Kostotnik
prebere
,
vrne
list
in
pravi
:
»
Torej
je
utekel
,
nehvaležni
barbar
!
Šest
Slovenov
je
izginilo
nocoj
z
njim
vred
s
straže
v
carski
palači
.
Tekači
so
šli
za
njimi
.
Pa
ga
ne
ujemo
–
zakaj
nedosegljiv
je
.
«
Epafroditu
se
je
zazdelo
,
da
se
mu
je
zazibal
marmorni
tlak
pod
nogami
.
Z
največjo
duševno
prožnostjo
je
zatajil
pred
stotnikom
,
kako
je
učinkovalo
nanj
to
strašno
poročilo
.
Tehtno
je
ponovil
za
stotnikom
:
»
Torej
utekel
,
nehvaležni
barbar
!
«
»
Zahvaljujem
tvoje
gospostvo
za
sporočilo
.
Vendar
dovoli
,
da
ostaneta
dva
hoplita
pri
vratih
,
dva
pa
gresta
k
morju
v
pristan
.
Tako
veleva
Azbad
,
magister
equitum
,
po
najvišjem
naročilu
svetega
despota
!
«
»
Svobodno
!
«
Centurio
je
po
vojaško
pozdravil
,
odbral
štiri
hoplite
ter
jih
razpostavil
na
določena
mesta
.
Z
drugimi
vojaki
se
je
vrnil
s
poročilom
k
Azbadu
.
Ko
je
prišel
Epafrodit
v
peristil
,
se
je
sesedel
na
kamnitno
klop
.
Glava
mu
je
klonila
na
prsi
,
pred
dušo
se
je
razgrnila
silna
zmeda
in
v
hipu
ni
vedel
ničesar
.
Ponavljal
je
samo
v
krčevitih
vzdihih
:
»
Iztoče
,
Iztoče
,
kaj
si
storil
?
Irena
–
sirotica
!
Oj
nezvesti
Iztok
!
«
Če
je
dobil
trgovec
poročilo
,
da
se
mu
je
razbila
barka
,
če
so
njegovo
karavano
zalotili
roparji
,
če
je
v
hipodromu
zaigral
vreče
zlata
,
namračilo
se
je
njegovo
čelo
,
toda
njegov
duh
ni
klonil
.
Še
več
je
tvegal
in
še
z
večjo
vztrajnostjo
se
je
lotil
dela
.
Poročilo
pa
,
da
je
utekel
Iztok
,
ko
je
izvabil
Ireno
,
ko
je
njega
pahnil
na
rob
pogube
,
vse
to
je
potrlo
njegovega
duha
.
Dolgo
je
slonel
kot
brezdušen
na
trdem
kamnu
.
Zgrozil
bi
se
bil
,
ko
bi
bil
zvedel
:
Iztok
je
padel
od
roke
zavratnega
morilca
.
Toda
občudoval
bi
ga
in
mrtvega
bi
ljubil
.
Tako
pa
je
otel
sebe
in
umoril
najboljše
srce
,
ubil
Ireno
in
njeno
srečo
.
Polaščala
se
ga
je
neobčutnost
;
napisal
bi
oporoko
in
obdaril
Ireno
,
sam
pa
segel
po
strupu
–
–
Pretresla
ga
je
ta
misel
.
Šinil
je
pokonci
.
»
Ne
,
nikdar
,
nočem
!
Če
je
ves
svet
izdan
satanu
,
jaz
se
ne
umaknem
.
—
Novi
načrti
!
Epafrodit
zmagan
?
Telo
mi
zmorete
,
duhá
ne
boste
!
«
Hitro
se
je
napotil
na
vrt
k
Ireni
.
Pod
pinijo
je
sedela
ob
žuborečem
studenčku
.
Cirila
ji
je
spletala
šopek
iz
natrganih
rož
.
»
Jasna
dvorjanica
,
nežna
si
kakor
mlada
lilija
;
ali
tvoj
duh
je
ustvarjen
za
bridkost
.
Ne
straši
se
!
«
»
Govori
,
dobrotnik
!
Trpljenje
stiska
mojo
dušo
.
Pripravljena
sem
.
«
»
Stotnik
je
prinesel
vest
,
da
je
Iztok
zbežal
.
«
»
Hvala
Kristu
,
da
je
otet
!
«
»
Dete
,
tvoja
ljubezen
je
edina
na
svetu
!
Ubežal
je
brez
tebe
,
nehvaležnež
!
Zapustil
te
je
,
pozabil
!
O
,
ti
angel
nesebični
!
«
»
Uničena
je
moja
sreča
,
toda
on
je
rešen
.
Slutila
sem
zlo
.
Toda
angeli
so
ga
čuvali
in
ga
oteli
.
Kristus
ga
spremljaj
na
begu
.
«
Epafrodit
je
stal
pred
Ireno
kakor
okamenel
.
Te
ljubezni
ni
razumel
.
Videl
je
,
kako
je
Irena
prebledela
,
kako
so
se
ji
burno
dvigale
prsi
,
slišal
je
utripe
srca
.
Toda
žal
besede
niso
izpregovorile
njene
ustnice
o
njem
,
kateremu
je
žrtvovala
vso
srečo
.
»
In
če
pride
sedaj
Azbad
,
da
poišče
tebe
,
jasni
angel
?
«
»
Ne
dobi
me
,
ker
grem
.
Obupala
sem
,
ker
ni
bilo
Iztoka
doslej
,
in
mrla
sem
v
strahu
,
da
mi
poveš
:
Ubit
je
,
umorjen
.
Sedaj
sem
vesela
,
da
je
otet
–
«
Irena
se
je
dvignila
.
Trepetala
je
ko
topolov
list
v
vetru
.
Morala
se
je
nasloniti
na
zvesto
Cirilo
.
»
Pojdiva
,
Cirila
,
moja
edina
,
proč
od
grobov
,
ki
krijejo
mojo
srečo
.
Otel
se
je
on
,
zapustil
me
je
,
ker
je
moral
,
pozabil
me
ne
bo
nikoli
.
Moja
vera
vanj
je
brezmejna
.
Pojdiva
,
Bog
bo
z
nama
!
«
Prestavila
je
tresoče
se
noge
,
kolena
so
ji
klecala
.
»
Ne
moreš
,
ne
smeš
,
hčerka
moja
!
Bolest
je
prevelika
,
prešibko
tvoje
telo
.
Kam
pojdeš
?
«
»
Na
pot
,
domov
v
Toper
,
k
stricu
.
Preprosiva
se
s
Cirilo
do
doma
,
siroti
,
in
Bog
,
ki
je
poslal
angela
spremljat
Tobija
,
pospremi
naju
,
zapuščeni
in
nesrečni
.
Moje
upanje
je
neomajno
!
«
»
Ne
smeš
,
ne
moreš
.
Voz
ti
dam
,
najboljši
voz
in
varno
spremstvo
.
«
»
Prevelika
je
tvoja
dobrota
!
«
»
Zate
,
angel
,
premajhna
!
Pojdita
peš
do
odrinskih
vrat
!
Zunaj
vaju
dohiti
voz
.
Najboljšega
voznika
pošljem
in
spremstvo
.
V
Solunu
imam
kupčijskih
poslov
.
Potovali
bosta
do
Topera
varno
in
udobno
.
«
»
Daj
,
gospod
,
daj
,
povrni
ti
Bog
!
Obnemogla
bi
gospodarica
in
umrla
po
poti
.
«
Cirila
je
pokleknila
pred
Epafrodita
in
ga
prosila
.
Irena
je
šla
,
tresoč
se
po
vsem
telesu
,
med
veselo
razcvelimi
rožami
,
sama
roža
brez
življenja
.
Epafrodit
je
gledal
za
njo
,
grenkost
mu
je
silila
v
oči
,
roké
je
razprl
in
šepetal
:
»
Blagoslovljena
,
sveta
!
«
Irena
se
je
odpravila
,
oblečena
kakor
popotna
sužnja
,
s
Cirilo
takoj
v
mesto
proti
odrinskim
vratom
.
Tako
je
naročil
Epafrodit
.
Vojaka
se
nista
zmenila
za
sužnji
,
ki
sta
šli
skozi
vrata
.
Uro
po
njunem
odhodu
je
skozi
ista
vrata
odpeljal
voz
,
ki
je
bil
na
videz
obložen
s
platnom
in
bisom
za
trgovca
v
Solunu
.
Stražnika
sta
pregledala
voz
;
ker
ni
bil
sumljiv
,
je
svobodno
oddrdral
proti
Osrednji
cesti
.
Za
njim
je
odšlo
šest
jezdecev
–
v
varstvo
.
Popoldne
je
minevalo
.
Nikogar
ni
bilo
z
dvora
,
ne
Azbada
ne
kvestorja
.
Epafrodit
je
slonel
v
majhni
sobici
na
otomani
in
ves
zamišljen
preudarjal
kruto
usodo
.
Po
dolgem
premisleku
je
začel
odpuščati
Iztoku
.
»
Morda
je
bil
celo
napaden
,
z
mečem
si
je
naredil
pot
!
Sloveni
,
ki
so
baje
ubežali
,
so
mu
pomogli
,
da
se
je
otel
.
Irena
véruje
vanj
,
véruje
v
njegovo
zvestobo
,
sirota
!
Kako
kleta
je
usoda
,
da
raztrga
dvoje
src
,
ki
se
tako
ljubita
.
Prekletstvo
božje
tistim
,
ki
so
to
povzročili
!
«
Mrak
je
že
legel
,
še
nikogar
z
dvora
.
Epafrodit
se
je
umiril
.
»
Rešena
je
svila
,
rešen
Iztok
,
rešena
Irena
,
moj
dolg
poravnan
.
«
Domislil
se
je
Radovana
in
poslal
ponj
.
Godec
še
ni
ničesar
vedel
.
Ves
dan
je
poležkoval
in
se
odpočival
ter
se
pridno
razgovarjal
z
vrčem
;
natezal
in
ubiral
je
strune
na
plunki
;
ko
je
zvedel
,
kaj
se
je
zgodilo
,
se
mu
je
lice
vzradovalo
.
»
Vendar
nekaj
godčevske
krvi
v
njem
,
«
je
veselo
pomislil
.
»
Godec
se
zagleda
,
zaljubi
,
zapoje
–
pa
pozabi
in
gre
svojo
pot
.
