trdovratnotaje
,
da
bi
bili
kaj
videli
in
slišali
,
ker
se
boje
Ribičevegra
maščevanja
.
Završalo
je
krog
mize
v
refektoriju
in
sodili
so
patri
,
»
čarovniki
so
!
«
In
nadaljeval
je
pater
Joahim
.
Visokorodna
gospa
Elahova
,
sorodnica
rajnega
škofa
ljubljanskega
,
je
videla
na
svoje
oči
,
ko
je
ušel
Drganec
z
dvorišča
,
zraven
ujega
nekaj
temnega
,
kar
je
bilo
videti
kakor
velika
praznota
v
zraku
.
Da
bi
bila
to
črna
postava
peklenščeka
,
tega
sicer
ne
more
trditi
,
samo
zdelo
se
ji
je
,
da
je
videla
,
kje
se
neha
svetloba
in
kje
se
začenja
nič
,
prostor
,
kamor
ne
prodre
svetloba
solnca
,
velika
praznota
,
v
kateri
biva
sam
hudič
.
Znano
je
namreč
,
da
hudič
ne
ljubi
božjega
solnca
in
razširja
zato
krog
sebe
tak
prazen
prostor
.
Kimali
so
patri
z
grlavami
in
pritrjevalno
mrmranje
je
šlo
krog
mize
.
Ogljar
Tomažek
je
čital
pater
Joahim
dalje
,
se
je
zapletel
v
vražo
in
veščanstvo
s
tem
,
da
je
sprejel
v
svojo
hišo
ubeglega
Drganca
.
Ko
so
prišli
Elahovi
hlapci
nazaj
,
da
odpeljejo
se
njega
na
Šteberski
grad
v
ječo
,
so
našli
hišo
prazno
,
slišali
pa
so
popolnoma
razločno
,
kako
se
jim
je
režal
ogljar
iz
višave
v
zraku
.
Razumeli
niso
,
kaj
je
govoril
,
ker
Elahovi
hlapci
ne
razumejo
govorice
kmetov
,
vedo
pa
,
da
je
letel
po
zraku
nad
hišo
in
se
jim
čudno
posmehoval
.
»
Čarovnik
je
!
«
je
zagrmel
ubran
akord
krog
mize
.
»
Čarovnik
je
!
«
je
potrdil
pater
prior
.
»
Dokaz
je
to
,
v
koliki
nevarnosti
so
vsi
pošteni
ljudje
in
verno
ljudstvo
,
«
se
je
obrnil
prior
Silverij
na
zbrane
očete
.
In
zopet
je
nadaljeval
pater
Joahim
.
Drgančeva
žena
je
sestra
umrle
Ribičevke
.
Tudi
ona
ima
eno
oko
rdeče
in
znana
je
po
vsej
okolici
,
da
kuha
iz
čudotvornih
zelišč
različna
mazila
in
čudežne
pijače
.
»
Vešča
je
!
«
se
je
glasilo
krog
mize
.
»
Našteli
smo
jih
do
sedaj
devet
,
«
je
povzel
pater
Silverij
besedo
,
»
devet
,
o
katerih
smo
vsi
edini
,
da
so
čarovniki
.
Kolika
nevarnost
za
vero
!
Koliko
pohujšanje
!
Kako
strašna
šiba
božja
!
«
—
Pomislil
je
nekoliko
in
potem
začel
zopet
:
»
Predno
pa
pridemo
do
glavnega
dela
pisma
,
zberimo
svoje
misli
in
pripravimo
svojo
dušo
,
da
ne
omaga
pod
udarci
šibe
božje
,
ki
nam
jo
je
poslal
gospod
.
Molimo
!
«
In
začel
je
dolgo
molitev
in
patri
so
mu
odgovarjali
v
ubranih
akordih
.
Tih
in
trepetajoč
je
bil
njegov
glas
,
patri
pa
so
odgovarjali
z
močnimi
,
samozavesti
polnimi
akordi
.
Končali
so
molitev
in
prešli
na
sklepni
očenaš
.
Počasi
vsak
zlog
izgovarjajoč
je
molil
tiho
,
napol
samemu
sebi
,
pater
Silverij
,
samo
ko
je
prišel
do
sklepnega
stavka
,
mu
je
glas
mogočno
narasel
.
»
Libera
nos
a
malo
«
je
zapovedal
njegov
glas
.
»
Amen
,
«
mu
je
odgovorilo
v
akordu
okrog
mize
.
»
Beri
!
«
je
zapovedal
pater
prior
očetu
Joahimu
in
vstal
s
svojega
stola
ter
se
naslonil
z
obema
rokama
na
mizo
.
Njegovemu
vzgledu
so
sledili
vsi
drugi
očetje
.
In
pater
Joahim
je
bral
naprej
v
pismu
Svetega
Jova
,
spočetka
mirno
in
tibo
,
čedalje
pa
glasneje
in
z
naglasom
,
iz
katerega
se
je
čula
vsa
njegova
razburjenost
in
sveta
jeza
.
Glasilo
pa
se
je
pismo
tako
:
»
Resnica
je
jed
,
ki
je
ne
smemo
podati
nežnim
ušesom
niti
v
ostrem
kisu
,
niti
v
grenkem
pelinu
.
Ublažiti
jo
moramo
s
prijaznostjo
in
zaviti
v
blagohotno
svarilo
,
da
se
prikupi
onemu
,
ki
mu
je
namenjena
.
In
da
je
ne
pogoltne
z
gnusom
.
Zato
tudi
ne
maram
podati
vam
,
prečastiti
prior
,
v
oni
ostudnoeti
,
kakor
jo
vidim
pred
seboj
.
Zamolčati
pa
tudi
ne
smem
,
kar
sem
izvedel
po
dolgem
trudu
in
naporu
.
Ne
delamo
,
da
bi
izginili
učinki
naših
del
,
marveč
,
da
koristimo
sveti
stvari
cerkve
in
s
tem
stvari
človeštva
.
Pohujšanje
pa
se
ne
umakne
niti
za
ped
pred
onim
,
ki
hodi
sam
z
jezo
po
svetu
,
zato
sem
dobro
preudaril
predno
sem
napisal
to
pismo
vam
v
svarilo
in
poučenje
,
sebi
samemu
v
uteho
vesti
.
Slab
pastir
bi
bil
,
ki
bi
naprtil
izgubljeno
ovco
drugemu
na
ramo
,
sam
pa
korakal
prost
in
neobtežen
,
za
to
se
ne
obračam
do
vas
.
Težko
breme
,
ki
mi
je
je
naložilo
spoznanje
,
a
odvaliti
ga
ne
maram
,
samo
posvariti
vas
hočem
,
da
ne
po
tare
tudi
vas
.
Komaj
četrt
leta
je
preteklo
odkar
je
bil
poslan
pod
moje
varstvo
na
prezentacijo
prečastitega
očeta
priorja
Ivan
Šteberški
na
kaplanijo
na
Križni
gori
.
Namesto
pa
,
da
bi
se
pobrigal
za
duševni
blagor
nevednega
in
zabitega
kmeta
,
se
druži
z
onimi
in
zagovarja
nje
,
ki
se
vežejo
s
hudičem
zoper
svoje
gospodarje
in
zoper
gospostvo
svete
cerkve
.
Molčal
sem
dolgo
in
si
prizadeval
z
dobrim
vzgledom
pripeljati
izgubljeno
ovco
zopet
v
hlev
,
zavedal
sem
se
,
da
je
moja
naloga
težka
in
zato
nisem
štedil
niti
s
svarili
niti
z
dobrimi
vzgledi
.
Osem
Elahovih
hlapcev
lahko
pritrdi
,
da
jim
je
odpeljal
na
čudovit
način
še
vjeta
Ribičeva
dekleta
.
In
sam
je
vedel
,
da
ste
čarovnici
ter
to
dokazal
hlapcem
.
S
pomočjo
peklenščeka
pa
se
mu
je
posrečilo
preslepiti
verne
in
bogaboječe
Elahove
hlapce
in
izginil
je
z
dekletoma
bog
vedi
kam
na
sestanek
vešč
in
čarovnikov
.
Še
več
!
S
svojim
dejanjem
in
v
besedah
,
ki
jih
je
govoril
k
preblagorodni
gospe
Elah
je
razodel
,
da
se
mu
zdi
prav
,
če
bi
te
duhovni
ženili
,
meneč
da
je
prepoved
ženitve
antikristovega
izvora
ter
s
tem
samega
vrhovnega
poglavarja
cerkve
nazval
Antikrista
.
Očito
je
tedaj
,
da
je
zapadel
Ivan
Steberški
krivoverstvu
in
po
krivoverstvu
tudi
čarovništvu
in
bati
se
je
,
da
pri
znani
zabitosti
,
—
rekel
bi
skoro
živalski
neumnosti
—
našega
kmečkega
ljudstva
dobi
precej
privržencev
,
ki
bi
slednjič
začeli
požigati
hrame
božje
in
moriti
duhovnike
v
dar
svojemu
maliku
.
«
Dolgo
še
je
čital
pater
Joahim
in
pot
mu
je
stal
na
obrazu
.
List
za
listom
je
prekladal
,
razvijal
in
zavijal
in
polagal
pred
priorja
Silvarija
,
ki
je
sedel
sključen
in
s
povešeno
glavo
v
svojem
naslonjaču
.
»
Krivovernik
je
!
«
so
se
čuli
glasovi
.
»
Anathema
sit
!
«
je
z
rezkim
glasom
vzkliknil
pater
Cefirin
.
»
Preiskati
je
treba
zadevo
!
«
so
se
oglasili
zmernejši
očetje
.
»
Vrhovno
sodnijsko
oblast
je
pred
dolgimi
leti
odstopil
samostan
proti
desetini
Hasberškim
gospodom
,
«
se
je
oglasil
zopet
pater
prior
«
zdaj
jo
ima
gospod
Raubor
,
a
on
ne
veruje
,
da
bi
bili
v
njegovem
pravdnem
okolišu
čarovniki
in
vešče
.
Ne
preostaja
nam
drugega
,
kakor
da
naznanimo
zadevo
deželnemu
glavarju
in
poprosimo
vicedoraa
,
da
pritisne
na
gospoda
Rauberja
ali
pa
vzame
zadevo
sam
v
roke
.
