,dasi
sta
se
z
Dano
včasih
šalila
o
»
njenem
ljubčku
«
–
to
vez
pa
so
zapazile
druge
bistre
,
nepoklicane
in
zavidne
oči
.
Župnikova
kuharica
,
katere
jezika
se
je
bal
ves
okraj
,
je
skoro
ugenila
,
zakaj
zahaja
kaplan
vsaki
dan
k
Rošerjevim
,
zakaj
se
tu
in
tam
srečuje
z
Rošerjevimi
;
njena
slabost
je
videla
celo
še
dalje
–
stvari
,
katerih
ni
bilo
.
Namignila
je
bila
o
ti
stvari
že
parkrat
gospodu
župniku
,
toda
ker
ta
spričo
svoje
dobrovoljnosti
ni
hotel
razumeti
njenih
rahlih
migljajev
,
mu
je
vse
naravnost
povedala
ter
pri
tem
pošteno
pretiravala
.
Župnik
,
ki
mu
je
bil
nad
vse
ljub
in
drag
mir
,
se
ji
je
toliko
vdal
,
da
je
stvar
kaplanu
le
od
daleč
in
nežno
omenil
,
češ
,
da
nekaj
govore
ljudje
,
dasi
je
prepričan
,
da
je
ta
govorica
neutemeljena
.
Kaplana
je
ta
nepričakovani
namigljaj
silno
užalil
.
Občevanje
z
Dano
,
tako
idealno
in
poetično
tako
vzvišeno
,
pa
je
že
v
spotiko
hudobnim
jezikom
!
Par
dni
ni
šel
k
Rošerjevim
,
niti
jih
ni
srečaval
na
poti
,
ker
se
je
ves
čas
le
doma
držal
.
Dani
je
to
neizrečeno
hudo
delo
.
Sto
misli
in
pomislekov
ji
je
vstajalo
in
rojilo
po
glavi
:
Kaj
mu
je
?
Kaj
ga
je
užalilo
?
Zakaj
ga
ni
?
...
Sto
in
sto
načrtov
je
že
zavrgla
,
kako
bi
mu
sporočila
,
kako
mu
povedala
,
da
ji
je
hudo
,
ker
ga
ni
nič
k
njim
.
V
nedeljo
zvečer
pa
,
ko
so
bili
Rošerjevi
baš
pri
večerji
in
so
ravno
govorili
o
njem
ter
se
je
Rošer
pošalil
,
češ
,
da
ima
gospod
kaplan
morda
»
hausarrest
«
,
tedaj
je
tenkoslušna
Dana
mahoma
začula
kaplanov
glas
v
prednji
sobi
.
V
tistem
hipu
ji
je
prešla
vsa
slast
do
pričete
večerje
.
»
Prav
sedaj
smo
rekli
,
da
ste
gotovo
v
»
domačem
zaporu
«
,
je
rekel
smeje
se
Rošer
,
kateremu
se
niti
sanjalo
ni
,
da
je
izgovoril
resnico
.
Kaplan
je
z
dolgim
,
otožnim
pogledom
pogledal
Dano
,
katera
mu
je
odgovorila
s
prav
takim
dolgim
pogledom
,
ki
mu
je
govoril
:
Kako
mi
je
bilo
hudo
!
–
»
Uganili
ste
,
gospod
Rošer
–
bil
sem
res
v
zaporu
;
zlobni
ljudje
nam
zavidajo
,
da
se
razumemo
in
zabavamo
tako
dobro
,
pa
nas
opravljajo
ter
nam
podlosti
podtikajo
!
«
Dana
je
široko
odprla
oči
,
in
ta
vest
se
ji
je
zdela
tako
grozna
,
da
je
svoji
jezi
dala
duška
z
ostro
obsodbo
takih
podlih
jezikov
,
podlih
duš
.
Njima
obema
se
je
videla
ta
kleveta
grozovita
okrutnost
,
ker
se
jima
je
zdelo
,
da
so
jima
ti
jeziki
podrli
vso
srečo
,
ju
razločili
za
vedno
;
namesto
dosedanje
tihe
sreče
jima
je
zijala
nasproti
obupna
praznota
.
Rošer
in
Rošerica
sta
se
srčno
smejala
njiju
razburjenosti
ter
dejala
,
da
pač
ni
vredno
,
da
bi
se
o
tem
še
govorilo
.
»
In
vendar
«
–
je
rekel
otožno
kaplan
–
»
se
bomo
videvali
od
zdaj
redkeje
,
gotovo
redkeje
!
«
»
Ne
veste-li
,
kdo
je
to
stvar
raznesel
?
«
je
vprašala
Rošerica
.
»
Kdo
jo
je
raznesel
?
«
je
dejal
Rošer
.
»
Saj
veš
–
iz
farovža
je
prišla
kakor
vselej
.
«
»
Da
,
od
tam
,
odkoder
je
najbolj
nevarno
,
«
je
dejal
zlovoljno
kaplan
...
Ko
je
Zorko
Dolenc
odšel
,
je
šla
Dana
hitro
v
svojo
sobo
,
vzela
papirja
in
pisala
njemu
–
kaplanu
.
Jezila
se
je
nad
podlostjo
tega
sveta
,
ki
oskrunja
njiju
idealno
občevanje
;
a
vmes
mu
je
vendar
pisala
,
da
si
ne
more
kaj
,
da
mu
ne
bi
povedala
,
kako
je
trpela
te
dni
,
ko
ga
ni
videla
;
vdana
da
mu
je
,
kakor
ni
bila
še
nikoli
nobenemu
človeku
,
a
ona
da
je
trdno
uverjena
,
da
to
ni
greh
...
Ko
je
zvršila
to
precej
dolgo
pismo
,
je
dolgo
časa
pisala
zopet
Olgi
.
Popisala
ji
je
v
obširnem
pismu
vso
stvar
od
začetka
do
tistega
dne
,
ko
so
naredili
,
kakor
je
za
gotovo
mislila
,
zlobni
jeziki
konec
njeni
sreči
...
»
Bila
sem
tako
vesela
,
zadovoljna
in
srečna
,
da
sem
pozabila
ves
svet
in
si
nisem
želela
ničesar
druzega
.
Ti
me
ne
bi
bila
niti
spoznala
,
ko
bi
bila
prišla
v
tem
času
k
nam
;
in
vendar
sem
uverjena
,
da
je
le
simpatija
,
prijateljstvo
ali
bratovska
ljubezen
,
ki
naju
veže
«
...
Tako
je
pisala
Olgi
med
drugim
.
Popisala
ji
je
vse
podrobnosti
,
odkrila
v
svojem
pismu
mnogo
več
;
nego
je
mislila
sama
,
tako
da
Olgi
ni
bilo
težko
spoznati
,
da
Dana
ljubi
srčno
in
globoko
ter
resnično
,
kakor
ni
še
ljubila
nikoli
poprej
.
Ko
je
tako
dala
duška
svojemu
čuvstvu
,
je
bila
mirnejša
;
legla
je
spat
in
takoj
zaspala
trdno
ter
se
zbudila
,
ko
je
bilo
solnce
že
visoko
.
–
Drugi
dan
,
ko
so
bili
Rošerjevi
proti
večeru
na
vrtu
,
je
šel
kaplan
mimo
.
Rošer
je
stopil
naglo
za
njim
na
cesto
,
ga
prijel
pod
pazduho
ter
ga
peljal
na
vrt
,
dasi
se
je
on
nekoliko
branil
.
Sedeli
pa
so
na
vrtu
le
malo
časa
,
ker
se
je
iz
daljine
grom
oglašal
in
so
že
začele
padati
debele
kaplje
.
Stemnilo
se
je
bilo
skoraj
popolnoma
.
Rošcrica
je
hitro
bežala
k
deklam
povpraševat
,
ali
so
že
pospravile
vse
perilo
.
Rošer
je
hitel
v
hlev
pogledat
k
živini
,
a
Dana
je
naglo
rekla
kaplanu
:
»
Pojdite
hitro
z
menoj
!
«
Stopila
sta
v
obednico
.
Ona
je
hitro
vzela
iz
žepa
pismo
z
napisom
ter
ga
vprašala
:
»
Poznate-li
to
pisavo
?
«
»
Poznam
,
«
je
dejal
on
,
a
njiju
oči
so
se
utopile
v
dolgem
,
izrazitem
,
otožno-milem
pogledu
.
Prijel
jo
je
lahno
okoli
pasu
ter
položil
svoje
lice
na
njene
mehke
svilnate
lase
.
Ona
je
zaprla
oči
ter
dihala
nekaj
trenotkov
hitreje
v
neki
nepopisni
blaženosti
.
Prehitro
sta
ju
zdramila
roditelja
,
ki
sta
vstopila
.
Ko
je
prišel
kaplan
domov
,
je
hitro
prečital
pismo
,
vzel
ličen
listek
,
na
katerem
je
bilo
z
atlasom
vezeno
majhno
rdeče
srce
,
ter
napisal
spodaj
:
»
Pusti
strah
in
moja
bodi
!
V
dar
srce
ti
podelim
.
Narodna
«
Del
je
ta
listek
v
zavitek
in
ga
spravil
v
žep
.
–
Nekaj
dni
pozneje
sta
zopet
sedela
sama
v
gosto
zarasteni
utici
.
Molčala
sta
oba
.
»
Dana
!
«
je
zaklical
na
videz
šegavo
,
pa
vendar
mehko
kaplan
.
»
Kaj
je
?
«
je
vprašala
ona
.
»
Nič
–
rad
vas
imam
«
...
»
Res
?
Koliko
?
«
»
Jako
,
jako
rad
,
iz
vsega
srca
rad
!
«
Molčala
sta
zopet
.
»
Poljubite
me
,
Dana
,
samo
enkrat
,
«
je
prosil
on
tiho
,
nežno
.
»
Ne
smem
,
«
je
hotela
reči
ona
,
toda
ni
utegnila
,
ker
je
prej
čutila
njegove
ustnice
na
svojih
.
Vstala
sta
molče
in
naglo
ter
stopila
v
hišo
.
