jeza
požirek
brinovca
.
«
»
Ali
če
človek
preveč
pije
,
prikrajša
si
življenje
in
človek
živí
zato
,
da
sebe
in
druge
srečne
stori
—
«
»
Le
tiho
,
le
tiho
,
že
vidim
,
da
majhno
filozofa
v
vas
tičí
in
da
bi
me
radi
spreobrnili
.
Pa
saj
veste
,
kdaj
se
pijanec
spreobrne
:
kadar
se
v
jamo
zvrne
.
Zakaj
tega
ne
skrivam
,
da
sem
pijanec
;
kakor
sem
vas
videl
,
precej
sem
vam
povedal
,
da
me
boste
poznali
.
Jaz
tudi
vem
,
da
bi
morda
bolje
bilo
záme
,
ko
bi
se
ne
bil
te
navade
navzel
.
Ali
kar
je
,
to
je
in
mir
besedí
!
Zato
me
ne
bo
nikoli
nihče
slišal
,
da
bi
mu
rekel
:
pijančuj
,
ampak
pravim
zmerom
:
varuj
se
vraga
,
delaj
tako
,
kakor
me
slišiš
,
ne
tako
,
kakor
me
vidiš
.
Pa
se
bova
že
še
kaj
pomenila
o
moji
šoli
in
druge
reči
.
Zdaj
grem
dol
v
vas
,
če
imajo
kaj
za
primáko
za
suho
grlo
.
Če
ste
kaj
učenih
bukev
prinesli
,
bodeva
jih
enkrat
skupaj
pogledala
in
še
en
pot
se
bom
pomladil
in
se
še
marsičesa
domislil
.
«
Lovre
je
še
precej
časa
gledal
za
starim
,
kako
je
koračil
čez
vrt
.
Noge
so
se
mu
že
opletale
,
na
gosto
je
že
stopal
,
vse
je
spominjalo
na
to
,
da
ni
daleč
tisti
čas
,
ki
bode
konec
storil
življenju
tega
moža
,
in
vendar
mu
je
bila
strast
še
tako
živa
!
Pač
čudna
reč
to
,
da
more
človek
drugače
ravnati
,
kakor
mu
razum
veli
,
razum
—
največja
moč
v
njem
!
Pogovor
vmes
vname
od
modrih
se
jim
glav
,
od
sladkosti
življenja
in
od
njega
težav
,
in
če
se
menim
ž
njimi
,
nobenemu
ni
mar
,
da
nisem
bil
še
v
Rimi
,
na
vojski
še
nikdar
.
Fr.
Levstik
Ako
je
kdo
sodil
iz
tega
,
kar
smo
do
zdaj
pravili
o
Kvasu
,
da
bodemo
Lovretu
do
konca
te
suhotne
pravljice
za
petami
,
to
je
,
da
bomo
najmanjša
dejanja
njegova
načrtali
s
tisto
jezičnostjo
,
ki
jo
včasi
občudujemo
,
poslušaje
naše
stare
majke
,
rojene
v
prejšnjem
stoletju
,
ali
da
bomo
tako
vestno
svojega
junaka
stopinje
sledili
v
temotni
preteklosti
štiridesetih
let
kakor
sloveči
angleški
novelisti
,
ki
,
vpeljevaje
svojega
viteza
v
kako
izbo
,
celó
ne
pozabijo
povedati
,
da
je
kljuko
pritisnil
—
kdor
tako
sodi
,
ta
ni
prave
pogodil
.
Nikakor
pa
se
s
tem
nočemo
hvaliti
,
ker
vemo
,
da
ni
taka
obširnost
reč
,
katero
vsak
pisač
lahko
posnema
,
ampak
da
tistemu
,
kdor
jo
hoče
upotrebljevati
,
posebnega
božjega
dara
tako
potreba
ko
ribi
vode
,
in
ta
dar
je
—
živa
domišljija
.
Ker
se
pa
s
tako
domišljijo
pisalec
te
pravljice
ne
more
ponašati
in
ker
bi
rad
še
nekaj
poštenih
možakov
čisto
stare
korenine
bralcu
pred
oči
postavil
,
zapustimo
za
več
časa
svojega
mladega
prijatelja
na
Slemenicah
,
naj
se
seznanja
in
udomačuje
,
kakor
mu
je
drago
,
ter
poglédimo
dol
v
Obrhek
,
kmečko
vas
,
ki
dalje
časa
stoji
,
kakor
bi
kopa
dedov
,
zavrstjo
živečih
,
pomnila
.
Pot
do
tjakaj
ne
bo
dolga
,
kajti
komaj
četrt
ure
ti
bo
treba
,
če
malo
urneje
stopiš
,
in
gospod
Dolef
so
,
kadar
so
se
najbolj
od
pijanosti
opotekali
,
prišli
v
pol
uri
.
Nekateri
gospodje
učenjaki
trdijo
,
da
je
za
deželno
zgodovino
zelo
imenitna
etimologija
lastnih
imen
starih
krajev
,
mest
,
hribov
,
vasi
.
In
ker
je
tudi
slavni
Šafarik
med
temi
,
verjamem
tudi
jaz
,
da
včasi
v
kakem
imenu
kaj
več
čepi
kakor
samo
ime
.
Zavoljo
te
vere
sem
že
dostikrat
,
kar
sem
povest
o
desetem
bratu
izvedel
,
premišljal
in
dejal
sam
pri
sebi
:
»
Kaj
vraga
bi
se
dalo
iz
Obrhka
po
odmečku
,
pristavku
,
spremeni
in
predevku
posameznih
črk
,
po
iznajdbi
korenike
v
sanskrtu
in
materi
staroslovenščini
—
izpeljati
in
izkazati
vsaj
toliko
,
da
bi
Slovence
za
trenutek
osleparil
in
preveril
,
da
znam
več
ko
hruške
peči
?
«
Ali
povedati
moram
danes
,
ko
je
čas
,
da
bi
svojo
navidezno
učenost
očitno
pokazal
,
da
nisem
s
svojo
preiskavo
nič
dalje
prišel
,
kakor
da
imam
ponižno
misel
:
Obrhek
se
pravi
vasi
samo
zato
,
ker
je
stavljena
ob
vrhu
na
levici
že
imenovane
doline
,
kjer
je
bil
grajski
ribnjak
.
Zraven
te
misli
imam
pa
še
drugo
,
manj
razvito
,
namreč
to
,
da
je
pri
vsej
moji
prizadetvi
in
preiskavi
še
zmerom
mogoče
,
da
je
Obrhek
ime
dobil
od
tega
staroslovanskega
malika
ali
od
onega
božanstva
,
samo
da
sem
jaz
prekratkega
pogleda
in
da
imam
premalo
ali
pa
nič
genialnega
duha
naših
starinarjev
.
Morda
mi
bo
kak
dobrovoljen
starinoslovec
pri
mogoči
drugi
izdaji
Desetega
brata
tu
iz
zadrege
pomagal
ter
mi
pod
črto
tega
lista
napravil
majhen
komentarček
.
Obrhek
,
ves
od
kraja
,
s
Krjavljevo
kočo
vred
,
je
imel
dva
in
dvajset
številk
nad
hišnimi
vrati
.
Da
so
bile
hiše
po
večini
lesene
ali
samo
ometane
,
da
so
bili
posamni
tramovi
,
čeravno
iz
bukovine
,
vendar
že
črvojedni
in
črno
zakajeni
,
da
so
bile
nekatere
strehe
,
kakor
se
je
iz
zarez
na
slémenu
bralo
,
že
petnajstkrat
s
slamo
prekrite
in
je
skoraj
sploh
že
v
šestnajsto
tu
in
tam
kaka
luknja
krovca
prosila
:
to
nam
potrjuje
že
izrečeno
verjetnost
,
da
je
bil
Obrhek
star
.
Obrščanje
so
bili
pa
tudi
najboljše
duše
,
kar
si
jih
misliti
moreš
.
Dasiravno
siromašni
kmetavsi
in
revni
ko
jare
miši
vsi
do
enega
,
katerega
bomo
še
omenili
,
ravnali
so
se
vendar
po
božjih
in
cerkvenih
zapovedih
;
odrajtovali
so
fronke
in
desetino
in
bero
,
če
je
bilo
le
za
žive
in
mrtve
mogoče
,
ob
pravem
času
.
Dasiravno
so
možakarji
včasih
malo
porentačili
in
pokleli
,
kadar
so
jih
ženice
razjarile
ali
kadar
je
pri
pipi
tobaka
govorica
tako
nanesla
,
da
se
je
bolj
možato
podalo
,
če
so
vpletli
hudiča
ali
vraga
med
poštene
in
mirne
besede
;
dasiravno
so
obrški
fantinje
,
da
bi
staro
navado
in
svojo
čast
ohranili
,
sešli
se
na
večer
sredi
vasi
,
polegli
pod
»
velikim
čampljevim
drevesom
«
in
kako
staro
pesem
zaokrožili
;
čeravno
so
ženice
imele
tisto
čudovito
lastnost
,
katero
je
že
pred
več
ko
devetnajst
sto
leti
pri
Galijancih
Julij
Cezar
našel
—
zvedavost
namreč
:
vendar
pri
vseh
teh
slabostih
so
bili
Obrščanje
pobožnejši
ko
vsi
njih
sosedje
okrog
in
okrog
.
Vsak
večer
si
slišal
v
posameznih
hišah
petdesetkrat
ponovljeno
češčenamarijo
z
roženkranskim
dostavkom
;
v
sredi
Obrhka
pa
je
stalo
leseno
znamenje
s
kaj
malo
umetelno
izrezljano
podobo
Križanega
,
kateremu
so
vaška
dekleta
na
vsako
pomlad
glavo
z
venci
in
rožnimi
kitami
olepšale
in
pred
katerim
se
je
vsak
vaščan
mimo
gredoč
spoštljivo
odkrival
,
spomnivši
se
na
smrt
in
na
fajmoštrovo
besedo
,
tudi
če
je
ravno
šel
od
krčmarja
Obrščáka
ves
vinski
in
težak
.
