa
ni
bilo
več
najti
v
miznici
,
še
enega
zlata
ne
,
pomislite
,
škof
enega
zlata
ne
!
Zatoraj
,
kaj
stori
?
Vzame
pomizno
srebrnino
,
jo
zavije
ter
da
čevljarju
,
naj
jo
nese
zastavit
k
zlatarju
in
naj
si
,
kar
mogoče
,
opomore
s
prijeto
zastavnino
.
Ali
kaj
,
še
malo
da
tu
počakamo
,
pa
bomo
videli
,
kako
so
bo
hodišče
in
dvorišče
napolnilo
z
ubogimi
,
in
sam
bo
prišel
doli
ter
jim
miloščino
delil
.
Sv.
Silvestra
večer
je
.
Ne
vemo
,
je-li
že
solnco
zašlo
,
ali
ne
,
saj
danes
ga
ni
bilo
videti
v
Gorici
,
ker
mračno-megleno
vreme
od
ranega
jutra
do
zdaj
je
njegovo
obličje
zakrivalo
Goričanom
,
ki
bi
danes
prav
radi
vživali
njegovo
gorkoto
;
Silvestrovo
namreč
radi
praznujejo
po
stari
šegi
in
kdor
le
more
,
se
popoludne
zateče
ali
v
Solkan
,
ali
v
Permo
,
ali
kam
drugam
v
okolico
zalivat
dobro
kosilo
z
ognjeno
kapljico
.
Tudi
danes
je
tako
.
Da
,
na
večer
so
se
oblaki
celo
nekako
zgostili
,
od
severa
sem
žene
veter
in
z
neba
doletavajo
vedno
gosteje
snežene
plahtice
;
prikazen
,
ki
se
v
Gorici
po
enkrat
ali
dvakrat
,
morda
tudi
nobenkrat
celo
zimo
no
vidi.
Vsekako
tedaj
čuduo
Silvestrovo
letos
v
Gorici
.
Vendar
pa
kdor
je
zvečer
ob
angeljevem
češčenji
vračal
se
iz
Ločnika
v
Gorico
,
in
je
prišel
do
onega
kraja
,
kjer
se
cesta
zasuče
na
Podgoro
ter
pogledal
doli
proti
Soči
,
zapazil
je
lahko
,
da
ima
bližnji
brodnik
pri
Soči
nocoj
dosti
dela
in
gotovo
tudi
zaslužka
.
Danes
ni
konca
ne
kraja
s
prevažanjem
;
komaj
je
prepeljal
na
desni
breg
jeden
voz
,
ga
že
čakata
dva
druga
na
levem
bregu
,
a
ko
je
ta
dva
prepeljal
,
glej
nabralo
se
jih
je
spet
druzih
pričakevaje
odrešenja
,
tako
,
da
ubogi
naš
brodnik
zadnji
večer
leta
res
ima
manj
počitka
,
kakor
Karon
v
Hadu
.
Prebrodivši
Sočo
in
naši
potniki
zasedejo
spet
elegantne
vozove
z
dvema
konjema
in
zavivši
se
dobro
v
kosmate
suknje
,
zdrdrajo
po
cesti
na
Ločnik
.
Videvši
jih
,
bi
vsakdo
vprašal
:
Kam
pa
se
peljejo
črni
kosmači
v
tej
zimi
tako
kasno
?
Kdor
je
pa
bil
po
teh
krajih
,
ve
,
da
od
tod
se
kmalo
pride
v
Ločnik
,
potem
pa
,
no
dotaknivši
se
Moše
ob
desni
,
pripelje
cesta
skozi
Slorenc
pri
Moši
,
od
tod
se
ne
pomudi
dosti
do
Koprive
.
In
prav
na
to
stran
jo
vdarijo
naši
kasni
popotniki
,
a
ne
da
bi
ostali
v
Koprivi
,
kam
bi
pa
tudi
spravila
Kopriva
toliko
konj
in
gospode
.
Onkraj
Koprive
,
kjer
se
jamejo
prijazni
vinski
griči
iz
nižave
polagoma
vzdigovati
,
stoji
še
zdaj
grad
,
okoli
nekaj
hiš
,
pravi
se
temu
kraju
Spesa
.
Semkaj
se
naši
ponočnjaki
zapeljejo
eden
za
drugim
,
dokler
se
vrata
črnemu
gradu
ne
zalopnejo
.
Živa
duša
na
svetu
bi
jih
tu
noter
ne
iskala
.
