medseboj
ter
pripovedovali
si
lepe
povesti
,
kakršne
je
poslušala
ona
tako
rada
,
pripovedovali
si
o
neizrečeno
lepem
življenju
,
ki
ga
živi
človek
potem
,
ko
so
truplo
zagrebli
v
hladno
zemljo
.
—
Ozrla
se
je
v
leseni
strop
.
Tam
so
si
grče
in
druge
lise
nadele
hipoma
človeške
podobe
,
zganile
se
in
oživele
.
Šepetale
so
si
o
stvareh
,
katerih
ona
ni
razumela
,
a
vendar
je
poslušala
in
spreletavala
jo
je
sladka
groza
.
Dolgo
je
zopet
molčala
in
premišljevala
,
potem
pa
je
opomnila
:
„
Ah
,
dedek
,
to
mora
biti
lepo
tam
gori
v
nebesih
!
“
„
Pa
še
kako
!
“
potrdi
dedek
.
„
Zakaj
pa
niso
mamica
mene
vzeli
s
seboj
?
“
„
To
ne
gre
tako
,
Anica
!
“
jo
poučuje
dedek
.
„
Na
oni
svet
more
le
tisti
,
ki
ga
pokliče
ljubi
Bog
tjakaj
.
Dokler
je
volja
božja
,
moramo
trpeti
na
tem
svetu
ter
si
služiti
z
dobrimi
deli
sveta
nebesa
.
“
Teh
dedkovih
besed
ni
razumela
,
zato
je
umolknila
zopet
.
A
potem
je
vprašala
:
„
Ali
naju
mamica
zdaj
vidijo
in
slišijo
?
“
„
To
je
da
,
ljubo
dete
!
Mati
naju
vidijo
in
tudi
vse
vedo
,
kar
govoriva
in
počneva
.
Le
tega
nikoli
ne
pozabi
,
da
te
gledajo
mamica
doli
iz
nebes
in
nikdar
ne
stori
kaj
takega
,
kar
bi
si
tukaj
ne
bila
upala
storiti
vpričo
njih
.
Če
boš
pridna
in
bogaboječa
,
bodo
imeli
mati
v
nebesih
veliko
veselje
s
teboj
!
“
„
Saj
bom
pridna
,
dedek
!
Toda
,
dedek
,
če
so
mamica
v
nebesih
,
potem
so
angelci
okrog
nje
...
“
„
To
se
ve
!
“
„
In
svetniki
...
“
„
Kajpada
!
“
„
In
Marija
sedi
tam
na
tronu
,
tako
lepa
in
zlata
,
kakor
v
oltarju
,
in
mamica
jo
gledajo
...
“
„
Tako
je
,
ti
moja
dragica
!
“
Deklica
je
zastrmela
tja
nekam
skozi
okno
.
Zunaj
je
bilo
megleno
in
sivi
oblaki
so
zastirali
nebo
.
A
njej
je
pričarala
domišljija
pred
oči
prizor
,
kakor
ga
je
videti
včasih
po
leti
na
obzorju
ob
jasnih
dnevih
pri
solnčnem
zahodu
.
Kadar
se
je
zlatilo
in
žarilo
tako
nebo
v
vse
mogočih
barvah
,
si
je
vselej
domišljevala
,
da
vidi
odprta
nebesa
.
V
tak
prizor
se
je
zamislila
tudi
zdaj
...
A
domišljija
jo
je
ponesla
to
pot
še
dalje
.
Zamaknila
se
je
in
vse
njene
misli
so
oživele
...
Pred
njene
oči
so
stopila
vse
ona
rajna
bitja
,
o
katerih
je
kdaj
slišala
,
s
katerimi
so
se
bavile
tolikrat
njene
misli
.
Videla
je
v
blestečem
soju
nebeške
angele
in
svetnike
,
videla
zlat
prestol
,
na
katerem
je
sedela
Mati
božja
,
čisto
tako
kakor
tam
v
oltarju
.
A
tedaj
je
pristopila
h
Kraljici
nebes
bleda
žena
,
tako
žalostna
in
potrta
,
kakor
bi
hotela
prositi
milosti
—
njena
mamica
.
