prišli,
bi
pa
še
te
zapodili
.
Kje
bi
naj
Francozi
vedno
nove
vojake
jemali
,
da
bi
jih
vedno
na
Dolenjsko
pošiljali
!
Saj
se
morajo
že
po
celem
svetu
vojskovati
,
in
vsakdo
vé
,
da
so
jim
hude
vojske
tisoče
vojakov
pomorile
.
“
„
Motite
se
,
prijatelj
,
“
odgovori
Vinko
,
„
če
mislite
,
da
je
sovražnikova
moč
v
deželi
res
tako
slaba
.
Prepričan
sem
,
da
mi
sami
ničesar
ne
opravimo
.
Čemu
bi
pa
tako
brez
premisleka
drli
v
pogubljenje
,
če
ne
bi
s
tem
našej
domovini
prav
nič
koristili
.
Tudi
avstrijski
vojaki
bodo
imeli
mnogo
truda
in
dela
,
da
izvršijo
svojo
nalogo
,
če
jih
tudi
zeló
veliko
v
naše
kraje
pride
.
Poslušajte
me
še
sedaj
,
saj
mislim
,
da
ste
prepričani
,
da
le
za
naš
občni
blagor
v
teh
zadevah
delam
in
govorim
.
Potrpite
še
nekoliko
dnij
!
Kedar
se
pa
general
približa
našim
krajem
,
takrat
hočemo
z
zjedinjenimi
močmi
brez
velikega
truda
in
mnogih
žrtev
svoje
delo
dokončati
in
svoj
namen
doseči
.
“
Komaj
pa
ko
je
Vinko
zadnje
besede
izgovoril
,
oglasi
se
neki
drug
kmet
,
ki
je
pri
oknu
stoječ
hipoma
ostrmel
in
z
največjim
začudjenjem
gledal
in
kazal
proti
vasi
.
„
Poglejte
,
kaj
je
to
doli
na
cesti
pri
vasi
?
“
pravi
ves
zavzet
.
„
To
so
vojaki
!
“
rekó
soglasno
možje
in
radovedni
gledajo
dol
v
vas
.
Lahko
je
bilo
opaziti
krdelo
vojakov
,
ki
so
se
nekteri
peš
,
nekteri
pa
na
konjih
bližali
vasi
.
„
Ali
so
morebiti
že
avstrijski
vojaki
prišli
?
“
začnó
vsi
povprek
popraševati
.
„
Ne
!
“
pravi
Vinko
.
„
Francozi
so
;
lahko
se
spoznajo
po
svojej
obleki
.
“
„
Francozi
?
Kaj
hočejo
zopet
ti
pri
nas
?
“
godrnjajo
nevoljno
kmetje
.
„
To
bodemo
kmalu
videli
,
“
odgovori
Vinko
.
„
Gotovo
pa
je
,
da
sedaj
ne
morete
ničesar
počenjati
;
to
menda
sami
sprevidite
.
Odločno
sem
Vas
že
svaril
ter
Vas
še
enkrat
opominjam
,
da
sedaj
mirujete
.
Prepričan
sem
,
da
bi
nam
upornost
pri
teh
okoliščinah
prav
nič
ne
koristila
,
a
upornikom
gotovo
veliko
nesrečo
prinesla
.
Upam
,
da
se
kmalu
zboljšajo
naše
razmere
;
v
kratkem
učakamo
zaželeno
priliko
,
da
zamoremo
z
uspehom
svoje
moči
zoper
tujcu
uporabiti
.
“
Nevoljni
in
potrti
so
se
možje
razšli
.
Vsak
je
hitel
na
svoj
dom
,
da
bi
videl
,
čemu
in
pa
koliko
je
prišlo
Francozov
.
Med
tem
so
vojaki
došli
v
vas
ter
se
razkropili
po
hišah
,
kjer
si
jo
vsak
iskal
svoje
stanovanje
,
kajti
odločeno
jim
je
bilo
,
da
nekaj
časa
v
vasi
ostanejo
.
Kjer
niso
našli
v
hleva
dovolj
prostora
,
izgnali
so
domačo
živino
ven
na
polje
,
na
njeno
mesto
pa
svojo
konje
privezali
.
Po
skednjih
so
nabrali
za
nje
obilo
krme
,
a
s
slamo
so
jim
po
tleh
nastiljali
.
Pač
marsikak
kmetič
so
je
tiho
togotil
videč
,
kako
zapravljivo
tratijo
njegovo
pičlo
klajo
,
ktere
bodo
gotovo
po
zimi
pomanjkovalo
.
Ali
kaj
naj
bi
storili
!
Ljudje
so
spoznali
,
da
se
res
takej
vojaškej
presili
ne
morejo
ustavljati
,
kajti
govorilo
se
je
že
,
da
so
tudi
njih
sosedje
v
bližnjih
vaseh
dobili
enake
goste
.
Vsakdo
si
je
pa
dobro
zapomnil
zlobno
ravnanje
neljubih
prišlecev
,
hotel
jim
je
vse
obilno
povrnoti
,
kadar
pride
dan
osvete
.
Ko
pride
Vinko
na
svoj
dom
,
bila
je
že
na
Lipnici
huda
zmešnjava
.
Posli
so
bili
v
največjem
neredu
vsi
preplašeni
.
Novi
vojaki
so
prišli
ter
osorno
klaje
zahtevali
za
svoje
konje
,
za
se
pa
primerne
postrežbe
.
Hlapci
in
dekle
so
letali
sem
ter
tje
,
da
bi
jim
ustregli
.
Major
je
dobil
nova
naročila
in
povelja
od
vojaškega
oblastništva
;
prebiral
je
in
premišljeval
,
zato
se
ni
veliko
za
vojake
brigal
.
Ljudmila
ni
celo
dopoldne
prišla
iz
svoje
sobe
,
Vinka
pa
doslej
ni
bilo
doma
.
Kdo
bi
so
naj
torej
z
vojaki
pečal
!
Sam
strežaj
jo
okoli
njih
hodil
ter
jim
kleti
in
shrambe
razkazoval
,
rekel
jim
je
,
naj
sami
vzamejo
,
česar
potrebujejo
:
potrebne
reči
za
stanovanje
bodo
posli
preskrbeli
.
Vojaki
so
imeli
torej
priličen
čas
,
da
so
se
na
vse
strani
razkropili
in
ugrabili
,
kar
so
dobili
.
Gotovo
bi
se
ne
bili
tega
dela
naveličali
,
ko
bi
jih
ne
bil
nekdo
pri
tem
marljivem
iskanji
ustavil
.
Hišna
Zalika
je
njih
početje
zapazila
in
dobro
umela
,
kake
posledice
bode
ta
zmešnjava
imela
,
ker
ni
bilo
nobenega
pravega
gospodarja
na
svojem
mestu
.
Stopila
je
na
dvor
in
od
tod
v
odprto
klet
,
kjer
so
že
nekteri
vojaki
hoteli
vino
pokušati
.
Na
kletinih
stopnicah
postane
,
od
tam
pa
jih
začne
zmerjali
in
oštevati
,
da
so
se
njene
besede
po
kleti
razlegale
,
kakor
bi
orehe
sipal
po
stopnicah
doli
.
Nekteri
vojaki
so
umeli
slovenski
,
drugi
pa
tudi
ne
,
vendar
so
bili
prepričani
,
da
drzno
govorjenje
mlade
in
brhke
deklice
ne
pomenja
za
njih
velike
ljubeznivosti
.
Ker
je
bila
nekoliko
lepše
oblečena
,
kakor
navadna
kmečka
dekleta
,
mislili
so
,
da
je
to
morebiti
sama
hišna
gospa
,
povrh
so
se
še
zbali
,
da
bi
major
kaj
o
tej
stvari
ne
zvedel
,
ker
v
mirnih
časih
je
bilo
ropanje
ostro
prepovedano
.
Zato
so
se
potuhneno
zopet
izmuzali
iz
kleti
.
Zalika
klet
zapre
in
hoče
oditi
,
toda
na
dvoru
so
jo
obstopili
vojaki
ter
jo
z
mnogovrstnimi
prošnjami
nadlegovali
;
vsak
je
za
se
prosil
ali
pa
tudi
zahteval
kako
reč
.
Toda
Zalika
ni
dolgo
prenašala
njihove
nadležnosti
.
S
ključi
zarožlja
,
z
rokami
se
ob
strani
opre
,
nato
so
se
pa
njene
besede
zopet
kakor
toča
vsule
na
nadležne
vojake
,
da
so
osupneni
pogumno
dekle
občudovali
.
K
sreči
je
prišel
v
tem
trenotku
Vinko
domú
.
Kar
ostrmel
je
zagledavši
oni
nenavadni
prizor
.
Sredi
v
gruči
vojakov
stala
je
ponosno
njegova
nevstrašljiva
hišina
;
krepko
je
okoli
sebe
s
ključi
otepala
,
a
še
bolj
spretno
obdelovala
ter
z
neprijaznimi
priimki
obirala
nepovoljne
vojake
.
„
Prav
,
da
ste
prišli
gospod
!
“
obrne
se
proti
gospodarju
.
„
Poglejte
v
kakej
zadregi
sem
!
Pomagajte
mi
iz
te
sodrge
!
Ta
strupena
golazen
Vam
hoče
vse
ujesti
in
popiti
.
Strežaj
jim
je
pokazal
in
odprl
vse
shrambe
,
začeli
so
že
grabiti
in
jemati
,
nikogar
pa
ni
bilo
razven
mene
,
da
bi
jim
bil
branil
.
Saj
imamo
že
dolgo
časa
vojake
na
Lipnici
,
ali
takih
še
ne
,
kakor
so
sedaj
ti
.
Oni
,
ktere
smo
do
sedaj
imeli
,
bili
so
bolj
mirni
in
uljudni
;
korporal
jim
ni
nikoli
takega
nepostavnega
dajanja
pripuščal
.
Sedaj
se
vé
da
korporala
ni
tú
,
ko
bi
ga
najbolj
potrebovali
.
Bog
vé
,
ali
bode
ta
revni
človek
zaradi
one
nedolžne
šale
res
na
vse
večne
čase
zaprt
!
“
Zadnje
besede
jo
le
Vinko
slišal
,
ker
so
se
bili
vojaki
po
njegovem
povelji
že
razšli
.