–
Nekaj
časa
se
je
kaplan
zopet
nekoliko
ogibal
Rošerjevih
;
kmalu
pa
je
pozabil
župnikov
migljaj
,
in
ker
se
ni
več
govorilo
,
je
zopet
zahajal
k
Rošerjevim
kakor
prej
.
Z
Dano
sta
bila
srečna
;
uživala
sta
vso
srečo
idealne
platonske
ljubezni
.
Nista
si
je
odkrivala
z
besedami
,
a
oba
sta
bila
istih
misli
,
da
je
v
tem
vrhunec
ljubezni
...
Prijateljica
Olga
pa
se
je
med
tem
silno
zanimala
za
to
razmerje
,
katerega
ji
Dana
v
pismih
ni
odkrila
popolnoma
;
zategadelj
je
prišla
k
Rošerjevim
mnogo
prej
nego
navadno
.
Že
prvi
večer
je
izpravila
s
svojo
premetenostjo
iz
Dane
popolno
izpoved
,
se
čudila
in
jo
vprašala
:
»
Ali
ni
to
greh
?
«
»
Jaz
sem
mu
tudi
že
večkrat
rekla
,
da
je
to
greh
;
toda
on
me
je
zavrnil
,
da
srčna
ljubezen
ni
greh
,
kajti
»
ljubezen
je
bila
,
ljubezen
še
bo
...
««
»
In
tvoja
vest
ti
ne
očita
ničesar
?
«
»
Ničesar
–
mirna
sem
in
srečna
ter
ne
smem
niti
misliti
,
kaj
bi
bilo
z
menoj
,
ako
ga
ne
bi
več
smela
videti
.
«
»
Vedno
ne
ostane
tu
,
to
veš
,
«
je
dejala
Olga
.
»
Vem
,
pa
nočem
misliti
o
tem
.
«
–
Sedaj
sta
imela
še
lepše
dneve
,
ker
sta
se
mogla
češče
videti
,
ker
je
bila
vedno
Olga
poleg
.
Napravljali
so
daljnje
izlete
,
čitali
v
gozdu
ob
slapu
,
se
izprehajali
o
mraku
po
dišečem
polju
in
se
igrali
ob
potoku
,
metaje
kamenčke
vanj
kakor
otroci
...
Ko
so
nekega
dne
sedeli
ob
slapu
,
je
pripovedovala
Olga
–
kakor
da
se
je
slučajno
prav
tisti
hip
domislila
tega
–
kako
je
neki
semeniščnik
že
klečal
pred
oltarjem
,
da
bi
dobil
zadnji
blagoslov
ter
bil
posvečen
v
duhovnika
,
ko
priteče
v
kapelico
dekle
in
zavpije
:
»
Franc
,
moj
Franc
!
«
Naglo
je
on
vstal
,
zamrmral
nekaj
osuplim
duhovnikom
ter
hitel
z
njo
iz
cerkve
...
»
Ali
je
možno
kaj
tacega
?
«
»
Lehko
se
zgodi
kaj
tacega
,
zakaj
ne
?
«
je
dejal
kaplan
.
»
In
vi
bi
bili
vstali
,
ko
bi
bila
prišla
v
onem
trenotku
Dana
?
«
»
Da
,
vstal
bi
bil
,
«
je
rekel
kratko
in
odločno
kaplan
.
Dana
je
zardela
v
blaženi
sreči
,
nad
katero
so
se
že
zbirali
črni
,
pogubonosni
oblaki
.
Bilo
je
že
pozno
poletje
;
okrajni
zdravnik
je
bil
odšel
že
pred
poldrugim
mesecem
,
a
Rodiča
še
vedno
ni
bilo
.
V
Rošerjevi
rodbini
so
o
njem
čestokrat
govorili
.
Dana
ga
je
bila
že
skoro
pozabila
,
kakor
je
pozabila
,
da
je
Olgi
o
njem
pisala
kdaj
oduševljeno
pismo
.
Ko
se
je
bila
razdrla
njena
zaroka
s
Peričem
,
ko
ga
je
bila
kar
hipoma
izrvala
iz
svojega
srca
brez
najmanjše
boli
,
da
,
celo
s
preziranjem
in
zaničevanjem
,
ji
je
ostalo
prazno
,
silno
prazno
,
željno
ljubezni
,
a
boječe
.
Peričeva
prevara
ji
je
v
marsičem
odprla
oči
,
in
odslej
je
vedela
bolje
ceniti
sebe
in
druge
.
Ko
bi
bil
mesto
Nemca
,
katerega
ni
mogla
trpeti
,
že
zato
ne
,
ker
ga
ji
je
privedel
Perič
–
ko
bi
bil
mesto
njega
prišel
kdo
drug
,
ki
bi
ji
bil
ugajal
,
ki
bi
bil
količkaj
podoben
idealu
,
kakršnega
si
je
bila
ona
ustvarila
o
možu
,
ki
bi
jo
ljubil
tako
,
kakor
si
je
ona
mislila
ljubezen
–
ko
bi
se
ji
bil
razodel
Rodič
,
ki
ji
je
bil
tako
simpatičen
takrat
na
Dunaju
,
se
bolj
zanimal
zanjo
,
ji
zatrdil
,
da
jo
ljubi
–
oprijela
bi
se
ga
bila
že
tedaj
z
vso
svojo
dušo
.
Dovolj
bi
bilo
tačas
le
nekoliko
besed
,
in
uvidela
bi
bila
,
da
je
Rodič
pravo
nasprotje
Periču
.
Navdušena
zanj
,
je
pisala
tedaj
Olgi
,
in
par
dni
ali
morda
celo
ves
teden
je
sanjala
o
njem
.
Toda
on
ni
prišel
več
,
videla
ga
ni
več
potem
,
in
srce
ji
je
postalo
zopet
prazno
,
silno
prazno
;
lotila
se
je
je
otožnost
,
kateri
ni
našla
utehe
niti
v
molitvi
,
kakor
nekdaj
.
Tako
sanjajoč
,
tako
želeč
ljubezni
,
je
bila
prišla
domov
,
kjer
je
na
njeno
sanjavo
dušo
in
na
njeno
otožnost
še
mogočneje
vplivala
prekrasna
narava
.
In
ko
je
našla
moža
po
svojem
srcu
,
ki
je
čutil
in
mislil
kakor
ona
,
ki
je
bil
sanjav
kakor
ona
,
s
katerim
ni
bilo
niti
treba
govoriti
,
da
sta
se
razumela
,
s
katerim
sta
menjavala
pomladanske
cvetice
,
občudovala
krasno
naravo
–
tedaj
se
ji
je
zdelo
,
da
ji
pravi
neki
glas
:
priti
je
moralo
tako
!
Kaj
ji
je
bilo
mari
,
da
ljubi
brez
upanja
!
Kaj
se
je
brigala
za
jutrišnji
dan
,
ko
je
danes
sijalo
solnce
tako
lepo
!
–
Tako
naglo
–
mislila
si
je
včasih
Olga
–
tako
naglo
se
je
zopet
segrela
.
Olga
ni
vedela
,
da
je
bilo
Danino
ranjeno
srce
pripravljeno
bolj
nego
kdaj
prej
za
ljubezen
.
Olga
,
ki
je
bila
Dani
iz
srca
vdana
in
je
bila
zaljubljencema
zvesta
spremljevavka
,
je
vendar
videla
malo
dalje
nego
Dana
sama
;
videla
je
Danino
bodočnost
ter
si
mislila
:
»
Kaj
potem
,
ako
se
dekle
segreje
preveč
,
kaj
bode
z
njo
,
ako
on
odide
–
in
da
odide
in
morda
celo
prav
kmalu
,
to
je
gotovo
–
kaj
stori
potem
silno
zaljubljena
Dana
?
«
...
Dana
ni
o
tem
ničesar
hotela
slišati
,
ako
ji
je
račila
Olga
govoriti
.
–
Nekdaj
je
vprašala
Dano
prav
zaupno
,
ali
se
ni
izpovedala
,
odkar
občuje
s
kaplanom
,
in
kaj
da
ji
je
rekel
izpovednik
.
»
Seveda
se
je
malo
jezil
,
«
je
rekla
Dana
,
»
toda
zatrjevala
sem
mu
,
da
je
najina
ljubezen
tako
idealna
,
tako
vzvišena
in
brez
vsake
materijalistične
misli
!
Izpovednik
pa
ni
hotel
slišati
teh
izgovorov
ter
je
rekel
,
daje
tudi
tako
greh
...
Kaj
hočem
?
Drugače
ne
morem
–
zato
pa
zahajam
sedaj
le
redko
k
izpovedi
.
«
–
Neko
popoldne
sta
šli
ona
in
Olga
po
poti
,
ki
se
zavije
za
cerkvijo
na
polje
potem
pa
navzgor
okoli
nizkega
,
prijetnega
zelenega
griča
.
Hodili
sta
počasi
,
držeč
se
za
roko
.
Olga
je
pripovedovala
Dani
o
raznem
slovenskem
berilu
,
ker
je
hotela
,
da
bi
se
Dana
vendar
lotila
domače
slovenske
literature
,
o
kateri
je
vedela
le
malo
ali
celo
nič
.
Šli
sta
okrog
griča
navzgor
,
ko
jima
pade
debel
,
zelen
divji
kostanj
pred
noge
.
Ozrli
sta
se
okrog
,
pogledali
na
grič
,
a
videli
nista
nikogar
.
Naredili
sta
par
korakov
,
in
čof
!
jima
pade
zopet
debel
kostanj
pred
noge
;
za
par
korakov
je
padel
tretji
,
četrti
,
a
videli
še
vedno
nista
nikogar
.
»
Kak
deček
je
skrit
za
gričem
!
Le
čakaj
!
«
je
dejala
Olga
ter
tekla
do
ovinka
,
odkoder
se
je
videlo
na
drugo
stran
griča
.
»
Le
čakaj
,
ti
poredni
paglavec
!
«
je
kričala
na
ovinku
.