«
Grk
mu
je
ugovarjal
,
da
ne
razume
tako
krutega
srca
.
On
da
je
drugačne
krvi
.
Njegov
narod
se
je
vojskoval
deset
let
zaradi
ene
same
–
lepe
Hélene
.
Med
pogovorom
huškne
zavita
postava
v
gostinsko
sobo
,
kjer
sta
pila
Radovan
in
Epafrodit
grško
vino
.
»
Spiridion
!
«
Trgovec
ga
je
spoznal
.
Evnuh
je
prestrašeno
gledal
godca
in
si
ni
upal
spregovoriti
.
»
Ne
boj
se
ga
,
govori
svobodno
!
«
»
Gospod
!
Iztok
,
magister
peditum
,
tvoj
várovanec
,
je
v
ječi
pod
carsko
palačo
,
od
koder
ne
pride
nihčè
na
beli
dan
.
«
Radovanu
je
zdrknila
čaša
iz
roke
in
se
razbila
na
mozaiku
.
Zakričal
je
in
se
sesedel
.
Epafrodit
pa
se
je
stresel
v
mrzlici
,
stisnil
krčevito
ustnice
in
bruhnil
kletev
na
despojno
:
»
Zmagala
si
,
kača
,
prekleta
...
«
Nad
Bizancem
je
noč
.
Zvezde
na
gosto
,
nebo
blizu
.
S
trgov
so
odšli
zadnji
igralci
.
Hladen
mir
povsod
.
Le
iz
tabern
ob
Zlatem
rogu
blizu
Kampa
še
doni
krik
in
petje
,
strune
in
bobenčki
.
Toda
Kamp
je
daleč
,
ob
Zlatem
rogu
je
pusto
.
Patricijev
po
zlatih
palačah
ne
moti
hrup
pijanih
vojakov
in
proletarcev
.
Vsa
okna
spe
.
V
carski
palači
pa
bedi
veliko
okno
.
Železni
Upravda
ne
pozna
pokoja
.
Sam
,
brez
tajnika
,
je
zakopan
v
grmade
aktov
in
zapisnikov
.
Od
vseh
koncev
cesarstva
se
stekajo
pergamentni
svaljki
in
z
njimi
dežujejo
milijoni
v
prazno
blagajno
,
odkar
je
vdahnila
božja
Modrost
veliki
despojni
duhovito
misel
:
svila
–
monopol
!
Upravda
je
pričel
najprej
razgrinjati
zapisnike
o
bizantinskih
trgovcih
.
Vse
večje
in
odličnejše
je
poznal
osebno
ali
vsaj
po
imenu
.
Zgražal
se
je
,
ko
je
bral
vrednostne
številke
.
Da
je
toliko
bogastva
samo
v
Bizancu
vtkanega
in
zapredenega
v
svilo
,
se
mu
še
sanjalo
ni
.
Trgovci
,
o
katerih
je
sodil
,
da
so
berači
,
reveži
,
ki
so
hodili
peš
in
ob
vojski
tarnali
,
da
niti
davka
ne
zmorejo
,
ti
hinavci
so
morali
izročiti
kvestorjem
velikansko
bogastvo
v
državno
blagajno
.
Justinijanu
je
bilo
lice
vedro
,
iz
oči
mu
je
sijala
radost
.
Kadar
koli
je
očaran
obstal
pri
velikih
številkah
,
vselej
se
je
ozrl
skozi
okno
na
stavbo
kupole
Hagije
Sofije
in
zamrmral
zahvalo
Bogu
,
da
je
po
njegovi
ženi
,
veliki
despojni
,
tako
poskrbel
za
dragoceno
stavbo
.
Hipoma
pa
se
zmrači
despotu
lice
.
Pred
njim
je
bil
majhen
zapisnik
,
ki
je
nosil
naslov
:
Trgovec
Epafrodit
.
Nobene
številke
,
nič
o
svili
,
nič
bogastva
.
Suha
izjava
kvestorjeva
:
»
Epafrodit
opustil
trgovino
s
svilo
.
Vse
preiskano
,
vse
prazno
.
Statve
so
razdejane
,
niti
zapredka
niti
krpice
svile
ni
več
pri
njem
.
«
Epafrodit
,
najbogatejši
,
po
vsem
carstvu
hvaljeni
bogataš
,
najuglednejši
trgovec
s
svilo
ni
dal
ničesar
,
ni
izročil
carski
blagajni
niti
kosmiča
.
Ni
mogoče
,
tu
tiči
prevara
;
Grk
me
je
osleparil
.
Justinijan
je
pogledal
še
enkrat
na
pergament
.
Morda
se
je
zmotil
.
To
bo
drug
trgovec
istega
imena
.
Ne
,
ne
moti
se
;
jasno
je
naslovljeno
:
posestnik
vile
,
lastnik
pristanišča
,
v
prečni
ulici
od
Osrednje
ceste
.
On
je
,
znani
Epafrodit
!
Spodaj
je
opazka
.
Pisana
je
z
drobno
pisavo
.
Justinijan
se
je
moral
nagniti
k
svetilniku
,
da
je
mogel
prebrati
.
»
Epafroditova
izjava
«
,
je
naslovil
kvestor
opazko
.
»
Če
bi
imel
cele
goré
svile
,
bi
je
nikdar
krpice
ne
prodal
vsemogočnemu
despotu
–
«
Upravda
je
grozno
namrščil
obrvi
.
»
Njemu
Epafrodit
ni
prodajal
doslej
in
ne
bo
prodajal
poslej
.
«
Despot
je
krčevito
stisnil
pergament
in
izrekel
glasno
:
»
Imaš
prav
,
dobro
si
povedal
,
ne
boš
prodajal
,
zakaj
despot
ti
–
vzame
.
Upravda
ti
vzame
,
predrznež
!
«
Nato
je
bral
dalje
.
»
Despotu
zvesti
hlapec
–
o
tem
pričajo
caričin
prstan
,
despotov
pergament
in
še
kaj
drugega
,
kar
je
moja
last
–
Epafrodit
despotu
samo
poklanja
in
je
srečen
,
če
doseže
z
revnim
darom
,
da
za
trenutek
obsije
žarek
radosti
lice
največjega
despota
vseh
vekov
.
«
Car
ni
izpustil
pergamenta
iz
rok
.
Lice
se
mu
je
zjasnilo
.
»
Kaj
je
to
?
Grška
prevara
ali
vdana
zvestoba
?
Zares
,
trošil
je
mnogo
,
prispeval
v
hipodromu
,
v
vojski
,
a
svile
je
vendar
imel
,
neizmerno
imel
.
Če
me
je
ukanil
?
Graeca
fides
.
Despojni
povem
,
modrejša
je
od
mene
.
«
Roka
mu
je
segla
po
novih
aktih
.
Vtem
ko
je
Upravda
delal
v
pozni
noči
,
tudi
despojna
ni
spala
.
Na
baržunastem
blazinjaku
je
sedela
,
ogrnjena
s
plaščem
dvornih
stražarjev
.
Oglavnica
je
bila
potisnjena
na
hrbet
,
da
so
se
videli
bujni
lasje
,
ki
jih
je
imela
spete
s
tankim
zlatim
obročkom
kakor
z
majhnim
diademom
;
v
njem
so
se
iskrili
dragulji
.
Na
vitkem
jonskem
stebriču
iz
hrizopaza
je
držala
bronasta
bakantinja
peščeno
uro
namesto
vinskega
grozda
.
Teodora
je
bila
zaverovana
v
tanko
peščeno
nit
,
ki
je
tekla
skozi
drobno
grlo
v
stekleni
uri
.
Krog
lepih
ustnic
ji
je
ležalo
nekaj
krvniškega
.
Tudi
poteze
na
licu
so
razodevale
divjo
dušo
.
Pred
njenimi
vrati
,
zagrnjenimi
s
težko
zaveso
,
od
katere
so
visele
dragocene
zlate
resice
,
je
ždel
sključen
na
tleh
evnuh
Spiridion
.
Šilasto
brado
je
tiščal
med
suhi
koleni
in
buljil
oči
v
mrak
.
Večkrat
se
je
že
vščipnil
v
stegno
,
ker
ga
je
zmagoval
spanec
,
in
v
mislih
klel
Teodoro
,
da
je
ni
tako
dolgo
.
Teodori
pa
se
ni
mudilo
.
Pripravljala
se
je
na
slast
,
ki
jo
bo
nocoj
okusilo
njeno
srce
.
Hči
medvedarja
se
je
strastno
veselila
vsakega
maščevanja
.
Dostikrat
je
bila
že
ponižana
,
ko
se
je
še
potepala
po
cirkusu
.
Često
jo
je
sunil
od
sebe
gladiator
,
ki
je
ljubil
drugo
,
a
njo
preziral
.
Tedaj
je
vselej
težko
čakala
,
da
so
se
začele
igre
.
Na
meti
je
čepela
in
gledala
v
areno
.
Kadar
je
zagledala
,
da
je
brizgnilo
iz
rane
,
da
se
je
pesek
pobarval
z
rdečo
lužo
in
da
je
padel
vznak
tisti
,
ki
jo
je
bil
sunil
od
sebe
,
je
vselej
vztrepetala
v
brezkončni
slasti
.
Majhne
roke
so
se
ji
skrivile
v
prstih
in
rada
bi
bila
zdrknila
z
mete
in
šla
k
umirajočemu
gladiatorju
ter
mu
zasadila
nohte
v
pobledelo
lice
.
In
te
divje
narave
,
ki
se
je
razvila
v
brlogih
,
med
gladiatorji
in
igralci
,
ni
zadušila
krona
.
Razodela
se
je
vselej
,
kadar
je
bila
žaljena
,
zaničevana
.
Takrat
je
vselej
zakoprnela
po
maščevanju
;
trpljenja
je
hotela
,
ob
mukah
nesrečnikov
se
je
hotela
nasititi
.
Vendar
,
odkar
jo
venča
diadem
,
je
nihče
ni
žalil
tako
kruto
kakor
tisti
,
katerega
je
vzljubila
,
h
kateremu
je
šla
na
dom
,
ona
,
despojna
,
kakor
vlačuga
.
Zato
rajši
smrt
kakor
pa
življenje
brez
maščevanja
!
Teodora
je
potegnila
oglavnico
čez
glavo
in
vstala
.
Obraz
ji
je
gorel
kakor
človeku
,
ki
se
napravi
na
pot
,
da
izvrši
veliko
delo
.
