poštenogledal
na
to
,
da
so
pismo
takoj
odložili
,
ko
se
je
pokazalo
,
da
ima
samo
ženske
stvari
in
skrivnosti
v
sebi
.
Bilo
je
pa
med
njimi
nekoliko
pisem
,
katera
so
se
sicer
tikala
milanskih
homatij
,
a
niso
povedala
nič
znamenitega
.
Ni
bilo
niti
tukaj
tistih
listov
,
na
katere
se
sklicuje
ono
pismo
v
arhivu
.
Poskušali
so
jo
vprašati
,
kje
so
.
Ko
pa
niso
dobili
nobenega
odgovora
,
pustili
so
to
in
pregledovali
še
naprej
.
Slednjič
najdejo
prav
skrito
ono
pismo
,
v
katerem
ji
bratranec
Giovanni
Galleazzo
kmalu
po
umoru
Barnabovem
naznanja
,
da
so
sedaj
ovire
odpravljene
,
in
ji
torej
more
pomagati
,
kakor
je
poprej
želela
od
njega
.
To
pismo
je
gospode
iznenadilo
—
ne
toliko
zaradi
vsebine
—
saj
ni
bilo
v
njem
nič
hudega
—
pač
pa
zato
,
ker
je
bilo
tako
skrito
in
ker
se
je
vojvodinja
tako
močno
branila
pokazati
je
.
Iz
teb
zunanjih
znamenj
so
sklepali
,
da
so
posebni
razlogi
,
zakaj
je
bilo
tako
skrito
prav
to
pismo
.
Hipoma
se
jim
je
posvetilo
v
glavi
in
vrinilo
vprašanje
:
Kaj
,
če
je
tudi
Virida
v
zvezi
s
tem
umorom
?
Ko
so
podrobnosti
primerjali
med
seboj
,
našli
so
,
da
se
nekatera
prav
dobro
vjemajo
.
Po
strani
so
pogledovali
ubogo
vdovo
,
pa
niso
si
upali
naravnost
obdolžiti
je
.
Napravili
so
zapisnik
o
vsem
,
kar
so
našli
in
slišali
,
ter
naročili
vojvodu
Albrehtu
,
naj
poskrbi
,
da
se
najdejo
izgubljeni
spisi
in
dopošljejo
z
zapisnikom
vred
preiskovalcem
.
Preiskovalci
so
odšli
zadovoljni
s
tem
,
kar
so
našli
,
vojvoda
Albreht
je
vdovi
na
tihem
privoščil
zadrego
in
sramoto
,
grof
Herman
pa
je
bil
razburjen
in
zbegan
nad
vse
.
„
Da
bi
bila
še
morilka
ta
žena
?
Tega
ne
morem
verjeti
.
In
vendar
ta
pisma
—
skrita
—
temna
,
to
čudno
vedenje
,
ta
strah
!
Nekaj
le
pomenjajo
te
okoliščine
.
Da
ima
nekaj
demonskega
v
sebi
,
to
sem
vedno
trdil
;
a
poslednji
čas
se
mi
je
zdela
drugačna
,
ponižna
,
potrpežljiva
:
ona
naj
bi
bila
kriva
takega
zločina
?
Kdo
mi
razjasni
to
zastavico
?
“
Grof
je
hodil
zamišljen
semtertje
po
svoji
sobi
.
Sililo
ga
je
,
naj
pride
stvari
do
dna
in
se
popolnoma
prepriča
ali
o
krivdi
ali
o
nedolžnosti
.
Sklenil
je
zopet
preiskovati
to
vprašanje
,
med
tem
pa
ogibati
se
vdove
in
skrbneje
paziti
,
kaj
dela
.
Pomnožil
je
straže
po
gradu
in
jih
postavil
tudi
pred
Viridine
sobe
.
Osebne
prostosti
ji
ni
kratil
,
vendar
so
imeli
stražniki
nalogo
,
spremljati
jo
povsodi
in
poročati
grofu
,
kaj
dela
.
—
Virida
je
to
opazila
in
hudo
jo
je
zadelo
,
ker
je
spoznala
,
od
kod
to
prihaja
,
in
izprevidela
,
da
tudi
grof
Herman
in
ž
njim
ves
dvor
misli
o
njenem
zločinu
.
Ni
si
upala
več
iz
sobe
med
ljudi
,
in
še
ob
nedeljah
,
ko
je
šla
v
grajsko
kapelo
k
službi
Božji
,
bila
je
vsa
zagrnjena
.
Opazila
pa
je
,
da
so
zvedavo
pogledovali
zanjo
in
vseh
očij
so
bile
uprte
na
njeno
osebo
.
Grozna
muka
za
ponosno
žensko
!
Kar
se
je
v
gradu
godilo
z
Virido
,
prišlo
je
le
deloma
med
ljudi
,
zato
so
imeli
toliko
več
prilike
iz
svoje
domišljije
dostavljati
,
česar
so
pogrešali
v
poročilu
.
Zvezali
so
skupaj
najbolj
čudne
reči
tako
,
da
bi
sami
sebi
ne
bili
mogli
verjeti
,
ko
bi
bili
stvar
sodili
pametno
.
A
to
ljudsko
natolcevanje
in
zaničevanje
bi
bila
Virida
še
prenesla
,
ker
ni
vsega
vedela
in
si
niti
misliti
ni
mogla
,
kaj
o
njej
govoré
;
a
dobila
je
udarce
tudi
od
svojih
sinov
,
od
tistih
,
za
katere
je
vse
storila
kot
dobra
mati
.
Koliko
je
storila
Virida
za
svojega
prvorojenca
knežiča
Viljema
!
Zaročen
je
bil
s
kraljičino
Hedviko
Poljsko
.
Mati
je
vse
storila
,
da
bi
bil
njen
Viljem
pravi
cvet
viteštva
,
vreden
po
vsem
poljskega
kraljevega
prestola
.
Pa
prišlo
je
drugače
.
Dobil
je
Viljem
tekmeca
—
vojvoda
Jagelona
Litvanskega
,
kateri
se
je
potezal
za
roko
kraljičine
Hedvike
.
Ko
bi
bil
oče
vojvoda
še
živel
,
bil
bi
branil
pravice
svojega
sina
;
mati
pa
tega
ni
mogla
,
tudi
ji
niso
povedali
,
kaj
se
plete
na
Poljskem
,
svak
Albreht
pa
ni
hotel
ničesar
storiti
za
stričnika
.
Tako
je
prišlo
,
da
je
kraljičina
vzela
Jagelona
,
knežič
Viljem
pa
je
imel
škodo
in
sramoto
skupaj
.
Ko
je
vse
to
zvedela
mati
,
bila
je
seveda
potrta
;
a
prenašala
je
nesrečo
še
dokaj
udano
,
saj
se
je
bila
že
privadila
hudim
udarcem
božje
previdnosti
.
Mladega
kneza
pa
je
to
jako
jezilo
,
in
ker
se
ni
znal
in
hotel
premagovati
,
izkušal
je
svojo
jezo
stresti
nad
onimi
,
ki
so
zakrivili
njegov
poraz
.
Na
Dunaju
pa
so
knežiča
pregovorili
,
da
je
vsega
kriva
njegova
mati
,
katera
se
vedno
vtika
v
druge
reči
,
za
to
pa
ne
skrbi
,
za
kar
bi
morala
.
Viljemu
sicer
to
ni
šlo
kar
précej
v
glavo
,
ker
je
videl
in
slišal
,
koliko
se
je
mati
zanj
trudila
;
da
bi
torej
bila
sedaj
zamudila
braniti
njegove
pravice
,
to
se
mu
je
dozdevalo
čudno
.
Iskal
je
vzrokov
,
pa
dolgo
ni
mogel
najti
zadostnih
.
Kar
prinesó
glas
o
graški
preiskavi
in
raztresejo
natolcevanje
o
njegovi
materi
,
da
je
zapletena
v
umor
lastnega
očeta
.
Sina
je
to
govorjenje
neizrekljivo
bolelo
;
ni
mogel
verjeti
,
da
bi
bilo
resnično
.
Toda
dvorjani
so
mu
potrjevali
govorjenje
in
ko
se
je
začetkom
poletja
vrnil
na
Dunaj
stric
Albreht
,
potrdil
je
tudi
on
,
da
ni
mati
brez
krivde
.
V
Viljemu
je
kar
vrelo
.
Sram
ga
je
bilo
,
da
mu
je
nevesta
postala
nezvesta
,
sram
,
da
tako
govoré
o
njegovi
materi
.
Ves
njegov
srd
se
je
torej
zvrnil
na
mater
,
njegova
nekdanja
ljubezen
se
je
bila
umaknila
hudi
nevolji
,
kakor
se
gorkota
umakne
ledeni
zimi
.
Dalje
časa
ni
dobila
Virida
pisma
od
sinov
,
dasi
so
druga
pisma
dohajala
.
Zato
je
prav
lepo
prosila
svoje
sinove
,
naj
ji
piše
jeden
ali
drugi
,
so-li
zdravi
in
kako
se
jim
godi
,
ali
molijo
za
očeta
in
mislijo
na
svojo
žalostno
mater
.
Na
to
pismo
je
prišel
za
nekoliko
časa
odgovor
,
kakoršnega
ni
pričakovala
.
Bilo
je
kratko
pisano
.
Svoji
materi
v
Gradec
.
Na
Vaše
pismo
Vam
odgovarjam
,
da
jaz
in
bratje
smo
zdravi
in
hvalimo
Boga
,
da
nas
je
pripeljal
na
Dunaj
.
Saj
nam
ni
treba
biti
pričam
pri
žalostnih
dogodkih
,
ki
so
se
godili
poslednji
čas
v
Gradcu
.
Preskrbljeni
smo
z
vsem
,
in
Vaša
skrb
za
nas
je
čisto
nepotrebna
;
še
več
nam
škoduje
,
kakor
koristi
.
Z
žalostjo
se
spominjam
poljske
zaroke
,
še
bolj
žalosten
slišim
govorjenje
o
milanskih
homatijah
.
Ni
mi
znano
vse
,
kar
je
spravila
na
dan
preiskava
,
gotovo
pa
je
nakopala
na
našo
hišo
sramoto
,
za
katero
nismo
odgovorni
sinovi
.
Ne
morem
Vam
več
pisati
.