Res
,
debeli
korporal
je
vedno
skrbel
,
da
so
se
vojaki
na
Lipnici
spodobno
obnašali
;
storil
je
to
iz
hvaležnosti
za
različna
darila
,
ktera
je
na
Lipnici
od
Binčeta
prejemal
.
Pa
tudi
Zalika
mu
je
bila
zaradi
njegovega
lepega
vedenja
dobra
in
prijazna
,
rada
je
z
njim
govorila
in
dejala
večkrat
svojej
gospej
,
da
korporal
ni
prav
nič
napačen
človek
.
Major
je
imel
danes
sila
veliko
opravila
.
Dobil
je
nove
zelo
važne
ukaze
.
Posli
so
iz
Ljubljane
in
bližnjih
mest
prihajali
in
odhajali
,
drugi
so
zopet
na
Lipnici
pričakovali
majorjevega
pismenega
odgovora
.
Tudi
Francozi
so
se
neprestano
na
boj
pripravljali
.
Vse
moči
so
napeli
,
da
bi
si
Kranjsko
ohranili
.
Na
Dolenjsko
so
poslali
večje
vojaške
oddelke
ter
jim
ukazali
,
da
naj
na
vso
moč
branijo
francoske
krajine
tostran
Save
,
da
naj
o
pravem
času
odbijejo
napad
avstrijske
armade
na
jugu
.
Zato
jo
prišlo
v
lipniško
okolico
in
druge
sosednje
kraje
zopet
mnogo
Francozov
.
Skoro
vsaka
vas
je
imela
vojake
.
Zraven
se
je
pa
še
poveljnikom
strogo
naročilo
,
da
naj
brez
premisleka
vse
one
kmete
zapró
,
ki
bi
utegnoli
o
vojskinem
času
s
sovražniki
potegnoti
.
Major
je
premišljeval
in
preudarjal
,
kar
mu
je
strežaj
ovadil
.
Po
njegovej
izdajskej
izjavi
poznal
je
vse
kmete
in
vedel
,
kteri
izmed
njih
najbolj
kazen
zaslužijo
.
Hotel
je
torej
še
danes
ukazati
,
da
se
naj
s
temi
po
postavah
ravna
.
Vinko
je
se
vé
da
naj
več
zakrivil
,
toda
major
je
sklenol
njemu
kazen
iz
tehtnih
razlogov
še
nekaj
dnij
odložiti
.
Ko
pride
Vinko
z
dvora
v
obednico
,
ni
bilo
še
nikogar
tú
,
dasi
je
bil
navadni
čas
obeda
že
davno
prišel
.
Hišina
Zalika
pride
povedat
,
da
gospé
danes
ne
bode
h
kosilu
.
Danes
hoče
v
svojej
sobi
ostati
,
ker
so
dobro
ne
počuti
.
Vinko
misli
takoj
k
njej
iti
in
pozvedeti
o
njenem
stanji
,
toda
v
tem
hipu
vstopi
major
ter
ga
pridrži
.
„
Ali
ste
že
čuli
o
važnih
novicah
,
gospod
Rojar
?
“
vpraša
major
,
ki
je
bil
danes
zaradi
nepričakovanih
novic
,
bodisi
veselih
ali
neveselih
,
nekoliko
razvnet
.
„
Nekaj
si
ljudje
po
vasi
pripovedujejo
,
“
odgovori
Vinko
.
„
Govori
se
,
da
bi
imela
neki
vojska
biti
.
“
„
Da
,
brez
dvombe
se
pričnejo
sedaj
hude
vojske
;
vse
evropske
velevlasti
nas
napadajo
ter
nas
hočejo
zatreti
.
“
„
Prišlo
je
,
kar
je
moralo
priti
,
“
kratko
Vinko
odgovori
.
„
Kar
je
moralo
priti
?
“
pobara
major
.
„
Kdo
je
pa
sedaj
prouzročil
,
da
je
moralo
priti
?
Ali
nam
bodete
zopet
neizmerno
pohlepnost
po
tujih
deželah
in
novih
zmagah
očitali
?
Sedaj
se
vidi
,
koliko
veljave
so
imele
pri
naših
nasprotnikih
one
svete
mirovne
pogodbe
,
ktere
so
očitno
pred
vsem
svetom
sklenoli
in
slovesno
zaprisegli
.
Kdo
se
sedaj
še
kaj
za
one
revne
spise
zmeni
!
Tudi
Avstrija
je
le
pripravne
priložnosti
čakala
.
Ko
so
naše
moči
nekoliko
opešale
,
ko
so
nas
na
vseh
straneh
sovražniki
obdali
,
vrgla
se
je
tudi
ona
z
vso
silo
na
nas
.
Bomo
videli
,
kaj
prihodnost
prinese
.
Ničesar
še
ni
izgubljenega
.
Na
Ruskem
nas
je
huda
zima
užugala
,
tukaj
pa
odloči
slavnoznana
hrabrost
naših
vojakov
in
francosko
orožje
.
“
„
Vojska
je
neizogibljiva
,
“
omeni
Vinko
;
„
to
vsak
spozna
.
Ali
Evropa
zdihuje
v
teh
hudih
,
nemirnih
časih
po
zaželenem
miru
.
Upajmo
,
da
vsaj
po
tej
vojski
preplašenim
narodom
lepša
,
mirnejša
doba
zasveti
.
“
„
Mi
gotovo
nismo
protivniki
mirú
,
“
pristavi
major
,
„
toda
kar
smo
si
z
orožjem
priborili
,
tega
si
ne
damo
voljno
iz
rok
iztrgati
.
“
Vinko
se
ni
hotel
pričkati
z
majorjem
,
ki
je
svojim
nasprotnikom
danes
to
očital
,
kar
je
drugikrat
opravičeval
,
ko
je
bila
krivda
na
francoskej
strani
.
Poslovil
se
je
torej
kmalu
od
svojega
gosta
ter
se
izgovoril
,
da
mora
k
svojej
soprogi
iti
,
ki
je
malo
bolna
.
Major
je
pač
vedel
,
zakaj
ni
prišla
gospa
k
obedu
,
toda
črhnol
ni
o
tem
nobene
besedice
.
Vinko
stopi
nato
v
sobo
svoje
soproge
.
Skrbelo
ga
je
že
,
da
bi
utegnola
resno
zboleti
,
saj
je
bila
včeraj
na
poti
iz
vinogradov
vedno
tiha
in
vsa
klaverna
.
V
slabo
razsvetljenem
kotu
sedela
je
mlada
žena
na
naslonjači
,
glavo
si
z
roko
podpirajoč
,
vsa
prepadena
in
bleda
.
Nehoté
se
je
stresla
,
ko
je
zagledala
svojega
moža
.
Z
milim
pogledom
ga
je
pozdravljala
.
Lasje
so
jej
v
neredu
padali
čez
ramena
in
čez
bledo
lice
;
bila
je
prava
podoba
žalosti
.
V
srce
je
zbodel
Vinka
ta
tužni
pogled
.
Kaj
to
pomeni
!
Ksj
se
je
zgodilo
!
„
Ljudmila
!
Za
Boga
!
Kaj
te
teži
?
“
pravi
sočutno
z
mehkim
glasom
ter
se
vsede
zraven
nje
.
„
Gotovo
si
bolna
.
Ali
naj
pošljem
po
zdravnika
?
“
„
Ne
po
zdravnika
,
Vinko
!
Jaz
nisem
bolna
,
“
tiho
zašepeče
žena
.
„
Ali
vendar
se
vidi
,
da
trpiš
,
“
pravi
Vinko
.
To
se
vé
da
ni
bilo
težko
spoznati
.
Tudi
je
Vinko
kmalu
opazil
,
da
njena
bolest
ni
telesna
ampak
duševna
.
Ali
kako
bi
našel
pravi
vir
njenega
žalovanja
,
ker
se
je
sama
vseh
dotičnih
vprašanj
tako
skrbno
ogibala
,
če
prav
jo
je
z
največjo
skrbnostjo
po
uzroku
njene
žalosti
popraševal
!
Poprosil
jo
je
,
da
bi
šla
z
njim
na
vrt
,
da
bi
se
tam
morebiti
nekoliko
zvedrila
.
Molčé
je
vstala
in
z
njim
iz
hiše
šla
,
a
neodločno
kakor
otrok
sprehajala
se
je
na
njegovej
strani
brez
prave
volje
in
veselja
po
vrtu
in
logu
.
„
Glej
,
Ljudmila
,
“
pravi
Vinko
;
„
tu
sem
si
z
mamo
vedno
rada
zahajala
ter
se
vselej
v
prostej
naravi
razveseljevala
.
Povej
mi
,
kaj
se
ti
je
zgodilo
,
da
si
že
nekaj
časa
vedno
otožna
,
danes
pa
tako
neizmerno
žalostna
!
Ali
sem
to
res
jaz
zakrivil
?
Povej
mi
,
draga
,
kaj
naj
storim
,
da
ti
povrnem
zopet
prejšnjo
srečo
in
zadovoljnost
!
Ali
te
ti
kraji
najine
prve
sreče
nič
več
ne
mikajo
,
ali
ne
najdejo
moje
ljubeče
besede
več
odmeva
v
tvojem
srci
?
“
„
Da
,
ti
si
in
ostaneš
moj
edini
prijatelj
,
moja
sreča
,
moje
vse
!
Vsi
moji
sorodniki
so
mi
pomrli
.
Gorjé
mi
,
ko
bi
morala
tudi
še
tebe
izgubiti
.
“
„
Čemu
te
misli
?
“
tolaži
jo
Vinko
.
„
Najino
skupno
življenje
je
vedno
še
mirno
in
nekaljeno
,
kakor
je
s
prva
bilo
.
Upajva
,
da
se
nama
sreča
ne
bode
nikoli
skalila
“
.
„
Nikoli
skalila
?
“
odvrne
žalostno
Ljudmila
.
„
Ali
ne
živimo
v
nemirnih
,
burnih
,
vojskinih
časih
?
“
„
Toda
po
vojski
nato
pridejo
boljši
časi
.
Malo
dnij
še
bodemo
imeli
tujce
pod
streho
.
Pred
Avstrijci
bodo
pobegnoli
iz
naših
krajev
,
mi
pa
bodemo
zopet
srečno
in
mirno
kakor
prej
živeli
na
Lipnici
.