Spiridion
je
šinil
pokonci
,
ko
so
se
zganila
vrata
,
in
sledil
despojni
kakor
senca
.
Tudi
on
je
imel
tak
plašč
in
glavo
si
je
zakril
z
oglavnico
.
Hodila
sta
neslišno
pod
dolgimi
arkadami
,
zavila
na
desno
,
zavila
na
levo
,
po
stopnicah
navzdol
,
ki
so
se
čedalje
bolj
zoževale
.
Poslednje
so
bile
vlažne
in
nepometene
.
Videle
so
se
na
njih
črne
lise
kakor
sledovi
težko
ranjenih
.
Nekajkrat
sta
postala
pri
bronastih
vratcih
,
ki
jih
je
evnuh
ročno
odklenil
in
odpahnil
.
Stopnic
je
zmanjkalo
.
Spiridion
je
udaril
s
pestjo
na
duri
v
steni
.
Za
njimi
se
je
oglasil
hripavi
ječar
.
»
Odpri
!
«
»
Nikomur
!
«
»
Sveta
despojna
trka
.
«
Hitro
so
zacvilila
vrata
in
ječar
je
z
izbuljenimi
očmi
gledal
prišleca
.
Spiridion
mu
je
pokazal
na
carico
,
ki
je
snela
oglavnico
,
da
se
je
v
luči
zableščal
diadem
.
Ječar
se
je
zgrudil
na
kolena
.
»
Odpri
do
Oriona
!
«
»
Oriona
,
Iztoka
–
«
je
golčal
ječar
.
Z
žeblja
je
snel
težke
ključe
in
odšel
pred
njima
.
Odprl
je
prva
,
odprl
je
druga
vratca
,
a
pred
tretjimi
je
postal
in
si
ni
upal
vtakniti
ključa
v
ključavnico
.
»
Zrak
je
strašen
,
jasna
despojna
!
«
»
Odpri
!
«
je
viknila
nepotrpežljivo
.
Zapah
je
zaškripal
,
vratca
so
se
odprla
in
skoznje
je
buhnil
zrak
,
smrdeč
po
vlagi
in
plesnobi
.
»
Daj
mi
luč
–
vidva
stran
!
«
Evnuh
je
izročil
plamenico
s
tresočo
se
roko
despojni
in
se
pokorno
umaknil
z
ječarjem
.
Teodori
so
se
svetile
oči
kakor
dva
plamena
.
Plašč
je
potisnila
nazaj
preko
ramen
in
krepko
stopila
po
šestih
lesenih
,
sprhnelih
stopnicah
.
Obstala
je
na
vlažnih
tleh
.
Obok
je
bil
tako
nizek
,
da
je
Teodora
začutila
na
glavi
vlažne
kaplje
,
ki
so
jih
sprožili
od
stropa
njeni
lasje
.
Luč
je
razsvetlila
gnusni
prostor
.
Njene
oči
so
iskale
žrtve
,
da
bi
se
napile
slasti
.
V
kotu
je
slonel
,
v
sami
kratki
tuniki
,
otvezen
z
verigo
za
vrat
in
priklenjen
na
jasli
kakor
žival
–
Iztok
.
Roke
je
imel
na
hrbtu
vklenjene
v
debele
spone
,
ki
so
bile
prikovane
z
verigo
na
težek
kamen
.
Iz
jasli
je
gledalo
nekaj
puste
zelenjave
in
obgrizeni
kosi
repe
.
»
Kako
se
zabavaš
,
magister
peditum
?
Čestitam
!
«
Despojna
je
udarila
v
peklenski
smeh
.
Veriga
na
jaslih
je
zarožljala
in
se
nategnila
.
Iztok
je
okrenil
glavo
,
spoznal
despojno
in
zaškripal
z
zobmi
.
Na
glavi
je
imel
še
zlepljene
lase
od
rane
,
ki
so
mu
jo
zadali
ono
noč
,
ko
so
ga
na
Teodorino
povelje
zgrabili
in
zvezali
.
»
Ali
se
še
spominjaš
,
kako
si
pahnil
iz
naročja
despojno
,
pljunil
na
njeno
ljubezen
in
zakričal
:
Prešuštnica
?
«
Iztok
ni
odgovoril
.
»
Ali
ti
je
pošla
prevzetna
sapa
,
barbar
?
Zdaj
morda
veš
,
kdo
je
despojna
in
kdo
si
ti
,
črv
,
pes
barbarski
!
«
Iztoku
so
se
skrčile
mišice
na
rokah
,
težka
veriga
je
zarožljala
,
molčal
je
.
»
Le
natezaj
,
ne
utrgaš
!
Kar
zvarim
jaz
,
drži
na
veke
!
Dolg
čas
ti
je
po
menihu
–
po
Ireni
.
Haha
,
čudno
,
barbar
,
pogan
,
pa
ljubi
krščanskega
meniha
!
Srbijo
te
roke
,
da
bi
jo
objel
,
carico
pa
zadavil
!
Le
potrpi
,
Azbad
jo
že
potolaži
.
«
Ob
teh
besedah
je
vzvalovilo
v
njegovem
osrčju
.
Irena
v
Azbadovih
rokah
!
Strašno
so
zapokale
verige
,
da
je
Teodora
od
strahu
zadrgetala
,
boječ
se
,
da
jih
utrga
.
Ali
vsa
njegova
silna
moč
je
omagala
pod
železjem
.
Zato
je
obrnil
glavo
,
pogledal
z
neskončnim
zaničevanjem
na
despojno
in
pljunil
v
njeno
lice
.
»
Vlačuga
!
Nesramnica
!
Kristus
,
tvoj
Bog
,
o
katerem
mi
je
govorila
Irena
,
te
izroči
najnižjemu
peklu
,
lovača
!
Zadnji
pes
v
barbarih
je
vrednejši
časti
od
tebe
,
ki
si
na
prestolu
!
«
V
Teodori
je
vzkipela
divja
kri
.
Pozabila
je
dostojanstva
,
pozabila
,
da
je
ženska
.
Pobledela
je
od
žolča
,
planila
k
Iztoku
in
ga
s
stisnjeno
pestjo
udarila
po
glavi
.
Črn
curek
se
je
pocedil
jetniku
iz
komaj
usahle
rane
po
licu
.
Teodora
ni
mogla
izpregovoriti
besede
,
v
grlu
jo
je
davilo
.
In
ko
je
zagledala
na
licu
črni
curek
in
na
lastni
roki
krvav
madež
,
je
zbežala
iz
ječe
.
Plamenico
je
vrgla
evnuhu
v
obraz
in
bežala
,
da
jo
je
komaj
dohajal
.
Iz
vseh
voglov
,
iz
vseh
temnih
kotov
je
videla
,
da
vstajajo
sence
in
kričé
,
da
odmeva
:
Vlačuga
,
nesramnica
!
Krist
,
tvoj
Bog
,
te
izroči
peklu
!
Kakor
tisoč
erinij
so
se
ji
zdele
sence
,
ki
jih
je
prožila
trepetajoča
plamenica
v
rokah
evnuhovih
.
Zasopla
je
pribežala
v
stan
.
Plašč
ji
je
zdrsnil
med
durmi
z
ramen
,
sesedla
se
je
na
kipeče
blazine
pod
svetilnikom
.
Iz
zlatih
kelihov
so
pogledovali
plamenčki
in
se
čudili
krvavemu
madežu
na
beli
Teodorini
roki
.
Dvigale
so
se
lučke
in
skrivale
za
robove
kelihov
na
svetilniku
,
kakor
bi
jih
bilo
strah
,
ker
so
zagledale
na
roki
vladarice
kri
nedolžnega
.
Drugi
dan
je
govoril
Justinijan
s
Teodoro
.
»
Premodra
,
kaj
sodiš
o
trgovcu
Epafroditu
?
Kvestor
ni
našel
kosmiča
svile
pri
njem
.
«
»
Pri
kom
?
Pri
Epafroditu
?
«
»
Pri
njem
,
moj
svetli
angel
!
«
»
Laž
!
To
je
laž
!
Epafrodit
vara
vsemogočnega
despota
.
«
»
Preiskali
so
skladišča
in
vilo
.
«
»
Zakopal
je
v
zemljo
!
«
»
In
vendar
je
bil
pošten
doslej
.
Državi
in
dvoru
je
bil
naklonjen
.
Veliki
so
njegovi
darovi
.
«
»
Pesek
v
oči
,
prejasni
!
Drobtine
z
bogatinove
mize
.
«
»
Torej
sodiš
,
da
vara
despota
?
«
»
Vara
,
verjemi
mi
,
vara
.
Naperi
pravdo
zoper
njega
.
Zapleni
mu
vse
,
če
ne
dobiš
svile
.
Zapri
ga
!
«
»
Ne
smem
prenaglo
.
Moj
kodeks
prava
bi
nasprotoval
.
Nasprotovalo
bi
ljudstvo
v
Bizancu
.
Vrišč
bi
nastal
,
če
zaprem
nenadoma
njega
.
«
»
Ne
boj
se
sodrge
!
Spomni
se
znamkovnega
upora
.
Kdo
se
je
bal
?
Ti
,
despot
,
in
vojvoda
Belizar
!
Teodora
se
ni
bala
.
Krvi
sem
zahtevala
,
s
prestola
nisem
hotela
–
in
kdo
je
zmagal
nad
drhaljo
?
«
»
Ti
,
mogočna
,
samo
ti
.
Sicer
bi
Justinijan
begal
danes
po
tujini
kakor
plaha
zver
.
«
»
Torej
ne
boj
se
drhali
in
zapri
Epafrodita
!
«
»
Ne
bojim
se
,
dokler
si
ti
ob
meni
,
ne
bojim
se
drhali
,
toda
bojim
se
krivice
.
Zato
naperim
strogo
pravdo
zoper
njega
,
on
pa
bodi
svoboden
,
dokler
ne
izteče
stvar
natančno
po
zakoniku
.
«
»
Tvoja
vest
je
vest
nedolžne
deklice
.
Apostol
si
in
svetec
božji
.
Delaj
torej
po
vesti
,
toda
časa
ne
trati
,
sicer
te
Grk
še
enkrat
ukani
!
«
Pred
Teodoro
se
je
pojavil
nenadoma
črni
curek
,
ki
se
je
pocedil
po
licu
Iztoka
–
nedolžnega
.