Ta
ravno
imenovani
mož
je
bil
glava
vse
vasi
in
neovrgljivo
zelo
potreben
za
okolico
,
če
smemo
tistim
zaupati
,
ki
trdé
,
da
človek
najbolje
stori
,
če
nepotrebne
,
to
je
ne
živo
živo
potrebne
denarje
zapije
ali
,
da
lepše
povemo
,
tistemu
dobrotniku
spraviti
dá
,
ki
mu
sladke
kaplje
ponudi
pokusiti
.
Že
samo
to
,
da
je
po
njem
imenovala
se
vsa
vas
,
moralo
mu
je
nekaj
veljave
pridobiti
,
kajti
pravil
je
on
in
njegovi
očetje
,
da
je
nekdaj
na
Obrhku
samo
njegova
hiša
stala
in
da
so
se
drugi
sosedje
okrog
njega
naselili
,
to
se
vé
,
menda
kmalu
potem
,
kar
je
nehal
bob
v
klasju
rasti
in
se
je
v
stročevje
spremenil
.
Koliko
imenitnejši
mož
je
moral
torej
Obrščak
biti
,
ker
so
zraven
imenovane
zgodovinske
in
imenske
veljavnosti
še
druge
reči
pristopile
,
katere
so
ga
vzviševale
nad
vse
vaščane
.
Bil
je
namreč
krčmar
in
župan
in
potemtakem
naravni
brambovec
in
zastopovalec
vsega
,
kar
je
sosesko
zadevalo
.
Njegova
postava
—
bil
je
velik
,
rdečega
lica
,
nosil
je
toliko
trebuha
,
da
se
je
dalo
spoznati
,
da
ne
goni
sam
za
brazdo
voličev
—
ta
je
popolnoma
pristovala
k
drugim
lastnostim
,
vnanjim
in
notranjim
.
Premožnejši
ko
drugi
sosedje
,
je
kakemu
revežu
tudi
včasih
frakeljček
na
upanje
natočil
in
,
čeravno
se
taki
dolžniki
niso
nič
posebno
kaj
podvizali
,
da
bi
svoje
dolgove
poravnali
,
imel
je
vendar
Obrščak
vsaj
toliko
dobrega
od
njih
,
da
so
rekli
:
»
Nič
napačen
mož
ni
to
.
«
Kadar
je
bilo
za
sosesko
kaj
govoriti
,
ustopili
so
se
sosedje
za
Obrščaka
in
on
je
imel
tačas
samovoljo
.
Čeravno
se
ni
bil
naučil
ni
brati
ni
pisati
zakaj
pred
štiridesetimi
leti
so
se
ljudje
manj
pečali
za
take
reči
—
izuril
se
je
bil
vendar
toliko
,
da
je
po
lastni
iznajdbi
zapisoval
,
koliko
poličev
je
imel
pri
tem
ali
tem
sosedu
na
dolgu
.
Obrščak
je
imel
namreč
v
treh
znamenjih
vso
matematiko
in
vso
abecedo
.
»
Kljuka
pet
,
križ
deset
,
kol
enó
,
pa
je
XVI
krajcarjev
za
en
bokal
.
«
To
se
vé
,
da
je
Obrščak
te
kole
in
križe
tako
napošev
,
zdaj
majhne
,
zdaj
velike
,
zdaj
na
to
,
zdaj
na
to
stran
viseče
zastavljal
,
da
jih
ni
živ
krst
več
razumeti
mogel
ko
on
sam
.
Ker
pa
je
bilo
takih
dolžnikov
obilo
število
,
kateri
so
na
upanje
pili
,
in
ker
je
bil
krčmar
prepošten
in
prevesten
,
da
bi
bil
s
svojim
pisanjem
sebi
in
drugim
zmešnjavo
napravljal
in
od
tega
terjal
,
kar
je
oni
zapil
,
zaznamoval
je
Obrščak
kovačevo
vrsto
na
prazni
strani
stare
pečati
(
drugega
papirja
ni
poznal
)
z
rogovilastim
zaznamkom
,
ki
je
imel
klešče
pomeniti
,
grajskemu
Dolfu
je
napravil
v
zapisnik
nekaj
črt
,
ki
so
hotele
škrice
pri
suknji
naslikati
itd.
,
drug
je
drugo
znamenje
imel
.
Prebravši
popis
krčmarjeve
osebe
,
vém
,
da
častiti
moj
bralec
pričakuje
zbrano
družbo
okoli
tega
poštenjaka
,
zlasti
če
se
še
domišlja
naše
posebne
pravice
,
katere
sem
od
kraja
prvega
poglavja
opomnil
.
Popoldne
je
bilo
okoli
treh
,
ko
so
sedeli
Dolef
,
deseti
brat
Martinek
,
dva
kmečka
možaka
pri
enem
,
dva
druga
—
eden
mlad
,
čeden
fant
okrog
dvajsetih
,
imenovan
Francelj
Dražarjev
,
eden
pa
več
ko
še
enkrat
toliko
star
,
Miha
izpod
Gaja
—
pri
drugem
vinu
.
Ker
je
krčmar
videl
,
da
imata
poslednja
dva
sama
med
seboj
govoriti
,
mešal
se
je
le
bolj
med
prvo
druščino
.
»
Jej
,
naj
te
vrag
!
«
dejal
je
eden
kmečkih
možakov
,
Matevžek
,
»
gospod
Dolef
,
kaj
je
zdaj
v
vašem
gradu
novega
,
kaj
?
Tako
je
vendarle
res
,
da
ste
dobili
novega
šolmoštra
,
sami
záse
,
posebej
.
Enega
sina
ima
gospod
slemeniški
,
ta
vaš
brat
,
pa
učeniku
daje
jesti
in
piti
in
—
kaj
bom
drugače
govoril
:
dobro
váse
in
dobro
náse
mu
preskrbí
in
še
denarja
mu
bo
dal
,
vem
da
,
in
kaj
bo
iz
vsega
tega
?
Nič
!
«
»
Denar
bo
potekel
,
«
pravi
drugi
.
»
Vidva
tega
ne
zapopadeta
;
molčita
rajši
!
«
dejal
je
Dolef
.
»
Kaj
bi
vraga
ne
vedel
?
«
huduje
se
Matevžek
.
»
Ali
nisem
svojega
paglavca
celo
zimo
zaganjal
k
šolmoštru
,
da
bi
ga
kaj
izučil
?
Po
svetem
Urbanu
,
to
se
vé
,
sem
moral
pastirja
imeti
,
potlej
je
s
šolo
proč
.
Pa
sem
bil
ondan
,
ko
sem
prašiče
v
mestu
prodal
,
kupil
mu
ene
bukvice
,
češ
naj
bo
fant
v
cerkvi
na
branje
molil
,
da
ne
bo
stal
kakor
trot
pred
Bogom
.
Ali
kaj
menite
,
da
je
znal
brati
!
Hudirja
je
znal
,
namalanega
!
Beri
kaj
iz
bukvic
,
dejal
sem
mu
v
nedeljo
popoldne
.
Pa
se
je
pripravljal
ko
bolni
iz
postelje
,
tako
zbiral
besede
in
tolkel
in
jecljal
,
kakor
bi
kislo
repo
jedel
iz
škrbaste
sklede
.
In
ko
mi
je
ondan
birič
pečat
prinesel
,
zakaj
nisem
peska
na
cesto
napeljal
,
še
razločiti
ni
mogel
,
kdaj
je
dan
postavljen
,
da
se
imam
pri
gosposki
zglasiti
.
Šember
te
vzemi
,
sem
dejal
,
pokaj
sem
te
pošiljal
vso
ljubo
zimo
k
šolmoštru
,
ko
se
nisi
naučil
nič
in
si
še
večji
telek
ko
jaz
sam
.
Mar
bi
bil
jaz
fanta
doma
imel
,
da
bi
mi
bil
prejo
vil
v
klobčiče
!
Zato
jaz
pravim
,
grajski
gospod
mora
imeti
čudno
pamet
,
da
našemu
farnemu
šolmoštru
bero
daje
ko
mi
vsi
in
še
več
,
potlej
si
pa
še
sam
enega
vzame
in
ga
sam
plačuje
.
«
»
Kaj
ne
veš
,
zakaj
tako
dela
?
«
pravi
krčmar
.
»
Zakaj
?
«
pravi
mož
.
»
Ko
bi
ti
imel
tako
kopico
denarja
,
pa
bi
ravno
tako
delal
.
«
»
Ta
je
pa
resnična
,
«
pristavi
drugi
izmed
možakov
.
»
Ko
bi
jaz
ali
ti
hodil
po
ajdovi
setvi
od
kozolca
do
kozolca
z
velikim
poveznim
vozom
in
z
žrdjó
in
bi
vsak
deseti
snop
izpulil
in
tako
nekatero
razstávko
pšenice
,
ki
so
jo
drugi
ljudjé
pridelali
,
domov
napeljal
,
i
,
menim
,
da
bi
potlej
denar
trosil
in
razmetal
.
«
»
Le
pijte
,
pa
molčite
!
«
reče
Dolef
,
kateri
ga
je
že
v
možganih
imel
,
da
so
mu
oči
vkup
lezle
;
potem
je
,
z
glavo
pritrkovaje
,
začel
peti
z
onemoglim
glasom
:
En
starček
je
bil
,
je
vince
rad
pil
,
je
glažek
izpraznil
,
je
druzga
nalil
.
Ali
modri
možje
z
Obrhka
se
niso
dali
motiti
z
gospod
Dolfovo
pesmijo
,
katero
so
slišali
že
nekatero
in
nekatero
krat
.
»
Pritožili
se
ne
bomo
čezenj
,
«
pravi
krčmar
,
kateremu
je
na
misel
prišlo
,
da
bi
utegnil
gospod
graščak
izvedeti
,
kako
se
je
v
njegovi
hiši
zaničljivo
o
njem
govorilo
.
»
Bog
obvaruj
!
«
dejal
je
drugi
izmed
sosedov
,
ki
je
bil
Obrščaku
nekaj
grošev
dolžan
in
se
torej
ni
spodobilo
,
da
bi
bil
na
nasprotni
strani
stal
.
