želéin
gorje
provzročajo
?
“
Starec
se
pomilovalno
nasmehne
.
„
Poznam
tvojo
vročo
kri
,
moj
sin
.
Tudi
meni
je
nekdaj
gorelo
srce
v
maščevanju
in
sovraštvu
.
V
gorečnosti
za
sveto
pravdo
našo
sem
teptal
božje
milosti
.
Toda
,
kakor
nekdaj
svojemu
izvoljenemu
apostolu
,
mi
je
Bog
v
trenutku
,
ko
sem
iz
slepega
sovraštva
najbolj
divjal
zoper
njegovo
sveto
voljo
,
odprl
vir
boljšega
spoznanja
.
“
Stojmiru
so
vzbudile
redovnikove
besede
veliko
radovednost
.
„
Kaj
te
je
privedlo
tako
daleč
,
da
si
zapustil
vero
očetov
in
se
vdal
novemu
nauku
?
“
vpraša
pozorno
meniha
.
„
Neprijetni
so
mi
spomini
na
pretekle
dni
“
,
vzdihne
starec
,
„
kajti
mnogo
je
v
njih
žalostnega
,
mnogo
,
kar
bi
najrajši
izročil
pozabljenosti
.
Toda
tebi
utegne
koristiti
zgodba
mojega
življenja
—
naj
ti
jo
povem
!
“
Starec
prisede
k
ležišču
Stojmirovemu
in
začne
po
kratkem
presledku
:
„
Pravil
sem
ti
že
,
da
sem
rodom
Sloven
.
Ozor
je
moje
ime
,
ali
bolje
rečeno
:
bilo
je
,
kajti
sedaj
nosim
ime
svetega
Ruperta
.
Na
Gorenjem
Podravju
leži
selo
,
kjer
mi
je
tekla
zibel
.
Moj
otec
je
bil
čislan
mož
v
zadrugi
.
Tudi
jaz
sem
bil
izbran
,
dasiravno
še
mlad
po
letih
,
za
župana
.
—
Bili
so
takrat
viharni
časi
.
V
Gorotanu
sta
kneževala
Gorazd
in
za
njim
Ketimar
.
Za
njunega
vladanja
so
prišli
prvi
duhovniki
z
Nemškega
v
našo
deželo
.
Tu
v
bližini
knežjega
gradu
je
ustanovil
škof
Modest
svojo
stolico
.
Pa
tudi
na
Gorenjem
Podravju
,
v
mojem
obližju
so
se
prikazali
neutrudljivi
oznanovavci
svetega
evangelija
.
Po
dva
ali
trije
skupaj
so
prišli
med
nas
bosih
nog
,
oblečeni
v
črno
,
razkavo
haljo
in
prepasani
z
jermenom
ali
vrvico
.
Sekiro
so
imeli
v
roki
in
vrečo
na
rami
.
Kjerkoli
so
obstali
sredi
goščave
,
je
zapela
sekira
,
so
padali
močni
hrasti
in
vitke
smreke
.
Sredi
goličave
so
postavili
svoje
bojno
znamenje
,
velik
lesen
križ
,
poleg
njega
borno
,
leseno
kočo
.
In
prišli
so
ljudje
od
vseh
krajev
k
njim
,
poslušali
so
njihov
nauk
o
enem
Bogu
,
ki
je
v
nebesih
in
njegovem
Sinu
,
ki
je
umrl
iz
ljubezni
do
nas
.
Verovali
so
in
se
dali
krstiti
.
Kmalu
so
si
postavili
tuji
menihi
tudi
leseno
cerkvico
in
v
njej
opravljali
službo
božjo
.
V
Liburniji
se
je
na
mestu
,
kjer
je
pred
več
stoletji
stala
rimska
naselbina
,
dvignila
lepa
,
zidana
cerkev
svetega
Petra
,
prvaka
apostolov
.
Krščanstvo
se
je
razširjalo
po
vsej
okolici
.
—
Jaz
sem
trdovratno
zapiral
srce
zveličanskemu
evangeliju
.
Zbiral
sem
okoli
sebe
privržence
stare
vere
in
jih
ščuval
zoper
krščanske
blagovestnike
.
Videl
sem
v
njih
le
nemške
poslanike
,
ki
so
nas
hoteli
izročiti
tujemu
robstvu
.
Kakor
v
moji
pokrajini
,
je
krščanstvo
tudi
drugod
zadelo
na
odpor
.
Dolgo
je
tlela
iskra
pod
žrjavico
in
skrivaj
se
je
netilo
sovraštvo
proti
nemškim
duhovnikom
.
Po
Ketimarovi
smrti
pa
je
izbruhnil
upor
“
—
—
Menih
umolkne
za
nekaj
trenutkov
,
kakor
da
ga
je
premagala
ginjenost
;
potem
pa
nadaljuje
:
„
In
napočil
je
dan
,
ki
je
menda
še
sedaj
vsem
v
živem
spominu
,
dan
groze
in
osvete
.
Zaplapolali
so
kresovi
po
naših
gorah
.
Sloveni
po
vseh
krajih
so
se
zbrali
zoper
Nemce
in
zoper
vero
,
katero
so
ti
prinesli
v
deželo
.
Za
vero
in
pravdo
očetov
!
nam
je
bilo
geslo
.
Gorele
so
cerkve
in
samostani
,
skrunili
so
se
žrtveniki
...
Neoboroženi
krščanski
duhovniki
so
padali
pod
našimi
meči
...
Brat
je
divjal
zoper
brata
,
in
kri
je
tekla
v
potokih
...
Mnogo
sel
je
bilo
razdejanih
,
vsi
sveti
hramovi
v
razvalinah
,
nobenega
krščanskega
duhovnika
ni
bilo
več
v
deželi
“
...
„
Spominjam
se
dogodkov
“
,
reče
Stojmir
razvnet
,
„
čeprav
sem
bil
tedaj
še
otrok
,
vtisnili
so
se
mi
neizbrisno
v
spomin
.
Bili
so
strašni
dnevi
,
a
bili
so
dnevi
plačila
za
neštete
krivice
,
ki
so
nam
jih
storili
naši
tlačitelji
.
“
„
Tudi
jaz
sem
v
tej
veri
divjal
zoper
vse
,
kar
je
bilo
krščanskega
.
Toda
zoper
Boga
se
bodeš
boril
zaman
!
Podleči
moraš
prej
ali
slej
!
Za
naša
grozodejstva
je
le
prekmalu
prišel
dan
plačila
.
Tesel
je
pridrl
z
vojsko
v
deželo
.
Pod
Vrelovim
vodstvom
smo
mu
šli
nasproti
,
a
bili
smo
popolnoma
poraženi
.
“
„
Moj
otec
je
tedaj
našel
častno
smrt
na
bojnem
polju
“
,
pripomni
Stojmir
.
„
Veliko
odličnih
mož
je
padlo
.
Mene
je
ranila
puščica
sovražnikov
.
Ranjenega
so
me
odpeljali
Teslovi
vojaki
kot
ujetnika
na
Bavarsko
in
me
izročili
v
dar
samostanu
Svetega
Odrešenika
na
otoku
Kiemskega
jezera
.
—
Gotovo
si
že
slišal
o
tej
znameniti
naselbini
krščanskih
redovnikov
.
Kneza
Gorazd
in
Ketimar
sta
tam
prejela
pouk
v
krščanski
veri
in
veliko
število
najboljših
sinov
naše
domovine
je
obiskavalo
tamošnjo
znamenito
šolo
.
Prišel
sem
tja
kot
rob
,
a
sprejeli
so
me
za
svojega
sina
.
Še
je
živel
stari
,
častitljivi
oče
Lupo
,
ki
je
nekdaj
našim
knezom
razlagal
zveličanske
resnice
in
jim
kumoval
pri
svetem
krstu
.
Tudi
meni
je
postal
duhovni
oče
.
Učil
me
je
brati
pismena
in
razlagal
mi
je
modrost
svetih
knjig
.
Kakor
tema
pred
solčnimi
žarki
,
so
bežali
iz
moje
duše
dvomi
in
predsodki
.
Z
besedo
učiteljevo
je
sodelovala
božja
milost
.
Postal
sem
kristjan
in
duhovnik
.
Po
volji
svojih
predstojnikov
sem
se
vrnil
v
Gorotan
,
da
širim
med
rojaki
pravo
vero
in
tako
poravnam
,
kar
sem
zagrešil
v
zaslepljenosti
.
“
Menih
umolkne
in
ponižno
sklone
glavo
,
kakor
da
mu
spomin
na
nekdanje
dogodke
vzbuja
srčno
kesanje
.
Stojmir
je
pozorno
poslušal
njegovo
pripovest
.
Preproste
,
a
prepričevalne
besede
so
napravile
nanj
globok
vtis
.
Moral
si
je
priznati
,
da
mož
,
ki
je
sedel
poleg
njega
,
ni
izdal
vere
svojih
pradedov
iz
dobičkarije
ali
iz
prilizljivosti
pred
mogočnimi
Franki
.
Toda
spomin
na
krivice
,
ki
so
jih
morali
Sloveni
trpeti
od
Frankov
,
ga
je
preveč
pekel
v
duši
,
da
bi
mogel
trezno
razmišljati
.
Zato
odvrne
trdo
:
„
Ne
poznam
nauka
krščanov
,
o
katerem
mi
govoriš
.
A
to
vem
,
da
roka
,
ki
nam
je
že
prizadela
toliko
gorja
,
nam
ne
bode
trosila
dobrot
.
Le
zaslepljenec
more
pričakovati
od
Frankov
spasa
za
naše
ljudstvo
.
“
„
Prenagla
je
tvoja
sodba
“
,
povzame
menih
živo
.
„
Drugo
je
božja
milost
,
in
drugo
so
človeška
dela
.
Ali
ne
more
tudi
umazana
roka
sejati
semena
,
ki
požene
dobre
kali
in
vzraste
v
polno
klasje
?
Bog
se
poslužuje
čudnih
sredstev
,
da
doseže
svoj
namen
.
“
„
A
Franki
nam
ne
bodo
nikdar
blagovestniki
!
“
odgovori
Stojmir
.
„
Ti
nenasitni
lakomniki
gledajo
samo
na
to
,
da
bi
nam
ugrabili
kar
največ
zemlje
in
nas
spravili
pod
svoj
jarem
!
“
„
Nekaj
resnice
je
v
tvojih
besedah
“
,
vzdihne
Ozor
...
„
Marsikako
krivico
in
silovitost
olepšavajo
nekateri
s
krščanstvom
.
In
tisti
,
ki
se
pred
svetom
kažejo
za
njega
oznanovavce
in
bojevnike
,
zasledujejo
često
lastne
sebične
namene
.