Vsa
njena
satanska
narava
ni
zmogla
,
da
bi
ne
pretresla
groza
njene
duše
,
ko
se
je
domislila
,
da
preganja
tudi
Epafrodita
po
nedolžnem
,
dasi
tolikrat
ni
skoparil
z
zlatom
,
ko
je
šlo
za
dvor
.
Zato
ni
dalje
silila
v
Justinijana
,
da
bi
zaprl
Grka
.
Tesno
ga
je
objela
.
»
Delaj
torej
po
vesti
,
apostol
,
svetec
božji
!
«
Justinijan
pa
je
delal
po
zakonih
.
Tistega
popoldne
je
zdihoval
Radovan
v
peristilu
in
jokal
kakor
dete
pred
Epafroditom
.
»
Otmi
ga
,
na
bogove
,
na
Krista
,
otmi
ga
!
Reši
Iztoka
,
odkupi
ga
z
zlatom
.
Suženj
ti
bom
.
«
Odkar
sta
Epafrodit
in
Radovan
zvedela
od
Spiridiona
,
kaj
se
je
zgodilo
z
Iztokom
,
sta
hodila
po
vrtu
kakor
plahi
senci
.
Radovan
se
je
valjal
po
travi
in
prejokal
vse
dneve
.
Vrč
vina
je
stal
nedotaknjen
v
njegovem
stanovanju
.
Epafrodit
ni
govoril
,
ni
veleval
,
ni
računal
.
V
čelo
so
se
mu
zagrizle
tako
grozne
gube
,
da
so
sužnji
bežali
pred
njim
.
Pa
je
bil
nepotreben
njihov
beg
in
strah
.
Nikogar
ni
kaznoval
,
nikogar
oštel
.
Vse
mu
je
bilo
pogodu
,
ker
se
ni
menil
za
nobeno
stvar
.
Ko
bi
ga
bili
obsodili
pod
meč
,
bi
bil
večer
pred
smrtjo
z
ječarjem
v
kocke
igral
,
tako
neupogljiv
je
bil
njegov
duh
.
Ker
pa
je
zmagala
v
igri
despojna
,
ga
je
tako
potrlo
,
da
se
mu
je
zdela
smrt
radost
v
primeri
s
to
bolestjo
.
Stoiško
mirno
,
brezčutno
je
čakal
,
kdaj
se
pojavijo
palatinci
ter
zasežejo
vilo
in
njega
odženo
v
ječo
.
Minil
je
teden
,
nikogar
ni
bilo
.
Grku
se
je
pričelo
zopet
svitati
v
potrtem
duhu
.
Na
mah
je
oživel
,
kakor
da
se
je
poledenel
otajal
na
soncu
.
»
Radovane
!
«
Poklical
je
godca
izpod
pinije
,
kjer
je
obupan
vzdihal
in
klical
bogove
na
pomoč
.
»
Radovane
,
pojdi
z
menoj
v
peristil
.
Zdi
se
mi
,
da
vzhaja
luč
na
vzhodu
.
«
Godec
je
šel
za
njim
;
neprenehoma
ga
je
stresalo
kakor
človeka
,
ki
se
ustavlja
joku
.
Ko
sta
bila
skrita
ob
šumečem
vodometu
,
je
izpregovoril
Grk
:
»
Radovane
!
Čakal
sem
palatincev
.
Ni
jih
.
Dobro
znamenje
.
Teodorina
maščevalnost
je
nasičena
.
S
tem
se
mi
je
prižgala
luč
na
vzhodu
mojega
upanja
.
Morda
otmem
Iztoka
.
«
Tedaj
je
starec
pokleknil
predenj
in
prosil
:
»
Otmi
ga
,
na
bogove
,
na
Krista
,
otmi
ga
!
«
»
Tako
velika
je
moja
žalost
in
taka
ljubezen
do
tvojega
sina
,
da
vse
zastavim
zanj
.
Ti
pa
molči
,
ne
jokaj
!
Ne
gani
se
mi
od
tod
!
Kar
nenadoma
se
mi
je
zabliskalo
v
glavi
.
Dosihmal
je
bilà
sama
noč
.
Sedaj
poskusim
.
«
»
Otmi
ga
,
otmi
ga
!
«
je
blebetal
starec
in
po
bradi
so
se
mu
točile
solze
.
V
tistem
trenutku
javi
Numida
,
da
so
prišli
carski
sodni
asesorji
.
Takoj
za
njim
se
je
priglasil
praetor
fiscalis
in
Epafroditu
naznanil
,
da
je
naperjena
zoper
njega
pravda
z
najvišjega
dvora
.
Ker
upa
ves
sodni
dvor
svetovalcev
,
da
se
dokaže
njegova
nedolžnost
,
hoče
sam
Upravda
pospešiti
sodno
obravnavo
.
On
pa
ostane
svoboden
–
in
custodia
libera
–
nadziran
.
Epafrodit
je
z
vdanostjo
najzvestejšega
državljana
sprejel
praetorjevo
izjavo
in
obljubil
,
da
takoj
odene
žalno
obleko
tožencev
,
katero
upa
,
oprt
na
najjasnejše
dokaze
svoje
nedolžnosti
,
čimprej
zamenjati
s
slovesno
stolo
opravičenja
.
Isto
je
ponovil
praetor
,
se
mu
dostojno
priklonil
in
ga
nazval
»
excellens
eminentia
tua
,
da
se
zgodi
,
kakor
je
pravično
.
«
»
Upam
na
Krista
in
nate
,
sublimis
magnificentia
!
«
Nato
sta
se
poslovila
po
vseh
najnatančnejših
šegah
puhlega
Bizanca
.
Epafrodita
je
sicer
iznenadil
ta
obisk
,
potrl
ga
ni
.
Zopet
se
je
zdramil
njegov
ponižani
duh
.
Kakor
spočit
orel
je
razpel
peruti
in
drznejši
so
bili
krogi
,
ki
jih
je
črtala
njegova
misel
.
»
Teodora
,
tudi
ti
si
bila
trudna
od
zmage
kakor
jaz
od
poraza
.
Sedaj
si
se
spočila
v
slasti
maščevanja
.
Tvoja
roka
sega
po
meni
,
Epafrodit
pa
ti
nastavi
nož
,
da
se
obrežeš
.
«
Tlesknil
je
krepko
z
rokami
.
Suženj
se
je
priklonil
pred
njim
.
»
Numida
,
osedlaj
mi
konja
.
Hitro
!
«
Trgovec
si
je
kot
toženec
razmršil
lase
v
znamenje
žalosti
,
se
preoblekel
,
ogrnil
preprost
popotni
plašč
in
odjezdil
skozi
mesto
preko
Kampa
v
vojašnico
.
Ko
se
je
Epafrodit
vrnil
iz
vojašnice
,
se
je
že
mračilo
.
Njegovo
lice
pa
je
bilo
jasno
,
oči
so
mu
žarele
,
v
licih
je
plula
nervozna
rdečica
.
Poiskal
je
Radovana
.
Sedèl
je
zgrbljen
v
Iztokovi
sobi
,
naslonjen
s
komolci
na
kolena
.
Oči
so
mu
žalostno
strmele
na
marmorni
pod
.
Na
mizi
je
stala
jed
nedotaknjena
in
vrč
z
vinom
.
Ko
je
starec
zagledal
Epafrodita
,
se
je
hitro
sklonil
in
razkrilil
roke
ter
vzkliknil
:
»
O
,
gospod
!
«
»
Zakaj
ne
ješ
,
očka
,
zakaj
ne
piješ
?
«
Epafrodit
je
segel
po
vrču
in
žejen
odpil
nekaj
požirkov
.
»
O
,
gospod
,
gospod
,
kako
bi
jedel
,
kako
bi
pil
,
ko
mi
je
pa
žalost
zadrgnila
grlo
.
Ves
dan
te
ni
bilo
;
stokrat
sem
vprašal
Numido
po
tebi
,
na
bogove
,
stokrat
,
morda
še
večkrat
.
In
tebe
ni
bilo
od
nikoder
.
In
ko
se
je
zmračilo
,
sem
obupal
in
se
zbal
.
Sedaj
še
ti
,
gospod
.
Še
tebe
so
zgrabili
!
Zamižal
je
zadnji
žarek
upanja
in
mislil
sem
,
da
mi
utone
srce
v
solzah
.
«
»
Upaj
,
Radovane
!
«
»
Upam
.
Zakaj
tvoje
lice
je
polno
upanja
.
«
»
Dobro
sem
opravil
pri
Slovenih
.
«
»
Pri
Slovenih
v
vojašnici
?
«
»
Dvajset
najboljših
vojakov
je
pripravljenih
jutri
opolnoči
.
«
»
Da
otmo
Iztoka
?
«
»
Da
zbeže
z
njim
.
Otmem
ga
sam
.
«
Radovan
je
zdrsnil
s
sedeža
,
pokleknil
in
objel
Epafroditova
kolena
.
Razkuštrana
brada
se
mu
je
stresala
v
joku
,
v
oči
so
mu
stopile
solze
in
jecljal
je
s
tresočim
se
glasom
:
»
O
,
gospod
,
gospod
!
«
»
Očka
,
vstani
!
Jej
in
pij
!
Zakaj
težka
pot
te
čaka
.
Junaki
bodo
jezdili
kakor
veter
.
Konji
so
že
kupljeni
,
izborni
konji
,
da
jih
ne
preseže
carski
hlev
.
«
Radovan
je
počasi
vstal
in
segel
po
trgovčevi
roki
,
da
bi
jo
poljubil
.
Epafrodit
mu
jo
je
odmaknil
in
pokazal
na
vrč
:
»
Pij
,
starče
,
okrepčaj
se
!
Jutri
opolnoči
poljubiš
Iztoka
,
na
Krista
,
da
ga
poljubiš
.
In
če
ga
ne
boš
,
vedi
,
da
tudi
Epafrodita
ni
več
.
Sedaj
molči
,
jej
in
pij
in
se
ne
gani
iz
sobe
!
«
Epafrodit
se
je
hitro
okrenil
in
odšel
.
Radovan
je
stal
na
kamnitnem
tlaku
,
solza
se
mu
je
posušila
,
po
dolgem
času
je
segel
zopet
po
vrču
,
zašepetal
obilne
obete
bogovom
in
pil
,
poln
sreče
in
upanja
.