Poldrugo
uro
potem
videla
se
je
visoka
postava
,
v
črn
plašč
zavita
,
s
tehtnimi
koraki
premerjati
cesto
pred
gradom
z
enega
konca
na
druzega
.
Ako
smemo
soditi
,
nekoga
čaka
in
ker
čakanje
v
zimskem
mrazu
ni
kaj
prijetno
opravilo
,
je
tak
človek
izpostavljen
skušnjavi
proti
tisti
kreposti
,
ktero
imenujemu
potrpežljivost
.
In
da
se
naša
črna
dolgost
v
tej
čednosti
,
kakor
pravijo
,
heroično
ne
odlikuje
,
kaže
s
tem
,
da
od
časa
do
časa
prav
krepko
z
nogo
ob
zemljo
butne
,
potem
pa
naenkrat
postoji
in
jame
precej
glasno
mrmrati
in
preklinjati
.
„
Ti
suha
čeljust
ti
!
Petkov
koren
ti
!
Kteri
zlodji
so
te
pa
privezali
,
da
te
tako
dolgo
ni
!
In
jaz
te
moram
že
celo
uro
čakati
tu
v
mrazu
,
v
snegu
!
Da
bi
se
ti
vendar
tvoje
ostrogo
nogi
prirastle
!
Pokveka
ti
,
mono
primoraš
tu
čakati
in
zmrzovati
!
Vse
je
že
pripravljeno
za
tvoj
sprejem
,
šleva
!
Zakaj
se
kujaš
?
Ha
,
ha
!
Lep
začetek
,
lepo
priporočilo
!
Čakaj
,
pridi
le
,
primem
te
za
čeljust
in
te
butnem
ob
to
zidovje
,
da
se
ti
črepinja
razsuje
,
tvoja
kobila
pa
razleti
na
dve
sto
dvaindvajset
kosov
!
In
častitljivi
bratje
tu
noter
čakajo
na
tvojo
milost
!
“
In
spet
butne
črna
dolgost
ob
tla
,
potem
od
same
jeze
obmolkne
in
začne
z
zobmi
škripati
.
Kar
glej
,
od
Koprive
sem
zasliši
se
konjski
ropot
.
„
Tu
je
!
“
vsklikne
naša
dolgost
pred
gradom
.
Potem
pa
spet
nategne
ušesa
,
da
bi
se
še
bolje
prepričal
.
„
Glej
ga
no
,
kako
polagoma
kopita
,
kakor
da
bi
šel
po
smrt
.
Znabiti
mrha
že
štiri
tedne
ni
ovsa
dobila
.
Toda
čuj
!
Top
,
top
,
top
!
Top
,
top
,
top
!
Kje
je
pa
četrti
top
!
Je
li
četrto
kopito
pustila
v
Ločniku
?
Ha
,
ha
,
zdaj
še
le
vem
,
zgubila
je
eno
podkev
!
Ti
uboga
reva
!
No
,
no
,
zdaj
pa
hočem
tu
,
prav
tu
počakati
vaše
veličanstvo
!
“
In
razkorači
se
sredi
ceste
pred
vhodnimi
vrati
z
obrazom
proti
dohajajočemu
.
„
Dobro
priklampal
,
grof
Takovec
!
“
s
temi
besedami
sprejme
črna
visokost
našega
jezdeca
.
„
Zdaj
pa
le
z
menoj
skozi
Sijonska
vrata
,
da
vas
vpeljem
v
nebeško
kraljestvo
.
Vaša
gospa
suhljad
pa
lahko
ostane
tu
zunaj
.
Saj
tako
že
ne
more
zmrzniti
,
ker
je
ni
drugega
ko
kost
in
koža
.
“
Ničesa
,
še
„
dober
večer
“
ne
odgovori
Takovec
,
sam
bled
strah
ga
je
;
ampak
čeloma
poskočivši
raz
kobilske
tovaršice
,
da
ostroge
glasno
zarožljajo
,
molčeč
,
kakor
jagnje
,
koraka
skozi
vrata
za
črnim
voditeljem
;
kobilska
koščenost
pa
res
ostane
pred
gradom
.
„
Le
za
menoj
,
skozi
temo
do
luči
“
,
glasi
se
voditeljevo
povelje
,
ko
jeden
za
drugim
korakata
po
dolgem
hodniku
;
potem
zasučeta
na
desno
,
spet
na
levo
,
pa
nekaj
stopnic
doli
,
pa
zopet
gori
,
slednjič
konec
ozkega
hodnika
butne
črna
visokost
z
nogo
v
železna
vrata
,
ki
se
koj
odpro
.