A
nje
bode
zadela
božja
sodba
,
kakor
resnično
živi
Gospod
!
“
Ostro
je
govoril
starec
in
kakor
v
prisego
dvignil
roko
.
Stojmir
je
bil
presenečen
,
ko
je
slišal
,
da
je
krščanski
duhovnik
obsojal
nasilno
in
krivično
postopanje
frankovsko
.
Spoštovanje
,
ki
se
mu
je
bilo
vzbudilo
do
njega
,
se
je
še
poglobilo
.
S
pomočjo
veščega
in
skrbnega
zdravnika-meniha
se
je
Stojmiru
zdravje
od
dne
do
dne
boljšalo
.
Pa
tudi
vez
prijateljstva
in
medsebojnega
zaupanja
,
ki
se
je
zasnovala
med
bolnikom
in
zdravnikom
,
se
je
vedno
bolj
utrjevala
.
Rad
je
poslušal
Stojmir
,
ležeč
na
bolniški
postelji
,
modre
besede
izkušenega
starca
.
Ta
pa
je
porabil
ugodno
priliko
,
da
je
sejal
seme
lepih
naukov
v
njegovo
plemenito
srce
.
V
prijateljskih
pogovorih
mu
je
razkrival
vzvišene
resnice
krščanstva
in
dolžnosti
,
ki
jih
nalaga
za
življenje
.
Stojmir
je
večjidel
ob
tem
pouku
nemo
zrl
pred
se
.
Marsikaj
se
mu
je
zdelo
temno
in
skrivnostno
v
teh
naukih
,
marsikaj
,
kar
je
žalilo
njegov
ponos
,
kar
se
mu
je
zdelo
nemogoče
izvrševati
v
življenju
.
Dvomi
in
predsodki
so
se
borili
z
resnico
...
Toda
čeprav
se
ni
mogel
njegov
duh
še
vzpeti
do
višav
,
kamor
mu
je
kazal
razsvetljeni
učitelj
,
vendar
je
spoznal
,
da
v
nauku
krščanske
vere
ni
krivice
in
nasilstva
,
da
je
ta
nauk
čist
in
svetal
,
kakor
žarek
božje
luči
.
Rekel
si
je
,
da
bi
morali
ljudje
,
ki
po
tem
nauku
živé
,
biti
drugačni
,
kakor
so
po
večini
oni
,
ki
so
prišli
v
deželo
.
Mož
,
ki
se
je
v
nesebični
ljubezni
žrtvoval
zanj
,
ta
je
bil
pač
vreden
učenec
svojega
mojstra
.
Toda
drugi
...
In
ko
se
je
nekoliko
oziral
po
družbi
krščanov
,
kolikor
jo
je
dotlej
poznal
,
mu
stopi
pred
duha
zorna
podoba
device
,
s
katero
se
je
bil
seznanil
oni
usodni
večer
,
katero
je
od
tedaj
nosil
v
svojem
srcu
...
Tedaj
,
ko
je
prvič
videl
knežno
Mileno
,
se
ni
zavedal
,
da
je
kristjana
.
A
sedaj
se
mu
je
zdelo
,
kakor
da
so
v
njej
poosebljeni
tisti
nauki
,
o
katerih
mu
je
govoril
menih
.
Na
njej
ni
videl
madeža
;
vse
mu
je
bilo
svetlo
,
plemenito
,
vzvišeno
...
Čeprav
knežna
iz
sramežljivosti
ni
prišla
več
v
bolnikovo
sobo
,
odkar
se
mu
je
obrnilo
na
bolje
,
je
vendar
Stojmir
skoraj
vedno
živel
v
mislih
nanjo
.
Vsa
njegova
duša
je
sanjala
o
njej
...
A
kaj
,
ko
se
je
obenem
tako
živo
zavedal
,
da
ga
loči
od
nje
nedogleden
prepad
...
Kdo
ve
,
ali
premosti
ta
prepad
bodočnost
?
Grof
Erik
je
ostal
po
knežji
gostiji
,
katera
se
je
tako
nesrečno
završila
,
še
nekaj
časa
v
Gorotanu
.
Z
vojno
zoper
Obre
je
bil
namen
svojega
poslanstva
dosegel
.
A
hotel
je
nekoliko
spoznati
splošne
razmere
v
deželi
,
da
bi
mogel
o
njih
poročati
kralju
.
Karolov
oče
,
Pipin
,
je
bil
,
osvojivši
si
Gorotan
,
Slovencem
pustil
ono
stopinjo
neodvisnosti
in
samouprave
,
katero
so
imeli
pod
bavarskim
gospodstvom
.
Zato
kraljevi
poslanci
v
Gorotanu
niso
izvrševali
svoje
oblasti
v
tolikem
obsegu
,
kakor
po
drugih
frankovskih
pokrajinah
.
Vendar
je
bila
že
njihova
prisotnost
pri
najvažnejših
podjetjih
slovenskim
vojvodom
trpko
znamenje
izgubljene
svobode
.
Ingo
je
bil
sprejel
grofa
Erika
z
vso
častjo
,
ki
gre
kraljevemu
poslancu
.
Tembolj
ga
je
bolelo
,
da
se
je
pripetil
na
njegovem
dvoru
opisani
,
neljubi
dogodek
.
Veljava
knezova
in
treznost
krščanskih
županov
sta
tisti
večer
zabranili
krvavo
klanje
.
A
kakor
goreča
iskra
je
razvnela
vest
o
drznem
nastopu
frankovskega
grofa
vse
duhove
po
Gorotanu
.
Bati
se
je
bilo
upora
.
Erik
se
je
izprva
prestrašil
,
ko
je
spoznal
opasni
položaj
,
katerega
je
bil
sam
zakrivil
.
Videl
je
,
da
gre
njemu
in
vsem
drugim
Frankom
za
življenje
,
ako
bi
se
Sloveni
združeni
uprli
.
Niti
Ingov
ugled
niti
njegova
oblast
bi
ga
ne
mogla
obvarovati
pred
divjo
jezo
razljučenega
naroda
.
Prve
dni
se
celo
ni
upal
izza
varnega
grajskega
ozidja
.
Nagovarjal
je
kneza
,
naj
pošlje
na
Bavarsko
po
nemške
čete
,
naj
v
gradu
pripravi
vse
potrebno
,
da
odbije
napad
;
zvračal
je
nanj
odgovornost
za
varstvo
svoje
osebe
,
prosil
je
in
rotil
...
Toda
ko
nekaj
tednov
ni
bilo
oboroženih
trum
pred
knežji
grad
,
se
je
povrnila
Franku
zopet
prejšnja
samozavest
.
Nastopal
je
oblastno
in
prezirljivo
,
kakor
prej
;
tožil
,
da
se
v
tej
poganski
deželi
ne
spoštuje
kraljeva
oblast
,
zahteval
zadoščenja
za
žaljeno
dostojanstvo
in
žugal
s
krvavo
vojsko
.
Ingo
je
moral
molčé
prenašati
očitanja
ošabnega
grofa
,
če
je
hotel
odvrniti
hujšo
nesrečo
.
Drugi
dvorniki
pa
so
glasno
obsojali
Erikovo
obnašanje
in
so
izgovarjali
mladega
Stojmira
.
Erik
je
kmalu
zapazil
,
da
se
razen
njegovih
rojakov
vsi
mrzlo
in
nezaupno
vedejo
do
njega
.
Dasi
je
to
žalilo
njegov
ponos
,
je
vendar
v
svesti
si
svoje
veljave
zaničljivo
preziral
takovo
nasprotstvo
.
Z
Geroldom
in
nekaterimi
hlapci
je
hodil
na
lov
po
okolici
ali
pa
je
obiskaval
bližnje
nemške
grajščake
.
„
Dolgočasno
je
postalo
v
tem
gnezdu
“
,
reče
nekega
večera
svojemu
spremljevavcu
,
ko
sta
se
vračala
z
lova
proti
knežjemu
gradu
.
„
Zato
sem
se
pripravil
za
odhod
.
Ingo
že
komaj
čaka
,
da
se
poslovim
.
Jutri
mu
storim
to
uslugo
.
Hahaha
!
A
prej
izpregovorim
ž
njim
še
resno
besedo
!
“
„
Tako
,
ti
misliš
oditi
?
—
A
povrneš
se
menda
vendar
dotlej
,
ko
postavimo
onega
poganskega
predrzneža
,
ki
te
je
pri
gostiji
napadel
,
pred
sodbo
?
“
odgovori
Gerold
.
„
Ingo
mora
po
zakonu
napovedati
javen
sodni
zbor
.
Vem
,
da
bode
izkušal
zadevo
zavleči
iz
strahu
in
prijenljivosti
do
poganske
svojati
.
“
„
Ingo
je
naš
vazal
“
,
reče
Erik
zaničljivo
.
„
Kraljevega
ukaza
se
ne
bode
upal
prezirati
.
Zato
pohitim
takoj
v
Rezno
,
kjer
se
mudi
kralj
Karol
,
in
mu
tako
črno
opišem
upornost
teh
slovenskih
robov
,
da
jih
bode
brez
dvoma
ostro
kaznoval
.
“
„
Priložnost
se
ti
ponuja
,
da
si
prisvojiš
lepo
posestvo
.
Osoje
so
diven
kraj
.
Ker
po
zakonu
vse
premoženje
zločinca
pripade
kralju
,
lahko
dobiš
ti
od
njega
posestvo
v
fevd
.
Karol
ti
prošnje
gotovo
ne
bode
odbil
.
“
„
Ne
tajim
,
da
se
ne
bi
rad
naselil
v
tej
lepi
deželi
,
ki
bi
bila
še
lepša
,
da
ni
v
njej
toliko
poganske
golazni
.
In
da
ti
odkrito
govorim
,
še
nekaj
drugega
me
vleče
v
Gorotan
.
Ingova
hči
je
krasno
dekle
,
to
si
brez
dvoma
tudi
ti
opazil
;
mene
je
njena
lepota
tako
očarala
,
da
je
ne
bodem
tako
skoraj
pozabil
.
Na
kraljevem
dvoru
ji
ne
dobiš
vrstnice
.
Iz
dna
svoje
duše
sicer
zaničujem
slovensko
sodrgo
,
a
priznati
moram
,
da
slovenske
devojke
tekmujejo
z
najlepšimi
nemškimi
krasoticami
.
In
Milena
je
cvet
slovenskih
deklet
.
“
„
Čestitam
,
čestitam
že
naprej
“
,
dé
Gerold
smejé
se
.
„
Ti
si
prebrisana
glava
!
Pridobiti
si
hočeš
kar
namah
lepo
posestvo
,
povrhu
pa
še
imenitno
in
ljubko
ženo
.