Kraljica
nebes
pa
se
ji
je
nasmehnila
,
stegnila
roko
proti
nji
ter
ji
namignila
,
da
naj
sede
poleg
nje
...
Deklica
je
planila
po
koncu
in
vzkliknila
:
„
Ali
vidite
,
dedek
?
“
Dedek
pa
,
ki
ni
vedel
,
kako
delujejo
njeni
razgreti
možgani
in
kaj
se
vrši
pred
njenimi
očmi
,
jo
je
potegnil
k
sebi
nazaj
,
rekoč
:
„
Usedi
se
,
Anica
,
in
lepo
pri
miru
bodi
!
Saj
ni
nič
!
“
Mislil
je
,
da
je
vzrla
kje
v
kakem
kotu
mater
,
kajti
bil
je
uverjen
,
da
se
bo
duh
rajnice
vračal
zaradi
otroka
.
Rad
je
imel
svojo
sinaho
,
a
vendar
ga
je
bilo
groza
ob
tej
misli
in
ker
je
menil
,
da
je
groza
tudi
deklice
,
jo
je
tolažil
.
Ko
pa
ji
je
bil
rekel
:
„
Saj
ni
nič
,
“
deklica
res
ni
ničesar
več
videla
.
Omahnila
je
nazaj
in
zopet
so
se
je
lotevala
trpka
čustva
in
neprijetne
misli
so
ji
prihajale
...
Prejšnji
dan
,
ko
je
ležala
njena
mamica
še
na
mrtvaškem
odru
in
so
jo
hodili
še
ljudje
kropit
,
je
bila
pristopila
k
nji
ženica
in
ji
rekla
:
„
Ti
revišče
,
ti
,
zdaj
boš
imelo
pa
pisano
mater
!
“
Ni
vedela
,
kaj
ji
je
hotela
reči
,
a
zazeblo
jo
je
.
Teh
besed
se
je
spomnila
zdaj
in
groza
jo
je
bilo
.
Dvignila
je
obrazek
proti
dedku
in
mu
rekla
:
„
Strah
me
je
!
“
Dedek
jo
je
tolažil
:
„
Pred
kom
naj
te
bo
strah
?
Pridnega
otroka
ni
treba
biti
strah
!
Le
pomisli
,
da
si
vedno
v
božjem
varstvu
in
da
je
zvesti
angelček
varih
poleg
tebe
!
“
„
Ali
mene
je
vseeno
strah
!
Dedek
,
slišite
,
kaj
pa
je
to
:
»
pisana
mati
«
?
“
Starček
se
strese
pri
tem
vprašanju
nevednega
otroka
.
Sapa
mu
poide
,
da
jo
mora
loviti
nekaj
časa
,
tako
iznenaden
in
začuden
je
bil
vsled
tega
vprašanja
.
Ganilo
ga
je
v
srce
to
vprašanje
in
milo
se
mu
je
storilo
.
„
Ubogi
otrok
!
“
si
je
mislil
,
a
na
glas
je
rekel
:
„
Kaj
pa
ti
hodijo
take
misli
na
um
?
Kdo
ti
je
pravil
o
pisani
materi
?
“
„
Polegova
teta
so
rekli
,
da
bom
imela
zdaj
pisano
mater
,
zato
bi
rada
vedela
,
kaj
je
to
!
“
„
E
pusti
to
,
Anica
,
in
ne
meni
se
za
take
stvari
!
“
ji
prigovarja
starček
.
„
Upajva
,
da
ne
dobiš
pisane
matere
.
In
če
bi
jo
tudi
dobila
,
se
ti
ni
treba
prav
nič
bati
.
Jaz
sem
tudi
še
tukaj
in
jaz
bom
že
gledal
,
da
ti
nikdar
nič
hudega
ne
bo
storila
!
“
...
Cel
dan
sta
bila
skoro
Anica
in
dedek
skupaj
.
Če
je
šla
deklica
od
časa
do
časa
malo
ven
,
že
ni
bilo
dedku
strpeti
.