»
Dober
gospod
je
,
on
bi
ne
mogel
ubožčka
s
palcem
v
oči
dregniti
kakor
kdo
drug
.
«
»
Kaj
se
vama
meša
?
Kaj
sta
šlevasta
ali
šele
bosta
?
Kaj
pa
odgovarjata
na
tisto
,
kar
vaju
nihče
ne
vpraša
!
Jaz
nisem
dejal
,
da
ni
dober
,
pošten
mož
,
ali
pameti
nima
prave
,
pameti
!
«
trdi
svojeglavo
Matevžek
.
»
Jaz
bi
mu
tudi
iz
oči
v
oči
to
povedal
,
kaj
se
bom
torej
bal
,
če
me
stric
Dolef
sliši
ali
ne
.
Saj
smo
možje
,
ne
nosimo
modrca
,
ampak
kamižolo
in
vemo
,
kdaj
je
čas
molčati
,
kdaj
govoriti
in
na
uho
pošte
prenašati
.
Kaj
ni
res
,
gospod
Dolef
?
«
»
Kajpak
da
ga
bom
še
en
bokal
,
še
en
bokal
,
še
en
bokal
,
«
blebetal
je
Dolef
in
z
glavo
vedno
bliže
mize
prihajal
.
»
To
pa
to
,
dolžen
sem
že
—
koliko
sem
že
?
Nikomur
nisem
nič
zapil
,
otroke
sem
vse
preskrbel
,
ki
nisem
nobenega
imel
.
—
Še
en
bokal
!
«
»
Saj
še
tega
nismo
izpili
!
«
pravi
krčmar
.
»
Še
en
bokal
!
«
ponavljal
je
Dolef
vedno
.
»
Vidite
,
tega
je
že
vrglo
,
za
danes
ga
ima
dovolj
,
božjega
darú
,
«
reče
Matevžek
,
ko
je
Dolef
izza
mize
vstal
in
kolovratil
se
na
klop
k
peči
,
tam
nekaj
cunj
si
kup
zdrgnil
za
zglavje
in
se
zleknil
po
klopi
.
»
Kaj
mu
pomaga
,
da
je
gosposke
matere
sin
!
Kaj
mu
pomaga
,
da
vé
več
ko
vsa
naša
vas
,
da
je
rajnki
gospod
poprejšnji
nekateri
tolarček
vrgel
zanj
iz
mošnjička
?
Vse
je
bilo
tako
,
kakor
bi
jaz
pšenico
vsega
letošnjega
pridelka
v
gnoj
zakopal
.
Saj
je
tak
človek
,
dasiravno
dosti
vé
in
zna
in
ima
ime
in
suknjo
nosi
na
sebi
,
še
zmerom
manj
vreden
ko
jaz
ali
pa
ti
,
Obrščak
,
kaj
ni
res
?
Za
koliko
je
boljši
ko
moje
babnice
petelin
?
Petelin
moje
babnice
—
že
dostikrat
sem
dejal
,
da
ga
bom
s
krepelcem
pobil
ali
pa
Krjavlja
najel
,
da
ga
mi
bo
ustrelil
—
petelin
drugega
ne
dela
ko
škodo
na
božjem
svetu
,
in
to
je
:
na
dvoru
mi
vse
razbrska
in
razkoplje
,
med
seno
mi
tistega
perja
nanese
,
da
pozimi
junci
kašelj
dobodo
,
in
ječmen
mi
pozoblje
.
Za
drugo
ni
na
svetu
.
Tako
tudi
ta
gospod
Dolef
za
drugega
ne
tava
pod
soncem
,
kakor
da
nič
ne
dela
,
da
travo
tlači
in
da
vino
,
dar
božji
,
končuje
.
«
»
Glej
vraga
,
kako
jo
je
dobro
razpeljal
,
kakor
bi
pravljico
pravil
.
Vem
,
da
še
Martin
ne
bi
bil
bolje
povedal
.
«
Čudno
se
je
zdelo
možém
,
da
deseti
brat
ni
govoril
danes
nič
in
se
je
vedno
obračal
na
drugi
konec
mize
,
kjer
sta
onadva
sedela
in
se
menila
.
»
To
sem
vam
jaz
samo
zato
postavil
,
da
boste
videli
,
da
je
res
neumno
otroke
učiti
branja
,
pisanja
in
vrag
vé
,
kakove
cóprnije
se
še
učé
.
Ta
človek
je
modre
,
učene
glave
,
pa
je
bolj
neumen
ko
ti
,
Krjavelj
,
ki
ne
veš
nič
;
ná
,
pojdi
pit
!
«
Ta
poslednji
ogovor
in
konec
moževe
modrije
je
veljal
starcu
čisto
samosvoje
,
nenavadne
postave
in
podobe
,
ki
je
bil
v
hišo
stopil
in
se
mizi
približal
.
Ali
preden
je
Krjavelj
prijel
za
kupo
,
da
bi
radodarnemu
sosedu
odpil
,
prigodi
se
nekaj
,
kar
je
storilo
,
da
je
moral
oči
drugam
obrniti
,
dasi
je
bil
že
suhoten
po
grlu
skozi
in
skozi
dol
.
Kakor
je
torej
bil
kaplje
željan
,
moral
je
pogledati
desetega
brata
,
svojega
prijatelja
,
ki
je
ravno
v
tem
trenutku
spel
se
izza
mize
,
za
pedenj
više
zrastel
,
kakor
je
bil
sicer
velik
,
strahovito
oči
okrog
sebe
metal
in
naposled
zarohnel
nad
starejšim
izmed
spodnjih
dveh
pivcev
:
»
Ti
,
Miha
izpod
Gaja
,
nisi
vreden
,
da
za
mizo
sediš
.
Ti
si
oderuh
,
tebe
bomo
dali
h
konjederki
v
službo
;
vrgli
te
bomo
na
smeti
,
če
se
brž
ne
pobereš
ven
!
Ven
!
«
Tisti
,
kateremu
je
to
veljalo
,
in
njegov
sosed
sta
vzdignila
glave
pokonci
.
Priletnemu
Mihu
so
se
grbe
na
licu
pomnožile
in
barva
se
je
v
zeleno
spremenila
,
ko
je
videl
,
da
ga
podi
Martinek
ven
.
Obledel
je
iz
jeze
in
sramote
,
da
ga
tak
človek
hoče
iztirati
iz
družbe
,
in
ni
ga
bilo
volja
iti
;
nasproti
pa
je
bil
toliko
babjeveren
,
da
se
je
bal
z
desetim
bratom
prepira
,
kateri
bi
mu
lahko
napravil
,
da
mu
bodo
krave
krvavo
mleko
imele
in
drugih
urokov
veliko
.
Tudi
morda
ga
je
vest
toliko
pekla
,
da
ni
niti
šel
niti
ne
precej
odgovoril
,
zakaj
ne
gre
.
»
Ali
si
me
slišal
?
Kaj
sem
dejal
?
«
vpije
Martinek
.
»
Pa
zakaj
?
«
vpraša
Miha
s
svojim
zoprnim
glasom
.
»
Zato
,
ker
smo
tukaj
sami
pošteni
ljudje
,
ti
pa
si
mrcina
pasja
,
oderuh
!
Ti
pojdi
h
konjedercem
in
rabeljnom
za
hlapca
,
ne
pa
med
poštene
može
za
mizo
.
Poglejte
,
možje
,
«
—
obrne
se
deseti
brat
do
drugih
—
»
tukaj
sem
dolgo
poslušal
,
kaj
imata
ta
dva
,
in
Bog
oče
me
udari
,
če
sem
še
kaj
takega
slišal
.
Za
štiri
tedne
odloga
prosi
ta
vaš
sosed
Francelj
.
Vsi
veste
,
da
temu
hudirju
denarja
ni
treba
.
Pa
zakaj
ga
tako
terja
,
da
se
še
z
jokom
ne
da
preprositi
?
Zakaj
Francelj
je
res
jokal
pod
pestmi
,
le
pod
oči
ga
pogledite
.
Zato
,
ker
mu
méni
domačijo
prodati
,
ker
vé
,
da
ga
bodo
potlej
v
vojake
vzeli
in
da
bo
potlej
lahko
za
njegovo
deklico
hodil
v
svojem
šestdesetem
letu
,
palica
ga
potiplji
!
Kaj
počnemo
ž
njim
?
Ali
ni
prav
,
da
se
naprvo
izkida
izpred
nas
?
«
»
Aha
,
dobro
govoriš
,
Martin
!
«
oglasi
se
Krjavelj
in
izpije
glaž
.
Drugi
možje
so
pak
molčali
na
Spakovo
vprašanje
,
in
sicer
iz
raznih
razlogov
.
Krčmar
Obrščak
se
ni
hotel
Mihu
zameriti
,
še
manj
pa
desetemu
bratu
,
ker
je
dobro
vedel
,
da
,
če
z
enim
potegne
,
drugega
ne
bo
več
blizu
.
Izmed
pivcev
pak
je
bil
eden
Mihu
v
rodu
po
krvi
,
drugi
pa
po
mošnji
;
torej
sta
oba
namuzovala
se
tako
,
da
se
ni
vedelo
,
ali
odkimavata
ali
pritrjujeta
.
»
Ven
bom
šel
,
ali
berači
me
ne
bodo
podili
!
«
pravi
Miha
.
Deseti
brat
pak
je
stopil
izza
peči
in
z
močjó
,
kakršne
v
njegovih
koščenih
udih
ne
bi
bil
nihče
pričakoval
,
ubere
Miha
za
vrat
in
ga
zlahka
zvleče
izza
mize
do
vrat
ter
ga
sune
venkaj
.
Krčmar
,
ki
se
pri
vsem
tem
ni
ganil
,
dejal
je
zdaj
:
»
Prav
,
saj
ta
skopuh
ne
da
tako
dosti
več
skupiti
ko
nič
.
«
Kakor
bi
se
ne
bilo
nič
zgodilo
,
tako
se
usede
Martinek
zopet
za
mizo
.
