lahkos
sapo
poderem
,
ni
Vas
treba
še-le
zgrabiti
.
Toda
sedaj
imam
z
Vami
o
Rotenturnski
Sabini
govoriti
.
Res
je
ženska
komaj
piškavega
oreha
vredna
,
toda
lepa
je
,
kakor
je
pregrešna
.
Hotela
Vas
ni
s
svojimi
mehkimi
rokami
objeti
,
drugače
bi
se
bila
sodba
vse
drugače
glasila
.
“
Sodnik
se
skrivaj
grozno
kremži
.
Skoro
gotovo
je
knez
s
svojo
trditvijo
pravo
zadel
,
toda
prekanjeni
možicelj
se
dela
,
kakor
bi
bil
s
temi
besedami
v
dnu
srca
razžaljen
.
„
Sodba
je
pravična
,
“
kruli
,
„
jaz
sem
popolnoma
nedolžen
,
svetlost
—
prisegam
—
pri
svoji
časti
.
“
„
Te
imate
tako
malo
,
kakor
vrag
sam
,
“
rentači
stari
knez
.
„
Da
,
zlodej
vsaj
sem
ter
tja
svojo
besedo
drži
,
Vam
pa
ne
zaupam
,
kar
je
črnega
pod
nohtom
.
Kje
je
cunja
?
“
„
Tukaj
,
svetlost
.
“
Knez
vzame
v
roko
sodbo
,
toda
še
vedno
se
premišlja
.
Sabina
pl.
Rotenturnska
je
iz
stare
plemenitaške
rodbine
,
ki
je
vsled
turških
navalov
osiromašila
.
Mlada
,
lepa
,
razkošna
in
zelo
pregrešna
ter
potratna
,
bila
je
na
široko
vsem
poštenim
ljudem
v
pohujšanje
ter
je
konečno
celo
—
dragocen
prstan
ukradla
.
Le
njena
plemenita
rodovina
jo
rešuje
krvnika
,
sodba
je
pa
vendar
precej
stroga
.
Knez
ni
sovražnik
žensk
,
ni
nerad
videl
lepe
Sabine
—
govoriči
se
celo
,
da
je
bila
Sabina
skrivaj
na
gradu
Podstrmskem
.
Tega
vendar
nikdo
ne
more
dokazati
—
mogoče
so
to
samo
prazne
besede
,
toda
knez
se
vendar
obotavlja
,
sodbo
podpisati
.
Sabina
je
lepa
.
Knez
vidi
v
duhu
njeno
slečeno
razkošno
telo
,
katero
krvnik
s
palicami
tolče
,
da
se
po
beli
koži
ulivajo
rudeče
srage
.
Skoro
nejevoljen
gleda
knez
na
papir
,
že
dvigne
gosje
pero
,
da
bi
podpisal
.
Lisičje
oči
sodnikove
se
svetijo
.
Svoji
suhi
roki
si
mane
.
„
Čakaj
,
lepa
Sabina
,
“
mrmra
,
„
sedaj
boš
dobila
svojo
kazen
za
to
ker
si
me
zaničljivo
zavrnila
,
ko
sem
hotel
imeti
Tvojo
naklonjenost
.
Hihihi
,
zraven
bom
stal
,
ko
jo
bodo
slačili
in
pre
tepavali
—
hihihi
—
to
je
moja
osveta
.
“
Tu
pridrdra
voz
na
dvorišče
.
Knez
to
sliši
.
Očividno
mu
je
všeč
,
da
ga
ravnokar
kdo
moti
.
V
veliko
nejevoljo
sodnikovo
vrže
pero
stran
,
da
se
razsodba
vsa
s
črnilom
okropi
.
„
Tu
še
manjka
podpis
,
svetlostu
,
pravi
sodnik
strupeno
ter
s
svojimi
malimi
zelenkastimi
očmi
zre
na
listino
.
„
E
kaj
,
pustite
svoj
ostri
jezik
za
zobmi
!
“
zakliče
knez
,
„
da
moj
podpis
manjka
,
toda
pustite
me
v
miru
s
svojim
strupenim
zbadanjem
,
ali
pa
Vam
vržem
črnilnik
na
glavo
,
da
bodete
črni
kakor
satan
,
Vi
zlobni
hinavec
.
“
Sodnik
si
iz
tega
malo
stori
.
Dobro
pozna
svojega
gospoda
,
ki
se
vedno
huduje
,
kadar
pride
on
v
poslih
k
njemu
.
„
Oj
,
to
je
opat
Benedikt
!
“
zakliče
knez
,
ki
je
k
oknu
stopil
.
„
No
,
ta
mi
je
ravno
prav
došel
.
“
Ne
traja
dolgo
,
da
učeni
opat
vstopi
v
dvorano
,
v
kateri
knez
navadno
sprejema
svoje
podložnike
.
„
No
,
Vi
krona
vseh
učenjakov
.
Vi
studenec
vse
modrosti
,
“
zakliče
knez
,
„
kaj
pa
mlada
Indijka
počenja
?
“
„
To
je
neka
posebna
stvar
,
svetlost
,
“
prične
opat
Benedikt
,
ki
potem
obširno
in
učeno
poroča
.
Knez
mirno
posluša
,
dokler
opat
ne
konča
.
„
Tako
,
tako
,
“
meni
stari
knez
,
„
sedaj
se
vsedite
,
opat
Benedikt
,
gotovo
ste
zelo
trudni
.
In
sedaj
Vas
bom
še-le
izpraševal
,
kajti
marsikaj
mi
je
še
nerazumljivo
.
“
Opat
zre
žalosten
na
tla
.
„
Tedaj
deklica
niti
z
besedico
ne
odgovarja
?
“
povprašuje
knez
.
—
„
Niti
ne
črhne
,
svetlost
.
“
„
No
,
sedaj
vem
v
jedni
minuti
,
kar
iz
cele
Vaše
četrt
ure
trajajoče
pridige
nisem
mogel
spoznati
.
Sedaj
je
pred
vsem
treba
premisliti
,
kaj
nam
je
storiti
.
Skoraj
me
mika
,
da
deklico
sem
na
grad
—
“
Knez
obmolči
.
Doli
na
dvorišču
klopotajo
kopita
dirjajočih
konj
.
„
No
,
kaj
pa
zopet
to
pomeni
?
“
pravi
knez
.
„
Sicer
bi
človek
samega
dolgega
časa
kmalu
umrl
v
tem
starem
gnezdu
,
danes
pa
pride
vse
skupaj
.
Naj
prvo
sodnik
,
potem
opat
—
hej
,
ali
niso
to
lovci
mojega
bratranca
?
Ta
je
gotovo
zasledil
kakega
posebnega
jelena
.
“
Upanje
,
da
bo
mogel
odjahati
na
zanimiv
lov
,
provzroči
,
da
hipoma
pozabi
lepo
Sabino
in
mlado
Indijko
.
Na
stopnjicah
se
začujejo
koraki
—
klici
—
vrata
se
siloma
odpro
.
Lovec
v
prašni
opravi
vstopi
.
„
Svetlost
,
“
sopiha
,
„
na
Podsmreki
se
je
pripetila
nesreča
.
Tolovaji
so
lovski
grad
napadli
—
bil
je
to
,
kakor
pravijo
,
‚
črni
Jurij
‘
,
vse
je
oropano
in
gospoda
barona
,
našega
milostnega
graščaka
,
so
s
služabnikom
Martinom
vred
odpeljali
.
“
„
Grom
in
strela
!
“
zarujove
knez
Podstrmski
,
ki
ne
pomisli
,
da
take
kletvice
niso
za
opatova
ušesa
primerne
,
„
to
je
presneta
stvar
!
Zakaj
jo
niste
za
lopovi
udarili
?
“
„
To
se
je
tudi
zgodilo
,
svetlost
,
toda
bilo
je
,
kakor
da
so
se
rokovnjači
v
tla
vdrli
.
Vse
je
po
konci
,
toda
nikdo
ni
videl
niti
jednega
sumnega
človeka
.
“
„
V
gojzdu
se
skrivajo
!
“
„
Vse
smo
preiskali
—
z
lovci
in
psi
—
toda
o
tolovajih
ni
duha
ne
sluha
.
“
„
Že
vidim
,
da
mene
manjka
,
“
pravi
knez
odločno
.
„
Baron
je
moj
bratranec
,
ne
morem
ga
pustiti
v
pesteh
teh
vražjih
lopovov
.
Hej
—
sodnik
,
pojdite
doli
in
naročite
,
naj
se
najeti
vojaki
in
lovci
pripravijo
.
Veselil
sem
se
lova
—
sedaj
ga
imam
—
toda
zasledoval
bom
namesto
divjačine
ljudi
!
“
Sodnik
od
strani
gloda
na
razsodbo
,
ki
nepodpisana
leži
na
knezovi
mizi
.
Toda
sedaj
ni
niti
časa
niti
priložnosti
,
da
bi
svojega
gospoda
za
podpis
opominjal
.
Suhi
lisjak
mora
še
potrpeti
.
Nejevoljen
gre
naročat
,
kakor
mu
je
knez
ukazal
,
ki
sedaj
od
lovca
zahteva
natančnejšega
poročila
.
Knez
pri
lovčevi
povesti
postaja
vedno
bolj
jezen
.
„
Taka
sodrga
,
“
škriplje
,
„
in
pa
tolika
predrznost
,
da
se
kot
hrvatska
plemiča
v
mojo
družbo
vtihotapita
.
Sedaj
smo
mi
norci
!
Že
imena
Oroslavič
in
Ljubobratovič
bi
me
morala
opozoriti
na
to
,
da
sta
sumna
.
Zapono
z
dijamanti
sta
tudi
ukradla
.
No
,
pokazal
jima
bom
,
kdo
je
knez
Podstrmski
.
Dobili
jih
bomo
v
pest
,
vzeli
jim
rop
in
gotovo
bodo
kmalu
na
vislicah
bengljali
.
Kdo
je
to
‚
črni
Jurij
‘
,
to
ime
mi
je
popolnoma
neznano
?
“
„
Toda
meni
ne
,
“
pravi
lovec
.
„
Še-le
pred
kratkim
se
je
pokazal
v
naših
krajih
s
svojimi
tolovaji
.
Pred
njim
vse
trepeta
in
kmetje
se
prekrižavajo
,
ko
čujejo
ime
Jurij
Skopec
ali
pa
‚
črni
Jurij
‘
.