A
tudi
ona
se
je
kmalu
naveličala
zunaj
in
prihitela
je
zopet
v
sobo
.
Semtertja
se
je
je
lotila
abotna
misel
,
da
je
mamica
morda
kje
zunaj
in
stekla
je
ven
ter
pretaknila
vse
kote
.
Kar
nenadoma
se
ji
je
porodila
misel
in
se
ji
oživilo
upanje
,
toda
ko
se
je
prepričala
,
da
so
bile
njene
nade
ničeve
,
se
je
vrnila
potrta
zopet
k
dedku
.
Tako
sta
posedala
do
večera
.
Nastala
je
bila
že
tema
in
začeli
so
prihajati
sosedje
,
prijatelji
in
znanci
,
da
bi
molili
rožni
venec
za
rajnico
.
Zunaj
v
veži
je
glasno
govoril
nekdo
.
Stari
Mlakar
vleče
na
uho
in
spozna
navzlic
šepetanju
,
ki
se
je
slišalo
po
sobi
,
glas
svojega
sina
.
Govoril
je
tako
,
da
bi
se
bile
skozi
napol
odprta
vrata
skoro
besede
kmalu
razumele
.
Žalosti
ali
vsaj
zatajevanja
ni
bilo
zaznati
v
njegovih
besedah
.
Staremu
Mlakarju
se
je
celo
zdelo
,
kakor
bi
se
šalil
in
semtertja
zasmejal
.
„
S
kom
govori
tako
?
“
Starček
je
mislil
in
mislil
,
s
kom
bi
se
tako
mudil
njegov
sin
,
pa
se
ni
mogel
izpametovati
.
Kar
zazveni
vesel
ženski
smeh
in
stari
Mlakar
se
je
spomnil
,
kdo
je
.
„
Ah
,
Vrtačka
!
“
Kri
mu
šine
v
vela
lica
in
nevoljen
vzklikne
sam
zase
:
„
Nesramnica
!
Da
si
upa
priti
!
“
Njemu
se
je
zdelo
to
,
da
je
prestopila
zapeljivka
njegovega
sina
prag
hiše
,
v
kateri
je
še
vse
tako
živo
spominjalo
na
ono
,
ki
je
zaradi
nje
toliko
pretrpela
,
ravno
tako
,
kakor
če
bi
bil
storil
kdo
v
svetišču
kaj
nespodobnega
.
Kmalu
nato
se
odpro
vrata
in
v
hišo
stopi
Vrtačka
s
svojo
hčerko
,
ki
je
bila
kakega
dobrega
pol
leta
mlajša
od
Anice
.
Staremu
Mlakarju
je
bilo
,
kakor
bi
ga
bil
kdo
preko
glave
udaril
,
ko
jo
je
zagledal
.
Šumelo
mu
je
po
ušesih
in
pri
srcu
se
mu
je
pojavila
čudna
bol
.
Spomnil
se
je
tega
,
kar
mu
je
govorilo
malo
prej
dekletce
o
pisani
materi
in
če
bi
bil
mogel
,
vstal
bi
bil
in
odšel
ven
,
tako
neprijetna
vročina
mu
je
izpreletavala
život
...
„
Nesramnica
!
“
je
ponavljal
sam
zase
ter
se
zasukal
tako
,
da
je
ni
mogel
videti
.
Nepopisno
zopern
mu
je
bil
njen
pogled
.
Ona
pa
,
akoravno
je
zapazila
vse
to
in
akoravno
je
vedela
,
da
jo
stari
Mlakar
nikoli
ni
maral
,
se
mu
je
približala
in
ga
vprašala
s
priliznjenim
glasom
:
„
No
,
kako
pa
se
imate
vi
kaj
,
oče
?
Že
dolgo
vas
nisem
videla
!
Pa
ste
zdravi
vsaj
?
Izgledate
prav
dobro
!
“
„
Še
dovolj
sem
zdrav
,
hvala
Bogu
!
“
odgovori
starček
na
kratko
in
dokaj
osorno
.