«
»
Naznaniti
je
pa
treba
tudi
deželnemu
glavarju
samemu
glede
Ivana
Šteberškega
«
se
je
oglasil
pater
Joahim
.
Duhovščina
kranjske
dežele
je
bila
namreč
dobila
že
leta
1399
od
nadvojvode
Viljema
izjemno
pravico
,
da
jo
je
smel
soditi
v
posvetnih
stvareh
samo
deželni
glavar
sam
in
ne
,
kakor
je
bilo
v
navadi
v
drugih
deželah
,
njegov
namestnik
ali
vicedom
.
»
Ali
pa
je
njegova
krivda
dokazana
?
«
je
ugovarjal
prior
.
»
Izkaže
se
pri
preiskavi
«
je
odgovoril
eden
patrov
.
»
Na
natezalnici
«
je
vzdihnil
pater
Silverij
.
»
Če
treba
tudi
na
natezalnici
«
je
bil
trdi
odgovor
patra
Joahima
.
»
In
ne
pomislite
kaka
sramota
je
to
za
ves
duhovski
stan
?
«
je
vpraševal
nadalje
prior
.
»
Duhoven
,
ki
je
stal
pod
nami
in
na
natezalnici
kot
čarovnik
?
«
Zakril
si
je
oči
in
nagnil
glavo
.
»
Pokličimo
ga
na
odgovor
sem
v
samostan
!
«
je
predlagal
eden
očetov
.
»
Če
pride
?
«
so
dvomili
drugi
in
zmajevali
z
glavami
.
»
Poskusiti
je
treba
vse
«
jo
menil
pater
prior
.
»
Še
danes
hočem
sestaviti
poziv
,
ki
naj
se
prebere
na
prižnicah
vseh
naših
cerkva
.
Obljubim
mu
varno
pot
.
«
»
V
pozivu
pa
je
treba
samo
omeniti
,
da
zahtevamo
pojasnila
glede
dogodkov
na
Šteberški
graščini
«
je
svetoval
pater
Joahim
.
»
Bog
ne
daj
omeniti
,
da
se
bo
moral
zagovarjati
za
svoja
lastna
dejanja
.
«
»
To
bi
bila
prevara
!
«
se
je
napol
tiho
oglasil
pater
Anzelm
.
»
V
verskih
stvareh
se
ne
more
govoriti
o
prevari
«
ga
je
zavrnil
pater
Joahim
.
»
On
se
je
izkazal
nezvestega
napram
cerkvi
,
ali
naj
jemlje
cerkev
obzir
na
njega
!
Ali
je
prevara
če
se
zamolči
,
česar
človek
noče
povedati
?
«
»
In
kaj
se
zgodi
z
njim
,
če
pride
«
je
vprašal
pater
Anzelm
nadalje
.
»
Poskrbimo
,
da
ne
more
več
razširjati
krive
vere
med
ljudstvom
.
«
»
Z
umorom
!
«
je
jezno
vprašal
zopet
najmlajši
pater
.
»
Kam
misliš
?
S
krvjo
se
ne
onesnaži
roka
duhovnika
!
«
»
Tem
hujše
za
njega
!
«
je
vzdihnil
pater
Anzelm
in
se
obrnil
v
stran
,
oči
patra
Joahima
pa
so
visele
nepremično
na
njem
s
tako
srepo
strastjo
,
kakor
bi
mu
hotel
pogledati
pod
v
težkih
vzdihih
se
dvigajoče
oprsje
.
Končano
je
bilo
posvetovanje
,
storjen
je
bil
sklep
,
ki
ga
niso
hiteli
imenovati
z
besedami
.
Težko
kakor
mora
je
ležalo
na
očetih
,
samo
pater
Joahim
je
zrl
po
refektoriju
s
plamenečimi
očmi
.
»
Molimo
!
«
je
vzdihnil
prior
Silverij
in
začel
je
dolgo
molitev
in
patri
so
mu
odgovarjali
v
ubranih
akordih
.
Tih
in
trepetajoč
je
bil
njegov
glas
in
umirali
so
akordi
odgovora
pod
visokim
stropom
refektoriju
.
»
Libera
nos
a
malo
!
«
je
vzkliknil
pater
prior
.
»
Amen
«
mu
je
odgovorilo
okrog
mize
.
Nevarna
so
bila
pota
na
Javorniku
in
na
Slivnici
.
Niso
to
bila
pota
ki
si
jih
je
napravil
človek
,
da
pride
lažje
k
svojemn
sosedu
.
Lovec
jih
je
izhodil
zasledujoč
hrzega
jelena
,
potok
jih
je
vrazil
v
zemljo
,
ko
je
drvil
spomladi
s
hudourno
močjo
proti
Cerkniškemu
jezeru
.
Debele
smreke
so
trohnele
izkoreninjene
ali
ulomljene
od
silne
burje
med
gostim
,
skoro
neprodornim
grmičevjem
.
Solnce
je
prodiralo
le
poredko
skozi
temno
iglevje
.
Težka
sopara
se
je
vlekla
med
omahovljenimi
debli
in
bradičastimi
lišaji
ki
so
upogihali
dolenje
veje
stoletnega
hojevja
.
Divji
gozd
se
je
razprostiral
na
zahodu
in
na
jugu
Cerkniškega
jezera
,
zavetišče
zverem
in
od
poštene
družbe
izgnanim
ljudem
.
Neštevilne
doline
so
odpirale
za
Kozjekom
na
široki
planoti
svoja
žrela
,
visoke
skale
so
se
vzpenjale
iz
temnega
zelenja
,
poraščene
z
gostim
bršlinom
.
Globoke
razpoke
in
črne
jame
so
se
odpirale
v
nedostopnih
višavah
,
zavetišče
divjimm
golobom
.
Visoko
nad
temnim
prepadom
na
vrhu
navpične
skale
na
Debelem
kamnu
se
je
bil
nastanil
lovec
v
nizki
,
iz
sirovih
debel
zgrajeni
koči
.
Od
tod
je
hodil
na
lov
za
svojega
gospodarja
Auersperga
.
Nastavljal
je
lisicam
in
z
risi
in
divjimi
mačkami
je
živel
v
večni
vojni
.
Preganjal
je
volka
in
izsledoval
stopinje
medveda
.
Tam
je
našel
Ribič
s
svojima
sinovoma
zavetje
.
Tja
se
je
napotil
Ivan
z
Reziko
in
malo
Franico
.
Težavna
je
bila
pot
,
težavna
tem
bolj
,
ker
so
morali
ubežniki
tavati
po
najgostejšem
lesu
.
Le
težko
so
se
prerili
korak
za
korakon
skozi
gosto
suho
vejevje
,
ki
jim
je
kakor
mreža
preprezala
pot
.
Pri
lovcu
Jurju
so
se
zbirali
ubežniki
čez
dan
.
Rezika
in
mala
Franica
sta
mu
pomagale
pri
delu
v
hiši
,
oba
Ribičeva
sinova
sta
ga
spremljala
na
lov
in
Ivan
je
iskal
in
prinašal
zelišča
.
Samo
stari
Ribič
je
posedeval
čez
dan
v
solncu
na
robu
skale
in
gledal
predse
v
valoveče
oblake
.
Kadar
pa
se
je
napravljal
večer
in
so
se
začeli
plaziti
po
dolinah
mrakovi
,
je
vrgel
čez
ramo
veliko
vrečo
in
zganil
obširno
nrežo
.
Brez
slovesa
je
obhodil
ogromno
skalo
in
izginil
v
temnem
gozdu
proti
Cerkniškemu
jezeru
.
Tako
so
se
preživljali
ubežniki
.
Ob
nedeljah
pa
je
hodil
lovec
Juri
v
Cerknico
k
božji
službi
in
poizvedoval
,
kaj
govore
ljudje
po
dolini
.
Trije
tedni
so
že
bili
prešli
.
Lov
na
jezeru
je
bil
končan
in
pozabljeno
je
bilo
že
skoraj
,
kar
je
pred
nedavnim
časom
še
razburjalo
vso
Cerkniško
kotlino
.
Tretja
nedelja
se
je
bližala
že
večeru
.
Pred
kočo
na
Debelem
kamnu
je
sedel
stari
Ribič
in
imel
je
čelo
nabrano
v
globoke
gube
.
Skrbelo
ga
je
to
življenje
in
skrbela
ga
je
prihodnjost
.
Z
veseljem
je
bil
izpočetka
gledal
s
kako
zaupljivostjo
se
je
Rezika
obračala
do
Ivana
,
sedaj
mu
je
to
delalo
težke
skrbi
.
»
Nimam
več
moči
nad
dekletom
,
«
take
so
bile
njegove
misli
.
»
Kar
reče
on
,
to
je
prav
,
kar
zapovem
jaz
,
mora
potrditi
on
,
sicer
nima
veljave
.
Dve
nedelji
že
odlaša
,
zakaj
ne
gre
k
Rauberju
,
da
reši
nas
in
dobi
sebi
odpuščenje
!
«
Rezika
in
Ivan
pa
sta
hodila
roko
v
roki
pod
visokimi
smrekami
za
kočo
.
Naslonjena
na
njegovo
ramo
mu
je
zrla
v
obličje
in
pritiskala
svoje
drhteče
telo
k
njemu
.
Čutila
je
nerazrušno
vez
,
ki
ju
je
vezala
za
vse
življenje
.
Premagan
je
bil
strah
pred
prihodnostjo
odkar
ji
je
stopil
Ivan
tako
blizu
.
Videla
je
,
da
čuti
on
isto
kakor
navadni
ljudje
,
in
odkar
je
videla
vse
njegovo
vsakdanje
življenje
,
je
čutila
,
da
je
premosten
tudi
oni
globoki
prepad
,
ki
loči
kmeta
od
gospoda
.
Včasih
se
ji
je
zdelo
ponižanje
,
da
je
živel
z
njimi
kakor
član
družine
,
potem
pa
je
prevladalo
zopet
veselje
,
da
more
biti
vedno
v
njegovi
bližini
in
da
sme
skrbeti
za
njega
kakor
za
svojega
.
Želje
,
ki
jih
mu
ni
bilo
treba
niti
izgovoriti
,
mu
je
izpolnila
vse
s
srcem
poskakujočim
radosti
.
Danes
pa
je
zaslutila
,
da
ju
veže
še
tesnejša
vez
.