Pri
moji
vitežki
časti
,
lepi
uspehi
v
tako
kratkem
času
!
“
„
O
uspehih
še
ne
smemo
govoriti
“
,
odvrne
Erik
.
„
Zadnji
čas
se
vede
knežna
hladno
do
mene
.
Prej
je
rada
poslušala
moje
dvorljive
besede
,
in
zdelo
se
mi
je
,
da
sem
ji
že
popolnoma
omečil
srce
.
Odkar
sem
se
pa
pri
zmagoslavni
gostiji
spri
s
tistim
mlečnozobim
fantičem
,
se
me
plaho
ogiblje
.
“
„
Ej
,
ženska
boječnost
!
...
Dobro
znamenje
zate
!
A
ne
obotavljaj
se
preveč
in
ne
hodi
okoli
knežne
,
kakor
maček
okoli
vrele
kaše
.
Le
pogumno
naprej
!
Poznam
nekoliko
žensko
naravo
.
Z
bojazljivostjo
ne
opraviš
pri
njih
ničesar
,
a
vitežka
odločnost
napravi
nanje
velik
vtis
.
Tako
me
je
učila
izkušnja
.
“
Grof
Gerold
si
je
podjetno
sukal
dolge
brke
in
začel
praviti
o
svojih
nekdanjih
zmagah
,
ki
jih
je
pridobil
na
dvoru
pri
raznih
gospeh
in
gospicah
...
Slednjič
pristavi
odvažno
:
„
Knez
bode
vesel
,
da
dobi
tebe
za
svojega
zeta
.
Velika
čast
je
za
slovenskega
vazala
,
ako
dá
svojo
hčer
plemenitemu
Franku
za
ženo
.
“
„
Vem
,
da
mi
Ingo
izpolni
sleherno
željo
.
Tudi
te
se
mi
ne
bode
upal
odreči
.
Tega
kmečkega
kneza
imam
popolnoma
v
rokah
.
Sicer
je
pa
prevelika
veledušnost
našega
kralja
Karola
,
da
pusti
podjarmljenim
Slovenom
lastne
vojvode
.
Zato
je
to
ljudstvo
tako
uporno
in
neubogljivo
.
Trebalo
bi
jih
ukrotiti
z
železno
pestjo
,
kakor
Saksonce
.
—
Upam
,
da
jim
Ingo
zadnji
knežuje
.
Karolu
popišem
živo
njegovo
neodločnost
in
nebrižnost
za
razširjanje
krščanske
vere
.
S
tem
ga
najprej
spravim
v
nemilost
.
Ali
ni
sramota
,
da
še
vedno
trpi
malikovanje
v
deželi
in
ne
upogne
trdovratnosti
poganskih
županov
?
“
„
Škof
Teodorik
je
na
Ingovi
strani
“
?
poseže
vmes
Gerold
.
„
Ta
je
s
knezom
istega
mnenja
,
in
nam
vedno
pridiguje
,
da
moramo
pridobivati
nevernike
s
prizanesljivostjo
in
z
ljubeznijo
,
ne
pa
jim
z
mečem
vsiljevati
krščanstva
.
“
„
Hm
!
Prazne
besede
!
To
sirovo
ljudstvo
naj
je
sprejemljivo
za
plemenito
ravnanje
in
prepričevalni
pouk
!
Treba
je
,
da
okusi
bič
,
potem
bode
krotko
.
Ali
ne
bi
dosegli
prej
svojega
namena
,
ako
bi
namesto
slovenskega
kneza
kak
frankovski
plemič
gospodoval
v
teh
pokrajinah
?
“
„
Recimo
ti
“
,
smeje
se
Gerold
.
„
Morda
.
Zakaj
ne
?
Jaz
bi
gotovo
namah
zlomil
upornost
teh
kmečkih
županov
in
odpravil
zadnje
sledove
poganstva
iz
dežele
.
Tudi
škof
bi
se
menda
ne
protivil
mojemu
načinu
pokrščevanja
,
ker
bi
se
mu
hitreje
množila
bogata
desetina
,
in
bi
lep
del
zemljišč
,
ki
so
sedaj
v
posesti
nevernikov
,
prišel
v
cerkveno
last
.
Takih
uspehov
bi
se
gotovo
veselil
.
Ha
,
ha
!
“
„
Velike
naklepe
imaš
.
Želim
ti
,
da
jih
srečno
izvršiš
“
,
reče
Gerold
.
„
Sedaj
je
prilika
,
da
zadamo
slovenskim
plemičem
smrtni
udarec
.
Bodi
ti
sreča
mila
!
“
Franka
izpodbodeta
konja
,
ki
se
spustita
v
naglem
diru
proti
knežjemu
dvorcu
.
Drugi
dan
se
je
poslavljal
grof
Erik
.
Pred
odhodom
je
hotel
še
na
samem
govoriti
s
knežno
Mileno
,
da
bi
ji
razodel
svoja
srčna
čuvstva
zanjo
.
Gerold
,
ki
je
pritrjeval
njegovim
visokoletečim
načrtom
,
mu
je
še
zlasti
dal
novega
poguma
.
Že
si
je
naslikal
v
domišliji
,
kako
bode
on
kot
frankovski
mejni
grof
poveljeval
v
Gorotanu
,
kako
bode
stoloval
tu
v
Gorotanskem
gradu
,
in
ob
njegovi
strani
lepa
Milena
,
hči
zadnjega
slovenskega
kneza
...
Toda
naklonjenost
mlade
knežne
si
je
bilo
treba
šele
pridobiti
.
Erik
si
je
bil
svest
zmage
in
baš
ob
slovesu
se
mu
je
zdela
najugodnejša
priložnost
,
da
izpregovori
z
deklico
odkrito
besedo
.
Milena
je
hodila
navadno
zjutraj
v
cerkev
k
maši
.
V
prejšnjih
dneh
se
ji
je
rad
pridružil
Erik
in
jo
z
vitežko
dvorljivostjo
spremljal
k
svetemu
opravilu
.
A
zadnji
čas
se
je
znala
knežna
ogniti
njegovemu
spremstvu
.
Tudi
danes
je
bila
odšla
sama
po
navadni
poti
.
Grof
jo
je
opazil
;
sklenil
je
počakati
jo
na
povratku
.
Kakor
bi
se
hotel
izprehajati
v
svežem
jutru
,
je
šel
Erik
preko
grajskega
dvorišča
po
neki
stranski
stezi
,
ki
je
vodila
črez
travnike
.
Ko
zagleda
v
daljavi
vitko
postavo
Milenino
,
krene
po
ovinku
proti
glavni
poti
in
stopi
nakrat
izza
grmičevja
prednjo
.
Knežna
se
stresne
,
ko
zagleda
viteza
pred
seboj
.
„
Dobro
jutro
,
visokorodna
knežna
“
reče
Erik
sladko
.
„
Sem
li
tako
oduren
,
da
sem
s
svojim
prihodom
prestrašil
gospico
Mileno
?
“
„
O
ne
...
to
ne
“
,
odgovori
Milena
v
zadregi
,
katere
je
bil
grof
Erik
vidno
vesel
.
„
Toda
prišel
si
—
takó
nenadoma
,
gospod
.
In
prav
nič
nisem
mislila
...
“
„
Torej
sem
tako
tuj
gospici
Mileni
,
da
nikdar
ne
misli
name
“
,
reče
grof
očitajoče
.
„
A
moje
misli
so
često
pri
njej
.
Zato
se
tudi
danes
,
pred
svojim
odhodom
,
nisem
mogel
zdržati
,
da
te
ne
bi
,
žlahtna
knežna
,
poslednjikrat
spremljal
na
potu
,
po
katerem
sva
tolikrat
skupaj
hodila
.
“
Erik
se
je
ozrl
na
deklico
,
da
bi
videl
,
kako
bode
sprejela
njegove
besede
.
Toda
Milena
je
povesila
oči
in
vrtela
mali
molitvenik
,
katerega
je
držala
v
rokah
.
„
Težka
mi
bode
ločitev
od
tega
kraja
“
,
nadaljuje
potem
grof
Erik
,
„
a
najtežja
zato
,
ker
moram
zapustiti
tebe
,
žlahtna
gospica
.
“
„
Gospod
,
mene
bodeš
lahko
pogrešal
v
sijajni
družbi
,
ki
te
čaka
na
kraljevem
dvoru
“
,
odvrne
smehljaje
se
Milena
.
„
Nikdar
te
ne
pozabim
,
visokorodna
knežna
!
Tvoja
lepota
zatemni
vse
frankovske
dvorne
gospodične
.
Neizbrisna
mi
ostane
v
srcu
tvoja
zorna
podoba
.
Spremljala
me
bode
po
vseh
potih
mojega
življenja
.
V
spominu
nate
bodem
iskal
tolažbe
in
veselja
v
bridkih
urah
...
“
Mileno
je
oblila
rdečica
ob
teh
njegovih
besedah
.
Gledala
je
okoli
sebe
,
ali
ne
prihaja
kdo
,
da
jo
reši
iz
mučnega
položaja
;
toda
nikogar
ni
bilo
v
tem
trenutku
blizu
;
hotela
je
zavrniti
zoprno
laskanje
,
a
beseda
ji
je
zastala
v
grlu
...
Erik
je
smatral
njeno
zadrego
za
ugodno
znamenje
in
je
govoril
še
z
večjo
vnemo
.
Prišla
sta
medtem
v
pogovoru
pred
knežji
grad
.
Milena
je
hotela
nekaj
izpregovoriti
v
slovo
,
da
ne
razžali
gosta
in
se
hkrati
reši
nadležne
družbe
.
Toda
grof
ji
ni
pustil
v
besedo
.
„
Šel
bodem
od
tod
“
,
je
jecljal
,
„
a
moje
srce
ostane
—
ostane
—
pri
tebi
,
žlahtna
knežna
.
Vsak
njegov
utrip
bode
odslej
posvečen
tebi
!
Ti
bodeš
v
njem
kraljevala
.
Edino
,
kar
me
pri
tej
ločitvi
tolaži
,
je
upanje
,
da
bode
trajala
le
nekaj
časa
.
Kmalu
se
zopet
vrnem
,
in
potem
mi
bode
v
tvoji
bližini
vedno
sijalo
solnce
neskaljene
sreče
.
“
Razburjen
prime
Erik
knežno
za
roko
in
ji
začne
poljubljati
drobne
,
bele
prste
...
Mileno
pa
navdá
nepopisen
srd
in
stud
nad
vsiljivim
Frankom
.
Iztrga
se
mu
iz
rok
,
zakrije
si
obraz
in
brez
slovesa
,
vsa
iz
sebe
,
odhiti
po
hodniku
...