Trgalo
ga
je
po
udih
,
da
bi
bil
najraje
ječal
.
Toda
njej
ne
bi
bil
potožil
za
ves
svet
.
Če
ga
je
že
v
nevoljo
spravilo
to
,
da
je
bila
prišla
,
ga
je
še
bolj
jezilo
,
da
je
bila
tako
predrzna
in
ga
je
nagovorila
,
ko
si
vendar
nikdar
nista
bila
dobra
.
In
s
kakim
glasom
je
izgovorila
besedo
oče
!
Prav
,
kakor
bi
jo
morala
,
če
bi
bila
že
njegova
sinaha
!
„
Pa
saj
potem
bi
je
ne
tako
!
“
si
je
mislil
stari
Mlakar
.
„
Potem
bi
prišli
drugi
priimki
!
Hinavka
,
poznam
te
dobro
!
“
In
obrnil
se
je
zopet
vstran
od
nje
.
Kajti
stari
Mlakar
ni
imel
navade
,
da
bi
bil
prikrival
svoje
misli
in
čustva
.
Iz
spoštovanja
do
rajnice
se
je
premagoval
.
Drugače
bi
ji
bil
pokazal
še
na
vse
bolj
jasen
način
gnev
,
ki
ga
je
občutil
do
nje
.
Nje
pa
vse
to
vedenje
starčkovo
ni
prav
nič
motilo
.
Dasi
je
videla
njegovo
nevoljo
in
je
prav
dobro
poznala
njegove
misli
o
sebi
,
je
vendar
še
silila
vanj
.
Vzdignila
je
svojo
hčer
s
tal
ter
jo
posadila
poleg
Anice
,
ki
je
sedela
ob
njegovi
strani
in
rekla
:
„
Glejte
no
,
skoro
obedve
sta
enako
veliki
.
No
pa
saj
sta
tudi
po
starosti
precej
enaki
.
Vaša
je
bila
okoli
Velike
noči
,
če
se
ne
motim
,
naša
pa
o
sv.
Mihelu
!
“
Nato
se
nagne
k
Anici
in
jo
vpraša
:
„
Zakaj
pa
ne
prideš
nič
k
nam
,
Anica
?
Z
našo
bi
se
lahko
večkrat
skupaj
igrali
!
“
Anica
ni
odgovorila
nič
.
Boječe
se
je
stisnila
k
dedku
,
kakor
bi
jo
bilo
groza
te
ženske
.
Vrtačka
je
zardela
.
Ljudje
so
se
spogledavali
in
njej
je
bilo
to
še
mnogo
neprijetneje
,
da
se
je
deklica
vedla
,
kakor
bi
slutila
njeno
neodkritosrčnost
,
nego
da
je
stari
Mlakar
tako
malo
zakrival
svojo
neprijaznost
do
nje
.
Ni
se
mogla
premagati
in
vzkliknila
je
:
„
To
ste
čudni
ljudje
tukaj
!
O
ti
dekletce
,
ti
!
Glejte
,
glejte
,
kaka
ošabnost
!
Prav
taka
je
,
kakor
je
bila
njena
mati
,
ki
me
tudi
nikoli
ni
marala
,
akoravno
sem
imela
jaz
več
vzroka
,
da
bi
jo
bila
sovražila
,
nego
je
imela
ona
,
biti
meni
zoprna
.
Jaz
ne
vem
,
da
bi
ji
bila
prizadela
kdaj
kaj
žalega
in
vendar
ni
imela
zame
nikdar
lepega
pogleda
!
Zdaj
pa
še
ta
otrok
!
Pa
seveda
,
beseda
se
izgovori
,
otrok
jo
prestriže
in
...
“
Po
starem
Mlakarju
je
vse
kipelo
.
Predrzno
se
mu
je
zdelo
že
,
da
je
sploh
v
misel
jemala
ta
ženska
drago
mu
sinaho
.
Preveč
mu
je
bilo
tega
besedovanja
in
odvrnil
je
z
odločnim
poudarkom
:
„
Krivico
delaš
rajnki
!
