svetoobhajilo
.
Tiha
je
bila
in
resna
,
v
njenih
mislih
je
ugasnil
ves
divji
ogenj
,
pokojno
so
tekle
in
jasne
so
bile
kakor
studenec
.
Tako
je
prišla
tista
noč
,
kakor
da
bi
bila
od
nekdaj
že
natanko
določena
;
tista
noč
in
druga
nobena
.
Zgodaj
se
je
znočilo
,
ves
dan
ni
bilo
zasijalo
sonce
,
žalosten
dan
je
bil
,
kakor
poslednji
dan
grešnika
,
na
smrt
obsojenega
.
Tina
je
sedela
ob
postelji
,
čakala
je
,
da
bi
ugasnila
luč
in
da
bi
bilo
tiho
v
sobi
.
In
ko
je
ugasnila
luč
,
ko
je
utihnilo
šepetanje
na
posteljah
in
se
je
že
oglašalo
odtod
,
odondod
enakomerno
težko
sopenje
,
je
vzela
Tina
molek
s
stene
in
je
pričela
moliti
rožni
venec
.
Molila
je
in
se
je
prestrašila
;
drugod
so
bile
njene
misli
,
ustnice
so
izgovarjale
svete
besede
kakor
v
spanju
,
duša
jih
ni
slišala
in
ne
razumela
.
Pričela
je
znova
,
hotela
je
misliti
na
Boga
,
na
Mater
božjo
,
na
nebesa
;
ali
Mati
božja
ni
imela
milostipolnega
obraza
,
oči
so
se
ozrle
nanjo
in
so
gledale
prešerno
,
hudobno
–
bujno
telo
je
bilo
oblečeno
v
tesno
obleko
,
da
so
kipeli
v
nji
polni
udje
,
in
Tina
je
spoznala
lepo
žensko
,
ki
je
sedela
pod
kostanjem
,
roko
v
roki
z
njim
.
Spremenil
se
je
tudi
Kristus
;
nič
več
ni
imel
trnjeve
krone
na
glavi
,
tudi
krvavih
solz
ni
bilo
na
licih
;
gladek
in
bel
je
bil
njegov
obraz
,
vesele
so
bile
njegove
oči
,
kakor
takrat
,
ko
je
sedel
pod
kostanjem
,
roko
v
roki
z
njo
...
Čudno
so
se
menjale
podobe
,
ginile
so
in
ugašale
,
vračale
so
se
.
Čutila
je
Tina
,
da
se
bojuje
njen
angel
varuh
z
zlim
duhom
;
tiščala
je
molek
k
prsim
,
molila
je
skoro
na
glas
.
In
podobe
so
bile
zmerom
bolj
mirne
in
čiste
,
misli
so
se
vzdignile
iz
blatne
prsti
in
so
se
vzpenjale
zmerom
višje
.
Že
je
slišala
Tina
besede
,
ki
so
jih
izgovarjale
ustnice
in
razumela
jih
je
...
Da
,
tam
je
življenje
,
kjer
ni
ne
tistih
strašnih
stopnic
,
ne
mračnega
dvorišča
,
obzidanega
vsenaokoli
.
Tam
onkraj
smrti
...
Lahko
ji
je
bilo
pri
srcu
;
vzdigne
si
vesel
otrok
krilce
do
gležnjev
in
skoči
z
lahko
nogo
preko
plitvega
jarka
,
na
ono
stran
...
Tiho
je
bilo
v
mrtvašnici
;
komaj
se
je
časih
zgenilo
v
spanju
,
v
sanjah
.
Tina
je
prižgala
svečo
na
nočni
mizici
poleg
postelje
.
Iz
predala
je
vzela
zavoj
užigalic
in
je
delala
počasi
,
nič
se
niso
tresle
roke
;
nato
je
nasula
rdeči
prah
v
kozarec
.
Razpravila
se
je
in
je
legla
v
posteljo
,
rumena
trepetajoča
svetloba
sveče
je
padala
na
pozlačeno
svetinjo
na
njenem
golem
vratu
.
Snela
je
s
stene
malo
črno
razpelo
in
ga
je
pritisnila
k
ustnicam
,
desnica
je
posegla
po
kozarcu
.
Na
postelji
,
kjer
je
ležala
Malči
,
je
zašumelo
.
»
Tina
!
«
Vztrepetala
je
in
se
je
ozrla
.
Malči
je
sedela
na
postelji
,
zaspano
in
začudeno
so
gledale
oči
.
»
Ali
me
nisi
klicala
,
Tina
?
«
»
Nisem
te
klicala
,
Malči
;
lezi
in
zaspi
.
«
»
Ugasni
svečo
.
«
Malči
je
legla
;
komaj
so
se
bile
zatisnile
trepalnice
,
so
se
vrnile
sanje
.
Tina
je
bila
vztrepetala
in
tresla
se
je
še
zmerom
;
tresel
se
je
ves
život
,
roka
je
tipala
,
komaj
je
bila
toliko
močna
,
da
je
mogla
držati
polni
kozarec
.
Počasi
in
polglasno
je
molila
Tina
očenaš
,
zatisnila
je
oči
in
je
izpila
do
dna
...
Zjutraj
sta
stala
ob
postelji
sestra
Cecilija
in
zdravnik
,
ki
se
je
smejal
blagohotno
.
»
Neumni
otrok
!
...
Hudega
ne
bo
nič
...
no
,
nesite
jo
dol
!
«
Tina
se
je
zavedla
.
Neizmerna
groza
je
bila
v
njenih
očeh
:
še
so
naokoli
mrtvaške
stene
,
rakve
stoje
tam
v
vrsti
,
mrtvašnica
je
večna
.
Sestra
Cecilija
in
sestra
Agata
,
ki
je
bila
prišla
iz
sosednje
sobe
,
sta
prijeli
Tino
in
sta
jo
nesli
dol
.
Malči
je
sedela
na
postelji
in
je
držala
v
roki
skodelico
kave
.
»
Klicala
me
je
ponoči
,
«
je
omenila
z
mirnim
,
skoro
malomarnim
glasom
.
»
Jaz
sem
vedela
,
da
misli
odtod
,
«
je
dejala
Brigita
in
je
srebala
kavo
,
v
roki
pa
je
držala
veliko
žemljo
...
Znočilo
se
je
in
pozabile
so
nanjo
.
Tina
se
ni
vrnila
več
;
ali
ko
je
ležal
nekoč
pozneje
otrok
na
njeni
postelji
in
je
ugledal
ponoči
strahom
sive
stene
mrtvašnice
,
je
strmelo
vanj
dvoje
velikih
oči
,
polnih
groze
in
trpljenja
...
Zunaj
je
bil
mraz
in
je
bila
noč
;
življenje
,
zaničevano
in
zaničevanja
vredno
,
je
šlo
mimo
;
brezzoba
,
osorna
starka
je
šla
godrnjaje
mimo
in
je
rožljala
z
molkom
.
Še
malo
dni
je
bilo
do
Božiča
.
In
takrat
so
prišli
gostje
k
Lojzki
.
Prišel
je
najprej
elegantno
oblečen
gospod
,
v
gorek
kožuh
zavit
;
držal
se
je
malo
sključeno
,
njegove
noge
so
bile
zelo
tanke
,
na
glavi
je
bilo
le
še
malo
las
,
skrbno
počesanih
preko
pleše
;
in
obraz
je
bil
rumen
,
ves
zgrbljen
.
Smehljal
se
je
sladko
,
sklonil
se
je
k
Lojzki
in
jo
je
poljubil
na
ustnice
in
na
lica
.
Nato
je
vprašal
Lojzko
,
če
bi
šla
domov
za
praznike
.
»
Ne
!
«
je
odgovorila
Lojzka
tako
mirno
in
pogledala
očetu
tako
mrzlo
v
obraz
,
da
ni
vprašal
dalje
in
se
je
kmalu
poslovil
.
Prišla
je
drugi
dan
elegantna
dama
.
Dihala
je
težko
,
govorila
je
hlastno
in
razmišljeno
,
slačila
si
je
rokavice
in
jih
spet
natikala
,
ozirala
se
je
,
kakor
da
bi
pričakovala
nekoga
.
Pogledala
je
Lojzko
z
dolgim
pazljivim
pogledom
od
glave
do
nog
in
pogled
se
je
ustavil
naposled
na
copatah
.
»
Kako
grde
copate
imaš
,
Lojzka
!
«
»
Pa
mi
kupite
druge
...
Zakaj
pa
ste
prišli
?
«
»
Kaj
niso
noge
nič
boljše
?
«
Okrenila
se
je
dama
k
sestri
Ceciliji
.
»
Kako
pa
je
z
nogami
?
Kaj
ne
bo
nikoli
boljše
?
Kaj
pravi
zdravnik
?
«
Od
vseh
postelj
so
se
ozrle
na
damo
zlovoljne
oči
.
Zakaj
govori
o
nogah
?
Kdo
ji
je
dal
pravico
?
Zase
naj
se
briga
in
za
svoj
rdeči
nos
...
Kadar
je
opravila
z
nogami
,
tedaj
postavi
sestra
Cecilija
platneno
steno
pred
posteljo
in
vse
se
izvrši
,
kakor
da
bi
nič
ne
bilo
,
oko
se
ne
ozre
na
grde
rane
...
Ženska
pa
pride
in
govori
sredi
sobe
–
šla
naj
bi
na
cesto
ter
tam
izpraševala
ljudi
:
»
No
,
kako
je
z
nogami
?
«
Sestra
Cecilija
je
skomizgnila
z
rameni
in
ni
odgovorila
.
»
Čudna
bolnišnica
!
«
se
je
razjezila
dama
in
nato
je
vprašala
Lojzko
,
če
bi
šla
za
praznike
domov
.
»
Ne
!
«
je
odgovorila
Lojzka
in
se
ni
več
ozrla
na
mater
.