»
Nič
se
ne
boj
,
France
,
pa
vesel
bodi
,
plačala
bova
tvoj
dolg
,
hiša
ti
ne
bo
prodana
in
ljubico
boš
imel
.
Jaz
vem
za
zaklad
;
drevi
ob
poldesetih
v
Leznecu
bodi
;
na
križišču
posedi
,
da
jaz
pridem
,
«
pošepeta
Martinek
mladeniču
na
uho
,
udari
potem
ob
mizo
in
ves
spremenjen
zavpije
:
»
No
,
kaj
ste
obmolknili
?
Poprej
ste
godli
in
klopotali
,
da
so
me
po
eni
plati
ušesa
bolela
.
Zdaj
naj
kdo
kako
obaltno
zarobi
,
da
se
nam
kri
razgreje
.
Le
pijte
,
danes
je
moj
dan
,
jaz
dam
zanj
,
kolikor
more
kdo
piti
.
«
»
Martinek
,
jaz
bi
rad
nekaj
vprašal
,
«
pravi
Matevžek
.
»
Le
migaj
z
jezikom
,
pa
se
ti
bo
govorilo
.
Vse
se
sme
vprašati
,
samo
to
je
druga
reč
,
ali
se
če
odgovarjati
ali
se
neče
,
«
odgovori
deseti
brat
.
»
Glej
,
ljudje
pravijo
,
da
ti
hudir
sam
—
Bog
nas
varuj
in
sveti
božji
križ
!
—
denar
donaša
,
zato
se
ti
ga
nikoli
ne
zmanjka
,
«
pravi
Matevžek
.
»
V
kakšni
postavi
pa
dohaja
k
meni
,
ali
v
mačji
koži
ali
s
kozlovo
brado
ali
z
oslovsko
peto
?
Kaj
pravijo
?
«
pravi
deseti
brat
in
se
tako
zasmeje
,
da
je
bila
Matevžka
res
misel
,
za
resnico
verjeti
,
kar
je
vprašal
v
šali
.
»
Polsedmo
brazdo
pod
zemljo
ga
ima
vrag
zakopanega
—
tako
so
včasi
pravili
—
in
ti
ga
menda
najdeš
,
zato
ker
si
deseti
brat
.
«
»
Tako
pravijo
?
Ali
ti
verjameš
ali
ne
verjameš
?
«
vpraša
Martin
s
smehom
.
»
Ravno
to
sem
te
hotel
vprašati
,
ali
smem
verjeti
ali
ne
.
Dejal
sem
,
če
boš
potrdil
,
i
nu
,
potlej
bi
utegnil
drugače
misliti
.
V
tiste
coprne
babe
,
rojenice
,
strahove
in
mrliče
,
ki
nazaj
zahajajo
,
jaz
ne
verujem
,
ker
jih
sam
še
nisem
videl
.
Hudič
mora
pa
vendar
biti
,
saj
je
v
štiridesetdanskem
postu
Boga
skušal
;
v
tej
skušnjavi
se
pa
tudi
vidi
,
da
ima
denar
pod
oblastjo
,
ker
obetal
je
tačas
bogatije
in
lepotije
vesoljnega
sveta
.
Zato
sva
se
že
z
babo
oni
dan
menila
—
pa
,
Martinek
,
če
ne
boš
zameril
,
da
ti
naravnost
povem
?
«
»
O
,
nič
se
me
ne
boj
!
Tebe
ne
ugriznem
,
ko
bi
že
tudi
koga
.
«
»
Nu
!
Z
babo
sva
se
menila
o
tebi
in
sva
ugibala
,
kje
toliko
denarja
doboš
,
da
tako
rad
za
vino
daš
,
beračem
pomagaš
in
da
se
čudno
vidi
...
«
»
Kako
je
to
,
da
sem
sam
razcapan
in
onegáv
,
jeli
?
«
»
I
nu
,
res
,
da
si
še
čevljev
ne
privoščiš
,
čeravno
bi
lahko
take
nosil
,
ki
bi
bili
gori
do
pregiba
.
«
»
Mar
do
podpazduhe
,
«
se
zasmeje
Martin
,
»
ali
čakaj
,
bom
še
jaz
tebe
eno
vprašal
:
ali
veš
,
kaj
je
deseti
brat
?
«
»
To
je
res
,
da
vem
,
«
odgovori
Matevžek
,
»
ali
ti
,
Martine
,
nisi
tak
ko
drugi
deseti
bratje
,
o
katerih
pripovedujejo
stari
ljudjé
.
Ko
so
se
moja
rajnica
mati
možili
,
bil
je
tudi
tak
na
svatovščino
prišel
kakor
ti
,
ves
neumen
,
pa
vsegavedež
.
Pa
nihče
ni
vedel
,
kdaj
je
stopil
v
hišo
;
naenkrat
je
stal
tam
pri
godčevski
mizi
.
Tačas
je
moji
materi
prerokoval
,
koliko
in
kakove
otroke
bodo
dobili
,
in
vse
se
je
zgodilo
,
kar
pové
,
da
je
bil
res
deseti
brat
.
Pa
ko
se
je
klobas
in
plečeta
najedel
in
nekaj
v
malho
nabral
,
ni
ga
bilo
več
videti
v
tem
kraju
.
In
kdor
še
o
kakem
desetem
bratu
vé
povedati
,
vsak
pravi
:
prišel
je
in
šel
...
«
»
Kaj
sem
pa
jaz
?
«
»
Je
,
tega
ne
pravim
,
da
nisi
deseti
brat
;
jaz
menim
le
,
da
si
drugačen
,
ko
so
drugi
taki
,
zato
ker
imaš
denar
,
ki
ti
ga
sam
vrag
bruha
iz
sebe
ali
vedi
ga
Bog
kje
ga
dobivaš
.
«
»
Nič
naj
te
to
ne
skrbi
,
«
odgovori
Martinek
nekaj
resnobneje
.
»
Če
misliš
,
da
sem
koga
okradel
,
skaži
mi
;
če
sem
koga
oplahtal
,
naj
me
toži
;
če
je
pa
pošten
denar
,
pa
tiho
bodi
.
Glej
,
cesarska
podoba
je
gori
vrezana
na
tej
petici
ko
na
tvoji
;
zato
pij
,
hudirja
!
Ko
bi
tudi
za
vragov
denar
pil
,
kaj
zato
;
vino
je
božji
dar
iz
Obrščakovega
soda
.
«
Toda
Matevžkovega
soseda
,
kateremu
je
pijača
napita
stala
,
stresnilo
je
nekaj
čudno
po
vseh
udih
,
ko
je
nesel
kupo
na
usta
,
kajti
verjel
je
na
žive
in
mrtve
,
da
je
to
vino
res
s
podzemskim
škratovim
denarjem
plačano
.
Ker
je
mislil
,
da
bi
utegnilo
v
želodcu
ostati
ali
kake
gliste
v
njem
zaroditi
,
zlil
je
po
obradku
in
naprsniku
pol
kupe
in
le
drugo
četrt
je
izpil
.
Matevžek
pa
ga
je
bil
že
nekaj
v
glavo
dobil
;
zato
se
ni
samo
čisto
nobene
vinske
vraževine
bal
,
temveč
je
celo
hotel
pogovor
z
desetim
bratom
dognati
,
kajti
dolgo
si
je
že
obetal
,
da
mora
neke
čudnosti
in
nenavadnosti
iz
samih
Martinkovih
ust
razjasnjene
slišati
.
»
Ti
,
Martinek
,
ker
vidim
,
da
sva
danes
pri
poliču
in
da
nič
ne
zameriš
,
vprašal
te
bom
še
eno
.
Ali
sta
res
vidva
z
gospodom
na
Polesku
,
tistim
tihim
,
zaprtim
človekom
,
prijatelja
?
Pravijo
,
da
je
on
tudi
vragu
zapisan
—
«
Matevžek
ni
mogel
dalje
govoriti
,
ker
ga
je
stari
dedček
Krjavelj
vedno
pod
mizo
z
nogo
becal
in
silno
z
očmi
migal
,
da
naj
molči
o
tej
reči
.
In
res
se
je
Martinkovo
lice
čisto
spremenilo
,
ko
je
slišal
gospoda
s
Poleska
omenjati
.
Položil
je
dve
petici
na
mizo
,
vtaknil
pipo
v
usta
,
vrgel
prevezane
čevlje
čez
ramo
in
počasi
šel
ven
.
»
Ali
niste
mogli
molčati
!
«
jezi
se
Krjavelj
.
»
Kaj
je
bilo
treba
blebevsati
o
Piškávu
,
morski
strah
te
postrašil
?
Kdo
bo
za
vino
dal
?
Nalašč
sem
prišel
leskaj
,
da
bi
ga
enkrat
pil
čez
dolgo
ko
večni
kraj
,
pa
mi
ga
odženete
.
Bog
se
vas
usmili
!
Že
toliko
dni
je
med
nami
,
pa
ne
veste
,
da
se
ne
sme
ž
njim
govoriti
,
kar
človeku
v
glavo
pade
.
«
Tak
dedje
nam
bili
pred
stotino
let
.
Jak
.
Zupan
Prišel
bo
en
možiček
!
Stara
pesem
Krjavelj
,
mož
,
ki
je
poslednje
besede
govoril
,
zdi
se
nam
tako
imeniten
,
da
ga
natančneje
narišemo
in
zato
ž
njim
celo
nov
odstavek
začnemo
.
Zakaj
današnji
Obrščanje
,
ki
so
bili
tačas
otroci
,
ko
se
je
naša
povest
godila
,
trdijo
,
da
niso
razen
desetega
brata
Martina
Spaka
nikogar
za
večje
čudo
imeli
ko
Krjavlja
.
Bil
je
ta
mož
čez
šestdeset
let
star
,
srednje
velikosti
,
pa
precej
životen
.
Lica
je
bil
zabuhlega
,
čela
nazaj
visečega
in
nekaj
čudnega
,
pol
škilavega
pogleda
.