Ona
ni
poznala
sovraštva
in
jeze
ne
do
tebe
,
ne
do
koga
drugega
!
Še
manj
pa
je
imela
navado
opravljati
ali
govoritio
črez
koga
!
“
Starčku
se
je
poznala
nevolja
in
Vrtačka
ga
je
skušala
potolažiti
,
rekoč
:
„
No
,
no
,
le
ne
jezite
se
,
oče
!
Kdo
pa
je
mislil
tako
hudo
!
Saj
ne
rečem
,
da
se
nisem
morda
motila
.
Človeku
se
zdi
marsikaj
,
kar
ni
res
,
in
marsikaj
je
drugače
,
nego
si
domišlja
.
Morda
je
mislila
ona
ravno
tako
o
meni
,
kakor
jaz
o
nji
,
pa
sva
se
obe
motili
.
No
,
jaz
sem
jo
vseeno
rada
imela
!
Ne
morem
povedati
,
kako
težko
mi
je
po
nji
!
“
In
opritisnila
je
predpasnik
na
oči
,
kakor
bi
si
hotela
obrisati
solzo
.
Staremu
Mlakarju
se
je
gabilo
v
dno
duše
toliko
hinavstvo
.
Že
je
imel
ostro
besedo
na
jeziku
,
ko
stopi
njegov
sin
v
izbo
.
Precej
nato
pokleknejo
zbrani
ter
začno
moliti
rožni
venec
za
dušo
one
,
ki
so
jo
bili
pokopali
predpoldnem
.
Po
končani
molitvi
so
se
prijatelji
rajnice
še
malo
pomudili
.
Dekla
prinese
iz
stranske
sobe
polno
rešeto
narezanega
kruha
,
gospodar
pa
poseže
po
steklenico
pijače
,
ki
je
stala
že
na
polici
pripravljena
.
Nato
se
začneta
pomikati
po
sobi
od
enega
do
drugega
.
Vsakdo
je
dobil
kos
kruha
in
kozarček
pijače
.
V
tem
ko
sta
gospodar
in
dekla
delila
in
ponujala
kruh
in
pijačo
,
se
je
vnel
živahen
razgovor
.
Večinoma
so
se
ljudje
spominjali
rajnice
in
ta
in
oni
je
vedel
povedati
kaj
dobrega
o
nji
.
Semtertja
je
izrekel
kdo
gospodarju
tudi
svoje
obžalovanje
radi
izgube
,
ki
ga
je
bila
zadela
.
Storil
je
to
,
ker
je
navada
taka
,
dasi
je
vedel
,
da
se
Mlakar
ne
čuti
nesrečnega
.
Ta
pa
je
na
take
besede
zgibal
z
ramama
ter
ponavljal
:
„
Kaj
hočemo
?
Božja
volja
je
bila
tako
!
Če
bi
še
tako
jokal
za
njo
,
ne
bi
nič
pomagalo
.
Kar
je
mrtvo
,
je
mrtvo
!
“
Ljudje
so
molčali
vpričo
takih
besed
.
A
semtertja
sta
se
ujela
dva
pogleda
,
ki
sta
izdajala
,
kaj
si
ljudje
mislijo
po
tihem
.
Tako
je
bila
prišla
na
vrsto
Vrtačka
,
da
dobi
kruh
in
pijačo
.
Mlakar
je
poiskal
največji
kos
,
ter
ga
dal
njeni
hčerki
,
nato
je
ponudil
še
njej
kruh
in
pijačo
.
Izpregovoril
ni
nič
.
Čutil
je
pač
,
da
so
obrnjene
oči
mnogih
vanj
in
zdržal
se
je
besed
.
Ni
pa
mogel
zatajiti
njegov
obraz
veselja
,
ki
ga
je
občutil
,
ko
jo
je
videl
sebi
nasproti
.
Vrtačka
je
bila
krepka
ženska
tridesetih
let
.
Njena
lica
so
bila
še
sveža
in
zdrava
.
Poznalo
se
ji
je
,
da
še
nikdar
ni
trpela
hudega
in
da
nikdar
ni
preveč
delala
.
