instarimi
cunjami
.
Kdor
je
imel
solde
za
žganje
,
je
presedel
ves
dan
v
krčmi
,
ponoči
pa
je
spal
globoko
spanje
pijanca
in
ni
čutil
mraza
.
„
Izgubili
se
bodo
in
se
bodo
vrnili
na
klanec
in
bodo
poginili
na
klancu
,
zato
ker
jim
je
bilo
usojeno
tako
od
začetka
!
“
je
dejal
čevljar
.
Mati
je
čakala
nanje
in
čakale
so
nanje
gole
stene
,
ki
se
je
delal
led
na
njih
,
da
jih
sprejmo
v
poslednje
zavetje
,
izgnance
,
ki
prihajajo
umirat
.
Zunaj
je
bila
zima
,
okna
so
se
stresala
v
vetru
,
ki
je
prihajal
od
severa
.
Oglasilo
se
je
zunaj
,
potrkalo
je
na
duri
,
prišla
je
Francka
;
počasi
kakor
tat
se
je
vračala
v
domačo
izbo
.
Imela
je
na
glavi
klobuk
,
izpran
in
razcefran
;
tudi
obleka
je
bila
gosposka
,
toda
zamazana
in
posvaljkana
,
čevlji
so
bili
raztrgani
,
na
rokah
je
imela
rokavice
,
toda
prsti
so
gledali
skoznje
.
Večja
je
bila
,
a
še
bolj
drobna
nego
ob
slovesu
.
Obraz
je
bil
bel
,
prozoren
,
oči
so
gledale
plaho
,
dvoje
globokih
strug
so
bile
zarezale
solze
pod
njimi
.
Mati
je
šla
kuhat
kavo
.
„
Samo
da
si
se
vrnila
,
Francka
,
vse
bo
dobro
zdaj
.
“
Francka
je
pila
kavo
in
je
odgovorila
počasi
in
mirno
.
„
Nisem
se
vrnila
,
mati
;
prišla
sem
samo
mimo
in
tako
sem
pogledala
domov
,
kaj
delate
.
Jutri
pojdem
v
Ljubljano
.
„
Mati
jo
je
prijela
za
roko
.
„
Nikamor
ne
pojdi
,
Francka
,
ostani
pri
meni
...
strašno
je
zunaj
v
svetu
...
in
mraz
je
in
zima
.
“
„
Moram
,
mati
!
“
je
odgovorila
Francka
in
je
gledala
na
mizo
.
„
Kaj
bi
pri
vas
?
Moram
v
službo
.
“
Ozrla
se
je
naokoli
,
po
mrzli
,
prazni
izbi
,
na
mater
,
ki
je
bila
že
vsa
sključena
,
obraz
preprežen
s
stoterimi
gubami
in
gubicami
,
oči
poluslepe
,
tihe
in
boječe
—
in
ustnice
so
se
ji
nategnile
v
jok
kakor
otroku
,
toda
glasu
ni
bilo
iz
grla
.
„
Kod
si
hodila
tako
dolgo
,
Francka
?
“
„
V
Gorici
sem
bila
in
potem
v
Trstu
,
zdaj
pojdem
v
Ljubljano
.
Nisem
vam
pisala
,
zato
ker
je
bilo
žalostno
življenje
.
Prišla
sem
zdaj
,
ker
sem
mislila
,
da
so
oče
doma
...
Ko
sem
bila
v
kuhinji
in
sem
jokala
,
so
prišli
zadaj
in
so
se
me
doteknili
na
rami
in
so
me
natihoma
poklicali
...
Pred
dvema
mesecema
je
bilo
in
mesec
je
sijal
v
kuhinjo
...
“
Mati
se
je
sklanjala
blizu
k
njej
,
da
bi
ji
videla
dobro
v
obraz
,
in
bilo
ji
je
,
kakor
da
je
videla
ta
obraz
nekje
drugje
,
v
davni
preteklosti
.
Šinilo
je
mimo
vse
življenje
in
ugledala
je
ta
obraz
na
razpetem
platnu
.
Samo
obraz
je
bil
in
nekoliko
života
,
rok
ni
bilo
.
Na
glavi
širok
bel
slamnik
,
z
rožami
okrašen
;
lepo
pisana
jopica
,
z
zlatom
tkana
;
oči
velike
,
radovedne
,
otroške
in
plašen
smehljaj
na
ustnicah
.
Kdaj
se
ji
je
to
sanjalo
,
kje
je
to
bilo
?
Nekaj
jo
je
zabolelo
v
srcu
,
pozabljena
in
nerazumljiva
rana
je
malo
zaskelela
,
kakor
da
bi
se
je
bil
kdo
prav
nalahko
doteknil
s
prstom
;
zaskelelo
je
samo
za
trenutek
—
sanje
so
hušknile
mimo
in
so
izginile
,
preden
jih
je
razumela
.
V
svetilki
ni
bilo
olja
in
tako
sta
sedeli
brez
luči
.
Iz
hiše
nasproti
je
padel
skozi
okno
žarek
svetlobe
,
naravnost
na
Franckin
obraz
,
ki
je
bil
v
tej
svetlobi
še
bolj
droben
in
bled
;
na
ušesih
so
se
lesketali
veliki
uhani
od
stekla
.
„
Kaj
so
ti
storili
zunaj
,
Francka
,
da
si
prišla
domov
tako
bolna
?
“
Francka
je
pripovedovala
dolgo
v
noč
,
ko
sta
ležali
že
na
postelji
,
in
materi
se
je
zdelo
,
da
se
vrača
davna
preteklost
,
podoba
za
podobo
,
tako
jasno
vse
in
resnično
,
kakor
se
je
vršilo
v
tistih
polupozabljenih
časih
,
ki
so
se
bili
že
izpremenili
v
nejasne
sanje
.
Okna
so
se
stresala
v
vetru
,
mesec
je
sijal
zunaj
;
čevljar
se
je
vračal
iz
krčme
in
je
prepeval
.
Pozdravil
jo
je
veselo
in
prijazno
,
kakor
da
bi
jo
bil
poznal
že
oddavna
.
Na
večer
je
bilo
,
spomladi
v
samotni
ulici
,
kjer
je
stalo
na
obeh
straneh
mlado
,
oprašeno
drevje
.
Postala
je
in
se
je
prestrašila
,
srce
pa
ji
je
zatrepetalo
od
čudne
radosti
.
Imela
je
takrat
petnajst
let
in
njen
obraz
je
bil
še
ves
otroški
.
Stala
je
pred
njim
in
je
gledala
v
tla
,
lica
so
ji
gorela
.
On
se
je
zasmejal
in
jo
je
pobožal
.
„
Kako
ti
je
ime
?
“
„
Francka
.
“
„
Seveda
,
kako
bi
ti
bilo
drugače
ime
.
Zakaj
te
ni
bilo
tako
dolgo
sem
,
Fanny
?
Čakal
sem
te
,
vedel
sem
,
da
prideš
tod
—
pa
večer
za
večerom
in
ni
te
bilo
.
Težko
sem
te
čakal
,
Fanny
!
“
Smehljal
se
je
in
njegove
smehljajoče
oči
so
sijale
čudno
—
sočutje
je
bilo
v
njih
in
ljubezen
in
vesela
prešernost
.
Mlad
je
bil
in
lep
,
gosposko
je
bil
oblečen
,
imel
je
lepo
zavihane
brke
in
malo
razmršene
lase
,
ki
so
gledali
izpod
belega
slamnika
ter
se
vili
po
čelu
v
lepih
kodrih
.
„
Tam
zadaj
je
klop
,
Fanny
,
nobenega
človeka
ni
tam
in
temno
je
;
pojdi
z
mano
,
sediva
malo
tja
!
“
Prijel
jo
je
za
roko
in
šla
sta
in
sta
sedla
na
klop
.
Tam
je
bilo
drevje
bolj
košato
,
kostanji
so
že
cveteli
in
če
je
zapihal
veter
,
so
padali
na
klop
dišeči
cvetovi
.
Ko
sta
sedela
,
ji
je
položil
desnico
okoli
vratu
,
z
levico
ji
je
vzdignil
obraz
in
jo
je
poljubil
na
ustnice
,
tako
da
jo
je
vso
izpreletelo
,
ko
je
začutila
na
licih
njegove
brke
.
„
Glej
,
Fanny
,
čakal
sem
te
in
vedel
sem
natanko
,
da
prideš
,
samo
čudno
se
mi
je
zdelo
,
da
te
tako
dolgo
ni
bilo
...
Ali
tvoje
srce
je
polno
usmiljenja
in
zato
si
prišla
.
Vedela
si
,
da
mi
je
spet
težko
pri
srcu
in
da
potrebujem
tvoje
ljubeznive
tolažbe
in
kakor
si
prihajala
zmerom
ob
takih
časih
,
tako
sem
čakal
nate
tudi
zdaj
...
Kaj
si
počela
tako
dolgo
,
kod
si
hodila
?
“
Zasmejal
se
je
in
ni
čakal
odgovora
in
jo
je
poljubil
.
„
Moje
življenje
,
Fanny
,
je
bilo
ves
ta
čas
tako
divje
in
neumno
,
da
me
je
sram
in
da
sem
ves
truden
;
zadnji
čas
je
bil
,
da
si
prišla
,
že
ves
bolan
sem
bil
in
klical
sem
te
neprestano
...
Glej
,
tako
pridejo
tiste
ure
,
ko
je
človek
greha
in
življenja
sit
in
si
zaželi
malo
samote
,
malo
tihe
in
nedolžne
ljubezni
in
tako
drobnega
,
otroškega
,
plahega
obrazka
,
kakor
je
tvoj
,
Fanny
!
Tako
si
odpočije
trudno
srce
in
se
pripravlja
na
nove
grehe
,
zato
da
se
potem
spet
vrača
,
kadar
je
trudno
in
bolno
...