Oblečen
je
bil
pozimi
v
suknjo
,
ki
je
bila
bog
ve
kdaj
vojaška
in
iz
plavega
sukna
,
kateri
se
pa
zdaj
iz
množice
poméčkov
,
zaplat
in
lukenj
,
z
vlaknom
in
nitmi
zapletenih
,
že
ni
poznalo
,
katera
barva
in
zaplata
je
bila
prvotna
in
katera
je
šele
potlej
pridejana
.
Hlače
prtnenice
so
segale
samo
do
kolena
,
kjer
je
Krjavelj
za
malo
péd
bose
kože
kazal
,
ker
so
bile
golenice
njegovih
čevljev
že
tolikrat
udelane
,
da
niso
več
segle
do
kolena
in
do
stremen
.
Na
glavi
je
imel
klobuk
s
širokimi
kraji
,
kakor
ga
sem
ter
tja
današnji
čas
samo
še
včasi
v
starini
ali
na
glavi
častljivega
slovenskega
deda
vidimo
,
ki
se
ne
da
zapeljati
neumnim
nošam
mlajšega
sveta
.
Pa
da
bi
Krjavelj
pokazal
,
da
je
svoje
dni
cesarja
služil
,
torej
kaj
svetá
skusil
,
imel
je
krajevec
nad
levim
ušesom
gor
zavihan
in
na
oglavje
pripet
kakor
nekdanji
brambovci
v
francoski
vojski
.
Pravijo
,
da
je
lepše
,
če
se
človek
nevednega
kaže
,
kakor
če
laže
.
Zató
bom
tudi
jaz
naravnost
povedal
,
da
ima
pričujoča
povest
med
drugimi
slabostmi
ravno
na
tem
mestu
znamenito
prazno
lino
,
katere
nikakor
ni
bilo
mogoče
zadelati
in
zamašiti
.
Ni
namreč
znano
,
kje
se
je
naš
dedek
Krjavelj
—
rodil
,
ni
znano
,
kje
je
pastirčeval
in
fantoval
,
kje
in
kaj
so
bili
njegovi
roditelji
.
Vem
sicer
,
da
bi
bil
mogel
,
ko
bi
bil
bolj
prepričan
svetosti
pisateljevega
poklica
,
v
krstne
farne
bukve
iti
gledat
in
to
prazno
mesto
napolniti
,
tem
bolj
,
ker
je
v
istini
rojstvo
prvi
pogoj
,
tedaj
največji
faktor
vsakega
velikoumnega
dejanja
v
človeškem
življenju
.
Ali
fajmošter
obrške
fare
je
čmerikav
,
star
gospod
s
kljukastim
nosom
in
srebrnimi
naočniki
;
ta
je
,
ne
vém
zakaj
,
najhujši
sovražnik
vseh
novelistov
,
romanopiscev
,
dramatikov
in
drugih
ljudi
te
ropotije
;
lahko
si
potlej
misliš
,
da
sem
se
bal
moža
spraševati
za
letne
številke
in
osebne
zadeve
drugih
ljudi
,
češ
ko
bi
pa
dedec
slutil
,
kaj
bi
jaz
rad
,
gotovo
bi
me
po
hlapcu
in
kuharici
vrgel
na
plano
.
Toda
naj
bo
že
Krjavljeva
mladost
taka
ali
taka
,
to
moremo
za
trdno
povedati
,
da
je
bil
pred
desetimi
leti
smreko
posekal
,
katera
je
bila
za
prvi
tram
v
hiši
,
ki
si
jo
je
Krjavelj
na
pusti
Obrščakovi
njivi
tik
hoste
postavil
z
lastno
roko
in
katera
še
današnji
dan
stoji
,
dasiravno
namesto
Krjavlja
samo
miši
in
podgane
v
nji
gospodarijo
.
Krjavelj
je
smolo
bral
po
hosti
ter
jo
prekuhaval
in
prodajal
kmetom
,
da
so
si
kola
mazali
.
Zraven
tega
pa
je
imel
še
več
lastnosti
,
katere
so
ga
daleč
okrog
seznanile
.
Skupek
vseh
teh
lastnosti
ga
je
pa
povsem
ločil
od
desetega
brata
,
kateri
se
je
veliko
ž
njim
pečal
.
Ljudje
namreč
,
ki
so
videli
in
vedeli
,
kako
Martinek
vse
preudari
in
vsako
reč
izve
in
so
ravno
zato
radi
verjeli
,
da
zna
več
ko
drugi
—
ravno
tisti
ljudje
so
govorili
,
da
ima
blaženo
lastnost
,
ki
marsikoga
stori
srečnega
v
nesreči
—
dejali
so
,
da
je
Krjavelj
dobra
duša
,
samo
malo
neumen
.
In
vendar
Krjavelj
ni
nič
posebnega
počenjal
.
Smolo
bral
,
kislega
mleka
gospodinj
v
vas
prosit
hodil
,
smolno
olje
prodajal
po
dva
krajcarja
funt
,
vranam
in
vrabcem
nastavljal
,
veverice
streljal
in
pekel
in
jedel
,
crknjene
prašiče
po
okrožju
pobiral
in
doma
za
predpustno
slanino
in
slaščico
sušil
,
zvečer
k
sosedovim
za
peč
hodil
sest
,
pravil
tam
vselej
in
vsak
večer
,
kako
je
morski
strah
,
hudirja
na
barki
,
videl
,
ko
je
bil
vojak
,
kako
je
kozo
ozdravil
,
da
ni
več
v
pšenico
hodila
,
kako
je
»
štatljivemu
«
konju
navado
odpravil
itd.
—
nič
drugega
ni
revež
počel
.
To
pa
gotovo
ni
bog
vedi
kaj
.
In
vendar
so
ga
neusmiljeni
jeziki
raznesli
za
neumnega
ali
vsaj
malo
prismojenega
.
Ker
so
vedeli
,
da
je
Krjavelj
dobra
duša
in
rad
ustreže
,
imeli
so
ga
za
Jurčka
in
nalašč
govorico
napeljali
na
hudirja
,
na
kozo
in
na
take
reči
,
da
je
le
mož
,
pozabivši
,
kako
je
to
stokrat
že
v
raznih
spremembah
pravil
,
še
enkrat
isto
reč
ponovil
.
In
če
je
ubožček
malo
drugače
zategnil
,
če
je
danes
dejal
,
da
ga
je
bilo
strah
,
ko
je
hudiča
na
kose
sekal
,
jutri
je
pa
rekel
,
da
ga
ni
bilo
nič
strah
,
brž
so
ga
dejali
na
osla
in
ga
na
laž
stavili
.
Da
,
nekaj
jih
je
bilo
,
ki
celo
niso
verovali
,
da
je
bil
Krjavelj
kdaj
morski
vojak
,
ampak
so
hoteli
vedeti
,
da
ni
v
svoji
vojaščini
dalje
prišel
ko
gor
do
Sorškega
polja
nad
Ljubljano
in
da
jo
je
tam
kakor
bojazljivec
skrivaj
pobrisal
.
Pa
to
so
bili
menda
le
hudobneži
,
ki
nikomur
nič
ne
verujejo
;
zato
menim
,
da
bode
bolje
,
če
midva
z
bralcem
vzameva
Krjavljevo
za
resnično
.
»
Tako
ti
praviš
,
Krjavelj
,
da
se
temu
Martinku
ne
sme
o
čemer
si
bodi
govoriti
?
«
pravi
kmet
Matevžek
.
»
Kaj
še
!
Ne
sme
se
,
ne
!
«
vpije
Krjavelj
,
ki
je
imel
zraven
naštetih
še
to
dobro
lastnost
,
da
je
glasno
govoril
in
besede
vlekel
.
»
K
tebi
rad
zahaja
,
pravijo
,
«
dostavi
Matevžkov
sosed
,
»
ti
že
veš
,
kaj
mu
je
nevšečno
.
Kaj
praviš
,
zakaj
noče
o
tem
gospodu
s
Poleska
nič
slišati
,
pa
vendar
eni
vedó
,
da
sta
znana
?
Kaj
ti
kaj
pové
?
«
»
Nič
ne
pové
!
«
odgovori
Krjavelj
.
»
Če
je
hudiču
zapisan
,
kar
jaz
mislim
,
ker
ima
zmerom
denar
,
dasiravno
živi
kakor
čuri
muri
božji
volek
v
travi
,
brez
dela
,
vém
,
da
se
kaj
pomenita
o
vragu
,
«
pravi
Matevžek
in
čez
ramo
pogleda
soseda
,
krčmarja
in
mladega
Franca
,
ki
se
je
bil
tudi
bliže
pomaknil
.
»
Saj
ga
ni
,
hudiča
,
kdo
ga
je
videl
?
«
pravi
krčmar
in
namežika
drugim
gostom
,
kakor
bi
hotel
reči
:
zdaj
ga
imamo
,
poslušajte
.
In
res
je
bil
Krjavelj
naenkrat
ves
živ
.
»
O
,
to
pa
to
!
Hudir
je
pa
,
hudir
.
«
Rekši
,
se
stegne
po
mizi
,
pomakne
klobuk
nazaj
in
z
glavo
pritrkovaje
pravi
:
»
Saj
sem
ga
jaz
presekal
,
o
polnoči
sem
ga
presekal
,
na
dva
kosa
.
«
»
Povedi
nam
,
kako
je
to
bilo
.
«
»
Takole
:
jaz
stojim
ob
enajstih
na
barki
za
stražo
pa
—
«
»
Pred
si
pa
rekel
,
da
o
polnoči
,
«
seže
mu
France
v
besedo
.
Krjavelj
se
ni
dal
ni
temu
ugovoru
ni
smehu
motiti
,
ampak
je
svojo
trdil
in
dejal
:
»
O
enajstih
je
bilo
,
to
še
dobro
vém
.
Sam
sem
stal
,
megla
je
bila
in
tema
kakor
v
rogu
.
Zeblo
me
je
pa
sabljo
sem
imel
.
Dremoten
sem
prihajal
;
zato
sem
začel
tjakaj
po
morju
gledati
.
«
»
Kako
si
po
morju
gledal
,
ko
je
bila
tema
?