Zvonek
,
prijeten
smeh
se
ji
je
odzval
,
in
kaplan
,
ki
je
bil
sključen
za
gričem
,
se
je
vzravnal
pokoncu
.
Dani
se
je
zdelo
to
nekaj
tako
lepega
,
nedolžnega
,
duhovitega
in
smešnega
,
da
se
je
še
dolgo
,
dolgo
smejala
.
»
Ko
ne
bi
bili
davi
rekli
,
da
poj
dete
v
mesto
,
bi
si
bila
takoj
mislila
,
da
ste
vi
,
«
je
rekla
Olga
;
»
tako
pa
se
nama
niti
sanjalo
ni
,
da
vas
srečava
.
«
»
Pa
kako
oprezno
so
padali
kostanji
!
«
je
rekla
Dana
;
»
vedno
tako
lepo
pred
naju
.
«
Kaplan
se
jima
je
pridružil
,
in
počasi
hodeč
,
ne
da
bi
bili
vedeli
kdaj
,
so
prišli
po
dolgem
ovinku
s
polja
na
cesto
ter
se
obrnili
po
glavni
cesti
nazaj
proti
domu
.
Ko
so
bili
že
skoro
blizu
vasi
,
jih
doteče
voz
.
Stopili
so
na
stran
ter
se
ustavili
,
radovedni
,
kdo
se
neki
pod
noč
vozi
v
vas
.
Na
vozu
je
sedel
zdravnik
Rodič
s
svojo
materjo
.
Ugledavši
Dano
,
se
je
Rodič
naglo
odkril
,
ona
je
pa
odgovorila
na
kaplanov
vprašujoči
pogled
,
da
je
to
novi
zdravnik
,
doktor
Rodič
.
»
Ah
!
«
je
dejala
Olga
,
ki
je
bila
nekoliko
kratkovidna
;
»
res
,
to
je
bil
doktor
Rodič
?
«
»
Da
!
Menda
se
pelje
šele
na
oglede
,
«
je
odgovorila
Dana
;
potem
so
se
pa
zopet
pogovarjali
in
se
niso
dalje
menili
za
novodošlega
zdravnika
.
Olga
Nedeljkovičeva
je
bila
poleg
treh
bratov
edina
še
živa
hči
bogatega
rentjerja
.
Svoj
dom
so
imeli
Nedeljkoviči
tam
doli
v
prijaznem
trgovskem
mestu
ob
morju
.
Stari
Nedeljkovič
se
ni
genil
z
doma
celo
leto
,
zato
sta
pa
najstarejši
in
najmlajši
sin
potovala
vsako
leto
gotovo
po
pet
ali
šest
mesecev
.
Olgi
,
ki
je
tudi
rada
in
mnogo
potovala
,
je
bilo
treba
le
namigniti
,
da
jo
je
spremljal
ta
ali
oni
brat
.
Kamor
je
prišla
,
je
imela
dovolj
znancev
in
prijateljev
,
in
povsod
so
jo
imeli
radi
,
ker
je
vsled
veselega
temperamenta
in
svoje
živahnosti
oživljala
vsako
družbo
.
»
Kje
je
kak
kraj
,
da
ne
bi
imeli
vi
znancev
?
«
so
jo
vpraševali
često
tu
in
tam
.
»
V
Ameriki
morda
ne
,
a
še
tam
nisem
gotova
,
da
ne
bi
naletela
na
znan
obraz
,
«
je
Olga
veselo
odgovarjala
.
Zato
je
pa
bila
njih
hiša
prava
gostilnica
,
in
nikoli
ni
nedostojalo
pri
njih
gostov
,
kadar
je
bila
ona
doma
.
Bratje
so
jo
kar
oboževali
,
osobito
ona
dva
,
ki
sta
bila
doma
.
Srednji
se
je
oženil
,
ko
je
bil
dalje
časa
kot
nadporočnik
v
tujini
.
Pazila
je
pa
tudi
nanju
tako
,
kakor
kaka
mati
–
matere
itak
že
davno
niso
imeli
–
ter
je
skrbela
za
njiju
duševno
zabavo
,
kakor
za
telesne
ugodnosti
.
»
Kje
najdem
tako
ženo
,
kakor
si
ti
?
«
je
zdihoval
včasih
starejši
brat
,
kadar
je
pregledovala
,
predno
je
odhajal
od
hiše
,
ali
je
na
njem
vse
v
redu
,
ali
kadar
mu
je
pritrjevala
gumb
,
ki
je
skoraj
odpadel
.
Dasi
nista
mislila
na
ženitev
,
se
brata
Olgina
nikakor
nista
ogibala
ženske
družbe
,
zabav
,
plesov
in
mnogobrojnih
Olginih
prijateljic
in
znank
,
izmed
katerih
je
mnoga
nastavljala
vse
svoje
čare
,
da
bi
se
ujel
kateri
izmed
obeh
bogatih
Nedeljkovičev
–
toda
žal
,
da
je
bilo
vse
zaman
.
O
Olgi
se
je
pripovedovalo
,
da
je
odbila
toliko
in
tako
raznovrstnih
partij
zato
,
ker
so
bile
tri
njene
omožene
sestre
umrle
kmalu
po
poroki
.
Ona
sama
je
pa
pripovedovala
svojim
prijateljicam
,
da
se
zato
ni
omožila
,
ker
doslej
ni
našla
moža
,
ki
bi
bil
napravil
nanjo
poseben
vtisk
,
da
bi
bila
zanj
čutila
kaj
tacega
,
kar
se
imenuje
ljubezen
.
Zaljubljevala
se
je
le
v
lepe
ženske
,
ki
so
ji
kar
razkosavale
srce
,
kakor
je
pravila
sama
.
Mnogo
njenih
mlajših
znank
se
je
že
bilo
pomožilo
,
in
vse
te
so
že
imele
zakonske
večje
ali
manjše
križe
na
rami
.
»
Hvala
Bogu
,
da
smo
stare
device
!
«
je
često
šaljivo
vzklikala
Olga
,
»
da
se
nam
brez
teh
križev
in
teh
težav
godi
tako
dobro
!
«
–
Prepotovala
je
bila
vso
Avstrijo
,
Italijo
,
Švico
ter
prekoračila
tudi
rusko
mejo
.
Med
velikim
številom
bližnjih
in
daljnjih
sorodnikov
je
bilo
tudi
mnogo
revnih
,
katerim
je
vedno
pomagala
,
a
le-ti
so
bili
navzlic
vsem
podporam
vedno
na
njenih
vratih
.
Okoli
takih
bogatinov
se
radi
zbirajo
sorodniki
,
ki
rasto
kar
iz
tal
ter
se
sklicujejo
celo
na
kakega
daljnjega
pradeda
ali
prastrica
.
Ob
petkih
pa
se
je
vila
kar
cela
procesija
mestnih
revežev
do
Olginega
stanovanja
;
in
vsem
tem
ni
le
dajala
miloščine
,
ampak
vsakemu
tudi
še
dobro
,
prijazno
besedo
.
Kadar
se
je
jeseni
odpeljala
od
Rošerjevih
proti
domu
,
se
je
vselej
ustavila
med
drugim
tudi
v
malem
mestecu
,
kjer
je
bival
mož
njene
najljubše
sestre
.
Starejši
brat
jo
je
že
vselej
tamkaj
pričakoval
,
in
oba
sta
ostala
nekaj
dni
pri
svaku
.
–
Ko
je
bila
ostala
neki
večer
sama
v
budoarčku
svoje
pokojne
sestre
ter
je
baš
pregledovala
toliko
malih
,
nežnih
,
ljubkih
stvari
,
s
katerimi
je
njena
rajna
ljuba
sestra
napolnila
oni
mali
prostorček
,
je
vstopila
,
rahlo
potrkavši
,
svakova
kuharica
.
Na
Olgino
vprašanje
,
česa
da
želi
,
ni
bila
odgovorila
takoj
.
Poigravala
se
je
s
belim
predpasnikom
ter
ogledovala
mali
pliševi
vezeni
okvirček
,
katerega
je
Olga
baš
držala
v
rokah
.
»
Oh
,
vse
to
je
naredila
naša
ljuba
gospa
,
«
je
dejala
kuharica
,
ki
je
bila
v
hiši
,
ko
je
še
živela
pokojna
Olgina
sestra
;
»
meni
se
vsakokrat
stori
tako
milo
,
ko
vidim
te
njene
stvarce
!
«
Olga
je
vedela
,
da
ni
prišla
kuharica
k
nji
radi
tega
;
zato
jo
je
vprašala
še
enkrat
:
»
No
,
kaj
je
novega
?
«
»
Dosti
revščine
je
na
svetu
,
gospodična
«
...
je
rekla
kuharica
.
»
No
,
vam
menda
ni
sile
,
ka-li
?
«
»
Ne
,
ne
,
hvala
Bogu
!
–
Toda
kadar
vidim
,
da
trpe
drugi
,
me
boli
–
resnično
,
da
me
boli
srce
!
«
»
Že
vidim
,
da
ste
prišli
prosit
za
katerega
,
ki
trpi
;
povejte
!
«
»
Tu-le
pri
tistih
ljudeh
,
pri
naših
sosedih
si
je
najelo
neko
ubogo
,
zapeljano
dekle
majhno
sobico
.
Pravili
so
mi
,
kako
je
revna
,
kako
hrano
ima
,
in
kako
težko
plačuje
tisto
luknjo
,
v
kateri
živi
s
svojim
otrokom
.
Ponosna
je
pa
tako
,
da
ne
vzame
od
nikogar
ničesar
;
zato
pa
dela
tem
raje
,
in
kar
srečna
je
,
če
ji
kdo
prinese
mnogo
dela
.
Mislila
sem
,
da
imate
vi
kaj
šivanja
ali
vezenja
,
katero
bi
dali
ti
ubožici
–
ne
pa
kateri
drugi
.
«
»
Kdo
pa
je
to
?
«
je
vprašala
Olga
,
postavljaje
okvir
na
prejšnje
mesto
.
»
Pošteno
dekle
je
bilo
iz
pristne
rodbine
.