“
„
Kaj
se
pa
utegne
še
prej
zgoditi
!
Vinko
,
varuj
se
Francozov
!
“
pristavi
Ljudmila
;
položila
je
roko
na
moževo
ramo
ter
mu
proseče
zrla
v
oči
.
„
Ti
ne
veš
,
kako
te
zasledujejo
in
opazujejo
.
Vedno
se
še
s
kmeti
shajaš
in
jih
učiš
,
zraven
pa
ne
pomisliš
,
da
ti
huda
nevarnost
preti
.
Vselej
sem
trepetala
,
kadar
si
odhajal
od
doma
,
po
noči
sem
čestokrat
goreče
Boga
prosila
,
da
bi
srečno
prestal
teh
časov
silo
,
da
ne
bi
sedaj
onesrečil
.
V
strašnih
sanjah
sem
te
videla
hoditi
na
robu
strme
pečine
,
gledala
sem
,
ko
si
v
smrtnej
nevarnosti
brezskrbno
stopal
tik
zevajočega
brezdna
.
Iz
daljave
sem
ti
na
vso
moč
klicala
,
prosila
te
,
svarila
,
ali
ti
me
nisi
slišal
.
Drugikrat
sem
videla
,
ko
se
je
o
strašnej
nevihti
sredi
iz
penečih
in
šumečih
valov
dvigala
tvoja
glava
.
Z
rokama
si
okoli
sebe
iskal
,
da
bi
se
kam
oprl
,
jaz
sem
pa
na
bregu
stoječa
gledala
tvoj
smrtni
boj
in
ti
nisem
zamogla
pomagati
.
Da
,
ena
slaba
vejica
se
vzdiguje
iz
pogubnih
valov
,
te
si
se
oklenol
,
da
bi
se
rešil
,
a
v
tem
hipu
pride
sovražen
,
francosko
opravljen
mož
,
odtrgal
je
vejico
,
tebe
pa
proč
pahnol
,
da
si
se
revno
pogreznol
v
globini
.
“
„
Ljudmila
,
jaz
v
resnici
ne
umem
,
čemu
se
v
praznih
domišljijah
tako
vznemirjaš
!
“
pravi
tolažljivo
Vinko
.
„
Jaz
ne
poznam
onih
nevarnostij
,
ktere
tebe
tako
zelo
strašijo
.
“
Vinko
danes
zares
ni
zamogel
umeti
čudnega
obnašanja
svoje
soproge
.
Poznal
je
dobre
vse
njene
lastnosti
,
zato
je
bil
pa
tudi
prepričan
,
da
brez
uzroka
se
ni
tako
zelo
spremenila
.
Pričelo
se
mu
je
dozdevati
,
da
ima
ona
neko
skrivnost
,
ktere
mu
pa
noče
ali
ne
sme
objaviti
.
Da
bi
bil
on
vedel
,
kako
revno
je
ona
danes
celo
noč
prejokala
,
kako
goreče
je
za
njegovo
rešitev
molila
,
koliko
bolečin
je
v
strahu
za-nj
pretrpela
!
Pač
je
govorila
o
nevarnosti
,
svarila
ga
je
pred
Francozi
,
toda
več
mu
ni
smela
in
ni
mogla
razodeti
.
Iz
vinogradov
domú
prišedši
šel
je
Vinko
prejšnji
večer
utrujen
kmalu
počivat
.
Tudi
gospa
se
je
podala
v
svojo
sobo
,
pri
vratih
pa
jo
sreča
strežaj
in
jej
izroči
pismo
od
majorja
.
Kako
strašne
,
kako
neusmiljene
so
bile
besede
tega
pisma
!
Ali
je
res
major
čutil
pravo
,
čisto
ljubezen
do
lipniške
gospé
,
da
jo
je
zamogel
tako
mučiti
!
Saj
je
vedel
,
da
ljubi
svojega
moža
.
V
pismu
je
čitala
Ljudmila
te
trdosrčne
besede
:
„
Blaga
gospa
!
Pregreški
Vašega
moža
zoper
našo
vlado
so
mi
popolnoma
znani
.
Vem
,
da
je
načelnik
skrivne
zarote
,
tudi
vem
dobro
za
one
skrivne
duri
v
Vašej
kleti
,
kjer
hrani
mnogo
orožja
.
Moja
dolžnost
je
,
da
ga
izročim
višjej
sodniji
,
kjer
se
gotovo
ne
bode
smrtnej
kazni
odtegnol
.
Samo
Vi
ga
zamorete
rešiti
,
ako
mi
naklonite
svojo
ljubezen
.
V
treh
dneh
pričakujem
Vašega
odgovora
.
Za
Vas
je
najboljše
,
da
možu
o
tej
stvari
molčite
in
ga
rešite
.
Pobegnoti
ne
more
;
za
to
bodem
že
skrbel
.
Major
Besson
.
“
Kakor
da
bi
okamenela
,
gledala
je
uboga
žena
v
odprto
pismo
,
ktero
jej
je
to
strašno
novost
naznanjalo
.
Česar
se
je
dolgo
bala
,
zgodilo
se
je
že
sedaj
;
major
je
vse
vedel
,
in
Vinko
je
bil
izgubljen
.
Ona
sama
ga
zamore
rešiti
,
toda
na
ta
sramotni
način
—
nikoli
!
K
vratom
je
stopila
,
hotela
je
k
Vinku
iti
,
da
bi
mu
pismo
pokazala
in
vse
povedala
.
Kaj
pa
bode
on
na
to
storil
?
Ali
bode
mirno
trpel
,
da
se
njegovej
ženi
taki
žaljivi
predlogi
stavijo
?
Gotovo
ne
!
Majorja
bode
zaradi
tega
pri
tej
priči
strogo
prijel
,
razsrjen
se
bode
morebiti
celo
hotel
v
dvoboji
nad
njim
maščevati
,
ali
pa
se
bode
major
svojega
nasprotnika
s
tem
odkrižal
,
da
ga
na
mestu
z
vojaško
pomočjo
sodniji
izroči
.
Vsekako
bi
se
njeni
mož
v
hude
,
nevarne
razmere
zapletel
,
ako
bi
o
vsebini
tega
pisma
vse
natanko
zvedel
.
Zato
se
mu
ne
sme
o
tej
stvari
sedaj
še
ničesar
povedati
.
Uboga
žena
je
zopet
od
vrat
nazaj
v
sobo
stopila
.
Kaj
naj
torej
stori
?
Vinka
pregovoriti
,
da
bi
se
brez
tehtnih
uzrokov
v
teh
časih
iz
Lipnice
umaknol
,
pač
ni
bilo
možno
:
zraven
bi
mu
pa
tudi
majorjeve
straže
tega
ne
dopuščale
.
Tudi
bi
ga
ne
mogla
prepričati
,
da
major
res
vse
o
njegovej
krivdi
vé
,
ako
bi
mu
vsega
o
majorjevem
pismu
in
njegovih
zahtevah
ne
povedala
.
Saj
je
bil
preverjen
,
da
bi
ga
njegov
gost
niti
en
trenotek
več
prostega
ne
pustil
,
ako
bi
zvedel
za
njegovo
orožnico
iu
njegove
naklepe
.
Ko
bi
pa
Vinko
spoznal
,
iz
kterih
razlogov
mu
major
prizanaša
in
kakega
dobička
se
nadeja
od
svojega
milostnega
prizanašanja
,
potem
bi
se
gotovo
še
najmanj
hotel
iz
Lipnice
umaknoti
,
marveč
mahom
bi
stopil
pred
Bessona
ter
se
z
njim
zaradi
takega
žaljenja
odločno
pogovoril
.
Pri
tem
bi
se
malo
zmenil
za
svojo
prihodnjo
osodo
,
če
prav
bi
vedel
,
da
ga
major
zamore
takoj
pogubiti
.
Ali
ni
torej
za
dragega
moža
nobene
pomoči
,
nikake
rešitve
?
Ljudmila
je
premišljevala
in
preudarjala
,
a
ni
jej
prišla
rešilna
misel
.
Vinko
je
izgubljen
!
Revna
žena
se
je
obupna
vrgla
na
stol
,
zakrila
si
z
obema
rokama
obraz
ter
se
milo
zjokala
.
Kdo
bi
jo
tú
pomiril
in
utolažil
!
Hude
misli
so
se
jej
podile
po
vročej
glavi
,
nočna
tihota
jej
je
vnemala
domišljijo
,
a
ta
jej
risala
strašne
prizore
in
kazala
vse
mogoče
nevarnosti
za
njenega
moža
.
Z
vso
silo
si
je
prizadevala
,
da
bi
odvrnola
te
žalostne
podobe
,
da
bi
svojemu
ljubljencu
iz
nastavljenih
zanjk
našla
varen
utek
.
Vse
bi
storila
,
vse
bi
darovala
,
kar
bi
smela
,
da
bi
le
njega
rešila
,
a
revica
si
vendar
ni
mogla
izmisliti
zanj
rešilne
pomoči
.
Vinko
je
izgubljen
!
zaječalo
je
njeno
krvaveče
srce
,
obupne
misli
so
jej
jemale
sapo
,
bilo
jej
je
pretesno
v
sobi
,
ni
jej
dalo
dalje
dihati
.
Mahom
kvišku
skoči
,
odpre
si
okno
,
ter
se
na-nj
naslanjaje
ozira
po
okolici
,
da
so
jej
ponočne
sapice
hladile
žareče
čelo
.
Bila
je
zopet
krasna
mesečna
noč
,
kakor
prejšnji
večer
;
tisoč
zvezd
je
prav
tako
ljubo
migljalo
,
kakor
sinoči
.
Ali
so
te
umele
njene
bolesti
?
Ali
so
obžalovale
bornega
človeka
?
Ne
,
priroda
nima
srca
!
Dan
za
dnevom
delujejo
v
odločenem
teku
njene
skrivnostne
moči
,
a
ni
jim
mar
za
neskončno
gorjé
,
v
kterem
zdihuje
človeštvo
.
Vendar
pa
mlada
žena
na
nebo
obrača
svoje
solzorosno
okó
.
Tam
gore
nad
zvezdami
bivajo
sedaj
njeni
roditelji
,
njeni
sorodniki
;
vsi
so
pomrli
,
le
njo
samo
so
zapustili
v
borbi
življenja
.