“
„
In
predrzni
so
,
“
huduje
se
knez
,
„
drugače
bi
ne
nastopali
kot
plemiči
.
No
,
le
čakajte
,
kmalu
Vam
bom
veselje
skalil
in
rabelj
bo
dobil
obilega
dela
.
“
Zoper
kneza
se
je
danes
menda
vse
zarotilo
,
da
ne
more
niti
trenotek
miru
imeti
.
Zopet
se
glasovi
začujejo
,
ljudje
se
bližajo
dvorani
,
in
ko
knez
povpraša
po
vzroku
,
odpro
se
vrata
ter
vstopi
star
mož
žalostnega
,
potrtega
lica
.
„
Resnično
,
to
je
Verner
Rotenturnski
,
“
mrmra
knez
.
Starček
se
knezu
ponižno
bliža
.
„
Kaj
je
?
“
vpraša
knez
na
kratko
,
toda
ne
neprijazno
,
„
danes
sem
z
delom
preobložen
.
“
„
Le
nekaj
trenutkov
Vas
bom
motil
,
milost
,
“
prosi
sivi
Verner
Rotenturnski
.
„
Slišal
sem
,
da
hoče
Vaša
svetlost
podpisati
razsodbo
zoper
Sabino
Rotenturnsko
.
Sicer
je
ta
—
sorodnica
moje
hiše
,
ojstro
kazen
zaslužila
,
toda
da
se
javno
izpostavi
in
tudi
še
pretepe
,
tega
Vaša
milost
ne
bo
dovolila
.
To
bi
bila
sramota
za
ves
moj
vedno
vam
udani
rod
.
“
„
Vaša
in
Vaše
hiše
zvestoba
mi
je
znana
,
“
pravi
knez
,
„
toda
Sabina
Rotenturnska
je
zelo
grešila
.
“
„
Položite
jej
glavo
pred
noge
,
le
ne
take
sramotne
kazni
,
ki
vso
mojo
hišo
ob
jednem
zadene
,
“
prosi
starec
.
Knez
se
še
ne
more
odločiti
.
Tu
se
zunaj
na
hodniku
z
nova
začujejo
razni
glasovi
,
vrata
se
odpro
in
na
pragu
stoje
beriči
.
Sredi
njih
je
ženska
—
lepa
deklica
v
sivi
platneni
opravi
,
v
kakoršni
so
tiste
čase
morale
grešnice
delati
javno
pokoro
.
Roki
njeni
sta
z
drobno
verižico
zvezani
—
to
je
jetnica
,
Sabina
Rotenturnska
.
Kako
lepa
je
!
Sicer
kažejo
črni
obrobki
krog
njenih
krasnih
očij
,
da
je
že
do
dna
izpraznila
kozarec
življenja
,
toda
to
ne
škodi
njeni
lepoti
.
Divna
je
,
resnično
zapeljiva
,
celo
v
sivi
obleki
,
ki
pokriva
njeno
krasno
postavo
.
Že
obraz
njen
ogreva
moška
srca
,
za
njeno
polno
postavo
pa
bi
jo
lahko
boginja
zavidala
.
„
Milosti
prosim
,
svetli
knez
,
“
pravi
milim
glasom
.
„
Zaslužila
ste
ojstro
kazen
,
“
zakliče
knez
.
„
Položiti
hočem
svojo
glavo
pod
krvnikovo
sekiro
,
“
prosi
Sabina
z
nova
,
„
zaprite
me
v
dosmrtno
ječo
,
toda
le
ne
palic
,
ki
bi
razmesarile
moje
telo
.
Pripravljena
sem
,
da
umrem
,
toda
ne
,
da
bi
bila
tepena
.
“
Knez
skoro
plašljivo
zre
na
lepo
grešnico
,
ki
še
vedno
pred
njim
kleči
.
„
Vse
hočem
storiti
,
kar
Vaša
svetlost
zahteva
,
“
stoka
Sabina
;
„
samo
palic
me
oprostite
,
sramotnih
palic
.
“
Sodnik
je
še
zunaj
,
da
izvrši
knezovo
povelje
.
Neodločen
gleda
knez
na
klečečo
hudodelnico
.
„
No
,
videl
bom
,
kaj
se
da
storiti
,
“
pravi
knez
končno
,
„
razsodbe
še
nisem
podpisal
.
Mogoče
,
da
določim
drugo
kazen
,
toda
kazen
mora
biti
.
Peljite
jetnico
nazaj
v
zapor
!
“
Sabina
vstane
.
Srce
njeno
navdaja
zopet
upanje
.
Grešnica
,
ki
od
mladih
nog
že
ne
pozna
drugega
,
ko
uživati
slasti
življenja
,
ne
ve
,
kaj
je
odkritosrčno
kesanje
—
o
ne
,
samo
kazni
se
hoče
odtegniti
.
Zanaša
se
na
svojo
zapeljivo
lepoto
,
ki
je
tudi
na
kneza
napravila
globok
utis
.
Oj
,
Sabina
pozna
svet
,
prepričana
je
,
da
se
bo
njena
osoda
na
bolje
obrnila
.
Beriči
jo
odpeljejo
.
Na
stopnjicah
sreča
sodnika
.
Ta
se
zgane
,
ko
zagleda
jetnico
,
kajti
lisjak
sluti
,
da
je
kneza
prosila
milosti
.
Te
pravice
jej
nikdo
ne
more
zabraniti
,
kajti
v
tistih
časih
je
smel
vsak
hudodelnik
plemenitega
stanu
osebno
prositi
kneza
za
pomiloščenje
.
Sabina
sodnika
niti
ne
pogleda
.
Sedaj
zopet
upa
,
kajti
knez
jej
je
bil
poprej
dobroten
.
Zadnja
rešilna
pot
jej
je
še
vedno
odprta
—
če
jo
tudi
knez
zapusti
,
potem
lahko
še
vedno
s
svojo
naklonjenostjo
sodnika
podkupi
.
Trdnimi
koraki
stopa
proti
svoji
ječi
,
na
dvorišči
pa
se
glase
rogovi
in
bobni
,
ki
kličejo
vojake
in
lovce
na
zbirališče
,
da
gredo
preganjat
tolovajskega
glavarja
,
črnega
Jurija
.
Zopet
na
Kumu
.
—
Neprijetna
novica
.
—
Uboge
pastarice
.
—
Skrivnostni
tujci
.
—
Čudna
ponudba
.
—
Konečni
sklep
.
—
Maščevanje
.
Na
Kumu
se
ovce
in
koze
mirno
pasejo
.
Nikdo
ne
sluti
,
kaka
strašna
družba
se
skriva
na
vrhu
Kuma
—
živa
duša
ne
ve
,
da
tam
gori
taborijo
tolovaji
Jurija
Skopca
.
Le
dekleta
—
pastarice
—
vedo
,
da
so
tu
gori
čudni
ljudje
,
ki
imajo
gotovo
tehtne
vzroke
,
da
se
skrivajo
pred
svetom
.
Če
pravi
pregovor
,
da
ženske
ne
znajo
molčati
,
tukaj
gotovo
ne
velja
,
kajti
Uršika
in
njene
tovaršice
ne
črhnejo
besedice
o
tem
,
kar
se
je
pripetilo
.
Kruljevi
rešetar
tudi
molči
,
kajti
če
ima
dober
zaslužek
,
raje
bi
si
jezik
odgriznil
,
kakor
da
bi
čvekal
.
Točno
donaša
živež
,
ki
ga
potem
dekleta
skrivaj
na
določenem
mestu
izročajo
neznanemu
tujcu
.
Razven
njega
ne
vidijo
nikogar
,
kakor
nekaj
temnih
postav
,
ki
se
včasih
mej
grmovjem
premičejo
.
Ubogim
dekletom
se
sedaj
še
slabše
godi
,
kakor
kdaj
poprej
.
Denar
,
ki
ga
dobivajo
od
tujca
,
morajo
skrbno
skrivati
,
pokazati
ne
smejo
najmanjšega
vinarja
.
Tri
izmed
deklic
služijo
pri
bogatem
kmetu
v
St.
Juriju
,
toda
ta
mož
je
hudoben
človek
,
ki
pri
najmanjši
priliki
surovo
pretepava
svoje
posle
.
Tretje
jutro
po
prihodu
skrivnostnih
mož
pridejo
dekleta
bridko
jokaje
in
tarnaje
na
Kum
.
Uršika
takoj
zapazi
tovarišice
,
ter
jim
nasproti
hiti
,
ž
njo
pa
vse
druge
pastarice
,
da
izvedo
vzrok
njihove
tuge
.
Kako
žalostno
se
glasi
poročilo
!
„
Kmet
nam
je
sinoči
dal
velik
lonec
mleka
,
“
pripoveduje
jedna
izmed
njih
tor
britke
solze
pretaka
.
„
Mleko
je
bilo
nekoliko
grenko
,
toda
bile
smo
žejne
ter
smo
je
hitro
izpile
.
Potem
smo
zaspale
—
tako
trdno
,
kakor
še
nikdar
.
In
danes
zjutraj
—
oj
danes
—
hu
—
hu
—
hu
—
nam
je
kmet
zaničljivo
v
obraz
povedal
,
da
se
nam
ni
treba
več
braniti
—
ker
si
je
po
noči
sam
vzel
,
kar
mu
nismo
hotele
dovoliti
.
“
Uršika
jezno
zavpije
.
„
Nesramnež
Vam
je
nekaj
v
mleko
pomešal
!
“
„
Seveda
,
“
glasi
se
klaverni
odgovor
,
„
ležale
smo
,
kakor
mrtve
.
Nikakor
se
nismo
mogle
zdramiti
.
Grdoba
nas
je
—
onečastil
.
“
Uršika
stiska
male
pesti
.
„
Oj
,
to
je
nesramno
,
“
se
huduje
,
„
kjer
ni
tožitelja
,
tam
ni
sodnika
.
Slepar
bi
se
Vam
v
obraz
rogal
ter
vse
tajil
.
Toda
Vašo
sramoto
bomo
maščevale
.
“
„
Da
,
maščevale
!
“
kličejo
dekleta
enoglasno
.
„
Kako
naj
se
to
zgodi
?
“
„
Poslušajte
me
;
“
pravi
Uršika
,
„
kakor
se
je
našim
trem
prijateljicam
zgodilo
,
tako
se
bo
tudi
nam
pripetilo
,
kajti
kmetje
so
vsi
zgovorjeni
—
eden
vrag
bo
drugemu
svetoval
.