Osupla
in
prestrašena
je
bila
,
ko
ji
je
prišlo
to
spoznanje
,
strah
jo
je
prešinil
,
ko
se
je
spomnila
svojega
očeta
in
rdečica
ji
je
stopila
v
lice
.
Poiskala
je
Ivana
,
da
mu
razodene
skrivnost
.
Od
njega
je
pričakovala
tolažbo
,
—
on
naj
odloči
ali
naj
se
veseli
ali
naj
obupa
.
Že
enkrat
jo
je
rešil
nusmiljenega
očitanja
vesti
,
že
enkrat
ji
je
rešil
življenje
,
še
to
pot
mu
hoče
zaupati
vso
svoje
skrbi
.
Stopila
je
pred
Ivana
bleda
,
s
pričakujoč
im
strahom
V
široko
odprtih
očeh
.
Mislila
je
,
da
ji
mora
čitati
skrivnost
raz
lice
.
Težko
sopeč
je
pričakovala
,
da
izpregovori
on
.
Ko
pa
je
Ivan
le
molčal
in
ji
začuden
gledal
v
oči
,
je
zardela
po
vsem
licu
in
solze
so
ji
stopilo
v
oči
.
Zaupala
mu
je
svojo
skrivnost
,
razkrila
mu
svojo
bojazen
.
On
pa
jo
je
tolažil
.
»
Še
jutri
pojdem
na
Hasberško
graščino
«
se
je
odločil
končno
.
»
Zdaj
bolj
kot
kdaj
čutim
dolžnost
,
ki
mi
jo
je
naložila
usoda
!
Tako
bi
itak
ne
moglo
ostati
,
naše
življenje
zavrženih
ljudi
,
brez
pravic
.
«
»
S
teboj
pojdem
,
brez
tebe
bi
poginila
koprnenja
!
«
mu
je
odločno
zatrdila
Rezika
.
»
To
ne
gre
,
draga
moja
,
«
je
branil
Ivan
,
»
še
za
očeta
in
brate
moraš
delati
tu
,
jaz
pa
se
lehko
hitreje
vrnem
,
če
grem
brez
tebe
,
tudo
opravim
ložje
,
če
nimam
skrbi
,
kaj
je
e
teboj
!
«
»
Ne
vrneš
se
Ivan
!
«
je
obupno
vzkliknila
Rezika
.
»
Vrnem
se
kakor
hitro
morem
in
prinesem
vam
vsem
srečo
!
«
je
zatrjeval
Ivan
in
jo
strastno
poljubil
.
»
Ne
pozabi
na
mene
in
na
najinega
otroka
,
Ivan
!
«
se
ga
je
oklenila
ona
ta
vsa
zardela
v
glasnem
ihtenju
skrila
svoja
lica
na
njegovih
prsih
.
Temna
modrina
je
prilezla
izza
smrek
na
vzhodnem
obzorju
na
nebo
in
se
pomikala
kakor
senca
vedno
više
in
više
.
Mračiti
se
je
začelo
.
Utihnilo
je
življenje
po
vejah
in
nad
vrhovi
.
»
Gospod
Ivan
?
«
je
zaklical
od
koče
sem
hripavi
glas
lovca
Jurja
.
»
Gospod
Ivan
!
«
je
zaklical
na
drugo
stran
stari
Ribič
.
»
Ločiti
se
je
treba
,
Rezika
!
«
je
šepnil
Ivan
na
uho
.
»
Ne
obupavaj
,
Rezika
!
«
Še
en
dolg
,
strasti
in
ljubezni
poln
poljub
,
in
Ivan
je
stopil
iz
gozda
na
piano
.
Vsa
razburjena
sta
mu
prišla
stari
Ribič
in
lovec
Juri
naproti
.
»
V
Bistro
moral
gospod
Ivan
!
«
mu
je
zaklical
še
od
daleč
lovec
Juri
.
»
V
Bistro
!
«
je
vzklikal
stari
Ribič
in
opletal
s
rokama
po
zraku
.
»
V
Bistro
?
«
se
jo
prestrašil
Ivan
,
med
tem
ko
se
je
bleščalo
na
licih
Ribiča
in
Jurja
zgolj
veselje
.
»
Kaj
hočejo
od
mene
v
Bistri
,
v
samostanu
?
«
je
vprašal
lovca
.
In
lovec
je
začel
praviti
kaj
je
izvedel
v
dolini
in
kaj
je
slišal
v
Cerkniški
cerkvi
.
»
Bistriški
menihi
te
kličejo
,
gospod
,
da
izpoves
,
kar
ti
je
znanega
o
zadnjih
dogodkih
na
Šteberški
graščini
.
«
»
Naprej
,
naprej
,
Juri
!
«
je
silil
Ivan
.
»
To
je
vse
«
je
odgovoril
lovec
.
»
Vedeti
hočejo
kako
se
je
vse
godilo
,
da
ne
bodo
trpeli
nedolžni
.
Tako
,
da
,
tako
je
bilo
zapisano
!
«
»
Kličejo
me
na
odgovor
,
kaj
ne
?
«
je
vprašal
lvnn
.
»
Kličejo
te
,
to
že
,
—
ono
od
odgovora
pa
ne
vem
,
če
je
bilo
zraven
,
čakaj
,
gospod
,
še
nekaj
je
bilo
,
—
saj
pravim
,
kako
pozabljiv
je
človek
,
če
ni
študiran
.
—
Še
nekaj
je
bilo
—
«
»
O
veščah
?
«
je
vprašal
Ivan
boječe
.
»
Ne
,
o
veščah
ne
!
«
je
odgovoril
lovec
.
»
Kako
ime
morda
?
«
»
Ne
,
tudi
to
ne
.
Že
imam
.
Bode
se
,
da
se
ti
je
zgodila
kaka
nesreča
,
če
bi
te
našel
kdo
mrtvega
,
naj
to
sporoči
samostanu
,
če
bi
pa
živel
,
pa
ne
mogel
priti
sam
,
ti
pride
streč
eden
is
samostana
.
«
»
Moraš
tja
,
«
se
je
začel
vmešavati
sedaj
tudi
Ribič
,
»
dobro
hočejo
tebi
in
nam
!
Saj
ne
boš
pozabil
na
nas
?
«
»
Ne
bom
,
oče
Ribič
«
mu
je
odvrnil
Ivan
.
»
Samo
ne
vem
,
ali
grem
lahko
brez
skrbi
.
«
»
O
,
brez
skrbi
pa
že
«
je
menil
lovec
,
»
ravno
tako
stoji
zapisano
,
brez
skrbi
,
naročeno
je
,
da
te
nikjer
ne
zadržujejo
.
«
»
Čudno
!
«
je
zmajal
Ivan
z
glavo
.
»
Dobro
je
treba
premisliti
.
«
»
Ni
dobro
dolgo
premišljati
,
Ivan
«
se
je
oglasil
zopet
Ribič
.
»
Jasno
je
kot
beli
dan
,
da
ti
hočijo
bistški
očetje
dobro
.
Kako
svarilo
,
ki
ti
ga
dedo
morda
,
tudi
ne
bo
nič
hudega
,
ti
pa
lahko
pomagaš
nam
,
ki
smo
v
taki
stiski
.
«
»
V
stiski
,
to
je
res
«
je
potrdil
Juri
.
»
Čekona
in
Drganca
imajo
še
vedno
zaprte
v
Šteberškem
gradu
.
Predsnočnjem
so
vtaknili
pa
še
starega
Tomažka
izpod
Križne
gore
.
«
»
Tomažka
?
«
je
vprašal
Ivan
prestrašen
.
»
Tomažka
,
«
je
ponovil
lovec
,
»
ponoči
so
ga
prišli
iskat
Elahovi
hlapci
in
odpeljali
s
seboj
v
grad
.
Živa
duša
ga
ni
več
videla
od
tedaj
.
«
»
Pa
kaj
mu
hočejo
?
«
je
vprašal
Ribič
.
»
Sam
živ
krst
ve
kaj
,
dobrega
gotovo
nič
!
«
»
Če
je
tako
,
bom
moral
vendar
iti
,
že
da
preprečim
krivice
,
ki
se
pripravljajo
«
se
je
odločil
Ivan
.
»
Potrebno
je
!
«
je
pristavil
Ribič
.
»
Pa
ne
pozabi
na
nas
,
reši
nas
tega
pasjega
življenja
brez
pravde
!
«
»
Ne
bom
pozabil
,
—
ne
boj
se
«
mu
je
odvrnil
Ivan
in
stopil
v
kočo
,
da
se
pripravi
za
pot
.
Med
vrati
se
je
še
obrnil
in
odločno
zagotovil
.
»
Jutri
na
vse
zgodaj
pojdem
.
«
Razjasnil
se
je
Ribiču
obraz
in
mel
si
je
roke
kakor
človek
,
ki
mu
je
prišla
presenetljiva
vesela
novica
.
Z
nemirnimi
koraki
je
hodil
gor
in
dol
in
le
na
kratko
odgovarjal
Jurju
,
ki
je
sedel
pred
hišo
in
trgal
trske
.
V
hosti
pod
Križno
goro
je
bilo
vse
tiho
in
mirno
.
Tenkega
,
prozornega
dima
,
ki
se
je
dvigal
sicer
nad
visoke
vrhove
smrek
,
ni
bilo
več
videti
,
utihnilo
je
petje
širočke
in
težke
klade
so
ležale
razmetane
pred
razcapanimi
kopicami
.
Stari
ogljar
Tomažek
je
bil
na
Šteberški
graščini
za
težkimi
hrastovimi
vrati
,
obdolžen
,
da
je
pomagal
delati
krivico
gospodu
Elahu
s
strani
kmetov
.
Stokrat
težja
obdolžitev
pa
je
visela
še
nad
njegovo
glavo
.
Po
stezi
,
ki
je
vodila
mimo
Križne
jame
proti
ogljarjevem
domu
,
je
prihajal
župnik
Jovo
iz
Cerknice
.
Kakih
deset
korakov
za
njim
je
sopihal
cerkovnik
s
težko
,
šest
palcev
globoko
podolgasto
lempo
,
polno
žlahtne
kapljice
,
obešeno
na
dolgem
jermenu
preko
ramen
.
Globoka
torba
se
je
bočila
ob
njegovem
pasu
,
napolnjena
z
jestvinami
in
iz
prostornega
pletenega
cekarja
je
gledal
konec
orehovega
štruklja
.