Ko
čez
leto
prevzamem
sam
v
roke
vlado
,
pridem
v
Gradec
;
tedaj
bom
tudi
ukrenil
z
Vami
,
kar
bo
treba
,
ako
Vas
še
tam
najdem
.
V
imenu
vseh
Vaših
žalostnih
sinov
Viljem
.
Ko
je
to
brala
,
ni
verjela
svojim
očem
,
da
je
ta
list
od
njenega
Viljema
.
Pa
bila
je
resnica
—
oh
,
strašna
resnica
,
katera
je
prebôdla
materino
srce
kot
oster
meč
.
Torej
tudi
otroci
jo
imajo
za
krivo
,
za
morilko
;
odpovedali
so
se
ji
,
zavrgli
so
jo
—
zavrgli
mater
,
da
,
celo
pretijo
njej
,
katera
je
samo
za
to
živela
,
da
jih
povzdigne
do
sreče
in
slave
.
Vsa
bleda
in
prepadena
je
bila
,
stiskalo
jo
je
v
srcu
,
kakor
bi
se
bližale
smrtne
težave
,
in
v
glavi
ji
je
šumelo
,
da
ni
bila
zmožna
več
misliti
.
Treslo
jo
je
in
mrazilo
po
udih
,
gledala
je
zmedeno
in
izgovarjala
nerazločne
glasove
.
Včasih
je
določneje
poklicala
umrlega
soproga
Leopolda
,
potem
zopet
svoje
otroke
.
Preplašen
je
gledal
prihiteli
zdravnik
,
kaj
se
godi
;
ukazal
jo
je
prenesti
na
posteljo
in
jo
opazoval
.
Uboga
vojvodinja
se
mu
je
zares
smilila
.
Spoznal
je
,
da
je
zopet
srčna
bolečina
kriva
bolezni
.
Izprva
se
je
resnobno
bal
,
da
se
ji
utegne
zmešati
,
a
drugi
dan
je
videl
,
da
je
bila
sama
huda
mrzlica
,
ki
je
počasi
pojenjevala
.
Za
nekaj
dnij
je
bila
nevarnost
že
minula
.
Grof
Herman
se
ni
brigal
za
to
bolezen
,
ampak
je
gonil
preiskavo
o
Viridini
krivdi
ob
Barnabovi
smrti
z
vso
odločnostjo
.
Pisal
je
prejšnjemu
kancelarju
,
naj
pové
,
kje
so
akti
dotičnih
diplomatičnih
obravnav
,
in
naj
še
pristavi
zraven
,
kar
vé
iz
ustnega
pogovora
o
tej
zvezi
.
Čez
mesec
dnij
dobi
od
kancelarja
ugodno
poročilo
,
da
je
spravil
pisma
rajni
vojvoda
sam
,
ker
je
hotel
stvar
sam
rešiti
z
ozirom
na
neki
bolj
družinski
pogoj
,
menda
z
ozirom
na
zaroko
jednega
knežičev
z
milansko
kneginjo
.
Dalje
je
kancelar
naštel
v
pismu
pogoje
,
kolikor
jih
je
vedel
.
Ko
je
grof
dobil
ta
odgovor
,
bil
je
močno
zadovoljen
.
Hotel
je
kar
brž
v
Leopoldovo
pisarno
poiskat
dotičnih
pisem
,
pa
ključe
je
imela
Virida
,
ker
teh
zasebnih
prostorov
niso
pregledovali
,
ampak
pustili
družini
.
Dobro
je
vedel
grof
,
da
mu
ne
dá
ključev
,
ako
pošlje
ponje
.
Zato
je
hotel
iti
prosit
jih
sam
.
Čez
nekaj
dnij
se
oglasi
pri
komornici
in
ji
pové
,
da
ima
nekaj
važnega
in
ob
jednem
veselega
za
vojvodinjo
.
Kmalu
se
vrne
komornica
in
naznani
grofu
,
da
je
gospa
pripravljena
in
ga
pričakuje
.
Herman
vstopi
počasi
in
previdno
,
kakor
v
neko
svetišče
.
Mislil
je
že
poprej
,
kako
bo
govoril
,
da
je
ne
bi
vznemiril
.
A
pozabil
je
vse
,
ko
je
zagledal
pred
seboj
vojvodinjo
na
stolu
sedečo
.
Kolika
izprememba
v
nekaterih
tednih
!
Vse
bridkosti
od
soprogove
smrti
še
niso
mogle
izbrisati
z
njenega
obraza
vse
mičnosti
in
lepote
:
sedaj
pa
je
bila
kakor
prestvarjena
.
Bolezen
ji
je
vzela
moči
in
živost
obličja
.
Kakor
mojstersko
delo
grškega
kiparja
je
sedela
pred
njim
samo
bela
in
črna
,
in
ko
bi
bila
zatisnila
oči
,
ne
bi
je
bil
ločil
od
mrliča
.
„
Oprostite
,
svetla
gospa
,
da
vas
vznemirjam
v
teh
razmerah
,
pa
mislim
vam
napraviti
malo
veselja
.
“
„
Hvala
vam
za
dobro
voljo
,
gospod
grof
,
a
veselje
je
zapustilo
ubogo
vdovo
.
“
„
Poznam
vaše
bolečine
in
jih
znam
ceniti
,
a
ménim
,
da
Bog
,
kateri
udari
,
tudi
zaceli
,
kakor
je
njegova
volja
.
“
„
Verjemite
,
zasluženo
je
,
in
ne
smem
pričakovati
,
da
mi
zanese
Bog
.
“
„
Kdo
vé
,
Bog
je
dober
,
in
vam
pošilja
,
kakor
upam
,
že
danes
jedno
kapljo
sladi
med
grenkosti
.
“
Vojvodinja
ni
nič
odgovorila
.
Hvaležno
je
pogledala
grofa
in
nekoliko
ustni
nategnila
na
smehljaj
.
Herman
je
začel
praviti
,
da
je
dopisoval
z
bivšim
kancelarjem
in
od
njega
zvedel
zanimivih
rečij
;
„
te
kažejo
jasno
,
da
je
bila
vsa
zadnja
sitna
preiskava
odveč
,
ker
imamo
črno
na
belo
zapisano
vse
,
kaj
se
je
obravnavalo
pred
vojsko
.
A
dotičnih
pisem
niso
mogli
najti
preiskovalni
sodniki
;
sedaj
pa
mi
piše
kancelar
,
kje
so
,
in
da
jih
lahko
dobimo
in
pregledamo
.
Ako
vas
ne
mučim
preveč
,
nadaljeval
bi
svoje
poročilo
.
“
Virida
je
prikimala
.
„
Ta
pisma
so
po
kancelarjevem
pismu
v
zasebni
pisarni
rajnega
vojvoda
,
ker
je
hotel
vso
dotično
stvar
dognati
sam
.
Ako
dovolite
,
presvetla
vojvodinja
,
da
vpričo
vas
pogledam
ta
pisma
,
tedaj
je
vse
končano
.
“
Virida
je
pazno
poslušala
in
hitreje
dihala
,
ko
je
grof
govoril
,
a
naposled
ni
vedela
,
kaj
bi
storila
.
Skrb
,
da
ne
pride
kaka
nova
sitnost
,
zadrževala
jo
je
,
a
želja
,
stvar
pojasniti
,
vnemala
jo
je
;
dobra
vest
pa
jo
je
mirila
,
da
je
vendar-le
privolila
v
grofovo
prošnjo
.
Hotela
pa
je
sama
iti
v
Leopoldovo
pisarno
.
Poklicala
je
komornico
,
vzela
ogrinjalo
in
vstala
.
Grof
Herman
ji
je
ponudil
roko
,
katero
je
hvaležno
prijela
,
in
lahno
sta
stopala
po
širokih
hodnikih
naprej
proti
namenjenemu
kraju
,
kamor
je
sledila
tudi
komornica
.
Čudno
je
bilo
pri
srcu
ta
trenutek
grofu
Hermanu
,
ko
je
stopal
počasi
vodeč
to
belobledo
gospo
s
svojo
roko
.
Ni
bil
strah
pred
mogočno
gospo
,
kateri
se
bojimo
zameriti
,
saj
je
bila
izgubila
v
malo
mesecih
vso
mogočnost
in
vso
veljavo
;
tudi
se
grof
Herman
Celjski
ni
z
lepa
bal
koga
na
zemlji
.
Tudi
ni
bilo
čustvo
nagnjenja
ob
strani
lepe
ženske
,
ker
ta
stvar
ni
imela
skoro
nič
več
telesnega
na
sebi
.
Bilo
mu
je
,
kakor
da
ima
nekaj
dragocenega
rešiti
,
kar
gotovo
pogine
,
če
ne
uporabi
za
nje
vse
svoje
skrbi
,
in
to
je
hotel
storiti
iz
usmiljenja
,
ne
iz
hvaležnosti
ali
iz
kakega
drugega
nagiba
.
Ko
sta
prišla
v
Leopoldovo
pisarno
,
našla
sta
mnogo
prahú
po
pohištvu
.
Inako
se
je
storilo
Viridi
in
utrujena
je
sedla
.
Grof
je
sočutno
čakal
,
da
se
je
zbrala
,
in
jo
poprosil
,
naj
odpre
predale
.
Virida
mu
je
podala
ključe
in
je
pomaknila
stol
bliže
k
mizi
.
Varno
sta
odprla
ključavnice
in
pogledala
v
predale
.
Lepo
v
redu
so
bile
zložene
vse
Leopoldove
reči
in
pismo
za
pismom
se
je
lepo
vjemalo
z
dnevnikom
.
Na
vrsto
pride
oni
nesrečni
čas
.
Skupaj
so
bila
zavita
pisma
z
napisom
:
„
Milanske
stvari
“
.
Odpreta
in
vzdigneta
tudi
ta
zavitek
,
in
glej
,
kaj
se
jima
pokaže
!
Cela
obravnava
je
skupaj
,
vsi
predlogi
in
odgovori
,
vsi
pogoji
in
nasprotne
zaveze
do
pičice
zabeležene
.
Najprej
tiho
,
potem
polglasno
in
vedno
glasneje
je
grof
bral
,
pritrjeval
,
zmajeval
,
vzklikal
in
vzdihal
ter
končal
:
„
Tako
dostikrat
ljudje
sodijo
brez
previdnosti
.
Ko
bi
bili
cesarski
komisarji
imeli
v
rokah
to
,
kar
imam
jaz
,
ravnali
bi
bili
drugače
.