Že
danes
ponoči
nas
morebiti
čaka
sramota
.
“
„
Nikdar
!
“
vpijejo
deklice
,
„
raje
poskačemo
v
vodo
.
“
„
Kaj
pa
še
,
“
pravi
Uršika
,
„
to
bi
bilo
nepremišljeno
.
Kmetje
bi
nas
komaj
dali
pokopati
—
veseli
bi
bili
,
da
so
se
sirot
tako
po
ceni
iznebili
.
Jaz
vse
kaj
druzega
nameravam
.
“
„
Kaj
pa
?
“
Uršika
je
sedaj
zopet
načelnica
,
katero
vse
uboga
.
„
Poslušajte
me
,
“
nadaljuje
s
svojim
jasnim
glasom
,
„
kar
se
je
zgodilo
,
ne
da
se
popraviti
.
Toda
ona
grdoba
,
ki
je
tri
izmed
nas
spravil
v
nesrečo
,
mora
to
drago
poplačati
.
Napadle
ga
bodemo
danes
popoldan
,
ko
gre
od
hiše
.
Njegove
navade
poznam
dobro
,
po
kosilu
hodi
na
polje
.
Tu
ga
bodemo
kaznovale
.
“
—
„
In
kaj
potem
?
“
„
To
bom
jaz
določila
,
“
pravi
Uršika
zapovedujočim
glasom
.
„
To
vendar
ne
gre
,
“
opominja
jedna
izmed
pastaric
,
„
glej
,
Uršika
,
če
silovito
postopamo
s
kmetom
,
moramo
vendar
poskakati
v
vodo
.
“
Uršika
zgubanči
čelo
.
„
Zakaj
pa
?
“
„
Oj
—
kam
pa
naj
potem
bežimo
—
zgrabili
nas
bodejo
—
izročili
rabelju
.
“
„
Ne
,
to
se
ne
bo
zgodilo
,
“
odgovarja
Uršika
zamolklim
glasom
,
sedaj
Vam
lahko
povem
,
kar
sem
tako
dolgo
morala
pred
Vami
prikrivati
.
Govorila
sem
z
možem
,
kateremu
donašamo
živež
.
“
„
In
kaj
je
rekel
?
“
„
Pridite
sem
bliže
.
“
Deklice
slutijo
,
da
bodejo
gotovo
slišale
važno
in
zanimivo
novico
.
Radovedno
obstopijo
svojo
pogumno
tovaršico
.
„
Čujte
tedaj
!
Pozval
me
je
,
naj
se
s
svojimi
prijateljicami
pridružim
onim
skrivnostnim
možem
.
“
„
Ah
—
!
“
„
Tako
je
!
“
„
Kdo
so
pa
ti
tujci
?
“
„
Naj
bodo
,
kdor
hočejo
,
“
odgovori
Uršika
,
„
če
gremo
ž
njimi
,
živele
bodemo
veselo
,
dobro
jedle
in
pile
,
oblačile
se
lepo
ter
imele
denarja
,
kolikor
ga
bodemo
potrebovale
.
“
„
To
so
rokovnjači
!
“
zakliče
jedna
izmed
pastaric
.
„
Za
moj
del
,
“
pravi
Uršika
temnim
obrazom
,
„
moj
sklep
je
trden
.
Naši
kmetje
nam
jemljejo
deviško
čast
,
tepo
nas
in
grje
ravnajo
z
nami
,
kakor
z
živino
.
Tujci
nas
bodo
ljubili
,
živele
bomo
brez
vsakih
skrbi
ter
življenje
uživale
.
Jaz
grem
ž
njimi
!
“
„
Uršika
!
“
„
Da
,
jaz
grem
ž
njimi
!
“
zakliče
pastarica
odločno
.
„
Kaj
naj
še
počnem
na
Kumu
?
Mlada
sem
,
ali
naj
so
tukaj
v
revščini
postaram
,
brez
veselja
,
brez
upanja
?
—
Katera
gre
še
z
mano
.
“
„
Mi
!
“
pravijo
tri
pastarice
,
ki
so
ravnokar
solznimi
očmi
pripovedovale
o
svoji
sramoti
.
Ostalih
devet
deklic
molči
.
„
Ali
nočete
z
nami
iti
?
“
vpraša
Uršika
rezkim
glasom
.
„
Ali
hočete
svojim
kmetom
robovati
,
ki
Vas
bodo
gotovo
tudi
dekliške
časti
oropali
?
“
Ubožice
se
ne
morejo
odločiti
.
„
Le
ostanite
,
“
norčuje
so
Uršika
,
„
kmetje
Vas
bodo
hoteli
imeti
za
ljubice
,
potem
pa
Vas
bodo
izročili
za
nagrado
rabelju
.
Me
bodemo
v
ljubezni
in
veselju
živele
,
Ve
pa
se
bodete
kesale
.
“
—
„
Toda
,
če
so
tolovaji
?
“
„
Hahaha
,
“
smeje
se
Uršika
,
„
Ve
ste
mi
prave
.
Poprej
ste
hotele
v
vodo
poskakati
,
sedaj
pa
se
zopet
tresete
.
Ali
je
to
Vaša
cela
naklonjenost
do
mene
?
Ali
mi
niste
obljubile
,
da
greste
povsod
z
menoj
?
Le
pojdite
k
svojim
kmetom
,
kjer
Vas
že
čaka
mleko
,
da
Vas
ponoči
omoti
.
In
če
postanete
ljubice
svojih
krutih
gospodarjev
,
ne
bo
za
Vas
rešitve
na
tem
svetu
.
Bogu
se
bodete
morale
zahvaliti
,
če
Vas
bodo
samo
s
psi
odgnali
od
hiš
.
“
Pastarice
težko
sopejo
.
„
Me
bodemo
proste
!
“
kliče
Uršika
z
žarečimi
očmi
;
„
tujci
so
prosti
ljudje
,
ki
se
nobenemu
gospodarju
ne
klanjajo
.
Lepo
bodo
z
nami
ravnali
.
Vsaka
si
sme
onega
izbrati
,
ki
jej
je
povšeči
,
nobena
ne
bo
primorana
trpeti
,
da
se
jej
bliža
mož
,
katerega
ne
mara
.
Da
,
da
,
le
odpirajte
usta
,
to
sem
s
tujcem
že
dogovorila
.
In
tukaj-le
poglejte
,
kaj
mi
je
že
podaril
.
Prisezam
Vam
pri
svoji
dekliški
časti
,
da
za
to
darilo
ni
zahteval
niti
poljuba
.
“
Deklice
se
čudijo
.
Uršika
vzame
iz
žepa
zlato
verižico
,
dva
prstana
in
uhane
z
dragocenimi
kameni
.
„
Oj
,
kako
krasno
!
“
Uršika
spravi
dragocenosti
zopet
v
žep
.
„
Tako
,
sedaj
veste
,
kaj
sem
dogovorila
,
“
pravi
mirno
.
„
Tujci
bodo
kmalu
Kum
zapustili
.
Sedaj
ali
nikdar
;
svojo
nedolžnost
izgubite
tako
tudi
pri
kmetih
,
in
to
s
surovim
nasilstvom
.
Zadnjikrat
Vas
prašam
,
katera
gre
z
menoj
?
“
Tu
vse
pastarice
obstopijo
svojo
ognjevito
ter
pogumno
načelnico
.
„
Vse
,
vse
gremo
s
Teboj
!
“
zakličejo
odločno
v
svojem
obupanji
.
„
Da
,
napravimo
konec
svoji
revščini
.
Toda
poprej
se
hočemo
nad
kmeti
maščevati
.
“
„
To
sem
pričakovala
,
“
pravi
Uršika
.
„
Maščevanje
—
maščevanje
!
“
kličejo
tri
onečaščene
pastarice
.
„
Maščevale
se
bodete
,
pojdite
z
menoj
!
“
„
Kdaj
?
“
„
Takoj
zdaj-le
!
“
Uršika
odhaja
.
„
Kaj
hočeš
storiti
?
“
kličejo
druge
deklice
.
„
Maščevati
se
za
njegovo
hudobijo
,
“
pravi
Uršika
zamolklo
in
odločno
.
Sedaj
je
grdoba
na
polji
,
tam
,
kjer
ga
njegovi
hlapci
ne
morejo
slišati
.
Pozneje
Vam
povem
,
kaj
sem
sklenila
.
“
Deklice
z
začudenjem
zro
na
svojo
voditeljico
,
ki
je
menda
vse
dobro
premislila
,
kar
namerava
storiti
.
To
dokazuje
že
njen
bledi
obraz
,
ki
je
sicer
tako
cvetoč
,
kakor
razcvetela
vrtnica
.
Uršika
je
gotovo
vse
noči
prebedela
v
dvomu
,
kaj
naj
ukrene
,
da
bi
bilo
za
vse
prav
.
„
Pojdite
z
menoj
,
“
pravi
razburjena
,
koze
in
ovce
ne
bodo
ušle
,
saj
poznajo
svoje
pašnike
.
Vse
moramo
biti
združene
,
ko
se
gre
za
to
,
da
osvetimo
sramoto
svojih
sester
.
V
slogi
je
naša
rešitev
,
le
tako
se
moremo
svoje
nesreče
obraniti
.
“
Strasti
se
vzbujajo
v
prsih
ubogih
deklet
,
toda
vendar
še
nekoliko
omahujejo
.
Uršika
to
zapazi
.
Za
trenotek
opazuje
blede
obraze
svojih
tovaršic
,
potem
pa
pristopi
k
votlemu
drevesu
in
potegne
iz
njegove
vdolbina
temno
steklenico
.
„
Kaj
je
to
?
“
vpraša
jedna
izmed
pastaric
.
„
Vino
,
sladko
laško
vino
,
“
pravi
Uršika
.
„
Tujec
mi
je
je
podaril
.
Toda
vino
je
pristno
,
v
njem
ni
omotice
,
kakor
v
kmetovem
mleku
.
Ali
ste
že
kdaj
vino
pokusile
?
“
„
Ne
,
še
nikoli
!
“
glasi
se
odgovor
.
„
No
,
pa
to
sedaj
storite
,
“
zakliče
Uršika
,
pijte
tedaj
plemenito
kapljico
,
kakoršno
imajo
bogatini
vsak
dan
na
svoji
mizi
.