Zapeljal
jo
je
neki
uradnik
–
neki
Nemec
,
katerega
ni
več
tu
...
V
družini
ni
mogla
prebiti
;
oče
jo
je
klel
in
preganjal
,
mati
je
vedno
jokala
–
in
tako
je
pribežala
sem
,
kjer
dela
noč
in
dan
,
da
preskrbi
sebe
in
otroka
.
«
»
Kaj
je
bil
tisti
Nemec
po
jeziku
?
Ali
pa
se
je
klical
za
Nemca
?
«
je
vprašala
Olga
,
kateri
se
je
takoj
dvignila
neka
slutnja
.
»
Piše
se
za
Nemca
in
na
pošti
je
bil
uradnik
.
–
Oh
,
saj
sem
ga
često
videla
,
ker
je
pošta
tam-le
prav
pred
nosom
.
«
–
»
Dobro
!
«
je
dejala
Olga
.
»
Jutri
pojdem
nakupit
perila
,
katero
ji
sama
ponesem
,
da
mi
zašije
in
vveze
imenski
črki
.
«
Ko
je
drugega
dne
stopila
Olga
v
ono
sobico
z
velikim
zavitkom
na
roki
,
je
šivala
mlada
nezakonska
mati
pri
oknu
;
poleg
nje
v
zibelki
je
pa
iztezalo
nožice
in
ročice
malo
dete
ter
se
pogovarjalo
samo
s
seboj
v
nerazumnem
otroškem
jeziku
.
Olga
je
naročila
,
kar
je
bilo
treba
,
potem
pa
se
je
nagnila
k
detetu
,
mu
nežno
govorila
;
a
dete
jo
je
gledalo
najprej
plašno
,
potem
smehljajoč
v
lice
,
a
Olgi
se
je
dozdevalo
,
da
so
bile
poteze
malega
obrazčka
popolnoma
Nemčeve
poteze
.
To
naključje
je
na
njeno
dobro
srce
prav
globoko
vplivalo
,
in
še
tisti
dan
je
pisala
Dani
o
čudnem
slučaju
,
ki
je
tako
sijajno
potrdil
nezavestni
instinkt
,
s
katerim
je
Dana
zavrgla
Nemca
.
Oni
večer
,
ko
so
kaplan
,
Zorko
,
Olga
in
Dana
srečali
Rodiča
,
ki
se
je
peljal
v
vas
,
so
se
z
Rošerjem
dogovorili
,
da
napravijo
v
soboto
izlet
k
sv.
Marjeti
,
cerkvici
vrh
hriba
,
do
katere
so
potrebovali
tri
pičle
ure
.
Olgi
,
ki
je
morala
drugi
dan
v
mesto
,
so
naročili
,
naj
povabi
na
ta
izlet
tudi
Zdenko
,
o
kateri
so
vedeli
,
da
je
ljubiteljica
narave
in
takih
izprehodov
.
Prišedši
v
mesto
,
je
šla
Olga
takoj
in
najprej
k
Zdenki
,
toda
ni
je
dobila
doma
.
Povedali
so
ji
,
da
se
vrne
popoldne
.
Točno
opoldne
je
prišla
Zdenka
od
lekcij
domov
z
mračnim
,
jeznim
obrazom
.
Pojedla
je
svoje
borno
,
dan
za
dnevom
enako
kosilo
,
čemerno
odgovarjala
stari
,
gluhi
materi
,
kateri
je
nesreča
zatemnila
spomin
,
da
je
povpraševala
čestokrat
po
eni
in
isti
stvari
,
bolj
z
mimiko
nego
z
besedami
–
ter
je
komaj
čakala
,
da
bi
vstala
izza
mize
.
Urno
si
je
prižgala
smodko
,
ki
ji
je
postala
po
obedu
obligatna
,
legla
na
kratki
stari
divan
,
si
pokrila
s
predpasnikom
eno
stran
obraza
,
da
bi
lehko
kadila
.
Toda
solze
so
ji
privrele
iz
oči
,
in
jela
je
ihteti
;
ugasila
je
smodko
ter
jo
vrgla
daleč
od
sebe
.
Njeno
lice
in
blazine
so
bile
hkrati
mokre
od
solz
.
»
Strašno
življenje
,
prokleti
grozni
moj
stan
!
«
je
sikala
med
zobmi
,
vsa
zalita
s
solzami
.
Onega
dne
so
ji
bile
odpotovale
na
deželo
tri
najboljše
družine
,
in
razjezila
se
je
tako
nepopisno
z
dvema
trdokornima
svojima
učenkama
.
Vsaki
dan
je
legla
po
obedu
tako
trudna
na
isti
divan
,
si
prižgala
smodko
in
čitala
ali
strmela
predse
.
Kadar
je
bila
bolj
zadovoljna
,
tedaj
je
opravljala
to
z
nekako
slastjo
ter
si
govorila
:
»
To
je
še
najboljše
,
kar
imam
na
svetu
:
po
prilično
dobrem
obedu
dobro
,
izbrano
,
duhtečo
svaljčico
!
«
Toda
takih
dni
je
imela
uboga
Zdenka
bore
malo
,
da
bi
se
čutila
zadovoljno
in
veselo
.
Druge
dni
pa
se
ji
je
zdela
vsa
njena
usoda
še
nesrečnejša
,
še
bolj
črna
in
neznosna
.
»
Pač
nisem
zastonj
Smolarjeva
,
«
je
dejala
sama
sebi
poluglasno
,
ko
so
ji
misli
uhajale
daleč
nazaj
v
prošlost
.
Zamislila
se
je
v
tisti
čas
,
ko
je
bila
še
prav
malo
,
razvajeno
dekletce
.
Njen
oče
je
bil
slikar
,
ne
imeniten
,
toda
v
onem
mestu
s
kraja
edini
.
Zaslužil
je
mnogo
,
ker
je
slikal
po
vseh
imenitnejših
hišah
in
palačah
;
a
tudi
po
cerkvah
in
v
gledališču
so
njemu
dali
prenavljati
slikarije
.
Najlepše
table
z
najelegantnejširni
anonsami
so
bile
iz
njegove
roke
.
Kadar
je
utegnil
,
je
slikal
tudi
pokrajine
,
toda
rekal
je
,
da
mu
to
nese
le
malo
dobička
.
Zdenka
je
bila
Smolarjeva
edina
hči
.
Njen
oče
je
sicer
skrbel
,
da
bi
se
temeljito
izobrazila
,
in
ker
je
bila
posebno
za
glasbo
nadarjena
,
je
v
ti
stroki
izborno
uspevala
.
Lahkoživi
oče
seveda
ni
mislil
,
da
si
bode
hči
morala
s
tem
kdaj
služiti
kruha
.
Toda
pri
Smolarjevih
se
je
živelo
veselo
in
razkošno
;
v
njih
stanovanju
,
ki
je
bilo
prav
v
sredini
mesta
,
je
bilo
vsega
v
obilnosti
.
Veseli
,
družbe
željni
oče
je
radodarno
vabil
goste
v
hišo
;
a
le-ti
se
seveda
niso
branili
,
saj
so
vedeli
,
da
jih
čaka
pri
Smolarjevih
zabava
in
pa
dobra
postrežba
.
Zdenki
je
kajpada
ugajalo
tako
življenje
,
kakor
bi
ugajalo
vsakemu
dekletu
v
teh
letih
.
Mladi
gostje
so
se
ji
laskali
;
a
eden
onih
ji
je
dvoril
bolj
nego
drugi
ter
ji
povedal
,
da
jo
ljubi
.
Le-ta
ji
je
prvi
govoril
o
ljubezni
,
o
kateri
je
ona
pozvedovala
le
iz
knjig
ter
le
prepevala
v
romancah
,
in
ona
se
ni
povpraševala
,
ga-li
ljubi
ali
ne
.
Mislila
je
,
da
je
razburjenost
in
ono
sladko
čuvstvo
,
ki
ji
zbuja
v
srcu
njegovo
laskanje
že
–
ljubezen
,
in
–
zaročila
sta
se
...
Kmalu
potem
je
zadela
Zdenkinega
očeta
apopleksija
,
da
ni
mogel
pregibati
pol
života
,
in
življenje
v
Smolarjevi
hiši
se
je
izpremenilo
kar
na
mah
.
Nesreča
jih
je
zalotila
nepripravljene
;
od
mnogih
zaslužkov
si
niso
bili
ničesar
prihranili
,
vse
je
bilo
izginilo
v
veselem
življenju
.
Smolar
ni
mogel
več
delati
,
a
delavci
,
katere
je
navzlic
temu
obdržal
in
vodil
,
so
ga
sleparili
,
kolikor
so
mogli
,
dasi
jim
je
bil
Smolar
vedno
dober
,
velikodušen
gospodar
.
Gostov
je
hipoma
nestalo
,
a
Zdenkin
zaročenec
se
je
na
strani
svoje
zaročenke
brez
gostov
vidno
dolgočasil
.
Začel
je
tudi
on
prihajati
redkeje
in
redkeje
,
dokler
ga
ni
zmanjkalo
popolnoma
!
Zdenko
je
ta
izkušnja
izmodrila
in
izpremenila
popolnoma
.
Njen
zaročenec
je
poročil
kmalu
potem
debelušno
njeno
znanko
.
Ob
tem
spominu
je
Zdenka
poluglasno
siknila
med
zobmi
:
fej
!
ter
govorila
:
»
Seveda
,
s
čim
pa
sem
ga
zabavala
jaz
?
Govorila
sva
o
Schumannu
,
Schubertu
,
Mozartu
,
Chopinu
,
Dvofaku
,
Munkačiju
ali
Vereščaginu
,
o
bednem
očetu
,
o
naši
nesreči
–
a
tako
bore
malo
o
ljubezni
.
Z
njo
pa
je
smel
govoriti
in
je
govoril
najbanalnejše
in
najtrivijalnejše
stvari
.
Toda
po
njem
mi
ni
žal
;
njeni
stariši
so
pač
znali
bolje
loviti
može
nego
moji
–
a
vreden
ni
,
da
bi
se
ga
spominjala
!