“
Smejal
se
je
in
jo
poljubljal
.
„
Kako
si
otroška
in
lepa
in
neumna
,
o
Fanny
,
kakor
zmerom
!
Zdi
se
mi
zdajle
,
da
bi
se
nikoli
ne
naveličal
tvojega
obraza
in
tvojih
oči
...
Ali
prideš
jutri
,
Fanny
?
Ali
prideš
vsak
večer
?
“
Francka
je
prihajala
vsak
večer
.
Kostanji
so
šumeli
in
dišeči
cvetovi
so
padali
nanju
.
„
Nekoč
,
Fanny
,
sem
bil
na
Dunaju
in
zabredel
sem
čisto
v
predmestje
,
tja
kjer
je
zrak
poln
prahu
in
fabriškega
dima
.
Tam
so
lepa
dekleta
,
Francka
,
blede
obraze
imajo
in
velike
bolne
oči
.
Tam
sem
te
srečal
v
mraku
in
prav
tako
fina
in
drobna
si
bila
kakor
zdaj
in
prav
take
oči
si
imela
,
morda
si
bila
še
mlajša
.
Nesla
si
v
roki
veliko
škatlo
—
to
ni
bilo
lepo
—
in
stopala
si
hitro
,
ne
da
bi
me
videla
,
da
bi
te
ne
bil
nagovoril
.
Ali
nagovoril
sem
te
,
ker
sem
te
bil
takoj
spoznal
.
Tudi
ti
si
me
spoznala
in
si
se
mi
nasmehljala
.
Prijetno
sva
živela
takrat
—
vsak
večer
po
dolgih
predmestnih
ulicah
,
jaz
in
ti
,
stopila
sva
v
to
vežo
,
v
ono
vežo
in
sva
se
poljubljala
.
Časih
je
šel
kdo
mimo
—
ali
se
spominjaš
?
—
in
naju
je
čudno
pogledal
:
‚
Kaj
pa
ta
človek
hodi
s
takim
otrokom
?
‘
Midva
pa
sva
se
smejala
in
sva
stopila
v
vežo
...
Ali
se
spominjaš
,
kako
si
bila
potem
pri
meni
v
ateljeju
?
Dal
sem
ti
bil
na
glavo
velik
bel
slamnik
,
z
rožami
okrašen
,
oblekla
si
si
pisano
bluzo
,
z
zlatom
tkano
,
kratko
belo
krilo
si
imela
in
majhne
,
fine
čižmice
.
Tako
sem
te
slikal
,
ti
pa
si
gledala
zamišljeno
z
velikimi
očmi
,
naravnost
name
si
gledala
in
jaz
sem
videl
ljubezen
,
ki
je
bila
v
tvojem
srcu
...
Ali
se
spominjaš
?
“
Francka
se
je
spominjala
—
vse
to
je
bila
resnica
.
Imela
je
na
glavi
širok
bel
slamnik
,
oblečena
je
bila
v
pisano
bluzo
,
beli
rokavi
so
segali
komaj
do
komolcev
.
Govoril
je
z
mehkim
,
ljubeznivim
glasom
in
vse
je
bila
resnica
...
Šla
je
z
njim
,
po
neznanih
krajih
,
po
neznanih
ulicah
,
prišla
sta
v
veliko
hišo
,
zmerom
po
stopnicah
navzgor
in
v
veliko
izbo
,
kjer
je
bil
skoro
ves
strop
od
stekla
.
Tam
ji
je
dal
na
glavo
širok
bel
slamnik
,
oblekla
si
je
pisano
bluzo
in
belo
krilo
,
ki
je
segalo
samo
do
kolen
;
on
je
sedel
in
jo
je
slikal
.
Ko
je
slikal
,
je
izpregovoril
hipoma
.
„
Kako
raskave
roke
imaš
,
Fanny
!
“
Skrila
je
roke
in
sram
jo
je
bilo
...
Prišel
je
mrak
,
sence
so
prihajale
—
in
takrat
je
strepetala
Francka
,
po
životu
jo
je
izpreletel
mraz
.
Sklonil
je
bil
glavo
,
gledal
je
nanjo
s
temnimi
in
hudobnimi
očmi
in
obraz
mu
je
bil
ves
spačen
.
Vstal
je
,
prihajal
je
bliže
,
Francka
bi
zakričala
,
ali
držalo
jo
je
za
grlo
,
oči
so
se
širile
od
groze
.
Ostal
je
sredi
izbe
.
„
Zbogom
,
Francka
...
idi
!
“
Francka
je
šla
,
noge
so
se
ji
tresle
,
ko
je
hitela
po
stop
nicah
...
Doma
ni
zaspala
,
premetavala
se
je
vso
noč
in
je
jokala
;
ko
se
je
bližal
mrak
,
je
šla
k
njemu
in
on
jo
je
čakal
...
Slika
je
ostala
nedovršena
,
rok
ni
bilo
.
Samo
obraz
je
gledal
iz
platna
,
bel
in
fin
obrazek
,
oči
velike
,
plašne
,
padala
je
nanje
lahna
senca
od
širokega
slamnika
...
Večeri
so
bili
že
dolgi
in
topli
in
vsak
večer
je
hitela
Francka
v
samotne
ulice
,
kjer
so
šumeli
kostanji
,
in
čakala
je
nanj
in
ni
ga
bilo
.
Oči
so
gledale
strahoma
po
ulicah
dol
,
skozi
temo
;
bližali
so
se
koraki
in
so
šli
mimo
;
prišel
je
samoten
par
,
šepetalo
je
in
se
je
izgubilo
.
Tiha
,
jasna
južna
noč
je
dihala
naokoli
,
nebo
je
bilo
polno
zvezd
...
Francka
se
je
vračala
,
noge
so
ji
bile
težke
in
so
se
opotekale
...
Na
oglu
je
postala
,
gledala
je
nazaj
po
ulici
.
„
Morda
še
pride
,
zamudil
se
je
...
pride
in
kaj
poreče
,
ko
ne
bo
nikogar
?
“
Prestrašila
se
je
in
se
je
vrnila
.
Ali
zdaj
jo
je
bilo
strah
samote
.
Sence
so
se
premikale
pred
njo
,
za
njo
;
slišala
je
šepetanje
,
prav
blizu
je
slišala
korake
na
pesku
,
ali
ko
se
je
ozrla
,
ni
bilo
nikogar
.
„
Pridi
!
Kaj
sem
ti
storila
,
da
odlašaš
?
“
—
Nekdo
se
je
zasmejal
od
daleč
,
prihajalo
je
bliže
,
Francka
je
trepetala
in
se
je
skrila
za
kostanj
,
pijanec
se
je
vračal
iz
krčme
,
opotekal
se
je
in
je
govoril
sam
s
seboj
.
„
Kaj
sem
ti
storila
?
Pridi
!
“
V
tistih
dolgih
večerih
so
ji
lica
upadla
in
oči
so
bile
vse
objokane
...
O
mraku
je
bilo
in
prišel
je
mimo
po
cesti
,
ki
je
bila
vsa
polna
ljudi
.
Šel
je
z
lepo
damo
in
smejala
sta
se
in
sta
govorila
veselo
.
Francka
je
stala
čisto
blizu
na
pragu
in
skoro
se
je
je
doteknil
s
komolcem
.
Hotela
ga
je
poklicati
,
ali
samo
hripav
glas
je
prišel
iz
grla
.
Ozrl
se
je
,
pogledal
ji
je
naravnost
v
obraz
,
tako
mirno
,
kakor
da
bi
je
nikoli
ne
bil
videl
.
Šla
sta
dalje
in
sta
se
smejala
in
razgovarjala
,
izgubila
sta
se
med
ljudmi
...
Srečala
ga
je
vdrugič
,
ko
je
šel
po
cesti
sam
.
Šel
je
hitro
in
je
gledal
v
tla
,
njegov
obraz
se
je
bil
izpremenil
,
iz
oči
je
sijal
hudoben
ogenj
.
Francka
je
tekla
za
njim
,
prijela
ga
je
za
roko
.
„
Zakaj
te
ni
bilo
...
čakala
sem
te
tako
dolgo
,
vsak
večer
...
“
Postal
je
in
je
pogledal
nanjo
.
Stala
je
pred
njim
majhna
in
siromašna
,
obraz
suh
,
objokan
.
„
Kdo
si
?
Ne
poznam
te
!
“
Okrenil
se
je
in
je
šel
mirno
dalje
...
Francka
je
čakala
in
ga
je
iskala
.
Vedela
je
,
da
se
ne
more
vse
tako
strašno
končati
;
samo
šali
se
z
njeno
otroško
ljubeznijo
,
toda
vrne
se
in
takrat
se
bosta
smejala
in
poljubovala
kakor
prej
.
Ali
čemu
odlaša
tako
dolgo
,
ko
so
večeri
tako
lepi
in
topli
?
...
Šla
je
k
njemu
,
ateljé
je
bil
zaklenjen
.
Stari
,
čemerni
hišnik
ji
je
povedal
,
da
je
gospod
odpotoval
in
da
se
ne
vrne
več
.
Tisti
dan
je
Francka
odpovedala
službo
in
se
je
napotila
v
Trst
,
da
bi
ga
poiskala
.
Naravnost
v
Trst
se
je
napotila
,
kakor
da
bi
ji
bil
kdo
pokazal
s
prstom
ravno
cesto
:
„
Tja
pojdi
,
Francka
,
saj
se
še
poznajo
v
prahu
njegove
stopinje
.
“
—
V
Trstu
je
hodila
dva
dni
lačna
in
trudna
po
ulicah
,
nato
je
dobila
službo
.