Pa
kar
je
zamujeno
,
mora
se
popraviti
.
“
Virida
je
pazno
sledila
grofu
pri
tem
in
utolažena
je
slišala
njegovo
besedo
.
Kakor
mila
zvezda
v
noči
po
hudem
viharju
je
zasvetilo
v
njeno
dušo
,
njeno
srce
je
dihalo
prosteje
,
lahna
rdečica
ji
je
oblila
obličje
.
Grof
je
bil
zadovoljen
,
in
ker
sta
se
mudila
dolgo
časa
,
spremil
je
vojvodinjo
nazaj
,
in
komornica
je
zaprla
za
njima
.
Ko
je
bila
Virida
zopet
v
svoji
sobi
in
hotela
zahvaliti
grofa
,
pokleknil
je
on
pred
njo
,
poljubil
ji
roko
in
vneto
rekel
:
„
Tukaj
naj
jaz
prvi
poklonim
zadoščenje
vaši
svetlosti
s
tem
,
da
se
vam
ponudim
v
vsakoršno
službo
;
zakaj
prepričal
sem
se
,
da
so
bile
vaše
misli
in
želje
sicer
visoke
,
pa
vsegdar
plemenite
.
“
Virida
je
pohlevno
odklonila
ta
viteški
poklon
,
češ
da
zanjo
ni
več
prostora
med
visokimi
gospemi
in
viteškimi
junaki
.
Zaradi
rajnega
soproga
in
svojih
otrók
želi
,
da
ostane
brez
madeža
njeno
ime
,
a
na
svetu
nima
ničesar
več
iskati
,
zato
je
njen
trdni
sklep
,
zapustiti
brž
ko
mogoče
ta
grad
in
iti
kam
v
samoto
,
kjer
bo
mogla
v
miru
premišljevati
svoje
dni
in
se
pokoriti
za
svojo
mladostno
prevzetnost
.
Herman
jo
je
pogovarjal
,
češ
da
se
bodo
časi
premenili
,
prišle
druge
razmere
in
se
povrne
zopet
lepo
življenje
.
Ko
vse
to
ni
izdalo
,
spomnil
jo
je
otrók
,
češ
,
sedaj
bo
gotovo
ganjena
in
se
bo
premislila
;
a
ravno
nasprotno
:
ganjena
je
bila
,
a
premislila
se
ni
.
Pokazala
je
grofu
poslednje
Viljemovo
pismo
,
katero
je
strmeč
prebral
ter
rekel
žalosten
:
„
Sedaj
umevam
vašo
bolezen
in
si
razlagam
vaš
sklep
,
zapustiti
grad
ter
iti
v
samoto
.
Vendar
še
sedaj
ménim
,
da
to
ni
prišlo
iz
Viljemovega
srca
;
to
mu
je
sestavilo
sovražno
pero
,
in
on
je
to
podpisal
ali
prepisal
v
trenutku
razburjenosti
in
mladeniške
razmišljenosti
.
Gotovo
se
bo
kesal
in
čvetero
poravnal
krivico
,
katero
je
s
tem
napravil
svoji
materi
.
“
Virida
je
molčala
,
grof
se
je
vljudno
poslovil
.
Šel
je
v
svojo
sobo
,
premislil
vse
še
jeden
pot
in
potem
sestavil
na
podlagi
teh
pisem
krasen
zagovor
vojvodinje
Viride
.
Tri
dni
pozneje
pride
zopet
k
Viridi
,
prebere
ji
vse
,
kar
je
bil
sestavil
,
in
ji
pové
,
da
pojde
s
tem
pismom
sam
na
Dunaj
.
Tam
bo
skrbel
,
da
dobé
pismo
kmalu
v
roke
cesarski
preiskovalci
.
Ti
bodo
slovesno
izjavili
,
da
niso
našli
nikake
krivde
na
vojvodinji
.
Virida
se
mu
je
prisrčno
zahvalila
in
le
obžalovala
,
da
ne
bo
mogla
na
svetu
povrniti
grofu
te
neprecenljive
usluge
.
„
Nisem
delal
,
svetla
gospa
,
za
povračilo
,
ampak
za
to
,
da
se
poravna
krivica
in
da
se
morem
veseliti
vašega
mirú
,
vaše
sreče
.
“
Grof
je
stvar
zopet
zasukal
na
bodočnost
,
na
lepše
dneve
,
kadar
bode
Viljem
gospodar
;
pa
Virida
mu
je
odvrnila
,
da
je
zanjo
svet
mrtev
in
da
hrepeni
le
po
samoti
.
„
Prosim
vas
,
gospod
,
“
rekla
je
,
„
izposlujte
mi
dovoljenje
pri
svaku
,
da
zapustim
Gradec
in
preživim
ostale
dni
svojega
življenja
kje
drugje
,
kjer
mi
bo
ugajalo
.
Iz
moje
dote
naj
mi
določi
toliko
dohodkov
,
kolikor
je
treba
za
mirno
življenje
.
“
„
Da
,
o
doti
hočem
resno
govoriti
z
vojvodom
;
sedanje
razmere
so
le
začasne
,
pa
tudi
krivične
.
Znano
mi
je
,
koliko
dote
ste
prinesli
v
Avstrijo
,
zato
vas
pač
ne
bodo
obsodili
na
beraško
palico
.
Sicer
pa
ne
skrbite
:
naj
vam
gospod
vojvoda
Albreht
vzame
tudi
poslednji
dolžni
grižljaj
,
moj
grad
v
Celju
je
vaši
svetlosti
vedno
odprt
,
in
čast
in
sreča
bi
bila
zame
,
ko
bi
vas
mogel
pozdraviti
kdaj
na
svojem
lepem
celjskem
gradu
.
A
o
tem
bova
še
govorila
,
ko
se
povrnem
z
Dunaja
.
Za
sedaj
zdravi
,
svetla
gospa
!
Bodite
uverjeni
,
da
bom
mnogokrat
med
potoma
na
vas
mislil
,
in
upam
,
da
me
tudi
vaša
svetlost
ne
pozabi
.
“
Virida
se
mu
je
lahno
nasmehnila
,
on
pa
jo
je
prijel
za
roko
in
jo
spoštljivo
poljubil
.
„
Bog
vam
povrni
vse
,
gospod
grof
,
“
klicala
je
za
njim
Virida
,
ko
je
odhajal
skozi
vrata
.
Spoznala
je
Virida
,
da
bíje
tu
pod
trdo
skorjo
najblažje
moško
srce
,
srce
,
ki
se
ni
uklonilo
veličastvu
in
sijaju
,
ne
mogočnosti
in
sreči
,
pač
pa
mehkemu
sočutju
v
njeni
nesreči
,
v
nedolžnosti
in
ponižnosti
.
Poletimo
sedaj
v
duhu
iz
zelene
Štajerske
na
čudovita
kranjska
tla
,
katera
je
Bog
priredil
med
drugimi
deželami
kot
pravo
posebnost
.
Olepšal
je
kranjsko
deželo
s
krasotami
,
dal
ji
je
najrazličnejših
darov
:
lepe
planjave
in
visoke
goré
,
prijazne
vinske
gorice
in
temne
gozde
,
kjer
prebivajo
medvedje
,
risi
in
volkovi
;
dal
ji
je
gorska
jezera
in
bistre
potoke
,
močne
reke
,
pa
tudi
močvirna
tla
.
Pod
zemljo
je
skril
Stvarnik
živo
srebro
in
močno
železo
,
svinec
in
premogovo
bogastvo
,
v
podzemskem
svetu
gledaš
tok
urne
reke
in
razne
kamenite
podobe
,
dejal
bi
skoro
:
podzemske
gore
in
doline
.
Lahko
se
reče
,
da
ima
malokatera
dežela
toliko
različnih
stvarij
na
malem
prostoru
,
kakor
naša
neprecenljiva
kranjska
dežela
.
Pozdravljena
mi
,
ljuba
dolenjska
stran
,
s
svojimi
hribi
in
dolinami
,
s
svojimi
gozdi
in
vinogradi
,
s
svojimi
rekami
,
s
potoki
in
studenci
!
Pozdravljeno
mi
,
vrlo
dolenjsko
ljudstvo
,
ki
živiš
veselo
in
dobrovoljno
,
kakor
si
živelo
pred
šeststo
leti
!
Pozdravljen
mi
,
vrli
slovenski
rod
,
ki
živiš
todi
od
nekdaj
,
ki
imaš
za
svojo
ono
zemljo
,
po
kateri
je
nekdaj
gospodaril
ptuj
grajščak
.
O
—
bili
so
časi
,
ki
jih
sedaj
težko
umevamo
,
srečni
in
žalostni
:
srečni
,
da
je
domačin
delal
verno
in
potrpežljivo
,
ljubeč
Boga
,
ljubeč
svoja
rodna
tla
in
domačo
cerkev
;
žalostni
,
da
ni
delal
zase
,
ampak
največ
za
druge
,
da
ni
bil
sam
svoj
gospodar
,
da
mu
je
njegov
gospod
mnogokrat
grenil
vse
dni
njegovega
življenja
.
A
vselej
ni
bilo
žalostno
pod
grajščinskimi
gospodarji
,
zakaj
nekateri
so
bili
tudi
dobri
in
usmiljeni
,
polni
krščanskega
duha
in
domoljubnega
srca
.
Sedaj
je
minulo
vse
to
,
le
podrtine
nekdanjih
mogočnih
gradov
se
še
vidijo
semtertje
,
ali
pa
tudi
ne
,
in
če
so
ostale
še
grajščine
iz
davnih
časov
,
minula
je
njih
moč
in
oblast
,
minulo
bogastvo
,
kakor
so
minuli
iz
večine
plemeniti
rodovi
njihovih
gospodarjev
.
Da
,
bilo
je
davno
,
davno
:
pisalo
se
je
leta
1388.
Sv.
Jurij
je
bil
prijahal
na
zelenem
konju
v
deželo
,
novo
življenje
se
je
razgrinjalo
po
Dolenjskem
.
Po
cestah
so
pridno
vozili
in
nosili
tovore
,
po
polju
so
delali
marljivi
kmetovalci
.
Žito
je
delalo
stebla
,
drevje
je
bilo
že
odcvetlo
.
Po
gostih
jelovih
gozdih
je
skrivnostno
šepetal
pomladni
vetrič
in
preširno
je
pohajala
po
njih
vsakovrstna
divjačina
,
saj
je
imela
obilo
živeža
.