«
»
Naj
bo
tema
,
saj
sem
imel
kresilo
in
gobo
in
drva
,
pa
sem
zakuril
.
Kar
gori
v
jamboru
nekaj
pravi
:
vrr
,
vrr
,
vrr
!
Jaz
gledam
,
gledam
—
ni
bilo
nič
!
Spet
dremoten
začnem
prihajati
.
Le
počenem
tja
na
tla
.
Kar
se
barka
tri
pota
zaguglje
sem
ter
tja
.
Jaz
gledam
,
gledam
,
poslušam
—
ni
bilo
nič
.
Kar
nekaj
sem
po
morju
pride
po
vodi
in
z
nogami
pravi
:
comp
!
comp
!
comp
!
Jaz
gledam
—
kar
vidim
,
da
hudič
gre
!
...
«
»
Kako
si
pa
vedel
,
da
je
hudič
?
«
vpraša
eden
nevernih
poslušalcev
.
»
Kaj
bi
ne
vedel
!
Ali
ni
imel
rdečih
hlač
,
zelene
kapice
,
kosmatih
tačic
in
takih
nohtov
na
prstih
ko
onile
kavlji
pri
vagi
?
«
»
Ali
te
je
bilo
kaj
strah
?
«
vpraša
krčmar
.
»
Kako
me
bo
strah
,
ko
sem
bridko
sabljo
v
rokah
držal
?
—
No
,
potlej
je
tista
pošast
ali
tisti
peklenski
škrat
plezal
gor
ob
barki
prav
na
glas
:
škreb
!
škreb
!
škreb
!
Kakor
je
na
vrh
prišel
,
pa
se
ti
je
iz
oči
v
oči
meni
nasproti
postavil
.
Sveta
mamka
božja
sedem
križev
in
težav
—
sem
jaz
dejal
—
pa
sem
zavzdignil
bridko
sabljo
pa
sem
zamahnil
pa
sem
čez
glavo
ubral
in
loputnil
:
lop
!
—
pa
sem
ga
presekal
,
samega
hudiča
sem
presekal
,
na
dva
kosa
!
«
»
Kako
pa
veš
,
da
si
ga
presekal
?
«
vpraša
Francelj
.
»
Kaj
bi
ne
vedel
,
saj
je
dvakrat
padlo
v
morje
;
prvič
je
reklo
:
štrbunk
!
vdrugič
pa
se
je
slišalo
:
štr
—
bunk
!
Pa
reci
potlej
,
da
ga
nisem
presekal
,
da
ga
nisem
na
dva
kosa
presekal
.
«
»
To
je
res
,
da
si
ga
!
Ná
,
pij
,
ki
si
tako
dobro
delo
storil
,
«
pravi
Matevžek
.
»
Ali
ti
še
koza
kaj
na
Obrščakovo
njivo
uhaja
?
«
»
O
,
nič
več
ne
,
zdaj
sem
jo
že
ozdravil
,
kozo
,
že
dobro
dolgo
let
je
tega
,
«
pravi
Krjavelj
in
prazno
kupo
na
mizo
postavi
.
»
Kako
si
jo
ozdravil
?
«
»
I
,
kako
!
Kri
sem
ji
spustil
,
pa
se
je
popravila
.
Jaz
sem
imel
s
kuho
opraviti
,
moral
sem
paziti
,
da
se
mi
smola
v
loncu
ne
vžge
;
zato
nisem
mogel
zmerom
v
kozi
očesa
imeti
.
Ti
,
Obrščak
,
si
mi
vedno
žugal
,
da
mi
jo
boš
vzel
,
če
bo
v
škodo
hodila
.
Kaj
je
bilo
početi
?
Zaprte
nisem
mogel
imeti
,
varovati
in
vračati
zmerom
in
zmerom
nisem
utegnil
.
Čakaj
me
,
vrag
,
čak
,
ti
bom
že
eno
naredil
,
kozača
,
da
ne
boš
ven
in
ven
gobca
v
ograjo
tiščala
!
Pa
sem
vzel
véliki
nož
ter
sem
ga
nabrusil
na
ós
in
sem
se
ulegel
na
trebuh
prav
tiho
za
mejo
tam
pri
vrzeli
,
kjer
je
žival
noter
hodila
.
Kaj
ti
pride
!
En
gobec
trave
namuli
pa
odtrga
:
hrst
!
Zopet
namuli
—
tačas
se
pa
jaz
stegnem
in
:
šop
!
porinem
nož
kozi
v
bedro
.
Kri
je
tekla
kakor
v
turški
vojski
in
vpila
je
uboga
Dimka
,
kakor
bi
jo
na
meh
drl
;
jaz
sem
pa
dejal
:
čakaj
,
zdaj
te
ne
bo
več
v
škodo
.
«
»
Ali
ti
je
crknila
potlej
?
«
»
Kaj
še
!
Kakor
ji
je
tista
pregrešna
kri
odtekla
,
ki
jo
je
zapeljevala
,
potlej
je
ni
bilo
več
videti
v
škodi
in
zdaj
vem
,
da
nima
nihče
bolj
pohlevnega
živinčeta
.
«
»
Kaj
meniš
,
da
je
hudobija
v
krvi
?
«
»
To
je
da
!
«
vpije
Krjavelj
.
»
Slaba
kri
sama
stori
pri
živali
in
pri
človeku
,
da
se
greh
dela
.
To
sem
jaz
od
učenega
Hrvata
zvedel
v
vojakih
,
na
barkah
sva
bila
vkup
.
Tam
na
morju
imajo
take
igle
,
da
puščajo
vsakemu
,
kdor
je
uporen
,
razposajen
,
hudoben
,
poreden
in
pregrešen
.
Zato
sem
pa
še
jaz
kozi
puščal
.
«
»
Kolikokrat
so
tebi
puščali
?
«
vpraša
Francelj
.
»
I
te
zgaga
prekanjenska
!
Kdaj
sem
se
pa
jaz
kaj
pregrešil
?
Nikoli
!
«
odgovori
Krjavelj
malo
hud
.
»
Klin
se
s
klinom
zbija
,
vino
z
vinom
,
glavo
za
glavo
,
tako
pa
tudi
hudobnost
s
hudobnostjo
.
Ali
sem
vam
že
pravil
,
kako
sem
Bučarjevemu
konju
poštatljivost
odpravil
?
«
»
Nikoli
nisi
še
pravil
!
«
odgovoré
sosedje
,
čeravno
je
vsak
izmed
njih
to
pravljíco
že
bog
ve
kolikokrat
slišal
.
»
No
,
spomladi
onega
leta
,
ko
je
bil
lan
pozebel
,
sejal
je
Bučar
oves
po
lanišču
.
Ker
je
bil
hlapec
—
tisti
Urh
je
tačas
služil
Bučarja
—
nekaj
obolel
in
je
v
stanici
ležal
,
ni
mogel
za
brazdo
hoditi
.
Bučar
pride
póme
in
pravi
:
‚
Pojdi
,
Krjavelj
,
pojdi
,
boš
namesto
Urha
ene
tri
kraje
povlekel
’
.
Jaz
grem
precej
.
Bučar
mi
vpreže
tistega
serastega
konja
,
ki
ga
je
prédlansko
spomlad
konjederec
vzel
,
pred
brano
in
jaz
poženem
:
ti
hóte
!
Dvakrat
sva
šla
po
razboru
gor
in
dol
.
V
tretje
pa
poženem
:
bistahor
po
sredi
!
Pa
ni
hotel
iti
po
sredi
,
le
v
rázbor
je
silil
,
mrha
.
Cukam
za
vajeti
,
cukam
,
vpijem
,
pa
nazadnje
se
mi
pošast
še
ustavi
in
se
ne
gane
.
Ko
bi
bil
imel
nož
,
precej
bi
ga
bil
popravil
,
kakor
sem
kozo
;
kar
porinil
bi
ga
bil
tja
v
tisto
suhoréber
.
Čakaj
me
,
čak
,
pravim
in
odpnem
vago
,
pomerim
in
mu
zviškoma
eno
tako
po
rebrih
prisolim
,
da
se
tri
rebresa
zlomijo
.
«
»
Kaj
te
ni
Bučar
nič
oštel
,
ko
si
konja
končal
?
«
»
Kaj
še
,
saj
sem
mu
rebra
spet
zravnal
.
«
»
Kako
?
«
»
Kar
še
enkrat
sem
loputnil
,
pa
so
kosti
zopet
nazaj
stopile
.
«
Vem
,
da
bi
bil
Krjavelj
tisto
popoldne
še
nekateri
izmislek
svoje
modre
in
misleče
glave
sosedom
povedal
,
ne
samo
,
kako
se
žival
po
novem
zdravi
,
ampak
še
druge
izkušnje
,
postavim
,
kako
je
svojo
mačko
voziti
učil
,
kako
je
ponočne
tatove
,
ki
so
okrog
njegove
koče
lazili
,
za
vselej
odgnal
,
ko
ne
bi
bil
krčmar
v
tistem
hipu
zagledal
,
da
dva
mlada
gospodiča
s
puškama
čez
pleča
gresta
mimo
hiše
,
in
sicer
Marijan
s
Poleska
in
novi
grajski
učenik
.
Vedečni
možje
so
pa
vendar
hoteli
videti
,
kakov
je
poslednji
,
in
so
se
skozi
okno
stegnili
.
Krjavlju
ni
bilo
mar
gospode
;
ali
kakor
so
ljudje
trdili
,
da
je
neumen
,
domislil
se
je
zdajci
prav
po
pameti
,
da
bode
treba
kmalu
plačevati
,
denarja
pa
ni
imel
,
ker
je
bil
ravno
za
sol
in
za
tobak
dal
polšest
krajcarjev
.
Zagodrnjal
je
nekaj
,
da
ima
doma
»
molzavo
kozo
«
,
da
mora
torej
iti
molst
,
ter
se
je
tiho
izmuzal
iz
sobe
,
da
ni
nihče
prav
vedel
kdaj
...
Na
srcu
,
se
mi
zdi
,
en
kamen
mu
leži
.