Težko
je
sopihal
cerkovnik
pod
svojim
bremenom
,
župnik
Jovo
pa
se
ni
zmenil
za
njega
.
Oprt
na
grčavo
palico
je
krepko
racal
svojo
pot
ne
oziraje
se
ne
na
desno
,
ne
na
levo
in
okroglo
lice
se
mu
je
smejalo
zadovoljnosti
.
Tam
se
je
svetila
ogljarjeva
koča
izza
redkega
grmičevja
.
Župnik
Jovo
se
je
ustavil
in
počakal
cerkovnika
.
»
Tu
smo
«
si
je
oddahnil
Sveti
Jovo
in
si
otrl
z
rokavom
pot
raz
čelo
.
»
Pripravi
tamle
na
oni
skali
za
južino
«
,
se
je
obrnil
do
cerkovnika
,
jaz
sam
stopim
v
bajto
,
da
poiščem
sledove
Tomažkovega
»
čarovništva
«
.
»
Zgodilo
se
bo
,
gospod
,
kakor
ste
zapovedali
«
je
svečano
odgovoril
cerkovnik
in
se
priklonil
,
kakor
se
je
sicer
priklanjal
pred
oltarjem
.
»
In
zapomni
si
,
«
je
nadaljeval
župnik
,
»
če
bi
me
dolgo
ne
bilo
,
smeš
priti
kakih
deset
korakov
do
koče
,
pa
ne
delj
.
In
potem
me
pokličeš
.
Šele
,
ko
bi
ti
ne
odgovoril
,
smeš
stopiti
na
prag
.
Ne
daj
se
premagati
izkušnjavi
,
utegnilo
bi
biti
v
pogubo
tvoji
duši
.
«
»
Vem
,
prečastiti
gospod
,
«
je
odvrnil
cerkovnik
on
se
zopet
globoko
priklonil
,
Župnik
Jovo
pa
je
stopal
s
počasnimi
,
umerjenimi
koraki
proti
koči
.
Tedaj
se
ni
niti
poznalo
,
da
ima
eno
nogo
krajšo
,
ker
se
je
trudil
,
da
da
kolikor
možno
važnosti
svoji
osebi
.
Počasi
je
stopal
Sveti
Jovo
proti
koči
in
mrmljal
polglasno
neko
latinsko
molitev
.
Nekoliko
strah
ga
je
bilo
vendar
izpeljati
svoj
naklep
,
pohlepnost
pa
mu
ni
dala
več
miru
.
Bliže
in
bliže
je
prihajal
župnik
Jovo
oglarjevi
koči
;
zdaj
se
je
obrnil
nazaj
k
cerkovniku
,
ki
je
klečal
na
poti
in
si
neprestano
trkal
na
prsi
,
zraven
pa
majal
z
zgornjim
telesom
zdaj
na
desno
,
zdaj
na
levo
stran
.
»
Še
pozabil
bo
,
kar
sem
mu
naročil
«
se
je
ozlovoljil
župnik
Jovo
,
potem
pa
še
sam
pokleknil
na
ploščnat
kamen
.
»
Ne
gre
drugače
,
saj
hočejo
sami
,
da
se
jim
nasuje
peska
v
oči
«
je
godrnjal
in
se
začel
priklanjati
.
Nekaj
časa
je
klečal
tako
Sveti
Jovo
,
potem
pa
je
vstal
in
z
umerjenimi
koraki
prestopil
prag
,
ter
izginil
v
temni
izbi
.
Zdaj
,
ko
je
vedel
,
da
ga
cerkovnik
več
ne
vidi
,
se
mu
ni
zdelo
več
potrebno
,
da
bi
se
delal
pobožnega
.
Hitro
je
premeril
s
pogledom
ves
prostor
in
stopil
potem
k
ognjišču
.
»
Tretji
kamen
na
desni
strani
«
je
mrmral
polglasno
in
oči
so
se
mu
zasvetile
.
Sklonil
se
je
k
tlom
in
odvalil
velik
kamen
.
Iz
votline
pa
,
ki
se
je
odprla
pod
kamnom
,
je
izvlekel
majhen
lonček
,
do
vrha
napolnjen
z
drobnim
peskom
.
Smejalo
se
mu
je
po
vsem
licu
,
ko
ga
je
ogledoval
od
vseh
strani
.
Poveznil
ga
je
na
ognjišče
in
s
tresočo
roko
zravnal
pesek
.
Kovan
denar
različne
velikosti
se
je
zasvetil
med
kamenčki
in
odbral
ga
je
,
ter
zložil
skupaj
na
majhen
knp
.
»
Dobro
si
hrani
!
«
se
je
zasmejal
sirovo
in
pospravil
denar
v
majhno
torbico
,
ki
jo
je
izvlekel
izpod
ohlapne
srajce
in
na
kateri
je
bila
vpletena
s
krvavordečo
nitjo
velika
morska
noga
,
znamenje
,
ki
obvaruje
s
svojo
čudotvorno
močjo
človeka
more
in
urokov
.
Tako
so
je
družila
v
Svetem
Jovu
vera
s
hinavstvom
in
babjo
vero
.
Povezal
je
torbico
v
veliko
ruto
in
jo
shranil
potem
zopet
za
srajco
.
»
Gospod
Jovo
,
gospod
župnik
!
«
je
zakričal
v
tem
hipu
cerkovnik
pred
kočo
,
»
fiat
voluntas
tua
!
«
»
Gospod
Jovo
,
gospod
župnik
!
«
je
zaklical
cerkovnik
v
drugo
.
»
Že
pridem
!
«
se
je
odzval
župnik
in
stopil
na
prag
.
Cerkovnik
pa
je
klečal
zunaj
na
kamnu
,
kjer
je
bil
prej
pokleknil
sv.
Jovo
,
in
hitel
se
je
trkat
na
prsi
,
zraven
pa
v
enomer
ponavljal
:
»
Libera
nos
a
malo
!
«
»
Sem
že
opravil
!
«
je
rekel
sveti
Jovo
.
»
Ali
je
pripravljena
južina
?
«
Cerkovnik
je
vstal
,
otepel
si
je
prah
raz
kolena
,
vzravnal
se
je
in
potem
zopet
priklonil
,
ter
zmajal
z
zgornjim
telesom
enkrat
na
desno
,
enkrat
na
levo
.
»
Vse
je
pripravljeno
,
gospod
župnik
,
kakor
ste
naročili
.
«
In
šla
sta
južinat
.
Zopet
je
bil
četrtek
,
tretji
,
odkar
se
je
vršilo
posvetovanje
patrov
v
kartuzijanskem
samostanu
ob
Bistri
.
Od
ponedeljka
pa
do
četrtka
sta
potovala
Ivan
in
lovec
Juri
izpod
Javornika
do
samostana
.
Ivan
ni
hotel
,
da
bi
ga
videli
ljudje
in
izpraševali
o
njegovih
doživljajih
.
Ni
se
hotel
ustavljati
po
vaseh
,
ki
so
prijazno
vabile
utrujenega
potnika
k
odpočitku
;
le
če
sta
prišla
do
kakega
samotnega
selišča
,
sta
se
odpočila
od
napornega
pota
in
se
pokrepčala
z
mlekom
.
Vasi
pa
sta
se
ogibala
v
velikih
ovinkih
.
Sram
je
bilo
Ivana
te
svoje
slabosti
,
da
ni
hotel
stopiti
med
ljudi
,
težila
pa
ga
je
misel
,
da
mu
bero
ljudje
raz
obraz
razorana
njegova
čustva
.
Več
kot
enkrat
,
če
sta
se
bila
z
Jurjem
zopet
ogrnila
skupini
hiš
,
je
sklenil
sam
pri
sebi
,
da
se
pri
prihodnji
vasi
ne
ogne
več
zvedavim
pogledom
in
radovednim
vprašanjem
.
Ko
pa
sta
se
približala
zopet
kakemu
večjemu
selišču
,
ga
je
obšla
vedno
iznova
malodušnost
in
skoraj
nevede
je
krenil
v
velikem
loku
v
stran
.
Tudi
njegovega
spremljevalca
se
je
polastila
s
časom
malodušnost
.
Ugibal
je
o
Ivanovem
čudnem
vedenju
in
ker
si
ni
vedel
prav
tolmačiti
njegove
potrtosti
,
je
upadlo
tudi
njemu
srce
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
teši
Ivanovo
vest
nekaj
,
za
kar
je
zaslužil
kazen
in
sklepal
je
iz
njegovih
pritajenih
vzdihov
,
da
se
boji
povračila
za
svoj
greh
.
Tri
dni
sta
rabila
izpod
Javornika
pa
do
prostranega
Ljubljanskega
barja
,
tri
dni
sta
tavala
po
temnih
goščah
,
po
stezah
,
ki
jih
je
izhodila
brzonoga
divjačina
in
njen
neusmiljeni
zasledovalec
.
Nezadostno
oborožena
,
sta
bila
vedno
v
nevarnosti
,
in
večkrat
je
dajal
Juri
duška
svoji
skrbi
,
da
srečata
rjavega
kosmatina
,
medveda
,
ki
bi
mu
bila
le
težko
kos
.
Brez
konca
se
je
vila
pot
,
zašla
sta
večkrat
v
neprodorne
goščave
in
se
morala
vrniti
ter
poiskati
zopet
pravo
pot
.
Zato
je
bilo
njih
potovanje
tudi
tako
počasno
in
opetovano
že
je
bil
lovec
godrnjal
,
da
je
nesmiselno
iskati
takih
potov
,
ko
bi
bila
vendar
po
široki
cesarski
cesti
prišla
mnogo
prej
in
brez
vsake
nevarnosti
na
svoj
cilj
.
Zato
pa
je
bil
lovec
tembolj
vesel
,
ko
se
je
začel
redčiti
gozd
in
se
je
zasvetila
tn
pa
tam
skozi
temno
zelenje
hoj
in
smrek
mlečna
belina
nad
barjem
valoveče
megle
.
Kakor
razburkano
morje
,
ki
mu
je
zaklicala
Vsemogočnost
zapovedujoči
»
Stoj
!
«
,
je
ležalo
meglevje
nad
globinami
.