Kdo
bi
bil
tedaj
potoval
po
Kranjskem
in
posebej
po
Dolenjskem
in
ne
bi
bil
ogledal
si
slavnega
cistercijenškega
samostana
v
Zatičini
?
Kako
veličasten
je
z
obširnim
poslopjem
in
mogočnimi
stolpi
,
kako
vabljiv
z
lepo
in
veliko
cerkvijo
sredi
samostana
!
In
kako
lepa
je
okolica
!
Na
južni
strani
se
odpira
ravno
in
plodovito
žitno
polje
s
temnozelenimi
travniki
,
katere
napajajo
bistri
potoki
.
Pridni
kmetje
in
samostanski
bratje
imajo
pridelka
dovolj
za
življenje
.
Proti
severu
in
na
obe
drugi
strani
pa
so
temni
,
visoki
jelovi
gozdi
prav
tje
gori
do
vrha
hribov
,
kateri
branijo
raznim
severnim
vetrovom
prihruti
v
to
tiho
,
mirno
dolino
.
Tukaj
po
zarastlem
hribu
nad
samostanom
navkreber
je
počasi
korakal
nekega
dopoldné
o.
Peter
in
zamišljen
polglasno
govoril
sam
s
seboj
.
Ni
pazil
na
lepo
cvetje
in
ptičje
petje
,
ni
občudoval
ljubko
šumljajoče
vodice
,
kakor
sicer
:
zatopljen
je
bil
v
važne
misli
.
Le
,
ko
so
ga
srečevali
kmetje
in
ga
vljudno
pozdravljali
:
„
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
!
“
povzdigal
je
oči
in
prijazno
odgovarjal
:
„
Amen
na
veke
“
,
ali
:
„
Bog
te
blagoslovi
!
“
Ljudje
so
očeta
Petra
res
radi
imeli
zaradi
njegove
priljudnosti
in
pristne
pobožnosti
.
Navadno
je
nekoliko
pokramljal
z
vsakomer
,
kogar
je
srečal
,
in
mu
povedal
kaj
koristnega
ali
tolažilnega
.
A
danes
ni
bil
oče
Peter
nič
zgovoren
;
celó
gozdar
Blaž
s
Potoka
,
stari
znanec
v
samostanu
,
ker
je
prinesel
včasih
kako
divjačino
,
ni
dobil
pričakovanega
odgovora
.
Silno
rad
bi
bil
govoril
z
o.
Petrom
o
nekih
novih
rečeh
gori
v
gradiču
,
a
ni
si
upal
motiti
ga
.
Ko
je
naš
redovnik
dospel
v
gosto
senco
pod
košatimi
drevesi
,
snel
je
z
glave
svojo
čepico
,
vzdihnil
,
postal
in
začel
zopet
govoriti
sam
s
seboj
:
„
Tako
daleč
je
torej
prišlo
,
da
mora
bežati
iz
lastne
hiše
!
O
Bog
,
kako
čudna
so
tvoja
pota
!
Zakaj
si
to
pripustil
?
Visoka
in
mogočna
je
bila
res
in
hrepenela
je
po
visokih
gradovih
in
sijajnih
častéh
:
a
hudobna
ni
bila
.
Sedaj
pa
je
tako
ponižana
!
No
,
dobrega
srca
je
bila
in
rada
je
storila
bližnjemu
v
potrebi
kaj
dobrega
;
tega
ji
Bog
ne
pozabi
,
povrne
ji
že
kako
na
svetu
in
po
smrti
.
“
—
Nekoliko
časa
gre
tiho
naprej
,
potem
zopet
povzame
:
„
Kaj
pa
imaš
ti
,
Peter
,
opraviti
pri
tej
reči
?
Saj
si
v
samostanu
,
zapustil
si
svet
,
in
sedaj
se
zopet
pečaš
s
posvetnimi
skrbmi
!
“
Ta
pomislek
mu
je
prihajal
,
pa
iznebil
se
ga
je
z
mislijo
,
da
dela
le
po
ukazu
svojih
prednikov
in
iz
čistega
namena
.
Saj
hoče
služiti
trpeči
duši
in
ji
biti
v
tolažbo
.
Rahlo
vzame
iz
halje
zavitek
pisem
,
previdno
ga
odvije
in
vzame
iz
njega
nekoliko
listov
,
drobno
pa
lepo
pisanih
.
Ogleduje
pismo
za
pismom
in
premišljuje
,
kako
se
je
pač
premenila
mogočna
gospa
,
da
je
sedaj
pisala
tako
udano
,
tako
ponižno
.
Kaj
je
pač
storila
milost
božja
v
njeni
duši
!
Jako
je
bil
vesel
tega
naš
o.
Peter
.
Redovnik
spravi
nekaj
pisem
v
zavitek
,
jedno
pa
obdrži
v
roki
,
pospeši
korake
po
klancu
,
dokler
ne
pride
zopet
na
malo
senčnato
ravan
,
kjer
se
je
dalo
med
potjo
čitati
.
Obstoji
in
začne
:
„
Ker
sem
trdno
sklenila
zapustiti
vojvodski
dvor
in
iti
v
samoto
za
ostale
dni
svojega
življenja
,
prosim
Vas
,
častiti
oče
,
da
mi
nasvetujete
kak
miren
kraj
blizu
Vašega
samostana
za
bivališče
,
ker
želim
bivati
doli
na
jugu
,
bliže
doma
in
ne
predaleč
od
kakega
samostana
,
da
dobim
v
potrebi
duhovne
pomoči
.
“
Tega
me
prosi
vojvodinja
Virida
,
ki
me
je
bila
izrinila
s
svojega
dvora
,
da
se
je
iznebila
moje
pričujočnosti
?
Bila
bi
rada
blizu
samostana
,
kjer
prebiva
o.
Peter
—
—
to
je
res
čudno
!
“
O.
Peter
je
bil
pisal
v
Gradec
,
da
je
v
bližini
zatiškega
samostana
mal
gradič
,
ali
bolje
,
pristava
,
kakor
imenujejo
ljudje
to
zgradbo
,
ki
bi
ustrezala
njenim
željam
.
Toda
gospodar
te
pristave
je
vitez
Brunon
,
ki
je
redko
doma
,
dasi
samostanski
sosed
,
pa
malokdaj
gost
.
Hodi
po
svetu
okrog
in
živi
viteško
,
na
grajščini
pa
ima
najemnika
,
kateri
gospodari
in
mu
plačuje
letno
najemščino
.
Ako
bi
vitez
Brunon
hotel
prodati
gradič
,
bila
bi
stvar
v
redu
.
To
je
bil
vojvodinji
sporočil
o.
Peter
.
Po
krepkem
prizadevanju
grofa
Hermana
so
ne
samo
kmalu
našli
viteza
Brunona
,
ampak
tudi
sklenili
kupčijo
.
Tako
je
dobila
Virida
v
last
pristavo
.
Ob
sv.
Juriju
je
bil
potekel
obrok
za
najemnika
,
izpraznil
je
grajščino
in
jo
oddal
v
roke
Viridinemu
pooblaščencu
o.
Petru
.
Storil
je
to
silno
nerad
in
le
zato
,
ker
se
ni
mogel
ubraniti
.
Na
videz
se
je
hlinil
prijaznega
,
a
v
srcu
je
kuhal
jezo
,
če
tudi
je
dobil
drug
gradič
istega
gospodarja
v
najem
,
skoro
v
bližini
.
Posestvo
je
vojvodinja
dobila
,
pa
treba
je
bilo
gradič
popraviti
in
posnažiti
.
Najbolje
so
pač
to
mogli
oskrbeti
samostanski
bratje
v
Zatičini
.
Res
je
grof
Herman
v
imenu
Viridinem
prosil
opata
,
naj
iz
prijaznosti
dá
popraviti
pristavo
.
Tega
leta
je
dobil
samostan
novega
opata
,
o.
Andreja
,
vrlega
moža
,
kateri
je
bil
poučen
od
o.
Petra
o
vojvodinjinih
namerah
in
je
rade
volje
prevzel
to
nalogo
.
Ker
pa
ni
bilo
v
samostanu
nobenega
tako
zvedenega
v
takih
stvareh
,
kakor
je
bil
o.
Peter
,
izročil
je
opat
njemu
to
skrb
.
Zatorej
je
hodil
o.
Peter
dan
na
dan
zjutraj
od
samostana
na
hrib
,
proti
večeru
pa
zopet
nazaj
.
Ukazoval
je
delavcem
in
tlačanom
,
kaj
naj
storé
in
pripravijo
za
novo
gospodinjo
.
Med
delom
se
je
ž
njimi
prijazno
razgovarjal
in
jim
pravil
,
da
delajo
za
visoko
gospo
,
za
soprogo
rajnega
vojvoda
Leopolda
,
katera
pa
je
dobrega
srca
,
da
se
torej
tudi
njim
ne
bo
godilo
slabo
.
Globoki
vzdihi
so
pričali
,
da
so
doslej
nosili
hud
jarem
.
Delo
je
urno
napredovalo
,
vsa
notranjščina
je
dobila
kmalu
novo
lice
.
Stari
zakajeni
hodniki
so
postali
svetlejši
,
veže
prostornejše
,
sobe
lepe
in
prijazne
.
Okna
so
se
razširila
,
da
so
bili
vsi
prostori
svetlejši
.
Tudi
dvorišče
je
dal
predelati
o.
Peter
,
in
zraven
priredil
povsodi
lepe
poti
,
posute
z
belim
peskom
.
Mali
grajski
vrtiček
je
dobil
nekaj
cvetlic
iz
samostanskega
vrta
.
Zid
in
okopi
so
bili
popravljeni
;
stolpiča
nista
bila
posebno
močna
,
pa
mična
.
Zato
je
jako
prijazno
gledal
mali
beli
gradič
izmed
črnozelenih
smrek
na
dolenjski
svet
.
Treba
je
bilo
še
po
sobah
prirediti
hišno
opravo
.
Pohištvo
je
bilo
došlo
deloma
iz
Gradca
,
deloma
so
je
napravili
doma
;
le
spretne
roke
je
bilo
treba
,
da
je
namesti
na
pravi
kraj
.
Začel
je
o.
Peter
misliti
,
komu
bi
izročil
to
delo
,
in
prišla
mu
je
na
misel
Blaževa
Lenka
.