Dama
si
je
hlastno
natikala
rokavice
,
stopicala
je
,
ozirala
se
je
in
šla
je
naposled
.
Lojzka
je
vedela
,
zakaj
ni
hotela
domov
.
Ko
so
se
zaprle
duri
za
gospodom
,
za
damo
,
so
se
zaničljivo
napele
njene
rdeče
ustnice
,
obrvi
so
se
strnile
.
Videla
je
dom
,
ki
je
bil
lep
,
pač
lepši
od
te
velike
sobe
z
golimi
stenami
,
s
štirinajsterimi
posteljami
.
Tam
so
bile
na
stenah
pisane
tapete
,
slike
v
zlatih
okvirjih
so
visele
naokoli
.
Na
tleh
so
bile
preproge
in
sedel
je
človek
na
širokih
,
blazinastih
stolih
,
ležal
je
na
mehkih
zofah
in
mirna
zaspana
svetloba
je
prihajala
tiho
skozi
visoko
okno
,
izza
težkih
zastorov
,
ki
so
segali
do
tal
.
V
kotu
je
stala
majhna
mizica
in
na
mizici
so
bile
rože
,
težak
,
prijetno
utrudljiv
,
uspavajoč
vonj
je
ležal
v
sobi
.
Lepa
je
bila
soba
,
ali
vsa
oskrunjena
,
polna
zlih
misli
in
zlih
besed
.
Oče
je
bil
malokdaj
doma
,
ali
kadar
je
prišel
,
je
bil
njegov
obraz
osoren
,
gledal
je
hudobno
in
prav
tako
hudobno
je
gledala
mati
.
Sedela
sta
za
mizo
,
svetilka
je
gorela
med
njima
.
Oče
je
izpregovoril
besedo
,
čisto
kratko
,
kakor
da
bi
mu
bila
slučajno
zdrknila
z
ustnic
,
in
tedaj
sta
odložila
nože
in
vilice
,
lica
so
prebledela
,
ustnice
so
se
tresle
.
Vstala
sta
in
stala
sta
si
nasproti
s
stisnjenimi
pestmi
,
z
očmi
široko
odprtimi
,
polnimi
zlobe
in
sovraštva
.
Vsaka
beseda
,
izgovorjena
s
hripavim
glasom
,
izbruhnjena
siloma
iz
umazanih
prsi
,
je
bila
kakor
ostuden
pljunek
;
in
obadva
sta
bila
opljuvana
,
vsa
od
čela
do
nog
oškropljena
.
Lojzka
ni
razumela
od
začetka
in
je
jokala
;
pozneje
pa
je
razumela
,
njena
lica
so
bila
spet
polna
in
rdeča
,
ali
oči
so
bile
zrele
in
polne
zaničevanja
.
Kadar
so
prišli
gostje
,
sta
bila
oče
in
mati
čisto
drugačna
,
vsa
prijazna
in
ljubeznjiva
.
»
Moja
sladka
Mimi
!
«
je
dejal
tedaj
oče
in
je
pobožal
mater
po
roki
,
po
licu
.
»
Moj
falotek
!
«
je
dejala
mati
in
se
je
smehljala
cukreno
.
Obadva
pa
sta
bila
bolj
gnusna
,
kakor
takrat
,
ko
sta
si
stala
nasproti
s
stisnjenimi
pestmi
.
Zgodilo
se
je
mnogokdaj
,
da
je
šla
mati
odpirat
duri
in
je
prišel
tiho
in
s
strahom
tuj
gospod
.
Ni
bil
zmerom
isti
;
prihajal
je
vsaki
nekaj
časa
in
potem
je
nehal
;
mnogo
jih
je
bilo
.
Mati
je
prinesla
vina
na
mizo
.
Oblečena
je
bila
v
lahko
,
svetlo
domačo
haljo
,
roke
so
bile
gole
,
tudi
na
prsih
je
bila
halja
odprta
in
videla
se
je
bela
polt
.
Sedela
sta
tesno
drug
poleg
drugega
,
pila
sta
in
sta
se
smejala
,
gospod
je
ovil
roko
materi
okoli
vratu
,
drugo
roko
je
položil
na
njeno
nogo
,
ki
se
je
stiskala
k
njemu
.
»
Ali
bi
vina
,
Lojzka
?
«
je
vprašala
mati
.
»
Ne
maram
!
«
je
odgovorila
Lojzka
,
ki
je
ležala
na
blazinastem
stolu
in
se
je
igrala
s
knjigami
.
Zašepetal
je
gospod
:
»
Ali
ne
bi
bilo
boljše
,
če
bi
...
otrok
bi
morda
...
«
Lojzka
ni
razumela
,
nagnil
se
je
bil
materi
k
ušesu
,
ali
mati
se
je
zasmejala
.
»
Otrok
ne
vidi
nič
...
ne
govori
nič
...
«
Sedela
je
tam
pol
v
njegovem
naročju
,
noga
je
bila
gola
do
nad
kolena
.
V
obraz
je
bila
zardela
,
mokre
so
bile
oči
.
Zavzdihnila
je
,
sklonila
se
je
k
njemu
še
bližje
,
glava
se
je
pritisnila
na
njegove
prsi
.
»
Idiva
!
«
je
dejal
gospod
.
Šla
sta
v
drugo
sobo
;
duri
so
bile
priprte
in
Lojzka
je
slišala
nerazločen
šum
,
pritajen
smeh
,
polglasne
,
hlastne
besede
,
grgrajoče
,
težko
sopenje
.
Z
veliko
silo
ji
je
bušila
kri
v
lica
,
sram
jo
je
bilo
in
ni
vedela
zakaj
,
zakrila
si
je
obraz
.
Ko
sta
se
vrnila
čez
dolgo
časa
gospod
in
mati
,
sta
se
poslovila
hladno
,
poljubila
sta
se
in
ustnice
so
se
komaj
doteknile
ustnic
.
Prišel
je
časih
oče
pijan
domov
in
je
objemal
mater
.
Mati
se
je
spočetka
branila
,
ali
kmalu
so
zardela
lica
tudi
njej
in
smejala
se
je
na
glas
.
Lojzka
je
legla
na
zofo
in
se
je
odela
preko
glave
,
da
bi
ne
videla
ničesar
.
Ali
kakor
da
bi
jo
razodeval
hudoben
duh
,
je
padala
odeja
zmerom
raz
oči
in
Lojzka
je
gledala
izza
polzatisnjenih
trepalnic
;
v
lica
jo
je
žgalo
,
ali
v
životu
ji
je
bilo
slabo
,
vzdigalo
se
je
proti
grlu
,
kakor
da
bi
bila
popila
gnusno
tekočino
.
Poleti
je
šla
mati
mnogokdaj
z
doma
;
ostal
je
samo
oče
,
ker
je
moral
v
pisarnico
,
in
služkinja
je
ostala
,
ki
je
bila
grda
in
čemerna
.
In
tedaj
je
prihajal
oče
s
tujimi
ženskami
domov
.
Nekoč
je
prišla
z
njim
boječa
,
siromašno
oblečena
punčka
,
pač
komaj
štirinajstletna
;
v
roki
je
nosila
košek
cvetic
,
kakor
jih
prodajajo
otroci
na
cestah
in
po
gostilnicah
.
Prišla
je
in
je
ostala
pri
durih
ter
se
je
ozirala
na
Lojzko
,
ki
je
ležala
na
zofi
,
že
slečena
in
odeta
.
Oče
se
je
zasmejal
in
jo
je
prijel
za
roko
.
»
No
,
le
dalje
,
punčka
,
nič
se
me
ne
boj
!
«
Komaj
se
je
malo
branila
,
oči
so
gledale
plašno
,
šla
je
z
njim
,
sedla
je
k
njemu
na
zofo
.
Odmašil
je
steklenico
,
točil
je
vina
.
»
Pij
!
«
Lojzka
bi
ji
zaklicala
:
»
Beži
!
Pojdi
domov
in
se
skrij
v
posteljo
!
«
Ali
punčka
je
pila
.
Z
drobno
boječo
roko
je
prijela
kozarec
,
malo
je
zatisnila
oči
in
je
pila
;
oče
ji
je
gledal
v
obraz
s
predrznimi
očmi
,
smeh
je
bil
na
njegovih
ustnicah
,
v
rumena
,
zgrbljena
lica
je
bila
šinila
kaplja
krvi
.
Objel
jo
je
,
posadil
jo
je
bližje
k
sebi
,
posadil
si
jo
je
naposled
v
naročje
.
In
punčka
je
pila
,
že
so
bila
rdeča
njena
lica
,
prej
tako
bela
in
uboga
.
Ali
kakor
so
rdela
njena
lica
,
je
ginila
iz
njegovih
tista
kaplja
krvi
,
ki
je
bila
šinila
vanje
.
Suha
so
bila
zdaj
,
sivorumena
in
oči
so
gorele
.
Lojzka
je
gledala
,
tresla
se
je
,
odprla
je
bila
čisto
oči
,
zato
da
bi
jo
videl
oče
in
da
bi
se
prestrašil
–
ali
ni
je
videl
,
smejal
se
je
in
je
slačil
punčko
,
ki
je
ležala
v
njegovem
naročju
in
se
je
smejala
sunkoma
,
pijana
,
pol
nezavestna
.
Lojzka
je
videla
,
da
so
bile
nogavice
strgane
,
prevezane
nad
kolenom
z
navadno
vrvico
:
videla
je
,
da
je
bila
uboga
srajčka
vsa
umazana
in
zašita
;
ali
telo
je
bilo
belo
in
nežno
,
komaj
so
poganjale
mlade
prsi
...
Lojzki
se
je
zazibalo
pred
očmi
,
obrnila
se
je
k
steni
,
kakor
da
bi
ji
bil
angel
vrgel
odejo
preko
glave
–
izginilo
je
vse
in
vzbudila
se
je
šele
pozno
v
noč
;
bilo
ji
je
težko
in
slabo
in
iskala
je
vode
v
temi
...