Začuden
je
gledal
grof
nekaj
časa
za
njo
.
Potem
pa
se
zlobno
nasmehne
in
obrnivši
se
po
vojaško
sikne
med
zobmi
:
„
Le
potrpi
,
golobica
,
kmalu
te
ukrotim
!
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Ingo
je
sprejel
Erika
resno
in
dostojno
.
Prosil
je
poslanca
,
da
sporoči
kralju
Karolu
neomejeno
spoštovanje
in
vdanost
vsega
naroda
v
Gorotanu
,
ki
bode
tudi
v
bodočnosti
ostala
neomahljiva
.
Grof
se
je
zavedal
,
da
ima
v
tem
trenutku
kneza
v
oblasti
.
Razsrjen
,
ker
je
pri
knežni
tako
slabo
opravil
,
je
hotel
izrabiti
položaj
,
da
pokaže
Ingu
svojo
moč
.
Mirno
in
ponosno
posluša
knezovo
izjavo
,
potem
pa
odgovori
:
„
Veseli
me
,
da
bodem
mogel
poročati
svojemu
najmilostnejšemu
gospodu
in
kralju
o
zmagonosni
bitki
,
katero
so
nemški
vitezi
zaeno
s
pomožnimi
slovenskimi
četami
izvojevali
proti
Obrom
.
Vesela
vest
bode
vzradostila
njegovo
srce
.
Toda
globoko
ga
mora
užaliti
,
da
se
njegov
poslanec
v
tej
deželi
tako
malo
spoštuje
...
“
Ingo
je
opazil
,
da
grof
peščici
Nemcev
prisvaja
glavno
zaslugo
pri
dobljeni
zmagi
,
a
molčé
je
prezrl
to
predrznost
.
Tembolj
pa
ga
je
bolelo
,
ker
je
Frank
odkrito
izjavil
,
da
bode
ves
narod
pri
kralju
očrnil
.
„
Zavedam
se
,
da
je
bila
žaljena
v
tvoji
osebi
čast
kraljevega
poslanca
,
plemeniti
grof
.
Toda
razpor
je
bil
zgolj
oseben
.
V
hipni
strasti
in
vsled
hude
žalitve
se
je
izvršil
nepremišljeni
čin
.
Najmanj
je
pa
hotel
nesrečni
mladenič
sramotiti
tvoje
dostojanstvo
,
plemeniti
grof
.
“
Erik
se
zlobno
nasmehne
in
odgovori
:
„
Tvoja
knežja
milost
torej
zagovarja
upornost
in
sramotenje
kraljevega
poslanca
?!
“
„
Bog
vsegavedni
,
ki
biva
v
nebesih
,
mi
bodi
priča
,
da
je
ne
zagovarjam
!
Toda
,
kar
se
je
zgodilo
deloma
iz
nevednosti
,
deloma
iz
prenagljenosti
,
tega
ne
gre
smatrati
za
premišljen
upor
.
Nevešči
so
še
nekateri
naših
ljudi
v
zakonih
,
kateri
vežejo
druge
narode
.
“
„
Kaj
ni
mar
Gorotan
krščanska
dežela
?
“
povzame
trdo
grof
Erik
.
„
Ali
vlada
tu
še
vedno
poganska
surovost
?
Ali
tako
malo
veljajo
zakoni
omike
in
krščanstva
,
da
se
sme
brez
kazni
v
blato
teptati
kraljeva
oblast
?
“
Kneza
je
Erikovo
očitanje
zadelo
v
živo
.
Najbolj
ga
je
bolelo
,
če
je
kdo
dvomil
o
njegovem
krščanskem
mišljenju
.
„
Moj
Bog
,
moj
Bog
!
“
je
klical
užaljen
.
„
Ali
ne
storim
vsega
,
da
bi
privedel
svoj
narod
v
Kristusovo
cerkev
?
Ali
se
ne
razširja
krščanstvo
vedno
bolj
po
deželi
?
In
če
jih
je
še
nekaj
,
ki
se
upirajo
zveličanskemu
nauku
sv.
evangelja
,
ali
jih
bodem
mar
s
silo
mogel
pridobiti
?
“
Erik
vnemarno
zmaje
z
ramami
in
odgovori
:
„
Kako
upaš
doseči
boljših
uspehov
,
milostni
knez
,
o
tem
meni
ne
gre
sodba
.
A
toliko
vem
,
da
s
potuho
ne
bodeš
zatrl
upornosti
poganov
.
“
„
Kaj
naj
torej
storim
?
“
„
V
imenu
kralja
Karola
zahtevam
zadoščenja
za
svojo
žaljeno
čast
“
,
reče
Erik
z
povzdignjenim
glasom
.
„
Ako
bi
bil
tu
navzoč
kot
navaden
vitez
,
in
bi
bil
moj
nasprotnik
plemiškega
rodu
,
pozval
bi
ga
z
mečem
v
roki
na
dvoboj
.
Ker
pa
sem
prišel
kot
kraljevi
poslanec
,
zahtevam
,
da
se
hudodelec
po
zakonu
kaznuje
v
javni
sodbi
z
vso
strogostjo
!
“
Nekaj
trenutkov
je
nastala
globoka
tišina
,
potem
pa
zakliče
Ingo
razvnet
:
„
Storil
bodem
,
kar
zahtevaš
od
mene
!
Toda
,
ako
pride
do
bratomornega
boja
in
prelivanja
krvi
,
pade
naj
krivda
na
tvojo
vest
!
Bog
v
nebesih
bode
sodil
tvoje
ravnanje
!
“
„
Ozir
na
vzvišeno
osebo
kralja
,
katerega
zastopam
,
zahteva
,
da
se
potegnem
za
svojo
čast
“
,
reče
hladno
grof
Erik
.
„
Žal
mi
je
,
da
moram
žaliti
tvoje
srce
,
ko
izvršujem
svojo
dolžnost
.
Upam
,
da
se
zopet
snideva
v
prijetnejšem
položaju
.
“
Ko
je
poslanec
odšel
,
zgrudil
se
je
Ingo
na
stol
in
si
zakril
obraz
z
rokami
...
Na
dvorišču
je
grof
glasno
dajal
povelja
.
Čuli
so
se
pozdravi
odhajajočih
Frankov
in
ropot
konjskih
kopit
.
Knez
pa
je
nepremakljivo
sedel
.
Mučne
skrbi
so
mu
težile
srce
...
Kar
se
odpró
duri
,
in
v
sobo
stopi
knežna
Milena
.
Plašno
se
ozre
okoli
sebe
,
hiti
k
očetu
,
ga
prime
za
roko
in
sočutno
vpraša
:
„
Kaj
ti
je
,
oče
moj
?
“
„
Ne
vprašuj
me
,
otrok
,
ker
mi
ne
moreš
pomagati
“
,
reče
Ingo
zamišljen
.
„
Ali
te
je
razžalil
oni
nesramni
Frank
?
“
začne
zopet
Milena
z
drhtečim
glasom
.
„
Grof
Erik
je
prišel
k
meni
po
slovo
in
je
ravnokar
odjezdil
s
svojim
spremstvom
.
—
A
videti
je
,
da
tebi
vitez
ni
pri
srcu
“
,
pristavi
Ingo
s
trpkim
nasmehom
.
„
Ne
morem
ga
trpeti
,
tega
sladkoustneža
!
Zoprn
mi
je
v
dno
srca
.
Jaz
...
jaz
ga
sovražim
...
“
Knežna
se
je
tresla
od
razburjenosti
in
oči
so
se
ji
iskrile
od
nevolje
.
Ingo
potegne
deklico
k
sebi
in
reče
prijazno
:
„
Pomiri
se
,
dete
moje
!
Upam
,
da
ti
grof
ne
bode
več
prišel
na
pot
.
Tudi
jaz
nimam
vzroka
žalovati
za
njim
.
A
bojim
se
,
da
utegne
njegov
odhod
biti
usoden
za
nas
.
Frank
se
bode
maščeval
nad
Stojmirom
in
nad
nami
.
“
Milena
prebledi
od
strahu
.
Plašno
pogleda
očeta
.
„
A
kaj
hoče
storiti
?
“
,
jekne
zamolklo
.
„
Stojmir
bode
ostro
sojen
.
Tej
kazni
ne
uide
.
A
morda
pride
še
kaj
hujšega
nad
nas
vse
.
Posledice
utegnejo
biti
strašne
,
in
ne
vem
,
kako
bi
jih
odvrnil
.
—
Šel
bodem
k
škofu
Teodoriku
,
ki
je
razsvetljen
mož
in
vpliven
pri
kralju
.
Ta
mi
bode
najbolje
svetoval
,
kaj
naj
storim
v
tem
mučnem
položaju
.
“
Nemo
je
poslušala
deklica
očeta
.
Ko
je
pa
izgovoril
,
se
ga
oklene
okoli
vratu
,
nasloni
glavo
na
prsi
,
in
solze
se
ji
uderó
po
belem
licu
...
Kresni
mesec
!
Bajni
in
skrivnosti
polni
čas
,
ko
se
tajne
sile
gibljejo
v
naravi
in
se
čuda
stvarstva
razkrivajo
strmečim
očem
!
Dih
božji
veje
preko
pomlajene
zemlje
,
ki
je
odeta
v
bujno
zelenje
in
cvetje
...
V
tem
času
so
obhajali
poganski
Sloveni
svoj
kresni
praznik
.
Ko
je
vseoživljajoče
solnce
doseglo
vrhunec
svojega
teka
,
in
je
bila
narava
najbujnejše
razvita
,
praznovali
so
zmago
solnčnega
junaka
nad
zimskim
zmajem
.
V
proslavo
zmagonosnega
Svetovita
so
plapolali
kresovi
po
gorah
in
hribih
,
drevila
se
goreča
kolesa
po
gorskih
rebrih
in
brežinah
,
in
mlado
ljudstvo
je
radostno
vriskaje
z
gorečimi
plamenicami
v
rokah
tekalo
po
zelenih
travnikih
.
S
petjem
,
zelenim
nakitjem
in
veselim
rajanjem
so
častili
radodarno
božanstvo
,
ki
je
obsipalo
zemljo
s
tolikim
čarom
.
Bilo
je
popoldne
pred
kresnim
večerom
.
—
Na
Osojah
se
je
staro
in
mlado
pripravljalo
na
praznik
.
Vendar
letos
ni
bilo
slišati
tistega
veselega
petja
in
vriskanja
,
ki
se
je
druga
leta
razlegalo
preko
jezera
in
odmevalo
v
gorskih
robeh
.
Tiho
je
šel
vsakdo
za
svojimi
opravili
.