Sem
notri
pokaže
jezdecu
.
Za
vstopivšim
se
vrata
koj
zapro
.
Tu
ne
vidi
druzega
,
kakor
mizo
nasproti
vhodnim
vratom
;
pogrnjena
je
s
črnim
prtom
,
na
nji
leži
sv.
pismo
,
ki
začenja
s
prvim
poglavjem
evangelija
po
sv.
Janezu
;
na
obeh
straneh
sv.
pisma
stojita
dva
svečnika
z
brlečimi
svečami
iz
rumenega
voska
.
Grof
Takovec
,
sem
noter
pahnen
,
ne
vidi
nič
,
ne
sliši
nič
,
ampak
obstoji
za
vrati
,
kamor
ga
je
črna
oblast
voditeljeva
pahnila
.
Kaj
bo
pa
to
?
Čakaj
,
ljubi
Takovec
.
Ko
nekaj
časa
tu
stoji
,
odpro
se
spet
železna
vrata
za
njim
in
vstopita
v
belo-črno
haljo
zavita
moža
,
molče
lotita
se
ubogo
suhoto
Takovsko
sleči
.
Se
srajce
mu
no
pustita
in
svitec
.
Nazega
pa
stlačita
v
nekako
pisano
norčavo
obleko
,
ki
se
neokretnih
udov
medlo
—
koščonega
jezdeca
kaj
tesno
oklene
,
da
bi
lahko
bobnal
po
njem
;
od
strani
pa
je
tako
preluknjena
,
da
mu
je
videti
levo
ledje
;
tudi
desno
koleno
mora
nago
kazati
.
Na
noge
mu
natakneta
krevse
.
Pobereta
mu
klobuk
in
nož
,
kterega
je
Takovec
vedno
pri
sebi
imel
,
tudi
žepe
mu
otreseta
,
ko
bi
morda
imel
kaj
okrogle
kovine
,
in
res
se
mu
iz
hlačnika
zatakljata
dvajsetica
in
dva
začrnena
peneza
nobeno
veljave
.
To
je
bila
gotovina
uboge
reve
!
Tako
opravljenemu
oči
zavežeta
,
ter
ga
peljeta
skozi
železna
vrata
v
drugo
sobo
,
kabinetu
podobno
.
Zažuga
se
mu
,
da
si
ne
sme
odvezati
oči
,
dokler
ne
bo
slišal
treh
močnih
vdarcev
.
Spet
ga
pustita
samega
koprneti
.
Slednjič
zaslišijo
se
trije
vdarci
in
Takovec
si
vrže
z
oči
obvezo
.
Ko
spregleda
,
znajde
se
v
prostorni
dvorani
,
ki
je
vsa
v
črno
oblečena
.
Ob
stenah
okoli
in
okoli
bere
Takovec
z
velikimi
belimi
črkami
:
Ako
si
hinavec
,
vse
skrivnosti
srca
se
ti
bodo
brale
.
—
Ako
te
groza
obhaja
,
vstavi
se
...
Morda
se
bodo
zahtevale
od
tebe
velike
žrtve
,
celo
življenje
samo
:
obljubiš
vse
to
dopolniti
?
itd.
itd.
Potem
se
mu
približa
v
rudeči
opravi
oblastno
stopaje
mož
,
po
vsem
obrazu
črno
zaraščen
,
ter
mu
izroči
črno
obrobljen
papir
,
na
kterem
bere
Takovec
zapisana
ta
tri
vprašanja
:
I.
Ktere
dolžnosti
imamo
do
boga
?
II.
Ktere
dolžnosti
imamo
do
drugih
ljudi
?
III.
Ktere
do
samih
sebe
?
Takovec
mora
k
mizi
sesti
in
na
vprašanja
pismeno
odgovoriti
.
Odgovori
jih
pa
tako-le
:
ad
I.
pustiti
ga
v
miru
in
ne
nadlegovati
ga
s
prošnjami
;
ad
II.
upnikom
dolgove
plačati
;
ad
III.
pred
vsem
drugim
za-se
samega
skrbeti
.
Zdaj
stopi
k
mizi
omenjeni
rudeči
brat
ter
natakne
na
meč
pisano
modrost
takovske
koščenosti
in
jo
nese
iz
črnega
kabineta
.