Bila
je
umna
in
spretna
deklica
,
le
nekoliko
je
bolehala
poslednji
čas
,
in
kdo
vé
,
ali
bo
dosti
trdna
,
da
bi
mogla
prijeti
za
delo
?
Poleg
tega
je
redovnik
še
dvomil
,
ali
bo
hotela
iti
na
gradič
,
ali
ne
,
zakaj
grenki
spomini
na
njenega
prejšnjega
gospoda
so
ji
vznemirjali
srce
.
Misleč
na
vse
te
razmere
in
dogodke
je
prikorakal
o.
Peter
na
vrh
hriba
pred
gradič
.
Na
raznih
krajih
so
delavci
še
delali
,
a
videlo
se
je
,
da
gré
delo
proti
koncu
in
da
bo
v
nekaterih
dnéh
za
prvo
silo
vse
gotovo
.
S
skrbnim
očesom
je
vse
pregledoval
in
v
duhu
primerjal
z
onim
,
kar
je
videl
na
Dunaju
in
v
Gradcu
.
Moral
je
reči
,
da
je
vse
preprosto
,
morda
celó
borno
,
a
vsekako
vkusno
,
lepo
.
Zadovoljnemu
človeku
bi
gradič
zadostoval
,
razvajenemu
ne
;
kaj
poreče
vojvodinja
,
kdo
vé
?
„
Storili
smo
,
kar
smo
mogli
;
naj
še
dostavi
sama
,
česar
bo
treba
.
“
Dal
je
površno
razstaviti
hišno
opravo
po
sobah
,
in
pokazalo
se
je
,
da
bo
to
stanovanje
prav
ljubo
.
Solnce
se
je
nagnilo
in
o.
Peter
je
naročil
delavcem
,
naj
skrbno
vse
zapró
in
postavijo
može
za
stražo
,
da
hudobna
roka
ne
napravi
škode
na
dragoceni
opravi
.
Potem
pa
urnih
korakov
krene
nazaj
proti
samostanu
.
Sicer
se
mu
ni
mudilo
,
za
dné
bi
bil
lahko
prišel
domov
,
a
hotel
se
je
gredoč
še
oglasiti
pri
gozdarju
Blažu
in
govoriti
z
Lenko
.
Zavije
jo
na
stransko
stezo
in
kmalu
zasliši
šumenje
slapa
;
potoček
je
tu
skakal
čez
skale
in
podil
svojo
bistro
vodico
proti
zatiški
ravnini
.
Nekoliko
dalje
je
stala
logarjeva
hiša
,
skrita
med
gozdnim
drevjem
in
vrbovjem
.
Redovnik
prekorači
ozko
brv
in
stopi
pred
lično
ograjo
.
Psi
zalajajo
,
pa
hitro
utihnejo
,
ker
spoznajo
o.
Petra
.
Že
je
bil
tudi
logar
na
pragu
,
da
se
spoštljivo
prikloni
in
pozdravi
došlega
moža
:
„
O
,
kako
veselje
,
da
pridete
k
nam
,
častiti
oče
!
S
čim
bi
vam
postregli
?
“
„
Nisem
prišel
v
goste
,
da
bi
mi
stregli
,
prišel
sem
pogledat
Lenko
.
Slišal
sem
,
da
je
bila
nekaj
bolna
in
rad
bi
vedel
,
kako
se
ji
je
zdravje
zboljšalo
.
“
„
Boljša
je
,
hvala
Bogu
!
Vstala
je
predvčerajšnjim
in
sedaj
že
dela
prav
pridno
.
Pravi
,
da
hoče
vse
dohiteti
,
kar
je
zamudila
.
Pa
saj
ravno
prihaja
tam-le
z
vrta
;
lahko
jo
poprašate
,
kako
ji
je
.
“
Lenka
je
bila
osemnajstletna
deklica
vitke
in
visoke
postave
;
zaradi
poslednje
bolezni
je
bila
nekoliko
shujšala
in
obledela
,
a
še
vedno
je
cvetla
mladostna
lepota
na
njenih
licih
.
Nesla
je
v
roki
posodo
z
zelenjadjo
in
hitela
popravljat
svojo
obleko
,
zagledavša
redovnika
pred
domačo
hišo
.
Ko
pride
blizu
,
odloži
svoje
breme
in
pozdravi
patra
.
Ta
pa
jo
takoj
nagovori
:
„
Kako
je
z
zdravjem
,
Lenka
?
“
„
Dobro
sedaj
,
a
preje
je
bilo
hudo
.
Skoro
bi
bila
umrla
,
pa
že
ni
bila
še
božja
volja
,
četudi
bi
bilo
dobro
zame
.
“
Po
teh
besedah
je
povesila
oči
in
solzne
kaplje
so
ji
zablestele
na
črnih
trepalnicah
.
„
Pusti
take
spomine
,
Lenka
,
in
misli
na
lepšo
bodočnost
.
Zaupaj
,
da
nam
Bog
vse
obrača
na
dobro
!
“
tako
jo
potolaži
menih
.
Da
bi
pogovor
zasukal
na
kaj
drugega
,
hitro
začne
pripovedovati
o
opravkih
na
gradu
in
o
svoji
zadregi
,
ker
nima
pripravne
ženske
roke
,
da
bi
mu
spravila
v
red
razne
preproge
in
zavese
.
Saj
je
za
tako
delo
treba
gibčne
roke
.
Gozdar
pogleda
hčer
,
kaj
pravi
na
to
,
a
dekle
je
molčalo
.
„
Ali
ne
bi
hotela
prevzeti
tega
dela
ti
,
Lenka
,
ki
si
ga
že
vajena
?
Saj
nimam
nikogar
drugega
,
kateremu
bi
mogel
izročiti
to
opravilo
.
“
„
Oh
,
oče
,
groza
me
je
iti
gori
v
grad
.
“
„
Vem
,
zakaj
te
je
groza
,
pa
sedaj
ni
več
strašno
tam
gori
;
tudi
te
lahko
spremlja
,
kogar
koli
hočeš
vzeti
s
seboj
.
Ako
le
moreš
,
prevzemi
to
delo
!
Napraviš
mi
uslugo
in
bom
ti
hvaležen
.
Oglasim
se
jutri
in
upam
,
da
ne
pridem
zastonj
.
“
Menih
se
vljudno
poslovi
in
odrine
proti
samostanu
,
premišljujoč
preteklost
logarjeve
družine
.
Logar
Blaž
je
bil
poprej
za
oprodo
v
gradu
„
na
pristavi
“
,
a
izučil
se
je
bil
za
lovska
in
gozdarska
opravila
.
Predzadnji
gospodar
,
vitez
Konrad
,
ga
je
imel
za
lovca
in
bil
ž
njim
vedno
prav
zadovoljen
.
A
prišle
so
homatije
in
vojske
med
patrijarhom
in
avstrijskimi
vojvodi
,
v
katerih
je
njegov
gospod
izgubil
vse
:
življenje
je
izgubil
v
boju
,
posestvo
so
vzeli
njegovi
družini
;
vdova
je
morala
zapustiti
rodni
grad
.
Blaž
,
ki
je
bil
spremil
kot
oproda
gospoda
v
vojsko
in
se
zdrav
vrnil
,
ostal
je
tudi
pri
novem
gospodu
Brunonu
za
logarja
in
vzel
grajsko
hišino
,
lepo
Marjeto
,
za
ženo
.
Srečno
sta
živela
skupaj
petnajst
let
;
pred
štirimi
leti
pa
je
žena
umrla
in
zapustila
žalostnemu
Blažu
dvoje
otrók
:
štirinajstletno
Lenko
in
sedemletnega
sinka
.
Pomagal
bi
si
bil
Blaž
že
še
z
otrokoma
,
da
niso
prišle
druge
zadrege
.
Novi
gospodar
na
pristavi
,
vitez
Brunon
,
se
je
brigal
malo
za
gospodarstvo
;
le
redkokdaj
je
bil
doma
in
le
toliko
časa
,
da
je
pobral
davek
in
druge
dohodke
.
Ta
čas
je
živel
potratno
,
bile
so
gostije
in
pojedine
dan
na
dan
,
potem
pa
je
šel
in
ni
ga
bilo
tedne
in
mesece
na
izpregled
.
Gospodarili
so
le
valpeti
in
hlapci
,
in
to
gospodarstvo
seveda
ni
bilo
najboljše
.
Videl
je
Brunon
,
da
se
manjšajo
dohodki
od
leta
do
leta
,
nikar
da
bi
se
množili
;
a
on
je
potreboval
vedno
več
denarja
za
svoje
poti
in
zabave
.
Nevoljen
je
godrnjal
nad
posli
in
iskal
vzroka
propadajočega
gospodarstva
,
pa
ga
ni
mogel
najti
.
Zato
je
sklenil
dati
posestvo
v
najem
.
Prvi
najemnik
je
bil
dober
;
popravljal
je
razpadajoče
pohištvo
in
dobro
gospodaril
;
a
ni
dolgo
živel
.
Rekli
so
,
da
je
bil
preveč
delaven
in
da
ga
je
to
spravilo
v
grob
.
Za
njim
je
prišel
neki
Rovigo
;
po
polti
je
bil
laškega
rodu
,
po
naravi
pa
hudoben
.
Ljudje
so
pod
njim
grozno
trpeli
in
sedaj
hvalijo
Boga
,
da
je
vojvodinja
kupila
gradič
in
jih
tako
oprostila
tega
volka
v
človeški
podobi
.
Z
Blažem
je
bil
iz
početka
silno
sladak
in
prijazen
;
a
Blaž
je
spoznal
,
da
mu
ni
zaupati
.
Zato
ga
ni
rad
videl
v
svoji
hiši
,
ko
se
je
prepričal
,
da
se
človek
ozira
za
njegovo
hčerjo
.
Trudil
se
je
vedno
,
da
ga
je
kmalu
spravil
od
hiše
,
kadar
je
prišel
.
To
pa
je
Roviga
jezilo
in
pokazal
mu
je
kremplje
.
Začel
mu
je
pretiti
in
ga
pritiskati
,
kjer
je
mogel
.
Ni
bilo
dvoma
,
da
ga
hoče
izpodriniti
iz
službe
,
ako
mu
ne
stori
vsega
po
volji
.
Deklica
ni
razumela
,
kaj
Rovigo
namerja
,
zato
se
ga
ni
toliko
bala
.