In
čeprav
je
tuintam
brezskrbna
mladina
dala
odduška
svoji
radosti
z
glasnimi
klici
,
vendar
je
bilo
poznati
,
da
vlada
na
tem
kraju
tiha
žalost
.
Samoten
je
stal
županji
dvorec
koncem
vasi
.
Kjer
se
je
sicer
ob
tem
prazniku
gnetlo
ljudi
,
tam
sta
danes
le
zvesta
hišna
služabnika
vršila
svoj
posel
,
da
ohranita
čestito
navado
očetov
.
Stari
Volkonja
,
ki
je
služil
prostovoljno
že
dolgo
vrst
pri
hiši
,
in
mlada
Ljutica
,
katero
je
bila
mati
Branka
po
smrti
starišev
vzela
v
rodbino
,
sta
kitila
dom
s
cvetlicami
in
svežim
zelenjem
.
„
Šopek
praproti
mi
podaj
“
,
reče
Volkonja
na
lestvi
stojé
deklici
;
„
zatakniti
jo
moram
na
vogale
pri
strehi
in
na
vrh
slemena
,
da
nas
obvaruje
pogubonosne
strele
...
Praprot
je
Perunovo
zelišče
.
Kadar
prihaja
razljučeni
bog
v
poletni
nevihti
,
sipajoč
iz
črnih
oblakov
grozo
in
razdejanje
,
prizanese
hiši
,
na
kateri
ugleda
sebi
posvečeni
cvet
.
“
„
Je
li
res
,
da
se
praprot
razcvete
samo
v
kresni
noči
,
oče
Volkonja
?
“
vpraša
deklica
.
„
Razcvete
se
in
dozori
hkrati
.
Tako
mi
je
pravila
babica
.
Blagor
človeku
,
komur
se
posreči
,
da
je
tisti
trenutek
v
gozdu
.
Ako
dobi
le
nekaj
zrn
praprotnega
semena
,
se
mu
odpró
vsa
čuda
kresne
noči
.
Ded
Marin
,
ki
je
pred
več
leti
umrl
v
vasi
,
je
baje
slišal
v
ti
noči
govoriti
živino
v
hlevu
,
ker
mu
je
ponevedoma
nekaj
praprotnega
semena
ostalo
za
jopičem
,
ko
je
ležal
v
gozdu
.
“
„
Ali
pojdete
iskat
nocoj
zakladov
,
oče
Volkonja
?
“
reče
Ljutica
šaljivo
.
„
O
kresu
pridejo
baje
iz
zemlje
solnčit
se
,
in
po
noči
plešejo
nad
njimi
modrikaste
luči
.
“
„
Ej
,
ne
norčuj
se
z
menoj
,
deklina
!
Preokorne
so
moje
kosti
za
taka
nevarna
podjetja
.
A
svojo
glavo
zastavim
,
da
bodeš
ti
še
danes
zvečer
čepela
v
vrbovju
na
bregu
in
gledala
v
jezero
,
da
uzreš
v
njem
obraz
svojega
prihodnjega
ženina
!
Le
glej
,
da
ti
ne
izpodleti
in
da
ne
štrbunkneš
v
vodo
,
kakor
se
je
lani
pripetilo
stari
devici
Radonji
!
“
Deklica
je
zardela
,
starec
pa
se
je
dobrovoljno
zasmejal
in
hitel
z
lestvo
okoli
hiše
.
„
Nad
vrata
moram
še
pribiti
oni
veliki
venec
iz
rumenih
kresnic
,
ki
so
posvečene
Svetovitu
,
da
brani
vhod
čarovnicam
in
zlim
duhovom
.
—
Ne
pozabi
tudi
v
hlevu
postlati
živini
s
kresnimi
cveticami
,
da
se
bode
rajši
debelila
,
in
da
nam
krave
dadó
več
mleka
.
“
„
A
treba
je
zelišča
nabirati
še
le
po
noči
,
ko
pade
rosa
nanje
.
Tedaj
imajo
več
zdravilne
moči
“
,
zavrne
Ljutica
.
„
Zdravilna
je
danes
vsaka
zel
“
,
odgovori
starec
,
„
ker
ji
kresno
solnce
daje
čudotvorno
moč
,
da
odvrača
bese
in
hudobne
čare
od
hiše
.
—
Ej
,
to
je
bilo
življenje
o
kresu
v
prejšnjih
letih
,
ko
je
Stojmirov
otec
županoval
na
Osojah
!
“
vzdihne
potlej
Volkonja
po
kratkem
premolku
.
„
Tedaj
sem
bil
še
mlad
.
In
žgali
smo
kresove
,
rajali
okoli
njih
in
vriskali
,
da
se
je
razlegalo
v
dol
in
goro
.
Mladost
je
pač
razposajena
norost
.
A
danes
je
tu
v
županovem
dvorcu
kakor
da
bi
imeli
mrliča
v
hiši
.
“
„
Kako
naj
se
veselimo
,
ko
je
zadela
gospodarja
tolika
nesreča
?
“
pripomni
deklica
.
„
Kaj
?
—
Dovolj
je
nemega
žalovanja
!
“
razhudil
se
je
Volkonja
.
„
Ali
bi
ne
bilo
boljše
,
da
se
zbere
vse
ljudstvo
,
ki
časti
še
stare
bogove
,
in
s
silo
oprosti
ujetnika
Stojmira
?
Ali
ne
bode
mati
Branka
že
skoraj
od
same
žalosti
izhirala
?
—
Toda
upam
,
da
kmalu
napoči
dan
plačila
za
Franke
in
njihove
privržence
!
Svetovit
,
čigar
praznik
danes
obhajamo
,
nas
bode
združil
.
“
„
Čula
sem
o
velikem
kresu
in
o
daritvah
,
ki
se
imajo
danes
po
noči
vršiti
na
Trebišču
onkraj
jezera
.
“
„
Pst
!
—
Tiho
govori
,
dekle
!
“
reče
starec
zamolklo
.
„
O
tem
kresovanju
ne
sme
nihče
vedeti
,
kdor
ni
povabljen
.
Zato
brzdaj
svoj
jezik
,
da
ne
izve
skrivnosti
kak
krščan
.
Važne
stvari
se
bodo
odločevale
nocojšnjo
noč
.
Le
moli
k
Perunu
,
da
nam
pomaga
pri
delu
in
skoraj
vrne
našega
gospodarja
.
A
glej
,
solnce
je
že
zašlo
za
gore
,
in
goste
sence
legajo
po
jezeru
.
Pripraviti
moram
še
lipovega
lubja
in
brinovega
lesa
za
grmado
.
“
Volkonja
je
odšel
s
sekiro
v
les
,
deklica
pa
je
hitela
nastiljat
hišo
in
hlev
s
kresnim
cvetjem
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
.
Na
jugozapadni
strani
jezera
,
kjer
sprejema
njegov
odtok
od
severne
strani
nekaj
gorskih
hudournikov
,
se
je
dvigal
nizek
,
deloma
obrastel
grič
z
malo
ravnico
na
vrhu
.
Ker
se
je
raz
njega
videlo
preko
vsega
jezera
,
globoko
doli
po
dravski
dolini
in
po
stranskih
gorskih
soteskah
,
so
si
izvolili
Sloveni
ta
kraj
za
svoje
bogoslužje
.
Na
njem
so
se
vršile
skupne
daritve
in
svečani
shodi
.
Zato
okolica
še
sedaj
nosi
ime
Trebnje
(
t.
j.
kraj
za
darovanje
)
.
Na
kresni
večer
so
se
na
Malem
Strmcu
zbirali
ljudje
od
vseh
strani
.
Urno
so
drčali
čolni
,
polni
mož
in
mladeničev
,
po
gladki
jezerski
površini
;
drugi
udeležniki
so
prihajali
z
Gorenjega
in
Dolenjega
Podravja
,
s
Krke
in
iz
Ziljske
doline
.
Skrivnostnotiho
,
le
tuintam
v
zamolklem
,
polglasnem
pogovoru
so
se
pomikale
trume
ljudi
proti
hribu
,
kjer
je
—
kakor
velik
kažipot
—
plapolal
orjaški
kres
proti
nebu
.
Na
ravnici
vrhu
hriba
je
rastla
košata
lipa
,
Slovenom
sveto
drevo
.
Pod
njo
je
bil
postavljen
velik
lesen
kip
boga
Svetovita
,
z
žarnim
vencem
na
glavi
opleten
z
zelenjem
in
cvetjem
.
Blizu
lipe
je
bil
iz
kamenja
zgrajen
žrtvenik
,
na
katerem
je
gorelo
nekaj
polen
.
Mlada
,
rejena
junica
,
privezana
za
drevo
z
dolgim
konopcem
,
je
poleg
njega
brezskrbno
mulila
travo
in
se
zvedavo
ozirala
po
prišelcih
.
V
gostih
vrstah
so
obdajale
množice
daritveni
prostor
in
s
spoštljivim
molčanjem
pričakovale
začetek
svetega
dejanja
.
V
svitu
ognja
si
videl
krepke
mladeniče
in
može
oborožene
s
kijem
in
ščitom
ter
sive
starce
,
ki
so
ob
palici
prišli
k
svetkovanju
na
goro
.
Tik
žrtvenika
je
stala
visoka
ženska
,
zagrnjena
v
temen
plašč
,
ki
je
nemo
zrla
v
ogenj
pred
seboj
.
Bila
je
Stojmirova
mati
,
Branka
,
za
sinove
odsotnosti
načelnica
osojske
zadruge
.
Plamen
ji
je
razžarjal
bledi
,
upali
obraz
,
na
katerem
sta
tuga
in
skrb
začrtala
marsikatero
brazdo
.
Stari
Volkonja
je
netil
ogenj
,
nalagal
suhega
lipovega
lubja
in
brinjevih
vej
in
mrmral
skrivnostne
besede
.
Več
županov
,
starejšin
in
drugih
odličnih
mož
je
stalo
v
notranjem
krogu
in
se
šepetaje
pogovarjalo
med
seboj
.
Vso
ravnico
so
napolnjevale
trume
udeležnikov
.
Za
njimi
pa
so
stale
,
kot
neme
priče
nočne
daritve
,
vitke
temne
smreke
in
nad
vsem
prizorom
se
je
razpenjal
zvezdnati
nebesni
obok
,
na
katerem
je
še
trepetal
oni
tajni
polusvit
,
ki
označuje
jasne
kresne
noči
.
Iz
množice
stopi
stari
Braslav
in
se
približa
žrtveniku
.
Ker
je
bil
izmed
županov
najstarejši
in
najuglednejši
,
je
imel
opravljati
pri
daritvi
službo
svečenika
.