Vedela
je
,
da
je
blizu
—
bilo
ji
je
,
kakor
da
sliši
iz
mestnega
šuma
njegov
glas
,
časih
je
celo
hušknilo
mimo
kakor
njegov
obraz
,
njegove
oči
...
„
Ne
izpustim
ga
,
kadar
pride
mimo
,
“
si
je
mislila
.
„
Primem
ga
za
roko
in
pojdem
z
njim
.
Prosila
ga
bom
tako
dolgo
,
da
se
bo
usmilil
,
da
se
bo
zasmejal
in
rekel
:
‚
Saj
je
bila
vse
samo
šala
—
kako
si
neumna
,
Francka
,
čemu
si
se
jokala
?
‘
—
In
potem
se
bodo
vrnili
tisti
lepi
večeri
,
vse
tisto
lepo
življenje
se
bo
vrnilo
!
“
—
Srečala
ga
je
tretji
dan
,
o
mraku
,
na
poti
,
ki
se
vije
iz
mesta
po
holmu
.
In
prijela
ga
je
za
roko
in
ga
ni
izpustila
.
Nasmehnil
se
je
in
njegov
nasmeh
je
bil
oduren
;
Francka
se
je
tresla
,
ali
držala
ga
je
za
roko
in
je
prosila
z
očmi
usmiljenja
.
„
Glej
,
Francka
,
čemu
hodiš
za
mano
?
To
je
bilo
spomladi
,
ali
zdaj
je
že
pozno
poletje
in
skoro
pride
jesen
in
zima
.
Ne
zameri
mi
,
Francka
,
in
pozabi
name
do
spomladi
.
Spomladi
se
vrnem
.
“
Nasmejal
se
je
z
nasmehom
,
ki
je
bil
sočuten
in
porogljiv
.
„
Spomladi
se
vrnem
,
Francka
,
ko
bom
spet
malo
truden
.
Ali
do
tedaj
ne
misli
name
,
Francka
,
in
zbogom
!
“
Šel
je
dalje
po
poti
,
ki
se
vije
iz
mesta
po
holmu
in
Francka
je
stala
in
je
gledala
za
njim
.
Sama
ni
vedela
,
kako
je
izpustila
njegovo
roko
,
zakaj
ni
tekla
za
njim
in
ga
ni
klicala
;
stala
je
vkovana
,
kakor
da
bi
jo
bil
pričaral
.
Šele
ko
se
je
izgubil
za
ovinkom
,
so
se
premeknile
tudi
njene
noge
in
vrnila
se
je
v
mesto
počasi
in
tako
trudna
,
kakor
da
bi
bila
prehodila
ves
dan
in
vso
noč
...
Na
jesen
je
začutila
,
da
je
mesto
prazno
;
nič
več
ni
slišala
iz
mestnega
šuma
njegovega
glasu
,
če
se
je
ozirala
po
obrazih
,
so
bili
vsi
tuji
in
nikoli
ni
hušknilo
mimo
kakor
njegov
obraz
,
njegove
oči
.
Napravila
se
je
na
pot
.
Po
dolgem
romanju
je
prišla
pozno
na
jesen
v
trg
,
ki
je
bil
tri
ure
hoda
od
doma
.
Dobila
je
službo
pri
gostilničarju
in
ostala
je
tam
do
zime
.
Vedela
je
,
da
je
blizu
,
in
iskala
ga
je
.
Šla
je
preko
mosta
v
samoten
kraj
,
kjer
so
bile
visoke
skale
vsenaokrog
.
V
ozki
dolini
je
tekla
pod
vrbami
tiha
zelena
voda
,
blizu
brega
,
sredi
vrtov
se
je
dvigalo
belo
poslopje
z
visokim
zidom
naokoli
,
tako
da
je
bilo
trdnjavi
podobno
.
Nasproti
je
stala
nizka
,
dolga
,
polurazpala
hiša
,
vsa
okna
so
bila
zaprta
in
tesno
zagrnjena
,
vrata
so
bila
zaklenjena
.
Prišla
je
zvečer
,
tresla
se
je
od
strahu
in
od
veselega
pričakovanja
,
čutila
je
,
da
je
blizu
.
Prišel
je
mimo
razcapan
človek
,
s
topim
,
vse
poraščenim
obrazom
.
Pogledal
jo
je
zelo
pazljivo
in
je
stopil
prednjo
.
„
Kaj
pa
ti
tod
,
Francka
?
“
Stopila
je
korak
nazaj
in
je
hotela
mimo
.
„
No
,
nič
se
me
ne
boj
,
saj
sva
stara
znanca
,
kaj
me
ne
poznaš
več
?
“
Govoril
je
jecaje
,
s
tenkim
glasom
in
mežikal
je
z
očmi
.
„
Saj
sva
služila
skupaj
,
celo
leto
,
še
dalj
,
koliko
pa
je
že
tega
?
Dolgo
je
že
tega
,
dvajset
,
trideset
let
!
Ti
se
nisi
nič
izpremenila
,
jaz
pa
sem
se
postaral
...
Ali
veš
,
da
je
gospa
umrla
?
“
Francka
ga
je
gledala
začudeno
.
„
Da
,
umrla
je
,
“
je
zazdihnil
.
„
Dobra
gospa
je
bila
,
za
vse
življenje
me
je
preskrbela
v
testamentu
,
po
en
goldinar
dobivam
na
mesec
pri
notarju
...
Zdaj
bo
že
kmalu
prvega
...
Ampak
hiša
mora
ostati
kakor
je
,
je
rekla
,
in
jaz
pazim
,
da
ostane
vse
tako
,
kakor
je
bilo
...
Pa
zbogom
,
Francka
!
“
Mračilo
se
je
,
v
farni
cerkvi
je
zvonilo
angelsko
češčenje
.
Francka
je
šla
počasi
po
samotni
,
s
peskom
posuti
stezi
,
pod
vrbami
je
časih
tiho
zažuborelo
,
drevje
je
bilo
že
golo
,
veje
so
bile
črne
in
mokre
.
Zadaj
v
dolini
,
pod
skalami
,
je
bilo
temno
in
strašno
,
Francka
si
ni
upala
dalje
in
vrnila
se
je
.
Na
poslopju
so
se
okna
že
svetila
,
v
beli
svetlobi
,
za
zagrinjalom
,
so
se
premikale
sence
;
Francka
je
slišala
govorjenje
in
smeh
in
spoznala
je
tudi
njegov
glas
.
Voz
je
zaropotal
na
dvorišču
,
tekla
je
ob
zidu
proti
velikim
vratom
,
ki
jih
je
hlapec
odpiral
in
ki
so
hreščala
v
rjastih
tečajih
.
Tam
je
stala
gosposka
kočija
in
konja
sta
bila
že
vprežena
.
Na
hišnem
pragu
se
je
prikazala
lepa
dama
,
ki
jo
je
bila
srečala
Francka
v
mestu
z
njim
;
ogrnjena
je
bila
v
plašč
,
ki
je
segal
do
tal
,
privzdignila
ga
je
malo
,
tako
da
so
se
videli
drobni
sivo
rumeni
čeveljčki
in
je
šla
proti
kočiji
.
Za
njo
je
prišel
on
na
prag
in
se
je
razgovarjal
naglas
in
smeje
s
postarnim
gospodom
,
ki
mu
je
bil
čisto
podoben
in
ki
je
imel
prav
tako
kakor
on
žameten
telovnik
in
na
glavi
širok
klobuk
.
Stisnila
sta
si
roke
,
pohitel
je
za
njo
in
skočil
v
kočijo
.
Voznik
je
vozil
počasi
po
dvorišču
,
proti
vratom
,
kjer
je
stala
Francka
.
Ko
je
prišla
kočija
mimo
,
se
je
ozrl
skozi
okence
in
se
je
nasmejal
z
odurnim
nasmehom
.
„
Na
spomlad
,
Francka
!
Zbogom
!
“
je
zaklical
,
ko
mu
je
pogledala
v
obraz
s
prestrašenimi
in
prosečimi
očmi
.
Tudi
dama
se
je
ozrla
skozi
okence
,
pokimala
je
Francki
in
se
je
zasmejala
.
Voznik
je
zamahnil
z
bičem
,
kočija
je
švignila
mimo
in
je
izginila
za
zidom
.
Ko
je
tekla
Francka
za
njo
,
je
videla
samo
še
,
kako
je
hušknila
preko
mosta
ter
se
izgubila
za
drevjem
...
„
Zdaj
pojdem
v
Ljubljano
!
“
je
dejala
Francka
že
v
poluspanju
;
toplo
in
prijetno
ji
je
bilo
pod
odejo
.
Zunaj
se
je
bilo
nebo
razvedrilo
in
mesec
je
sijal
na
posteljo
.
Trepalnice
so
ji
lezle
na
oči
,
misli
so
se
že
motale
kakor
v
sanjah
,
govorila
je
zmerom
bolj
tiho
,
jecaje
,
nerazumljivo
in
,
ko
je
utihnila
,
je
dihala
mirno
in
enakomerno
,
izza
poluodprtih
,
smehljajočih
ustnic
so
se
svetili
beli
zobje
...
Ali
mati
je
poslušala
dalje
in
govorilo
je
v
izbi
dalje
,
čisto
jasno
in
razumljivo
.
Videla
je
vse
štacije
križevega
pota
,
ki
se
bo
završil
na
klancu
,
kakor
je
zapisano
.
„
Izgubili
se
bodo
in
se
bodo
vrnili
,
zato
ker
jim
je
usojeno
,
da
poginejo
na
klancu
.
“
Vrnila
se
bo
bleda
,
sesušena
,
sključena
,
zavita
v
posvaljkane
gosposke
cunje
,
razcefran
klobuk
na
glavi
...
Izba
bo
čisto
prazna
,
dišalo
bo
po
mrličih
,
po
ugašenih
lojevih
svečah
.