Dvigale
so
se
kepe
iz
meglenega
morja
,
bele
kakor
da
so
se
skopičile
is
svežega
snega
,
in
se
prelivale
v
težke
širokogrebenaste
valove
,
tenke
plasti
so
plavale
tam
nad
ravnino
,
ki
se
je
svetila
modrikasto
izpod
čada
,
tam
zopet
so
se
strnile
v
mogočno
steno
in
oblizavale
temno
pobočje
starega
Krima
ali
pa
so
plavale
raztrgane
v
male
cunje
nad
čudesnim
in
v
svoji
mirnosti
veličastnim
morjem
.
»
Počakam
te
v
mlinu
,
da
se
vrneš
iz
samostana
,
«
je
prekinil
lovec
molk
.
»
Starega
znanca
imam
v
mlinu
,
pogovorila
se
bova
o
starih
časih
.
«
»
Danes
se
najbrže
še
ne
vrnem
,
«
mu
je
segel
v
besedo
Ivan
.
»
Počakam
še
jutri
,
ali
pa
mi
dajte
vedeti
,
kdaj
pridete
.
«
»
Pošljem
ti
brata
kartuzijana
če
bi
ne
mogel
priti
sam
.
«
Zopet
sta
pomoččala
in
z
umerjenimi
koraki
sta
stopala
v
dolino
.
Pred
mlinom
ob
Bistri
sta
se
poslovila
,
Juri
je
šel
klicat
svojega
znanca
,
Ivan
pa
je
krenil
po
široki
poti
ob
Bistri
navzgor
proti
samostanu
.
V
velikem
loku
se
je
vila
Bistra
krog
samostana
,
deloma
utrjenega
proti
sovražnim
napadom
s
prilično
visokim
obzidjem
,
deloma
z
zidovjem
samostanskih
gradnic
,
vendar
pa
bi
se
ne
bil
mogel
ubraniti
sovražnega
navala
.
Zidov
je
je
bilo
večidel
preperelo
in
široke
razpoke
so
pričale
o
njegovi
slabosti
.
V
osemoglatem
zvoniku
pri
devici
Mariji
je
ravno
utihnil
mali
zvonec
,
naznanjajoč
,
da
se
morajo
zbrati
očetje
kartuzijani
k
molitvi
v
koru
.
Takrat
se
je
bližal
Ivan
štirioglatemu
stolpiču
,
skozi
katerega
je
vodila
pot
v
kartuzijanski
samostan
.
Zapuščeno
je
bilo
selišče
,
zdelo
se
je
izumrlo
,
da
ni
pričal
dim
,
ki
se
je
valil
ponekod
izpod
slamnatih
streh
zanemarjenih
kmečkih
bajt
o
življenju
;
tudi
iz
širokega
dimnika
,
ki
se
je
dvigal
na
strani
proti
cerkvi
na
samostanski
strehi
izpod
desk
,
jekleno
sivo
se
svetlikajočih
,
od
starosti
in
dežja
,
se
je
valil
gost
dim.
Že
je
hotel
stopiti
Ivan
v
samostanska
vrata
,
da
oglasi
svoj
prihod
,
ko
mu
zadoni
izza
napol
odprtih
cerkvenih
vrat
mogočen
akord
nasproti
.
»
Libera
nos
a
malo
!
«
—
—
Vstopil
je
v
cerkev
in
težke
misli
so
legle
v
njegovo
dušo
.
Čutil
se
je
zapuščenega
in
nesrečnega
kakor
oni
dan
,
ko
ga
je
prinesel
brat
Avguštin
domov
k
Mandlovim
.
Spomin
na
one
čase
mu
je
stopil
zopet
živo
pred
oči
in
zazdelo
se
mu
je
,
da
je
bilo
to
pred
nedavnim
časom
,
morda
takrat
,
ko
se
je
poslavljal
izpod
Javornika
.
Hotel
se
je
poglobiti
v
iskreno
molitev
,
toda
čuvstvo
zapuščenosti
je
bilo
tako
močno
,
da
je
zadušilo
vse
njegove
sklepe
.
Stal
je
nepremično
v
temi
pod
cerkvenimi
vrati
in
topo
zrl
pred
se
.
Zdaj
je
videl
pred
seboj
stari
Šteberški
grad
in
resni
obraz
svojega
brata
,
zdaj
zopet
je
bil
v
mislih
pri
Mandlovih
v
Ljubljani
.
Mehko
mu
je
postajalo
srce
,
prevzelo
ga
je
domotožje
,
domotožje
človeka
,
ki
ni
poznal
v
svojem
življenju
nikdar
doma
,
ki
je
bil
svoje
žive
dni
tujec
med
tujci
.
Spomnil
se
je
tedaj
Rezike
,
ki
je
čakala
v
strahu
in
upanju
na
trenutek
,
ko
se
vrne
.
Edino
ona
na
vsem
širnem
svetu
je
bila
,
od
katere
se
je
nadejal
,
da
mu
stori
življenje
znosno
,
ki
je
bilo
brez
nje
sivo
in
pusto
in
okamenelo
,
kakor
megla
na
širnem
barju
.
Zamislil
se
je
v
svoje
občevanje
z
njo
,
premislil
je
vse
podrobnosti
od
prvega
trenutka
,
ko
se
je
branila
proti
njemu
v
kapelici
na
Križni
gori
,
pa
do
tedaj
,
ko
se
ga
je
zadnjič
oklenila
okrog
vratu
in
ga
s
solzami
v
očeh
prosila
,
naj
ne
hodi
na
to
negotovo
in
nevarno
pot
.
Utihnilo
je
po
cerkvi
in
Ivan
je
slonel
še
vedno
ob
steni
pri
vhodu
in
topo
zrl
pred-se
.
Po
ladji
je
prišel
mlad
kartuzijanski
brat
,
začudeno
se
je
ozrl
proti
Ivanu
in
postal
,
kakor
da
čaka
nagovora
.
Stopil
je
h
kamnu
,
v
katerem
je
bila
nekdaj
blagoslovljena
voda
,
prekrižal
se
je
,
upognil
kolena
in
stopil
skozi
vrata
na
piano
.
Ivan
pa
je
slonel
še
vedno
ob
zidu
in
težko
mu
je
bilo
srce
.
Dolžnosti
mu
je
naložilo
razmerje
z
Reziko
,
in
nobenega
upanja
ni
imel
,
da
jih
more
izpolniti
.
Drug
brat
kartuzijanec
je
prišel
po
ladji
in
njegove
oči
so
iskale
po
temi
.
Prišel
je
do
vrat
,
ozrl
se
je
na
Ivana
in
ga
srepo
gledal
,
kakor
da
čaka
ogovora
,
Pokrižal
se
je
in
izginil
skozi
vrata
.
Ivan
ni
videl
niti
prvega
,
niti
drugega
.
Daleč
proč
so
bile
njegove
misli
in
vsa
okolica
je
bila
mrtva
za
njega
.
Tedaj
se
mu
je
odkrilo
spoznanje
greha
in
prestrašeno
se
je
zavedal
,
kako
se
ruši
vse
njegovo
modrovanje
,
da
je
kot
človek
upravičen
živeti
kakor
drugi
.
Takrat
mu
je
prišla
jasnost
,
da
je
storil
neodpustljivo
lahkomišljenost
.
Trpeti
in
popraviti
je
sklenil
v
svojem
srcu
.
Po
ladji
so
se
bližali
trdi
koraki
.
Zganil
se
je
Ivan
in
pogledal
v
resni
obraz
patra
Joahima
.
»
Prišel
si
,
Ivan
Šteberški
,
na
naš
poziv
,
«
ga
je
ogovoril
pater
Joahim
v
latinskem
jeziku
.
»
Prišel
sem
,
«
je
odgovoril
Ivan
in
mu
prožil
desnico
.
Pater
Joahim
pa
se
je
umaknil
za
korak
in
prezrl
je
roko
,
ki
mu
jo
je
hotel
podati
Ivan
.
»
Pojdi
z
menoj
!
«
je
rekel
pater
Joahim
mrzlo
.
Šla
sta
s
težkimi
koraki
skozi
cerkveno
ladjo
.
Votlo
so
odmevale
njih
stopinje
na
kamenitem
tlaku
.
Pred
velikim
oltarjem
je
uklonil
pater
Joahim
koleno
,
tudi
Ivan
se
je
priklonil
globoko
in
negotov
strah
ga
je
prešinil
.
Še
je
bil
čas
,
da
pobegne
,
lahko
bi
se
bil
zagovarjal
pismeno
!
Tako
pa
je
bil
izročen
patrom
na
milost
in
nemilost
.
Spomnil
se
je
v
tem
hipu
vseh
onih
temnih
pripovedk
,
ki
so
krožile
med
mladimi
duhovni
o
samostanskih
kaznih
in
obhajala
ga
jo
nedoločna
slutnja
,
da
okusi
tudi
on
vso
krutost
zaslepljene
nestrpnosti
.
Že
se
je
hotel
obrniti
do
patra
Joahima
z
vprašanjem
;
vzravnal
se
je
in
pogledal
patru
v
obraz
.
Tudi
izraz
je
bil
kakor
vklesan
v
njegove
poteze
,
zapovedujoče
so
zrle
njegove
oči
na
Ivana
,
kratko
se
je
okrenil
in
šel
proti
žagradu
.
Umrlo
je
vprašanje
Ivanu
na
ustnih
,
šel
je
za
patrom
Joahimom
.
Težko
so
se
zaprla
vrata
za
njima
.
Skozi
visoka
in
široka
vrata
sta
stopila
iz
žagrada
po
širokih
mostovžih
in
utihnil
je
njih
pogovor
,
ko
so
spoznali
nepričakovanega
gosta
.
Odprl
je
pater
Joahim
pred
Ivanom
celico
in
ga
povabil
s
seboj
.
»
Tu
ostani
,
da
naznanim
tvoj
prihod
očetu
priorju
!
«
je
zapovedal
in
že
so
se
tudi
zaprla
vrata
za
njim
in
zaškripal
je
zunaj
težek
zapah
.
Sam
je
bil
Ivan
,
jetnik
kartuzijanov
,
pater
Joahim
pa
je
hitel
čez
široki
mestovž
povedat
priorju
Silveriju
novico
.
Na
vsa
vprašanja
svojih
radovednih
soočetov
je
molčal
s
stisnjenimi
ustnicami
.
Potrkal
je
na
vrata
priorjeve
celice
.
Počasni
koraki
so
se
bližali
od
znotraj
vratom
.