Toda
kmalo
se
vrne
in
revežu
z
nova
oči
zaveže
,
vrže
mu
okoli
vratu
vrv
,
ter
ga
kakor
medveda
pelje
s
saboj
.
Po
dolgem
tavanji
privede
ga
do
visocih
vrat
,
nad
kterimi
se
bere
zapisano
:
„
Summo
Architecto
Sacrum
“
(
Najvišemu
Zidarju
posvečeno
)
.
Na
povelje
rudečega
voditelja
potrka
Takovec
na
vrata
.
Od
znotraj
se
zasliši
gibanje
in
govorjenje
,
toda
le
maloktera
beseda
se
razločno
sliši
.
Za
nekaj
časa
odpro
se
visoka
vrata
in
rudeč
brat
stopi
s
svojim
medvedom
v
svetišče
,
kjer
se
v
modrem
blesku
vse
odseva
,
kakor
bi
kdo
prišel
v
samo
nebo
.
Le-tu
ubogega
takovskega
medveda
postavijo
med
dva
stebra
.
Tedaj
mu
rudečnik
nastavi
ost
(
bodež
)
svojega
meča
na
srce
in
s
tem
se
prične
izpraševanje
.
častitljivi
brat
z
dolgo
brado
,
kteremu
se
,
kakor
se
vidi
,
vsi
prav
spoštljivo
poklanjajo
in
se
po
visokem
sedeži
v
družbi
odlikuje
,
natakne
mogočno
naočnike
na
častitljiv
nos
ter
počasno
in
slovesno
vpraša
:
„
Kaj
čutite
?
kaj
vidite
?
“
Takovec
:
„
Vidim
ne
ničesar
,
pač
pa
čutim
bodež
nekega
orožja
.
“
Častitljivi
:
„
Prevdarite
dobro
,
kar
mislite
storiti
.
Strašno
boste
skušeni
.
Ste
li
dovolj
pogumni
,
da
prenesete
vse
nevarnosti
,
ktere
vas
znajo
zadeti
?
“
Takovec
:
„
Da
,
gospod
.
“
„
Ako
je
tako
“
,
odgovarja
Častitljivi
,
„
toraj
jaz
nisem
več
za
vas
odgovoren
.
Brat
rudečnik
,
tirajte
tega
grešnika
ven
iz
svetišča
in
peljite
ga
tje
,
koder
mora
hoditi
vsakdo
,
ki
želi
poznati
naše
skrivnosti
.
“
In
takoj
toraj
vede
rudečnik
Takovca
spet
iz
svetišča
v
drugo
bližnjo
dvorano
.
Tod
ga
toliko
časa
sučejo
in
vrte
,
da
se
mu
jame
v
glavi
mešati
,
da
že
ne
ve
,
kod
hodi
in
kje
je
.
Tako
zmešanega
ga
spet
v
svetišče
privede
,
da
nič
ne
ve
kdaj
.
Tukaj
zagledaš
veliko
papirnato
ploščad
,
ktero
nekteri
„
bratje
“
po
konci
drže
.
Tedaj
vpraša
rudečnik
Častitljivega
:
„
Kaj
počnemo
z
grešnikom
?
“
„
Peljite
ga
v
jamo
“
,
glasi
se
kratki
govor
častitljivega
brata
.
Rečeno
storjeno
;
dva
brata
zgrabita
takovsko
dolgo
koščenost
in
jo
telebita
z
vso
močjo
v
papirnato
ploščad
,
ktera
se
pretrga
,
tako
da
Takovec
smukne
skozi
papirnata
vrata
,
ktera
si
sam
z
glavo
prevrta
,
kakor
pšeničen
snop
.
Na
drugi
strani
že
stojita
pripravljena
druga
„
brata
“
junaka
,
ki
med
svoje
roke
vlovita
arlekinsko
koščenost
.
Ta
hip
se
zasliši
zapiranje
vrat
in
vrtenje
ključa
in
ošemljen
Takovec
res
misli
,
da
je
v
jamo
zaprt
.
Kar
h
krati
vse
potihne
,
da
bi
se
še
miš
slišala
.
Za
nekaj
časa
potem
častitljivi
brat
mogočno
kihne
in
s
kladvom
močno
vdari
,
da
se
vse
okoli
strese
.