Ali
ne
gleda
sedaj
dobra
mati
dol
iz
nebes
na
bedo
svojega
revnega
otroka
?
Saj
ga
je
v
življenji
toliko
ljubila
.
Bila
je
njena
edina
hčerka
.
Ona
in
njeni
starejši
brat
sta
bila
ves
materin
ponos
in
veselje
.
Za
nju
je
vestno
skrbela
,
učila
ju
lepo
,
da
bi
svoja
otroka
tako
vzgojila
,
kakor
jej
je
na
smrtnej
postelji
naročeval
njeni
pokojni
mož
;
on
je
pač
zgodaj
umrl
,
otroka
sta
se
ga
komaj
še
spominjala
.
O
blažena
doba
brezskrbne
detinske
sreče
!
Kako
je
materi
srce
veselja
utripalo
,
ko
je
videla
svojo
malo
Milico
v
nežnej
deviškej
lepoti
odraščati
,
ko
je
opazovala
mladenški
ponos
in
čvrsto
postavo
svojega
sinú
!
Večkrat
jo
je
do
solz
ganola
njuna
medsebojna
ljubezen
,
sestrina
otročja
udanost
,
bratova
skrbeča
pozornost
nad
svojo
mlajšo
sestro
.
Toda
oni
uporni
časi
so
tudi
njim
srečo
porušili
.
Možje
in
mladenči
so
se
zbirali
na
boj
zoper
sovražnika
,
a
tudi
Miličinega
brata
niso
zamogle
sestrine
prošnje
in
materine
solze
doma
pridržati
.
Šel
je
v
boj
,
drugi
dan
so
ga
pa
že
mrtvega
prinesli
domú
.
To
je
bil
hud
udarec
za
materino
srce
.
Stara
žena
ni
dolgo
preživela
sinove
smrti
,
vedno
bolj
je
hirala
in
pešala
,
in
prej
ko
se
je
kdo
nadejal
,
jokala
je
zapuščena
hčerka
na
njenem
grobu
.
A
ne
celó
zapuščena
.
Skrbna
mati
jo
je
v
svojej
bolezni
izročila
v
varstvo
poštenemu
in
vrlemu
možu
,
lipniškemu
gospodarju
,
kteremu
je
že
bila
v
zakon
obljubljena
.
In
ko
je
Ljudmila
sama
ostala
na
očetovem
domu
,
združila
je
vsa
čuvstva
v
svojem
ženinu
ter
se
čez
leto
in
dan
z
njim
poročila
.
Mlada
žena
pač
takrat
ni
mislila
,
da
se
jej
bode
kmalu
tudi
ta
sreča
skalila
,
da
jej
bode
huda
,
strašna
nevarnost
pretila
ugrabiti
njeno
zadnjo
podporo
,
da
bode
v
strahu
za
svojega
moža
cele
noči
prejokala
.
In
vendar
je
to
moralo
priti
.
Pozno
v
noči
je
pri
oknu
sama
slonela
,
solze
so
jej
padale
na
tla
ter
se
mešale
z
jutranjo
roso
,
z
gorečimi
vzdihi
se
je
ozirala
na
nebo
,
kakor
da
bi
hotela
materin
duh
iz
groba
na
pomoč
poklicati
.
A
vse
je
mirno
in
tiho
,
groba
ne
predere
jok
.
Na
vzhodu
se
že
zasvita
bližajoči
se
dan
,
v
drevesnem
perji
se
ziblje
vetrič
,
listje
šumi
,
kakor
da
bi
ponočni
duhovi
skrivnostno
šepetali
,
na
nebu
pa
še
vedno
žarne
zvezde
ljubo
kakor
prej
migljajo
.
Solnce
je
stalo
že
visoko
na
nebu
,
a
Ljudmila
je
utrujena
od
nočnega
bedenja
še
vedno
zamišljena
v
svojej
sobi
sedela
.
Po
strežaji
je
poslala
župniku
v
bližnjo
vas
pismo
ter
ga
prosila
,
naj
bi
brž
ko
mogoče
na
Lipnico
prišel
in
jej
v
stiski
s
svojim
svetom
iz
hude
zadrege
pomagal
.
Kmalu
na
to
pa
je
prinesla
Zalika
novico
,
ktero
je
zjutraj
slišala
,
da
se
baje
avstrijske
čete
dolenjskej
strani
bližajo
,
da
bodo
čez
nekoliko
dnij
vse
Francoze
od
tod
izgnale
.
Ta
novost
je
dajala
Ljudmili
nekoliko
tolažbe
in
upanja
.
Da
bi
se
to
tudi
uresničilo
!
Za
Vinkovo
rešitev
bi
bilo
potem
samo
potreba
še
časa
pridobiti
.
Zato
je
Ljudmila
sklenola
majorja
s
prošnjami
in
neodločnimi
obljubami
pregovoriti
,
da
bi
možu
prizanesel
.
Tudi
njemu
je
postala
kratko
pismice
,
v
kterem
ga
prosi
potrpljenja
,
sicer
pa
je
neodločno
odgovorila
in
mu
ni
prošnje
na
ravnost
odrekla
,
a
tudi
ne
jasno
in
izrecno
privolila
.
Celo
dopoldne
je
ostala
gospa
v
svojej
sobi
;
popoldne
je
prišel
k
njej
Vinko
ter
jo
izvabil
na
vrt
.
„
Pomiri
se
,
draga
moja
!
“
jej
Vinko
dalje
prigovarja
,
ko
se
žena
ne
utolaži
.
„
Doslej
ni
še
major
ničesar
sumljivega
našel
;
samo
jaz
in
ti
veva
za
orožje
.
Odslej
pa
naš
gost
tudi
ne
bo
imel
dosta
časa
,
da
bi
se
veliko
za
me
brigal
,
kajti
danes
je
dobil
mnogo
sila
važnih
naročil
.
On
sam
mi
je
pravil
,
a
ljudje
v
vasi
še
bolj
dobro
vedó
,
da
se
iz
Hrvatskega
Avstrijci
bližajo
.
“
„
Ko
bi
pa
morebiti
že
zdaj
vse
vedel
o
tvojih
bojnih
pripravah
?
“
„
Meniš
li
,
da
bi
mi
potem
še
pustil
prosto
se
gibati
?
“
jej
Vinko
odvrne
.
„
Nikar
si
domišljati
nevarnosti
,
kjer
je
v
resnici
ni
.
Res
da
že
težko
prenašam
nadležnost
naših
gostov
,
toda
le
še
nekaj
dnij
,
pa
bo
vsega
konec
.
Tujci
bodo
urno
od
tú
izginoli
,
midva
pa
bodeva
srečno
in
mirno
kakor
prej
na
Lipnici
prebivala
,
in
jaz
bodem
skrbel
,
da
ti
nihče
več
ne
kali
dušnega
mirú
.
“
Bila
je
že
pozna
popoldanska
ura
,
a
mlada
zakonska
dvojica
je
še
vedno
sedela
v
blagem
medsebojnem
sporazumljenji
na
postranskej
vrtnej
klopici
kraj
domačega
loga
.
Ljudmila
se
je
plaho
naslanjala
na
svojega
moža
,
kakor
da
bi
hotela
pred
vsem
svetom
braniti
svojo
srečo
,
včasih
se
je
pa
otožno
zamislila
in
ozirala
v
daljavo
,
kakor
da
bi
nenadoma
pričakovala
sovražnega
napada
.
V
bližnjej
goščavi
se
je
naselila
nežna
ptičja
družina
.
Samica
je
v
gnezdu
sedela
,
samec
pa
goščavo
obletaval
in
mladičem
donašal
hrane
.
Hipoma
se
spusti
na-nj
iz
višine
roparski
kragulj
,
kratek
vrišč
—
in
drzni
ropar
je
očeta
in
reditelja
drobnih
ptičkov
odnesel
v
svojih
krempljih
.
Ali
naj
bi
to
kaj
pomenilo
?
Iz
sredi
vrta
se
zasliši
glasen
jok
:
brezdvomno
je
bil
to
Binčev
glas
.
Po
celej
hiši
je
on
iskal
Ljudmilo
in
svojega
brata
,
ko
ju
je
pa
na
vrtu
zasledil
,
pritekel
je
s
silnih
jokom
k
njima
ter
je
že
od
daleč
vpil
:
„
Vinko
,
Ljudmila
,
ubit
sem
,
ubit
!
“
„
Kako
si
ubit
,
pa
tako
kričiš
!
“
pravi
Vinko
,
ki
je
bil
zelo
nevoljen
,
ker
bo
moral
v
tem
trenotku
zopet
kako
bratovo
bedarijo
poslušati
.
Pregledoval
ga
je
,
ni
pa
mogel
opaziti
,
da
bi
bil
kje
ranjen
ali
pohabljen
.
Nato
zagleda
Matevža
,
ki
se
je
počasi
bližal
,
ves
blaten
,
obtolčen
,
po
obrazu
pa
ves
krvav
.
„
Kaj
se
je
Vama
zgodilo
?
“
vpraša
ves
osupnen
.
„
Saj
slišiš
,
da
sem
ubit
,
“
pravi
Binče
plakajoč
.
„
Jaz
ubošček
!
Umreti
moram
,
pa
sem
še
tako
mlad
.
“
„
O
kresu
bo
imel
dvajset
let
!
“
pritrdi
Matevž
in
si
kri
iz
obraza
briše
.
„
Takrat
je
bil
rojen
,
ko
so
Mačkovice
pogorele
.
“
„
Bedak
!
Ali
ne
slišiš
,
kaj
te
vprašujem
?
Povej
,
kaj
sta
danes
počela
?
“
„
Vidite
gospod
!
Muro
je
vse
vedel
!
“
pristavi
Matevž
.
„
Moj
Muro
!
“
vzdihne
Binče
in
še
hujše
zajoče
,
ko
se
spomni
svojega
ljubljenca
.
„
Kdo
bo
za
te
skrbel
,
ko
mene
več
ne
bo
!
“
„
Da
,
Muro
je
imel
prav
,
pa
ni
hotel
voziti
,
“
pripoveduje
Matevž
.
„
Ti
sleparji
v
mestu
so
pa
Binčeta
dražili
.
Ko
bi
bil
Muro
—
“
„
Prosim
te
Matevž
,
pusti
Murota
pri
miru
!