»
Kdo
je
?
«
je
vprašal
pater
Silverij
.
»
Joahim
,
«
mu
je
odgovorile
zunaj
.
Zaškrtal
je
zapah
,
zavra
žila
so
vrata
in
pater
Joahim
je
vstopil
.
V
refektorju
so
bili
zbrani
očetje
,
sedeli
so
okrog
dolge
mize
in
napeto
pričakovanje
se
jim
je
čitalo
raz
obraze
.
Skozi
zamrežena
okna
je
sijalo
solnce
v
širokih
pramenih
in
risalo
po
tleh
velike
štirikotne
lise
.
Težek
je
bil
zrak
v
refektorju
in
dišalo
je
po
vlažnosti
.
Prior
pater
Silverij
je
sedel
sključen
v
svojem
naslonjaču
vrh
mize
,
na
njegovi
desni
strani
je
sedel
razvite
dolge
pole
.
Sedeli
so
tu
še
pater
Joahim
in
je
imel
pred
seboj
ter
Avguštin
in
Ciril
,
pater
Caharija
in
pater
Hilarij
»
Fortunat
in
Bernard
,
pater
Cefirin
in
Nikomed
,
Fabijan
in
Polikarp
in
najmlajši
,
pater
Anzelm
.
Zraven
Anzelma
in
patra
Caharije
pa
je
sedel
Ivan
Šteberški
.
Skrbi
poln
je
bil
njegov
pogled
in
čelo
ubrano
v
težke
gube
.
»
Libera
nos
a
malo
,
«
je
zapel
akord
pod
obokanim
stropom
.
»
Amen
,
«
je
odgovorilo
zategnjeno
in
svečano
.
Začela
se
je
preiskava
.
Dolga
in
grozna
je
bila
obtožba
,
ki
jo
je
čital
pater
Joahim
.
Bled
in
bledejši
od
trenutka
do
trenutka
je
prihajal
Ivanu
obraz
.
Vzbudila
se
mu
je
gotovost
,
da
je
za
vselej
uničeno
vse
njegovo
upanje
.
Bral
je
to
raz
obraze
zbranih
očetov
,
slišal
je
svojo
obsodbo
iz
trdo
poudarjanih
besed
obtožnice
.
Obtožen
krivoverstva
in
čarovništva
pred
forom
fanatičnih
in
babjevernih
kartuzijauov
!
Brezupnost
se
je
polastila
Ivana
in
s
široko
odprtimi
očmi
je
zrl
topo
pred
se
na
mizo
.
»
Ni
res
,
grozna
laž
je
!
«
je
vzkliknil
komaj
slišno
,
ko
je
končal
pater
Joahim
.
»
Dokaži
svojo
nedolžnost
,
«
je
pristavil
prior
Silverij
.
»
Kdo
me
dolži
teh
prokletstva
vrednih
dejanj
!
«
je
vprašal
Ivan
in
tresel
se
mu
je
glas
notranje
razburjenosti
.
»
Dolži
te
obtožba
,
«
mu
je
odgovoril
pater
Joahim
.
»
A
kdo
me
je
ovadil
?
«
je
vprašal
Ivan
dalje
in
pritajena
jeza
se
je
čula
v
njegovih
besedah
.
»
Za
to
ne
skrbi
,
obdolžitev
ni
neutemeljena
,
«
se
je
oglasil
zopet
pater
Joahim
.
»
Ali
nisi
želel
,
da
bi
se
smeli
duhovni
poročiti
,
in
da
bi
zamenjali
tako
nebeško
blaženost
s
posvetno
razuzdanostjo
?
«
»
Ni
to
razuzdanost
,
če
občuje
človek
z
ljubljeno
ženo
,
«
je
ugovarjal
Ivan
odločno
.
»
Bog
ni
ustvaril
človeka
,
da
bodi
sam
,
ni
mu
dal
čuvstva
in
poželjenja
,
da
bi
jih
zatajil
.
Ne
zahteva
,
da
se
bori
oni
z
izkušnjavami
in
trpi
peklenske
muko
,
ki
jim
ni
kos
.
Kdor
se
čuti
dovolj
močnega
,
naj
zataji
svojo
človeško
naravo
,
od
slabejših
tega
ne
zahtevajte
!
«
»
Ti
nisi
zadovoljen
z
naredbami
cerkve
?
«
je
zarohnel
pater
Joahim
.
»
Dajte
mi
posestvo
mojega
brata
,
ki
mi
gre
po
vseh
posvetnih
in
vseh
večnih
postavah
,
in
odpovedati
se
hočem
dubovskemu
stanu
.
Kot
veren
služabnik
in
branitelj
vam
hočem
služiti
,
a
odvzemite
mi
breme
,
ki
ga
ne
morem
nositi
.
«
»
Smele
so
tvoje
besede
in
velik
greh
pred
bogom
.
Srečnega
bi
se
moral
čutiti
,
da
smeš
stati
v
vrstah
božjih
služabnikov
,
a
strahopetno
je
tvoje
srce
,
in
na
posvetnem
vise
tvoje
misli
!
Zamenjal
bi
nebeško
kraljestvo
za
posvetno
blago
,
«
je
žalostno
pokaral
pater
Silverij
Ivana
.
»
Kakor
Judež
Iškarijot
si
,
tudi
on
je
bil
služabnik
božji
in
je
prodal
svojega
mojstra
za
trideset
srebrnikov
.
Grozen
kakor
je
bil
njegov
konec
,
bo
tudi
tvoj
!
«
je
pristavil
pater
Joahim
.
»
Anathema
sit
!
«
se
je
oglasil
pater
Bernard
.
»
Anathema
sit
!
«
je
ponovil
pater
Joahim
.
»
In
ne
priznavaš
sam
,
da
si
ugrabil
Elahovim
hlapcem
Ribičeva
dekleta
?
«
je
nadaljeval
pater
Joahim
in
brala
se
mu
je
sveta
jeza
raz
obraz
.
Jezno
se
je
dvignil
Ivan
s
svojega
sedeža
.
»
Nisem
otrok
,
s
katerim
lahko
delate
po
svoje
,
kakor
se
vam
zljubi
.
Zbrali
ste
se
tu
,
kakor
bi
hoteli
soditi
o
meni
,
prisvajate
si
pravice
,
ki
vam
ne
pristojajo
in
posebno
pater
Joahim
se
vede
,
kakor
bi
bil
on
postavljen
za
sodnika
mojim
dejanjem
.
Tirajte
me
pred
vicedomsko
sodišče
v
Ljubljano
,
kateremu
edinemu
sem
dolžan
odgovarjati
,
vam
pa
,
kakor
ste
zbrani
tu
ne
odgovarjam
več
ker
nimate
pravice
staviti
na
mene
vprašanja
.
«
Ves
rdeč
v
lica
je
skočil
po
konci
pater
Joahim
.
»
Celo
cerkvenim
ukrepom
se
upaš
ustavljati
!
«
se
je
zadrl
,
da
se
mu
je
glas
izprevrgel
.
»
Ti
nisi
cerkev
!
«
mu
je
odvrnil
Ivan
.
Preplašen
in
s
tresočo
roko
se
je
dotaknil
prior
Silverij
Joahima
.
»
Prav
ima
Ivan
Šteberški
«
mu
je
zašepnil
na
uho
»
oddati
ga
moramo
vicedomskemu
sodišču
.
«
»
To
ne
gre
,
vlačiti
cerkvene
zadeve
v
javnost
!
«
se
je
ujezil
pater
Joahim
.
»
Star
sem
,
in
razburjenje
mi
škodi
,
«
se
je
obrnil
prior
Silverij
do
patrov
»
prepuščam
patru
Joahimu
,
da
vodi
zborovanje
.
«
Obrnil
se
je
in
s
počasnimi
koraki
se
je
bližal
vratom
.
»
Tudi
jaz
nimam
ničesar
več
opraviti
z
vami
«
,
je
menil
Ivan
in
krenil
proti
izhodu
.
»
Držite
ga
!
«
je
zapovedal
pater
Joahim
in
že
sta
ga
prijela
Caharija
in
Anzelm
vsak
na
eni
strani
ter
posadila
nazaj
na
stol
.
Prior
Silverij
je
stopil
sključen
skozi
vrata
na
hodnik
,
v
refektoriju
pa
je
vladalo
nepopisno
razburjenje
.
Nadaljevali
so
preiskavo
.
Tiho
je
sedel
Ivan
in
ni
odgovarjal
na
nobeno
vprašanje
.
»
Odvežem
ti
jezik
!
«
je
zagrozil
pater
Joahim
in
se
zlobno
nasmejal
.
»
Pokliči
dva
brata
,
da
ga
zvežeta
in
potem
doli
ž
njim
v
mučilnico
!
«
je
zapovedal
pater
Joahim
Anzelmu
.
V
brezmejni
grozi
so
se
razširile
Ivanu
oči
,
skočil
je
s
stola
in
botel
pobegniti
,
a
že
so
ga
zagrabile
zopet
trde
pesti
in
tiščale
nazaj
na
stol
,
»
Vragovi
ste
!
«
je
kriknil
v
obupu
,
Joahim
pa
se
mu
je
zlobno
smehljal
.
Gospodov
dan
!
Po
cerkniški
kotlini
so
plavali
svečani
glasovi
nedeljskih
zvonov
.
Iztrgal
je
veter
zamolklo
donenje
velikega
zvona
v
farni
cerkvi
iz
brnečega
valovanju
in
ponesel
je
je
gori
v
temne
gozdove
v
vas
divjačini
in
iz
človeške
družbe
pregnanim
.
Pod
Javornikom
na
Debelem
kamnu
se
je
vselilo
nestrpno
pričakovanje
.
Zdaj
je
prišel
Ribič
,
zdaj
eden
njegovih
sinov
pred
hišo
pogledat
na
ozko
stezo
,
ki
je
vodila
iz
doline
skozi
gosto
lesovje
k
lovčevi
bajti
.
»
Za
nobeno
rabo
ni
več
«
,
je
zmajeval
stari
Ribič
z
glavo
in
pogledal
čez
rob
skale
.
»
Odkar
je
Ivan
odžel
,
ne
prime
za
nobeno
delo
več
;
kakor
začarana
je
,
cele
dneve
presedeva
na
skali
.
Kaj
bo
,
kaj
bo
,
če
se
ji
ukoreninijo
take
neplodne
misli
?