A
ko
ji
je
nekoč
razodel
svoje
misli
,
naj
gre
ž
njim
v
grad
,
stresla
se
je
in
ni
marala
več
biti
pred
njegovimi
očmi
.
Zato
je
Rovigo
iskal
zvijač
,
da
ujame
Lenko
v
svoje
mreže
in
ob
jednem
prežene
Blaža
.
Vedno
večja
je
bila
njegova
strast
in
vedno
silnejša
nadloga
,
tako
da
si
Blaž
ni
več
mogel
pomagati
drugače
,
kakor
da
je
vpričo
hlapcev
povedal
Rovigu
,
kako
se
ne
sme
vêsti
.
Silno
je
bil
razjarjen
in
obljubil
mu
je
maščevanje
,
katero
bi
bil
gotovo
tudi
zvršil
,
ko
bi
ne
bila
prišla
vmes
ta
kupčija
,
katera
mu
je
dala
drugega
posla
dovolj
.
Za
hip
je
bila
Lenka
rešena
,
ker
je
moral
Rovigo
zapustiti
grad
.
Toda
dobil
je
drugo
grajščinico
ne
daleč
v
najem
,
da
je
bil
Blažu
malone
sosed
.
Neprijetno
je
bilo
to
za
logarjeve
,
vendar
mnogo
bolje
,
ker
niso
imeli
ž
njim
nobenih
dolžnostnih
opravkov
.
—
—
Logar
je
izprevidel
,
da
je
ponudba
o.
Petra
zanj
in
za
Lenko
jako
ugodna
,
in
zato
je
lahko
pregovoril
hčer
,
naj
le
sprejme
to
opravilo
.
Zares
je
bilo
dekle
kakor
prav
nalašč
za
tako
delo
,
in
čudil
se
je
zvedeni
menih
,
da
ima
preprosta
Lenka
toliko
vkusa
za
red
in
lepoto
.
Gradič
na
pristavi
je
bil
naposled
prenovljen
in
pripravljen
za
novo
gospo
.
Bil
je
ravno
še
pravi
čas
,
zakaj
prihod
Viridin
je
bil
že
napovedan
.
Opat
o.
Andrej
je
poslal
do
Ljubljane
vojvodinji
naproti
vozov
in
hlapcev
,
da
jo
spremijo
in
varujejo
.
Ni
bilo
sicer
roparjev
,
a
bolje
je
ravnati
varno
,
kakor
živeti
v
skrbeh
.
Iz
Gradca
do
Ljubljane
je
spremil
vojvodinjo
celjski
grof
z
vojaki
.
V
Celju
je
tudi
ostala
nekoliko
časa
,
kakor
je
želel
grof
Herman
.
A
mikalo
jo
je
le
naprej
.
V
Ljubljani
so
priredili
jako
slovesen
sprejem
vojvodinji
Viridi
.
Bili
so
za
to
razni
in
močni
vzroki
.
Posebno
to
je
bilo
važno
,
da
je
bila
Viridina
dota
zavarovana
na
Ljubljano
,
zato
so
Ljubljančani
plačevali
vsakoletne
obresti
.
Zanimali
so
se
tudi
za
grofa
Hermana
,
kateri
je
bil
tedaj
jako
znan
po
naših
krajih
.
Imel
je
obilna
posestva
na
Kranjskem
kakor
na
Štajerskem
,
in
skoro
ni
minulo
leto
,
da
bi
si
ne
bil
pridobil
novih
grajščin
ali
z
denarjem
ali
pa
z
mečem
.
Silna
sta
bila
njegova
roka
in
njegov
meč
,
in
gorjé
sovražniku
,
kateri
je
imel
ž
njim
opraviti
.
Večkrat
je
bil
prišel
poprej
na
Kranjsko
z
vojsko
,
a
tedaj
je
bil
v
Ljubljani
kot
slavljen
gost
.
Po
dolgem
potu
trudna
je
želela
Virida
počitka
;
zato
se
je
drugi
dan
umaknila
v
svoje
prostore
.
Grof
pa
je
ostal
pri
vitezih
in
gospodih
in
se
ž
njimi
kratkočasil
.
Ker
se
je
pogovor
zasukal
tudi
na
Virido
,
zagovarjal
jo
je
grof
krepko
,
tako
,
da
so
se
mnogi
čudili
,
ker
so
poznali
prejšnje
Hermanovo
razmerje
do
dvora
in
zlasti
do
Viride
.
Hvalil
je
njeno
plemenito
srce
in
njene
visoke
misli
,
obžaloval
pa
nesrečo
,
v
katero
je
prišla
.
V
Ljubljani
so
hoteli
napraviti
še
posebno
slavnost
na
čast
Viridi
in
Hermanu
,
pa
vojvodinja
je
vse
to
odklonila
.
Želela
je
le
kmalu
priti
na
mesto
mirú
,
kamor
je
bila
namenjena
.
Ko
so
se
ji
predstavili
opatovi
poslanci
,
sprejela
jih
je
vesela
in
takoj
drugi
dan
odločila
za
odhod
.
Zgodaj
zjutraj
so
odrinili
,
in
grof
si
ni
dal
ubraniti
,
da
ne
bi
bil
spremil
vojvodinje
še
do
Zatičine
.
Lepega
jutra
so
potovali
na
konjih
in
vozovih
na
dolenjsko
stran
in
prišli
proti
poldnevu
v
Zatičino
,
kjer
jih
je
že
pričakovala
samostanska
družina
z
ljudstvom
vred
.
Virida
je
imela
s
seboj
le
malo
poslov
.
Vozila
se
je
na
vozu
,
semtertje
pa
tudi
jahala
,
da
si
je
lože
ogledala
svojo
novo
domovino
in
zemljo
,
kateri
je
hotela
izročiti
tudi
svoje
truplo
po
smrti
.
„
Kako
lepa
gospa
,
kako
lepa
gospa
!
“
šumelo
je
med
ljudstvom
,
ko
se
je
bližala
Virida
na
lepem
belcu
velikemu
samostanu
.
In
radost
zaradi
nove
gospe
se
je
širila
od
hiše
do
hiše
po
dolenjski
strani
,
in
imel
je
veliko
veljavo
med
poslušalci
tisti
,
kdor
jo
je
videl
in
pozdravil
.
Pred
samostanom
je
stopila
raz
konja
,
podala
roko
opatu
in
šla
ž
njim
v
sobano
za
ptujce
,
kamor
jo
je
spremil
grof
Herman
z
domačimi
vitezi
.
Tam
je
opat
iskreno
pozdravil
vojvodinjo
,
izrazil
svoje
veselje
nad
njenim
prihodom
,
pozdravil
pa
tudi
mogočnega
grofa
Hermana
in
potem
predstavil
gospôdi
vso
samostansko
družino
.
Ko
je
prišel
na
vrsto
o.
Peter
,
bila
je
Virida
močno
ganjena
.
Prisrčno
ga
je
pozdravila
.
„
Tukaj
se
torej
zopet
vidiva
,
in
v
kakošnih
okoliščinah
!
Vendar
—
zgodila
se
je
božja
volja
.
“
Bila
je
vesela
in
si
želela
zvedeti
razne
stvari
.
Jako
ji
je
bilo
všeč
,
kar
ji
je
povedal
menih
o
njeni
pristavi
.
Pokrepčavši
in
odpočivši
se
od
potovanja
,
šli
so
vsi
v
lepo
in
veliko
samostansko
cerkev
,
kjer
je
vojvodinja
pobožno
molila
,
pa
tudi
brisala
si
solze
.
Kako
bi
ne
:
srce
je
bilo
prepolno
,
da
ne
bi
našlo
vsaj
nekoliko
duška
v
tihih
solzah
!
Ker
je
želela
Virida
takoj
odriniti
na
svoj
novi
dom
na
pristavo
,
pripravljalo
se
je
nekaj
vitezov
s
Hermanom
na
čelu
za
odhod
.
Večina
pa
je
ostala
v
samostanu
.
Hvaležno
jim
je
podala
Virida
roko
v
slovo
za
vselej
.
S
spremstvom
sta
šla
tudi
opat
in
o.
Peter
,
bodisi
iz
spoštovanja
do
vojvodinje
,
bodisi
,
da
bi
videla
,
kako
ji
bo
ugajalo
na
novem
samotnem
domovanju
.
O.
Peter
je
bil
naredil
lepo
vozno
pot
od
samostana
do
pristave
.
Sedaj
je
šla
družba
pod
košatim
drevjem
,
sedaj
je
dospela
na
odprte
in
razgledne
ravnice
.
Večkrat
je
dala
Virida
ustaviti
svoj
preprosti
voz
in
si
je
ogledovala
lepo
zatiško
in
šentviško
ravnino
pod
seboj
.
Herman
si
ni
mogel
kaj
,
da
ne
bi
bil
rekel
opatu
,
ozirajoč
se
na
zatiški
samostan
z
veliko
cerkvijo
v
sredi
:
„
Zares
,
vaši
predniki
so
vedeli
,
kaj
je
lepo
.
Tako
velikega
samostana
in
tako
lepe
okolice
ni
ne
blizu
ne
daleč
.
“
Opat
pa
se
je
nasmehnil
in
odvrnil
,
da
so
blagi
dobrotniki
res
mnogo
storili
za
to
pribežališče
mirú
in
zadovoljnosti
,
da
pa
bi
si
želel
še
večjega
samostana
v
prid
svete
vere
in
kranjske
dežele
.
„
Naša
dežela
je
dokaj
zapuščena
.
Sloveča
je
Italija
s
svojimi
mesti
,
sloveče
so
sosedne
severne
nemške
dežele
:
a
s
čim
naj
se
ponaša
naša
kranjska
dežela
,
posebej
slovenska
Krajina
,
če
bi
ne
imela
nekaj
samostanov
,
v
katerih
cvetó
vede
in
umetnosti
?
Vzemite
ji
cerkve
,
vzemite
ji
samostane
in
vzeli
ste
ji
vse
.
Res
stojé
na
hribih
mogočni
gradovi
,
a
kaj
ima
ljudstvo
od
njih
?
“
—
Opat
je
nehal
govoriti
,
ker
je
videl
,
da
ne
govori
po
mislih
mogočnemu
Celjanu
,
in
obrnil
besedo
na
drugo
stran
,
nato
pa
prepustil
grofa
o.