Nekoč
sta
se
sprla
oče
in
mati
;
oče
je
udaril
mater
s
pestjo
v
obraz
,
mati
mu
je
razpraskala
lica
z
nohtovi
.
Nato
sta
se
ločila
;
mati
je
napolnila
kovčke
in
je
šla
.
Toda
vrnila
se
je
kmalu
,
oče
sam
je
bil
šel
ponjo
.
Takoj
prvi
dan
,
ko
se
je
vrnila
,
sta
si
stala
nasproti
s
stisnjenimi
pestmi
,
oči
polne
zlobe
in
sovraštva
.
Ali
narazen
nista
mogla
;
šel
je
oče
,
šla
je
mati
,
ali
obadva
sta
se
vračala
na
dom
,
ki
je
bil
do
vrha
oskrunjen
in
opljuvan
,
in
baš
zato
,
ker
je
bil
oskrunjen
.
Zdravnik
pa
je
bil
blag
človek
;
ozrl
se
je
malo
naokoli
in
je
videl
,
kako
je
bilo
opljuvano
na
preprogah
,
na
tapetah
,
na
zofah
in
tako
je
ukazal
,
da
mora
Lojzka
v
bolnišnico
.
Mati
je
zajokala
,
ali
komaj
so
prišle
iz
oči
drobne
solze
,
je
zadonela
godba
na
cesti
in
mati
je
pohitela
k
oknu
...
O
Božiču
in
o
Veliki
noči
sta
prihajala
,
ali
Lojzka
ni
hotela
z
njima
;
če
bi
jo
hoteli
odvesti
siloma
,
bi
se
držala
postelje
z
obema
rokama
,
grizla
bi
s
krepkimi
zobmi
in
bíla
s
pestjo
.
Dobivala
je
ob
praznikih
slaščic
,
kolačev
,
pomaranč
,
piruhov
;
razdelila
je
vse
med
tovarišice
,
sama
ni
okusila
ničesar
...
Zaničljivo
so
se
napele
njene
ustnice
in
obrvi
so
se
namršile
,
ko
so
se
zaprle
duri
;
življenje
je
šlo
in
oči
so
gledale
za
njim
brez
sočutja
,
polne
zaničevanja
.
»
Zakaj
nečeš
domov
?
«
je
vprašala
Brigita
.
Lojzka
se
je
komaj
ozrla
in
ni
odgovorila
.
Ali
Brigita
bi
bila
šla
s
tako
bogatim
gospodom
,
s
tako
elegantno
damo
na
bogat
dom
,
v
veliko
hišo
,
kjer
je
vseh
sladkosti
dovolj
.
Zakaj
tudi
Brigita
je
nagnila
glavo
in
je
poslušala
,
kadar
je
šlo
življenje
mimo
,
zdrznila
se
je
in
bi
ubogala
,
kadar
je
šla
zunaj
mimo
okna
starka
in
je
vabila
...
Ali
Brigitin
dom
ni
bil
lep
.
Tam
nekje
je
bil
v
predmestju
,
kjer
so
hiše
,
komaj
dozidane
,
že
stare
in
čemerne
.
Stanovali
so
v
pritličju
,
v
dveh
vlažnih
sobah
,
kjer
je
bilo
vse
temno
,
mrzlo
,
neprijazno
.
Komaj
na
večer
je
posijalo
malo
sonce
,
ali
izginilo
je
takoj
za
visoko
streho
,
zakaj
dvorišče
je
bilo
ozko
in
na
vseh
straneh
se
je
vzdigalo
silno
zidovje
.
Mnogo
ljudi
je
stanovalo
v
tistih
dveh
sobah
;
prihajali
so
pozno
na
večer
spat
,
ali
predno
so
zaspali
,
so
še
kartali
,
razgovarjali
se
na
glas
in
se
smejali
,
tudi
sprli
so
se
mnogokdaj
in
nekoč
so
nesli
pozno
ponoči
iz
sobe
pijanega
človeka
,
ki
je
bil
ranjen
z
nožem
.
Petero
moških
je
bilo
,
vsi
sami
delavci
;
eden
izmed
njih
je
imel
pri
sebi
tudi
ljubico
in
otroka
,
ali
otrok
je
bil
bolehav
in
je
kmalu
umrl
.
Brigitina
mati
je
bila
krepka
in
lepa
žena
;
ni
delala
veliko
;
sedela
je
za
mizo
in
se
je
veselo
razgovarjala
,
popoludne
je
spala
.
Oče
je
bil
suh
,
bled
in
plašljiv
,
hodil
je
s
sklonjeno
glavo
in
je
govoril
malo
;
delal
je
ves
dan
in
denar
,
ki
ga
je
zaslužil
,
je
dal
materi
.
Časih
–
v
soboto
,
kadar
je
bilo
veliko
denarja
pri
hiši
–
so
napravili
lep
večer
,
jedli
so
in
pili
pozno
v
noč
,
godli
so
na
harmoniko
in
plesali
.
Pila
je
tudi
Brigita
,
sedela
je
na
postelji
in
je
gledala
in
se
je
smejala
.
Ko
je
bilo
že
pozno
,
so
objemali
mater
vsi
po
vrsti
in
so
jo
poljubovali
,
in
mati
je
bila
vesela
,
vsa
rdeča
je
bila
v
obraz
in
se
je
smejala
zvonko
.
In
potem
so
šli
v
drugo
sobo
,
hrupoma
so
zaprli
duri
in
slišal
se
je
čuden
krik
,
smeh
,
ropotalo
je
in
se
prevračalo
.
Oče
je
ostal
pri
Brigiti
,
bled
je
bil
in
oči
so
se
svetile
čudno
.
Hodil
je
po
sobi
kakor
pijan
,
nato
je
legel
,
toda
ni
zaspal
,
ker
je
videla
Brigita
,
kako
so
se
svetile
v
temi
oči
...
Nekaj
čudnega
se
je
zgodilo
nekoč
.
Zvečer
je
bilo
,
ko
so
se
vračali
delavci
in
prišel
je
tudi
Franc
,
kovač
;
velik
in
močan
fant
je
bil
,
roke
je
imel
črne
.
Prišel
je
in
mati
ga
je
pozdravila
prijazno
,
prinesla
mu
je
večerjo
in
sta
sedela
in
večerjala
.
Po
večerji
je
slekla
mati
bluzo
,
da
so
se
prikazale
gole
roke
in
Franc
jo
je
objel
in
jo
je
poljubljal
in
tudi
ona
mu
je
položila
obe
goli
roki
okoli
vratu
.
Nato
je
legla
mati
na
posteljo
,
na
odejo
in
se
je
smejala
na
glas
,
roke
je
bila
položila
pod
glavo
in
visoko
so
kipele
prsi
.
Tedaj
so
se
odprle
duri
in
prišel
je
oče
.
Mati
se
ni
zgenila
,
ozrla
se
je
komaj
in
je
dejala
:
»
Zunaj
imaš
večerjo
,
pa
tam
jej
!
«
Oče
se
je
okrenil
,
ali
ko
je
bil
že
pri
durih
,
se
je
vrnil
,
zibal
se
je
,
kakor
da
bi
bil
pijan
,
stopil
je
k
Francu
in
Franc
je
zakričal
in
je
sunil
očeta
v
prsa
,
da
je
udaril
ob
steno
,
potem
pa
se
je
zgrudil
tudi
sam
in
vse
polno
krvi
je
bilo
na
tleh
.
Mati
je
skočila
s
postelje
,
vpila
je
»
Franc
!
Franc
!
«
in
je
pokleknila
k
njemu
.
Nato
je
hipoma
utihnila
,
vstala
je
in
je
šla
počasi
proti
očetu
,
ki
je
stal
ob
steni
in
se
je
tresel
od
strahu
in
je
iztegal
roke
,
da
bi
se
branil
.
Toda
mati
ga
ni
udarila
,
samo
pokazala
je
s
prstom
proti
durim
in
oče
je
šel
.
Že
je
bilo
mnogo
ljudi
,
tudi
zdravnik
je
prišel
,
nepokoj
in
hrup
je
bil
pozno
v
noč
...
Franc
se
je
vrnil
čez
nekaj
tednov
,
očeta
pa
ni
bilo
nikoli
več
.
Ti
spomini
niso
bili
čisto
jasni
in
izgubljali
so
se
zmerom
bolj
.
Živ
in
jasen
pa
je
bil
v
njenem
srcu
tisti
večer
,
ko
je
doživela
čudno
radost
,
grozno
in
lepo
obenem
.
Stanoval
je
tam
delavec
,
grd
in
slaboten
človek
.
Vodeno
in
nezaupljivo
so
gledale
njegove
oči
,
roke
in
noge
so
bile
dolge
in
nerodne
,
kakor
opičje
,
malo
je
govoril
,
kadar
so
bili
drugi
veseli
,
umikal
in
skrival
se
je
njegov
nestalni
pogled
.
Samo
nekoč
je
videla
Brigita
,
da
se
je
vzbudilo
življenje
v
njem
;
sam
je
bil
doma
in
je
sedel
za
mizo
,
ko
je
prišla
iz
druge
sobe
delavčeva
ljubica
,
majhna
in
debela
,
neokretna
ženska
,
ki
je
bila
zmerom
umazana
in
nemarno
oblečena
;
šla
je
mimo
mize
,
on
pa
je
nenadoma
iztegnil
dolgo
roko
,
potegnil
je
žensko
k
sebi
in
ji
je
pričel
trgati
bluzo
na
prsih
,
tako
da
je
bila
hipoma
vsa
razgaljena
.
Stala
je
in
se
je
čudila
in
ni
rekla
drugega
kakor
:
»
No
!
No
!
«
On
pa
jo
je
prijel
in
jo
je
sunil
v
drugo
sobo
,
nič
ni
govoril
in
še
duri
ni
zaprl
za
sabo
.