Epafrodit
je
odposlal
takoj
Numido
s
tajnim
pismom
v
carsko
palačo
do
evnuha
Spiridiona
.
Povabil
ga
je
opolnoči
na
razgovor
.
Vedel
je
za
trdno
,
da
evnuh
pride
,
naj
mu
gre
za
glavo
.
Zakaj
lakomnik
ni
poznal
nevarnosti
,
kjer
je
slutil
dobro
plačilo
.
Ko
se
je
zgrnila
noč
brez
mesečine
,
je
zagomezelo
po
Epafroditovi
vili
,
po
vrtu
med
pinijami
in
oljkami
do
pristanišča
.
Brez
plamenic
,
brez
besed
,
brez
sandal
so
se
gibale
črne
sence
v
vilo
in
iz
nje
preko
vrta
v
pristan
ter
se
takisto
brez
besed
,
brez
luči
,
z
neslišnimi
,
bosimi
koraki
vračale
v
vilo
.
Upognjene
in
sključene
so
se
nizale
sence
po
stezah
do
morja
,
nagnjene
naprej
,
se
tiho
hropeč
vračale
,
kakor
bi
plule
po
zraku
.
Po
morju
je
včasih
pridrsela
rdeča
luč
mimo
pristanišča
.
Ali
njeno
oko
se
ni
ozrlo
na
trgovčev
vrt
,
se
ni
ustavilo
.
Prešla
je
polnoč
.
Propontida
je
zaspala
,
drobni
valovi
so
jo
zazibali
,
rdeče
oči
na
barkah
so
zamižale
.
Takrat
so
se
od
oljčnega
gaja
premaknili
na
morje
štirje
težki
čolni
.
Valovi
so
jim
segali
do
roba
in
bela
pena
je
včasih
pljusknila
v
čoln
.
Kakor
bi
se
štirje
tatovi
plazili
po
trebuhu
skozi
zeleno
loko
,
so
polzele
obložene
barke
po
morju
in
se
tiho
bližale
Epafroditovi
jadrnici
.
V
peristilu
je
sedel
Epafrodit
,
truden
in
upehan
.
Zavedal
se
je
,
da
je
prevzel
vnovič
igro
s
Teodoro
,
in
sedaj
na
življenje
in
smrt
.
Jasno
je
čutil
,
da
je
njegova
ljubezen
do
Iztoka
in
Irene
velika
.
Toda
močnejši
je
bil
njegov
ponos
.
Ni
šlo
več
za
to
,
da
otme
barbara
,
ki
mu
res
dolguje
dolg
življenja
.
Šlo
je
za
to
,
da
ukani
Teodoro
,
da
prevari
samega
Upravdo
in
nato
izgine
kot
zmagalec
s
smehom
na
ustnicah
.
Vse
bogastvo
,
zlato
in
srebro
,
umetnine
,
kakršnih
ni
poznal
carski
dvor
,
skoraj
vso
težko
blagajno
,
vse
je
izročil
čolnom
,
vse
zaupal
valovom
.
In
to
je
izvel
kot
toženec
;
najmanjši
sum
naj
zbudi
nocojšnja
noč
,
v
jutro
bo
zaplenjena
njegova
ladja
in
njegovi
žlahtni
kamni
se
zableščé
na
čelu
Teodore
,
iz
njegovih
dragocenih
milefiorskih
čaš
bo
napajala
despojna
dvorne
gizdaline
,
njegova
težka
železna
skrinja
,
polna
bizantincev
,
bo
izginila
v
nenasitnem
žrelu
državne
blagajne
.
On
sam
pa
utegne
dobiti
verigo
na
vrat
in
se
naseliti
pod
carskim
dvorom
v
Iztokovi
soseščini
.
Ko
se
je
Epafrodit
jasno
domislil
nevarnosti
,
ga
je
streslo
;
slišal
je
udarce
srca
in
ob
sencéh
mu
je
kovalo
.
»
Nazaj
!
Še
je
čas
!
Nikdar
!
Smrti
se
uklonim
,
Teodori
nikdar
!
Grk
–
bizantinski
hotnici
!
Nikdar
!
«
Stisnil
je
ustnice
,
namrščil
obrvi
,
iz
oči
mu
je
zasijala
tolika
odločnost
,
da
bi
se
ne
umaknil
za
las
,
ko
bi
mu
nastavil
krvnik
nož
na
srce
.
Stoično
mirno
je
segel
v
srebrno
škatlico
,
ki
je
bila
poleg
njega
na
kamnitni
klopi
,
vzel
iz
nje
pest
dateljnov
in
metal
pečke
v
tolmunček
krog
vodometa
,
kjer
so
se
igrale
zlate
ribice
.
Kljub
temu
se
je
oziral
čedalje
bolj
nemiren
skozi
impluvij
na
nebo
.
Raztrgani
oblaki
so
hiteli
prek
njega
.
Zvezde
so
kazale
,
da
je
polnoč
že
davno
minila
.
Zakaj
ga
ni
?
je
premišljal
Epafrodit
.
Vé
,
da
sem
tožen
;
mordá
si
ne
upa
.
In
brez
njegove
pomoči
?
Kdo
najde
pot
do
Iztoka
?
Dvajset
vrlih
palatincev
,
Slovenov
,
dovolj
moči
,
da
prodremo
s
silo
.
Toda
kam
?
Teodorine
ječe
so
skrivnost
vsemu
Bizancu
.
Kleti
evnuh
!
Jezno
je
vrgel
v
tolmun
celo
pest
dateljnov
,
da
je
voda
oškropila
rob
belega
marmora
.
Takrat
se
je
pojavil
Numida
.
»
Vse
je
na
jadrnici
,
vaša
svetlost
!
«
»
Nisi
zapazil
nikjer
sumljivega
čolna
,
skrite
sence
?
«
»
Nikjer
,
prejasnost
!
Morje
kakor
umito
,
pristan
na
drobno
ogledan
–
nikogar
!
«
»
Kako
da
ni
Spiridiona
?
Si
vprašal
vratarja
?
«
»
Vprašal
,
izbornost
!
«
»
Ni
nihče
trkal
?
«
»
Ni
se
ganilo
pred
vrati
!
«
Epafrodit
je
pomolčal
.
Numida
je
videl
senco
na
njegovem
čelu
.
Tesno
je
prekrižal
roké
na
prsih
.
Kar
začujeta
oba
po
atriju
hitre
korake
,
ki
so
se
naglo
bližali
.
Epafrodit
je
vstal
,
Numida
je
stopil
h
korintskemu
stebru
ob
vhodu
.
Star
suženj
je
zasopel
planil
v
sobo
in
zdrsnil
po
kolenih
pred
Epafrodita
.
»
Izdajalec
!
Premogočni
,
izdajalec
!
«
Epafrodit
je
rahlo
pobledel
.
Toda
vpričo
sužnjev
je
zatajil
nemir
in
vprašal
:
»
Izdajalec
?
Kdo
je
?
Kje
si
ga
videl
?
«
»
Po
morju
je
prišel
s
šajko
,
pa
smo
ga
zgrabili
.
«
»
Ali
vam
je
utekel
?
«
»
Ni
,
premogočni
!
Zvezan
je
in
usta
mu
tišče
,
da
ne
kriči
.
«
»
Numida
,
ponj
!
Sem
ga
privedi
!
«
Sužnja
sta
hitro
odšla
,
Epafrodit
je
hodil
po
mozaiku
in
bobnal
s
prsti
po
čelu
.
»
Če
je
izvohala
moj
namen
,
potem
je
resnica
,
da
občuje
s
satanom
,
kakor
trdi
ljudstvo
.
«
Samo
ta
misel
mu
je
vstala
v
trenutku
,
ko
je
čutil
,
kako
sega
Teodorina
roka
zopet
po
njegovem
osnutku
,
kako
pokajo
niti
,
kako
se
ovija
mreža
,
nastavljena
despojni
,
krog
njegovega
vratu
.
Nestrpno
je
čakal
,
kdo
bi
bil
izdajalec
.
Preteklo
je
komaj
nekaj
minut
,
ko
vstopi
Numida
in
z
njim
vred
–
zakrinkan
–
evnuh
Spiridion
.
Plašč
je
bil
raztrgan
in
na
ustnicah
so
bile
kaplje
krvi
.
Snel
je
raztlačeno
krinko
,
katero
so
mu
hoteli
strgati
sužnji
.
Prihuljeno
in
nezaupno
se
je
ozrl
po
Numidi
,
ki
je
odhajal
.
»
Mogočni
,
klanja
se
ti
Spiridion
,
ker
si
ga
klical
.
Toda
tvoji
ljudje
so
razbojniki
.
Do
krvi
so
me
,
poglej
!
«
Evnuh
je
pritisnil
prste
na
krvavečo
ustnico
in
pokazal
madež
Epafroditu
.
»
Zmota
,
grda
zmota
!
Epafrodit
plača
vsako
kapljico
krvi
z
zlatom
.
Zakaj
si
prišel
po
morju
?
«
»
Prejasni
,
najpravičnejši
,
zmršeni
so
tvoji
lasje
!
Kako
hudobni
so
,
ki
te
tožijo
!
«
Grk
je
dobro
razumel
,
da
je
Spiridion
s
tem
razodel
,
zakaj
ni
prišel
pri
vratih
do
njega
.
»
Torej
si
nisi
upal
po
Osrednji
cesti
?
«
»
Custodia
libera
,
prejasni
,
zakaj
so
ljudje
tako
zlobni
!
Morda
je
svobodna
pot
,
morda
ni
,
kdo
vé
.
Iz
kamna
ti
zraste
senca
in
te
prime
z
dolgo
roko
za
vrat
.
Nič
se
ne
vé
.
Zato
sem
šel
po
morju
in
tvegal
življenje
zate
,
samo
zate
,
gospod
.
Govori
,
zakaj
me
kliče
tvoja
dobrotljivost
na
cesto
,
po
kateri
hodita
ječa
in
smrt
.
«
»
Sedi
,
Spiridion
!
«
Evnuh
ga
je
pogledal
z
veliko
nejevero
v
očeh
.
»
Sedi
in
pij
,
Spiridion
.
Epafrodit
je
pravičen
.
Zgodila
se
ti
je
krivica
,
poravnam
jo
.
«
Evnuh
je
boječe
sedel
in
se
stresel
vselej
,
kadar
se
je
ob
plapolajoči
luči
zganila
senca
vitkih
stebrov
.