„
Je
li
ugoden
čas
in
prostor
,
da
se
izvrši
sveta
daritev
?
“
vpraša
okoli
stoječe
.
„
Kraj
in
čas
je
določil
Svetovit
“
,
odgovoré
navzoči
.
Starec
se
obrne
proti
množici
in
reče
slovesno
:
„
K
svetemu
dejanju
ste
se
zbrali
na
posvečenem
prostoru
.
Zato
stopite
čistih
rok
in
pobožnega
srca
pred
žrtvenik
nesmrtnih
bogov
!
Kdor
pa
je
sovražen
veri
naših
očetov
,
kdor
snuje
izdajstvo
in
lokavost
v
svojem
srcu
,
naj
se
loči
iz
tega
kroga
!
“
Globoka
tišina
je
zavladala
med
množico
.
Braslav
je
nadaljeval
:
„
Svetovitovo
slavje
obhajamo
danes
.
Svarogov
velmožni
sin
,
ki
se
sleherni
dan
v
zlatem
vozu
prepeljava
po
nebesnem
oboku
,
praznuje
svojo
zmago
nad
zimskim
zmajem
.
Zato
naj
kipi
njemu
v
čast
hvalna
molitev
,
naša
pesem
mu
ôri
,
in
dim
svete
daritve
se
dvigaj
do
njega
!
Čeprav
nam
je
Svetovit
v
tem
trenutku
zakril
bliščeči
svoj
obraz
,
pa
nam
je
vpričo
brat
njegov
,
bledi
Mesec
,
in
vpričo
so
nam
njegove
sestre
,
srebrne
Zvezde
.
“
Nato
vzame
Braslav
velik
,
dvorezen
nož
,
katerega
mu
je
podal
Volkonja
,
in
pristopi
k
junici
.
Dva
moža
primeta
žival
za
roge
in
ji
skloneta
glavo
nazaj
.
V
hipu
zasadi
svečenik
brušeni
nož
v
napeti
vrat
,
curek
krvi
se
vlije
po
zemlji
,
žival
se
zvija
,
bije
z
nogami
in
se
slednjič
mrtva
zgrudi
na
tla
.
Dočim
sta
moža
trebila
iz
nje
drobovje
,
začne
navzoče
ljudstvo
z
obrazom
obrnjeno
proti
ovenčanemu
kipu
moliti
obredne
molitve
in
prepevati
svete
pesmi
.
Ko
je
bila
žrtev
pripravljena
,
dvigne
jo
stari
svečenik
,
in
položi
na
ogenj
.
Potem
razpne
roke
in
moli
:
„
Svetovit
četveroobrazni
,
ki
baješ
po
vsem
svetu
,
ki
vse
vidiš
in
vse
čuješ
,
ki
nam
dovajaš
beli
dan
in
ustvarjaš
mladoletje
:
sprejmi
daritev
svojih
vernih
častivcev
!
Razlij
obilnost
svojih
dobrot
nad
naše
dvore
in
vso
domovino
Slovenov
!
Reši
nas
,
bedne
siromake
,
iz
rok
sovragov
naših
!
“
Kakor
okamenela
je
stala
množica
med
svečenikovo
molitvijo
.
Slovesno
so
donele
besede
skozi
nočno
tišino
...
Le
ogenj
je
prasketal
in
lizal
tolsto
žrtev
...
Ostro
se
je
črtala
vitka
postava
starega
Braslava
v
njegovem
rdečem
svitu
.
Stoječ
kraj
žrtvenika
s
kvišku
povzdignjenimi
in
razprostrtimi
rokami
se
je
zdel
nadnaravne
velikosti
.
S
svetim
strahom
je
ljudstvo
gledalo
nanj
in
ko
je
utihnil
on
,
začuje
se
kakor
polglasen
odmev
med
ljudstvom
:
„
Svetovit
četveroobrazni
,
reši
nas
,
bedne
siromake
,
iz
rok
sovragov
naših
!
“
Po
molitvi
gre
Braslav
počasi
,
s
sklonjeno
glavo
okoli
žrtvenika
in
vrže
pest
posušenega
cvetja
v
ogenj
,
tiho
govoreč
neznane
besede
.
Za
njim
se
razvrsté
velmožje
in
drugo
ljudstvo
,
vsak
nesoč
nekaj
rumenih
cvetlic
,
da
jih
žrtvuje
Svetovitovemu
spominu
.
Med
petjem
in
molitvami
se
je
vil
sprevod
okoli
žrtvenika
,
in
često
je
bilo
slišati
odpevko
:
„
Reši
nas
,
bedne
siromake
,
iz
rok
sovragov
naših
!
“
Po
končanem
sv.
opravilu
stopi
Braslav
zopet
k
žrtveniku
.
Počasi
in
s
stresočim
glasom
začne
govoriti
:
„
Po
navadi
očetov
smo
opravili
kresno
daritev
,
da
si
naklonimo
pomoč
nesmrtnih
bogov
;
zakaj
hudo
leži
nad
nami
njihova
jeza
.
Kakor
so
bili
nekdaj
mili
našim
pradedom
in
jim
dali
zmago
nad
sovražniki
,
tako
so
sedaj
razsrjeni
odvrnili
od
nas
svoj
obraz
in
nas
prepustili
oblasti
sovragov
...
“
Vzdihi
in
bolestni
klici
se
začujejo
iz
množice
.
Starčki
in
žene
stegajo
roke
proti
nebu
,
kakor
bi
hoteli
potolažiti
nemile
bogove
.
„
V
rokah
bogov
je
naša
usoda
“
,
nadaljuje
Braslav
,
„
in
kakšno
nam
podelé
v
bodočnosti
,
je
smrtnim
ljudem
neznano
.
A
vendar
smemo
upati
,
da
nam
bodo
naklonjeni
,
kajti
bojujemo
se
za
njihova
prava
in
za
vero
,
ki
smo
jo
podedovali
od
pradedov
.
Zadosti
dolgo
že
teptajo
oholi
tujci
v
prah
naše
svetinje
,
zadosti
dolgo
kratijo
čast
in
veljavo
nesmrtnim
bogovom
in
izzivajo
njihovo
jezo
.
Napočiti
mora
kmalu
dan
plačila
!
In
tisti
,
ki
prihajajo
v
strašnem
viharju
,
ki
pošiljajo
grom
in
blisk
,
jih
bodo
zmleli
v
svojem
srdu
!
“
Strastno
je
govoril
starec
.
Oči
so
se
mu
iskrile
maščevanja
,
divje
je
stiskal
pest
in
pretil
z
dvignjeno
roko
.
Od
razburjenosti
preneha
nekaj
trenutkov
;
potem
povzame
znova
:
„
Sila
je
prikipela
do
vrha
.
Tujci
nas
stiskajo
od
vseh
strani
in
skoraj
nas
bodo
pregnali
iz
rodne
zemlje
.
Zopet
so
nam
prizadeli
hud
udarec
.
Mladi
Stojmir
,
ki
je
v
zadnji
vojski
zoper
Obre
pokazal
svoje
junaštvo
,
je
v
oblasti
Frankov
.
Držé
ga
ujetega
in
tožiti
ga
hočejo
na
življenje
in
smrt
.
“
Pri
teh
besedah
izbruhne
vihar
jeze
in
nevolje
.
Sliši
se
vpitje
in
rotenje
.
Možje
bijejo
ob
ščite
in
rožljajo
z
meči
,
drugi
kličejo
:
„
Smrt
Frankom
!
“
—
„
Vzdignimo
se
nadnje
!
“
Še
le
črez
nekaj
časa
je
postalo
toliko
tiho
,
da
je
mogel
Braslav
zopet
govoriti
:
„
Udarec
,
ki
ga
Franki
namerjajo
,
ne
bode
zadel
le
mladega
junaka
in
njegove
matere
,
ki
žaluje
za
sinom
,
temuč
nas
vse
.
Enaka
usoda
čaka
vse
častivce
starih
bogov
,
vse
zveste
Slovene
.
Zato
je
treba
krepkega
odpora
zoper
tuje
nasilstvo
.
Obsodba
Stojmirova
bodi
nam
znamenje
za
splošen
upor
.
Tedaj
naj
se
dvignejo
v
Gorotanu
vsi
,
ki
goré
za
vero
očetov
in
svobodo
domovine
.
Kakor
blisk
iz
jasnega
bode
zadela
sovrage
naše
maščevalna
roka
,
in
dobri
bogovi
,
ki
so
sedaj
milostno
zrli
na
našo
daritev
,
bodo
z
nami
.
“
Burni
klici
so
sledili
ognjenim
besedam
starega
bojevnika
.
Možje
so
dvignili
ščite
in
kopja
in
prisegali
maščevanje
.
Župani
so
stiskali
Braslavu
roko
in
obljubljali
svojo
pomoč
.
Drugi
so
se
gnetli
okoli
Branke
,
jo
milovali
,
klicali
vse
bese
in
črte
nad
Franke
in
krščane
.
Iskra
je
bila
vržena
med
ljudstvo
.
Divjega
srda
in
maščevanja
so
gorela
srca
vseh
,
in
zopet
je
imela
vihrati
bratomorna
vojska
po
Gorotanu
.
Vršil
se
je
posvet
,
kako
zasnovati
zaroto
po
vseh
krajih
dežele
.
Tajno
so
se
imele
vršiti
vse
priprave
.
Zanesljivi
možje
naj
bi
raznesli
vest
od
sela
do
sela
,
od
hrama
do
hrama
in
pripravili
privržence
starih
bogov
na
usodni
dan
.
Za
vero
in
pravdo
očetov
!
Kakor
v
dnevih
Valjhunovih
se
je
imelo
glasiti
bojno
geslo
.
Ob
določenem
dnevu
naj
bi
se
nenadoma
izvršil
napad
na
frankovske
gradove
in
krščanske
cerkve
.
Vsem
Frankom
so
zaprisegli
smrt
,
krščanskim
Slovenom
pa
,
ki
bi
hoteli
zopet
se
povrniti
k
veri
očetov
in
se
udeležiti
maščevalne
vojske
,
so
sklenili
prizanesti
.
Knez
Ingo
,
razširjevavec
nove
vere
in
prijatelj
Frankov
,
bodi
odstavljen
.
Na
čelo
slovenski
vojski
pa
naj
bi
stopil
junak
,
katerega
je
hotela
vničiti
frankovska
zavist
—
mladi
Stojmir
.
Pozno
v
noč
so
še
taborili
pogani
na
malem
hribu
in
snovali
krvave
naklepe
.
Mlado
jutro
se
je
že
svitalo
na
vzhodu
,
ko
so
se
začele
razhajati
množice
,
nesoč
s
seboj
ogorke
svetega
ognja
,
da
z
njim
podnetijo
plamen
na
domačem
ognjišču
.