Ko
se
je
vrnila
ženska
,
se
je
smejala
in
se
je
čudila
še
zmerom
:
»
Kakšen
človek
!
Kakšna
žival
!
«
Smejala
se
je
potihoma
in
je
šla
v
kuhinjo
...
Ob
nedeljah
je
bila
Brigita
sama
doma
,
vsi
drugi
so
šli
in
se
niso
vrnili
do
noči
.
Zaklenili
so
jo
v
sobo
in
ležala
je
na
postelji
in
je
mislila
veliko
in
tudi
jokala
je
,
kadar
se
je
nočilo
in
je
bilo
v
sobi
pusto
in
tiho
.
Samo
dolgoroki
delavec
je
prišel
časih
,
šel
je
preko
sobe
s
sklonjeno
glavo
,
ni
se
nič
ozrl
in
je
šel
spat
.
Tako
je
bilo
tedaj
,
tisti
večer
,
ko
se
je
še
dremotno
svetilo
visoko
tam
na
strehi
in
je
ugasnilo
in
je
legel
samoten
mrak
.
Brigita
je
bila
žalostna
;
mislila
je
na
onega
človeka
,
ki
ni
veroval
,
da
je
Mati
božja
in
je
umrl
kakor
pogan
.
Takrat
je
prišel
dolgoroki
delavec
in
ko
je
šel
drugič
mimo
,
je
postal
ob
postelji
.
Glava
mu
je
klonila
,
oči
so
gledale
izbuljeno
in
so
plamtele
.
Brigita
mu
je
strmela
v
obraz
kakor
začarana
in
se
je
tresla
.
Tako
je
stopil
k
nji
,
vrgel
je
odejo
na
tla
in
se
je
sklonil
globoko
.
Na
postelji
je
ležalo
mlado
telo
,
nelepo
in
grbavo
,
in
vilo
se
je
in
je
trepetalo
,
prsi
so
ječale
...
Od
tedaj
so
gledale
njene
oči
za
njim
,
koder
je
hodil
,
bale
so
se
in
so
ga
klicale
.
On
pa
se
ni
več
ozrl
in
ni
prišel
nikoli
več
.
Vzbudila
se
je
časih
Brigita
ponoči
,
spominjala
se
je
in
vztrepetal
je
ves
život
;
roke
so
se
stiskale
k
telesu
,
tresla
se
je
od
nerazumljive
divje
slasti
in
prsi
so
ječale
,
kakor
tisti
večer
...
Želela
je
Brigita
in
ni
vedela
česa
–
tam
zunaj
je
šlo
življenje
mimo
in
je
vabilo
.
V
njenih
očeh
je
bilo
zapisano
hrepenenje
in
na
obrazu
je
bil
zapisan
greh
,
govoril
je
iz
njenih
besed
.
Zato
so
se
ji
umikale
in
so
se
je
bale
,
;
nečist
je
bil
njen
obraz
,
grda
je
bila
in
grbava
,
kakor
starka
,
ki
je
šla
mimo
in
je
gledala
skozi
okno
ob
zimskih
nočeh
...
Tudi
Malči
ni
hotela
domov
.
Prišla
je
mati
,
da
bi
jo
vabila
,
Malči
pa
se
je
skoro
prestrašila
.
Tako
daleč
je
bil
že
dom
in
izgubljal
se
je
zmerom
dalj
v
daljavo
,
komaj
še
so
ga
videle
v
megli
oči
.
In
kadar
so
ga
ugledale
,
je
bilo
srce
vse
polno
sočutja
,
stisnilo
se
je
in
je
zabolelo
...
Da
,
tam
na
mizi
gori
svetilka
zaspano
,
pozno
je
že
,
morda
že
polnoči
.
Na
postelji
,
v
mraku
,
leži
mali
brat
,
razodet
je
in
poten
,
polodprta
usta
sopejo
težko
;
zdaj
je
zavzdihnil
,
zdrznil
se
je
v
spanju
.
Za
mizo
sedi
mati
in
šiva
,
globoko
kloni
glava
;
urno
se
giblje
roka
,
šivanka
vbada
enakomerno
,
neprestano
.
Ali
postala
je
roka
,
oči
strme
in
ne
vidijo
ničesar
,
mirno
kapajo
solze
in
neprestano
,
že
so
bile
izdolble
dvoje
strug
na
licih
...
Daleč
je
bilo
to
,
ni
bil
več
dom
;
strah
bi
jo
bilo
,
če
bi
ležala
tam
na
stari
zofi
in
bi
ne
mogla
zaspati
in
bi
poslušala
pozno
v
jutro
,
kako
bi
zavzdihnilo
,
zaihtelo
zamolklo
–
iz
noči
,
Bog
vedi
odkod
,
bi
prihajali
glasovi
ranjenih
,
izgubljenih
...
Nekoč
pa
je
bilo
doma
veselo
in
prazniško
.
Prišel
je
k
njim
mlad
in
lepo
oblečen
človek
;
vesel
je
bil
zmerom
in
glasan
,
pomlad
je
prišla
v
hišo
z
njim
.
Mati
se
je
vsa
izpremenila
;
njene
oči
so
se
smejale
,
kakor
nikoli
prej
,
oblačila
se
je
lepo
,
nosila
je
doma
lepe
čeveljčke
s
pentljo
,
čipkast
predpasnik
,
in
kadar
je
šla
z
doma
in
jo
je
spremljal
mladi
gospod
,
je
imela
na
glavi
klobuk
z
rožami
in
svilenimi
trakovi
,
na
rokah
rokavice
,
pozlačen
braslet
za
pestjo
.
Ob
nedeljah
zvečer
je
bilo
vino
na
mizi
in
ko
je
bilo
pozno
,
je
kuhala
mati
čaj
in
potem
je
šla
z
gospodom
v
izbico
.
Tam
so
še
žvenketale
čaše
,
čulo
se
je
šepetanje
dolgo
v
noč
.
Malči
je
bila
omamljena
od
vina
,
od
čaja
,
od
lepih
misli
in
je
zaspala
kmalu
.
Ko
se
je
vzbudila
,
je
sedela
mati
že
za
mizo
;
oči
so
bile
malo
rdeče
,
še
zaspane
,
ustnice
so
bile
kakor
opaljene
;
delala
je
hitro
in
prestrašila
se
je
vselej
,
kadar
je
bíla
ura
na
steni
;
tako
jadrno
je
bežal
čas
...
Prijela
se
je
časih
za
glavo
z
obema
rokama
,
ovila
si
je
moker
robec
okoli
čela
.
Ali
takrat
ni
bilo
nikoli
solze
iz
njenih
oči
,
tudi
ne
vzdiha
iz
njenih
ust
;
celo
ponoči
,
ko
je
sedela
za
mizo
in
je
gorela
svetilka
,
zunaj
pa
se
je
že
dvigala
meglena
zora
,
je
bil
nasmeh
na
razpaljenih
ustnicah
...
Malči
ni
mogla
zaspati
,
ker
jo
je
skelela
rana
in
takrat
sta
se
razgovarjali
resno
,
s
šepetajočim
glasom
.
Pripovedovala
je
mati
,
da
je
že
čisto
blizu
drugo
življenje
;
ustavila
se
je
roka
za
trenotek
,
udarilo
je
bilo
pač
v
čelu
,
v
sencih
in
mati
se
je
prijela
za
glavo
.
»
Tako
bi
ne
mogla
več
dolgo
,
Malči
...
Zdaj
rabimo
veliko
in
delati
je
treba
...
delati
.
Ko
bi
človek
mogel
...
tako
noč
za
nočjo
.
Ampak
ozre
se
na
posteljo
in
vse
se
ustavi
,
roka
se
ne
gane
več
,
kakor
od
svinca
je
...
Kmalu
bo
drugače
,
Malči
;
še
leto
ne
več
,
manj
ko
leto
,
in
to
mine
tako
hitro
.
Zdaj
bo
kmalu
Božič
,
potem
Velika
noč
–
kakor
da
bi
bilo
že
jutri
,
se
mi
zdi
.
Potem
ne
ostanemo
tukaj
,
Malči
.
V
drugo
stanovanje
se
preselimo
,
vse
novo
pohištvo
si
napravimo
.
Jaz
že
vem
,
kako
nam
uredim
stanovanje
,
vse
sem
že
premislila
natanko
...
«
In
mati
je
pripovedovala
,
kako
misli
uravnati
stanovanje
.
Vse
je
videla
že
tako
jasno
pred
sabo
,
kakor
da
bi
se
že
sprehajala
po
lepo
urejenih
sobah
,
kjer
sije
skozi
okna
,
izza
temnordečih
zastorov
,
mirno
sonce
.
Malči
je
poslušala
vesela
in
ko
je
zaspala
,
se
je
preselila
v
tiste
gosposke
sobe
;
v
lepem
krilu
je
sedela
na
zofi
,
preproge
so
bile
na
tleh
,
od
stropa
je
visel
lestenec
in
na
majhni
mizici
,
tako
da
je
lahko
posegla
z
roko
,
je
bil
belo
pogrnjen
pleten
košek
,
do
vrha
poln
slaščic
...
Prišel
je
Božič
in
je
prišla
Velika
noč
,
mladi
gospod
pa
je
šel
in
se
ni
vrnil
več
.
Mati
je
jokala
,
ko
se
je
poslavljal
,
vse
rdeče
so
bile
njene
oči
,
lica
so
bila
čudno
pegasta
;
spremila
ga
je
in
ko
se
je
vrnila
,
je
jokala
še
zmerom
;
tudi
Malči
samo
je
obšla
žalost
.
Obljubil
je
bil
,
da
se
povrne
kmalu
,
in
da
bo
pisal
;
ali
nikoli
ni
pisal
in
tudi
vrnil
se
ni
.
Prvo
noč
po
njegovem
slovesu
je
delala
mati
za
mizo
;
solze
so
tekle
tiho
,
niti
zavzdihnila
ni
.