Od
vlažnih
sten
bo
kapalo
in
kaplje
bodo
zmrzovale
;
veter
bo
pihal
skozi
razbita
okna
,
razpokane
duri
se
bodo
stresale
.
In
pred
durmi
bo
stala
ona
in
bo
pritiskala
počasi
na
kljuko
in
si
ne
bo
upala
vstopiti
.
Počasi
...
počasi
se
bodo
odpirale
duri
,
pogledal
bo
v
izbo
plašen
,
čisto
izmučen
,
droben
obraz
in
oči
bodo
iskale
...
Duri
bodo
ostale
odprte
,
drobno
telo
bo
sedelo
na
klopi
,
glava
bo
klonila
proti
kolenom
,
oči
se
bodo
zatiskale
počasi
in
se
bodo
zatisnile
za
zmerom
;
ustnice
se
bodo
še
premikale
,
še
bodo
šepetale
:
„
Pridi
,
zakaj
odlašaš
tako
dolgo
?
Davno
je
že
minila
pomlad
;
pridi
!
“
Šepetale
bodo
in
bodo
umolknile
za
zmerom
...
Na
stenah
se
bodo
svetile
ledene
kaplje
,
veter
bo
pihal
iz
veže
in
skozi
razbita
okna
...
„
Ostani
,
Francka
,
ne
hodi
!
“
je
zaklicala
mati
v
spanju
in
prebudili
sta
se
obedve
.
Pričelo
se
je
že
daniti
in
Francka
je
vstala
.
„
Ali
pojdeš
,
Francka
?
“
je
prašala
mati
in
njen
tihi
glas
je
prosil
:
„
Ostani
pri
meni
,
otrok
,
ne
hodi
!
“
„
Moram
,
mati
!
Bom
že
dobila
kakšno
službo
v
Ljubljani
,
„
je
odgovorila
Francka
mirno
in
se
ni
ozrla
.
Napravila
se
je
in
je
stala
sredi
izbe
.
Bala
se
je
pogledati
materi
v
obraz
,
stiskalo
jo
je
v
prsih
.
„
Zbogom
,
mati
!
“
Dala
ji
je
roko
in
šli
sta
proti
durim
.
„
Če
se
več
ne
vidiva
,
Francka
—
“
je
zastokala
mati
in
jo
je
držala
krepko
za
roko
.
„
Zakaj
bi
se
ne
videli
več
?
“
Stala
je
s
sklonjeno
glavo
in
v
srcu
ji
je
odgovorilo
razločno
:
„
Nikoli
več
!
“
Šla
je
po
klancu
,
tupatam
so
zaškripale
duri
,
prihajali
so
ljudje
na
prag
in
so
gledali
za
njo
.
Čevljar
je
pogledal
skozi
okno
in
jo
je
spoznal
in
je
zaklical
:
„
Francka
!
“
Ni
se
ozrla
in
je
stopala
hitro
,
oči
uprte
v
tla
.
„
Francka
,
da
se
kmalu
spet
vidimo
!
“
Njegov
glas
je
bil
čuden
,
zloben
in
sočuten
obenem
,
okrenila
je
glavo
in
je
videla
koščen
,
z
razmršeno
brado
poraščen
obraz
pijanca
;
oči
so
ležale
pod
košatimi
obrvmi
v
globokih
jamah
.
Zapomnila
si
je
ta
obraz
natanko
,
zakaj
videla
ga
je
pozneje
,
po
davnem
času
,
ko
se
je
sklanjal
nad
njo
in
je
bil
poln
usmiljenja
...
Izpreletelo
jo
je
nekaj
nerazumljivega
in
hitela
je
navzdol
proti
trgu
,
proti
kolodvoru
.
Slišala
je
,
da
jo
je
klical
zadaj
trepetajoč
glas
,
ki
se
je
izgubljal
v
vetru
.
„
Francka
,
ostani
!
“
Mati
se
je
vračala
v
izbo
in
opirala
se
je
z
rokama
ob
steno
,
da
je
prišla
do
klopi
,
ker
so
se
ji
zibala
tla
pod
nogami
in
se
je
strop
majal
in
udiral
...
Hladen
marec
je
bil
;
dež
,
ki
je
škropil
v
dolgih
tenkih
curkih
,
je
bil
mrzel
kakor
snežnica
;
če
je
ponehalo
za
uro
,
je
zapihal
leden
veter
;
sneg
se
je
tajal
počasi
in
ponoči
je
zmrzavalo
,
tako
da
so
bili
pokriti
travniki
zjutraj
z
ledeno
skorjo
,
tako
trdo
,
da
so
odskakovale
in
se
pršile
deževne
kaplje
,
kakor
da
bi
bíle
ob
steklo
.
Lojze
Mihov
je
romal
po
cesti
iz
Ljubljane
.
Roke
je
imel
zakopane
v
hlačnih
žepih
,
ovratnik
kratke
suknje
je
bil
zavihal
visoko
do
ušes
in
skrival
je
vanj
kocinasto
brado
.
Drugače
pa
ga
vreme
ni
zelo
zanimalo
;
žvižgal
je
poluglasno
,
ni
se
mu
zdelo
potrebno
,
da
bi
se
ogibal
luž
,
ki
so
prepregale
cesto
;
z
levo
nogo
je
malo
poskakoval
,
ker
ga
je
žulil
čevelj
na
peti
;
menda
je
bil
prodrl
žebelj
skozi
podplat
.
Pridrdral
je
mimo
kmečki
voz
in
ga
je
oškropil
.
„
Kanalja
,
če
me
ne
vzameš
gor
,
pa
me
vsaj
pri
miru
pusti
!
“
je
zakričal
za
njim
.
Ozrl
se
je
časih
naokoli
in
spominjal
se
je
študentovskih
časov
,
ko
je
hodil
po
teh
krajih
z
velikim
upanjem
in
z
veliko
žalostjo
v
srcu
.
Spomini
niso
bili
posebno
otožni
in
smehljal
se
je
.
Domislil
se
je
,
kako
je
romal
nekoč
z
materjo
proti
Ljubljani
in
kako
je
mislil
vso
pot
o
neki
čudni
prihodnosti
,
ki
je
bila
takrat
zelo
blizu
—
bogastvo
,
gosposka
kočija
,
dvoje
parov
konj
,
vse
življenje
tako
sladko
,
kakor
večen
sveti
večer
...
Domislil
se
je
in
še
bolj
veselo
mu
je
bilo
pri
srcu
,
tako
da
je
stresal
z
glavo
in
se
smejal
poluglasno
.
Prišlo
mu
je
nasproti
dvoje
žandarmov
v
dolgih
plaščih
,
puške
na
ramah
.
Stopala
sta
krepko
in
naravnost
,
tako
da
se
jima
je
moral
umekniti
v
stran
.
Gledala
sta
ga
s
sumnjivimi
pogledi
in
čeprav
se
ni
ozrl
,
je
opazil
na
korakih
,
da
sta
gledala
za
njim
.
Smehljal
se
je
in
si
je
mislil
:
„
Če
se
zdajle
ozrem
,
stopita
k
meni
in
me
poprašata
z
moškim
glasom
:
‚
Kdo
si
?
‘
In
jaz
bi
jima
odgovoril
—
no
,
kaj
bi
jima
odgovoril
?
‚
Lojze
Mihov
!
‘
—
Hvala
Bogu
,
ime
mi
je
še
ostalo
!
Imena
človek
nikoli
ne
izgubi
—
bodi
si
še
tako
siromašen
,
ime
ima
vendarle
.
Tako
je
na
svetu
vse
pravično
in
dobro
urejeno
.
“
Zvedrilo
se
je
malo
,
sonce
je
zasijalo
na
luže
,
zalesketalo
se
je
na
travnikih
,
pokritih
s
kopnečim
snegom
.
Lojze
je
zamežikal
,
dobro
mu
je
dela
sončna
svetloba
in
odvihal
si
je
ovratnik
,
dasi
je
bilo
mraz
in
so
bili
sončni
žarki
hladni
kakor
v
januarju
.
Na
zahodu
je
bilo
nebo
že
čisto
jasno
,
svetla
sinjina
se
je
širila
zmerom
bolj
,
segala
je
zmerom
više
in
oblaki
so
se
pomikali
počasi
za
vzhodne
in
južne
gore
.
Komaj
za
ped
visoko
je
že
stalo
sonce
nad
holmi
in
tako
je
bilo
hladno
in
bledo
,
da
so
oči
lehko
gledale
vanj
.
Lojze
je
gledal
naravnost
v
sonce
in
se
je
smehljal
kakor
otrok
.
„
Glej
no
,
še
nikoli
te
nisem
videl
;
ampak
danes
si
se
sleklo
pred
mano
,
ti
gosposko
veličastvo
,
in
jaz
te
gledam
,
sram
te
bodi
!
“
Zasmejal
se
je
,
nato
je
zažvižgal
veselo
koračnico
in
je
stopal
v
taktu
dalje
,
po
cesti
,
ki
se
je
že
sušila
,
ko
je
komaj
dež
ponehal
in
se
je
ozrlo
sonce
nanjo
z
zaspanim
,
še
trudnim
očesom
.
Ravnina
se
je
ožila
,
z
desne
so
se
bližali
holmi
in
so
zagrinjali
dolino
z
dolgimi
sencami
.
Lojze
je
ugledal
od
daleč
samotno
krčmo
in
se
je
spominjal
z
veseljem
ljubeznivega
in
gostoljubnega
krčmarja
;
pospešil
je
korake
in
ko
je
prišel
do
krčme
,
se
je
nameril
naravnost
vanjo
.
V
veži
ga
je
srečal
krčmar
in
se
je
razveselil
.
„
Kje
pa
sem
te
videl
,
čakaj
no
?
...