Podlec
,
brezznačajnež
!
«
–
Stopila
ji
je
pred
solzne
oči
kar
na
mah
druga
podoba
.
Njeno
lice
je
dobilo
kar
hipoma
nežnejši
,
otožno
se
smehljajoč
izraz
...
Vtopila
se
je
v
milejše
spomine
...
Ko
je
prišla
nekega
dne
od
lekcije
domov
,
je
stal
pred
njih
vrati
voz
.
Ko
je
stopila
v
stanovanje
,
jo
je
oče
milo
poklical
k
sebi
.
–
»
Ah
,
to
je
Zdenka
,
ona
Zdenka
,
katero
sem
pestoval
in
vozil
na
izprehode
!
Moj
Bog
,
kako
je
zrasla
!
«
–
Čudeč
se
je
Zdenka
gledala
moža
,
ki
je
govoril
te
navadne
,
preproste
besede
tako
milobno
,
s
tako
božajočim
glasom
in
s
tako
ljubeznivim
,
prijaznim
,
mehkotoplim
pogledom
.
Bil
je
ta
neznanec
visok
in
slok
,
temnih
las
in
temnomodrih
oči
,
temne
polti
in
temne
brade
,
pa
jako
inteligentnega
obraza
.
»
Dajte
,
da
vam
stisnem
roko
,
gospodična
Zdenka
!
«
Prijel
jo
je
za
roko
ter
jo
držal
med
obema
svojima
,
jo
stiskal
in
božal
.
»
Da
,
da
,
Zdenka
moja
,
«
je
rekel
oče
s
solznimi
očmi
–
»
ti
se
gotovo
ne
spominjaš
tega
gospoda
.
«
–
Sedita
oba
,
«
je
dostavil
.
Toda
Zdenka
bi
bila
ostala
vso
večnost
s
svojo
roko
v
njegovih
rokah
,
zatopljena
v
njegov
ljubeznivi
pogled
,
ki
je
bil
nepremično
uprt
v
njeno
lice
.
–
»
Seveda
ti
si
imela
šele
štiri
leta
,
ko
je
Pavel
odšel
v
Monakovo
na
akademijo
.
–
Oh
,
Pavel
,
kako
ste
jo
imeli
radi
in
ona
vas
tudi
!
«
–
–
»
Oh
,
to
je
Pavel
,
o
katerem
sem
slišala
že
toliko
,
toliko
,
«
si
je
mislila
Zdenka
ter
ga
premerila
še
enkrat
z
očmi
.
Prišel
je
k
njenemu
očetu
v
delavnico
,
ko
je
imel
petnajst
let
;
njen
oče
,
ki
je
bil
pravi
poštenjak
,
je
spoznal
Pavlovo
nadarjenost
ter
,
dasi
je
vedel
,
da
bi
Pavel
njemu
samemu
lahko
mnogo
koristil
,
je
vedno
nesebično
prigovarjal
njemu
in
njegovim
starišem
tako
dolgo
,
da
so
ga
poslali
na
slikarsko
akademijo
,
ko
je
imel
osemnajst
let
.
Ker
je
bil
izredno
nadarjen
,
je
postal
z
leti
imeniten
in
slaven
slikar
,
o
katerega
umetnosti
so
poročali
časniki
na
dolgo
in
široko
.
–
Smolarjevih
ni
pozabil
,
pisal
jim
je
ob
godovih
in
novem
letu
,
četudi
samo
par
besedic
na
posetnici
.
Ob
takih
prilikah
je
pa
slišala
Zdenka
o
njem
vedno
iste
pogovore
,
katere
je
znala
že
na
pamet
.
Zvedel
je
bil
Smolarjevo
nesrečo
,
in
dasi
ni
nihče
izmed
Smolarjevih
potožil
ni
z
eno
besedo
zaradi
nastale
bede
,
jim
je
sam
od
sebe
pomagal
na
razne
fine
in
plemenite
načine
.
Ostati
si
je
bil
namenil
v
mestu
nekaj
dni
;
vsaki
dan
je
prihajal
k
Smolarjevim
,
kjer
sta
se
z
Zdenko
menila
po
ure
in
ure
neprisiljeno
,
zanimivo
in
lepo
o
vsem
,
tako
da
se
je
čutila
kakor
prerojeno
.
Pripovedoval
ji
je
o
njenih
otroških
letih
,
se
spominjal
iz
tiste
dobe
mnogih
podrobnosti
,
katere
so
stopile
tudi
nji
sedaj
živo
pred
oči
;
pravil
ji
je
o
daljnjem
nemškem
mestu
,
o
svoji
ženi
Nemki
in
o
otrocih
,
izmed
katerih
je
bil
dal
krstiti
eno
hčerko
za
Zdenko
prav
na
čast
in
za
spomin
na
malo
svojo
prijateljico
Zdenko
Smolarjevo
.
Ko
je
odpotoval
,
je
nastalo
Zdenki
življenje
vprav
neznosno
;
kajti
Pavel
je
bil
zbudil
takoj
v
prvem
trenotku
v
nji
neko
božanstveno
čuvstvo
,
katerega
ni
moči
popisati
,
in
katerega
ni
hotela
imenovati
z
navadno
besedo
»
ljubezen
«
,
ker
je
zlorabila
prav
to
besedo
nekdaj
tako
pregrešno
,
rabeč
jo
za
čuvstvo
,
ki
je
bilo
drugačno
,
oj
tako
drugačno
od
tega
,
kar
je
čutila
za
Pavla
.
In
s
to
besedo
,
katero
zlorabljajo
dan
na
dan
tudi
najpodlejši
ljudje
za
svoje
strasti
–
s
to
besedo
naj
bi
ona
oskrunjala
ono
sveto
,
ono
božansko
čuvstvo
,
ki
je
je
čutila
za
Pavla
!
Ne
,
ne
,
za
njeno
čuvstvo
ni
bilo
besede
;
bilo
jo
je
treba
samo
videti
,
kadar
je
dobivala
njegova
pisma
,
kako
se
ji
je
razlila
vselej
neka
rajska
sreča
po
njenem
licu
ter
na
mah
preustvarila
vse
njeno
bitje
.
Odgovorila
pa
mu
je
vsakikrat
tako
presrčno
,
tako
odkrito
,
da
sama
ni
vedela
,
kako
iskreno
se
izpoveduje
s
svojimi
listi
.
Bilo
ji
je
to
dopisovanje
vse
njeno
veselje
,
vsa
njena
sreča
.
Z
mislijo
nanj
,
z
njegovo
naklonjenostjo
in
z
njegovimi
neprecenljivimi
listi
se
je
tolažila
v
bridkih
in
mučnih
urah
,
z
mislijo
,
da
jo
ume
,
da
ji
je
iz
srca
vdan
ta
toli
vzvišeni
mož
–
s
to
mislijo
si
je
sladila
svoje
grenko
življenje
.
Po
njegovem
vplivu
,
o
,
gotovo
po
njegovem
vplivu
ji
je
pisala
njegova
žena
ter
jo
vabila
vsaj
za
nekaj
dni
na
njih
posestvo
.
Toda
Zdenka
ni
mogla
iti
,
si
ni
mogla
privoščiti
tega
edinega
veselja
,
edine
sreče
.
Ko
je
tudi
ne
bi
bili
zadrževali
doma
bolni
oče
,
gluha
mati
,
nezanesljivi
delavci
,
ne
bi
bila
mogla
iti
;
kajti
kje
naj
vzame
toliko
denarja
za
daljnje
potovanje
?
Sprejeti
ni
mogla
za
sedaj
ljubeznivega
vabila
,
toda
nadejala
se
je
,
da
se
ji
posreči
pozneje
kdaj
.
Pridno
bo
delala
in
branila
,
da
si
prihrani
toliko
,
kolikor
ji
bode
treba
.
Med
tem
pa
je
čitala
in
se
veselila
njegovih
pisem
in
svojih
odgovorov
,
v
katerih
mu
je
razlivala
vse
svoje
srce
...
Kakor
strela
z
neba
je
zadela
ves
svet
,
ki
se
zanima
za
moderno
umetnost
,
novica
o
nagli
smrti
znanega
slikarja
,
Zdenkinega
prijatelja
–
Pavla
Rendiča
.
Časniki
so
poročali
,
da
se
je
zbodel
v
roko
,
a
da
se
za
neznatno
rano
niti
zmenil
ni
,
kakor
se
to
obično
dogaja
.
Toda
črez
noč
je
jela
roka
naglo
otekati
,
bolečine
so
nastale
hude
in
so
bile
čim
dalje
hujše
,
in
zdaj
je
bila
vsaka
pomoč
zastonj
;
kri
se
je
bila
zastrupila
.
Zdenka
je
bila
nekaj
časa
kakor
omamljena
,
nezavestna
,
brezumna
.
Zamislila
se
je
vsaki
hipec
,
gledala
debelo
s
svojimi
velikimi
očmi
,
gledala
njegovo
sliko
ter
vpirala
dolge
,
dolge
poglede
v
njegove
premile
oči
,
in
četudi
se
je
silila
misliti
,
da
je
on
,
Pavel
,
ki
ji
je
nekoliko
razjasnil
temno
življenje
,
da
je
ta
Pavel
mrtev
–
vendar
ni
mogla
razumeti
smrti
,
si
ni
mogla
predstavljati
,
da
je
on
pokopan
,
ni
mogla
pojmiti
,
da
ni
več
tega
človeka
s
tako
redkimi
lastnostmi
,
da
gnije
,
da
trohni
pod
zemljo
–
ne
,
ne
,
to
ji
ni
šlo
v
glavo
.
Pavel
da
je
mrtev
?
On
da
ne
gleda
,
da
ne
govori
več
?
Kako
so
ga
položili
v
grob
?
Kako
neki
leži
...
je
premišljevala
Zdenka
včasih
dolgo
,
dolgo
.