Petru
,
ki
se
je
znal
ž
njim
meniti
,
kakor
bi
bila
stara
znanca
.
Med
tem
se
je
bližalo
solnce
zapadu
,
a
Virida
je
bila
tudi
skoro
pred
gradičem
.
Tu
je
čakalo
nekaj
domače
družine
:
oskrbnik
,
dva
hlapca
,
nekaj
dekel
in
tudi
Lenka
.
O.
Peter
jih
je
predstavil
kot
grajsko
družino
,
in
Virida
je
vsem
prijazno
kimala
in
jim
izpregovorila
nekaj
slovenskih
besed
.
Naučila
se
je
bila
nekoliko
našega
jezika
že
v
Gradcu
,
večkrat
ga
je
slišala
med
potom
.
Zdel
se
ji
je
jako
lepo
doneč
.
Most
zdrči
čez
okop
,
vrata
se
odpró
in
Virida
pohiti
z
lahnimi
koraki
v
svojo
pristavo
.
Naglo
je
pregledala
prostore
,
komaj
so
jo
dohajali
drugi
,
vseskozi
pa
je
kazala
,
da
je
jako
zadovoljna
.
Posebno
lepa
se
ji
je
zdela
domača
kapela
,
ne
sicer
velika
,
toda
prav
priročna
;
ničesar
ni
nedostajalo
,
ne
oltarja
,
ne
kora
,
ne
klopij
,
ne
lepih
slik
.
S
stolpov
si
je
ogledala
okolico
:
na
vse
strani
gozd
,
le
daleč
tam
kje
se
je
videla
kaka
cerkev
ali
grad
in
posamezne
kmečke
hišice
.
Na
drugi
strani
je
imela
razgled
na
mali
grajski
vrtič
in
dalje
doli
proti
Šmartnemu
tje
do
zelene
Save
z
belim
prodom
v
dolini
.
Ko
si
je
površno
ogledala
svojo
novo
prestolnico
in
Boga
zahvalila
,
da
je
dosegla
svoj
namen
,
povabila
je
spremljevalce
na
malo
južino
,
prvikrat
na
popolno
svojih
tleh
.
Grof
Herman
in
drugi
gospodje
so
ji
želeli
srečo
in
dolgo
življenje
na
pristavi
in
izrazili
željo
,
da
bi
jo
mogli
še
kdaj
obiskati
na
tem
sicer
tihem
,
a
prijaznem
kraju
.
Mrak
se
je
delal
,
ko
so
se
poslovili
.
Težko
je
bilo
slovo
grofu
Hermanu
,
tudi
Viridi
se
je
tresel
glas
,
ko
mu
je
želela
v
zahvalo
srečo
,
srečo
njegovi
rodbini
:
a
trebalo
je
ločiti
se
.
Konji
so
urno
stopali
v
večernem
mraku
in
kmalu
dospeli
do
samostana
,
kjer
so
bratje
imeli
mnogo
opravkov
,
da
so
stregli
tako
imenitnim
gostom
.
Po
večerji
so
plemenitaši
še
posedeli
skupaj
v
prijaznem
pogovoru
.
Krepko
je
stresel
grof
Herman
roko
Volku
Turjaškemu
iz
Šumbrega
,
rekoč
:
„
Glej
,
kako
se
suče
svet
!
Pred
triindvajsetimi
leti
sva
se
v
Milanu
borila
za
lepo
Virido
,
sedaj
pa
sva
jo
spremila
v
to
samoto
!
Ali
ni
to
čudno
?
“
„
Da
,
čudovito
je
to
.
A
še
bolj
se
čudim
,
da
se
je
tako
premenil
ponosni
Herman
.
Saj
nisi
mogel
trpeti
te
prevzetne
,
visokoleteče
milanske
gospice
;
sedaj
pa
si
,
dejal
bi
,
njen
očetovski
varih
in
poseben
častilec
.
“
Grof
Herman
se
je
dobrovoljno
nasmejal
in
odvrnil
:
„
Da
,
mnogo
je
drugače
,
to
čutim
tudi
sam
;
toda
upam
,
da
se
ni
premenilo
na
slabo
.
“
„
Bodemo
videli
,
sicer
pa
—
Bog
ji
daj
srečo
na
pristavi
,
“
odgovori
jeden
izmed
vitezov
,
in
drugi
mu
pritrdé
:
„
Bog
ji
daj
srečo
!
“
Ker
so
bili
trudni
,
poslové
se
kmalu
od
opata
in
odidejo
počivat
.
Ni
bilo
težko
pripraviti
jim
postelje
;
bolj
ali
manj
lepe
,
v
velikih
prostorih
poleg
samostana
.
Zares
,
v
onem
času
so
bili
samostani
deloma
to
,
kar
so
dandanes
hoteli
;
le
ta
razloček
je
,
da
v
samostanih
se
ni
plačevalo
nič
za
postrežbo
,
v
hôtelih
pa
plačaš
dandanes
še
sveče
,
katerih
nisi
požgal
,
morda
še
videl
ne
.
Drugi
časi
!
Nesrečni
temni
srednji
vek
!
Drugi
dan
so
gledali
zatiški
kmetje
razne
gospode
,
ki
so
se
razhajali
.
Največja
in
najlepša
truma
je
jezdila
proti
Ljubljani
.
V
samostanu
pa
je
zavladal
zopet
mir
,
mir
po
celi
okolici
,
zlasti
pa
mir
v
samotnem
bivališču
vdove
Viride
—
na
pristavi
.
Virida
si
je
želela
mirú
in
pokoja
v
samoti
,
in
tega
je
našla
na
pristavi
.
Oskrbnik
njen
,
nekdanji
samostanski
žitničar
Vidič
,
vodil
je
gospodarstvo
in
vso
opravo
jako
umno
.
Če
je
imel
čuvaj
kaj
opravka
,
čuval
je
tudi
on
v
stolpu
pri
vratih
,
da
ni
bilo
treba
prevelike
družine
.
Zlasti
je
gledal
na
to
,
da
se
je
godilo
vse
mirno
,
brez
hrupa
.
Noben
posel
se
ni
smel
prepirati
z
družino
.
Ptujcev
ni
bilo
sem
gori
,
ker
je
bil
gradič
skoro
v
hribih
in
sredi
gozdov
,
daleč
proč
od
prometnih
cest
.
Sosedje
pa
so
vedeli
,
da
gospa
želi
pokoja
.
Tako
ni
bilo
žive
duše
,
s
katero
bi
se
bila
morala
Virida
pečati
.
Dan
za
dnevom
je
potekel
v
istem
tiru
,
vse
se
je
gibalo
skoro
samo
.
Pritiskala
je
poletna
vročina
.
Virida
je
sedela
sama
,
v
misli
zatopljena
,
ob
odprtem
oknu
in
gledala
čez
gozde
in
travnike
,
bliščečo
Savo
in
snežno
bele
planine
daleč
na
obzorju
.
Drugikrat
je
bila
zunaj
na
grajskem
vrtiču
,
kjer
je
sedela
na
klopici
v
senci
košatega
gabra
in
poslušala
zamolklo
oglašanje
ptičev
,
brenčanje
čebel
in
raznih
hroščev
.
Imela
je
večinoma
s
seboj
kako
knjigo
ali
sliko
,
pa
dostikrat
ni
brala
iz
knjige
,
ampak
zamišljala
se
v
razne
prizore
svojega
tako
nenavadnega
življenja
.
Njene
misli
so
odplavale
z
malega
vrta
daleč
,
daleč
tje
čez
gore
,
in
kdo
more
povedati
,
kje
so
se
mudile
najrajše
in
največkrat
!
Ali
so
bili
njeni
otroci
,
ali
rajni
Leopold
,
na
katere
je
mislila
,
ali
krasni
Milan
,
kamor
je
splaval
često
njen
duh
?
Ko
je
minul
določeni
čas
,
vzdihnila
je
,
pobrala
knjigo
ali
svoje
delo
in
odšla
,
kamor
je
kazal
dnevni
red
.
Tako
so
potekali
dnevi
.
Le
nedelja
je
bila
toliko
izjema
,
da
je
prišla
ali
prijahala
v
samostansko
cerkev
k
službi
božji
;
pa
še
to
jo
je
mučilo
.
Zato
si
je
izprosila
od
opata
,
da
je
prihajal
ob
nedeljah
in
praznikih
jeden
izmed
menihov
opravljat
v
grajsko
kapelico
službo
božjo
.
Tako
je
bila
sedaj
še
bolj
v
samoti
,
bolj
kakor
v
samostanu
,
ločena
od
vsega
sveta
.
O.
Peter
je
hodil
ob
določenih
dnevih
tje
gori
,
da
je
opravila
izpoved
in
prejela
v
domači
kapeli
sv.
obhajilo
.
Po
sv.
opravilu
je
ostal
menih
pri
zajutreku
na
gradu
,
in
te
pol
ure
je
imela
jedino
občevanje
s
človeško
družbo
—
40-letna
vdova
,
vojvodinja
Virida
.
Pa
še
tukaj
sta
se
menila
največkrat
le
o
preteklih
dneh
,
o
rajnem
soprogu
in
očetu
.
Izpraševala
je
le
,
kaj
bi
še
storila
za
pokoj
njunih
duš
in
jima
olajšala
večnost
,
v
katero
sta
se
morala
oba
tako
nenadno
preseliti
.
„
Svetla
gospa
,
miloščina
je
lepo
,
dobro
delo
,
ker
pokrije
po
besedah
sv.
pisma
veliko
število
grehov
.
“
„
Komu
in
kako
bi
delila
miloščino
,
saj
ne
pride
noben
človek
v
naš
grad
?
“
„
Vaši
podložniki
,
svetla
gospa
,
imajo
razne
potrebe
in
križe
,
katerih
sami
ne
morejo
preložiti
,
katere
pa
jim
vi
lahko
polajšate
.
“
O.
Peter
je
našteval
bolnike
,
starčke
in
sirote
v
njenem
posestvu
,
kateri
trpé
bedo
in
želé
pomoči
.
Vojvodinja
je
mirno
in
pazno
poslušala
in
rekla
:
„
Res
je
,
vidim
,
dolžna
sem
jim
pomagati
,
saj
so
moji
podložniki
,
moji
otroci
.
A
težko
mi
bo
ž
njimi
občevati
,
ker
govorim
le
slabo
njihov
jezik
.