»
Prejasnost
,
govori
,
hitro
povej
;
zakaj
ne
vem
,
me
li
učaka
zora
še
živega
.
«
Evnuh
se
je
začel
še
bolj
tresti
in
plašiti
.
Če
je
začutil
zunaj
šum
,
se
je
dvignil
,
prihulil
in
iskal
kotička
,
kamor
bi
skočil
in
se
skril
.
Epafrodit
pa
je
mirno
sedel
.
Njegove
drobne
oči
so
počivale
na
Spiridionu
in
mu
govorile
:
»
Le
igraj
,
le
igraj
,
lakomnik
!
Tudi
to
igro
ti
plačam
.
«
»
Ne
boj
se
,
zadosti
je
zvitosti
v
tvoji
glavi
!
Če
bi
ti
vrat
tičal
že
v
zanki
,
izmakneš
glavo
,
poznam
te
.
«
»
Že
tiči
,
gospod
,
in
zanka
se
zadrguje
.
Pomisli
:
custodia
libera
!
Jaz
pa
pri
tebi
opolnoči
!
Govori
,
prosim
te
,
sicer
zbežim
.
«
»
Dobro
.
Poslušaj
.
Storil
si
mi
nekajkrat
majhno
uslugo
in
se
nisi
kesal
.
«
»
Nisem
se
,
gospod
!
«
»
Storil
mi
boš
še
eno
in
veselil
se
boš
življenja
do
smrti
.
Hočeš
?
«
»
Hočem
,
če
ne
bo
že
jutri
konec
mojega
življenja
.
«
»
Ne
bo
ga
!
«
Grk
se
je
nagnil
k
evnuhu
in
uprl
bodeče
oči
v
njegovo
potuhnjeno
lice
.
»
Spiridion
,
pomni
,
da
si
mi
ti
zastrupil
in
zagrenil
življenje
,
ker
si
mi
naznanil
,
da
je
Iztok
v
ječi
.
«
Evnuh
je
zinil
,
da
bi
odgovoril
.
Toda
sršečega
pogleda
se
je
ustrašil
in
poslušal
z
razprtimi
ustnicami
.
»
Iztok
je
meni
življenje
.
On
me
je
nekoč
otel
roparske
roke
.
Zato
zahteva
pravica
in
hvaležnost
,
da
ga
sedaj
otmem
jaz
.
Zato
mi
pokažeš
jutri
ob
pričetku
prve
polnočne
straže
pot
do
Iztokove
ječe
.
«
Evnuh
je
odskočil
,
kakor
bi
ga
z
bodalom
sunil
;
spačil
je
obraz
,
se
zgrabil
za
glavo
in
zaječal
:
»
Ne
morem
,
ne
morem
!
Milost
,
gospod
!
Ne
ubijaj
me
!
«
Sključil
se
je
prav
do
tal
,
zrl
izpod
čela
na
Grka
in
otresal
z
rokami
.
»
Ne
moreš
?
«
je
izpregovoril
Epafrodit
resno
.
»
Ne
morem
!
Izdahnem
,
tisti
trenutek
izgubim
dušo
.
O
,
milost
,
milost
,
ne
pogubljaj
me
!
«
Grk
ga
je
gledal
resno
,
molče
.
Nato
se
je
dvignil
,
stopil
trdo
predenj
,
postavil
suhi
kazalec
desnice
kvišku
in
izgovoril
z
odločnostjo
,
ki
ji
ni
odpora
:
»
Spiridion
,
Epafrodit
ti
veleva
,
moraš
,
če
ne
,
je
po
tebi
!
«
Skopljenec
je
vztrepetal
in
se
sesedel
na
tlak
.
»
Odgovori
!
Zvezde
hité
–
jutri
opolnoči
me
počakaš
ob
morju
na
carskem
vrtu
in
me
povedeš
do
Iztoka
.
«
Krog
in
krog
je
obrnil
lákotnik
glavo
na
dolgem
vratu
in
premotril
ves
peristil
.
»
Kaj
mi
plačaš
,
gospod
?
«
Tiho
,
komaj
razumljivo
je
vprašal
Spiridion
.
»
Tisoč
zlatih
bizantincev
.
«
Evnuhu
so
se
posvetile
oči
.
»
Tisoč
–
tisoč
,
«
je
jecljal
.
Njegova
duša
je
občutila
vso
slast
tolikega
bogastva
.
Prste
je
skrčil
in
jih
pritisnil
k
srcu
,
kakor
bi
držal
zlato
v
roki
.
»
Odgovori
!
«
»
Počakam
te
,
pokažem
pot
–
in
nato
umrem
,
gospod
,
vem
,
da
umrem
.
«
»
Prisezi
na
Krista
!
«
»
Prisegam
na
Krista
:
jutri
opolnoči
na
carskem
vrtu
.
«
Epafrodit
je
hitro
odšel
v
spalnico
.
Evnuh
je
gledal
za
njim
in
štel
s
prsti
:
»
Tisoč
zlatih
bizantincev
,
tisoč
,
tisoč
...
«
Trgovec
se
je
vrnil
in
mu
izročil
težko
mošnjo
;
evnuhovi
prsti
so
se
je
krčevito
oprijeli
.
»
Ná
,
to
je
za
nocoj
,
majhna
nagrada
!
Plačilo
dobiš
jutri
!
«
»
Toda
straža
je
na
vrtu
,
straža
pri
vratih
.
Mene
izpusti
,
tebe
ne
,
gospod
!
«
»
Ni
tvoja
skrb
!
Čakaj
me
–
dobodi
ključe
do
hodnika
,
drugo
izvedem
sam
.
Pojdi
in
pomni
prisege
.
Sicer
–
«
Epafrodit
je
prehodil
nekajkrat
peristil
.
V
obrazu
se
mu
je
žarila
radost
zmage
.
Evnuh
mu
je
prisegel
.
Zlato
mu
je
vkovalo
dušo
.
Privede
ga
do
Iztoka
–
padle
bodo
kocke
opolnoči
in
despojna
zaigra
!
Vesel
je
hitel
v
spalnico
.
Napisal
je
židu
Abiataru
pismo
,
naj
mu
jutri
opoldne
izroči
kupno
vsoto
in
opolnoči
lahko
nastopi
vse
pravice
,
ker
Epafrodita
ne
bo
več
v
Bizancu
.
Že
je
mislil
leči
,
poslednjič
v
svoji
vili
,
ko
se
nenadoma
domisli
še
nečesa
.
Iz
skrbno
skrite
skrinjice
je
vzel
pergament
z
Justinijanovim
podpisom
.
Razgrnil
ga
je
predse
in
s
spretno
roko
napisal
v
slogu
in
načinu
najvišje
pisarne
,
da
mu
je
dovoljen
obisk
v
ječi
pri
Orionu
.
Pergament
je
zopet
zvil
in
ga
vtaknil
v
srebrno
pušico
ter
mu
pridejal
Teodorin
prstan
.
»
Za
vsak
primer
,
«
je
pomislil
,
ko
je
legel
.
Še
enkrat
je
premotril
ves
načrt
.
Zunaj
je
šumela
Propontida
v
rahlih
valovih
,
zadnjič
pod
njegovim
oknom
.
Drugo
dopoldne
se
je
Epafrodit
napotil
iz
vile
sam
,
brez
sužnjev
,
brez
bleska
,
peš
,
v
žalni
obleki
,
z
razmršenimi
lasmi
po
Bizancu
.
Po
forih
ga
je
pozdravljalo
ljudstvo
z
glasnimi
vzkliki
sočutja
.
Imenitni
meščani
so
mu
z
iskrenostjo
izražali
sočutje
,
tolpa
je
glasno
kričala
in
pritiskala
roke
v
žalosti
na
prsi
,
ko
je
videla
dobrotnika
iz
hipodroma
toženega
.
Epafrodit
je
vdano
in
ponižno
povešal
glavo
,
toda
žive
oči
so
motrile
množice
in
se
čudile
.
Zakaj
,
da
je
toliko
sočutja
,
čeprav
samopridnega
,
v
Bizancu
,
ni
mislil
.
V
srcu
se
mu
je
celo
zbudila
prešerna
skušnjava
,
da
bi
stopil
pod
arkade
na
Teodozijevem
trgu
in
izpregovoril
tolpi
o
Iztoku
,
o
sebi
.
Vrgel
bi
mednje
nekaj
perišč
srebra
in
nastal
bi
upor
,
da
bi
Justinijan
pomnil
,
kdaj
je
naperil
pravdo
zoper
njega
.
Toda
previdno
je
premagal
skušnjavo
in
obiskal
najslovitejše
sodne
svetnike
in
prisednike
ter
prosil
pravice
in
milosti
v
pravdi
.
Dasi
se
je
zgrinjala
kričeča
tolpa
za
njim
,
koder
je
hodil
,
ni
ušlo
njegovemu
pogledu
dvoje
sumljivih
bitij
,
ki
sta
ga
kakor
po
naključju
sledili
iz
ozke
ulice
po
Osrednji
cesti
.
Pohvalil
je
v
duhu
Spiridionovo
modrost
,
ker
ni
prišel
do
njega
pri
vratih
,
ampak
po
morju
.
Zato
se
Epafroditu
ni
mudilo
z
obiski
.
Ponižno
je
čakal
pri
vratih
svetnikov
kakor
reven
klient
,
da
je
potratil
več
časa
in
speljal
tajna
vohuna
čim
dalje
od
vile
.
Zakaj
Numida
je
doma
sprejemal
v
hlev
kupljene
arabce
in
kapadočane
,
oklepe
in
šleme
,
ki
so
bili
pripravljeni
za
beg
.
Minilo
je
poldne
,
ko
se
je
vrnil
.
Pri
vratih
ga
je
čakal
Numida
,
se
mu
globoko
priklonil
in
ga
gledal
z
očmi
,
polnimi
veselja
.
Grk
ga
ni
vprašal
,
ni
črhnil
besedice
.
Ugodno
poročilo
,
da
so
konji
v
hlevu
in
orožje
skrito
,
je
govorilo
sužnjevo
lice
.
Rahlo
mu
je
prikimal
in
odšel
v
atrij
,
kjer
ga
je
čakal
žid
Abiatar
.
Vrtel
je
oči
,
se
stiskal
za
prsi
in
ogorčen
govoril
besede
sožalja
Epafroditu
.