Če
gremo
s
tujci
,
imele
bodemo
tak
užitek
še
velikokrat
.
“
—
Pastarice
molče
,
toda
radovedne
gledajo
,
kako
potegne
Uršika
iz
trohljivega
drevesa
srebrno
kupico
.
To
je
gotovo
tudi
darilo
neznanega
tujca
.
Toda
nobena
več
no
povprašuje
,
temveč
vsaka
čaka
,
kdaj
bo
prišla
na-njo
vrsta
,
da
poskusi
tujo
sladčico
.
Dosedaj
poznajo
le
mleko
in
vodo
.
Sedaj
bodo
prvipot
v
svojem
življenji
spoznale
,
kako
dobro
se
godi
plemenitažem
in
bogatincem
.
Drenjajo
se
okrog
Uršike
.
Ta
napolni
kupico
ter
jo
ponudi
najbližnji
.
Uboga
pastarica
najprvo
pokuša
,
potem
pa
sladko
vino
slastno
izsrka
.
„
Oj
,
oj
,
kako
dobro
—
kako
sladko
—
kako
se
to
takoj
kakor
ogenj
razliva
po
žilah
!
“
Uršika
se
čudno
smehlja
.
Vedno
z
nova
polni
kupico
ter
je
podaja
svojim
tovaršicam
,
ki
srebajo
nenavadno
tekočino
.
Steklenica
je
sedaj
prazna
,
vsaka
deklica
je
dobila
polno
kupico
ognjevitega
vina
.
Toda
sedaj
so
popolnoma
premenjene
.
Neodločnost
jih
je
zapustila
,
oči
sem
jim
žare
,
preteče
besede
se
čujejo
iz
njihovih
rudečih
ust
.
„
Uršika
ima
prav
!
“
kličejo
,
„
maščevati
se
hočemo
nad
hudobo
,
ki
je
naše
sestre
spravil
v
sramoto
!
“
„
Oj
,
“
smeji
se
načelnica
pastaric
,
„
ali
ste
se
sedaj
izpreobrnile
?
Ne
,
tukaj
se
ne
smemo
več
obotavljati
,
marveč
moramo
odločno
ravnati
.
Odločilna
ura
je
odbila
,
sedaj
se
gre
za
to
ali
hočemo
v
veselji
živeti
ali
pa
borno
poginiti
.
Kdo
gre
z
menoj
,
da
kaznujemo
nesramnega
kmeta
?
“
„
Me
vse
!
“
kliče
celo
krdelo
.
In
urno
hite
po
strmi
stezi
navzdol
,
Uršika
pa
vsem
na
čelu
.
—
Jurij
se
zbudi
iz
ljubezenske
omotice
.
—
Na
novo
delo
!
—
Ločitev
.
—
Skrivnosten
roparski
napad
.
„
Sedaj
sva
se
pa
dosti
ljubkala
,
moj
srček
,
sedaj
moram
postati
zopet
oni
mož
,
kojega
ime
svet
s
strahom
navdaja
.
Tolovajski
glavar
sem
in
svojim
moram
pokazati
,
da
ljubezen
iz
mene
ni
napravila
mehkužneža
.
Sedaj
velja
,
da
zopet
napravimo
bogat
plen
.
“
„
Oj
,
Jurij
,
“
prosi
sladak
glas
,
„
Jurij
,
ostani
pri
svoji
Amaliji
!
Glej
,
objemam
Te
s
svojima
rokama
,
ne
izpustim
Te
,
ljubček
,
o
ne
,
ostani
pri
meni
,
poljubuj
me
,
dokler
v
Tvojem
objemu
ne
izdihnem
svoje
duše
!
“
„
Ko
se
povrnem
,
sem
zopet
ves
Tvoj
,
sedaj
pa
moram
biti
mož
,
ki
je
svojim
ljudem
prisegel
zvestobo
.
“
Jurij
Skopec
se
izvije
iz
mehkega
objema
svoje
čudovito
krasne
ljubice
.
Da
,
tam
poleg
razdrte
kapelice
,
kjer
je
nekdaj
živel
in
Bogu
zaspal
pobožen
puščavnik
,
tam
je
sedaj
skrivališče
strastno
zaljubljene
dvojice
.
Amalija
je
tolovajskega
glavarja
nevesta
,
navezana
je
nanj
z
vsemi
vezmi
razdražene
ljubezenske
strasti
,
noče
ga
pustiti
iz
svojih
polnih
rok
,
dva
dni
in
dve
noči
ga
je
,
ponosnega
moža
,
obdržala
v
rožastih
sponah
,
toda
sedaj
se
Jurij
Skopec
probudi
in
srce
njegovo
zopet
divje
koperni
po
novih
pustolovskih
činih
.
Zaklade
hoče
pripleniti
—
svoje
tovariše
voditi
,
bliskoma
pokazati
se
tam
,
kjer
ga
—
tolovaja
—
najmanj
pričakujujo
.
Amalija
se
zdihujoča
vrže
na
ležišče
.
„
Ali
se
kmalu
povrneš
?
“
toguje
v
strastni
bolesti
.
„
Kmalu
,
ljubica
moja
—
kmalu
,
“
odgovarja
Jurij
Skopec
ter
pritisne
vroč
poljub
na
njene
rudeče
ustnice
.
„
Spavaj
,
dete
,
spavaj
,
kmalu
sem
zopet
pri
svoji
Amaliji
.
“
V
nekaterih
minutah
je
Jurij
gotov
.
V
čedni
lovski
opravi
,
bodalo
in
samokresa
za
pasom
—
tako
stoji
ponosni
mož
pred
svojo
ljubico
.
Amalija
si
s
svojo
snežnobelo
,
polno
roko
podpira
krasno
glavico
ter
ljubečim
pogledom
zre
v
moža
,
katerega
zdaj
imenuje
svojega
.
Tu
se
na
njenem
obrazu
pokaže
teman
izraz
.
„
Ali
mi
bo
Jurij
zvest
ostal
?
“
šepetajo
njene
koralaste
ustnice
.
Jurij
jo
še
enkrat
nemo
pozdravi
z
roko
ter
izgine
skozi
izhod
.
—
Zunaj
se
jutro
še-le
mrači
,
solnce
še
ni
izšlo
in
le
na
vzhodu
kaže
rumenkasta
proga
na
obzorji
,
da
bodo
kmalu
prisijali
prvi
žarki
.
Tolovajski
glavar
gre
proti
podzemeljski
jami
,
kjer
tabore
njegovi
tovariši
.
V
jamo
niti
ne
stopi
,
ker
ve
,
da
je
oni
,
katerega
išče
,
pri
vhodu
,
kakor
je
to
obljubil
.
„
Smukač
!
“
zakliče
Jurij
poluglasno
.
V
grmovji
zašumi
in
postava
poklicanega
se
prikaže
.
„
Aj
,
tukaj
si
?
“
pravi
tolovajski
glavar
.
„
Da
,
glavar
,
na
straži
,
kakor
to
mora
biti
,
odkar
sva
s
Cekinarjem
postala
Vaša
poveljnika
.
No
,
glavar
,
kaj
vstajate
tako
zgodaj
—
mislil
sem
,
da
Vas
še
objemajo
mehke
Amalijine
roke
!
“
„
Sedaj
moram
na
vse
kaj
druzega
misliti
.
“
„
Seveda
,
to
moramo
,
“
odgovori
Smukač
,
„
saj
smo
roparji
,
toda
dekleta
so
vendar
prežala
,
in
upam
,
da
bodete
tudi
mene
v
kratkem
objemali
polni
roki
ter
me
pritiskali
na
ljubečo
srce
.
“
Jurij
Skopec
zgubanči
čelo
.
„
No
,
no
,
glavar
,
“
meni
Smukač
,
„
to
Vam
menda
ne
ugaja
.
Toda
kaj
hočete
,
tudi
mi
ostali
nočemo
menihi
postati
.
Pravi
tolovaj
mora
svojo
ljubico
imeti
,
potem
še-le
prav
uživa
svoje
prosto
življenje
.
“
„
Ničesar
nimam
zoper
to
,
“
odgovarja
mladi
glavar
,
„
toda
pozabiti
ne
smeš
,
da
ženske
rade
postanejo
izdajalke
.
“
„
Oj
,
kaj
pa
še
,
“
smeji
se
Smukač
,
„
te
punice
,
s
katerimi
se
hočemo
za
vselej
združiti
,
je
svet
tako
rekoč
že
izključil
—
čeravno
ni
bolj
nedolžnih
ovčic
na
svetu
,
kakor
so
te
.
Pravim
Vam
,
glavar
,
poprej
se
bodo
dale
na
male
kosce
razsekati
,
predno
nas
izdajo
.
“
„
Dobro
,
recimo
,
da
je
tako
.
Toda
Vas
jo
trideset
mož
—
nastal
bo
prepir
in
pretep
,
ker
začetkoma
ne
bo
mogel
vsak
svojega
dekleta
dobiti
.
In
razpor
je
huda
stvar
v
tolovajski
četi
.
“
—
Smukač
se
namuza
.
„
Povejte
mi
,
zakaj
ste
pa
glavar
?
“
praša
nedolžno
,
„
za
hudirja
—
pred
Vami
se
vse
boji
kot
pred
peklenščkom
.
Če
s
svojim
groznim
glasom
med
nje
zagrmite
,
kadar
bi
prepir
nastal
,
poznal
bi
ga
rad
,
ki
bi
se
Juriju
Skopcu
ustavljal
!
“
Tolovaj
je
pravo
zadel
.
Jurij
se
ponosno
nasmehne
—
prsi
se
mu
dvigajo
,
kajti
srce
njegovo
čuti
,
kako
lepo
je
biti
tak
neomejen
gospodar
svojih
ljudij
.
„
Pozneje
se
bo
vse
našlo
,
“
pravi
črez
nekoliko
časa
,
„
sedaj
izberi
dvajset
mož
.
Šli
bomo
po
nov
plen
.
Cekinar
preval
tukaj
,
dokler
se
ne
povrnemo
,
poveljništvo
in
skrbi
za
red
—
odločnosti
mu
ne
manjka
,
ki
je
za
to
potrebna
.
“
„
Meni
tudi
ne
,
“
opomni
Smukač
,
nekoliko
ljubosumen
.