Povej
mi
,
ali
sta
se
s
kom
tepla
in
bíla
;
kod
sta
se
plazila
,
da
si
tako
razmesarjen
?
“
Dolgo
časa
je
Vinko
popraševal
,
da
je
od
nerodnega
Matevža
vse
zvedel
,
kar
je
bilo
potreba
.
Vedel
je
,
da
se
je
Binče
v
mesto
peljal
,
takrat
se
je
pa
vselej
bal
,
da
tam
kaj
neumnega
in
neprijetnega
učini
.
Zadnje
dni
se
ju
Binče
včasi
z
Dobriho
shajal
,
da
bi
svoj
neizmerni
dolgčas
pregnal
,
kajti
korporal
je
bil
še
vedno
zaprt
.
Dobriha
mu
je
pravil
čudnih
rečij
o
zvezdah
,
osobito
o
planetih
,
in
Binče
ga
je
marljivo
poslušal
ter
mu
stavil
stotero
vprašanj
.
Dobriha
mu
je
na
vrh
še
podaril
knjigo
,
v
kterej
jo
bilo
na
tanko
popisano
,
kako
se
napravljajo
zračni
baloni
,
in
kako
se
z
njimi
vozi
po
zraku
.
Binče
je
knjigo
v
svojej
sobi
marljivo
prebiral
;
v
hipu
je
določno
sklenol
tak
balon
napraviti
in
se
na
njem
iz
Lipnice
v
višave
spustiti
.
Da
še
več
!
Na
balonu
je
hotel
na
kak
bližnji
planet
priveslati
.
„
Matevž
,
bodi
vesel
!
“
pravi
svojemu
pajdašu
.
„
Na
drug
svet
ideva
!
“
Matevž
ga
je
molčé
gledal
;
dosta
čudnega
je
že
od
binčeta
slišal
,
a
to
je
bilo
prečudno
.
„
Ne
čudi
se
!
Na
balonu
se
v
zrak
vzdigneva
,
približava
se
kakemu
planetu
in
vsled
njegove
privlačnosti
prideva
na
drug
svet
.
Saj
veš
,
kaj
je
privlačnost
?
“
„
Če
se
po
razoranej
njivi
z
brano
vlači
,
“
odreže
se
Matevž
.
„
Beži
,
beži
Matevž
!
Kdo
bode
tako
neumen
!
Ali
si
že
kterikrat
od
kod
padel
?
“
„
Nedavno
sem
z
one
stare
jablane
padel
,
ko
se
je
veja
ulomila
.
Saj
veš
,
s
tabo
sem
moral
po
mlaki
rake
loviti
,
pa
trebuh
me
je
bolel
.
Ti
si
pa
dejal
,
da
bi
bile
lesnike
dobre
za
to
bolezen
.
“
„
Dobro
!
Ko
si
na
tla
padel
,
vlekla
te
je
zemlja
na-se
.
Ta
moč
se
pa
imenuje
privlačnost
.
Tako
je
v
mojej
knjigi
tiskano
.
“
„
Če
v
knjigi
takisto
tiskano
stoji
,
potem
mora
že
res
biti
,
“
prikima
Matevž
.
„
Glej
,
to
bode
tako
,
“
razlaga
Binče
.
„
Midva
bodeva
veliko
plina
skuhala
in
ga
v
balon
zaprla
.
Nato
se
bodeva
hipoma
vzdignola
v
strašno
visočino
,
tako
da
prideva
ven
iz
kroga
zemeljske
privlačnosti
,
v
obližji
kakega
planeta
pa
bodem
jaz
plin
iz
balona
spustil
,
in
planetova
privlačnost
naju
hode
potem
na-se
potegnola
.
Toda
ti
tega
ne
umeš
,
ker
si
neumen
,
“
prijazno
pristavi
.
Matevž
,
res
ni
ničesar
umel
in
se
tudi
ni
trudil
,
da
bi
doumel
,
vendar
pa
je
svojega
gospoda
vpražal
:
„
Kako
bode
pa
nazaj
?
“
„
Kakor
gori
!
“
odgovori
Binče
,
„
zato
bodem
jaz
skrbel
.
Na
onem
svetu
si
vse
ogledava
in
če
bo
nama
všeč
,
pojdeva
še
večkrat
gori
.
Če
nimajo
gori
konj
in
vozov
,
hočeva
drugikrat
tudi
Murota
s
sabo
vzeti
.
“
„
Pa
naj
gre
Muro
prvi
naprej
,
“
omeni
Matevž
,
„
bodem
jaz
pa
drugikrat
šel
.
“
„
Ne
,
to
ne
gre
!
Morebiti
ni
gori
ljudij
in
meni
bi
bilo
samemu
dolgčas
.
Pomisli
pa
,
kaka
čast
je
to
za
te
,
če
pojdeš
z
mano
!
Ves
svet
bode
o
naju
govoril
,
po
vseh
časopisih
bode
naslikan
novi
zračni
veslar
,
Albin
Rojar
in
pa
njega
famulus
,
-
to
si
ti
.
Na
Lipnico
bodo
hodili
naju
gledat
,
majorja
ne
bode
nihče
več
pogledal
.
“
Matevž
je
Murota
napregel
,
da
bi
se
v
mesto
peljala
potrebnih
rečij
za
balon
kupovat
.
Vsedeta
se
in
poženeta
,
a
Muro
se
ne
premakne
,
ampak
trdovratno
stoji
.
Vse
prizadevanje
je
bilo
zastonj
.
binče
ga
je
božal
,
prosil
,
priganjal
,
nato
se
pa
videč
,
da
vse
nič
ne
pomaga
,
od
jeze
zjokal
.
Matevž
je
dejal
:
„
To
nekaj
pomeni
.
Danes
naju
nesreča
čaka
.
“
Napregla
sta
torej
konja
in
se
odpeljala
.
V
farnej
vasi
je
vzel
Binče
mimogrede
tudi
učitelja
s
sabo
,
kterega
bode
pri
nakupovanji
potreboval
.
Matevž
v
tem
oziru
ni
bil
za
nobeno
rabo
.
Učitelj
pa
je
v
onih
tužnih
časih
,
ko
še
ni
bilo
stalne
plače
,
Binčetu
rad
ustregel
,
ker
je
vedel
,
da
ne
zastonj
.
Nakupili
so
kmalu
,
kar
je
bilo
potreba
.
Ali
to
ni
bila
glavna
reč
.
Binče
je
povabil
v
krčmo
vsakega
,
kdor
je
hotel
iti
.
Tam
je
zbranim
meščanom
razlagal
,
kaj
se
ima
prihodnje
dni
na
Lipnici
goditi
.
Gostje
so
ga
pazno
in
verno
poslušali
,
dokler
jim
je
o
balonu
in
zračnem
veslanji
govoril
;
ko
jim
je
pa
začel
praviti
o
svojem
prihodnjem
potovanji
na
različne
planete
,
začeli
so
se
mu
posmehovati
,
nekteri
so
ga
celo
hudobno
pikali
ter
se
očito
iz
njega
norčevali
.
To
zasmehovanje
je
pa
Binčeta
,
ki
je
že
precej
vina
popil
,
silno
razkačilo
.
Zagrabi
torej
bokal
ter
se
žugaje
pred
svoje
protivnike
postavi
;
nato
jih
pa
začne
z
največjo
zgovornostjo
obdelovati
in
zmerjati
,
da
je
bila
groza
.
„
Beraška
sodrga
!
Vi
se
bodete
meni
smejali
,
ki
niste
še
ničesar
videli
,
ničesar
se
učili
,
ki
niste
še
nikamor
prišli
iz
svojega
raztrganega
mesta
!
Borni
pritlikavci
!
Kaj
Vi
veste
,
kaj
jaz
vem
in
znam
;
Krištofa
Kolumba
so
ljudje
tudi
obirali
in
pikali
,
zdaj
pa
vendar
njegovo
ime
sluje
po
celem
svetu
.
Čakajte
!
Čez
nekaj
tednov
bodete
strmeči
poslušali
,
ko
Vam
bodem
čudovitih
rečij
pravil
o
novem
svetu
.
“
Tudi
te
prepričevalne
Binčeve
besedo
niso
gostov
pomirile
;
še
bolj
so
se
smejali
,
in
krčmar
sam
jim
je
pomagal
.
Binče
je
pri
svojih
znancih
marsikaj
rad
pretrpel
,
toda
zasmehovati
se
ni
nikoli
pustil
.
Z
vso
močjo
trešči
bokal
na
tla
,
da
se
je
vino
na
vse
strani
razškropilo
;
z
mize
pograbi
gostom
kupice
in
sklenice
ter
jih
pomeče
na
tla
;
iz
kotne
omare
pobere
vso
stekleno
posodo
,
kolikor
je
je
krčmar
imel
,
jo
po
hiši
razmeče
in
z
nogami
pohodi
.
Krčmar
pa
ni
veliko
branil
,
vedóč
,
da
bode
Binče
vse
dobro
poplačal
.
Hišna
tla
so
bila
s
črepinjami
pokrita
,
toda
Binčetu
še
ni
bilo
dovolj
.
V
kuhinjo
je
zrogovilil
in
tam
vse
sklede
,
latvice
in
lonce
pobil
.
V
sobo
povrnovši
se
reče
z
ostrim
glasom
:
„
Sedaj
pa
imate
!
Danes
bodete
iz
korcev
pili
in
iz
pominjekov
jedli
.
“
Nato
vrže
pest
frankov
na
mizo
za
odškodnino
in
s
svojima
tovarišema
odide
.
„
S
takimi
zarobljenimi
ljudmi
se
omikan
človek
ne
sme
pečati
,
“
mrmral
je
odhajajoč
pri
vratih
.
Odpeljali
so
se
domú
.
To
je
bila
vožnja
,
da
se
Bog
usmili
.
Učitelj
je
konja
vodil
,
toda
Binčetu
je
šlo
vse
prepočasi
.
Sam
je
vzel
bič
v
roke
ter
z
vso
silo
natepal
iskrenega
konja
,
da
je
kakor
blisk
letel
po
cesti
navzgor
in
navzdol
.
Voz
je
odskakoval
na
vse
strani
in
tovariša
sta
vpila
in
prosila
,
ker
sta
se
bala
,
da
bi
iz
voza
ne
padla
.