Previdno
se
je
ozrl
po
kotih
in
z
gnevom
pričel
:
»
O
Babilon
,
ki
si
oropal
sveti
tempelj
,
gnal
naše
očete
v
sužnost
,
o
Babilon
,
ti
si
bil
jagnje
,
jagnje
,
Upravda
pa
je
volk
.
O
,
do
kosti
me
je
ogulila
krivična
postava
,
do
kosti
,
in
mi
ugrabila
,
kar
sem
v
trudnih
nočeh
krvavo
prihranil
.
In
ti
,
vzvišenost
,
tožen
,
ti
,
ljubezen
Bizanca
,
ti
,
dobri
bedak
,
ki
si
sipal
despotu
z
obema
rokama
,
to
je
plačilo
!
«
»
Zato
odhajam
.
«
»
Odhajaš
?
Nikar
!
Ves
Bizanc
je
s
teboj
.
V
triumfu
se
vrneš
od
pravde
.
«
»
Epafrodit
je
star
,
triumfov
ne
mara
.
Zmago
naj
slave
suhe
listine
.
Sedaj
razumeš
kupno
pogodbo
!
«
»
Ti
gledaš
deset
let
v
prihodnost
!
«
»
Imaš
pergament
s
seboj
?
«
»
S
seboj
in
denar
tudi
.
Preštej
!
«
»
Zaupam
ti
.
Želim
sreče
na
poti
življenja
.
Opolnoči
bo
vse
tvoje
.
Dotlej
še
molči
,
da
izginem
.
Naj
ti
tekne
poceni
bogastvo
.
Listine
so
pravnomočne
,
da
jih
ne
izpodbije
noben
zakonik
.
«
»
Naj
te
spremlja
angel
Tobijev
!
«
Abiatar
se
je
poslovil
.
Njegovi
pogledi
so
objemali
stebrišča
in
použivali
krasoto
vile
in
vrta
.
Popoldne
je
Epafrodita
razburjalo
.
Sonce
ni
hotelo
utoniti
v
Propontidi
.
V
sebi
je
čutil
železno
odločnost
.
Vsa
notranjost
,
vsak
živec
,
vse
misli
–
vse
je
bilo
napeto
kakor
močna
tetiva
,
na
kateri
počiva
strelica
,
da
zleti
in
zadene
v
srce
.
Hodil
je
nemirno
po
atriju
,
se
poslavljal
od
krasnega
peristila
;
postaval
je
pred
kipom
Atene
,
z
utripajočim
srcem
je
dal
slovo
Merkurju
.
Izprehajal
se
je
na
videz
otožen
po
vrtu
.
Vsa
služinčad
je
tavala
kakor
preplašena
,
zbegana
,
brez
dela
,
brez
misli
.
Leglo
je
nekaj
težkega
na
vso
vilo
,
na
vrt
,
na
pristanišče
.
Vse
je
čakalo
nekaj
velikega
,
vse
je
nekaj
slutilo
.
Radovan
je
pomaljal
dolgo
brado
skozi
priprta
vrata
,
gledal
na
sonce
,
šepetal
molitve
,
bogovom
obetal
vnovič
in
vnovič
hekatombe
pod
lipo
Svarunovega
gradišča
in
se
stresal
v
hrepenenju
in
čakanju
.
Počasi
je
zakrvavelo
morje
.
Mogočna
sončna
obla
se
je
dotaknila
valov
,
potapljala
se
in
sunkoma
utonila
.
Tedaj
je
pozval
Epafrodit
vse
sužnje
v
prostrani
peristil
.
V
vseh
očeh
je
bila
vdanost
,
na
vseh
licih
žalost
in
sočutje
,
ko
so
zagledali
gospoda
v
žalni
obleki
.
Epafrodit
je
stopil
mednje
.
Na
licu
mu
je
kraljevala
slovesnost
,
v
očeh
ljubezen
.
Z
levico
je
odpahnil
goste
gube
plašča
,
v
desnici
se
je
zasvetil
križ
,
ves
posut
z
dragulji
.
Vsi
svetilniki
so
plameneli
,
da
so
temnele
prve
zvezde
,
ki
so
se
prižgale
nad
impluvijem
.
Še
nikoli
se
ni
zdel
Epafrodit
sužnjem
tako
svečan
,
tako
velik
in
tako
mogočen
–
kakor
apostol
.
Neznana
sila
,
strah
in
upanje
,
jim
je
zlomila
koleno
,
vse
se
je
ponižalo
in
pokleknilo
.
Tedaj
je
dvignil
Epafrodit
desnico
s
križem
:
»
V
imenu
Krista
,
z
zarjo
jutrišnjega
dne
ste
vsi
svobodni
!
«
Množica
je
ostrmela
in
onemela
.
Počasi
se
je
izvil
iz
nje
vzdih
,
kakor
bi
vzdihnile
prsi
,
s
katerih
se
je
odvalila
skala
.
Po
kolenih
so
drseli
k
Epafroditu
.
Solze
so
kapale
na
njegove
noge
,
ko
so
mu
poljubljali
sandale
.
Numida
pa
je
delil
s
periščem
srebrne
statére
.
Bližala
se
je
polnoč
.
Epafrodit
je
slonel
v
spalnici
na
mehkem
baržunu
,
odet
v
najslovesnejšo
obleko
.
Život
mu
je
bil
maziljen
,
da
je
dišalo
skozi
dragoceni
bisus
,
glava
je
izgubila
sliko
toženega
.
Vse
je
bilo
vzorno
,
sijajno
,
kakor
bi
bil
namenjen
do
despota
.
Grk
je
jasno
videl
,
da
se
bliža
ura
zmage
ali
smrti
.
Hotel
je
zmagati
ali
umreti
v
sijaju
,
ki
ga
je
spremljal
že
dolga
leta
.
Prisluškal
je
oprezno
,
se
li
oglasé
z
ulice
na
pol
pijani
,
na
pol
veseli
glasovi
vojakov
,
ki
se
vračajo
iz
tabern
.
Ob
enajstih
bi
se
morali
oglasiti
pred
portalom
njegove
vile
.
Ko
je
zaobrnil
peščeno
uro
,
je
postajal
razburjen
.
Vsaka
minuta
ga
je
razdražila
.
Bil
je
preblizu
cilja
,
na
vrhuncu
do
zmage
ali
do
smrti
.
Ena
sama
minuta
,
ena
nepremišljena
beseda
,
ukaz
častnika
,
ki
bi
odpoklical
in
premenil
straže
,
določene
za
to
noč
,
bi
mu
lahko
razbil
ves
načrt
,
z
vrha
bi
ga
pahnil
v
brezno
,
da
bi
iztežka
še
kdaj
prišel
tako
blizu
namena
.
Minute
so
ginile
,
vsa
stoiška
,
mirna
narava
,
ves
njegov
močni
duh
je
vztrepetaval
.
Vstal
je
.
Segel
je
po
temnem
plašču
,
si
s
svileno
ruto
ovil
glavo
,
čeznjo
potegnil
oglavnico
in
šel
iz
spalnice
v
atrij
.
»
Prihajajo
!
«
mu
je
pošepetal
Numida
.
Epafrodit
je
bil
tako
vznemirjen
,
da
ni
slišal
od
daleč
prihajajočega
petja
,
smeha
,
trdih
korakov
.
»
S
forov
se
sliši
šum
!
«
»
Ni
s
forov
,
prejasnost
!
Fori
so
že
davno
umolknili
.
«
Tedaj
je
tudi
Epafrodit
razločil
šum
veselih
vojakov
,
ki
so
prihajali
iz
tabern
.
»
Ali
si
videl
,
kam
sta
se
vtaknila
carska
ovaduha
,
ki
stražita
mojo
vilo
?
«
»
Pred
vestibulom
svetnika
Joanesa
sedita
in
dremljeta
.
«
»
Ugodno
,
«
je
pomislil
Epafrodit
.
»
Vojaki
pridejo
neopaženi
v
moje
hleve
.
«
Tedaj
se
je
približal
vratom
smeh
,
krik
,
dovtipi
,
popevke
in
nerodni
koraki
kakor
vinjenih
.
Nekdo
se
je
zaletel
v
duri
,
da
je
zabobnelo
.
Epafrodit
in
Numida
sta
razločila
besede
:
»
Tegale
imajo
tudi
v
precepu
!
«
Splošen
smeh
.
Epafrodit
je
pomežiknil
.
»
To
je
stari
Sloven
.
Izvrstno
igra
.
«
Počasi
so
se
glasovi
oddaljili
,
umirali
,
se
še
enkrat
odzvali
,
utihnili
in
izginili
.
Epafrodit
in
Numida
sta
krenila
na
vrt
.
Suženj
je
odhitel
.
Ali
skokoma
se
je
vrnil
za
nekaj
minut
in
naznanil
:
»
Gospod
,
Sloveni
že
sedlajo
konje
!
Vsi
so
prišli
neopaženi
!
«
»
Ali
sta
čolna
pripravljena
?
Orodje
?
Meči
?
«
Mrzličavo
je
vpraševal
Grk
.
»
Vse
,
gospod
!
«
Spustila
sta
se
po
stezi
k
morju
.
Majhen
čoln
,
ki
ga
je
gnal
krepak
suženj
,
je
spolzel
po
morju
.
Za
njim
je
v
razdalji
tiho
veslal
večji
.
Ko
so
bili
v
Propontidi
,
je
Epafrodit
molil
,
stisnjen
v
črni
plašč
:
»
Gospod
,
pomagaj
,
otmi
ga
!
«
Veslači
so
tako
spretno
zasajali
vesla
v
morje
,
da
ni
pljusknilo
,
ni
zašumelo
.
Kakor
skrivnostni
senci
sta
drsela
čolna
po
gladini
,
ki
ni
plivkala
in
se
ni
ganila
kakor
v
strahu
,
polnem
čakanja
.
Zvezda
nad
kupolo
sv.
Sofije
je
pokazala
natančno
polnoč
,
ko
so
v
carskem
vrtu
pritisnili
k
bregu
.
Veliki
čoln
se
je
skril
v
visoko
bičevje
,
nihče
v
njem
se
ni
ganil
.
Iz
malega
sta
stopila
na
suho
Numida
in
Epafrodit
.
Vrh
marmornih
stopnic
se
je
izluščila
izza
cipres
temna
postava
.
Epafroditu
je
plalo
srce
.