A
,
ti
si
tisti
študent
,
že
vem
.
Kar
noter
,
kar
noter
!
“
Porinil
ga
je
skozi
duri
in
Lojze
je
ugledal
družbo
za
mizo
,
dvoje
mladih
gospodov
in
lepo
hči
krčmarjevo
,
ki
se
je
ozrla
nanj
z
velikimi
očmi
—
tiste
oči
so
bile
kakor
takrat
in
Lojzeta
je
minila
razposajenost
,
zabolelo
ga
je
v
srcu
in
čutil
se
je
plahega
in
nerodnega
.
„
Študent
je
,
Ančka
,
prinesi
mu
vina
in
kruha
!
“
Gospod
z
drobno
bradico
in
z
naočniki
se
je
ozrl
nanj
,
gledal
ga
je
pazljivo
dalj
časa
.
„
Kaj
niste
vi
Mihov
?
“
„
Seveda
sem
Mihov
,
Lojze
Mihov
!
“
„
O
,
glej
,
tak
sedi
no
sem
—
jaz
sem
Krivec
,
Jože
Krivec
...
“
Ponudil
mu
je
roko
,
Lojze
ga
je
gledal
začuden
.
„
Nobenega
Krivca
ne
poznam
...
“
Nato
pa
se
je
mahoma
zagrohotal
in
se
je
zavrtil
na
peti
.
„
Ah
,
Krivček
,
Krivček
...
Kakšen
pa
si
?
Čemu
pa
imaš
naočnike
?
In
brado
nosi
Krivček
!
...
Kaj
pa
delaš
tod
?
“
„
Kaj
bi
delal
tod
?
“
je
odgovoril
Krivec
bolj
mirno
in
hladno
in
je
premeril
z
dolgim
pogledom
Lojzetovo
zanemarjeno
in
zakrpano
obleko
.
„
Učitelj
sem
pri
vas
,
že
dve
leti
.
“
Lojze
je
prisedel
k
mizi
,
drugi
gospod
,
suh
in
kakor
zelo
sestradan
,
je
bil
davčni
praktikant
iz
trga
.
Iz
dolgega
obraza
so
gledale
velike
,
toda
prazne
in
tope
oči
.
„
Kaj
pa
ti
,
Lojze
?
Kaj
pa
ti
počneš
?
“
„
Nič
ne
počnem
.
Upiral
sem
se
dolgo
,
pa
ni
bilo
nič
in
če
je
brez
upiranja
isti
vrag
,
čemu
bi
se
človek
po
nepotrebnem
mučil
?
“
„
A
tako
!
“
je
odgovoril
učitelj
malomarno
in
se
je
ozrl
še
enkrat
pazljivo
in
radovedno
na
Lojzetov
obraz
.
In
ta
obraz
ni
bil
čisto
nič
podoben
veselim
besedam
Lojzetovim
;
smejal
se
je
,
kakor
se
režé
lobanje
;
lica
so
bila
sama
ohlapna
koža
,
nos
je
bil
oster
in
svetel
,
kakor
mrličev
,
oči
so
ležale
v
globokih
jamah
;
redke
kocine
,
ki
so
poganjale
pod
nosom
in
na
bradi
,
so
dajale
obrazu
celo
nekaj
odurnega
,
pijanskega
.
Roke
je
imel
na
mizi
—
koščene
roke
so
bile
in
koža
se
je
grbila
na
njih
kakor
pri
starcih
.
Ko
mu
je
bil
dal
roko
,
je
čutil
učitelj
potne
in
spolzke
dlani
.
„
Kam
si
se
zdaj
namenil
?
“
„
Domov
;
mater
grem
pogledat
,
če
še
živi
.
Nisem
je
videl
že
pet
let
in
ona
misli
,
da
se
vrnem
v
kočiji
,
z
dvema
paroma
konj
...
“
Izpraznil
je
kozarec
in
rdečica
mu
je
stopila
v
lica
,
čuden
ogenj
se
je
vžigal
v
očeh
.
„
Ali
se
še
spominjaš
,
Krivček
,
na
naše
ljubljanske
čase
?
Ali
se
spominjaš
,
kako
smo
krokali
?
—
O
,
Krivček
,
zapoj
še
enkrat
s
tankim
glaskom
svojim
,
da
te
slišim
,
preden
umrjem
!
“
„
Kje
so
zdaj
ljubljanske
beznice
!
“
je
odgovarjal
učitelj
resno
.
„
Druge
skrbi
imamo
zdaj
,
dragi
moj
!
“
Lojze
je
bil
vesel
,
smejal
bi
se
in
prepeval
bi
.
„
Kdaj
pa
si
izginil
iz
Ljubljane
?
“
ga
je
prašal
učitelj
.
„
Ne
vem
,
izginil
sem
nekoč
,
ko
nisem
imel
ne
kosila
,
ne
stanovanja
...
Ali
veš
,
zakaj
sem
šel
od
gledališča
?
Zato
,
ker
mi
je
na
odru
želodec
krulil
—
“
Učitelj
je
stresel
nevoljno
z
glavo
,
praktikant
se
je
nasmehnil
.
„
Pomisli
,
na
Dunaju
sem
bil
in
sem
se
hotel
vpisati
—
kam
,
misliš
?
Naravnost
v
akademijo
!
Saj
sem
bil
dober
risar
.
“
„
Vraga
,
zakaj
pa
se
nisi
vpisal
?
“
„
Kako
?
Raztrgan
sem
bil
,
pa
si
še
noter
nisem
upal
...
Nato
sem
grabil
sneg
,
zaslužil
sem
goldinar
na
dan
,
ali
to
je
bilo
samo
tri
dni
,
dalj
nisem
mogel
...
“
„
Zakaj
ne
?
“
„
Zato
,
ker
ni
več
snežilo
.
“
„
Kako
pa
si
prišel
v
domovino
?
“
„
Na
državne
stroške
,
pet
dni
sem
se
vozil
—
ali
prijetna
vožnja
je
bila
,
nobenih
skrbi
ni
imel
človek
...
Večno
mi
bodo
ostali
v
spominu
tisti
dnevi
:
jéš
,
pa
ne
prašaš
,
odkod
je
prišlo
;
spiš
,
in
te
nihče
ne
goni
preko
praga
—
kakor
tičica
pod
nebom
...
Nato
sem
bil
spet
celo
leto
v
Ljubljani
.
“
„
Kaj
te
niso
pripeljali
domov
?
“
„
Izgubili
so
me
spotoma
,
kakor
prazno
vrečo
...
Ali
potem
,
bratec
,
ti
je
bilo
življenje
!
...
Misli
si
,
da
sem
kradel
jabolka
za
vodó
—
to
je
velika
umetnost
in
več
potrpljenja
in
vaje
je
treba
zanjo
,
kakor
na
priliko
za
šolmaštrovanje
.
Potem
sem
prišel
k
advokatu
.
“
„
Čemu
nisi
ostal
pri
njem
?
“
„
Po
prvi
plači
,
ki
mi
jo
je
bil
dal
,
sem
se
od
veselja
tako
napil
,
da
me
dva
dni
ni
bilo
v
pisarno
...
potem
si
pa
nisem
več
upal
tja
...
To
je
bila
zadnja
nit
,
ki
sem
jo
pretrgal
;
takrat
se
je
nehalo
vse
...
In
zdaj
sem
čisto
svoboden
.
„
„
Ni
bilo
lepo
življenje
,
“
je
opomnil
učitelj
.
„
Ni
bilo
lepo
,
ampak
tako
je
moralo
biti
,
čudil
bi
se
,
če
bi
se
kdaj
nenadoma
izpremenilo
.
Nikoli
še
nisem
videl
,
da
bi
rodil
osat
žlahtne
sadove
;
raste
samo
zategadelj
,
da
ga
populijo
osli
.
“
Učitelj
je
naročil
vina
,
gostilničar
je
prinesel
Lojzetu
gnjati
in
belega
kruha
.
Ko
je
ugledal
rdeče
,
prijetno
dišeče
meso
,
so
se
mu
zasvetile
oči
;
jedel
je
molče
in
hitro
,
z
levico
je
držal
krožnik
,
kakor
da
bi
se
bal
zanj
.
„
Kako
je
zdaj
v
trgu
?
Kaj
počnete
?
“
je
vprašal
,
ko
si
je
obrisal
ustnice
.
Krivec
je
napravil
zelo
resen
obraz
in
si
je
pomeknil
naočnike
bliže
k
očem
.
„
Jaz
,
prijatelj
,
sem
se
lotil
resno
svojega
poklica
,
kakor
sem
nameraval
,
ko
sem
bil
še
v
šoli
...
“
„
Torej
misliš
še
zmerom
reševati
svoj
narod
?
“
se
je
nasmehnil
Lojze
.
„
Naroda
ne
,
ampak
vsaj
čisto
majhen
del
njegov
,
saj
je
to
tudi
nekaj
...
In
ti
niti
ne
veš
,
kakšno
je
naše
ljudstvo
.
Če
si
videl
ljudi
pijane
v
krčmi
,
so
se
ti
zastudili
—
poluberači
in
popolni
berači
,
ki
pijo
in
preklinjajo
in
propadajo
kakor
živina
;
kar
jih
je
boljših
,
beže
v
Ameriko
,
na
Nemško
,
v
Bosno
,
a
pijani
berači
,
ki
so
prelahkomiselni
in
preleni
,
da
bi
si
pomagali
,
ostanejo
doma
...
Tako
si
morda
videl
ljudstvo
in
tako
si
ga
sodil
.
Jaz
pa
sem
ga
spoznal
in
ni
ga
boljšega
na
svetu
.
Zdaj
imamo
v
trgu
bralno
društvo
.
—
“
„
Saj
je
bilo
že
prej
.