Ali
nenadoma
je
zajokala
na
glas
.
»
Nikoli
več
ne
pride
,
nikoli
več
!
«
–
In
res
ni
prišel
.
Mati
se
je
žalostila
,
v
svojem
srcu
pa
je
mislila
zmerom
,
da
se
vrne
.
Dolgo
je
že
bilo
,
minilo
je
že
leto
,
dvoje
let
je
minilo
;
zdrznila
in
je
poslušala
in
je
šla
odpirat
duri
;
zmerom
še
je
slonela
časih
na
večer
ob
oknu
in
je
gledala
z
napetim
pogledom
,
kadar
se
je
bližala
od
daleč
nerazločna
moška
postava
–
toda
zavil
je
človek
v
stransko
ulico
,
Bog
vedi
kdo
je
bil
...
Lasjé
so
ji
zdaj
siveli
in
tudi
se
ni
več
lepo
oblačila
;
vse
je
ležalo
v
omari
:
rdeči
čeveljčki
s
pentljo
,
čipkasti
predpasnik
,
spomladanski
klobuk
z
rožami
in
svilenimi
trakovi
.
Malči
si
ni
želela
domov
,
samo
v
njenem
spominu
je
bil
še
dom
,
v
njenem
srcu
ga
ni
bilo
več
.
Trpljenje
je
tam
zunaj
,
sama
žalost
in
grenkoba
.
Hudobno
gledajo
oči
in
če
gledajo
blago
,
so
vse
solzne
.
Da
,
nič
drugega
nego
zloba
in
trpljenje
.
V
njenem
srcu
pa
je
ostala
tista
nejasna
slika
,
ostale
so
tiste
lepe
sanje
o
»
drugem
življenju
«
.
Malči
je
upala
na
drugo
življenje
,
ali
upala
je
komaj
zavedno
,
brez
solza
in
brez
trpljenja
.
Tam
je
nebo
jasno
,
neskončno
,
vse
je
čisto
mirno
,
neoskrunjeno
;
širijo
se
zeleni
travniki
,
pisani
vrti
v
neizmernost
;
vsi
obrazi
so
tam
mirni
in
prijazni
in
veselo
gledajo
oči
.
Od
vseh
strani
je
zazvonilo
,
od
vzhoda
in
od
zahoda
;
od
neizmernega
neba
so
lile
božične
pesmi
,
vrele
so
iz
zimske
zemlje
.
To
je
bil
dan
,
ko
se
je
rodil
Človek
in
vsa
srca
so
se
odpirala
njemu
v
hvalo
in
ljubezen
,
vsa
srca
so
zahrepenela
k
njemu
.
Napotila
so
se
k
njemu
tisočera
užaljena
,
ranjena
srca
.
Vsi
ubogi
,
zaničevani
,
zavrženi
so
se
napotili
,
brezkončna
procesija
je
bila
.
Vsi
tisti
,
ki
jih
je
bilo
življenje
s
trdo
pestjo
,
so
odprli
trudne
oči
in
so
vzdignili
ranjene
ude
,
šli
so
in
so
mu
nesli
srca
naproti
.
Križani
Človek
je
sprejemal
vse
,
na
nikogar
ni
pozabil
,
ki
se
mu
je
približal
,
vsem
je
delil
dragocene
darove
.
In
bili
so
mu
hvaležni
in
so
zaupali
vanj
.
Dar
,
ki
jim
ga
je
bil
podelil
,
je
bil
vreden
več
,
nego
vsa
oskrunjena
bogastva
,
ki
jih
prodaja
oskrunjeno
življenje
za
oskrunjena
srca
.
Kogar
se
je
dotaknila
njegova
usmiljena
roka
,
kogar
je
blagoslovil
njegov
pogled
,
tisti
je
izpregledal
,
padlo
mu
je
breme
raz
ramena
,
lahke
in
poskočne
so
bile
njegove
noge
.
Večni
Človek
mu
je
bil
podelil
večnost
.
Kadar
so
skeleli
udarci
življenja
,
je
romalo
srce
k
njemu
,
v
deželo
utolaženega
upanja
,
pozabljenega
trpljenja
.
Zazvonili
so
božični
zvonovi
od
vzhoda
in
od
zahoda
in
vsepovsod
so
se
dramili
ranjeni
in
zavrženi
in
so
vstajali
.
Trpljenje
je
praznovalo
véliki
praznik
upanja
in
zmagoslavja
;
utolaženi
so
bili
,
ki
so
izpregledali
,
da
vodi
čez
Kalvarijo
cesta
v
veselo
večnost
.
Ponosni
so
bili
in
so
gledali
zmagonosno
,
ki
so
vedeli
,
da
so
v
njem
in
del
njegov
,
zato
ker
so
bičani
in
s
trnjem
kronani
...
Tako
so
praznovali
praznik
,
ko
je
nastopil
Človek
svojo
veličastno
pot
.
Ni
ga
bilo
tisto
noč
ubogega
srca
,
ki
bi
veselo
ne
vztrepetalo
;
komaj
je
razumelo
radost
,
ki
je
kipela
do
vrha
;
komaj
se
je
zavedal
zaničevani
in
zavrženi
in
bilo
mu
je
kakor
v
sanjah
,
ko
je
slišal
tolažilne
besede
in
ko
je
začutil
usmiljeno
roko
na
razgubanem
čelu
,
na
ramah
,
ranjenih
od
bremena
.
Polna
solz
,
krvi
in
gnusobe
je
sôpla
zemlja
tam
doli
,
v
temi
;
ali
glej
,
tisto
noč
je
vzplamtelo
tisočero
in
tisočero
luči
,
vzdigali
so
se
brezštevilni
plameni
,
tresli
so
se
in
so
plapolali
in
so
hrepeneli
gor
...
»
Nocoj
hodijo
angeli
po
zemlji
,
«
je
dejala
Tončka
.
Vesel
pokoj
je
bil
v
sobi
,
svetil
se
je
v
očeh
in
na
licih
,
dihal
je
v
zraku
,
prepregel
je
bil
bele
stene
.
In
vse
so
čutile
,
da
hodijo
angeli
po
zemlji
,
da
so
bili
prišli
skozi
zaprto
okno
in
sedé
ob
posteljah
,
hodijo
po
sobi
s
tihimi
koraki
in
nalahko
plapolajo
velike
bele
peroti
.
Videle
so
tudi
brezštevilne
luči
,
ki
so
jih
bili
prižgali
angeli
in
ki
so
plamtele
pobožno
tam
zunaj
,
globoko
doli
na
zemlji
.
Jaslice
so
bile
že
napravljene
.
Pred
njimi
je
gorela
luč
v
rdečem
kozarcu
,
a
na
jaslicah
samih
in
nad
njimi
so
bile
majhne
pisane
svečice
,
ki
so
gorele
s
tankimi
visokimi
plameni
.
Zlati
angel
,
ki
je
visel
od
stropa
,
se
je
svetil
v
čudni
,
migljajoči
in
trepetajoči
svetlobi
in
svetila
se
je
tudi
velika
zvezda
,
ki
je
bila
nad
betlehemskim
hlevom
.
Zaspati
niso
mogle
dolgo
;
vse
,
ki
so
mogle
iz
postelje
,
so
se
pripravljale
na
polnočnico
in
srca
so
bila
polna
svetega
pričakovanja
.
Ležale
so
poloblečene
in
so
se
razgovarjale
s
šepetajočim
glasom
.
Ni
se
zasmejalo
,
tudi
prešerna
beseda
se
ni
oglasila
,
zato
ker
so
bili
angeli
v
sobi
...
Bilo
je
tisto
noč
,
kakor
da
so
prišla
nebesa
na
zemljo
.
Nebeški
angeli
z
velikimi
belimi
perotmi
,
Mati
božja
,
mali
ubogi
Jezus
,
ki
je
ležal
v
jaslicah
,
in
pastirji
,
ki
so
klečali
tam
–
vse
je
bilo
tako
blizu
in
domače
,
nič
skrivnosti
ni
bilo
in
nič
nedosegljive
glorije
.
Šepetanje
je
bilo
zmerom
tišje
,
polagoma
so
legale
trepalnice
na
oči
,
ali
srce
je
bdelo
.
Zmerom
bližje
so
prihajala
nebesa
,
preselila
so
se
v
sobo
.
Tončka
je
ležala
ob
robu
postelje
na
odeji
,
ena
roka
je
bila
pod
glavo
,
druga
na
životu
.
In
ko
je
ležala
in
so
blodile
veselo
vesele
misli
,
je
začutila
,
kako
ji
je
dihnilo
v
lica
in
vedela
je
,
da
je
šel
angel
mimo
.
Srečna
je
bila
in
se
je
smehljala
;
če
bi
iztegnila
roko
,
bi
se
doteknila
roke
angelove
.
Tudi
Malči
je
malo
zadremala
,
ali
ko
je
zatisnila
oči
,
se
je
zgodilo
čudo
:
danilo
se
je
,
svetlilo
,
luč
bela
in
mirna
,
kakor
spomladanska
mesečina
,
se
je
bila
razlila
po
sobi
;
vsa
soba
je
bila
polna
angelov
in
zadaj
na
tronu
je
sedela
Mati
božja
z
Jezusom
v
naročju
in
obraz
Matere
božje
je
bil
kakor
obraz
sestre
Cecilije
,
tudi
bele
perotnice
usmiljenke
je
imela
na
glavi
.
Zazvonilo
je
v
kapelici
,
ali
kakor
od
daleč
je
prihajalo
zvonjenje
,
bilo
je
kakor
glas
tistih
sanj
,
ki
so
prihajale
iz
nebes
;
nato
pa
je
zaklenkalo
jasno
in
zvonko
na
koridorju
in
vzdramile
so
se
.
Sestra
Cecilija
je
napravila
luč
;
oblačile
so
se
hitro
,
še
v
polsanjah
in
molčé
,
nato
pa
se
je
napotila
procesija
proti
kapelici
,
po
dolgem
in
mračnem
koridorju
.