Postava
je
zganila
z
roko
in
za
njo
sta
šla
po
vijugastih
stopnicah
med
pinijami
,
cipresami
,
mandeljni
in
palmami
Epafrodit
in
Numida
.
Kar
senca
obstane
in
počaka
Epafrodita
.
»
Stoj
!
Straža
!
Ne
dá
nam
dalje
!
«
»
Naprej
!
«
pošepeta
Epafrodit
in
stopi
odločno
proti
palatincu
,
ki
je
stal
kakor
kip
sredi
steze
.
Spiridion
se
je
prihulil
in
skril
za
oleander
.
Ko
palatinec
zagleda
Epafrodita
,
se
hipoma
obrne
in
odkoraka
,
kakor
bi
nikogar
ne
videl
.
Spiridion
ostrmi
.
Plašno
gre
za
njim
,
sklone
glavo
k
trgovcu
in
mu
reče
z
glasom
,
ki
je
razodeval
strah
in
grozo
:
»
Gospod
,
ti
si
čarovnik
!
«
»
Sem
,
toda
samo
nocoj
!
Straže
so
ovražene
.
Ne
vidijo
nas
!
«
Spiridion
se
je
tega
razveselil
in
verjel
z
vso
dušo
,
da
je
Epafrodit
čarovnik
.
Pogumneje
je
stopil
predenj
v
svesti
,
da
jih
ne
zalotijo
.
Hkrati
pa
se
je
neizmerno
bal
Epafrodita
.
Ko
bi
mu
ta
rekel
sedaj
:
Ne
dobiš
ne
enega
zlatega
bizantinca
v
plačilo
,
ne
upal
bi
se
upreti
čarovniku
in
bi
mu
tiho
pokoren
izpolnil
vsako
željo
.
Prišli
so
do
druge
straže
ob
vratih
,
ki
držé
z
vrta
v
palačo
.
Motno
je
odsevalo
od
šlema
v
brezmesečni
noči
.
Kakor
siva
senca
se
je
svetil
meč
v
roki
vojaka
.
Spiridion
je
odpahnil
duri
,
nalahko
,
da
niso
zaškripale
v
tečajih
.
Vojak
se
ni
ganil
,
ni
dvignil
meča
in
jim
ni
zastavil
poti
.
Kakor
iz
kamna
je
stal
,
brez
življenja
.
Spiridion
je
bil
sedaj
prepričan
o
čarovniški
moči
Epafroditovi
.
V
strahu
pred
njim
,
pa
drzen
v
zaščiti
tolike
čarovniške
moči
trgovčeve
,
je
privel
hitro
oba
po
temnih
hodnikih
,
po
stopnicah
in
zvitih
pomolih
,
kakor
v
labirintu
,
do
zadnjih
vrat
,
do
stanu
ječarjevega
.
Tu
se
je
Spiridion
ustavil
.
»
Gospod
,
ali
očaraš
ječarja
?
«
»
Njega
ne
morem
.
«
»
Izgubljeni
!
«
je
zacvilil
evnuh
.
»
Odpri
!
«
je
veleval
Epafrodit
.
»
Izgubljeni
!
«
je
ječal
evnuh
in
se
križal
,
ko
je
odklepal
.
»
Prižgi
plamenico
!
«
Numida
je
potegnil
izpod
plašča
drobno
lučko
in
užgal
plamenico
.
Spiridion
je
pokazal
s
prstom
na
ječarjeva
vrata
in
trepetaje
počenil
za
vlažen
slop
ob
zidu
.
»
Počakam
!
Počakam
!
Pojdita
sama
!
«
Numida
udari
na
ječarjeva
vrata
.
»
Odpri
!
«
»
Nikomur
!
«
»
Veliki
despot
zemlje
in
morja
ti
veleva
!
«
Sivi
ječarjev
obraz
se
je
zasvetil
v
vratih
ob
žaru
plamenice
.
Epafrodit
je
razgrnil
plašč
,
da
je
ječar
ostrmel
ob
sijaju
jasnega
gospoda
.
»
Velik
gospod
si
,
«
se
je
priklanjal
ječar
,
»
nisi
pa
despot
!
Ne
morem
!
«
»
Beri
!
«
Epafrodit
je
potegnil
iz
srebrne
cevke
Justinijanov
podpis
,
nad
katerim
je
ponaredil
carsko
dovoljenje
,
da
sme
do
Oriona
.
Ječar
je
slabo
čital
,
a
je
vendar
spoznal
Justinijanov
podpis
.
Poklonil
se
je
do
tal
pergamentu
in
snel
ključe
.
»
Da
nisi
v
dvomih
,
še
en
dokaz
!
Poznaš
prstan
?
«
»
Od
despojne
?
«
se
je
začudil
ječar
in
se
vnovič
priklonil
prstanu
.
Zarožljali
so
skrivljeni
ključi
,
zaškripali
zapahi
,
zakrulila
vrata
,
prva
,
zaječala
druga
in
tretja
.
»
Toda
samo
ti
,
gospod
,
o
tem
–
pokazal
je
Numido
–
ni
pisano
na
pergamentu
!
«
»
Samo
jaz
,
«
je
odgovoril
Epafrodit
in
vzel
plamenico
Numidi
,
katerega
je
pomenljivo
pogledal
.
V
Grku
se
je
vse
razplamenelo
od
razburjenja
.
Njegov
razvajeni
voh
ni
občutil
groznega
zraka
,
ki
je
pritisnil
vanj
iz
ječe
.
Samo
en
korak
še
do
zmage
,
ena
minuta
,
kratka
in
odločilna
.
Začutil
je
v
stari
in
šibki
roki
moč
,
da
bi
prijel
nož
in
s
silno
močjo
sunil
vsakogar
v
prsi
,
ki
bi
mu
sedaj
branil
do
cilja
.
Ko
je
zagledal
Iztoka
,
je
prebledel
.
Ustnice
so
se
mu
tresle
,
v
očeh
ga
je
zaskelelo
kakor
od
solza
.
Zarožljala
je
veriga
,
ko
je
Iztok
obrnil
vanj
pogled
.
Mrak
je
ležal
na
njegovih
očeh
kakor
žalostna
blaznost
.
Epafrodit
je
stal
sredi
ječe
,
plamenica
je
trepetala
v
njegovi
desnici
,
besede
ni
mogel
iztisniti
iz
grla
.
Tedaj
je
zunaj
nekaj
votlo
zabobnelo
,
kakor
bi
padlo
truplo
na
tlak
.
Epafrodit
se
je
osvestil
v
grozi
,
v
ječo
je
planil
Numida
s
krvavo
tuniko
.
Iztoku
se
je
zdanilo
,
spoznal
je
Numido
,
spoznal
Epafrodita
.
Vkovani
roki
je
sklenil
in
dvignil
pa
izpregovoril
zamolklo
,
kakor
iz
groba
:
»
Bogovi
!
O
,
otmite
me
!
Na
Krista
,
vajinega
Boga
,
pomagajta
!
«
Ko
je
Numida
v
svitu
luči
ugledal
svojega
ljubljenega
gospoda
,
kako
je
prikovan
na
jasli
,
kako
je
shujšano
in
udrto
njegovo
lice
,
je
na
glas
zajokal
,
se
zgrudil
k
njegovim
nogàm
in
poljubil
okrvavljene
členke
,
koder
ga
je
rezala
železna
spona
.
»
Hitro
,
Numida
!
«
je
velel
Epafrodit
.
Dasi
vajen
svile
in
baržuna
,
mehkih
preprog
in
dehtečih
sob
,
je
Grk
pokleknil
v
nesnago
poleg
Iztoka
.
Numida
je
segel
v
nedrje
in
odmotal
zavitek
z
jeklenim
orodjem
.
Zašumele
in
zaškrtale
so
pile
.
Razvajenemu
trgovcu
se
je
pocedil
pot
curkoma
po
maziljenem
čelu
.
Toda
ni
odnehal
.
Šumelo
in
škripalo
je
z
neučakljivo
naglico
po
železnih
obročkih
krog
členkov
ob
rokah
,
ob
nogah
.
Počasi
so
se
zarezavale
škrbine
,
obročki
so
odnehavali
,
Numida
jih
je
z
orjaško
silo
razkrehnil
,
osvobojena
je
bila
noga
,
desna
,
leva
,
za
njo
roki
.
Iztok
jih
je
dvignil
in
iztegnil
.
Zapokalo
je
v
zastalih
in
okorelih
členkih
.
Pričela
sta
na
vratu
.
Obroč
je
bil
debel
.
Čas
je
bliskovito
bežal
.
»
Pustita
obroč
!
«
izpregovori
Iztok
.
Vsa
sila
,
ki
se
pojavi
v
boju
na
življenje
in
smrt
,
se
je
zbudila
v
Iztoku
.
Zgrabil
je
za
precej
šibko
verigo
,
s
katero
je
bil
prikovan
na
jasli
,
otrple
mišice
na
nogah
so
se
zdramile
in
vzvalovile
,
hrbet
se
mu
je
sključil
,
žile
na
vratu
nabreknile
.
»
Nikar
!
Prepiliva
verigo
!
«
vzklikne
Epafrodit
.
Tedaj
je
počilo
,
slab
udek
v
verigi
je
odnehal
in
Iztok
je
odskočil
na
sredo
ječe
,
držeč
v
tresoči
se
roki
kos
verige
,
ki
se
je
držala
obroča
na
vratu
.
Kolena
so
se
mu
pošibila
in
sesedel
se
je
na
mokro
prst
.
Zopet
je
segel
Numida
v
nedrje
ter
mu
ponudil
iz
steklenice
arabske
žganjice
.
Iztok
je
drhteč
nastavil
k
ustnicam
in
izpil
.
Dvignila
se
je
v
njem
vsa
moč
in
naglo
je
vstal
brez
opore
.
»
Bežimo
!
«
veli
Epafrodit
in
zgrabi
plamenico
,
ki
je
bila
vtaknjena
v
vlažno
zemljo
.
Odhitel
je
po
trdih
stopnicah
,
Iztok
za
njim
,
držeč
v
roki
verigo
,
da
ni
zvenčkala
.
Pred
ječarjevimi
vrati
so
vsi
oprezno
preskočili
mlako
krvi
.
Epafrodit
se
je
ozrl
samo
mimogrede
na
ječarjevo
truplo
,
ki
je
ležalo