Braslav
je
ostal
sam
z
Branko
na
pozorišču
.
„
S
teboj
pojdem
na
Osoje
“
,
reče
sestri
,
„
da
tam
praznujem
kresni
dan
in
ti
delam
družbo
v
samoti
.
“
„
Kakor
hladilna
kaplja
mi
je
bil
današnji
večer
“
,
vzdihne
Branka
.
„
Morda
po
stiski
,
ki
so
jo
nam
poslali
bogovi
,
napočijo
za
nas
lepši
dnevi
.
Toda
kakor
nož
mi
reže
v
srce
zavest
,
da
je
Stojmir
v
rokah
tistih
krščanskih
menihov
,
ki
so
že
preslepili
toliko
naših
ljudi
.
“
Braslav
vnemarno
zmaje
z
ramo
.
„
In
nisi
li
pravil
,
da
je
bila
vzrok
razporu
na
kneževem
gostovanju
Ingova
hči
?
“
Starka
stopi
pri
teh
besedah
k
Braslavu
,
ga
prime
trdo
za
roko
in
mu
prestrašena
zre
v
obraz
.
„
Nisi
li
pravil
,
da
se
je
zaradi
nje
sprl
s
Frankom
?
“
ponavlja
s
tresočim
glasom
.
„
Ne
muči
se
z
nepotrebnimi
skrbmi
“
,
pogovarja
jo
Braslav
.
„
Hipno
navdušenje
—
druzega
nič
.
Saj
veš
,
da
vino
in
ženske
celo
starcu
včasih
zmedejo
glavo
.
Toda
Stojmira
poznam
dovolj
in
vem
,
da
se
ne
bode
vdal
mamljivi
vabi
,
naj
se
mu
že
približuje
v
meniški
halji
ali
pa
v
ženskem
krilu
.
Krivična
obsodba
ga
bode
vnela
za
vojsko
.
Dnevi
krvave
osvete
napočijo
kmalu
v
Gorotanu
.
“
„
Znamenja
so
slaba
“
,
zamrmra
Branka
odhajaje
.
„
Povodnik
se
je
baje
sinoči
oglašal
v
tolmunu
pred
našim
dvorom
,
in
sova
je
skovikala
na
lipi
.
“
Prazno
in
zapuščeno
je
ostalo
žrtvišče
.
Le
jutranji
vetrovi
so
pihljali
preko
goličave
in
šumeli
med
vejevjem
košate
lipe
.
Solnce
je
izšlo
izza
gore
in
obsijalo
kameniti
žrtvenik
,
s
krvjo
oškropljena
tla
in
črne
ogorke
kresne
grmade
...
V
jeseni
,
ko
je
bila
spravljena
žetev
in
je
listje
na
drevesu
že
začelo
rumeneti
,
se
je
vršil
na
prostranem
polju
poleg
Gorotanskega
gradu
deželni
zbor
.
Za
tedanje
javno
življenje
so
bili
ti
shodi
velikega
pomena
.
Vse
važnejše
zadeve
,
tičoče
se
deželne
uprave
ali
pravosodja
,
so
se
na
njih
reševale
.
Tu
so
se
vršili
posveti
,
kako
zavrniti
napade
sovražnikov
,
tu
so
se
sklepale
kupne
in
darilne
pogodbe
,
menjavala
zemljišča
,
določevala
desetina
,
tu
razsojale
važne
pravde
.
Vsak
prost
deželan
se
je
smel
shodov
udeležiti
in
si
na
njih
iskati
pravice
,
če
se
mu
je
bila
kratila
.
Udeležba
je
bila
to
leto
še
mnogo
živahnejša
kakor
sicer
.
Nemški
vitezi
so
prišli
z
obilnim
spremstvom
;
tudi
krščanskih
Slovenov
je
bilo
navzočih
večje
število
,
poganov
pa
zelo
malo
.
Izmed
županov
,
ki
so
veljali
za
privržence
stare
vere
,
se
je
udeležil
zbora
le
Žitomisel
z
nekaterimi
preprostimi
možmi
.
A
med
navzočimi
Sloveni
je
vladala
neka
pritajena
bolest
in
skrb
,
neka
napetost
,
podobna
tišini
pred
izbruhom
hudega
viharja
.
V
malih
gručah
so
stali
skupaj
velmožje
temnega
čela
in
resnih
lic
in
se
poluglasno
pogovarjali
.
Krožile
so
vznemirljive
vesti
.
Govorilo
se
je
,
da
je
kralj
Karol
razsrjen
na
kneza
;
da
namerava
dati
Gorotanu
mejnega
grofa
,
Ingu
pa
vzeti
oblast
;
da
se
že
zbira
ob
bavarski
meji
večja
vojna
...
Drugi
so
pravili
,
da
so
se
frankovske
posadke
v
deželi
pomnožile
,
in
da
se
baje
v
kratkem
več
nemških
plemičev
naseli
v
Gorotanu
...
Čule
so
se
pa
tudi
vesti
o
skrivnih
pripravah
za
upor
.
Po
selih
je
ljudstvo
opuščalo
poljska
dela
,
pripravljalo
kopja
in
loke
,
brusilo
sekire
,
popravljalo
nasipe
.
Tuintam
so
že
vzplapolavali
kresovi
po
holmih
,
kakor
da
oznanujejo
krvavo
vojno
...
Mučna
zavest
negotovosti
in
slutnja
prihodnjih
strašnih
dni
sta
trla
duhove
.
Ošabno
,
kakor
da
so
gospodarji
v
deželi
,
so
se
kretali
Franki
na
zborovalnem
prostoru
,
oblastno
so
dajali
povelja
in
se
prezirljivo
obnašali
do
domačinov
.
Vsi
nemški
plemiči
,
kolikor
jih
je
bilo
naseljenih
v
Gorotanu
,
so
bili
navzoči
.
Spremljale
so
jih
močne
čete
oboroženih
mož
,
ki
so
bile
videti
pripravljene
za
boj
.
Na
čelu
Frankom
sta
bila
grofa
Erik
in
Gerold
.
Po
slovenski
navadi
so
se
vršili
shodi
pod
starodavno
lipo
,
ki
je
rastla
na
planjavi
poleg
knežjega
gradu
.
Ograjen
prostor
je
bil
odločen
za
duhovščino
,
plemstvo
in
župane
,
ki
so
imeli
na
zborovanju
odločilen
glas
.
Zunaj
ograje
pa
se
je
zbiralo
prosto
ljudstvo
,
poslušalo
posvetovanja
ali
tudi
prijavljalo
svoje
pravde
pred
zbor
.
Leno
in
brez
zanimanja
so
se
vlekle
obravnave
o
raznih
deželnih
zadevah
.
Vsa
pozornost
je
bila
obrnjena
na
sodbo
,
ki
je
tedaj
razburjala
duhove
po
Gorotanu
in
skoraj
zanetila
plamen
krvavega
upora
.
Bilo
je
megleno
jesensko
jutro
,
ko
so
se
zbrali
po
knezovi
napovedi
udeleženci
zbora
na
določenem
prostoru
,
da
sodijo
župana
Stojmira
zaradi
razžaljenja
kraljevega
poslanca
.
Resnega
obraza
je
sedel
Ingo
na
vzvišenem
mestu
ob
deblu
košate
lipe
,
z
rokami
oprt
na
kamenito
mizo
,
na
kateri
je
ležal
dolg
,
dvorezen
meč
,
znamenje
sodne
oblasti
.
V
spremstvu
nekaterih
duhovnikov
je
bil
navzoč
škof
Teodorik
.
Odkazan
mu
je
bil
časten
prostor
kraj
kneza
.
Njemu
nasproti
so
sedeli
nemški
vitezi
.
Za
njimi
so
se
vrstili
slovenski
župani
in
starejšine
.
Sredi
zbirališča
,
nekoliko
nižje
od
drugih
,
je
bila
pripravljena
lesena
klop
za
obtoženca
.
Stojmir
je
prišel
v
družbi
Žitomisla
in
njegovih
tovarišev
.
Oči
vseh
v
okrožju
zbranih
so
se
uprle
vanj
,
ko
se
je
prikazal
med
zborovalci
.
Vsled
bolezni
,
katero
je
prebolel
,
je
bil
bled
in
upalega
lica
.
A
samozavestno
je
stopil
na
odkazano
mu
mesto
in
stojé
je
z
mirnim
pogledom
obšel
krog
svojih
sodnikov
in
mnogoštevilne
množice
.
Strupeno
so
ga
gledali
frankovski
vitezi
.
Gerold
izpregovori
kraljevemu
poslancu
nekaj
zaničljivih
besed
na
uho
,
na
kar
se
ta
porogljivo
nasmehne
.
„
Od
onih
vitezov
mladenič
nima
upati
milosti
“
,
šepne
Reginbald
škofu
.
Teodorik
molčé
prikima
z
glavo
in
se
pomilovalno
ozre
na
Stojmira
.
Vse
postane
pozorno
,
ko
se
dvigne
Ingo
in
začne
počasi
z
resnim
glasom
:
„
Po
navadi
očetov
smo
se
zbrali
na
javnem
shodu
,
da
zaslišimo
in
sodimo
župana
Stojmira
z
Osoj
,
ki
je
obtožen
,
da
je
razžalil
kraljevega
poslanca
in
se
tako
zadolžil
z
upornostjo
zoper
kralja
.
V
imenu
naroda
moramo
nad
njim
izreči
obsodbo
.
—
Tožitelj
naj
nam
obrazloži
krivdo
,
vi
okoli
pa
ne
motite
z
vpitjem
miru
in
tihote
,
ki
pristoja
važni
obravnavi
.
“
Grof
Erik
stopi
oblastno
h
knezu
,
zarožlja
z
mečem
parkrat
sovražno
,
pogleda
Stojmira
in
prične
s
kričečim
glasom
svojo
obtožbo
:
„
Hudodelstvo
,
katero
je
učinil
obtoženec
,
je
bilo
očitno
;
zgodilo
se
je
vpričo
mnogoštevilne
družbe
.
Zato
ne
gre
tu
šele
soditi
o
njegovi
krivdi
,
temuč
treba
je
izreči
le
ostro
kazen
.
—
V
kraljevem
imenu
sem
bival
med
vami
in
kot
poslanec
zastopal
njegovo
posvečeno
osebo
.
Tedaj
se
je
osmelil
drzni
pogan
dvigniti
svojo
roko
in
me
zavratno
napasti
.
Z
mečem
bi
me
bil
prebodel
,
da
me
niso
varovali
drugi
vitezi
.
Zato
dolžim
Stojmira
z
Osoj
kršenja
javnega
miru
in
očitnega
upora
.