Kdo
naj
posreduje
med
nami
?
“
O.
Peter
na
to
ni
bil
mislil
in
je
prišel
nekoliko
v
zadrego
.
A
takoj
ji
je
pojasnil
,
da
ni
težko
domeniti
se
,
saj
se
vidi
,
kje
in
kakšna
je
potreba
.
„
Sicer
pa
se
bodete
jezika
privadili
jako
hitro
,
ko
bodete
poslušali
naše
ljudi
.
“
Prosil
je
pa
vendar
odloga
do
prihodnjega
obiska
,
da
stvar
še
dobro
premisli
.
Medpotoma
je
stvar
preudarjal
in
se
doma
posvetoval
z
opatom
samim
,
kako
bi
bilo
najbolje
ukreniti
.
„
Stvar
je
velikega
pomena
zanjo
in
za
ljudi
.
Kako
veliko
pomoč
bi
imeli
naši
ljudje
!
“
opomni
oče
Peter
opata
.
„
Umevam
,
“
odvrne
opat
;
„
a
kdo
naj
ji
pomaga
,
kdo
naj
jo
vodi
in
posreduje
med
njo
in
ljudmi
?
Mi
se
ne
moremo
vtikati
vmes
.
Opozarjati
in
prositi
za
siromake
,
to
že
:
a
prenašati
darov
ne
moremo
.
Najbolje
,
da
vzame
kakega
posla
za
to
opravilo
krščanske
ljubezni
.
“
„
Vi
mislite
,
naj
bi
imela
miloščinarja
ali
miloščinarico
,
kakor
jih
imajo
na
dvorih
?
“
„
Da
,
tako
mislim
.
Pa
saj
se
jedna
oseba
lahko
porabi
za
več
opravil
.
“
O.
Petru
je
bila
takoj
na
mislih
logarjeva
Lenka
,
ki
je
bila
omikano
dekle
in
je
poznala
domače
ljudi
.
Doslej
je
imela
v
gradu
opraviti
le
kaj
malega
;
o.
Peter
pa
je
mislil
,
da
bi
bila
vojvodinji
lahko
nekaka
tovarišica
in
pomočnica
v
občevanju
z
ljudmi
.
Stavil
je
torej
Viridi
predlog
,
naj
si
privzame
za
pomočnico
ono
Lenko
,
ki
je
zanjo
uredila
v
sobah
vso
opravo
in
vse
potrebščine
.
Virida
je
bila
takoj
zadovoljna
,
pa
tudi
hči
in
oče
sta
bila
zadovoljna
,
ko
jima
je
prinesel
menih
to
ponudbo
,
mnogo
lepšo
od
prve
.
Drugi
teden
je
bila
Lenka
že
na
gradu
.
Poročala
je
gospej
o
raznih
ljudeh
,
ki
so
v
ponese
trebi
,
in
dobila
je
od
vojvodinje
dari
,
naj
jih
in
vse
potrebščine
.
Virida
je
bila
takoj
zadovoljna
,
pa
tudi
hči
in
oče
sta
bila
zadovoljna
,
ko
jima
je
prinesel
menih
to
ponudbo
,
mnogo
lepšo
od
prve
.
Drugi
teden
je
bila
Lenka
že
na
gradu
.
Poročala
je
gospej
o
raznih
ljudeh
,
ki
so
v
potrebi
,
in
dobila
je
od
vojvodinje
darí
,
naj
jih
nese
temu
ali
onemu
.
Dekle
je
bilo
lepo
,
če
tudi
preprosto
oblečeno
,
in
ko
je
prihajalo
v
hiše
z
darovi
,
zdelo
se
je
ljudem
kakor
božji
angel
.
Hvalili
so
njo
,
hvalili
dobro
gospo
,
ki
jo
je
pošiljala
k
ubožcem
.
—
Polagoma
je
želela
tudi
vojvodinja
sama
hoditi
k
siromakom
in
bolnikom
.
In
šla
je
.
Hudo
se
ji
je
zdelo
izprva
,
a
čim
dalje
prijetneje
ji
je
bilo
in
neizrekljivo
jo
je
veselilo
,
da
je
storila
kaj
dobrega
bednim
ljudem
.
Ljudstvo
je
bilo
jako
hvaležno
za
njeno
pomoč
.
Ljubilo
je
svojo
novo
gospo
in
ji
voščilo
obilno
povračila
,
pa
tudi
Lenka
si
je
ob
tem
pridobila
spoštovanje
,
ker
so
vsi
spoznali
,
da
ji
vojvodinja
zaupa
,
kakor
svoji
hčeri
.
Od
vseh
stranij
so
prihajali
siromaki
ali
pošiljali
poročila
do
Lenke
ali
Lenkinega
očeta
.
Dekle
je
tako
spoznavalo
telesne
bolečine
in
dušne
skrbi
grajskih
podložnikov
na
okoli
,
in
to
ji
je
dajalo
neko
resnost
,
kakoršne
ne
nahajamo
navadno
v
tej
dóbi
.
Mnogo
je
bilo
zares
potrebnih
ljudij
v
grajski
okolici
,
kateri
so
prosili
in
dobili
izdatne
podpore
;
bili
pa
so
tudi
hudobneži
,
kateri
so
zlorabili
dobrotljivost
vojvodinje
in
neizkušeno
logarjevo
Lenko
.
Najbolj
zvita
je
bila
Berdajsova
Eva
,
beračica
iz
navade
,
še
dosti
močna
za
delo
,
ki
je
pa
rajša
živela
brez
truda
.
Nekaj
je
zaslužila
za
razna
pota
in
poročila
,
katera
je
vedno
prenašala
,
vrh
tega
so
jo
celó
dolžili
,
da
je
v
zvezi
s
ponočnimi
ptiči
,
katere
skriva
v
svoji
koči
.
Odkar
je
bil
Rovigo
v
potoški
grajščini
,
zahajala
je
Eva
redno
tje
doli
,
dasi
je
imela
dobro
uro
hoda
.
Ni
pa
prišla
očitno
,
kakor
drugi
berači
,
ampak
skrivaje
,
da
jo
je
opazil
le
malokdo
.
Prihajala
je
vedno
proti
večeru
,
v
gradu
je
prenočila
in
zjutraj
se
zopet
izgubila
.
Kakšne
pogovore
sta
imela
z
Rovigom
,
tega
niso
vedeli
hlapci
;
ali
da
ga
ne
vleče
njena
suha
koža
,
o
tem
so
bili
prepričani
.
Ker
pa
je
večkrat
od
Roviga
prihajala
k
Blaževim
in
od
tam
zopet
po
ovinkih
nazaj
,
bilo
je
videti
,
da
se
vrti
stvar
okrog
Rovigove
razmere
do
Blaževe
Lenke
.
Rovigo
je
ni
mogel
pozabiti
,
a
tudi
ne
spraviti
k
sebi
.
Mož
je
bil
jako
na
slabem
glasu
pri
ljudeh
,
zato
je
bilo
malo
upanja
,
da
dobi
po
navadni
poti
pošteno
dekle
v
hišo
.
Njegovo
življenje
je
bilo
zavito
v
skrivnostno
temo
,
ljudje
niti
vedeli
niso
,
je-li
že
oženjen
ali
še
samski
;
zato
je
bilo
zanj
težavno
približati
se
kakemu
dekletu
,
dasi
je
bil
telesno
lepe
postave
in
bistre
glave
.
Kot
najemnik
je
gospodaril
kakor
volk
med
čedo
.
Vzel
jim
je
vse
,
kolikor
je
dosegel
;
ne
le
desetino
in
tlako
in
druge
davščine
so
mu
morali
oddajati
čez
mero
in
postavo
,
tirjal
je
od
podložnih
tlačanov
celó
hujših
rečij
:
kmetje
so
mu
morali
znesti
skupaj
vse
,
česar
je
potreboval
za
jed
in
pijačo
.
Bil
je
pogosto
iz
doma
.
Po
dva
ali
tri
dni
v
tednu
je
navadno
izginil
,
da
ni
vedel
nihče
kam
,
potem
pa
se
je
prikazal
zopet
s
kakima
dvema
tovarišema
,
s
katerima
se
je
gostil
in
razgrajal
več
dnij
in
nočij
.
Ta
zavrženi
človek
torej
je
hotel
dobiti
na
vsak
način
Lenko
,
bodi
z
lepa
ali
z
grda
.
Ko
ni
šlo
s
prigovarjanjem
,
hotel
je
rabiti
zvijačo
in
zato
se
je
zavezal
z
Brdajsovo
,
katera
je
bila
zopet
v
zvezi
s
hudobo
,
kakor
so
trdili
kmetje
,
njeni
sosedje
.
Največja
ovira
zastran
Lenke
je
bila
Rovigu
vojvodinja
sama
.
Zato
je
sklenil
,
da
se
obrne
do
Viride
in
jo
prosi
,
naj
mu
nakloni
dekle
.
Težavno
pa
je
bilo
priti
pred
vojvodinjo
v
grad
,
ker
ptujcev
ni
sprejemala
,
zunaj
pa
je
ni
smel
ogovoriti
,
in
je
bila
skoro
vedno
v
družbi
Lenkini
.
Nekega
dné
pride
pred
grad
kot
prosilec
.
Kastelan
Vidič
ga
je
pogledal
od
vrha
do
tal
;
a
ko
mu
je
pomolil
znani
listek
,
pustil
ga
je
naprej
.
Grad
mu
je
bil
znan
in
kmalu
je
dospel
do
vojvodinje
.
Virida
je
sedela
v
lepi
črni
,
belo
obrobljeni
obleki
;
veličastvo
in
ponos
ji
je
sijal
z
obraza
,
a
krotkost
in
usmiljenje
ji
je
igralo
na
ustnih
.
„
Česa
želite
?
“
obrne
se
do
Roviga
in
ob
jednem
stegne
belo
roko
,
da
sprejme
listek
,
na
katerem
je
bila
zapisana
njegova
prošnja
.
Rovigo
je
bil
v
zadregi
:
ako
pokaže
list
,
dala
mu
bo
,
česar
ne
išče
;
ako
ne
,
tedaj
se
izda
.
Zato
se
je
delal
,
kakor
da
ga
je
izgubil
,
in
se
s
tem
izgovarjal
,
govoreč
nemško
in
slovensko
,
oboje
zmešano
.
Vojvodinja
mu
torej
dovoli
,