Mahoma
ji
je
pa
šinila
zopet
misel
v
glavo
:
Videla
ga
ne
boš
nikdar
več
,
nikdar
več
!
Nikdar
več
?
je
vpraševala
sama
sebe
–
nikdar
!
–
Kaj
je
to
,
nikdar
?
On
da
je
umrl
,
on
,
ki
je
bil
tak
velik
duh
,
duh
,
ki
je
ustvaril
toliko
prekrasnih
del
,
slik
,
med
drugim
tudi
to-le
,
ki
visi
nad
mojo
pisalno
mizo
–
pa
da
bi
tak
duh
izginil
?
Da
bi
njegovega
velikega
duha
preživel
ta-le
kos
platna
,
na
katerem
je
slikal
?
Ne
,
ne
–
njegov
duh
živi
gotovo
;
kajti
bil
je
prevelik
,
da
bi
mogel
kar
tako
izginiti
.
Hotela
bi
imeti
o
tem
dokazov
,
hotela
bi
biti
prepričana
–
kakor
je
ona-le
Dana
–
da
njegov
duh
živi
,
da
jo
vidi
!
Oh
,
kako
bi
bila
v
taki-le
veri
srečna
!
–
Dva
meseca
potem
so
pokopali
njenega
očeta
,
in
dasi
ga
je
srčno
ljubila
,
je
vendar
ob
njegovi
smrti
zopet
le
mnogo
mislila
baš
na
Pavlovo
smrt
...
Solze
so
se
ji
bile
naposled
posušile
,
toda
oči
so
jo
žgale
,
močno
žgale
...
–
»
Gospodična
Mina
s
svojo
teto
je
tu
,
«
je
rekla
mati
na
priprtih
vratih
.
Ker
ji
je
Zdenka
odgovorila
le
tiho
,
je
ni
slišala
starka
ter
jo
je
jela
klicati
glasneje
.
»
Ali
čuješ
,
Zdenka
,
Mina
in
njena
teta
sta
tu
;
vstani
!
«
»
Uuh
!
«
je
zdihnila
jezno
Zdenka
ter
dejala
glasno
:
»
Prosi
,
naj
malo
počakata
!
«
Izmila
si
je
obraz
s
hladno
vodo
,
toda
oči
so
ji
od
joka
vendar
ostale
zabuhlo-rdeče
.
»
Zaspanka
zaspana
,
ki
vedno
le
spi
!
«
je
rekla
Minina
teta
Ema
,
gospodična
okoli
štiridesetih
let
.
»
Glej
,
«
si
je
čestokrat
dejala
Zdenka
,
»
kako
se
je
ta
ohranila
do
štiridesetih
–
gotovo
mnogo
bolje
od
mene
,
ki
jih
imam
šele
osemindvajset
.
Pa
saj
ni
čuda
–
nobene
skrbi
,
nobene
misli
,
ki
bi
ji
nabirala
čelo
,
nagubavala
lice
,
taka-le
se
ohrani
kakor
meso
v
dimu
.
«
»
Prišla
sem
grozno
trudna
in
izmučena
domov
,
«
je
rekla
Zdenka
»
pa
sem
malo
zasnula
.
«
»
Glejte
,
Zdenka
,
hotela
sem
vedeti
,
ali
vam
ugaja
moj
novi
klobuk
,
«
je
rekla
teta
Ema
ter
jela
odpenjati
zaponke
,
s
katerimi
je
bil
pripet
papir
,
ki
je
bil
v
njem
njen
najnovejši
ljubček
–
klobuk
.
»
Ali
ni
lep
,
kaj
pravite
?
«
»
Lep
,
lep
,
krasen
!
«
»
Pa
je
bil
tudi
edini
pariški
model
,
zato
sem
ga
plačala
tudi
nekoliko
slano
.
«
Mina
pa
je
začela
pripovedovati
,
da
je
naročila
na
Dunaju
neko
prekrasno
blago
za
jesen
,
blago
,
ki
je
tako
zelo
moderno
in
tako
silno
»
chic
«
,
a
klobuk
da
si
naredi
iste
barve
po
tetinem
vzorcu
.
»
Pač
imata
mnogo
časa
in
lehko
mnogo
mislita
na
toaleto
,
«
je
rekla
Zdenka
.
»
Druzega
dela
Mina
res
nima
,
ker
ga
noče
imeti
,
«
je
rekla
teta
Ema
.
»
Ah
,
delala
bom
,
ko
bom
starejša
,
sedaj
hočem
še
uživati
.
«
–
»
In
lenariti
,
kaj
ne
?
«
je
dostavila
Zdenka
.
»
Dokler
morem
,
zakaj
ne
bi
?
«
je
rekla
malo
užaljena
Mina
.
S
tabo
je
škoda
besed
,
si
je
mislila
Zdenka
,
a
rekla
je
samo
:
»
De
gustibus
«
...
»
Res
je
,
kar
pravite
,
«
je
rekla
teta
Ema
,
»
jaz
se
ubijam
ves
dan
z
delom
,
a
ona
mi
noče
nikdar
nič
pomagati
«
...
–
Zdenka
je
kakor
nevede
pogledala
na
uro
.
»
Ali
imate
sedaj
lekcijo
?
«
je
vprašala
Mina
.
»
Da
,
gospa
Vronska
pride
danes
sem
,
ker
je
njen
klavir
razglašen
.
«
»
Ah
,
pojdiva
torej
hitro
,
hitro
!
«
je
dejala
teta
Ema
ter
se
hitela
poslavljat
,
potem
ko
je
bila
klobuk
zopet
zavila
.
Zdenka
se
je
ironsko
nasmehnila
in
ju
hotela
spremiti
do
vrat
,
toda
teta
Ema
se
je
zopet
ustavila
in
rekla
:
»
Ni
prav
,
da
hodite
z
njo
,
vi
izgubite
s
tem
mnogo
.
«
»
Smešno
!
«
je
dejala
Zdenka
;
»
jaz
da
bi
izgubila
!
Česa
?
Zakaj
?
«
»
In
vendar
–
svet
!
Onadva
živita
kar
tako
na
veri
,
ne
da
bi
bila
poročena
;
in
kakor
smo
to
zvedeli
mi
,
takisto
vedo
tudi
drugi
«
...
»
Jaz
pa
moram
iz
vseh
razmer
soditi
,
da
sta
poročena
,
«
je
rekla
srdito
Zdenka
.
»
Toda
ako
tudi
ne
bi
bila
,
vem
iz
večletnega
občevanja
,
da
živita
tako
zgledno
,
da
sta
si
tako
zvesta
,
da
ju
nikakor
ne
bi
mogla
obsojati
.
–
In
pa
ve
,
ve
mi
prihajata
s
takimi
rečmi
na
dan
,
«
se
je
razvnemala
Zdenka
čedalje
bolj
–
»
ve
,
ki
vedno
vesta
povedati
,
koliko
ljubimcev
ima
ta
ali
ona
zakonska
žena
,
kako
vara
ta
in
oni
svojo
soprogo
itd.
«
...
»
Ali
se
sme
?
«
se
oglasi
nekdo
med
poluodprtimi
vrati
.
Emi
in
Mini
je
že
šinila
vsa
kri
v
glavo
,
in
že
sta
se
ozirali
,
kam
bi
se
skrili
,
ko
vstopi
–
Olga
.
»
Samo
en
hip
,
samo
en
hip
!
«
je
zaklicala
Olga
,
pojoč
vsa
upehana
.
»
Pa
kaj
da
sem
vas
tako
prestrašila
?
«
je
vprašala
,
pogledavši
Emo
in
Mino
.
»
Mislili
sta
,
da
gre
Elza
,
«
je
odgovorila
Zdenka
mesto
njiju
.
»
Ah
,
še
vedno
tiste
pravljice
!
«
je
rekla
Olga
.
»
Niso
pravljice
,
zvedela
sem
,
da
je
gola
resnica
,
«
je
rekla
malo
užaljena
Ema
.
»
No
,
in
ako
bi
tudi
bila
,
«
je
rekla
Zdenka
;
»
jaz
je
ne
zapustim
,
iskreno
sem
ji
vdana
,
in
z
obema
me
veže
odkrito
prijateljstvo
.
«
»
No
,
no
,
ko
bi
bila
resnica
,
bi
morala
vendar
malo
pomisliti
,
«
je
rekla
Olga
;
»
saj
veš
,
društvo
...
ljudje
...
«
»»
Konvencionalnost
in
nič
nego
sama
konvencionalnost
,
«
je
dejala
Zdenka
.
»
Zato
pa
bi
vi
,
gospodična
Ema
,
ki
veste
toliko
povedati
o
ti
ubogi
gospe
Elzi
,
gotovo
rada
sedela
poleg
baronice
Laubejeve
,
o
kateri
zna
vse
mesto
,
da
je
bila
prej
baronova
dekla
;
toda
kot
baronici
se
ji
vse
klanja
.
Leto
po
poroki
pa
je
bila
ta
nekdanja
dekla
že
sita
starega
barona
,
katerega
je
tako
lepo
ujela
,
in
sedaj
kar
očitno
Ijubimkuje
s
svojim
učiteljem
glasbe
;
in
vendar
bi
si
vi
šteli
v
čast
sedeti
na
njeni
strani
,
ker
je
seveda
poročena
in
pa
baronica
.
«
»
Vi
torej
zagovarjate
svobodno
ljubezen
?
«
je
vprašala
Olga
.
»
Ne
,
tega
ne
;
svobodne
ljubezni
vobče
ne
morem
zagovarjati
;
jaz
zagovarjam
le
dvojico
Vronsko
,
o
kateri
pravite
,
da
ni
postavno
zvečana
,
s
katero
se
bojite
priti
v
dotiko
,
dasi
živita
zgledneje
nego
mnogo
,
mnogo
,
da
ne
rečem
,
nego
večina
zakonskih
.
«
»
O
ne
,
ne
,
zdaj
še
posebno
nočem
priti
z
njima
v
nobeno
dotiko
,
in
hvala
Bogu
,
da
smem
reči
,
da
nisem
nikdar
prestopila
praga
njiju
hiše
,
«
se
je
jezikala
teta
Ema
.