—
“
„
Za
gospodo
,
ko
človek
ni
smel
vanj
,
če
je
dišal
po
govedi
.
Zdaj
pa
smo
sami
,
sami
kmečki
fantje
in
delavci
;
napravili
smo
si
lepo
knjižnico
,
beremo
časopise
,
prepevamo
in
tudi
krokamo
;
to
so
čisto
drugačni
kroki
,
zato
ker
so
ljudje
drugačni
.
Pomisli
,
da
so
se
izpremenili
nekateri
celo
v
obraz
,
odkar
so
v
društvu
!
“
„
Na
ta
način
jih
misliš
reševati
?
“
je
vprašal
Lojze
.
„
Zakaj
ne
na
ta
način
?
Uboštvo
je
veliko
,
toda
inteligenten
človek
si
ve
pomagati
,
duševni
siromaki
pa
so
dvakrat
ubogi
—
skrijejo
se
in
pričakujejo
konca
...
Ali
to
je
vendarle
samo
začetek
.
Zbuditi
je
treba
ljudi
;
kadar
se
bodo
predramili
in
bodo
izpregledali
,
si
bodo
že
pomagali
sami
.
Navadili
se
bodo
na
družbo
,
videli
bodo
,
da
vsak
sam
ne
opravi
nič
,
da
se
mora
naslanjati
drug
na
drugega
...
To
so
nam
že
prej
pokazali
socialistični
usnjarji
,
ki
so
se
združili
in
ki
niso
več
hlapci
svojih
gospodarjev
.
Poglej
jih
v
nedeljo
,
pa
jim
boš
poznal
samo
na
rokah
in
na
črnih
nohtih
,
da
so
delavci
.
Doslej
so
jih
fantje
sovražili
,
ker
so
jim
bili
pregosposki
,
zdaj
jih
ne
sovražijo
več
...
“
„
Genljiva
idila
!
“
je
opomnil
Lojze
.
„
Ni
še
,
ali
jaz
bi
rad
,
da
bi
bila
.
“
„
Če
si
kaj
posebnega
domišljaš
na
svoje
delovanje
,
se
motiš
.
Kaj
pa
je
novega
na
tvojih
načrtih
?
Stare
fraze
in
drugega
nič
.
“
„
Seveda
so
stare
fraze
,
“
je
odgovoril
učitelj
mirno
.
„
Kaj
sem
rekel
,
da
mislim
kaj
novega
?
Da
hočem
delati
kakšne
eksperimente
?
Čisto
po
starem
mislim
delati
,
po
šabloni
in
tudi
tistih
starih
fraz
,
ki
vem
da
so
stare
,
me
ni
čisto
nič
sram
.
Ko
bi
delal
vsak
po
novem
,
kaj
pa
bi
bilo
?
Lepo
po
ravni
znani
cesti
,
tako
mislim
,
da
pridemo
najdalj
.
Glavno
je
,
da
je
človek
resen
in
misli
pošteno
.
“
„
Ukvarjaš
se
popolnoma
zastonj
!
“
je
odgovoril
Lojze
.
„
Tak
sanjač
si
,
kakor
si
bil
v
Ljubljani
,
ko
si
sam
imel
komaj
jesti
,
pa
si
študiral
,
kako
bi
pomagal
drugim
.
Tako
si
pozabil
,
da
si
sam
berač
.
Ali
zastonj
je
študirati
,
pomagati
se
ne
da
...
Povedal
sem
ti
,
kako
sem
živel
.
No
,
kaj
misliš
,
da
v
meni
ni
bilo
nikoli
nič
moči
,
nikoli
nič
energije
,
nič
želje
,
da
bi
živel
in
pomagal
sebi
in
drugim
?
Vsega
tega
je
bilo
dovolj
in
jaz
sem
se
mučil
in
upiral
.
Rezultat
?
Ožuljene
noge
in
od
stradanja
pokvarjeni
želodec
...
Ne
da
se
pomagati
,
vse
je
obsojeno
na
žalostno
smrt
!
“
Učitelj
ga
je
pogledal
začuden
,
skoro
je
bil
razžaljen
.
„
Ti
gledaš
sebe
povsod
,
prijatelj
.
Ti
si
obsojen
na
žalostno
smrt
!
“
Lojze
je
odgovarjal
mirno
,
kakor
da
bi
ne
bilo
nič
trpkega
v
učiteljevih
besedah
.
„
Sebe
gledam
povsod
,
seveda
!
Kdo
gleda
drugače
?
Jaz
sem
rojen
na
klancu
,
na
klancu
siromakov
in
pečat
mi
je
bil
vtisnjen
na
čelo
že
ob
rojstvu
,
pečat
berača
,
ki
je
obsojen
na
žalostno
smrt
.
Zato
,
glej
,
je
bilo
zastonj
vse
moje
upanje
—
če
bi
se
doteknil
zlata
,
bi
se
izpremenilo
v
oglje
,
kakor
v
tisti
pravljici
...
“
„
Fatalist
!
Ne
verjamem
ti
,
da
bi
se
bil
upiral
.
Če
veš
,
da
si
obsojen
,
ne
moreš
imeti
ne
volje
,
ne
moči
—
in
sploh
je
bilo
smešno
,
da
si
se
upiral
,
če
si
vedel
,
da
si
obsojen
.
“
„
Nisem
fatalist
,
stvar
je
drugačna
.
Zgodilo
se
je
morda
čisto
slučajno
,
da
sem
spoznal
svojo
usodo
...
in
koliko
jih
je
,
ki
je
ne
poznajo
,
ki
ne
vedo
,
da
so
obsojeni
;
nosijo
na
čelu
pečat
,
ki
jim
je
bil
vtisnjen
ob
rojstvu
,
in
upajo
in
se
mučijo
do
konca
.
Če
pade
človek
desetkrat
pod
križem
,
vstane
spet
in
se
opoteka
dalje
.
Jaz
pa
sem
spoznal
,
da
ni
vredno
vstajati
več
in
da
je
bolje
obležati
na
mestu
.
“
„
Če
misliš
,
da
je
tako
bolje
,
ti
ne
morem
ugovarjati
.
Zame
je
bolje
,
da
se
trudim
;
če
me
razočara
življenje
danes
,
me
razveseli
morda
jutri
...
Ako
misliš
,
da
bi
bilo
tvoje
delo
brezuspešno
,
bi
bilo
seveda
neumno
,
da
bi
delal
.
“
Razgovor
je
bil
učitelju
neprijeten
,
poklical
je
krčmar
jevo
hčer
,
ki
je
nesla
kozarce
skozi
izbo
.
„
Gospodična
Ana
,
zakaj
ste
nas
ostavili
?
Prisedite
malo
!
“
„
Ali
me
ne
poznate
?
“
se
je
nasmehnil
Lojze
.
Pogledala
mu
je
pazljivo
v
obraz
,
zardela
je
in
oči
so
se
ji
razširile
od
začudenja
.
Lojze
je
vstal
in
ji
je
ponudil
roko
.
„
Tako
pač
niste
mislili
,
da
se
bova
srečala
po
tako
dolgem
času
...
“
In
obema
so
se
misli
srečale
,
nekaj
lepega
se
je
zasvetilo
iz
preteklosti
.
Ona
,
poluotrok
,
on
mlad
študent
,
sta
sedela
v
izbi
sama
,
sonce
je
sijalo
zunaj
.
Sklonil
se
je
k
njej
,
jecal
je
nerazumljive
besede
in
vroče
ustnice
so
se
doteknile
ustnic
,
oba
trepetajoča
,
zardela
v
lica
,
plašna
kakor
grešnika
.
Sedela
sta
roko
v
roki
,
molče
in
nista
si
upala
pogledati
v
oči
...
To
je
zasijalo
v
življenje
kakor
žarek
sonca
,
ki
ga
za
trenotek
odkrijejo
oblaki
;
zasijalo
in
je
izginilo
.
Zdaj
je
stal
pred
njo
suh
,
bolan
,
raztrgan
;
obraz
se
mu
je
izpremenil
,
poraščen
je
bil
,
v
licih
so
bile
globoke
jame
,
zoprne
zareze
so
bile
ob
ustnicah
...
Srečale
so
se
jima
misli
,
Ani
se
je
stisnilo
srce
od
žalosti
,
Lojze
pa
se
je
naglo
iztreznil
.
„
Kod
ste
hodili
tako
dolgo
?
“
„
Po
svetu
;
zdaj
se
vračam
domov
;
morda
se
vidiva
še
kdaj
.
“
„
Kaj
se
poznata
?
“
je
vprašal
učitelj
;
rdečica
mu
je
bila
stopila
v
lice
.
„
Od
prej
se
poznava
,
“
je
odgovoril
Lojze
.
„
Takrat
je
bila
gospodična
še
otrok
in
gospodje
iz
trga
še
niso
zahajali
sem
.
“
Pili
so
dolgo
,
toda
razgovor
ni
bil
zelo
živahen
.
Zunaj
se
je
popolnoma
razvedrilo
,
sonce
pa
je
bilo
že
davno
zašlo
,
vsa
dolina
je
bila
že
v
globoki
senci
.
Lojzetu
je
bilo
vroče
in
omamilo
ga
je
vino
,
ki
ga
ni
bil
navajen
;
ko
je
vstal
izza
mize
,
se
je
skoro
opotekel
.
Ana
mu
je
dala
roko
v
slovo
,
ali
bala
se
ga
je
in
vesela
je
bila
,
ko
je
šel
.
Njemu
pa
je
bilo
srce
mehko
od
obilega
vina
in
od
spominov
.
Obraz
mu
je
bil
še
bolj
upal
,
oči
so
bile
rdeče
obrobljene
,
hotel
je
povedati
v
slovo
nekaj
lepega
in
ljubeznivega
,
toda
jezik
mu
je
bil
težak
in
spotikal
se
mu
je
.