„
To
vem
,
“
pravi
Jurij
Skopec
prijazno
,
„
toda
Tebe
pri
mojih
podjetjih
no
morem
pogrešati
,
Tebe
bolj
potrebujem
,
kakor
Cekinarja
,
čeravno
je
tudi
on
jako
rabljiv
mož
.
“
Smukaču
so
obraz
nad
to
pohvalo
samega
veselja
kar
sveti
,
kajti
glavar
v
tem
oziru
ni
posebno
radodaren
.
„
Kam
pa
udarimo
ta
pot
?
“
praša
tolovaj
radoveden
.
„
To
boš
izvedel
,
ko
pridemo
na
lice
mesta
,
“
glasi
se
glavarjev
odgovor
.
„
Hm
,
da
,
in
koliko
časa
bo
trajalo
,
da
se
zopet
povrnemo
?
“
K
večjemu
dva
dni
.
Ali
se
Ti
tako
mudi
?
“
„
Da
,
glavar
,
“
pravi
Smukač
,
„
tega
ne
morem
tajiti
.
Prišel
sem
obravnavati
s
pastarieami
,
o
katerih
sem
Vam
že
tolikokrat
pravil
.
Punice
nam
vendar
živež
donašajo
.
Oj
,
to
so
Vam
izvrstne
,
krasne
deklice
,
o
izdajalstvu
se
pri
njih
niti
misliti
ne
sme
—
te
nas
tudi
v
nevarnosti
ne
bodo
zapustile
.
“
„
Mogoče
,
“
meni
Jurij
Skopec
,
„
toda
dekleta
se
rade
preminjajo
,
kakor
vreme
meseca
aprila
.
“
„
Oho
,
ali
svoji
Amaliji
tudi
ne
zaupate
?
“
„
Dokler
se
mož
in
žena
ljubita
,
ni
izdajalstva
,
“
pripomni
mladi
mož
resnim
obrazom
,
„
toda
marsikaj
se
lahko
pripeti
,
kar
napravi
iz
ženske
peklensko
furijo
.
“
„
Kaj
ne
da
,
če
se
mož
svoji
ljubici
izneveri
?
“
„
Včasih
si
zaljubljene
ženske
to
le
domišljujejo
,
v
najmanjši
stvarici
slutijo
nezvestobo
,
potem
iz
angelja
postane
vragica
,
predno
še
spozna
,
da
se
je
motila
.
“
„
Glavar
,
“
zakliče
Smukač
,
„
Vi
v
resnici
govorite
kakor
tiskana
knjiga
.
“
„
To
tudi
vem
iz
knjig
,
katere
so
učeni
in
izkušeni
možje
pisali
.
“
„
Seveda
,
Vi
ste
desetkrat
bolj
pametni
,
kakor
mi
vsi
skupaj
,
“
meni
Smukač
,
„
zato
Vas
pa
tudi
na
veke
hočemo
imeti
za
svojega
glavarja
.
Jaz
sem
vendar
prav
imel
,
ko
sem
rekel
:
Jurij
Skopec
bo
še
enkrat
naš
načelnik
.
“
„
Želel
bi
si
,
da
nisi
prav
imelu
,
izpregovori
glavar
temnim
obrazom
.
Toda
osoda
je
triko
hotela
imeti
,
in
njej
se
nikdo
ne
more
upirati
.
Sedaj
pa
zberi
dvajset
mož
,
solnce
se
bo
takoj
prikazalo
in
do
opoludne
moramo
preko
gorovja
napraviti
dolgo
pot
.
“
Smukač
se
dolgo
ne
premišlja
.
Hitro
gre
v
bližnjo
jamo
,
da
oboroži
zahtevano
število
tolovajev
.
Kmalu
potem
se
v
jutranji
megli
pokažejo
črne
postave
—
rokovnjači
se
hitro
zbirajo
krog
svojega
predrznega
glavarja
.
Jurij
Skopec
si
ogleda
svoje
ljudi
.
Vsi
so
dobro
preskrbljeni
z
orožjem
,
vsak
ima
puško
,
dva
samokre
sa
in
bodalo
,
nekateri
celo
težke
sablje
,
ki
so
se
že
v
marsikaterem
boji
proti
Turkom
blisketale
.
Smukač
pristopi
.
„
Ali
naj
Vam
pripeljem
konja
,
glavar
?
“
„
Ne
,
“
glasi
se
odgovor
,
„
če
moram
kako
priliko
poizvedeti
,
tedaj
nastopam
kot
plemič
,
sedeč
na
čilem
konji
.
Danes
pa
Vas
vodim
kot
tolovajski
glavar
!
“
„
Živio
—
naš
glavar
!
“
zadoni
iz
dvajset
grl
.
Jurij
se
obrne
proti
Cekinarju
,
ki
je
prihitel
.
„
Ti
prevzameš
odgovornost
za
čas
moje
odsotnosti
,
“
ukazuje
,
„
skrbi
za
to
,
da
se
nikdo
ne
približa
našemu
skrivališču
.
Ko
bi
se
pa
to
zgodilo
,
izognite
se
vsakemu
nasilstvu
po
možnosti
,
vendar
pa
morate
dotičnika
vjeti
in
tukaj
pridržati
.
Če
pride
pa
večje
število
preganjalcev
,
potem
ostanite
vsi
v
podzemeljski
jami
,
tudi
Amalijo
vzemite
tja
.
Tam
Vas
nikdo
ne
bo
iskal
.
“
„
Vse
se
bo
zgodilo
,
kakor
velevate
,
glavar
.
“
„
Dobro
,
zanašam
se
na
Te
,
kajti
premišjen
si
in
premeten
.
Ostalih
deset
mož
zadostuje
za
potrebne
straže
,
na
katere
mi
posebno
strogo
pazi
.
No
,
pa
saj
na
Kum
itak
nikdo
ne
pride
,
iščejo
nas
vse
drugod
.
“
Cekinar
prikima
.
„
Stopajte
!
“
zapoveduje
Jurij
Skopec
ter
z
roko
zamahne
proti
severu
.
„
Stopajte
urnih
korakov
,
kajti
bogat
plen
nas
čaka
,
katerega
bomo
na
Kum
prinesli
.
“
Knez
bolan
.
—
Sodnik
.
—
Preganjalci
se
povrnejo
.
—
Vse
iskanje
zastonj
!
—
Lepa
gresnica
.
—
Težka
volitev
.
—
Sabina
dobi
svoje
naročilo
.
Na
Podstrmskem
gradu
nepotrpežljivo
čaka
knez
na
povratek
svojih
ljudij
,
katere
je
zoper
tolovaje
poslal
.
Rad
bi
bil
knez
Podstrmski
svoje
vojake
in
lovce
spremljal
,
toda
računal
ni
s
svojim
protinom
.
To
boli
in
skeli
,
to
ščiplje
in
vleče
po
knezovih
nogah
grozovito
.
Preklinjajo
in
z
debelo
obvezanima
nogama
mora
knez
mirno
sedeti
v
naslonjaču
.
Stari
gospod
zaradi
tega
ni
posebno
dobre
volje
,
kajti
z
domačimi
opravki
se
ne
bavi
rad
,
lov
mu
je
desetkrat
ljubši
.
Včeraj
zjutraj
so
preganjalci
rokovnjačev
odjahali
,
danes
se
že
večer
dela
in
nikdo
se
še
ni
povrnil
.
Kneza
nadleguje
dolgi
čas
.
Opata
Benedikta
je
že
poslal
v
samostan
nazaj
,
da
še
poskusi
izvedeti
,
od
kod
je
skrivnostna
Indijka
.
Sabina
Rotenturnska
pa
čaka
še
odločilne
sodbe
.
„
To
je
vražja
stvar
!
“
rentači
knez
;
„
tukaj
sedim
s
svojo
putiko
in
protinom
,
grozovito
se
dolgočasim
in
zdravnik
mi
je
vrhu
tega
še
vino
prepovedal
.
Vodo
naj
pijem
—
brrr
—
da
se
niti
žabe
v
želodci
zarede
.
Zlodej
vzemi
vse
mazače
z
njihovimi
kapljicami
in
mazili
!
“
Služabnik
se
pokaže
pri
vratih
.
„
Kaj
pa
hočeš
?
“
rohni
knez
vesel
,
da
ima
sedaj
vsaj
človeka
,
nad
katerim
si
lahko
malo
ohladi
svojo
jezico
.
„
Ali
naj
že
zopet
vzamem
kapljice
—
zgubi
se
mi
ž
njimi
—
vun
ž
njimi
!
“
„
Svetli
knez
—
sodnik
je
tukaj
.
“
„
Aj
tako
,
dobro
,
naj
le
vstopi
hinavski
lisjak
.
“
To
ni
posebno
uljudno
vabilo
,
toda
služabnik
je
že
knezovih
krepkih
izrazov
navajen
.
Hitro
odstopi
,
namestu
njega
pa
se
prikaže
sodnik
z
debelim
snopičem
listin
pod
pazduho
.
Knez
se
srdito
nasmehne
.
„
Tako
je
prav
,
“
rentači
,
„
putika
me
tlači
in
vrhu
tega
naj
še
poro
v
roko
vzamem
!
Za
vraga
,
to
bi
bilo
vendar
bolje
,
da
se
takoj
v
grob
vležem
,
tam
bom
vsaj
mir
imel
.
Bliže
,
suhi
kostnjak
,
bliže
!
Kaj
pa
je
že
zopet
?
“
Sodnik
se
čudovito
kremži
.
Svojega
gospoda
dobro
pozna
,
kako
slabe
volje
je
takrat
,
kadar
ga
protin
nadleguje
.
Toda
hrepenenje
njegovo
po
maščevanji
je
huje
,
ko
vsi
drugi
čuti
—
prinesel
je
sabo
razsodbo
,
s
katero
se
Sabina
obsoja
v
javno
izjiostavljenje
,
izbičanje
in
v
prognanstvo
.
Danes
mora
knez
podpisati
.
„
S
pisarjenjem
ne
bo
danes
nič
,
“
zakliče
knez
,
„
to
naj
sam
peklenšček
prenaša
—
imam
itak
že
dosti
bolečin
.
Proč
s
peresom
,
toda
vsedite
se
semkaj
,
da
igrava
partijo
‚
landsknehta
‘
.
Sodnikov
obraz
postane
strašno
dolg
.
„
Ta
igra
mi
je
popolnoma
neznana
,
svetlost
.