Škoda
dekleta
«
,
je
modroval
naprej
,
»
dobra
gospodinja
bi
bila
,
kakor
njena
rajna
mati
,
—
da
bi
vsaj
Ivan
spoznal
to
nevarnost
.
Rad
ga
imam
sicer
,
kakor
svojega
sina
,
in
vendar
ga
moram
opozorili
,
naj
ne
hodi
k
nam
.
Škoda
bi
bilo
dekleta
,
da
bi
se
zatelebalo
v
njega
.
Opozoriti
ga
hočem
,
duhoven
je
in
me
bo
razumel
.
«
Med
tem
,
ko
je
modroval
stari
Ribič
tako
sam
pri
sebi
,
je
sedela
Rezika
visoko
gori
nad
kočo
na
skali
in
stermela
v
dolino
proti
Cerknici
.
Presedevala
je
tu
po
cele
dneve
in
se
ozirala
po
poti
,
ki
vodi
med
Cerknico
in
Šteberkom
.
In
vselej
,
če
je
zagledala
samotnega
potnika
,
ji
je
začelo
tolči
srce
hitreje
.
Kakor
drobne
pičice
so
bili
videti
popotni
ljudje
in
vendar
si
je
domišljala
Rezika
,
da
ji
mora
razodeti
trepet
njenega
srca
prihod
ljubljenega
Ivana
.
Meglilo
ji
je
pred
očmi
od
napornega
gledanja
in
zalile
so
se
s
solzami
.
Segli
so
ji
odtrgani
glasovi
cerkniškega
zvona
v
dušo
in
vzvalovil
je
obup
.
Roke
stisnene
ob
prsi
v
srčni
boli
,
ki
jo
je
občutila
,
kakor
telesno
bolečino
,
je
sedela
nepremično
na
skali
in
solze
so
ji
drčale
iz
temnoobrobljenih
oči
po
licih
na
sunkoma
se
dvigajoča
nedrija
.
Sedmi
dan
že
je
tekel
,
odkar
je
vzel
Ivan
slovo
.
Sedmi
dan
,
in
še
vedno
nobene
vesti
!
Tesno
ji
je
bilo
in
nemir
ji
ni
dal
počitka
,
—
gor
in
dol
je
začela
hoditi
na
robu
skale
,
izprva
počasi
in
namišljeno
,
čedalje
bolj
pa
je
pospešila
korake
,
kakor
da
hoče
prehiteti
čas
,
ki
se
je
vlekel
tako
leno
in
počasi
.
Na
robu
gozda
pod
skalo
je
stopiln
lovec
Juri
iz
temnega
igličevja
.
Počasi
je
stopal
po
poti
in
se
ustavljal
,
kakor
človek
,
ki
se
obotavlja
iti
naprej
in
ki
bi
se
najraje
vrnil
od
koder
je
prišel
.
Pa
že
ga
je
zapazilo
oko
Rezike
.
Prestrašena
je
postala
za
hip
in
se
obirala
po
poti
,
potem
pa
je
hitela
prišlecu
naproti
vsa
v
strahu
kaj
izve
in
vendar
tudi
polna
veselega
upanja
.
Lovec
je
bil
tu
.
Ivan
ne
more
biti
daleč
,
morda
se
je
zamudil
na
poti
,
morda
urejuje
njih
zadevo
na
Šteborškem
gradu
.
»
Kaj
prinašaš
,
ljubi
oče
Juri
?
«
je
zaklicala
z
zvokim
glasom
,
ko
se
je
približala
lovcu
.
Nemo
je
odkimal
lovec
z
glavo
,
ni
se
mu
dalo
govoriti
,
tiščalo
ga
je
v
grlu
,
težko
je
požiral
sline
in
z
odprtimi
ustmi
je
gledal
s
povešeno
glavo
v
tla
,
kakor
bi
bil
on
kriv
strašne
novice
,
ki
jo
je
prinašal
.
»
Kaj
je
?
Kjo
je
Ivan
?
«
je
ponovila
Rezika
svoje
vprašanje
.
Le
s
težavo
ji
je
odgovoril
Juri
in
hotelo
ga
je
zadušiti
,
ko
je
izpregovoril
:
»
Grozno
je
,
neverjetno
grozno
!
«
»
Ivan
?
«
je
vzkliknila
Rezika
v
obupajočem
vprašanju
.
Samo
pokimal
je
lovec
,
odgovoriti
ni
mogel
,
težka
solza
se
je
utrnila
na
njegova
razorana
lica
.
»
Govori
Juri
!
«
je
velela
ona
zapovedujoče
in
oči
so
se
ji
svetile
sovražno
,
kaker
da
hoče
dolžiti
Jurja
nesreče
,
ki
se
je
zgodila
Ivanu
.
»
Kaj
je
?
«
se
je
oglasil
sedaj
tudi
starejši
Rezikin
brat
,
ki
je
prišel
po
poti
,
obložen
s
težkim
srnjakom
.
»
Govori
!
«
je
zakričala
še
enkrat
Rezika
in
potegnila
z
vso
močjo
utrujenega
lovca
na
kup
kamenja
.
Tedaj
je
premagal
Juri
svojo
slabost
in
začel
je
pripovedovati
.
Zmedena
je
bila
njegova
povest
.
Pripovedoval
je
zdaj
o
svojem
potovanju
z
Ivanom
,
zdaj
kar
je
slišal
sam
v
samostanu
ob
Bistri
,
zdaj
zopet
je
pripovedoval
,
kar
mu
je
pravil
njegov
prijatelj
mlinar
.
Dva
dni
je
čakal
na
Ivana
pri
mlinarju
in
ker
ga
le
ni
bilo
,
je
šel
v
samostan
vprašat
po
njem
.
Pozvonil
je
pri
očetu
vratarju
.
»
Kje
je
moj
gospod
?
«
ga
je
vprašal
.
»
Tvoj
gospod
?
«
se
je
začudil
debeli
vratar
.
»
Kateri
gospod
?
«
»
No
saj
veš
,
častiti
oče
,
pred
dvema
dnevoma
je
prišel
,
Ivan
Šteberški
.
«
Aaa
je
odprl
menih
usta
in
ga
pogledal
po
strani
.
»
Ivan
Štsberški
ni
bil
v
samostanu
,
pravijo
,
da
so
ga
videli
v
cerkvi
,
v
samostan
pa
ni
prišel
.
«
Pristopil
je
drug
oče
kartuzijan
,
»
Po
kom
sprašuje
?
«
je
vprasal
.
»
Častiti
oče
,
po
Ivanu
Šteberskem
«
,
je
ponovil
lovec
.
»
Ti
si
prišel
ž
njim
?
«
ga
je
vprašal
pater
.
»
Spremil
sem
ga
,
«
je
odgovoril
Juri
.
»
Aaa
«
se
je
začudil
menih
in
pogledal
očeta
vratarja
,
ta
pa
je
dajal
različna
znamenja
.
»
Tega
ne
boš
videl
več
,
«
je
menil
menih
.
Potem
pa
sta
se
začela
oba
patra
kregati
in
sta
se
zmerjala
v
latinskem
ali
nemškem
jeziku
.
Juri
pa
,
ki
se
mu
je
zdelo
to
obnašanje
sumljivo
,
je
porabil
priliko
in
izginil
.
Šel
je
nazaj
k
mlinarju
in
mu
povedal
,
kar
je
doživel
.
Ni
bil
še
dolgo
pri
svojem
prijatelju
in
je
ravno
imel
nekaj
opraviti
med
vrečami
,
ko
so
vstopili
oboroženi
samostanski
hlapci
pod
vodstvom
onega
patra
,
s
katerim
je
bil
govoril
Juri
pri
vratarju
.
»
Zapomni
si
,
mlinar
,
«
je
dejal
njegovemu
prijatelju
,
»
nekdo
hodi
tu
okrog
in
išče
Ivana
Šteberžkega
,
ki
ga
imamo
zaprtega
v
samostanu
,
ker
je
velik
čarovnik
.
«
Tistega
kmeta
,
ki
ga
je
pripeljal
tu
sem
,
pa
moramo
na
vsak
način
tudi
dobiti
.
Potem
mu
bomo
že
zavezali
jezik
.
Če
pride
k
tebi
,
zadrži
ga
in
pokliči
naše
hlapce
.
Veliko
zaslugo
si
pridobiš
za
sveto
cerkev
!
«
Zaloputnil
je
menih
vrata
in
rožljaje
z
orožjem
so
odšli
hlapci
.
»
Že
vem
«
,
je
godrnjal
mlinar
ko
so
odšli
»
zadnjič
so
spravili
pri
meni
tudi
mlado
dekle
.
Prišli
so
je
potem
iskat
in
čez
teden
so
jo
izvlekli
iz
Ljubljanice
.
«
Jurja
je
skril
potem
mlinar
pod
streho
.
Popoldne
pa
je
prišel
zopet
oni
menih
s
hlapci
in
odpeljali
so
mlinarja
a
seboj
v
samostan
.
Pod
večer
se
je
vrnil
mlinar
,
pa
kakšen
je
bil
!
Pijan
,
da
se
je
opotekal
od
enega
konca
v
drugi
in
povaljan
in
blaten
!
Napili
so
ga
v
samostanu
.
»
Veš
Juri
,
«
je
začel
pripovedovati
,
»
prisegel
sem
,
da
ne
bom
nikoli
nobenemu
nič
povedal
.
Pa
taka
prisega
ne
velja
nič
,
če
držiš
z
drugo
roko
figo
.
Kaj
ne
,
da
ne
velja
?
«
»
Seveda
ne
velja
«
,
mu
je
odgovoril
Juri
,
»
no
in
kaj
ste
imeli
v
samostanu
?
«
»
Ne
vem
,
če
ti
smem
povedati
«
se
je
obotavljal
mlinar
,
a
s
časom
je
vendar
prišel
z
besedo
na
dan
.
Ko
je
prišel
mlinar
v
samostan
,
je
moral
najprej
priseči
,
da
ne
bo
nikdar
nikomur
pravil
kaj
se
bo
godilo
v
samostanu
.
Potem
so
ga
peljali
menihi
v
klet
.
Glohoko
so
vodile
stopnice
,
zdaj
je
moral
iti
na
desno
,
zdaj
na
levo
,
nazadnje
so
mu
zavezali
oči
in
ga
obračali
v
krogu
,
tako
da
se
mu
je
začelo
vrteti
v
glavi
.