»
Jaz
tudi
ne
več
potem
,
ko
sem
slišala
to
,
«
je
rekla
Mina
.
»
Idita
torej
brzo
,
da
se
vaju
ne
prime
njena
in
moja
nečast
,
kajti
vsaki
hip
pride
Elza
.
«
–
»
Uh
ti
pritlikavci
,
ti
mali
,
nizkotni
duhovi
,
te
hinavske
moralistinje
,
ki
ne
prizanesejo
nikomur
,
ki
ne
vedo
upoštevati
razmer
,
ki
so
cesto
močnejše
nego
človek
!
«
je
vzkliknila
Zdenka
,
ko
je
zaprla
vrata
za
načičkano
teto
in
še
bolj
načičkano
nečakinjo
.
»
Veste
,
Zdenka
,
morali
bi
se
pa
vendarle
informovati
o
Vronski
,
«
je
prijazno
pripomnila
Olga
.
»
Jaz
?
–
informovati
?!
To
naj
storita
onidve
,
ki
hodita
vsaki
dan
po
dvakrat
razstavljat
svoje
čare
na
mestno
šetališče
;
meni
ni
treba
informacij
,
ker
predobro
poznam
njo
in
njega
in
se
zanašam
bolj
na
to
,
kar
vidim
s
svojimi
očmi
in
slišim
s
svojimi
ušesi
,
nego
na
vse
informacije
.
«
»
Vem
–
osobito
mi
je
on
vprav
imponoval
,
«
je
priznala
Olga
;
»
toda
Elza
je
morda
le
iz
tega
vzroka
tako
nezaupljiva
in
boječa
,
in
dalo
bi
se
morda
pomagati
,
ako
bi
vedeli
za
gotovo
.
«
»
Povem
še
enkrat
,
da
ne
verujem
tem
govoricam
,
«
je
dejala
Zdenka
;
»
toda
ako
bi
bilo
res
,
se
lehko
zanesete
,
da
storim
vse
,
kar
bo
v
moji
moči
,
da
zaprem
usta
tem
klepetuljam
.
«
–
V
tem
je
pozvonilo
;
Zdenka
je
odprla
,
in
vstopila
je
Elza
z
lahkim
nasmehom
,
boječa
in
hladna
kakor
vselej
.
Ko
se
je
Olga
po
svoji
navadi
polaskala
Elzi
,
češ
,
kako
je
srčkana
,
lepa
in
ljuba
,
je
povabila
Zdenko
v
Rošerjevem
imenu
na
izlet
,
katerega
napravijo
v
soboto
.
»
Ali
bode
treba
zopet
peti
in
igrati
,
ker
me
vabite
?
«
je
vprašala
Zdenka
,
ki
je
bila
še
vedno
razdražena
.
»
Kako
je
ježasta
–
kaj
ne
,
gospa
,
kako
zna
biti
sršasta
ta-le
Zdenka
?
Toda
mi
ji
ne
zamerimo
,
ker
vemo
,
da
je
nervozna
,
silno
nervozna
.
«
–
Ko
je
Olga
odšla
,
je
sklenila
Zdenka
roke
okoli
Elzinega
vratu
ter
dejala
:
»
Draga
,
draga
moja
,
dovolite
,
da
izmečem
ves
svoj
srd
na
ta
ničevi
,
zlobni
svet
!
«
In
Zdenki
so
zopet
solze
zalile
oči
;
strastno
je
dajala
duška
svojemu
srdu
nad
svetom
,
tožila
Elzi
o
jari
gospodi
,
ki
ji
niti
točno
ne
plačuje
trdo
zasluženega
denarja
,
o
trdoglavih
učenkah
ter
o
srečni
,
našemljeni
teti
in
njeni
nečakinji
,
ki
stanujeta
v
isti
hiši
ter
jo
vedno
dražita
z
neumnostmi
.
Elza
jo
je
gledala
sočutno
s
svojimi
milimi
očmi
,
jo
mirno
poslušala
,
ne
da
bi
najmanje
segla
v
besedo
.
Naposled
je
dejala
:
»
Revica
,
smilite
se
mi
;
pa
pomislite
,
da
imamo
vsaki
svoj
križ
.
«
»
O
vi
–
kaj
bodete
vi
govorili
o
križih
,
ki
imate
tako
dobrega
moža
,
da
čita
vsako
željo
že
v
vaših
očeh
ter
je
nesrečen
,
ako
vam
je
ne
more
izpolniti
.
«
»
O
,
ni
vse
tako
,
ne
,
in
posebno
on
ni
tak
,
kakor
si
ga
vi
mislite
.
«
Zdenka
je
uprla
svoj
pogled
Elzi
v
lice
,
ki
je
bila
hipoma
vsa
zardela
,
ter
je
rekla
:
»
Boljšega
moža
pač
težko
najdete
.
«
–
»
A
propos
,
«
ji
je
segla
v
besedo
Elza
;
zadnjič
ste
izrazili
željo
,
kako
bi
radi
šli
na
Pavlov
grob
in
k
njegovi
vdovi
;
sinoči
sem
to
mimogrede
omenila
svojemu
možu
,
pa
mi
je
kar
sam
dal
to
vsoto
ter
rekel
,
da
jo
morate
sprejeti
.
Petdeset
–
ali
vam
bode
dovolj
?
«
Hipoma
je
Zdenka
skočila
kvišku
,
strastno
objela
Elzo
ter
hitela
govoriti
:
»
Moja
zlata
,
zlata
Elza
,
moja
najboljša
prijateljica
,
ali
vam
smem
reči
–
ti
?
«
»
Ne
,
ne
,
nikar
preveč
zaupljivosti
!
«
je
dejala
Elza
,
braneč
se
.
Zdenka
je
odstopila
nekoliko
ter
jo
molče
gledala
,
stiskajoč
v
roki
zavitek
z
denarjem
.
»
Toda
ta
denar
mi
le
posojate
,
«
je
rekla
Zdenka
;
»
dam
vam
zanj
toliko
lekcij
iz
klavirja
,
francoščine
in
petja
,
kolikor
znese
vsota
.
«
»
Ne
,
moj
mož
ni
mislil
tako
;
on
hoče
,
da
vam
jaz
darujem
to
malenkost
.
Ne
bi
vam
bila
povedala
,
da
mi
je
dal
on
ta
denar
,
da
vam
nisem
sama
prav
včeraj
pravila
,
da
sem
s
svojimi
penezi
na
suhem
;
kar
sem
prihranila
,
vse
je
šlo
za
novo
pohištvo
.
«
»
Bog
obvaruj
!
«
je
rekla
Zdenka
.
»
Vi
mi
ta
denar
le
posojate
,
in
jaz
vama
ostanem
gotovo
še
vedno
veliko
dolžna
...
Sprejmem
ga
,
ker
me
silno
vleče
tja
gori
,
da
se
sama
prepričam
,
da
ga
res
ni
več
.
«
–
Potem
sta
sedli
obe
h
klavirju
in
začeli
vaje
,
ob
katerih
je
Zdenka
bila
tempo
z
nogo
ob
tla
,
a
Elza
je
štela
.
Ko
so
se
v
soboto
večer
vrnili
z
izleta
Rošer
,
Dana
,
kaplan
,
Olga
in
Zdenka
,
vsi
vroči
,
vsi
glasni
,
veseli
in
oduševljeni
,
jim
je
povedala
gospa
Rošerica
,
da
je
prišel
popoldne
doktor
Rodič
z
Nemcem
,
poštnim
oficijalom
,
ter
z
bratom
njegovim
,
profesorjem
bogoslovja
.
»
Žal
nam
je
,
«
so
rekli
smeje
se
izletniki
,
»
toda
pomagati
ne
moremo
.
«
»
Ves
svet
nas
je
moral
slišati
,
ko
smo
vriskali
in
peli
gori
na
hribu
svete
Marjete
.
Oh
,
mama
,
ti
ne
veš
,
kaj
se
pravi
biti
tako
med
sabo
,
v
družbi
,
v
kateri
se
vsi
razumejo
,
daleč
od
druzega
sveta
!
«
je
pravila
veselo
Dana
ter
hitela
spravljati
nabrane
poljske
cvetice
v
veliko
vazo
.
Drugi
so
že
sedeli
za
mizo
.
»
Če
bi
bili
oni
trije
prišli
včeraj
,
bi
jih
bili
povabili
na
današnji
izlet
,
«
je
rekel
Rošer
.
»
Saj
res
,
bila
bi
večja
družba
,
«
je
odgovorila
Olga
.
»
Pa
morda
ali
skoro
gotovo
ne
bi
bilo
tako
lepo
,
«
je
podvomila
Dana
.
»
Bog
ve
,
kakov
sitneš
je
oni
profesor
,
«
je
dostavila
Zdenka
.
»
Prav
všeč
mi
je
–
seveda
kolikor
morem
soditi
po
vtiskih
za
onih
par
minut
,
ko
so
bili
tukaj
;
na
prvi
mah
se
vidi
,
daje
kakor
po
zunanjosti
tako
po
notranjosti
pravo
nasprotje
svojega
brata
,
«
je
povedala
Rošerica
.
»
Rekli
so
,
da
pridejo
jutri
zopet
k
nam
,
«
je
dodala
Rošerica
,
»
ker
sta
ostala
oba
baje
pri
Rodiču
.
«
»
Zamudili
nismo
torej
ničesar
,
«
je
rekel
Rošer
.
»
Ali
je
Rodič
že
za
stalno
tu
?
«
je
vprašala
Olga
.
»
Menda
že
,
kajti
njegovo
gibčno
in
urno
mater
sem
videla
danes
večkrat
hiteti
skozi
vas
.
«
–
Kaplan
Zorko
je
sedel
ob
koncu
mize
,
držal
roko
na
čelu
in
gledal
Dano
,
ki
je
bila
še
vsa
rdeča
,
a
lasje
so
se
ji
usipali
v
neredu
črez
obe
ušesi
.
»
Kaj
premišljujete
,
gospod
kaplan
?