V
kraljevem
imenu
zahtevam
od
vas
,
da
izrečete
kazen
nad
tem
hudodelcem
,
daste
meni
zadoščenje
za
žaljeno
čast
kralju
Karolu
pa
izpričate
vdanost
in
zvestobo
,
katere
od
vas
pričakuje
!
“
Samozavestno
je
govoril
Frank
in
se
izzivajoče
oziral
sedaj
na
kneza
,
sedaj
na
župane
.
Ko
je
končal
,
so
mu
nemški
vitezi
glasno
pritrjevali
.
„
Vrv
za
vrat
veleizdajici
!
“
zakliče
debeli
grof
Kadaloh
.
In
kakor
v
zboru
so
zaklicali
Franki
:
„
Na
vešala
ž
njim
!
“
Iz
množice
se
je
čulo
zamolklo
mrmranje
in
klici
:
„
Nedolžen
je
!
“
—
„
Drugi
so
krivi
!
“
—
Slovenski
župani
so
nemo
gledali
predse
.
Grožnje
,
ki
so
zvenele
iz
Erikovih
besedi
,
so
dovolj
jasno
pričale
,
kaj
jih
čaka
,
ako
bi
se
hoteli
potegovati
za
Stojmira
.
Vendar
vstane
Pribislav
iz
Bistrice
in
reče
:
„
Vsak
hudodelec
ima
pravico
,
da
se
zagovarja
,
preden
je
sojen
.
Zato
za
tožiteljem
čujmo
tudi
obtoženca
!
“
„
Zagovarjati
se
ima
pravico
!
“
oglasi
se
nekdo
iz
množice
.
„
Čujmo
sedaj
njega
!
“
klicali
so
drugi
.
Frankom
je
bilo
neljubo
,
da
se
Stojmiru
podeli
prosta
beseda
;
a
ko
je
Ingo
razsodil
,
da
je
treba
tudi
obtoženca
zaslišati
,
je
vse
obmolknilo
.
Stojmir
je
ves
čas
,
ko
je
grof
Erik
razkladal
svojo
tožbo
,
nepremično
zrl
v
svojega
protivnika
.
Sramota
in
jeza
sta
mu
z
rdečico
zalivali
obraz
,
ko
je
slišal
njegove
hinavske
besede
.
A
izprevidel
je
tudi
iz
nastopa
,
iz
groženj
frankovskih
vitezov
,
da
ima
strastne
sovražnike
zoper
sebe
.
Vedel
je
,
da
tu
ne
bodo
obveljali
boljši
razlogi
,
in
da
je
izgubljen
.
Vendar
se
na
knežji
poziv
dvigne
s
svojega
sedeža
,
se
ponosno
vzravna
,
stopi
korak
naprej
in
z
zvonkim
glasom
začne
svoj
zagovor
:
„
Knez
,
župani
,
starejšine
in
možje
gorotanski
!
Pod
milim
nebom
in
pri
belem
dnevu
se
ima
po
navadi
Slovenov
vršiti
sodba
,
da
spričo
svetle
luči
ne
upa
lokavost
iz
svojega
temnega
brloga
,
da
se
pokaže
zvita
laž
v
pravi
podobi
.
Tudi
moj
tožitelj
veruje
,
da
je
nad
nami
bog
,
ki
vse
vidi
in
vse
čuje
,
a
vendar
se
je
drznil
govoriti
lažnjive
besede
.
Dolži
me
,
da
sem
ga
sramotil
in
napadel
pred
odlično
družbo
.
A
žalil
je
prej
on
mene
,
osramotil
on
mene
in
moj
rod
!
Meni
je
le
pristojala
sveta
pravica
osvete
.
„
Prijatelju
povračuj
dobro
z
dobrim
,
a
sovražniku
zlobnost
s
pestjo
in
z
mečem
“
,
me
je
učila
mati
...
Zakon
sem
kršil
?
Najvišji
zakon
je
tisti
,
ki
nam
veleva
braniti
svojo
čast
in
čast
svojega
rodu
.
Ta
zakon
so
mi
zapisali
nesmrtni
bogovi
v
srce
,
in
prejel
sem
ga
kot
dragoceno
sporočilo
od
svojih
prednikov
.
A
po
vaših
frankovskih
zakonih
se
ne
sme
žaliti
kraljevi
poslanec
!
Kaj
so
tisti
reki
,
ki
jih
črtate
z
umetnimi
pismeni
na
pergamen
,
ki
jih
vsiljujete
tudi
nam
?
Zanjke
so
,
v
katere
izkušate
ujeti
nas
,
neuke
ljudi
,
zanjke
,
kakor
jih
nastavlja
lovec
v
gozdu
,
da
zajame
neskrbno
žival
.
Spoštuj
bogove
,
ljubi
domovino
in
delaj
pravico
!
V
tem
reku
so
združeni
vsi
naši
zakoni
in
vse
dolžnosti
.
Po
tem
reku
sem
ravnal
in
zato
sem
zavrnil
sramotivca
,
ko
me
je
napadel
.
Bogovi
v
nebesih
so
mi
priča
,
da
nisem
mogel
drugače
!
Lažnik
in
lokavi
zlodejec
se
boj
srda
svetih
bogov
!
“
—
—
Stoj
mir
je
govoril
z
veliko
vnemo
.
Lice
mu
je
žarelo
,
in
oči
so
sipale
bliske
črta
in
nevolje
...
„
Srdit
pogan
!
“
zašepeče
Kadaloh
grofu
Geroldu
.
„
Trdovraten
upornež
!
“
sikne
ta
jezno
za
zobmi
.
Pozorno
je
gledal
Stojmira
škof
Teodorik
.
In
ko
je
končal
svoj
zagovor
,
se
sklone
nadprezbiter
Reginbald
k
škofu
,
češ
:
„
Odkritosrčno
je
govoril
mladenič
.
A
menim
,
da
mu
te
besede
ne
bodo
v
korist
!
“
„
Pomilujem
ga
“
,
odgovori
Teodorik
.
„
Zdi
se
mi
,
da
ima
čisto
,
nepokvarjeno
srce
,
ki
bi
bilo
dovzetno
za
nauk
sv.
evangelja
.
Žal
,
da
še
tava
v
temi
nevere
!
“
„
Storite
kaj
za
njegovo
rešitev
,
milostni
oče
!
“
„
Morda
se
mi
posreči
.
Očetu
Rupertu
sem
obljubil
,
“
odvrne
škof
.
Množica
je
Stojmirovemu
govoru
hrupno
pritrjevala
.
„
Resnico
govori
!
“
je
klical
Žitomisel
.
„
Pripravljen
sem
pričati
zanj
!
“
Bled
od
jeze
pa
je
poslušal
Erik
besede
svojega
nasprotnika
.
Ko
je
zapazil
,
da
so
napravile
na
zborovalce
mogočen
vtis
,
in
da
ljudstvo
govorniku
ploska
,
srdit
vstane
in
zakliče
:
„
Novo
zasramovanje
se
mi
drzne
obtoženec
vpričo
vsega
zbora
vreči
v
obraz
!
Zakone
tepta
in
ščuje
zoper
kraljevo
oblast
!
Ali
je
treba
še
dokazov
za
njegovo
krivdo
?
Ali
sme
tak
rovar
živeti
med
narodom
,
ki
je
vdan
svojemu
kralju
?
“
—
—
Erikove
besede
so
izzvale
med
Franki
velik
vrišč
.
Ingo
je
spoznal
,
da
si
je
Stojmir
s
svojimi
odkritimi
besedami
nakopal
le
še
večjo
jezo
sovražnikov
.
Hotel
ga
je
pripraviti
,
da
bi
priznal
prenagljeno
dejanje
in
prosil
odpuščanja
.
Zato
mu
reče
:
„
Zagovor
je
obtožencu
dovoljen
.
A
marsikatero
besedo
si
izgovoril
,
Stojmir
,
ki
jo
moram
zavrniti
.
Dejanje
tvoje
je
bilo
očito
in
kaznivo
.
A
manj
se
krivda
prišteva
obtožencu
,
ki
jo
priznava
“
—
—
„
Vest
mi
ničesar
ne
očita
“
,
odgovori
ponosno
Stojmir
,
„
zato
tudi
ne
morem
priznati
,
da
sem
kriv
.
Znam
,
da
tukaj
ne
bodem
našel
pravice
.
Pravo
je
dar
bogov
,
a
kjer
sodi
kruta
sila
,
ondi
mora
pravica
podleči
!
“
„
Zopet
psuje
!
“
zakliče
Erik
.
„
Kaznujte
s
smrtjo
uporneža
!
“
je
hreščal
Kadaloh
.
Grof
Gerold
pa
plane
kvišku
in
zakriči
:
„
Dosti
je
teh
puntarskih
govorov
!
Knez
,
tvoja
dolžnost
je
,
da
varuješ
v
deželi
kraljevo
dostojanstvo
in
po
strogem
zakonu
kaznuješ
tiste
,
ki
je
sramoté
!
“
„
Sodba
!
Na
vešala
ž
njim
!
“
se
je
razlegal
divji
krik
Frankov
.
„
Zadosti
je
besedi
!
Čujmo
sodbo
!
“
je
ponovilo
sto
glasov
.
Ingo
vstane
.
Vse
utihne
,
ko
začne
govoriti
:
„
Napad
na
kraljevega
poslanca
je
po
zakonu
zločin
,
ki
se
mora
kaznovati
s
pregnanstvom
.
Ker
madež
upornosti
in
nezvestobe
ne
sme
ostati
na
našem
ljudstvu
,
zato
v
njegovem
imenu
proglašam
sodbo
nad
teboj
,
Stojmir
,
župan
na
Osojah
.
—
Po
strogem
zakonu
zapade
kralju
tvoje
premoženje
,
hiša
in
dvor
,
gozdi
,
polja
in
travniki
in
vse
,
kar
je
na
njih
.
Ti
sam
moraš
zapustiti
deželo
,
preden
solnce
tretjič
zaide
za
goro
.
Poslej
si
brez
prava
in
varstva
v
njej
.
Nikdo
ti
ne
sme
dati
prenočišča
in
zavetja
,
niti
jedi
,
niti
pijače
pod
smrtno
kaznijo
.
Tako
veleva
zakon
!
Le
kraljeva
milost
ti
lahko
olajša
kazen
.
“
Z
drhtečim
glasom
je
govoril
Ingo
sodbo
.
Erik
je
zmagonosno
gledal
po
zborovalcih
in
se
parkrat
škodoželjno
ozrl
na
Stojmira
.
Iz
množice
pa
se
je
čulo
zamolklo
mrmranje
.
Stojmir
je