—
V
prostoru
,
kjer
je
bilo
temno
kot
v
rogu
so
mu
ukazali
,
da
naj
zazida
okno
,
ki
je
vodilo
na
hodnik
in
pa
vrata
do
polovice
.
Vse
je
bilo
pripravljeno
in
lotil
se
je
dela
pod
nadzorstvom
dveh
menihov
.
»
Bog
te
kaznuje
,
če
izdaš
najmanjšo
malenkost
a
tem
,
kar
delaš
«
,
mu
je
grozil
eden
.
»
Lep
post
bo
to
,
«
se
je
norčeval
drugi
.
»
Molči
«
,
ga
je
posvaril
zopet
prvi
kartuzijan
.
Mlinar
pa
,
ki
je
bil
obenem
samostanski
zidar
,
pa
je
zidal
in
zidal
in
skladal
kamen
na
kamen
.
Okno
je
bilo
zazidano
,
vrata
so
se
ožila
.
»
Le
delaj
,
delaj
!
«
ga
je
priganjal
prvi
menih
.
»
Plačilo
ne
izostane
,
«
je
obljubljal
drugi
,
»
za
cerkev
delaš
in
za
vero
.
Stotero
ti
bo
povrnjeno
tvoje
bogoljubno
delo
.
«
Nosili
so
mu
fratri
vina
in
jedi
in
začelo
se
je
mlinarju
vrteti
po
glavi
.
Samo
ozka
špranja
še
je
ostala
v
zidu
,
kjer
so
bila
prej
vrata
.
»
Nehaj
,
«
so
mu
ukazali
menihi
in
ga
odpeljali
z
zavezanimi
očmi
na
drug
konec
kleti
,
kjer
je
zopet
ostal
pod
nadzorstvom
dveh
menihov
.
Po
širokem
hodniku
pa
se
je
čez
kratek
čas
začulo
glasno
petje
,
vmes
pa
je
bilo
slišati
rožljanje
verig
in
zdelo
se
je
,
kakor
bi
se
kdo
prepiral
z
menihi
.
Prišli
so
na
oni
konec
,
kjer
je
bil
zazidal
okno
in
vrata
.
Za
trenutek
je
zavladala
grobna
tišina
po
kleti
,
potem
pa
je
slišal
patra
Joahima
,
kako
je
nekaj
glasno
pripovedoval
,
vmes
pa
mu
je
nekdo
kričeč
ugovarjal
.
Zopet
je
utihnilo
po
kleti
in
potem
se
je
začulo
zmedeno
govorjenje
in
psovanje
,
kakor
bi
se
bili
menihi
stepli
med
seboj
.
Glasno
jih
je
slišal
preklinjati
in
upirali
so
se
ob
nekaj
težkega
.
»
Potegni
za
verigo
!
«
je
vpil
eden
.
»
Izpodnesi
mu
nogo
!
«
je
kričal
drugi
.
»
Grize
tudi
še
,
ta
hudič
!
«
»
Daj
mu
po
roki
!
«
Tako
so
klicali
vsi
vprek
in
se
ruvali
po
kleti
.
Končno
so
menda
opravili
in
priklicali
so
zopet
mlinarja
.
Zazidati
je
moral
špranjo
,
ki
jo
je
bil
pustil
pri
vratih
.
Roke
so
se
mu
tresle
pri
njegovem
delu
in
pot
mu
je
stal
na
čelu
.
In
kadar
se
je
zganilo
v
kleti
,
je
zapel
menihov
kor
.
Vendar
pa
je
razumel
mlinar
toliko
,
da
je
notri
v
kleti
nekdo
priklenjen
in
klical
je
v
eno
mer
Reziko
in
preklinjal
in
psoval
menihe
,
ki
so
peli
zunaj
na
hodniku
svete
pesmi
.
»
To
je
brez
dvoma
«
,
je
končal
Juri
svoje
pripovedovanje
»
zazidali
so
Ivana
.
«
Počasi
in
boječe
se
je
ozrl
na
Reziko
in
tudi
njen
brat
jo
je
pogledal
.
»
Rezika
!
«
je
zakričal
mladi
Ribič
in
jo
stresel
za
ramena
.
»
Rezika
,
kaj
ti
je
?
«
Nemo
in
topo
je
zrla
Rezika
pred
se
v
nedoločno
daljino
.
Široko
so
se
ji
odpirale
oči
in
v
odprtih
ustih
so
se
ji
penile
sline
.
Groza
je
šinila
v
lovca
,
ko
je
pogledal
v
njen
obraz
.
Strašno
je
zatulila
Rezika
in
skočila
kvišku
,
prste
je
zarila
med
črne
kite
in
s
kratkim
sunkom
si
jih
je
razmrsila
in
napol
razpledla
,
da
so
valovili
gosti
vranji
kodri
čez
njena
ramena
.
In
predno
jo
je
mogel
zagrabiti
njen
brat
za
roko
,
je
stekla
kakor
srna
po
ozki
stezi
navzdol
in
izginila
med
temnimi
smrekami
.
Na
Šteberškem
gradu
so
imeli
važno
posvetovanje
.
Zbrali
so
se
tu
Rauber
s
svojim
centenarjem
,
majhnim
možicem
s
krmežljavimi
očmi
,
ki
je
bil
na
Hasberški
graščini
za
sodnika
.
S
seboj
je
bil
privedel
Rauber
še
tri
gospode
.
Bila
sta
to
dva
brata
Palmberga
z
graščine
v
Lokah
blizu
Cerknice
,
tretji
pa
je
bil
župnik
Jovo
.
Sedeli
so
krog
težke
mize
v
pritlični
dvorani
Šteberškega
gradu
.
»
Rečem
vam
,
da
je
najbolj
pametno
,
če
pokličemo
dva
kmeta
,
podložnika
Šteberškega
posestva
,
«
je
razlagal
Rauber
Elahu
.
»
To
bi
še
manjkalo
!
«
se
je
jezil
Elah
»
da
mi
moji
kmeti
nasprotujejo
še
pri
posvetovanju
!
«
»
Pokličimo
koga
iz
Grahovega
,
«
je
svetoval
župnik
Jovo
.
»
Jaz
pa
pravim
,
da
morata
biti
dva
kmeta
,
ki
sta
podložna
Šteberški
graščini
«
,
ga
je
jezno
zavrnil
Rauber
.
»
Treba
je
bilo
te
pravde
!
Če
pa
že
mora
biti
,
pa
hočem
,
da
sodijo
tudi
oni
,
ki
so
prizadeti
.
Ko
bi
imeli
Ivana
Šteberškega
tu
,
bi
bilo
drugače
,
tako
pa
nesrečneži
nimajo
nobenega
zagovornika
.
«
»
Nesrečneži
!
«
se
je
nasmehnil
Jovo
in
pljunil
na
tla
.
»
Rad
bi
vedel
kaj
je
z
Ivanom
,
«
je
nadaljeval
Rauber
.
»
Čudne
stvari
se
govore
o
samostanu
ob
Bistri
.
«
»
Greh
je
razširjati
take
govorice
«
,
se
je
razsrdil
župnik
Jovo
.
»
Najsvetejši
ljudje
so
kartuzijani
in
vse
govorice
,
ki
gredo
o
njih
je
raztrosil
sam
hudič
,
da
bega
ljudi
in
jih
preslepi
.
Greh
je
poslušati
take
govorice
in
neodpustljiv
greh
stori
,
kdor
to
verjame
,
hudiču
pa
je
zapadel
,
kdor
širi
te
vesti
.
«
»
Ne
razburjaj
se
,
Jovo
«
,
se
je
vmešal
mlajši
Palmberg
.
»
Po
mojem
mnenju
pa
je
najbolj
pametno
,
če
pokličemo
h
krvosodni
pravdi
dva
kmeta
Šteberške
graščine
.
«
»
Večino
imamo
,
gospod
Elah
«
,
se
je
obrnil
Rauber
do
gospodarja
,
»
vam
pa
prepuščam
,
da
izberete
kogar
hočete
.
Sestavilo
se
je
krvosodno
sodišče
.
Predsedoval
mu
je
Rauber
kot
pravdni
gospodar
vse
okolice
,
njemu
ob
strani
je
sedel
njegov
centenar
kot
izveden
sodnik
in
potem
so
prišli
prisežniki
kot
prisedniki
in
presojevalci
krivde
obtožencev
.
Elah
,
kot
gospodar
je
bil
prvi
,
drugi
in
tretji
sta
bila
oba
Palmberga
in
potem
sta
bila
prisežnika
še
dva
podložnika
Šteberške
graščine
,
kmeta
Andrej
in
Gorjan
,
ki
se
nista
bila
udeležila
kmetske
vstaje
.
Župnik
Jovo
je
sedel
kot
priča
med
sodniki
.
Cerkvena
postava
mu
je
branila
udeleževati
se
posvetovanja
in
sodbe
,
vendar
pa
ni
hotel
zapustiti
sodne
sobe
,
ker
se
je
bal
,
da
se
pravda
sicer
ne
konča
tako
,
kakor
je
hotel
on
.
Nikdo
mu
ni
branil
udeležiti
se
zasliševanja
,
ker
so
si
bili
sodni
gospodje
vsi
med
seboj
prijatelji
in
ker
je
vedel
tudi
župnik
Jovo
na
zvit
način
utemeljiti
svojo
prisotnost
.
»
Lahko
se
zgodi
,
da
potrebujete
duhovnega
sveta
,
«
se
je
obrnil
na
Rauberja
in
sedel
k
oknu
od
koder
je
bil
razgled
po
Cerkniški
kotlini
.
Začelo
se
je
zasliševanje
prič
.
Drug
za
drugim
so
prihajali
v
dvorano
kmetje
in
hlapci
,
kmetice
in
otroci
.
Izprašaval
jih
je
Rauberjev
centenar
in
si
delal
opazke
.
Izpraševal
jih
je
v
nemškem
jeziku
in
Celestin
,
ki
je
opravljal
tedaj
posel
tolmača
,
jim
je
prestavljal
vprašanja
in
razložil
njih
odgovore
.
Redko
le
je
posegel
vmes
Rauber
sam
,
ki
je
edini
razumel
nekoliko
kmečko
govorico
.
Dognali
je
bilo