Trudoma
,
težko
sopeč
,
brez
besede
se
je
vila
nočna
procesija
,
tu
tam
se
je
zasvetila
dremotna
svetilka
,
razsvetlila
je
uboga
majhna
telesa
,
zavržena
,
obsojena
;
in
iz
drobnih
obrazov
,
prezgodaj
zrelih
,
že
razoranih
,
so
gledale
oči
,
polne
veselega
pričakovanja
,
polne
spoznanja
.
Že
se
je
jasnilo
od
daleč
:
tam
je
bila
luč
in
Kristus
je
bil
tam
,
ki
so
mu
šle
naproti
...
Predno
je
sestra
Cecilija
zaprla
duri
,
je
vprašala
Katico
:
»
Ali
naj
ostane
svetlo
?
«
»
Ugasnite
!
«
je
odgovorila
Katica
.
In
v
sobi
je
bila
tema
,
komaj
se
je
svetlikalo
malo
od
snega
tam
zunaj
,
od
neba
,
ki
je
bilo
jasno
in
posuto
z
belimi
zvezdami
.
Kmalu
je
utihnilo
na
koridorju
,
daleč
je
že
bila
procesija
,
samo
iz
daljave
se
je
slišalo
žvenkljanje
srebrnih
zvončkov
,
glasile
so
se
zamolklo
božične
pesmi
.
Sladek
in
skrivnosten
šum
je
prihajal
kakor
iz
katakomb
,
iz
podzemskih
,
veličastno
razsvetljenih
hramov
,
kjer
pojó
belo
oblečene
device
slavo
novorojenemu
Izveličarju
...
Tema
je
bila
v
sobi
;
svetlikalo
se
je
belo
od
snega
tam
zunaj
in
od
zvezd
,
luči
na
jaslicah
so
trepetale
dremotno
in
otožno
in
v
ozkem
kolobarju
se
je
zibala
na
stropu
rumena
svetloba
.
Katica
je
bdela
;
ko
je
gledala
po
sobi
,
je
razločevala
polagoma
bele
postelje
,
razločevala
je
tudi
glave
,
ki
so
se
premikale
na
vzglavju
.
Zasoplo
je
časih
težko
,
zahropelo
,
zgenila
se
je
odeja
,
roka
se
je
vzdignila
in
je
zamahnila
po
zraku
...
Globoko
doli
v
katakombah
so
peli
vesele
pesmi
,
zamolklo
,
narahlo
so
prišumele
časih
gor
,
in
bilo
je
,
kakor
da
bi
stopali
angeli
oprezno
z
žvenčečimi
zlatimi
sandalami
po
žvenčečih
tleh
.
Sama
je
hotela
biti
Katica
in
v
temi
,
zato
ker
je
bila
žalostna
ves
večer
.
Jutri
pride
mati
in
ji
prinese
v
papirju
kolača
.
Mati
bo
upognjena
in
suha
in
uboga
,
oči
bodo
objokane
.
Ko
bo
položila
papir
na
odejo
,
se
bo
roka
tresla
,
koščena
,
zgrbljena
,
žuljeva
roka
.
In
kakor
da
bi
hotela
prositi
:
»
Nisem
ti
mogla
prinesti
nič
drugega
;
še
to
,
glej
,
Katica
...
«
Katica
je
vedela
,
kaj
je
mislila
povedati
mati
:
»
Še
to
,
glej
,
Katica
,
sem
si
izžela
iz
tega
suhega
telesa
,
ki
je
komaj
še
kaplja
krvi
v
njem
.
Zato
jej
,
otrok
,
kakor
zauživaš
sveto
hostijo
.
Materina
kri
je
v
tem
kruhu
...
«
Doma
pač
ni
jaslic
,
tudi
drevesca
ne
,
nič
luči
,
ne
veselja
.
Sami
otroci
so
v
hiši
,
oče
je
v
krčmi
,
mati
bega
,
Bog
vedi
kod
.
In
otroci
so
se
stisnili
v
kot
,
nič
jih
ni
strah
,
o
Božiču
kramljajo
in
o
kolačih
,
o
jaslicah
in
o
drevescu
.
Kakor
da
bi
ne
videli
,
kako
se
že
sveti
zunaj
,
kako
se
užigajo
luči
vsepovsod
,
kako
se
že
glase
pesmi
od
vzhoda
in
od
zahoda
.
Trepečejo
od
mraza
,
ali
oči
gledajo
daleč
nekam
,
gorko
je
v
dušah
,
ki
sanjajo
.
Ure
potekajo
,
tema
je
,
otroci
čakajo
matere
in
toplo
jim
je
od
veselega
pričakovanja
.
Kod
bega
mati
,
da
bi
prinesla
mesá
in
morda
celó
jabolk
in
orehov
?
Mraz
je
zunaj
in
led
se
drobi
pod
nogami
...
Zadremala
je
in
vse
je
bilo
pred
njo
še
bolj
jasno
,
čisto
telesno
.
K
sebi
bi
jih
poklicala
vse
,
otroke
in
mater
,
da
bi
jih
ogrela
in
da
bi
jim
bilo
dobro
.
Zakaj
toplo
in
dobro
je
tukaj
in
vsega
je
dovolj
...
K
sebi
bi
poklicala
mater
–
in
zaklicala
je
,
da
je
čula
v
polsanjah
svoj
glas
in
se
je
za
hip
vzdramila
.
Tiho
je
bilo
;
mirno
in
dremotno
so
gorele
luči
na
jaslicah
...
»
Mati
!
«
...
Zatisnile
so
se
oči
in
vse
je
bilo
pred
njo
jasno
in
čisto
telesno
...
Mati
je
bila
trudna
,
zakaj
begala
je
ves
večer
,
vse
dolgo
leto
in
vse
dolgo
življenje
.
Trudna
je
bila
,
legla
je
in
je
zaspala
;
njen
obraz
je
bil
bel
in
miren
,
celo
smehljale
so
se
ustnice
.
Otroci
pa
so
bili
preplašeni
,
jokali
so
in
niso
vedeli
zakaj
–
tema
je
bila
v
izbi
in
mraz
je
bilo
,
mati
je
ležala
mirno
na
postelji
in
se
ni
zgenila
.
Tedaj
so
se
odprle
duri
,
prišel
je
oče
.
Dišal
je
po
žganju
in
je
postal
med
durmi
.
Oči
se
mu
niso
takoj
privadile
teme
,
–
ali
ko
je
izpregledal
,
ko
je
spoznal
,
je
skočil
k
postelji
in
je
zakričal
...
Slišala
je
njegov
krik
,
prestrašila
se
je
in
se
je
vzdramila
vdrugič
.
Božične
pesmi
so
se
vzdigale
zamolklo
iz
katakomb
,
mirno
so
gorele
luči
na
jaslicah
.
Komaj
se
je
zavedla
pesmi
in
dremotnih
luči
in
teme
in
spet
so
se
zatisnile
oči
...
Takrat
so
se
odprle
duri
narahlo
in
prišla
je
mati
.
V
dolgo
volneno
ruto
je
bila
zavita
,
upognjena
je
bila
in
plašna
kakor
zmerom
.
Ali
njen
obraz
je
bil
čudobel
in
čudolepo
so
gledale
plašne
oči
.
Nič
več
ni
bilo
gub
na
licih
,
na
čelu
,
tudi
roke
so
bile
gladke
in
bele
.
Stopila
je
k
postelji
in
se
je
smehljala
,
kakor
se
ni
smehljala
prej
nikoli
.
»
Katica
,
danes
ko
je
sveti
dan
,
sem
ti
prinesla
nekaj
lepega
.
«
In
Katica
je
ugledala
v
njeni
roki
prelepo
rdečo
rožo
,
kakor
da
bi
bila
pravkar
vzcvetela
iz
tenkih
belih
prstov
.
»
Ko
sem
šla
tod
mimo
,
Katica
,
sem
mislila
,
da
stopim
še
k
tebi
,
ker
je
pri
tebi
tako
lepo
in
prijetno
,
da
te
vidim
in
da
te
pobožam
.
«
Sklonila
se
je
mati
še
nižje
,
doteknila
se
je
z
ustnicami
Katice
bolnih
rok
,
potem
še
njenih
toplih
lic
in
tudi
las
,
ki
so
padali
na
čelo
...
Nato
pa
so
prišli
angeli
v
sobo
,
mnogo
jih
je
bilo
,
vsi
so
bili
belo
oblečeni
,
prijazna
luč
se
je
razlila
po
sobi
.
»
Ali
so
sanje
,
ali
je
resnica
?
«
je
mislila
Katica
.
»
Niso
sanje
,
oči
so
odprte
;
tu
sem
jaz
,
tu
je
postelja
...
«
Tiho
so
hodili
po
sobi
,
–
toda
glej
,
vsi
obrazi
so
bili
znani
.
To
je
Tončka
,
ki
gleda
veselo
z
velikimi
slepimi
očmi
,
in
tam
je
Malči
,
ki
ima
tako
nežen
,
majhen
obraz
in
tako
živorazumne
,
razmišljajoče
oči
in
čelo
kakor
sneg
,
in
celo
Pavla
,
židovka
je
tam
.
Žarka
svetloba
je
razlita
naokoli
in
v
svetlobi
hodijo
,
beli
,
komaj
razločni
,
tihi
angeli
,
noge
se
ne
dotikajo
tal
...
Vstala
bi
in
bi
šla
z
njimi
.
Zgenila
se
je
in
je
zavzdihnila
;
ni
mogla
vstati
,
zableščalo
se
ji
je
.
Tedaj
se
je
zasvetilo
dvoje
belih
perotnic
sredi
sobe
,
vzdignila
se
je
roka
in
luč
je
ugasnila
.
Stopali
so
mimo
tihi
koraki
,
duri
so
se
narahlo
zaprle
.