«
ga
je
vprašala
Zdenka
.
»
Ali
je
današnji
izlet
napravil
tak
vtisk
na
vas
?
«
»
Neizbrisen
seveda
,
«
je
dodala
šegavo
Olga
.
»
No
,
če
že
hočete
vedeti
–
mislil
nisem
sedaj
prav
nič
o
izletu
,
ampak
mislil
sem
,
kaj
bom
povedal
jutri
ljudstvu
raz
leco
,
ker
se
nisem
še
nič
pripravil
.
«
»
Naznanite
jim
na
ves
glas
,
da
ste
hripavi
,
«
je
svetovala
smeje
se
Olga
.
»
Rekli
bi
,
da
sem
postal
hripav
na
izletu
;
ne
,
res
moram
oditi
,
da
vsaj
malo
premislim
.
«
–
Ko
je
Zorko
odšel
,
so
šle
Dana
,
Olga
in
Zdenka
v
Danino
sobo
,
da
bi
si
malo
poravnale
toalete
.
Toda
mesto
tega
opravila
so
sedle
vse
tri
na
mali
elegantni
divan
ter
se
jele
razgovarjati
.
»
Kako
srečni
ste
bili
danes
,
Dana
!
«
je
rekla
Zdenka
.
»
Kar
primere
ni
med
lanjsko
in
pa
letošnjo
Dano
.
Moj
Bog
,
kako
izpreminja
sreča
ali
nesreča
človeka
!
«
»
Kaj
vi
veste
o
moji
sreči
?
Kdo
vam
je
pravil
,
da
sem
srečna
?
«
»
Smešno
!
«
je
rekla
Zdenka
.
»
Saj
je
to
vsem
vidno
;
samo
vašemu
papa
in
mama
je
treba
naočnikov
,
da
bi
to
videla
,
ker
sta
preveč
zaljubljena
v
vas
.
«
»
Vidiš
,
Dana
,
«
je
dejala
Olga
,
»
kako
malo
sta
oprezna
;
drugi
tudi
že
vedo
,
in
včeraj
,
ko
sem
bila
v
mestu
v
neki
družini
,
so
me
vpraševali
,
sicer
po
ovinkih
,
toda
vendar
jasno
o
tem
razmerju
.
Delala
sem
se
,
da
ne
vem
ničesar
,
in
rekla
,
da
je
le
grdo
obrekovanje
.
«
–
»
Kje
,
kje
si
slišala
,
povej
,
prosim
te
,
«
je
silila
Dana
.
»
O
ne
,
greh
se
pove
,
grešnik
pa
ne
,
draga
moja
!
To
ti
pa
pač
lahko
povem
,
da
so
se
nekatere
gospodične
kar
zgražale
,
češ
,
da
se
more
hči
iz
ugledne
,
dobre
hiše
izpozabiti
tako
daleč
.
«
Dana
se
je
zasmejala
s
smehom
,
s
katerim
je
posnemala
prijetni
,
zvonki
kaplanov
smeh
.
»
Kdo
bi
si
bil
mislil
pred
letom
kaj
tacega
!
«
je
vzkliknila
s
smehom
.
»
Seveda
,
«
se
je
oglasila
Zdenka
,
»
hčere
iz
uglednih
,
dobrih
hiš
se
ne
izpozabljajo
tako
daleč
,
ker
iščejo
le
moža
in
ne
srca
in
ne
ljubezni
,
ker
so
odgojene
večinoma
tako
šablonski
,
da
jim
ugaja
le
dobra
partija
–
za
srečno
ljubezen
so
pa
preglupe
!
«
»
Oj
ti
ljuba
naša
Zdenka
,
kako
je
to
lepo
povedala
!
«
je
vzkliknila
Dana
.
Poljubiva
se
–
tako
!
še
enkrat
!
pa
reciva
si
odslej
ti
!
«
»
Jaz
se
sicer
ne
strinjam
s
takim
ljubkovanjem
s
svetimi
možmi
,
katere
moramo
prepustiti
le
Bogu
–
toda
naj
bo
no
,
ker
se
že
z
Dano
tikata
,
pa
se
tikajva
še
medve
!
«
Poljubili
sta
se
Dana
in
Zdenka
,
potem
so
naglo
vstale
vse
tri
,
se
zavrtele
veselo
po
sobi
in
se
šele
sedaj
jele
opravljati
.
–
Med
tem
časom
je
pravila
Rošerica
svojemu
možu
med
drugim
,
da
je
bil
pri
Rodiču
tudi
Perič
;
videla
jih
je
,
ko
so
se
pripeljali
vsi
trije
v
vas
,
a
seveda
se
on
ni
pokazal
z
drugima
dvema
.
Po
večerji
je
Zdenka
,
ne
da
bi
jo
bili
prosili
,
odprla
klavir
in
jela
igrati
narodne
pesmi
.
Zdenka
in
Dana
sta
peli
sopran
,
a
Olga
jima
je
sekundirala
s
svojim
močnim
altom
,
kateremu
so
pravili
znanci
in
znanke
navadno
»
nizki
bas
«
.
»
Koga
onih
treh
prikleneš
ti
jutri
nase
?
«
je
vprašala
Dana
Olgo
.
»
Jaz
–
Rodiča
,
«
je
le-ta
odgovorila
.
»
Jaz
bogoslovskega
profesorja
,
«
je
rekla
Zdenka
;
»
a
tebi
,
Dana
,
ostane
le
Nemec
,
hočeš
ali
nočeš
.
«
»
O
jaz
ga
ne
potrebujem
,
ker
upam
,
da
pride
tudi
moj
»
bien
aime
«
!
«
je
protestovala
Dana
.
»
Nemec
naj
ostane
za
rezervo
.
«
–
Drugega
dne
so
se
druga
z
drugo
spogledovale
Dana
,
Olga
in
Zdenka
pri
kaplanovi
propovedi
,
čudeč
se
predmetu
njegovega
govora
.
Kaj
mu
je
zopet
dalo
povod
k
takemu
govoru
?
so
si
mislile
vse
tri
.
Govoril
je
namreč
o
zlobnih
jezikih
,
ki
z
obrekovanjem
učinijo
toliko
hudega
na
svetu
.
Obsodil
jih
je
seveda
v
pekel
,
češ
,
da
to
je
umor
,
ubojstvo
,
ker
človek
ne
mori
le
z
mečem
,
ampak
tudi
z
besedo
,
s
katero
jemlje
svojemu
bližnjiku
čast
in
dobro
ime
ter
mu
ruši
zadovoljnost
in
srečo
.
Govoril
je
živo
,
prepričevalno
.
Prav
pod
leco
je
sedela
z
upognjeno
glavo
,
pobožno
nagnjeno
na
stran
–
župnikova
kuharica
.
–
Po
maši
je
hotela
Dana
na
pošto
–
ker
je
vedela
,
da
vračajoč
se
srečajo
Zorka
.
Hotela
ga
je
vprašati
,
ali
je
imel
novih
povodov
za
tako
propoved
.
Srečale
so
ga
prav
pred
župniščem
.
»
Nič
,
nič
,
prišlo
mi
je
samo
tako
;
dal
sem
nekak
migljaj
,
ko
bi
imel
kdo
kakovo
tako
slabo
misel
,
«
je
odgovoril
Zorko
na
Danino
vprašanje
s
prisiljeno
veselostjo
;
a
Dana
je
ni
zapazila
ter
ga
je
povabila
,
naj
pride
popoldne
,
češ
,
da
pridejo
tudi
oni
trije
.
Prišedši
prejšnji
večer
z
izleta
,
je
dobil
poziv
,
da
mora
v
škofijo
.
Vedel
je
za
gotovo
,
kaj
to
pomeni
,
in
neka
slutnja
mu
je
pravila
,
da
se
bliža
njegova
sreča
svojemu
koncu
.
Sklenil
pa
je
,
da
ne
pove
Dani
še
ničesar
.
Zdravnik
Rodič
in
profesor
Nemec
sta
bila
znana
že
z
Dunaja
,
in
dasi
ondu
nista
občevala
mnogo
–
Nemec
je
bil
čudak
in
vedno
najrajši
sam
–
sta
vendar
drug
druzega
visoko
čislala
,
in
kadarkoli
sta
se
sešla
,
ni
bilo
žal
ni
enemu
,
ni
drugemu
,
in
drug
druzega
sta
bila
vesela
;
vglobila
sta
se
obično
v
kako
vprašanje
,
katero
sta
potem
razpravljala
na
dolgo
in
široko
.
Gradiva
se
tako
strokovno
kakor
tudi
splošno
izobraženima
možema
ni
moglo
nikoli
primanjkati
,
dasi
se
njiju
misli
in
nazori
večinoma
niso
strinjali
.
Če
je
bil
še
poštni
oficijal
zraven
,
sta
obično
le
molčala
;
kajti
vedela
sta
,
da
ne
moreta
pričeti
v
njegovi
navzočnosti
resnega
pogovora
.
Poštnega
oficijala
pogovor
se
je
najraje
sukal
okolo
lepih
punc
in
pa
denarja
.
Profesor
Nemec
,
videč
kraj
,
kjer
je
bil
nastavljen
Rodič
,
se
ni
mogel
dovolj
načuditi
naravni
lepoti
cele
pokrajine
,
čistemu
,
zdravemu
zraku
ter
prijetnemu
vonju
smrečnih
gozdov
,
in
žalostno
je
pripomnil
svojemu
bratu
,
da
je
pri
njem
v
mestu
pač
malo
ali
nič
na
boljšem
nego
na
Dunaju
.
»
Glej
,
profesor
,
ti
veš
,
da
se
ne
znam
hliniti
in
delati
poklonov
,
«
je
dejal
Rodič
;
»
pridi
k
meni
.
Tebi
je
res
treba
dobrega
zraka
,
ker
si
še
vedno
slab
;
ostani
,
dokler
se
pokrepčaš
popolnoma
–
meni
boš
pa
krajšal
čas
,
da
ne
bom
toliko
čutil
velikega
razločka