Narodna
pesem
Zapustivši
Obrhek
,
krenil
jo
je
Martinek
čez
polje
naravnost
proti
gradu
Polesku
.
V
tem
hipu
pa
ni
imel
tistega
veselega
,
norčevalnega
obraza
,
ki
ga
je
ljudem
prikupoval
.
Sicer
navšvic
zavihane
obrvi
so
mu
bile
zdaj
upadle
;
strnile
so
se
nad
nosom
v
gubanice
in
odvzele
navadno
pečat
neumnosti
in
preprostote
,
katera
se
je
drugo
krat
brala
z
njegovega
lica
.
Usta
so
izgubila
polovico
svoje
širokosti
—
ob
kratkem
,
to
ni
bil
več
deseti
brat
,
ki
je
v
vasovanjih
deklicam
čudne
reči
pravil
in
prerokoval
,
ki
je
včasi
med
radovernimi
možaki
sedel
,
ko
so
kako
modro
ukrepali
in
razdirali
.
Večkrat
je
ozrl
se
okoli
in
okoli
in
,
vidé
,
da
je
sam
daleč
okrog
,
zatrepetale
so
mu
ustnice
in
mislil
je
z
glasno
besedo
.
Usede
se
na
kamen
tik
pota
,
izvleče
izpod
srajce
debel
podolgast
šop
,
v
zamazano
ruto
ovit
.
Razvije
iz
nje
več
listov
in
jih
skrbno
pregleduje
.
In
polahko
se
Martinkove
oči
razmočijo
in
po
rjavem
licu
prileze
debela
solza
in
kane
v
velo
travo
na
tla
.
»
Ljubezen
vas
je
pisala
,
vé
črke
,
roka
,
ki
me
je
edino
božala
nekdaj
;
ljubezen
vas
je
sestavila
in
vendar
imate
v
sebi
smrt
,
kazen
hudobiji
.
Odpusti
mi
,
draga
mati
,
če
nisem
tvoje
zapuščine
rabil
tako
,
kakor
je
bila
tvoja
volja
,
samo
za
svoj
dobiček
;
odpusti
,
če
sem
dolgo
misel
imel
,
da
moram
ž
njimi
njega
upropastiti
,
ki
je
tebe
v
nesrečo
pripravil
,
ki
ti
je
vzel
mir
,
mir
in
še
več
.
Umrle
boste
z
menoj
,
ali
poprej
morate
še
vsaj
drugim
ljudem
kaj
dobrega
storiti
,
poprej
morate
njemu
spanec
preganjati
z
oči
,
buditi
mu
vest
—
«
Od
daleč
tam
je
zdajci
Martinek
zapazi
moža
,
ki
se
je
z
motiko
na
rami
bližal
ravno
po
tisti
stezi
,
ki
je
mimo
njega
držala
.
Naglo
odbere
iz
svojih
pisem
eno
,
druga
zopet
zavije
,
skrije
v
nedrje
pod
srajco
,
vstane
in
s
hitro
stopinjo
korači
proti
gradu
Polesku
.
Če
pravimo
proti
gradu
,
ne
mislimo
s
to
besedo
znamovati
selišča
,
ki
bi
to
imenovanje
zaslužilo
;
kajti
povedali
smo
že
,
da
je
bil
Polesek
nekdaj
samo
drugo
bivališče
gospodov
slemeniških
,
pristava
;
govorimo
le
z
ljudsko
besedo
,
ki
razločuje
kmečka
in
gosposka
poslopja
in
z
neko
spoštljivostjo
meni
,
da
poslednjih
,
četudi
niso
posebno
odlična
,
vendar
ne
sme
z
navadno
besedo
hiša
imenovati
.
Ne
samo
,
da
so
že
nekdanji
stavitelji
grada
Poleska
bolj
potrebnosti
in
življenje
pred
očmi
imeli
ko
lepoto
,
tudi
zdanje
posebno
zanemarjeno
stanje
je
imelo
videz
,
da
bi
bil
marsikdo
to
domovje
z
večjo
pravico
imenoval
puščo
.
Na
sprednji
,
to
je
zapadni
,
strani
moral
je
človek
skozi
stara
vrtna
vrata
,
ali
bolje
vrzel
,
ker
lesa
se
je
bila
že
davno
polomila
in
je
samo
še
na
spodnjem
vretenu
visela
.
Plot
okoli
vrtne
ograje
je
bil
tu
in
tam
raztrgan
,
segnite
plotnice
so
mirno
ležale
,
križem
preraščene
,
v
koprivah
in
habatu
.
Ozka
steza
je
peljala
do
vežnih
vrat
,
iznad
katerih
se
je
bil
velik
kamen
,
grb
bog
vedi
katere
prejšnje
rodovine
,
iz
zida
izluščil
in
padel
na
tla
.
Krivec
,
oskrbnik
ali
pristavnik
v
Polesku
,
kakor
so
mu
ljudje
dejali
,
odvalil
je
bil
ta
kamen
samo
toliko
izpred
vežnega
praga
,
da
se
ni
kdo
ob
njem
spotaknil
.
Zidanje
ni
bilo
visoko
.
Grad
je
imel
samo
eno
nadstropje
;
na
širjavo
pa
ga
je
bilo
precej
,
tako
da
je
bilo
veliko
izb
in
shramb
praznih
.
Zid
je
bil
zunaj
osivel
,
tako
da
je
bilo
videti
,
kakor
da
bi
vse
plesnovalo
.
Grad
je
bil
krit
s
šibrami
;
tu
in
tam
pa
,
kjer
je
bil
sneg
ali
kjer
je
burja
kako
luknjo
naredila
,
zadelana
je
bila
streha
z
deskami
.
Hlevi
in
drugi
podstreški
pa
so
bili
kriti
s
slamo
,
na
kateri
je
rastel
mah
in
staroletni
tresek
;
Če
ne
štejemo
nekaj
kuretine
,
pisane
mačke
in
lovskega
psa
,
ni
bilo
v
vsem
Polesku
več
živali
ko
dva
repa
,
ena
krava
in
mlad
,
lep
konj
v
hlevu
.
Na
majhne
kosce
razdeljene
in
z
raznimi
semeni
obsejane
njive
okrog
Poleska
kakor
tudi
raznovrstna
gospodarska
orodja
in
vozovi
,
ki
so
bili
zarjaveli
in
razvrti
nakopičeni
pod
lopo
,
vse
to
je
pričalo
,
da
se
gospodar
ne
peča
sam
s
kmetijo
,
ampak
da
je
zemlja
v
najemu
.
Po
vsem
tem
bi
človek
sklepal
,
da
mora
gospod
s
Poleska
kaj
ubožen
biti
.
Ali
vsi
ljudje
v
okrožju
so
vedeli
,
da
to
ni
res
,
da
gospod
Piškáv
in
njegov
sin
imata
tako
življenje
,
kakršnega
si
le
želita
;
nekateri
so
celo
trdili
,
da
ima
stari
Poleskar
toliko
denarja
,
da
ga
v
dveh
dneh
ne
sešteje
.
To
se
vé
,
da
so
si
veliko
glave
belili
,
kako
je
to
,
da
mu
je
doma
tako
malo
mar.
Pa
saj
so
imeli
še
veliko
drugega
ugibati
,
česar
niso
mogli
razumeti
.
Zakaj
ta
stari
gospod
,
ki
je
bil
v
te
kraje
prišel
s
svojim
še
čisto
mladim
sinom
,
bil
je
kaj
čuden
mož
.
Za
ves
svet
se
ni
zmenil
.
Dasi
je
bil
že
lep
čas
v
tem
kraju
,
ni
imel
nobenega
znanja
,
nobenega
prijatelja
.
Vsak
dan
,
poleti
in
pozimi
,
hodil
je
dve
uri
po
stezi
ob
svojem
gozdu
,
ki
se
je
čez
velik
klanec
na
vzhodni
strani
raztezal
.
Če
je
kdo
na
teh
sprehodih
srečal
in
pozdravil
starega
in
zamišljenega
moža
suhega
obraza
,
majhne
postave
,
črnikastega
lica
,
v
dolgi
,
že
oguljeni
rjavi
suknji
,
snel
je
dolgo
svojo
pipo
,
iz
katere
je
ven
in
ven
kadil
iz
ust
ter
je
malo
nakimal
,
govoril
pa
nikdar
nič
.
Ko
so
ga
enkrat
kmetje
poznali
,
jeli
so
se
ga
zato
nekako
bati
ter
so
se
mu
radi
že
od
daleč
ognili
.
S
komer
je
imel
kaj
opraviti
,
s
tistim
je
besedoval
samo
toliko
,
kar
je
bilo
potrebno
.
Za
prvega
je
njegov
sosed
Slemeničan
včasi
prišel
k
njemu
;
ali
tudi
temu
je
gospod
Piškáv
kmalu
videti
dal
,
da
mu
ni
nič
dolžen
in
da
ga
ne
vidi
rad
pri
sebi
.
Zato
se
ga
je
tudi
le-ta
ogibal
.
Tolika
je
bila
gospodova
odurnost
,
da
je
nekdáj
,
ko
je
videl
,
da
ga
gospod
fajmošter
,
častitljiv
starček
,
gre
obiskat
,
zapovedal
Krivčevi
ženi
,
naj
reče
duhovnemu
gospodu
,
da
ga
ni
doma
.
To
se
vé
,
da
je
Krivčevka
sklenila
roke
,
klicala
Boga
in
vse
svetnike
na
pomaganje
,
ker
ni
mogla
razumeti
,
kako
ne
bi
bil
človek
takega
posvečenega
gosta
vesel
.
Bala
se
je
lagati
in
je
fajmoštru
po
pravici
povedala
,
da
je
gospod
domá
in
kaj
da
je
rekel
.
Lahko
se
pa
vé
,
da
je
Piškáv
imel
tudi
od
fajmoštrove
strani
potem
za
vselej
mir
.
Od
kod
je
Piškáv
prišel
,
tega
ljudje
niso
vedeli
.
Da
je
deželján
,
to
se
je
dalo
iz
tega
sklepati
,
ker
je
po
božje
govoril
kakor
drugi
ljudje
,
kadar
se
je
menil
s
Krivcem
ali
kmeti
,
ki
so
mu
najemnino
plačat
prinesli
.