Potem
pa
začne
tako-le
moliti
:
„
Veliki
Zidar
vesrnira
,
ki
se
na
nebu
in
zemlji
razodevaš
in
na
solnci
kraljujoč
vse
razsvetljuješ
in
ogrevaš
,
ki
si
tako
modro
sezidal
to
zemljo
in
sam
sebe
v
njo
vklenil
tako
,
da
v
nji
živiš
in
dihaš
in
se
giblješ
,
a
tudi
vse
drugo
živiš
in
navdihuješ
in
giblješ
.
Tvoj
večni
duh
vzbudil
se
je
v
bratih
napolnenih
s
tvojim
ognjem
,
da
posnemaje
tebe
,
ki
si
čista
ljubezen
,
ti
sezidajo
svetišče
ljubezni
,
bratoljubja
in
enakosti
med
vsemi
ljudmi
!
Glej
,
visoki
Zidar
,
na
svojega
hlapca
Takovca
in
sprejmi
ga
med
svoje
posvečence
,
naredi
ga
močnega
zidarja
,
ki
bo
znal
vkretno
kladvo
vihteti
tebi
v
čast
,
nam
v
tolažbo
,
nasprotnikom
pa
v
pogubo
!
“
Zdaj
posedejo
ubozega
Takovca
,
ki
od
samega
strahu
ne
ve
,
ali
je
med
živimi
ali
mrtvimi
,
na
ostnat
stol
in
ga
vprašajo
,
ali
resno
misli
storiti
prevažni
korak
.
In
kraljevo
Veličanstvo
takovsko
s
prestola
odgovori
:
„
Da
.
“
Častitljivi
brat
pa
začne
ga
z
resnim
glasom
podučevati
o
dolžnostih
,
ktere
imajo
bratje
prostozidarski
,
prva
med
vsemi
je
pa
,
skrivnosti
prostozidarstva
tajiti
.
„
Poživljam
vas
,
pri
vaši
časti
,
je
vaša
beseda
odkritosrčna
?
“
„
Da
“
,
odgovarja
jecljajo
takovstvo
.
Zdaj
peljejo
ubogaga
mučenika
pred
altar
,
kjer
mu
ponudijo
piti
iz
kozarca
z
dvema
čašama
.
„
Ako
ne
srovorite
odkritosrčno
“
,
žuga
mu
častitljivi
brat
,
„
ta
sladka
pijača
spremeni
naj
se
vam
v
strup
.
“
Zdaj
dajo
slepemu
Takovcu
iz
ene
čase
piti
čiste
vode
,
potem
pa
hitro
obrnivši
kozarec
mu
iz
druge
čaše
vlijo
v
grlo
grenko
tekočino
,
da
se
ubogi
revež
šobi
,
da
je
strašno
.
Zdaj
pa
hitro
prestopi
častitljivi
brat
in
udarši
zopet
s
kladvom
zarenči
:
„
Oho
,
kaj
pa
to
?
Kako
ste
se
h
krati
predrugačili
.
Da
se
ni
vam
sladka
pijača
ostrupenela
?!
Proč
z
grešnikom
!
“
Rudeči
brat
zopet
prime
za
vrv
in
ga
vleče
zopet
med
ona
dva
stebra
,
kjer
je
že
pred
stal
.
Zdaj
pa
mu
zopet
žuga
častitljivi
:
„
Ako
nas
mislite
slepiti
,
nam
ne
uidete
,
bolje
je
potem
,
da
koj
odstopite
,
še
je
čas
;
ako
zvemo
,
da
ste
nam
nezvesti
,
gorje
vam
,
nikdar
več
ne
boste
videli
belega
dne
.
“
„
Ponižno
pokorščino
obljubim
vam
do
zadnjega
diha
“
,
zagotovlja
Takovec
s
tresočim
se
glasom
.
„
Toraj
naj
se
grešnik
drugi
skušnji
podvrže
“
,
zaukaže
častljivi
brat
.
Rudeči
brat
pelje
Takovca
,
kteremu
so
oči
še
vedno
zavezane
,
trikrat
po
svetišči
okrog
.
Tla
,
po
kterih
mu
je
hoditi
,
zložene
so
iz
plošč
,
ki
se
po
podstavljenih
kolescih
pod
nogami
premikajo
;
potem
mora
stopati
po
podeh
,
ki
se
gibljejo
kakor
gugalnica
;
komaj
stopi
na
prvega
,
se
mu
že
spodmakne
in
prestopivši
na
druzega
,
se
mu
tudi
tu
zguga
spod
nog
,
tako
,
da
ubogi
Takovec
z
enega
na
druzega
in
tretjega
itd.
lovi