“
„
Kaj
?
“
huduje
se
knez
.
„
Vi
hočete
biti
moj
tajnik
in
sodnik
,
pa
niti
‚
landsknehta
‘
ne
znate
igrati
?
Vi
ste
v
resnici
žalosten
dečko
!
Kaj
pa
ste
se
vendar
učili
,
povejte
mi
no
!
“
„
Pravoslovje
—
državno
vedo
in
še
več
drugih
učenostij
,
“
odgovarja
možicelj
razžaljen
.
„
Kaj
pa
meni
vse
to
pomaga
,
“
rentači
bolnik
,
„
če
ne
znate
igrati
?
Z
Vašimi
vedami
pojdite
rakom
žvižgat
in
ribam
pet
!
To
je
moje
mnenje
!
Sedaj
se
pa
vsedite
—
kaj
pa
prav
za
prav
od
mene
hočete
imeti
?
“
„
V
uradnih
poslih
sem
prišel
semkaj
.
“
„
Tako
?
Kaj
pa
moja
putika
?
Človek
,
ali
se
Vam
čisto
nič
ne
smilim
?
Vrag
Vas
vzemi
in
pa
Vaše
uradne
posle
po
vrhu
!
“
„
Svetlost
,
razsodba
zoper
Sabino
—
“
„
Ka-aj
?
Pišem
naj
tudi
še
?
Izgubi
se
mi
,
pokveka
—
vun
z
Vami
!
“
„
Svetlost
!
“
Knez
zgrabi
steklenico
za
zdravila
,
ki
poleg
njega
,
stoji
.
„
Ali
se
mi
res
ne
poberete
,
lisjak
?
“
„
Svetlost
—
razsodba
!
“
„
Razbijem
Vam
steklenico
na
Vaši
plešasti
butici
!
“
—
grmi
knez
Podstrmski
—
„
meni
tako
zdravilo
nič
ne
pomaga
,
morebiti
pa
vsaj
na
Vaši
buči
potem
začne
poganjati
.
Zadnjikrat
Vam
pravim
—
izgubite
se
mi
izpred
oči
!
“
Sodnik
ve
,
da
je
skrajni
čas
,
če
se
sedaj
odstrani
,
in
bliskoma
izgine
skozi
vrata
.
Stokaje
postavi
knez
zdravilo
na
mizo
.
„
Gotovo
mu
bi
bil
steklenico
na
glavi
razbil
,
“
godrnja
,
„
toda
zdravilo
je
vražje
drago
,
da
celi
tajnik
in
sodnik
ni
toliko
vreden
.
“
Knez
bi
še
dalje
rentačil
,
kar
so
zasliši
na
dvorišči
klopotanje
konjskih
kopit
,
ob
jednem
pa
kričanje
mnogoštevilnih
človeških
glasov
.
„
Oho
,
kaj
pa
to
pomeni
?
“
pravi
knez
Podstrmski
.
„
Vojaki
in
lovci
se
vračajo
.
No
,
gotovo
so
celo
tolovajsko
krdelo
zgrabili
.
Bodemo
takoj
slišali
.
“
Knez
zgrabi
poleg
njega
stoječi
zvonec
ter
prične
tako
temeljito
zvoniti
,
da
služabniki
vsi
prestrašeni
prihite
.
„
Ali
so
se
vojaki
povrnili
?
“
zagromi
knez
.
„
Povrnili
,
milostivi
knez
.
“
„
Načelniki
naj
pridejo
k
meni
,
stojte
—
ali
so
jetnike
pripeljali
?
“
„
Ne
,
svetlost
.
“
„
Dobro
,
tednj
so
vse
potolkli
in
mojega
bratranca
osvobodili
—
čakam
—
hitro
—
brzo
!
“
Na
stopnjicah
se
začujejo
težki
koraki
—
vrata
se
odpro
in
pred
kneza
stopi
nekaj
zaprašenih
mož
.
Načelniki
so
vojakov
in
lovcev
.
„
Kje
je
moj
bratranec
?
“
zakliče
knez
,
„
ali
se
je
že
na
Podsmreko
povrnil
?
“
„
Ne
,
svetlost
.
“
„
Oho
,
kaj
se
to
pravi
?
Oproščen
je
vendar
že
?
“
„
Žalibog
se
to
do
sedaj
še
ni
zgodilo
,
milostivi
knez
,
“
odgovarja
star
logar
klaverno
.
„
Vse
smo
preiskali
,
psi
so
vsak
kotiček
prevohali
,
toda
o
roparjih
ni
duha
ne
sluha
.
“
Obraz
knezov
temno
zarubi
.
„
Tu
zdaj
vidimo
,
kakošen
direndaj
nastane
,
če
mene
ni
zraven
,
“
jezi
se
knez
.
„
Vi
hočete
biti
lovci
,
ki
morajo
znati
poiskati
malo
veverico
,
Vi
pa
še
cele
tolovajske
čete
ne
najdete
!
Grom
in
strela
,
ali
Vas
ni
sram
?
“
Logar
je
izkušen
mož
.
„
Svetlost
,
“
pravi
,
„
tolovaji
so
bili
že
daleč
,
ko
smo
jih
začeli
preganjati
.
Bog
zna
,
kje
so
že
.
Sicer
nismo
niti
jednega
gumnega
moža
videli
,
toda
rokovnjači
so
morebiti
preoblečeni
pobežali
.
“
„
Menite
?
“
roga
se
knez
,
„
in
pa
z
dvema
jetnikoma
,
z
mojim
bratrancem
,
za
katerega
bodo
lopovi
gotovo
visoko
odkupnino
zahtevali
?
To
povejte
komu
drugemu
,
pa
ne
meni
!
Tolovaji
se
kje
skrivajo
ter
se
iz
Vaše
bedarije
norčujejo
.
Človek
bi
kar
iz
kože
skočil
!
“
Logar
hoče
zopet
odgovoriti
.
Knez
Podstrmski
pa
zopet
zgrabi
steklenico
z
zdravili
.
„
Jezik
za
zobmi
,
“
rentači
knez
,
„
ali
pa
Vam
vržem
steklenico
s
peklenskim
zdravilom
tako
na
Vašo
glavo
,
da
se
Vam
bodo
naenkrat
vsi
tolovaji
celega
sveta
pred
očmi
zablisketali
.
Ali
ste
že
kdaj
kaj
tacega
slišali
?
Odpelje
mi
dobra
kôpa
rokovnjačev
mojega
bratranca
iz
njegovega
lastnega
gradu
—
potem
ga
pa
niti
izvohati
ne
morejo
.
Ali
ni
,
da
bi
človek
kar
znorel
?
“
Načelniki
preganjalcev
gledajo
v
svoji
zadregi
na
tla
.
Preiskali
so
vsak
grmiček
in
kotiček
,
celih
šestintrideset
ur
niso
prišli
iz
sedla
,
sedaj
pa
ta
nezadovoljnost
knezova
!
„
Glejte
,
da
se
mi
izgubite
!
“
zarohni
knez
z
nova
.
„
Že
vidim
,
da
moram
drugače
postopati
,
če
hočem
vrage
dobiti
v
pest
.
Ze
vem
,
kaj
mi
je
storiti
.
O
,
dobro
,
da
sem
se
domislil
.
“
Načelniki
se
obotavljajo
.
„
Vun
!
“
renči
knez
,
„
vlezite
se
spat
,
mogoče
se
Vam
potem
o
tolovajih
kaj
sanja
!
“
Možje
klaverno
odhajajo
,
kajti
mislijo
,
da
bo
razjarjeni
knez
sedaj
nad
njimi
hladil
svojo
jezo
.
Knez
zopet
ljuto
zvoni
.
Sedaj
pa
dlje
časa
traja
,
kakor
prvikrat
,
da
prihite
služabniki
,
kajti
boje
se
njegove
togote
.
Konečno
pa
vendar
morajo
ubogati
.
Bojazljivo
odpro
vrata
ter
pri
njih
obstoje
,
češ
,
če
pride
sila
,
hitro
lahko
izginemo
.
„
Kje
pa
za
vraga
tičite
!
“
grmi
knez
,
„
to
je
resnično
sramota
,
koliko
časa
moram
zvoniti
.
Ali
se
morda
bojite
,
plašljivi
zajci
,
he
?
Zadnji
čas
je
že
bil
,
da
ste
prišli
,
drugače
—
“
Zapretenje
z
desnico
dopolni
njegove
besede
.
Služabnikom
se
na
obrazu
bere
strahopetnost
.
„
No
,
le
ne
poskrijte
se
mi
v
mišje
luknje
,
“
nadaljuje
knez
.
„
Sedaj
mi
hitro
pripeljite
Sabino
Rotenturnsko
.
Brzo
!
“
Služabniki
izginejo
.
Dolgo
časa
traja
,
predno
se
knezovo
povelje
izvrši
.
Knez
pa
se
mej
tem
huduje
nad
preganjalci
tolovajev
,
češ
,
svoje
dolžnosti
niso
izpolnili
.
Knez
v
svojom
samogovoru
še-le
preneha
,
ko
se
pri
vratih
začujejo
težki
koraki
.
Vrata
se
odpro
in
v
dvorano
stopita
dva
beriča
,
sredi
njih
pa
lepa
,
lahkomišljena
Sabina
Rotenturnska
.
Roki
njeni
sta
še
vedno
s
tanko
verižico
povezani
in
divno
njeno
telo
pokriva
siva
platnena
pokorniška
oprava
.
Sedaj
pade
na
kolena
,
enaka
kesajoči
se
Magdaleni
.
Pri
vsem
tem
pa
na
skrivnem
opazuje
kneza
,
od
katerega
je
odvisna
njena
osoda
.
Sabina
bi
rada
izvedela
,
kaj
jej
preti
,
boji
se
,
da
bi
knez
potrdil
razsodbo
.
Prosila
je
pač
,
naj
jej
raje
polože
glavo
pred
noge
,
toda
to
je
bila
hinavščina
,
Sabina
noče
umreti
,
marveč
živeti
in
veselje
uživati
.
Sedaj
visi
mej
upom
in
strahom
.
„
Pustite
me
samega
z
obsojenko
,
“
zapoveduje
knez
.
Služabniki
in
beriči
se
pokorno
poslove
ter
za
sabo
vrata
zapro
.
—
„
Usmilite
se
me
!
“
prosi
Sabina
ter
milo
kneza
pogleda
.