O
poletenskih
nedeljah
je
včasi
jezdil
v
cerkev
,
pa
le
včasi
.
Tam
je
imel
spredaj
klopco
zase
plačano
in
je
ves
čas
iz
nekih
črnih
bukvic
bral
,
ne
ozrl
se
ni
na
levo
ne
na
desno
.
Nekdaj
je
bil
pozabivši
to
knjigo
v
cerkvi
pustil
in
kruljavi
Mihelj
,
ki
se
je
bil
svoje
dni
pri
kanonirjih
v
Nemškem
Gradcu
brati
izučil
in
je
te
bukve
pobral
in
gospodu
nazaj
nesel
,
raztrosil
je
bil
med
ljudi
,
da
niso
pisane
ni
po
nemško
ni
tako
kakor
kakšne
navadne
poštene
molitevske
.
Iz
tega
so
povzeli
umni
možjé
v
Obrščakovi
krčmi
,
da
je
knjiga
najbrž
»
koloman
«
ali
tisto
pisanje
,
ki
se
uči
,
kako
se
hudič
—
Bog
ga
nas
varuj
!
—
kliče
v
ris
.
O
eni
lastnosti
pa
se
niso
mogli
možakarji
zediniti
.
Eni
so
namreč
dejali
,
da
je
za
druge
ljudi
skop
,
drugi
pa
,
da
ni
.
In
res
je
včasi
ostro
terjal
od
kmetov
,
kar
mu
je
bil
kateri
na
najemščini
dolžen
;
včasi
je
pa
zopet
pravil
kakov
berač
,
ki
se
je
bil
ponevedoma
v
Polesek
zaletel
,
da
je
pri
gospodu
le-tam
dobil
tak
dar
vbogajme
,
kakršnega
še
živ
dan
ne
.
Star
pregovor
hoče
vedeti
,
da
se
otroci
radi
po
starih
zvržejo
.
Ali
pri
Piškávovem
sinu
to
ni
veljalo
.
Marijan
je
bil
ves
drugačen
ko
njegov
oče
.
Kakor
je
oče
večno
doma
tičal
in
sam
vase
zamišljen
preživel
pri
tobaku
,
vinu
in
starih
knjigah
zimo
in
leto
,
tako
je
človek
Marijana
dobil
,
kjer
je
hotel
,
samo
doma
malokdaj
.
Ako
ni
s
puško
in
psom
taval
po
gozdu
za
zajcem
in
lisico
,
bil
je
v
gradu
na
Slemenicah
ali
v
vasi
v
tovarišiji
,
ki
mu
nikakor
ni
bila
enaka
.
Pa
ker
je
hotel
veselo
družbo
,
ni
imel
kje
izbirati
.
Zato
pa
so
mladeniča
kmetje
veliko
v
čislih
imeli
in
stari
so
z
mlajšimi
vred
poudarjali
:
to
je
pravi
gospod
.
Nobeden
vaških
fantinov
ni
znal
bolje
spevati
navadnih
,
dostikrat
ohlapnih
in
obaltnih
popevk
in
zdravic
ko
grajski
Marijan
.
Dasitudi
si
še
sam
ni
bil
prav
za
prav
v
svesti
,
kaj
ga
veže
na
Slemenice
,
pogodile
so
bile
vendar
stare
žene
—
in
malo
je
bolj
modrih
na
svetu
,
kakor
so
bile
obrške
babnice
—
da
bo
grajsko
Manico
vzel
.
Ker
sta
bila
potemtakem
oče
in
sin
malo
vkup
,
misli
se
lahko
,
da
zveza
med
njima
ni
bila
najožja
.
In
zares
je
bilo
čudno
videti
,
kako
malo
se
je
stari
gospod
pečal
za
dejanje
in
nehanje
svojega
sina
.
Če
je
cele
dni
preživel
zunaj
doma
,
ni
ga
zvečer
še
vprašal
ne
,
kje
je
bil
.
Istotako
kakor
z
drugimi
je
tudi
s
sinom
redkokdaj
kaj
več
govoril
.
Le
do
petnajstega
leta
je
moral
Marijan
vsak
dan
ob
gotovi
uri
doma
biti
;
tačas
ga
je
oče
učil
brati
in
pisati
in
početke
najimenitnejših
znanosti
,
tako
da
je
bil
Marijan
povrhu
izobražen
.
Ali
po
petnajstem
letu
je
oče
pustil
učenje
in
sinu
je
bilo
to
popolnoma
povšeči
;
kajti
,
ker
ni
imel
do
uka
nikakršnega
veselja
,
zdele
so
se
mu
tiste
ure
,
ko
je
moral
očetu
nasproti
sedeti
in
v
dolgočasne
knjige
zreti
,
najpustejše
v
njegovem
življenju
.
Govoril
ni
stari
ž
njim
nikdar
drugače
ko
nemško
.
Kaznoval
ga
ni
še
v
otročjih
letih
nikdar
drugače
kakor
z
osorno
,
ostro
besedo
.
Vendar
se
je
Marijan
tudi
te
same
besede
tako
bal
,
da
si
ni
nikoli
upal
niti
ugovarjati
mu
.
Dasi
je
bil
vzrastel
mladenič
tako
popolnoma
opuščen
,
brez
ljubeče
matere
in
po
očetovi
neskrbnosti
živel
čisto
po
svoji
glavi
in
volji
skoro
v
vsi
svobodi
,
ne
bi
bil
tudi
njegov
sovražnik
reči
mogel
,
da
nima
dobrega
srca
.
Zakaj
,
četudi
ni
od
očeta
nikdar
očitnega
znamenja
ljubečega
srca
in
ljubeznive
besede
prejel
,
ljubil
je
vendar
pri
vsem
tem
starega
kakor
sin
in
,
ko
je
bil
stari
Piškáv
preteklo
zimo
nevarno
zbolel
,
postal
je
mladenič
cel
čas
njegove
bolezni
ves
drugačen
človek
in
res
po
sinovsko
skrbel
zanj
.
Bil
je
že
od
otročjih
let
vajen
videti
očeta
pod
to
osornejšo
skorjo
in
,
ker
ni
nikdar
veliko
premišljeval
,
zato
mu
še
na
misel
ni
prišlo
,
da
bi
mogel
njegov
oče
drugačen
biti
,
kakor
je
bil
.
Razen
gospodarja
in
sina
je
bilo
na
Polesku
še
troje
glav
prebivalstva
.
Ko
se
je
bil
namreč
gospod
Piškáv
naselil
na
Polesek
,
poprašal
je
po
kakem
človeku
,
ki
bi
mu
bil
za
postrežbo
in
oskrbovanje
takih
vsakdanjih
reči
,
za
katere
se
sam
ni
hotel
pečati
.
Čevljar
Andrejček
,
po
svojem
orodju
Krivec
imenovan
,
ki
je
s
svojo
ženo
poprej
v
vasi
osebenjkoval
,
bil
je
tako
srečen
,
da
je
v
Polesku
dobil
dve
izbi
in
velik
kos
njive
zato
,
da
je
njegova
žena
in
pozneje
njegova
hči
Franca
gospodu
postregla
,
on
pa
včasi
okrog
hiše
pogledal
,
zvečer
vrata
zapahnil
,
očedil
in
otrebil
,
kar
je
posebno
vpilo
iz
nesnage
in
nereda
.
Iz
vsega
,
kar
je
bralec
okrog
Poleska
videl
,
pa
se
da
posnemati
,
da
se
je
oče
Krivec
bolj
brigal
za
svoja
kopita
in
šila
kakor
za
snažnost
in
red
grada
Poleska
.
Zato
je
bila
res
zanj
in
za
njegovo
pristavnikovanje
velika
sreča
,
da
se
stari
in
mladi
gospod
nista
dosti
zmenila
,
če
je
le
Krivčevka
vsak
teden
dvakrat
mesa
in
tobaka
prinesla
iz
bližnjega
trga
in
če
je
konja
očedil
in
psa
napasel
.
Stari
gospod
Piškáv
se
je
bil
tega
dne
popoldne
ravno
s
svojega
sprehoda
vrnil
in
je
,
v
svoji
zgornji
sobi
sedé
,
mirno
vlekel
iz
svoje
dolge
pipe
.
Na
mizi
je
stala
steklenica
vina
in
prazna
kupica
zraven
kopíce
razmetanih
bukev
.
Soba
ni
imela
nobene
lepote
in
,
ko
bi
ne
bilo
velikanske
z
bukvami
založene
omare
,
na
kateri
so
vse
križem
stale
majhne
in
velike
posode
iz
stekla
in
drugega
blaga
,
prazne
in
»
z
belimi
,
rdečimi
in
črnimi
vodami
napolnjene
«
,
kakor
je
pravila
Krivčevka
,
bila
bi
skoro
prazna
.
Stene
so
bile
gole
,
samo
tam
omari
nasproti
je
visela
podoba
,
na
platno
naslikana
mlada
ženska
.
Krivčevka
je
menila
,
da
je
to
mati
božja
,
in
to
ji
je
še
nekaj
tolažilo
srd
,
da
gospod
nima
ni
molka
za
roženkranec
niti
»
bridke
martre
«
v
svoji
izbi
.
V
tej
sobi
je
torej
sedel
gospod
s
Poleska
,
ko
je
nekdo
nerodno
na
vrata
potrkal
.
Nevoljno
se
je
staremu
premračilo
čelo
,
kajti
ravno
zdaj
mu
je
bilo
posebno
neljubo
,
da
bi
ga
kdo
motil
.
Ali
preden
se
je
oglasil
,
odprla
so
se
vrata
počasno
in
v
sobo
stopi
sključena
postava
,
Martinek
Spak
.
Bil
je
Martinek
v
tem
trenutju
svojega
imena
popolnoma
vreden
,
kajti
res
je
bilo
na
njegovem
obrazu
nekaj
spačjega
,
vražjega
brati
.
Stopil
je
pred
starega
sicer
čudno
v
dve
gube
zvit