Ali
Binče
ni
poslušal
njunega
vpitja
,
saj
je
on
sam
varno
sedel
na
sredi
med
njima
.
V
zadnjem
hudem
klanci
pred
vasjo
pa
zadenejo
ob
velik
kamenit
miljnik
,
kolo
se
zdrobi
,
Vozniki
pa
z
voza
kot
muhe
pocepajo
.
Učitelj
je
nesrečno
prišel
pod
konja
,
ki
mu
je
s
kopiti
levo
nogo
dvakrat
prebil
,
desno
roko
pa
pri
rami
iz
členkov
izpahnol
.
Matevž
je
padel
v
jamo
ob
cesti
,
na
roko
se
hudo
ob
kamen
udaril
,
zraven
si
pa
ves
obraz
na
pesku
odrl
.
Oni
pa
,
ki
je
bil
kriv
vse
te
nesreče
,
Binče
sam
je
priletel
Matevžu
na
hrbet
;
nič
žalega
se
mu
ni
zgodilo
,
toda
kričal
in
tarnal
je
on
najbolj
,
ker
je
vidéč
Matevža
vsega
krvavega
menil
,
da
je
tudi
njemu
samemu
že
zadnja
ura
odbila
.
Iz
vasi
so
ljudje
prihiteli
na
pomoč
.
Učitelja
so
spravili
na
njegov
dom
,
kjer
je
potem
dolgo
časa
bolan
ležal
.
Matevža
in
Binčeta
pa
so
na
drugem
vozu
domú
odpeljali
.
Kako
so
se
vsi
na
Lipnici
prestrašili
,
ko
so
čuli
o
tej
novici
!
Posli
so
pritekli
na
vrt
Matevža
gledat
,
strežnice
so
mu
obraz
umivale
,
in
Zalika
mu
je
rane
zavezovala
.
Vsi
so
mu
pa
pritrdili
,
da
bi
se
ta
nesreča
ne
bila
zgodila
,
ko
bi
bil
Muro
vozil
;
on
pač
ni
nikoli
hudo
tekel
.
V
tem
času
je
major
vojakom
odkazal
in
razložil
nalogo
,
ktero
je
dobil
od
svojih
predstojnikov
.
Odločeni
vojaki
so
odrinoli
v
sosednje
vasi
,
takoj
prijeli
pet
kmetov
,
ki
so
bili
najbolj
sumljivi
in
so
se
tudi
danes
zjutraj
z
Vinkom
pri
Dobrihi
posvetovali
;
uklenoli
so
jih
ter
jih
še
ta
dan
proti
Ljubljani
odpeljali
.
Po
tem
opravku
se
je
hotel
major
podati
v
svojo
sobo
.
Toda
dogodki
na
vrtu
so
tudi
njega
mimogredočega
privabili
,
da
je
prišel
pogledat
Matevževe
rane
.
V
raznih
bojih
je
bil
že
sam
večkrat
ranjen
,
marsikrat
je
v
sili
kakemu
tovarišu
rane
obvezal
;
zato
je
imel
v
tem
oziru
precejšnje
izkusbe
.
Matevž
se
je
vedel
,
kakor
da
bi
se
mu
ne
bilo
ničesar
zgodilo
,
a
vendar
je
bila
njegova
roka
od
udarca
vsa
črna
in
je
hudo
otekla
,
zraven
pa
še
je
imel
na
obrazu
veliko
rano
.
Ko
je
major
njegove
rane
ogledal
,
svetoval
je
Vinku
,
da
naj
poleg
navadnih
domačih
zdravil
pošlje
v
mesto
še
po
druga
zdravila
,
ktera
mu
hoče
on
na
listek
napisati
.
Nato
odpre
svojo
listnico
,
da
bi
med
različnimi
spisi
,
pismi
,
vojaškimi
dopisi
dobil
pripraven
listek
.
Nesreča
je
hotela
,
da
so
nerodno
nakupičena
pisma
iz
rok
zdrsnola
in
se
po
tleh
raztrosila
,
nektera
je
celo
sapa
po
vrtu
odnesla
.
Navzoči
posli
so
liste
pobirali
in
jih
majorju
nosili
:
tudi
Vinko
jih
je
en
šopek
nabral
.
Že
je
roko
stegnol
,
da
bi
jih
lastniku
oddal
,
a
pri
tej
priči
zapazi
na
nekem
listu
znano
pisavo
—
strese
se
in
prebledi
.
V
rokah
je
držal
in
čital
pismo
svoje
soproge
.
„
Gospod
major
!
Prosim
Vas
le
še
malo
potrpljenja
.
Ako
zamorem
in
smem
,
Vam
vse
rada
storim
,
kar
želite
,
da
le
pomirite
moje
obupno
srce
.
Moj
mož
ničesar
ne
vé
.
Ljudmila
.
“
Pismo
v
roki
držeč
je
Vinko
dolgo
osupnen
stal
ter
molčé
gledal
zdaj
majorja
zdaj
svojo
ženo
.
Ta
dva
sta
oba
umela
,
kaj
se
je
zgodilo
.
„
Prosim
Vas
,
gospod
!
Razložite
mi
to
pismo
!
“
spregovori
Vinko
z
zamolklim
glasom
,
a
komaj
se
je
premagoval
.
Čista
kakor
solnce
mu
je
bila
do
sedaj
zvestoba
njegove
žene
.
Prej
bi
bil
vse
veroval
,
kakor
o
njenej
krivdi
.
A
kako
bi
si
zamogel
to
pismo
razjasniti
,
da
bi
njo
opravičil
.
Svojeročno
je
pisala
,
da
ima
skrivnosti
pred
svojim
možem
,
njegovega
sovražnika
je
prosila
,
da
jo
naj
tolaži
,
kar
se
njemu
samemu
ni
posrečilo
.
„
Vinko
,
jaz
sem
nedolžna
!
Prisiljena
sem
pisala
,
da
bi
te
rešila
!
“
vzklikne
žena
in
zgrudi
se
onemogla
na
klop
.
Vinko
je
bil
izgubljen
.
Ona
ni
mogla
drugega
ničesar
več
storiti
,
nego
da
bi
se
opravičila
zaradi
pisma
.
„
S
tabo
pozneje
!
“
odgovori
jej
može
,
ki
je
komaj
umel
njene
besede
.
Iz
gospejinih
besed
je
major
spoznal
,
da
so
njene
v
pismu
dane
obljube
bile
le
zvijača
.
Dokler
ostane
Vinko
na
njenej
strani
,
ne
pridobi
je
on
nikoli
za-se
.
Neumno
bi
torej
bilo
zaradi
nje
možu
prizanašati
.
Vinko
bode
sedaj
od
njega
še
opravičenja
,
morebiti
krvne
osvete
terjal
.
Toda
ujetnik
nima
več
te
pravice
.
Major
se
je
torej
hotel
na
drug
način
svojega
nasprotnika
iznebiti
in
pri
tem
tudi
svojo
dolžnost
storiti
.
Mignol
je
vojakom
,
ki
so
pri
vrtnej
ograji
čakali
,
nato
pa
stopi
bližje
h
gospodarju
iu
mu
reče
:
„
Gospod
Rojar
,
Vi
ste
moj
ujetnik
!
“
„
Ujetnik
?
Zakaj
?
“
vpraša
Vinko
in
z
nova
ostrmi
.
„
Pri
sodniji
bodete
vse
zvedeli
.
Vedite
pa
,
da
mi
je
Vaša
zarota
in
orožnica
dobro
znana
.
“
„
Orožnica
!
“
globoko
vzdihne
Vinko
in
se
za
glavo
prime
.
Orožnica
!
Kakor
strupena
pušica
zadela
ga
je
ta
beseda
.
Samo
on
in
njegova
žena
sta
vedela
za
oni
kraj
.
Kdo
bi
bil
to
majorju
ovadil
!
V
tem
trenotku
ni
mogel
Vinko
mirno
presojevati
.
Pozabil
je
,
kaj
mu
je
bila
Ljudmila
,
gledal
je
le
na
njeno
odprto
pismo
in
mislil
na
orožnico
.
Še
hujši
sum
nego
prej
,
še
strašnejše
obdolženje
svoje
žene
se
mu
je
vrivalo
v
zburjene
misli
.
Da
,
izdala
ga
je
njegova
lastna
žena
.
Ujetnik
se
nazaj
obrne
proti
svojej
ženi
,
dolgo
jo
žalostno
pogleduje
.
Ljudmila
se
zdrami
in
mu
nasproti
hiti
.
„
Vinko
,
poslušaj
me
!
“
prične
govoriti
,
a
presilni
jok
jej
besedo
zapre
.
Vinko
jo
prime
za
roko
,
nato
pa
zopet
naglo
spusti
in
se
od
nje
obrne
.
„
Gospod
,
storite
svojo
dolžnost
!
“
reče
z
odločnim
glasom
proti
majorju
obrnen
.
Vojaki
ga
uklenejo
ter
se
z
njim
napotijo
proti
vasi
,
da
bi
ga
pridružili
drugim
ujetnikom
,
ki
so
imeli
ob
tem
času
odhajati
.
Ko
je
pa
Binče
spoznal
,
kake
priprave
se
tu
delajo
,
pozabil
je
hipoma
,
da
je
ubit
;
kakor
razjarjen
lev
planol
je
med
vojake
ter
jih
pričel
suvati
in
butati
.
Nato
se
oklene
svojega
brata
,
miluje
ga
in
poljubuje
;
ko
so
ga
pa
vojaki
siloma
odtrgali
od
njega
,
vrže
se
na
tla
ter
se
z
nova
poprime
bratovih
kolen
,
kliče
ga
z
najljubeznivejšimi
imeni
ter
mu
ne
da
prestopiti
.
Sam
Vinko
mu
je
prigovarjal
;
prišli
so
drugi
vojaki
in
so
Binčeta
na
stran
odpeljali
;
Vinko
je
pa
na
to
moško
stopal
med
svojimi
stražniki
iz
vrta
.
Na
klopici
se
sklone
revna
,
osamela
žena
;
nema
kakor
v
blaznosti
ozira
se
okoli
in
išče
svojega
moža
;
ko
pa
vidi
Vinka
kraj
vrta
med
vojaki
odhajati
,
pade
omedlevša
svojej
strežnici
v
naročje
z
bolestnim
vzklikom
:
„
Vinko
!