Časih
je
še
zašumelo
na
posteljah
,
zašepetalo
;
tiho
je
bilo
,
sveta
noč
je
ležala
na
zemlji
...
Tudi
Malči
je
videla
angela
tisto
noč
in
nič
se
ni
začudila
.
Komaj
toliko
so
bile
odprte
trepalnice
,
da
se
ji
je
samo
pisano
bleščalo
skozi
senco
dolgih
temnih
vejic
.
Odprle
so
se
duri
;
prišel
je
v
sobo
angel
,
zeleno
drevesce
je
imel
v
roki
.
Postavil
je
drevesce
na
mizo
in
okoli
je
naložil
polno
lepih
in
sladkih
stvari
,
kolačev
,
pomaranč
,
jabolk
.
Tako
tiho
je
hodil
,
da
ni
bilo
čuti
koraka
.
In
ko
je
šel
mimo
,
je
bil
njegov
obraz
kakor
obraz
sestre
Cecilije
,
tako
lep
in
poln
ljubezni
.
Zasanjalo
,
zableščalo
se
je
Reziki
in
zašepetala
je
v
polsanjah
:
»
Angel
je
šel
po
sobi
!
«
–
»
Angel
je
šel
po
sobi
!
«
je
odgovorila
Malči
in
je
zaspala
...
Veselo
se
je
zasmejalo
,
zalesketalo
se
je
sveto
jutro
v
beli
zimski
svetlobi
.
In
soba
je
bila
polna
glasnega
veselja
in
smeha
in
pesmi
in
lepih
misli
.
Popoldne
pa
se
je
zgodilo
nekaj
čudovitega
...
Prihajali
so
gostje
koj
po
kosilu
.
Nikoli
še
jih
ni
bilo
toliko
in
vsi
so
bili
obloženi
z
darovi
.
Postelje
so
bile
polne
kolačev
in
mesa
,
dišalo
je
po
cveticah
,
po
pomarančah
in
jabolkih
,
po
svežem
zraku
,
ki
je
bil
zunaj
in
po
tujih
ljudeh
.
Darove
,
ki
so
jih
prinesli
tuji
ljudje
iz
tujih
hiš
,
so
ločile
natanko
od
nebogatih
darov
,
ki
jih
je
bil
razpoložil
ponoči
angel
okoli
drevesca
in
ki
so
bili
slajši
in
so
dišali
drugače
.
Prišel
je
Rezikin
oče
,
bled
in
slaboten
,
izmučen
;
bilo
je
,
kakor
da
nosi
na
ramenih
velik
in
težak
križ
,
čigar
črna
senca
je
segala
visoko
proti
stropu
.
Vstopil
je
,
kakor
berač
v
gosposko
hišo
,
upognjen
,
plašen
.
In
vendar
mu
je
lagalo
ubogo
beraško
srce
,
lagalo
je
o
sočutju
,
lagalo
je
o
svobodnem
in
zdravem
življenju
,
ki
je
zunaj
.
Tako
je
lagalo
lepo
rdeče
jabolko
,
ki
ga
je
prinesel
,
tudi
pomaranča
je
lagala
,
ki
jo
je
bil
kupil
za
denar
siromaka
,
dar
sočutne
ljubezni
.
In
Reziki
se
je
oče
smilil
.
Bolan
je
bil
in
ubog
in
uklenjen
,
ko
je
bila
ona
zdrava
in
svobodna
.
Kakor
je
bila
drobna
in
majhna
,
da
je
segala
očetu
komaj
do
pasú
,
bi
ga
pritisnila
k
sebi
,
manjšega
in
ubožnejšega
,
bi
ga
pitala
,
neokretnega
,
bi
mu
pripovedovala
lepe
bajke
in
bi
ga
uspavala
...
Prišla
je
Malčina
mati
in
je
prinesla
zavojev
v
obeh
rokah
.
Nasmehnila
se
je
Malči
,
ko
je
ugledala
zavoje
.
Dobre
in
sladke
reči
so
bile
,
prav
je
bilo
,
da
jih
je
mati
prinesla
in
spodobilo
se
je
.
Ali
na
obrazu
matere
,
v
nemirnih
očeh
,
na
ustnicah
,
je
bilo
zapisano
življenje
.
Prišla
je
odondod
,
kjer
je
mraz
in
veter
;
ali
mislila
je
pač
neprestano
:
»
Kaj
naj
prinesem
otroku
,
ubogemu
,
bolnemu
?
«
Skrbela
je
in
je
delala
,
morda
vso
noč
,
svetilka
je
gorela
zaspano
,
rdeče
težke
trepalnice
so
lezle
na
oči
.
In
ko
je
delala
,
morda
vso
noč
,
je
bilo
njeno
srce
razmučeno
od
bolečin
,
je
bílo
v
sencih
večno
jekleno
kladevce
.
A
zdaj
je
prišla
,
dvoje
belih
zavojev
v
rokah
,
k
ubogemu
,
bolnemu
otroku
,
–
prišla
je
kakor
beračica
v
gosposko
hišo
...
Samo
za
hip
se
je
bila
zavedla
Malči
pol
žalostne
,
pol
vesele
,
komaj
,
razločne
misli
,
in
zato
se
je
nasmehnila
...
Prišel
je
Katičin
oče
.
Strašen
je
bil
njegov
obraz
,
siv
,
razjeden
od
ene
same
noči
,
od
bolečine
in
kesanja
ene
same
noči
,
daljše
nego
življenje
.
Ko
se
je
ozrl
na
Katico
,
so
prosile
oči
usmiljenja
in
prizanesljivosti
.
»
Katica
,
zgodilo
se
je
...
«
Glas
mu
je
bil
hripav
in
tih
,
ni
mogel
iz
grla
.
Katica
se
je
ozrla
in
mu
je
pogledala
mirno
v
obraz
:
»
Mati
je
umrla
!
«
Začudil
se
je
in
prestrašil
,
zato
mu
je
Katica
povedala
:
»
Mati
je
prišla
k
meni
,
ko
se
mi
je
sanjalo
,
in
mi
je
prinesla
lepo
rdečo
rožo
.
Mimo
je
šla
in
je
prišla
k
meni
...
«
Oče
je
gledal
,
kolena
so
se
mu
šibila
in
pokleknil
je
poleg
postelje
...
Neprestano
so
prihajali
,
dolga
procesija
.
Prišli
so
k
Pavli
,
židovki
,
bili
so
prazniško
oblečeni
,
v
gorko
kožuhovino
zaviti
.
Na
obrazih
,
v
besedah
,
v
sami
sapi
svojih
prs
,
v
svežem
zraku
,
ki
je
dihal
iz
oblek
,
so
prinesli
življenja
dih
,
življenja
,
ki
je
tam
zunaj
in
v
njih
samih
,
pustega
,
zlobnega
,
in
ki
so
ga
bili
našemili
v
pustno
šaro
majhne
in
umazane
radosti
,
majhne
in
nizkotne
sreče
,
da
bi
mu
ne
gledali
ostudne
in
strašne
nagote
ter
poginili
od
groze
.
Prišli
so
,
kakor
nečistež
v
svetišče
,
berač
v
gosposko
sobo
.
V
srcu
,
od
skrbi
razmučenem
,
od
dnevnega
nehanja
umazanem
pa
je
bilo
sočutje
,
tako
smešno
,
nezavedno
zlagano
,
kakor
sočutje
pastirjev
beračev
do
novorojenega
Izveličarja
...
K
Lojzki
so
prišli
in
Lojzka
jih
je
pozdravila
s
prešernim
nasmehom
.
Elegantna
sta
bila
,
gospod
in
gospa
,
v
bogate
kožuhe
zavita
,
in
prinesla
sta
zavojev
veliko
število
.
Lojzka
je
vzela
zavoje
,
odpirala
je
in
se
je
ozrla
po
sobi
.
»
Náte
,
otroci
,
jejte
!
«
Metala
je
drage
dišeče
darove
z
veselo
roko
,
na
desno
,
na
levo
,
po
belih
posteljah
in
se
je
smejala
prešerno
.
Prešerne
so
bile
njene
oči
,
ali
srce
,
še
komaj
dozorelo
,
je
bilo
resno
,
prezgodaj
grenko
.
Umazani
so
bili
darovi
,
umila
bi
si
roko
,
zato
ker
se
jih
je
dotaknila
.
Dišali
so
po
domu
in
kakor
dom
so
bili
oskrunjeni
in
opljuvani
.
»
Kaj
počneš
,
Lojzka
?
«
je
prašala
dama
in
lica
so
ji
bila
zardela
.
»
Darove
delim
!
«
je
odgovorila
Lojzka
in
se
ni
brigala
več
ne
za
damo
,
ne
za
gospoda
,
niti
ozrla
se
ni
nanja
.
Stala
sta
;
dolgčas
jima
je
bilo
in
v
prsih
je
bilo
nekaj
zoprnega
in
je
sijalo
iz
oči
.
Občutila
sta
bila
polzavedno
,
da
sta
oskrunjena
in
uboga
in
da
ne
sodita
drugam
,
nego
ven
v
opljuvano
vsakdanje
življenje
...
Prišli
so
k
Tončki
,
ki
je
čakala
v
strahu
in
tudi
nji
so
prinesli
dragocenih
in
lepih
reči
.
Gladka
roka
jo
je
pobožala
po
licih
,
sklonil
se
je
nekdo
k
nji
in
jo
je
poljubil
na
ustnice
,
zaščegetali
so
jo
vlažni
brki
in
vsa
se
je
stresla
.
Umaknila
bi
se
in
se
ni
upala
.
Ko
so
odšli
,
je
pohitela
k
oknu
,
da
bi
ji
umilo
lica
prijazno
sonce
,
ki
je
bilo
zunaj
...
Tako
se
je
zgodilo
nekaj
čudovitega
.
Gor
iz
zaduhle
doline
življenja
se
je
bila
napotila
dolga
procesija
.