Usmilite
se
me
revice
,
ki
je
že
toliko
prestala
v
ječi
.
“
„
Zakaj
pa
imaš
predolge
prste
?
“
zavrne
jo
kratko
knez
;
„
to
je
hudodelstvo
,
katero
se
mora
kaznovati
.
“
Sabina
povzdigne
svoji
roki
,
da
se
rokava
njene
prevelike
oprave
zavišeta
nazaj
.
Dvoje
čudovito
lepih
,
okroglih
in
snežnobelih
rok
se
pokaže
.
Vse
to
se
zgodi
navlašč
,
Sabina
je
premetena
lisica
.
Dobro
ve
,
da
je
prelepa
—
da
je
zapeljive
zunanjosti
in
da
knez
nikdar
ni
bil
sovražnik
ženskih
krasotic
.
O
ne
,
ni
še
dolgo
tega
—
kar
je
v
knežjem
gradu
tudi
ona
pri
neki
veselici
s
knezom
zaupno
kramljala
.
Tudi
knez
se
menda
spominja
onih
ur
,
kajti
strogi
izraz
na
njegovem
obrazu
izgine
.
„
Sabina
Rotenturnska
,
“
prične
knez
,
„
zaslužila
ste
strogo
kazen
.
“
„
Milost
,
“
prosi
grešnica
z
na
tla
povešeno
glavo
,
kakor
bi
pričakovala
,
da
jo
krvnik
zdajci
obglavi
.
Da
,
hinavka
izborno
igra
skesano
Magdaleno
.
„
Kazen
mora
biti
,
“
povzame
knez
besedo
,
„
razven
če
izvršite
to
,
kar
Vam
velevam
.
Potem
Vas
pomilostim
.
“
Sabina
pogleda
kvišku
—
njene
čarobne
oči
se
žare
.
„
Kaj
naj
storim
,
svetlost
?
“
šepeta
krasna
grešnica
.
„
Tolovajskega
glavarja
mi
morate
vjeti
,
“
glasi
se
knezov
odgovor
,
glavarja
in
njegove
divje
tovariše
.
“
Sabina
meni
,
da
ni
prav
slišala
.
„
To
naj
storim
jaz
?
“
jeclja
.
„
Kdo
drugi
pa
?
“
zavrne
jo
stari
gospod
,
kateri
zopet
čuti
bolečine
v
nogah
.
„
Moji
ljudje
tega
niso
mogli
izvršiti
,
toda
prisloviea
pravi
,
če
hočeš
hudiča
vjeti
,
pošlji
ponj
lepo
žensko
!
Da
,
tako
je
,
Sabina
Rotenturnska
!
Vi
morate
Jurija
Skopca
,
ali
kakor
ga
imenujejo
‚
črnega
Jurija
‘
in
celo
njegovo
tolovajsko
četo
v
mojo
oblast
zvabiti
.
Potem
Vam
kazen
odpustim
,
da
,
ostati
smete
v
deželi
in
še
denarja
Vam
dam
povrh
.
“
Sabini
se
oči
zopet
zasvetijo
.
„
Svetlost
,
dajte
svoji
služkinji
—
dajte
ubogi
grešnici
natančnejša
navodila
,
potem
storim
vse
,
kar
je
v
moji
moči
.
“
Knez
Podstrmski
se
režaje
nasloni
nazaj
.
„
No
,
dobro
—
razložil
Vam
bom
svoj
načrt
.
Sabina
pl.
Rotenturnska
,
Vi
ste
že
marsikateremu
možkemu
glavo
zmešala
—
sedaj
poskusite
to
svojo
srečo
pri
tolovajskem
glavarju
.
Lepa
ste
,
kakor
sam
greh
,
menim
,
da
se
Vam
ne
more
izjaloviti
Vaša
poskušnja
.
“
Sabina
se
za
trenotek
nasmehne
.
„
In
kje
nai
dobim
Jurija
Skopca
?
“
„
Ko
bi
jaz
to
vedel
,
bilo
bi
marsikaj
drugače
,
“
rentači
knez
;
„
iščite
ga
,
kajti
kar
ne
premore
moška
pamet
,
tam
mora
na
pomoč
prihiteti
ženska
zvijača
.
“
Sabina
se
začne
zanimati
za
stvar
.
„
Ali
se
tolovajski
glavar
še
mudi
v
deželi
?
“
izprašuje
.
Knez
Podstrmski
jej
na
kratko
razloži
,
kar
se
je
na
Podsmreki
zgodilo
.
„
Potem
ga
ne
smem
daleč
od
tod
iskati
,
“
zakliče
Sabina
zaupno
,
„
gotovo
se
kje
skriva
,
da
dobi
za
jetnika
visoko
odkupnino
.
Prepričana
sem
celo
,
da
ni
daleč
od
Podsmreke
.
“
„
Saj
pravim
,
“
mrmra
knez
,
„
jedna
ženska
je
bolj
prebrisana
,
kakor
deset
,
molkih
,
kadar
se
gre
za
to
,
da
so
kaj
poizve
.
Sabina
Rotenturska
je
svoji
nalogi
gotovo
kos
.
“
Srpo
pogleda
na
klečečo
grešnico
.
„
Vezij
Vas
bomo
osvobodili
,
“
pravi
knez
,
„
toda
ne
mislite
,
da
imate
zaradi
tega
že
celo
prostost
.
Beriči
Vas
bodo
spremljali
,
opazovali
Vas
bodo
,
kamorkoli
se
obrnete
.
“
Lepa
Sabina
tako
milo
pogleda
kneza
,
kakor
nedolžno
jagnje
.
„
Dobro
razumevam
Vašo
milost
ter
ne
bom
nikdar
pozabila
,
da
sem
jetnica
,
koje
osodo
drži
v
roki
moj
milostivi
knez
.
“
Ta
pot
se
da
knez
prevariti
,
kajti
ne
vidi
,
kako
čudno
se
sveti
v
očeh
vražje
ženske
.
„
Poslušajte
,
“
prične
zopet
knez
,
„
razložiti
Vam
hočem
natanko
,
kaj
nameravam
.
Tolovajski
glavar
se
mora
v
Vas
zaljubiti
,
preskrbeli
Vas
bodemo
z
lepimi
oblačili
,
in
sam
vrag
bi
moral
biti
proti
mojemu
načrtu
,
da
bi
se
ne
posrečil
.
Naloga
Vaša
Vam
bo
tem
manj
neprijetna
,
ker
je
Jurij
Skopec
zal
,
mlad
in
krepak
mož
.
“
„
Razumevam
,
“
odgovarja
Sabina
,
„
gledati
moram
,
da
padem
v
roke
predrznemu
tolovaju
,
katerega
bom
potem
v
svoje
zanjke
vjela
ter
ga
toliko
časa
v
njih
držala
,
dokler
ne
pridejo
Vaši
ljudje
ter
njega
in
njegove
tovariše
ne
polove
.
“
„
No
—
to
velja
!
“
zakliče
knez
.
„
Vi
ste
vsaj
ženska
,
ki
hoče
resno
delati
,
ne
pa
samo
klepetati
.
Najbolje
je
,
pojdite
na
Podsmreko
,
od
tam
pa
zasledujte
rokovnjače
.
“
„
To
je
tudi
moje
mnenje
.
“
„
Dobro
,
tedaj
sva
jedina
.
Toda
pazite
se
,
Sabina
Rotenturnska
,
ne
dajte
se
na
napačni
poti
zasačiti
!
Pomilostim
Vas
le
pod
tem
pogojem
,
če
se
natanko
ravnate
po
mojem
naročilu
.
“
„
To
se
bo
zgodilo
,
svetlost
,
“
pravi
Sabina
ponižno
.
In
zopet
sklene
svoji
lepi
,
beli
roki
ter
milo
pogleda
proti
knezu
,
ki
jo
pozove
,
naj
vstane
.
Da
,
Sabina
Rotenturnska
naj
predrznega
Jurija
Skopca
in
njegove
divje
tovariše
izroči
človeški
pravici
!
Črna
nakana
.
—
Dva
razuzdanca
.
—
Skrivnostni
zabojček
.
—
Sedaj
velja
!
—
Modras
!
—
Razuzdančeva
smrt
.
Dva
kmeta
stojita
ob
gostem
vibovji
.
Ozirata
se
po
žitnem
polji
,
ki
se
giblje
v
zlatem
klasji
kakor
morsko
valovje
sem
ter
tja
.
„
Prav
imaš
,
boter
,
“
odgovarja
drugi
,
kateremu
se
vidi
,
da
se
rad
baha
s
svojo
bogatijo
,
sreča
je
to
po
hudi
turški
stiski
,
sedaj
bodemo
vsaj
lahko
nekaj
trdih
srebrnikov
djali
na
stran
.
“
„
Gotovo
,
toda
kadar
pride
gosposka
po
davke
,
takrat
moramo
stokati
in
tožiti
o
slabih
časih
,
da
bo
mislila
,
da
nas
že
lakota
davi
.
“
„
Prav
imaš
,
boter
,
hihihi
,
povej
mi
no
,
kaj
pa
je
bilo
danes
zjutraj
s
Tvojimi
tremi
pastaricami
.
Strašansko
so
cvilile
.
“
Drugi
kmet
se
reži
.
„
Ej
,
kaj
jaz
vem
—
kaj
to
mene
briga
,
če
se
babnice
kremžijo
.
Saj
so
mi
tako
že
velika
nadloga
,
ker
s
svojim
pastirovanjem
komaj
kruh
zaslužijo
.
Še-le
zadnjič
je
jedna
izmed
njih
izgubila
jagnje
,
in
prava
sreča
za
njo
je
bila
,
da
je
je
drugo
jutro
našla
,
drugače
bi
jo
bil
jaz
pobil
.
“
Njegov
tovariš
se
krohota
.
„
Jaz
imam
dvoje
takih
pastaric
,
lepih
punic
,
ki
so
mi
bolj
všeč
,
ko
moja
stara
baba
.
Toda
punice
so
zlodjevo
kočljive
—
jaz
jih
moram
s
hrano
še
nekoliko
bolj
na
pičlo
postaviti
.
“
„
E
kaj
,
stori
tako
,
kakor
jaz
,
boter
,
“
muza
ze
njegov
prijatelj
,
„
če
znaš
molčati
,
povem
Ti
,
kako
se
Ti
dekleta
morajo
udati
.