Vinko
!
“
Tebe
kličejo
solzice
,
Ki
pred
mano
zdaj
bežiš
M.
Kastelic
.
Krvavo-rudeče
je
drugi
dan
solnce
vzhajalo
,
huda
vročina
je
zgodaj
jutranjo
roso
posušila
;
bil
je
strašno
soparen
poletni
dan
,
da
so
cvetke
na
polji
venele
in
ptice
v
logu
onemogle
utihnole
.
Sparjeno
ozračje
je
pretilo
vsemu
stvarstvu
življenje
udušiti
,
nadejati
se
je
bilo
v
kratkem
hude
nevihte
.
Bilo
je
vse
nekako
grozljivo
tiho
v
žalostnem
soglasji
z
občutki
revnega
ljudstva
.
Kmetje
so
že
bili
upali
,
da
kmalu
dosežejo
svoj
namen
,
toda
dogodki
preteklega
dne
so
jim
vzeli
ves
pogum
;
govorilo
se
je
,
da
se
imajo
takoj
strašne
reči
vršiti
.
Po
travnikih
,
ki
se
v
vznožji
uskoškega
gorovja
razprostirajo
,
koraka
počasi
majhen
mož
srednje
starosti
.
Ljudje
so
ga
na
poti
kratko
in
boječe
pozdravljali
,
nekteri
so
se
ga
celó
zaničljivo
ogibali
.
Bil
je
to
župan
ali
maire
one
soseske
,
h
kterej
se
je
prištevala
tudi
lipniška
okolica
.
Ta
mož
ni
bil
sicer
nikaka
ponosita
in
ugledna
oseba
,
bojazljivost
se
mu
je
brala
na
obrazu
,
toda
on
je
bil
tujcem
prav
udan
privrženec
,
njim
se
je
vedno
prav
postrežljivo
uklanjal
ter
njih
podjetja
pospeševal
,
svojim
rojakom
pa
se
je
vedno
protivil
,
ne
toliko
iz
prepričanja
ali
celó
hudobije
,
ampak
iz
samega
strahú
pred
francoskimi
vojaki
.
Sosedje
so
ga
zato
kaj
malo
čislali
,
ogibali
so
se
ga
,
kakor
so
mogli
.
Vendar
pa
je
to
službovanje
slavohlepnemu
možu
še
precej
ugajalo
,
saj
je
bil
maire
prva
in
najbolj
veljavna
oseba
v
celej
okolici
.
Dà
prav
vesel
in
zadovoljen
bi
bil
s
svojim
stanjem
,
ko
bi
ga
le
njegovi
predstojniki
s
tolikimi
težavnimi
naročili
vedno
ne
mučili
in
nadlegovali
.
Tudi
sedaj
je
prav
veličastno
stopal
mimo
svojih
sosedov
.
„
Prav
treba
Vam
je
bilo
vedno
rogoviliti
in
mene
pikati
,
“
mislil
si
je
maire
opazujoč
plašne
obraze
svojih
sosedov
,
kterim
so
včeraj
očete
ali
sinove
v
zapor
odpeljali
.
„
Ko
bi
bili
mene
poslušali
,
pa
bi
se
vse
to
ne
bilo
zgodilo
.
“
Pri
vsem
njegovem
kretanji
se
je
videlo
,
kako
si
je
prizadeval
,
da
bi
vpričo
sosedov
pridobil
svojej
osebi
malo
več
veljave
in
dostojanstva
.
Pri
svojih
delavcih
na
travniku
malo
postoji
,
popraša
in
pograja
,
kar
je
bilo
treba
,
nato
se
pa
zopet
obrne
počasi
na
pot
proti
domu
.
A
v
tem
zagleda
od
poti
sem
na
ravnost
čez
travnik
z
urnimi
koraki
stopati
gospoda
majorja
Bessona
.
Kaj
bi
naj
on
tú
iskal
?
Gotovo
drugega
ne
,
nego
mairja
,
njega
samega
.
Proč
je
bil
ves
oni
prisiljeni
ponos
,
s
kterim
se
je
prej
tako
svojesvestno
nosil
pri
svojih
vaščanih
,
nemirno
je
v
strahu
pričakoval
,
kaj
bode
major
povedal
.
Ali
je
morebiti
tudi
on
sam
kaj
zakrivil
?
Urno
je
sprašal
svojo
vest
.
Ne
!
Zarote
ga
ne
more
nihče
dolžiti
;
saj
je
on
sam
včeraj
z
vojaki
one
zarotnike
iskal
,
zraven
je
pa
vse
naloge
,
ktere
je
po
uradnikih
iz
mesta
dobival
,
doslej
mirom
vestno
izvrševal
.
Ubogi
maire
se
ohrabri
,
kolikor
mu
je
bilo
možno
in
sname
ponižno
pokrivalo
z
glave
,
dasi
ga
kratkovidni
major
od
daleč
še
ni
mogel
videti
.
Na
travniku
stojéč
prične
delati
velikanske
poklone
kakor
gledališčni
igralec
,
ki
se
domá
pripravlja
za
večerno
predstavo
,
zraven
pa
pomišlja
,
kako
bi
ga
v
lepej
francoščini
pristojno
nagovoril
.
„
Bon
jour
,
monsieur
!
“
mu
od
daleč
vpije
.
„
Quel
temps
fait-il
?
“
To
je
bilo
skoro
vse
,
kar
se
je
maire
od
vojakov
francoščine
naučil
,
a
še
tega
ni
prav
umel
.
Major
molčé
bližje
pristopi
in
kratko
vpraša
:
„
Ali
ste
Vi
maire
te
soseske
?
“
„
Oui
,
monsieur
!
“
„
Poslušajte
me
torej
!
“
pravi
strogo
major
ter
svoje
oči
srpo
upre
v
preplašenega
mairja
.
„
Jaz
se
mislim
oženiti
,
in
Vi
me
bodete
poročili
!
“
„
Oui
,
oui
,
monsieur
!
“
„
Takoj
prihodnjo
nedeljo
me
okličite
z
lipniško
gospo
!
Kmalu
potem
bode
pa
poroka
.
“
To
spregovorivši
se
major
na
stran
obrne
in
hoče
zopet
oditi
.
„
Z
lipniško
gospo
?
O
monsieur
!
“
zavzame
se
maire
strméč
,
ki
je
pri
tej
čudnej
novici
nekoliko
svojega
strahú
pozabil
.
„
Ali
je
to
mogoče
?
Ali
je
lipniški
gospod
res
že
mrtev
?
To
so
čudne
reči
!
Pa
o
tem
se
bodeva
že
še
pogovorila
.
“
„
Ali
me
niste
razumeli
?
“
pravi
major
nevoljen
.
„
Oui
monsieur
!
Jaz
le
mislim
o
dotičnih
pismenih
svedočbah
,
ktere
mi
bodete
poslali
.
“
„
Jaz
nimam
nikakih
svedočeb
,
Vi
me
bodete
pa
tudi
brez
teh
oklicali
!
“
„
Kaj
pa
lipniška
gospa
?
“
vpraša
maire
.
„
Maire
,
ne
poprašujte
dalje
!
Razločno
sem
povedal
,
kaj
od
Vas
želim
.
Do
poroke
Vam
morebiti
že
pripravim
smrtni
list
gospoda
Rojarja
,
morebiti
pa
tudi
ne
.
V
sedanjih
nemirnih
časih
nimajo
uradi
časa
pečati
se
s
takimi
malenkostmi
,
jaz
pa
nimam
volje
dalje
čakati
.
Vi
bodete
storili
,
kar
sem
Vam
ukazal
,
če
ne
—
,
“
pri
teh
besedah
ga
major
ostro
pogleda
,
roko
vzdigne
ter
jo
pomenljivo
po
zraku
zavihti
,
da
je
maire
takoj
umel
,
kaj
to
znamenje
pomeni
.
Mož
se
ni
upal
besede
več
spregovoriti
,
a
dolgo
časa
je
kakor
brez
zavesti
na
mestu
stal
in
molčé
v
eno
mer
za
majorjem
gledal
,
ki
je
brez
slovesa
mirno
odhajal
.
Še
le
ko
se
je
ta
za
cestnim
ovinkom
skril
,
predrami
se
maire
iz
svojega
strahú
ter
steče
po
travniku
proti
domu
.
O
času
francoskega
vladarstva
so
je
tudi
na
Kranjskem
vpeljala
francoska
šega
,
da
so
mairji
na
javnem
trgu
zaročence
oklicovali
in
jih
potem
tudi
sami
poročali
.
Poroka
pred
mairjem
je
imela
državopravno
veljavo
ter
se
je
z
bobnanjem
ljudstvu
naznanjala
.
Še
le
po
tej
poroki
sta
se
smela
zaročenca
tudi
v
crkvi
poročiti
,
ako
sta
hotela
;
a
vlada
ju
k
temu
ni
silila
.
„
Barba
,
Barba
!
“
vpije
maire
,
ko
išče
domú
prišedši
po
hiši
in
okoli
hiše
svojo
ženo
.
Kuhinjska
vrata
se
odpró
in
v
vežo
stopi
majhna
,
a
precej
životna
žena
ter
zvedavo
gleda
svojega
moža
.
„
Tako
,
zdaj
pa
imaš
!
“
prične
maire
besedovati
ter
se
ves
potrt
na
klop
vsede
,
da
bi
ženi
potožil
o
svojej
nadlogi
.
Majorjevo
žuganje
mu
je
vse
živce
pretreslo
,
in
zaradi
nagle
hoje
je
komaj
še
sopsti
zamogel
.
„
Kar
si
iskala
,
to
si
dobila
.
“
„
Kaj
sem
dobila
?
“
„
Čemu
je
meni
vsega
tega
treba
,
da
jaz
,
pošten
in
miren
človek
pridem
v
tako
zadrego
!
Ta
gore
na
Lipnici
“
—
maire
se
ni
upal
izreči
njegovega
imena
—
„
me
sili
,
da
ga
naj
takoj
brez
ovinkov
poročim
z
lipniško
gospo
.
“
„
Za
božjo
voljo
!
“
zavzame
se
žena
.
„
Saj
še
lipniški
gospod
ni
do
dobra
mrtev
.