Romali
so
,
velik
križ
je
hodil
pred
njimi
in
njegova
črna
senca
je
padala
nanje
.
Vsi
so
bili
z
grehi
in
trpljenjem
obloženi
;
oni
,
ki
so
stopali
težko
,
hrbet
upognjen
,
glavo
globoko
sklonjeno
;
in
oni
,
ki
so
hodili
pokonci
in
čijih
prešerne
oči
so
lagale
prešerno
;
ljudje
gosposko
našemljeni
,
prstane
in
zapestnice
na
rokah
,
čipke
in
svilo
na
belih
telesih
,
izžetih
,
izglojenih
od
podlega
življenja
;
berači
,
ki
so
omahovali
v
cunjah
,
obraze
izsesane
,
ude
izpite
od
podlega
življenja
.
Tako
so
romali
in
vsi
so
bili
obloženi
z
grehi
in
trpljenjem
.
Romali
so
in
so
nosili
darove
onim
,
ki
so
bili
čisti
in
so
živeli
onkraj
življenja
in
v
srcu
romarjev
je
utripalo
pod
zlaganim
sočutjem
komaj
zavedno
hrepenenje
in
upanje
...
Sveti
dan
je
bil
,
rodil
se
je
Izveličar
.
In
zgodilo
se
je
nekaj
čudovitega
.
V
betlehemskem
hlevu
je
ležal
v
jaslih
Izveličar
,
vseh
bogastev
gospodar
.
K
njemu
pa
so
prihajali
v
dolgi
procesiji
,
od
vseh
strani
,
pastirji
,
kajžarji
,
hlapci
,
obloženi
z
grehi
in
življenja
težo
,
in
prinašali
so
mu
darov
,
gospodarju
vseh
bogastev
.
Prišli
so
tudi
trije
kralji
iz
Jutrove
dežele
in
so
se
mu
poklonili
,
ko
je
ležal
v
betlehemskem
hlevu
v
jaslih
.
Ugledali
so
bili
zvezdo
in
zahrepeneli
so
–
veliko
,
komaj
zavedno
,
pol
razumljivo
hrepenenje
se
je
bilo
vzdignilo
kakor
veter
od
juga
in
je
zavalovalo
po
vsi
božji
zemlji
.
Že
so
bila
okna
odprta
,
kadar
je
sijalo
sonce
in
Tončka
je
stala
ob
oknu
.
Roke
,
ki
so
jo
božale
po
licih
,
še
niso
bile
zelo
tople
,
ali
prijazne
so
bile
in
materinske
.
Zapihal
je
časih
hladnejši
veter
,
zavisten
je
bil
soncu
in
se
je
poigral
hudomušno
z
njenimi
lasmi
...
Ali
blizu
je
že
bilo
veselo
zmagoslavno
majsko
sonce
,
zmerom
toplejši
so
bili
poljubi
,
ki
jih
je
čutila
na
licih
;
že
niso
bili
več
tihi
,
materinski
–
nepoznano
,
nerazumljivo
hrepenenje
se
je
budilo
v
srcu
,
tja
se
je
vzdigalo
,
odkoder
je
lila
nebeška
svetloba
.
Poslušala
je
in
slišala
je
že
od
daleč
pesem
velikonočnih
zvonov
,
pesem
čisto
,
kakor
njena
duša
in
njeno
nezavedno
upanje
...
»
Tončka
!
«
je
zaklicala
sestra
Cecilija
;
mrzel
je
bil
njen
glas
in
slovesen
,
Tončka
se
ga
je
prestrašila
.
Brala
je
v
glasu
tihe
misli
in
začutila
je
,
da
je
bilo
sočutje
v
mrzlem
in
slovesnem
glasu
.
Bližali
so
se
koraki
in
Tončka
se
je
umikala
od
okna
v
kot
in
se
je
pritisnila
k
zidu
.
Poznala
je
korake
,
ki
so
se
bližali
.
»
Prišel
je
oče
,
Tončka
,
da
pojdeš
z
njim
!
«
Poljubile
so
jo
brkaste
ustnice
,
dišeče
po
tobaku
in
gladek
glas
je
izpregovoril
:
»
Lepo
je
zdaj
doma
,
Tončka
;
boljše
ti
bo
nego
tukaj
...
«
Nagnila
je
glavo
,
molčala
je
in
se
ni
branila
.
Imela
je
takrat
trinajst
let
in
komaj
so
se
šele
bočili
otroški
udje
.
Pred
poldrugim
letom
je
bila
prišla
in
takrat
je
bila
slabotna
in
bolna
.
»
Boljše
ti
bo
,
nego
tukaj
!
«
je
obljubil
gladki
glas
;
Tončka
se
je
domislila
dóma
in
je
nagnila
glavo
...
Spominjala
se
je
luči
iz
davne
preteklosti
–
svetilo
se
je
kakor
življenje
,
ki
je
bilo
nekoč
,
v
polpozabljeni
preteklosti
,
in
ki
bo
nekdaj
,
zato
ker
srce
hrepeni
po
njem
.
Spominjala
se
je
tudi
obrazov
iz
tistega
časa
,
nejasno
,
drug
je
bil
podoben
drugemu
;
en
sam
obraz
je
bil
drugačen
,
tako
mehak
in
poln
ljubezni
,
kakor
glas
sestre
Cecilije
,
kadar
je
pripovedovala
bajke
.
Ali
mati
je
umrla
–
v
davni
preteklosti
;
samo
sveče
je
še
videla
,
kako
so
gorele
z
visokim
rumenim
plamenom
...
Ti
spomini
so
bili
nemirni
,
nerazločni
,
hipni
–
frfotali
,
trepetali
so
kakor
mušice
v
luči
.
In
tedaj
se
je
zgodilo
nekoč
,
da
je
vse
ugasnilo
.
Strah
in
nepokoj
je
bil
v
hiši
,
hodili
so
po
sobi
neznani
ljudje
in
slišala
je
ihtenje
.
Pred
njo
pa
je
bila
tema
–
nič
ni
bilo
,
izginil
je
svet
;
umrla
je
...
Tudi
tisti
dan
ji
ni
bil
jasen
v
spominu
,
nikoli
ni
mislila
nanj
...
Bila
je
svetloba
nekoč
,
v
polpozabljeni
preteklosti
in
bo
nekdaj
...
Vmes
pa
je
tema
,
je
življenje
in
dom
.
Prišla
je
bila
iz
sončnih
krajev
v
dolino
,
kjer
je
mrak
in
kjer
žive
v
mraku
ljudje
,
vsi
zli
in
umazani
.
Ali
pride
čas
,
ko
se
povrne
v
sončne
kraje
,
ki
so
jo
pozdravljali
od
daleč
,
kadar
je
stala
ob
oknu
in
je
sijalo
sonce
...
Oče
je
bil
imeniten
človek
;
vsi
,
ki
so
prihajali
,
so
govorili
ponižno
z
njim
.
Slišala
je
časih
,
kako
so
prosili
,
govorili
jecljaje
,
njegov
glas
pa
je
bil
mrzel
in
trd
.
Ali
pripetilo
se
je
tudi
,
da
je
bil
prijazen
,
gladek
in
mehek
,
posebno
kadar
je
govoril
z
ženskami
.
In
tedaj
se
je
tudi
smejal
,
z
drobnim
,
hihitajočim
smehom
,
ki
se
ga
je
Tončka
bala
,
ni
vedela
zakaj
.
»
Gospod
svétnik
«
so
rekli
očetu
in
tisti
»
svétnik
«
je
bil
zmerom
tako
plah
in
proseč
,
dolgi
,
zategnjeni
»
é
«
je
trepetal
in
se
je
zvijal
,
da
,
klečal
je
in
pripogibal
ponižni
hrbet
...
Oče
je
bil
pač
imeniten
gospod
,
ki
je
imel
pravico
,
da
je
delil
milosti
in
prijaznosti
.
Le
malo
je
bilo
gostov
,
da
bi
se
jim
priklanjal
on
sam
–
in
takrat
se
je
tresel
in
zvijal
tudi
njegov
glas
,
prav
tako
ponižno
in
plaho
,
kakor
tisti
zategnjeni
»
é
«
.
Samo
nekoč
je
slišala
Tončka
,
kako
se
je
tresel
plaho
očetov
glas
.
Prišli
so
trdi
koraki
,
tako
mrzlo
je
zazvenel
pozdrav
,
kakor
brušena
svetla
klina
.
Tončka
je
morala
v
drugo
izbo
,
ali
slišala
je
,
ko
je
rekel
gost
:
»
V
kriminal
sodite
,
ampak
zaradi
stranke
vas
pustimo
za
zdaj
še
pri
miru
...
«
Nikoli
ni
bil
oče
tako
strašen
kakor
ob
tistem
času
;
ljudje
so
prihajali
in
so
prosili
zastonj
.
Zanjo
se
ni
brigal
nič
,
božal
jo
je
in
poljubljal
samo
tedaj
,
kadar
so
bili
prijatelji
v
gostih
.
Nazadnje
je
skoro
čisto
pozabil
nanjo
in
jo
je
prepustil
služkinjam
.
In
služkinje
so
se
menjale
zelo
hitro
,
komaj
se
je
privadila
katere
,
se
je
že
poslovila
,
nanagloma
,
zgodilo
se
je
bilo
Bog
vedi
kaj
.
Tončka
je
poslušala
in
ugibala
,
iz
glasov
in
šumov
so
vstajale
čudne
podobe
,
grozne
in
toliko
groznejše
,
ker
so
bile
nejasne
.
Ves
dan
je
romala
po
sobah
,
kakor
sen
,
nihče
se
ni
zmenil
zanjo
,
kakor
po
gozdu
je
hodila
.
Slišala
je
nekoč
surove
,
kričeče
glasove
.
Govorila
sta
oče
in
služkinja
,
hlastno
,
vzburjeno
,
v
presekanih
stavkih
in
polrazumljivih