„
Jaz
grem
zdaj
umret
,
Ana
!
“
je
dejal
,
ko
je
držal
njeno
roko
;
smehljati
se
je
mislil
prešerno
,
a
smehljaj
je
bil
top
in
oduren
.
„
Umret
grem
,
Ana
...
in
kadar
...
“
Misli
so
se
mu
zmedle
,
učitelj
je
prišel
mimo
in
se
je
zadel
obenj
,
tako
da
se
je
Lojze
opotekel
v
veži
.
Vračali
so
se
skupaj
proti
trgu
,
hoda
je
bilo
skoraj
dve
uri
in
stopali
so
hitro
.
Cesta
se
je
bila
že
čisto
posušila
;
na
nebu
so
se
vžigale
zvezde
,
ali
mesec
še
ni
bil
vzšel
in
temno
je
bilo
.
Lojzetu
je
obraz
gorel
od
vročine
,
v
život
pa
mu
je
bilo
mraz
in
veter
je
pihal
skozi
tenko
suknjo
.
Izpočetka
je
hodil
malo
težko
in
slabo
mu
je
bilo
,
potem
pa
se
je
polagoma
iztreznil
in
zaželel
si
je
veselega
razgovora
.
„
Vsi
so
obsojeni
,
vsi
,
prijatelj
!
Nič
ne
govori
!
Jaz
sem
bil
daleč
po
svetu
in
sem
videl
naše
ljudi
:
vsi
hlapci
,
vsi
siromaki
s
klanca
!
Poglej
njih
zgodovino
—
tisoč
let
hlapčevstva
!
Tisoč
let
strašnega
truda
in
nič
niso
dosegli
...
“
Učitelj
ni
odgovarjal
,
Lojzetu
je
bilo
to
zoprno
in
umolknil
je
.
Zvezde
so
svetile
zmerom
jasneje
,
na
vzhodu
se
je
belilo
,
vstajal
je
mesec
in
pričelo
se
je
lesketati
srebrno
na
snegu
,
ki
je
pokrival
vso
dolino
.
Noč
je
bila
tako
lepa
,
da
je
bilo
Lojzetu
mehko
pri
srcu
.
Hotel
je
zapeti
fantovsko
pesem
,
ali
glas
mu
je
bil
tako
hripav
in
surov
sredi
tišine
,
da
se
ga
je
sam
prestrašil
.
Tovariša
sta
hodila
molče
mimo
njega
.
„
Kdaj
pa
sta
se
seznanila
z
Ano
?
“
ga
je
vprašal
učitelj
,
ko
so
bili
že
blizu
trga
.
„
Ej
,
kdaj
!
Ne
bodi
ljubosumen
,
kaj
ne
vidiš
,
kakšen
sem
?
Na
mrliča
ljubosumen
,
tepec
!
“
Prišli
so
na
greben
nizkega
holma
in
so
se
bližali
klancu
.
Tam
je
bilo
vse
temno
,
v
trgu
pa
so
še
gorele
luči
.
Učitelj
je
pokazal
na
eno
izmed
zadnjih
hiš
v
trgu
,
ki
je
stala
malo
više
od
drugih
,
od
ceste
v
stran
.
„
Glej
,
tamle
stanujem
,
kjer
se
svetlika
od
okna
do
okna
;
gospodinja
hodi
z
lučjo
po
izbah
;
zdaj
je
v
moji
sobi
,
pogrinja
najbrž
mizo
in
pripravlja
večerjo
,
zato
ker
ve
,
da
pridem
domov
.
“
Lojzetu
se
je
nekaj
zgenilo
v
srcu
—
prijazne
sobe
,
prijazna
gospodinja
,
belo
pogrnjena
miza
in
gorka
večerja
na
mizi
—
mir
v
srcu
in
naokoli
.
„
Kaj
misliš
zdaj
početi
v
trgu
,
ali
ostaneš
tukaj
?
“
je
vprašal
učitelj
.
„
Sam
ne
vem
.
Dejal
sem
,
da
sem
prišel
samo
umret
,
in
morda
se
tako
zgodi
.
“
Poslovili
so
se
in
Lojze
je
stopal
počasi
proti
klancu
.
V
tistem
hipu
,
ko
je
ostal
sam
,
se
je
izgubil
zadnji
ostanek
umetne
razposajenosti
,
spomnil
se
je
,
da
je
blizu
doma
in
obšel
ga
je
strah
.
Stal
je
na
cesti
,
pod
sabo
je
videl
trg
,
od
daleč
so
se
še
glasili
koraki
tovarišev
,
ki
sta
hitela
navzdol
.
Izpreletelo
ga
je
,
da
bi
se
vrnil
,
kamorkoli
,
brez
smotra
v
noč
.
Brez
smotra
,
kakor
se
je
vračal
domov
.
Vstal
je
bil
nekoč
in
se
je
napotil
proti
domu
,
kakor
da
bi
ga
bilo
prijelo
za
roko
,
ali
zdaj
,
ko
je
bil
blizu
,
je
zagledal
pred
sabo
vso
preteklost
,
je
zagledal
samega
sebe
,
kakor
je
bil
v
resnici
.
Obsojen
?
Kdo
ga
je
bil
obsodil
?
Zgrudil
bi
se
in
bi
zajokal
naglas
—
sam
se
je
bil
ob
sodil
v
tistem
trenotku
,
ko
se
je
domislil
prvikrat
,
da
je
obsojen
in
so
mu
omahnile
roke
in
mu
je
omahnilo
srce
.
Spomnil
se
je
potov
,
ko
sta
hodila
z
materjo
v
Ljubljano
in
ni
se
smejal
.
Čemu
je
bilo
treba
,
da
je
ugasnilo
tisto
otroško
upanje
?
Otroško
je
bilo
,
ali
bilo
je
obenem
čisti
studenec
,
ki
je
zajemal
iz
njega
moči
za
trpljenje
,
za
dolgo
pričakovanje
.
Takrat
se
ni
videl
;
ni
videl
svojega
bolnega
obraza
,
ne
razcapane
obleke
,
ni
čutil
,
da
je
lačen
...
In
ko
se
je
bil
obsodil
,
se
je
spoznal
—
videl
si
je
na
obrazu
,
na
udrtih
očeh
,
na
splahnelih
licih
,
da
so
mu
dnevi
šteti
,
videl
je
svoje
uboštvo
na
raztrgani
obleki
,
čutil
je
,
da
je
lačen
;
in
da
ne
bo
vse
to
nikoli
minulo
,
zato
ker
je
tako
zapisano
,
da
bo
umrl
sam
,
lačen
in
sredi
ostudnega
beraštva
.
Kako
se
je
to
zgodilo
?
Kdaj
se
je
to
pričelo
?
Pogledal
je
daleč
nazaj
,
odleglo
mu
je
;
kesanje
se
je
spreminjalo
v
mirno
žalost
.
Odgovoril
si
je
s
tistimi
besedami
,
kakor
je
bil
odgovoril
učitelju
.
„
Nikoli
še
ni
rodil
osat
žlahtnega
sadu
;
raste
samo
zategadelj
,
da
ga
populijo
osli
.
“
Gledal
je
na
klanec
,
na
kopo
hiš
,
ki
so
se
tiščale
skupaj
,
kakor
čreda
prestrašenih
ovac
.
Ena
sama
medla
luč
se
je
svetlikala
iz
teme
.
Gledal
je
in
kakor
da
bi
videl
skozi
slamnate
strehe
,
skozi
razpala
zidovja
.
Nizke
,
zadehle
izbe
;
vlažne
stene
,
samo
nad
posteljo
sveta
podoba
,
morda
glava
Kristusova
,
s
trnjevo
krono
in
krvavimi
kapljami
na
čelu
;
pohištva
ni
,
ljudje
spe
na
tleh
,
na
cunjah
in
s
cunjami
so
odeti
.
Obrazi
suhi
,
potni
;
mož
sope
na
glas
,
napil
se
je
bil
žganja
in
leži
z
razgaljenimi
prsmi
,
smrdeča
sapa
polni
težki
vzduh
;
otroci
imajo
starikave
obraze
,
komaj
so
prišli
iz
zibke
,
pa
se
jim
čelo
guba
,
lezejo
obrvi
na
oči
,
lica
upadajo
;
žena
ne
spi
,
legla
je
,
ali
ko
je
bil
zaspal
mož
,
je
vstala
in
sedi
na
klopi
ob
peči
,
kolena
privzdignjena
skoro
do
obraza
,
glavo
oprto
v
dlani
...
Hiša
za
hišo
,
vse
izbe
so
enake
.
Zrak
je
samega
beraštva
poln
,
beraštvo
v
pogledih
,
v
besedah
,
v
srcu
,
beraštvo
in
ponižnost
,
nezaupnost
,
beraštvo
brez
konca
.
Komaj
utriplje
mlado
srce
,
že
srka
beraštvo
,
trpljenje
in
skrbi
iz
materinih
prsi
...
srka
nemoč
,
vdanost
in
ponižnost
;
vdanost
v
hlapčevstvu
,
nemoč
za
življenje
...
Raste
—
in
hodi
z
upognjenim
životom
,
oči
uprte
v
tla
,
rojen
hlapec
.
Lahko
je
vesel
in
razposajen
,
lahko
si
pridobi
bogastva
—
v
svojem
srcu
ostane
hlapec
,
v
vsem
svojem
nehanju
.
Na
klancu
je
bil
rojen
in
nihče
mu
ne
izbriše
tega
pečata
.
Gledal
je
in
klanec
se
je
čudovito
širil
pred
njegovimi
očmi
—
od
vzhoda
do
zahoda
se
je
razprostiral
,
od
juga
do
severa
,
holmi
so
se
razmeknili
.