O
gospej
res
danes
ljudje
ugibljejo
,
da
je
bila
morebiti
že
davno
z
majorjem
porazumljona
.
Včeraj
je
bajè
lipniški
gospod
od
nje
neko
pismo
,
ki
je
bilo
majorju
namenjeno
,
zasačil
.
Neverjetno
je
sicer
,
ker
je
bila
ona
dobra
in
poštena
žena
,
a
strežaj
je
ljudem
odločno
trdil
,
da
jo
ona
sama
skrivnost
o
orožji
ovadila
,
da
je
svojega
moža
izdala
,
da
bi
se
potem
z
majorjem
poročila
.
Toda
kaj
si
bodeš
ti
zato
glavo
belil
?
Pa
ju
poroči
,
če
se
res
hočeta
imeti
!
“
„
Ti
lahko
tako
govoriš
,
ker
postav
ne
poznaš
.
“
„
Sem
jih
li
takrat
umela
,
ko
sem
tebe
v
zakon
jemala
?
“
„
Ali
zdaj
je
drugače
.
Postave
žugajo
z
ostro
kaznijo
,
ako
bi
maire
poročil
kako
vdovo
,
ktera
ne
bi
pismeno
smrti
prvega
moža
skazala
.
Major
pa
noče
čakati
na
smrtni
list
gospoda
Rojarja
,
ampak
sili
me
,
da
ga
naj
kar
tako
okličem
in
poročim
,
če
ne
bode
me
pa
zadavil
.
Tako
mi
je
zažugal
,
in
ti
ljudje
rajši
več
storé
,
nego
govoré
.
“
„
Da
bi
si
ti
le
ne
bil
teh
sitnostij
na
glavo
nakopal
!
“
„
Kdo
je
pa
vsega
tega
kriv
?
Ti
sama
!
Saj
si
me
vedno
nadlegovala
in
silila
,
da
bi
županstvo
prevzel
,
češ
kako
bodo
lepo
,
ko
ti
ljudje
porekó
„
mati
županja
“
.
Zdaj
pa
vidiš
,
v
kako
zadrego
si
me
spravila
.
Ti
si
vsega
kriva
!
Tako
dolgo
si
zaradi
tega
županstva
pretikala
,
da
si
slednjič
staknola
in
me
v
smrtno
nevarnost
spravila
.
Da
bi
te
le
ne
bil
nikdar
poslušal
!
“
„
Prigovarjala
sem
ti
takrat
,
ko
še
nismo
imeli
teh
neslancev
v
deželi
.
Sedaj
bi
bilo
pač
najboljše
,
da
bi
se
ti
s
Francozi
nikoli
pečal
ne
bil
.
Ti
ljudje
so
hujši
,
kakor
„
lutriš
“
,
vsi
divji
so
in
nimajo
nobene
vere
.
“
„
Molči
,
Barba
!
Kaj
blebetaš
!
Uboga
reva
!
Ko
bi
naju
kdo
slišal
!
“
Maire
se
je
bal
,
ko
je
začela
žena
tako
zbadljivo
a
razločno
njegove
„
predstojnike
in
gospodo
“
popisovati
;
hotel
jo
je
torej
naglo
utešiti
,
toda
žena
je
le
še
dalje
jezična
:
„
Saj
ves
svet
vé
,
kakšni
so
.
Neko
žensko
so
si
izvolili
za
svojega
boga
.
O
kaka
preslepljenost
in
norost
.
Revna
grešna
ženska
!
“
„
To
je
res
čudno
,
“
pristavi
maire
.
„
Ko
bi
že
kakega
moškega
—
.
“
„
Ali
ne
bodeš
molčal
!
“
razhudi
se
Barba
.
„
Ali
ste
vi
kaj
boljši
,
ali
ste
morebiti
bolj
pametni
,
nego
mi
ženske
?
“
„
Če
si
tako
pametna
,
pa
povej
,
kaj
naj
sedaj
s
to
poroko
naredim
.
“
„
Stori
,
kar
je
prav
!
“
„
Torej
naj
majorju
,
kadar
pride
,
hrbet
obrnem
,
in
on
me
bode
brez
premisleka
na
mestu
zadušil
.
To
bode
tudi
prav
.
“
„
Pa
ga
poroči
!
Saj
ti
ne
branim
!
“
„
Se
vé
da
!
Da
bi
me
potem
še
v
mestu
in
pa
pri
sodniji
zaradi
krivičnega
uradovanja
obžirali
,
in
jaz
bi
moral
za
plačilo
vseh
teh
skrbij
in
sitnostij
Bog
zna
kako
dolgo
v
ječi
čepeti
!
“
„
Če
se
pa
majorju
ustaviš
,
ali
ti
bode
ta
bolj
milostljiv
?
Jaz
ti
ne
morem
ničesar
drugega
svetovati
.
“
„
Torej
ni
za
me
nobene
pomoči
iz
te
stiske
?
“
reče
maire
malodušno
;
srce
mu
je
upadlo
,
ko
je
videl
,
da
tudi
Barba
ne
more
pomagati
.
„
Kako
sem
jaz
to
zaslužil
!
Bil
sem
vedno
miren
in
postrežljiv
človek
ter
nisem
še
nikomur
nič
žalega
storil
.
Kako
sem
se
pri
tem
županstvu
trudil
in
mučil
samo
soseski
v
prid
,
a
sedaj
ni
nikogar
tu
,
da
bi
v
sili
pomagal
ali
vsaj
kaj
svetoval
svojemu
županu
!
O
ta
nehvaležni
svet
!
In
pa
še
ta
moja
ženska
!
Drugikrat
jej
ni
mogoče
jezika
ustaviti
,
sedaj
se
pa
modro
drži
kakor
kavka
na
strehi
.
“
„
Zato
bi
bilo
dobro
,
da
še
koga
drugega
poprašaš
.
Pojdi
h
gospodu
župniku
!
“
„
Kaj
še
!
“
odvrne
maire
.
„
Ko
bi
ne
vedel
,
kaj
mi
bode
on
priporočil
!
„„
Ravnaj
tako
,
kakor
je
prav
,
po
božjih
in
človeških
postavah
,
malopridnežev
pa
ne
poslušaj
!
““
Saj
so
mi
taki
nauki
že
znani
.
Ali
jaz
bi
rad
takega
modrijana
tja
postavil
pred
onega
moža
z
Lipnice
,
ki
je
kakor
železo
,
da
bi
ga
prav
tako
divje
kakor
mene
v
oči
gledal
,
kakor
da
bi
ga
hotel
požreti
.
Bi
videl
,
če
bi
mu
ne
zmanjkalo
njegovih
dobrih
naukov
.
“
„
Dobro
znaš
modrovati
in
nočeš
nikogar
poslušati
.
Svetuj
in
pomagaj
si
torej
sam
!
“
Žena
se
zabrne
in
hoče
na
delo
oditi
.
„
Barba
,
ne
hodi
zdaj
proč
od
mene
!
Povej
mi
,
kar
se
ti
najbolje
zdi
,
in
jaz
te
hočem
ubogati
.
“
„
Samo
še
eno
zadnjo
besedo
,
“
odgovori
žena
.
„
Pojdi
k
Dobrihi
!
Ako
te
on
ne
izkoplje
iz
te
zmešnjave
,
potem
te
ne
bode
nihče
.
“
„
To
pa
to
,
Barba
!
Sedaj
si
pravo
zadela
.
Da
mi
ni
to
že
prej
v
glavo
padlo
!
Dobriha
jo
mož
;
on
več
vé
,
kot
vsa
naša
vas
.
On
me
bode
iz
te
zagonetke
prav
lepo
izmotal
,
majorju
bo
pa
nos
zavil
,
da
ne
bode
sam
vedel
kdaj
in
kakó
.
In
kako
bi
ne
!
Dobriha
bere
v
zvezdah
skrivnosti
vsega
svetá
.
Toda
Barba
,
veš
,
prazen
ne
smem
k
njemu
iti
.
Nekaj
vina
,
kako
kure
—
.
“
„
Se
vé
,
se
vé
!
Ti
pa
glej
,
da
bodeš
pri
njem
pametno
govoril
in
ga
ne
dolgočasil
s
kako
neumnostjo
.
“
Kmalu
potem
sta
mož
in
žena
zadovoljna
s
svojim
načrtom
v
kuhinji
bila
vsak
pri
svojem
delu
.
Žena
je
ogenj
netila
,
maire
je
pa
zaklanega
petelina
skubel
.
Nato
je
Barba
svojega
moža
podučevala
,
kako
mora
pri
Dobrihi
govoriti
,
da
bode
od
njega
vse
zvedel
,
kar
je
potreba
;
med
tem
pa
jo
bilo
kure
pečeno
in
darovi
pripravljeni
.
Urno
pograbi
maire
vse
te
reči
ter
se
napravi
na
pot
v
goro
proti
Dobrihinej
koči
.
Odhajajočemu
je
žena
zadnje
nauke
v
glavo
utepala
,
a
maire
se
je
podvizal
da
bi
se
je
le
prej
ko
mogoče
odkrižal
,
ker
je
zdaj
ni
več
potreboval
.
„
Barbino
zvezdo
mi
pa
mora
Dobriha
pokazati
,
naj
velja
,
kar
hoče
,
“
godrnjal
je
po
poti
sam
pri
sebi
.
„
Barba
je
čudna
ženska
,
kakšna
bode
še
le
njena
zvezda
!
Jezična
ženska
,
—
repasta
zvezda
;
da
,
njena
zvezda
mora
repasta
biti
.
“
V
tem
času
,
ko
je
maire
odšel
k
Dobrihi
posvetovat
se
,
približal
se
je
že
major
Lipnici
,
ki
je
bila
dobre
pol
ure
oddaljena
od
mairjevega
doma
.
Zamišljeno
je
stopal
navzgor
po
kribci
,
na
kterem
je
stala
Rojarjeva
domačija
,
včasih
je
malo
postal
in
se
oziral
po
okolici
,
nato
pa
zopet
urno
dalje
hitel
.
Mislil
je
na
dogodke
prejšnjega
dne
.
Žal
mu
je
bilo
,
da
je
gospa
toliko
trpela
,
toda
ugovarjal
si
je
,
da
je
za-nj
vendar
najboljše
,
da
je
reč
tako
iztekla
.
Po
njegovih
mislih
je
bil
Vinko