“
Drugi
se
čudi
.
„
Haha
,
ali
si
imel
Ti
več
sreče
?
“
„
Gotovo
!
“
„
Kaj
mi
ne
praviš
!
“
„
Tako
je
,
zanašaš
se
lahko
na
to
.
“
„
Govori
vendar
,
boter
:
mislil
sem
si
skoraj
danes
zjutraj
,
ker
so
bile
punice
poprej
tako
trdovratne
,
da
se
Ti
je
posrečilo
.
“
„
Poslušaj
!
“
Nesramni
kmet
,
to
je
oni
,
ki
jo
onečastil
tri
pastarice
,
prične
svojemu
prijatelju
na
tihem
pripovedovati
.
Ta
samega
čudenja
kar
usta
odpira
.
„
Aj
—
aj
—
Ti
imaš
pa
srečo
in
tak
prašek
,
ki
dekleta
omoti
.
“
„
Da
,
imam
ga
.
“
„
Ali
ga
mi
boš
dal
?
“
„
Da
—
iz
prijateljstva
.
“
„
Oj
,
boterček
,
to
bo
krasno
—
daj
mi
prašek
,
še
danes
hahaha
—
potem
bom
trdovratnicama
tudi
tako
mleko
dal
piti
—
hahaha
!
“
Kmeta
še
nekaj
časa
skrivnostno
šepetata
,
potem
se
pa
drugi
kmet
s
praškom
poslovi
ter
zapeljivca
samega
pusti
.
Razuzdanec
je
truden
.
Solnce
pripeka
—
na
polji
je
vse
v
redu
,
ni
mu
treba
ukazovati
,
ker
so
hlapci
navajeni
,
samostojno
delati
.
„
Tu
v
vrbovje
se
bom
malo
vlegel
,
“
mrmra
kmet
,
„
da
malo
zaspim
.
To
mi
bo
dobro
delo
po
taki
noči
—
ko
sem
—
hahaha
—
hahaha
—
“
Zadnjih
njegovih
besedi
ni
mogoče
razumeti
.
Kmet
se
v
senco
vleže
in
kmalu
dokazuje
globoko
dihanje
,
da
je
trdno
zaspal
.
Čuj
!
—
v
grmovjt
zašepeta
—
lep
dekliški
obraz
se
pokaže
potem
še
jeden
—
tretji
—
povsod
se
vidijo
temne
postave
,
naenkrat
zopet
izginejo
.
Tu
zunaj
,
onstran
vrbovja
,
so
zbrane
pastarice
,
ki
so
svoje
črede
zapustile
na
Kumu
.
„
Tukaj
je
,
“
šepeta
Uršika
.
„
Da
,
spi
,
“
smejijo
se
druge
.
Premolk
nastane
.
„
Onečaščene
tri
našo
sestre
bom
maščevala
,
“
prične
lepa
voditeljica
po
kratkem
premolku
.
„
Vse
bodete
videle
,
kako
ga
bo
zadela
kazen
.
In
nikdo
nas
ne
bo
mogel
sumničiti
:
dobro
sem
stvar
preudarila
.
Ko
bi
možjo
na
Kumu
že
odšli
,
sodile
bi
ga
bile
očitno
.
Toda
za
sedaj
moramo
še
tukaj
ostati
,
da
tujce
preskrbujemo
z
živežem
.
“
„
Da
,
da
,
Uršika
ima
prav
.
“
„
Kaznovale
bodemo
tega
kmetskega
trinoga
,
toda
ne
samo
tega
,
tudi
vse
druge
,
ki
so
z
nami
tako
grdo
ravnali
.
Sedaj
glejte
,
kako
bo
ta-le
grdoba
s
smrtjo
plačal
svojo
hudobijo
.
“
Deklice
se
plašno
drenjajo
krog
voditeljice
.
„
Uršika
—
s
smrtjo
?
“
praša
jedna
plašljivo
.
„
Da
,
“
pravi
odločno
Uršika
,
„
umoril
je
nedolžnost
pri
treh
dekletih
,
oropal
jih
je
najdražjega
,
kar
so
imele
uboge
pastarice
.
“
„
Ali
,
Uršika
,
pomisli
,
vse
smo
izgubljene
,
če
se
izve
.
“
„
Ne
—
maščevanje
—
maščevanje
!
“
silijo
tri
kmetove
služkinje
.
„
Vaša
volja
naj
se
Vam
zgodi
,
“
pravi
Uršika
,
„
osvetile
se
bodemo
sedaj
,
ne
da
bi
nas
mogel
kdo
sumničiti
.
Ko
pozneje
s
tujci
zapustimo
vas
,
doletela
bo
kazen
tudi
druge
knete
.
Sedaj
na
delo
!
“
Uršika
vzame
iz
cule
mal
zabojček
,
ki
ga
nekaterih
dobro
strese
.
„
Kaj
pa
je
tu
notri
?
“
prašajo
deklice
.
„
Takoj
bodete
videle
.
“
Uršika
z
nova
trese
zabojček
in
čuje
se
,
da
se
nekaj
v
njem
sem
ter
tja
premetava
.
Uršika
se
obrne
k
trem
onečaščenim
pastaricam
.
„
Ve
pojdite
z
mano
,
“
pravi
trdnim
glasom
,
„
ostale
naj
pa
pazijo
,
da
nas
nikdo
ne
moti
.
Tako
,
sedaj
tiho
,
da
nas
kmet
ne
sliši
in
se
ne
prebudi
.
“
Zabojček
drži
v
levici
ter
oprezno
stopa
proti
spečemu
kmetu
,
tri
njegove
žrtve
pa
za
njo
.
Ostale
deklice
pazno
gledajo
proti
vasi
in
na
polje
.
Uršika
je
sedaj
dva
koraka
od
spečega
oddaljena
.
Obraz
kmetov
je
hudoben
,
ustnice
stisnene
in
siloma
hršči
sapa
skozi
njegove
nosnice
.
Uršika
namigne
tovarišicam
.
„
Bodite
mirne
,
nobenega
glasu
!
Smete
samo
gledati
!
“
Deklice
vidijo
,
da
Uršika
zopet
pretresava
zaboj
,
kakor
bi
s
tem
kaj
posebnega
nameravala
.
Kmet
trdno
smrči
,
jedno
nogo
ima
stegneno
,
drugo
skrčeno
na
nogah
ima
nizke
črevlje
in
tanke
poletne
nogovice
.
Uršika
postavi
zaboj
na
tla
.
Še
jedenkrat
se
ozre
proti
tovarišicam
,
potem
jezno
pogleda
spečega
kmeta
,
konečno
pa
porine
na
stran
zapah
pri
zaboju
.
Deklice
vidijo
,
da
se
podolgasta
senca
bliskoma
vije
proti
kmetu
.
V
istem
trenotku
je
že
pri
njem
.
Ha
—
to
je
kača
—
to
je
modras
!
Pastirice
so
komaj
zapazile
strupeno
kačo
,
ko
ta
tudi
že
v
grmovji
v
nasprotni
strani
od
deklic
izgine
.
Kmet
so
začne
premikati
.
„
Prokleto
—
vraga
,
“
stoka
,
„
kaj
me
je
pa
ravnokar
v
bedro
vščipnilo
?
“
Deklice
so
že
odšle
.
Kmet
se
vsede
ter
pol
easpan
zre
z
malimi
očmi
na
svojo
nogo
.
„
Kdo
neki
me
je
zbodel
,
“
godrnja
grdoba
,
„
čutil
sem
,
zabolelo
me
je
—
ali
pa
se
mi
je
samo
sanjalo
.
Morda
bo
že
tako
!
Tukaj
na
desni
nogi
je
bilo
.
Av
,
to
zopet
peče
!
“
Sleče
si
nogovico
ter
si
ogleduje
bedro
.
Tu
je
zarudela
lisa
z
dvema
temnima
pičicama
;
nekoliko
krvi
je
tudi
videti
.
„
Trnje
,
“
mrmra
kmet
,
„
da
,
trn
me
je
ranil
,
menda
sem
v
spanji
nogo
stegnil
.
“
Proti
solncu
se
ozira
.
„
Zatonilo
je
že
skoro
,
“
pravi
čmernim
obrazom
,
„
sedaj
grem
v
vas
,
večerja
bo
kmalu
gotova
.
Av
,
to
še
vedno
skeli
,
čudno
,
da
ni
nobenega
trnja
videti
!
“
Široko
jo
maha
proti
vasi
.
Kmalu
pride
do
svojega
bogatega
domovja
.
Kmetica
stoji
na
pragu
.
Kislo
se
drži
,
kajti
čeravno
ne
ve
,
da
je
kmet
pri
pastaricah
kaj
dosegel
,
vendar
jej
je
dobro
znano
,
da
njen
mož
lazi
za
mladimi
deklicami
.
In
o
tem
niti
govoriti
ne
sme
.
Kmet
je
gospodar
v
svoji
hiši
,
ki
ne
pripušča
,
da
bi
se
kdo
v
njegove
zadeve
mešal
.
Kmetica
je
hodila
dostikrat
vsa
potolčena
okrog
,
če
mu
je
le
količkaj
ugovarjala
.
Zaradi
tega
mora
molčati
,
da
ne
razdraži
surovega
hišnega
gospodarja
.
„
Ali
je
večerja
gotova
?
“
zareži
kmet
nad
svojo
ženo
.
„
Notri
stoji
na
mizi
.
“
Kmet
gre
noter
.
„
Kaj
pa
Ti
je
?
“
izprašuje
ga
kmetica
,
„
Ti
si
naenkrat
tako
prebledel
.
“
Nesramnež
si
briše
pot
s
čela
.
„
Ne
vem
,
kaj
mi
je
,
“
stoka
,
„
pri
vrbah
sem
spal
v
senci
ter
se
morebiti
prehladil
.
“
„
Pri
tej
vročini
?
“
meni
kmetica
neverjetno
,
mogoče
se
ti
je
kaj
druzega
pripetilo
.
“
„
Ne
,
“
pravi
kmet
odločno
.
—
„
Govoril
sem
še
s
sosedom
botrom
,
potem
pa
se
vlegel
.
Oj
,
kako
me
mrazi
!
“
„
Pa
mi
vendar
ne
boš
zbolel
?
“
„
Tako
slabo
mi
naenkrat
prihaja
,
“
stoka
hudobnež
,
—
„
v
križu
mi
tiči