Klanec
siromakov
je
bila
vsa
prostrana
pokrajina
pred
njim
,
po
vsej
prostrani
pokrajini
so
hodili
ponižno
sključeni
,
vdani
siromaki
,
ki
jim
je
bilo
siromaštvo
v
srcu
in
ki
so
bili
v
srcu
siromaki
,
če
so
se
veselo
smejali
in
če
so
imeli
rdeče
obraze
in
pošteno
obleko
.
Neizmeren
klanec
siromakov
je
bil
pred
njim
in
narod
hlapcev
je
stanoval
na
klancu
.
„
Obsojeni
na
smrt
—
ves
trud
,
prijatelj
,
je
brezuspešen
in
zato
neumen
;
preobleci
jih
na
zunanje
,
v
srcu
so
hlapci
in
obsojeni
na
smrt
!
...
“
Truden
je
bil
,
noge
so
se
mu
tresle
,
bližal
se
je
počasi
in
strahoma
.
Nekje
so
zaškripale
duri
,
iz
hiše
se
je
oglasil
vik
in
surov
prepir
—
mož
se
je
bil
vrnil
pijan
iz
krčme
.
Prišel
je
do
domače
hiše
;
okna
so
bila
slabo
razsvetljena
.
Stopil
je
k
zidu
,
da
bi
videl
v
izbo
,
toda
okna
so
bila
zagrnjena
s
temnimi
cunjami
in
luč
je
bila
odvita
,
svetila
je
dremaje
.
Nerazumljiva
bojazen
ga
je
obšla
,
stopal
je
po
prstih
po
temni
veži
,
iskal
je
kljuke
in
odprl
je
duri
oprezno
.
V
izbi
je
bilo
več
ljudi
in
govorili
so
šepetaje
.
Vsi
so
bili
obrnjeni
od
njega
in
opazili
so
ga
šele
,
ko
je
zaprl
duri
za
sabo
in
stopil
prednje
.
„
Jaz
sem
,
ljudje
božji
!
“
Iz
postelje
se
je
vzdignila
glava
.
„
Lojze
!
“
Mati
se
je
oprla
siloma
na
obe
roke
in
se
je
sklonila
v
postelji
.
Lojze
je
stopil
k
njej
,
približal
se
je
njenemu
obrazu
,
tako
da
je
začutil
vročino
njenih
lic
,
in
silna
bolečina
mu
je
rezala
v
srcu
.
„
Kod
si
hodil
toliko
časa
,
Lojze
...
kako
sem
te
čakala
!
„
Slišal
jo
je
komaj
,
skoro
ni
bilo
glasu
iz
prsi
in
samo
ustnice
so
se
gibale
.
Gledala
mu
je
nepremično
v
obraz
in
smehljala
se
je
.
„
Vedela
sem
dobro
,
da
prideš
,
pa
mi
niso
hoteli
verjeti
...
Sedi
tukajle
k
postelji
,
Lojze
...
“
V
izbi
so
bili
čevljar
in
njegova
žena
,
pisar
in
dvoje
žensk
.
Poleg
postelje
na
mizi
so
stale
različne
steklenice
,
v
eni
je
bilo
drago
vino
,
ki
ga
je
bil
prinesel
čevljar
;
nihče
ni
vedel
,
kje
je
dobil
denarja
zanj
.
„
Zdaj
ima
sina
!
“
je
dejal
čevljar
.
„
Zdaj
gremo
lehko
spat
!
“
Oči
je
imel
zaspane
in
zdehalo
se
mu
je
—
čul
je
bil
prejšnjo
noč
z
ženo
do
jutra
.
Gostje
so
se
vzdignili
in
so
se
poslovili
,
mati
se
ni
ozrla
nanje
,
oči
so
bile
uprte
v
Lojzeta
,
ki
je
stal
ob
postelji
ves
bled
.
Ko
so
se
zaprle
duri
,
je
sedel
k
postelji
,
prijel
je
materino
roko
in
se
je
naslonil
s
čelom
nanjo
.
Mati
je
vzdignila
levico
,
hotela
je
pogladiti
sinu
razmršene
lase
,
ali
roka
je
bila
preslaba
in
je
omahnila
na
odejo
.
„
Tako
dolgo
te
ni
bilo
,
Lojze
!
“
„
Kaj
je
z
drugimi
,
mati
?
“
„
Vsi
so
umrli
.
“
Lojze
se
je
spet
naslonil
na
materino
roko
,
ki
je
bila
mrzla
in
potna
.
Mati
je
obrnila
glavo
tako
,
da
mu
je
videla
natanko
v
obraz
,
njeni
pogledi
so
drsali
po
njegovih
suhih
rokah
,
po
obleki
,
po
ovratniku
.
„
Vzdigni
se
malo
,
Lojze
,
skloni
se
k
meni
,
da
te
vidim.
„
Sklonil
se
je
in
bilo
mu
je
mraz
,
ko
je
čutil
čisto
blizu
na
obrazu
dvoje
svetlih
,
velikih
,
vprašujočih
oči
—
kakor
dvoje
nožev
so
mu
segali
pogledi
globoko
v
misli
,
v
srce
.
Ko
je
vzdignil
glavo
,
se
je
obrnila
mati
od
njega
in
oči
so
se
zatisnile
.
Strah
ga
je
bilo
in
doteknil
se
je
z
dlanjo
njenega
čela
.
„
Mati
!
“
Pogledala
je
,
ali
pogled
je
bil
poln
trpljenja
in
usmiljenja
.
„
Kod
si
hodil
,
da
si
prišel
tako
bolan
,
da
si
prišel
umret
?
„
Skril
je
obraz
v
odejo
in
je
zajokal
,
kakor
pred
mnogimi
leti
,
ko
je
skril
glavo
v
materino
naročje
,
kadar
mu
je
bilo
pusto
in
težko
...
Ko
ga
je
ugledala
pred
sabo
,
v
motni
megli
,
ki
je
bila
pred
njenimi
očmi
,
je
videla
njegovo
življenje
in
življenje
svojih
otrok
in
svoje
življenje
...
Mrak
je
bil
v
sobi
,
luč
je
gorela
slabo
in
materi
se
je
zdelo
,
da
ugaša
.
„
Privij
svetilko
,
Lojze
,
prilij
olja
!
“
Lojze
je
stopil
k
mizi
in
je
privil
svetilko
,
da
se
je
razlila
po
izbi
bela
svetloba
.
„
Ali
si
napravil
luč
?
“
„
Saj
je
svetlo
,
mati
!
“
Ni
mu
odgovorila
,
zdelo
se
ji
je
,
da
je
v
izbi
mrak
in
neprijeten
ji
je
bil
sivi
pajčolan
,
ki
ji
je
visel
neprestano
pred
očmi
in
ki
ga
ni
bilo
mogoče
odgrniti
...
Mrak
je
bil
v
izbi
,
pusta
tišina
je
bila
;
komaj
je
čula
mati
sinovo
dihanje
,
ali
zdelo
se
ji
je
,
da
prihaja
od
daleč
,
od
duri
...
V
vročici
so
se
ji
misli
čudno
kolebale
,
vstajale
so
in
so
se
nenadoma
pogrezale
,
prišle
so
in
so
hušknile
mimo
kakor
da
bi
nosila
svetilko
po
izbi
in
bi
švigale
sence
od
stene
do
stene
,
po
tleh
,
po
stropu
...
Iztegnila
je
roko
,
hotela
se
je
vzdigniti
v
postelji
.
„
Počakajte
,
ljudje
božji
!
“
Toda
niso
čakali
—
voz
je
drdral
dalje
,
voznik
je
gonil
in
se
je
smejal
.
Tekla
je
za
vozom
,
čevlji
so
se
ji
bili
odvezali
,
sezula
se
je
in
je
tekla
bosa
,
noge
so
krvavele
,
kri
se
je
mešala
s
prahom
.
„
Čakajte
!
“
Kakor
za
šalo
je
voznik
malo
ustavil
,
romarice
,
ki
so
bile
na
vozu
,
so
se
hudobno
smejale
:
„
No
,
teci
,
teci
,
teci
zdaj
!
“
In
Francka
je
tekla
,
poskakovala
je
z
ranjenimi
nogami
,
že
je
prišla
do
voza
,
prijela
se
je
z
obema
rokama
—
toda
voz
je
sunil
,
švignil
je
dalje
in
Francka
je
padla
,
udarila
se
je
s
čelom
ob
kamen
in
je
obležala
...
Lojze
je
brisal
materi
z
robcem
potno
čelo
;
izza
poluodprtih
trepalnic
so
gledale
bele
oči
,
bolna
rdečica
je
gorela
na
razbeljenih
licih
,
ustnice
so
se
premikale
.
„
Mati
!
“
je
šepetal
in
tresel
se
je
od
strahu
in
bolečine
.
„
Pridi
,
kaj
sem
ti
storila
,
da
ne
prideš
?
“
je
prosila
Francka
in
je
čakala
na
samotni
poti
ob
mrzli
jeseni
,
ko
je
kapalo
z
golih
črnih
vej
na
razpletene
lase
.
Ali
ni
ga
bilo
,
čakala
je
do
noči
in
ni
ga
bilo
...
Zakričala
je
od
groze
—
tam
iz
svetle
izbe
je
pogledal
hudodelski
obraz
,
ustnice
so
se
nasmehnile
odurno
,
oči
so
se
svetile
,
kakor
da
bi
stal
z
nožem
pred
njo
;
in
na
zofi
je
sedela
lepa
dama
,
gosposko
opravljena
;
z
ramen
ji
je
bil
zdrsnil
dolg
plašč
...
Tako
ji
je
bil
iztrgal
srce
iz
prsi
in
je
pozabil
nanjo
.
Odprla
je
oči
in
Lojze
se
je
nagnil
k
njenim