Svetle
in
žareče
so
bile
še
njene
oči
,
toda
pohlep
je
sijal
iz
njih
.
Ko
se
je
ozirala
tako
po
sobi
,
se
je
zdelo
,
kakor
bi
vedno
nekaj
iskala
in
zasledovala
.
Mlakar
se
je
pomudil
pri
nji
dalje
,
nego
se
je
spodobilo
.
Izpila
je
bila
polovico
kozarčka
,
a
on
ji
je
dotočil
.
Njegov
oče
,
ki
je
opazoval
vse
to
in
ga
je
bilo
sram
ljudi
,
je
zaklical
:
„
Anton
,
daj
,
daj
,
hiti
!
Poglej
,
dosti
jih
je
še
,
ki
niso
še
nič
dobili
!
“
Mlakarju
se
je
stemnil
obraz
.
Srdito
je
pogledal
proti
očetu
,
a
šel
je
vendar
dalje
...
Ko
je
bilo
rešeto
prazno
in
je
bila
pijača
pošla
,
so
se
začeli
ljudje
razhajati
.
Ker
se
gospodar
ni
spomnil
,
je
zaklicala
dekla
temu
in
onemu
:
„
Bog
plačaj
!
“
Tudi
stari
Mlakar
se
je
oglasil
včasih
s
slabim
,
onemoglim
glasom
.
Zunaj
pa
se
je
začela
zopet
sodba
nad
Mlakarjem
.
„
Saj
mu
ni
nič
za
ženo
!
Ali
ste
ga
videli
,
kako
mirno
in
ponosno
je
stopal
semtertja
?
In
na
njegovem
obrazu
—
ali
je
bilo
zaznati
kaj
žalosti
?
“
„
Z
Vrtačko
pa
le
ni
govoril
!
“
se
potegne
nekdo
zanj
.
„
Govori
se
z
besedo
,
pa
tudi
s
pogledom
,
“
ugovarja
drug
.
„
Jaz
sem
videl
,
kar
sem
videl
in
prepričan
sem
,
da
ne
bo
nobena
druga
gospodinjila
pri
Mlakarju
nego
Vrtačka
.
Zapomnite
me
,
kaj
sem
vam
povedal
!
“
„
O
,
v
tej
hiši
pojde
še
vse
navzkriž
,
še
vse
navzkriž
!
“
zajavka
postarna
ženica
.
„
Taka
zapravljivka
,
kakor
je
ta
Vrtačka
!
Že
zdaj
popiva
in
se
posebka
.
Zato
je
tako
debela
in
rdeča
!
Kaj
menite
,
prazna
vreča
ne
stoji
po
koncu
.
Saj
je
njen
rajnki
mož
vendar
nekaj
imel
,
ko
jo
je
vzel
,
a
zdaj
pri
hiši
ni
nič
,
nikjer
nič
,
kot
sam
dolg
.
Saj
bi
tudi
ne
bil
umrl
še
Adam
,
ne
,
če
bi
ga
ne
bilo
to
jedlo
in
grizlo
!
...
Črez
nekaj
časa
bo
pa
pri
Mlakarjevih
ravno
tako
kakor
je
zdaj
pri
Adamovih
.
V
štirinajstih
dneh
,
pravijo
,
da
bodo
že
prodajali
Adamovo
posestvo
!
“
„
E
,
to
se
bo
zavleklo
tako
preko
Božiča
in
Novega
leta
,
“
pripomni
mlad
mož
.
„
Baš
prav
,
da
pojde
Vrtačka
iz
enega
stanovanja
v
drugo
!
“
„
Oh
,
srečo
pa
ima
srečo
,
ta
...
ta
...
kaj
vem
,
kako
naj
bi
ji
rekla
,
da
bi
bilo
bolj
prav
,
“
toži
dalje
prejšnje
ženišče
.
„
Vidite
,
poštene
ženske
so
na
svetu
,
pa
ne
pridejo
nikamor
,
ta
pa
...
Oh
,
Bog
se
usmili
,
no
!
Za
Mlakarjevo
hišo
mi
je
pa
vendar
hudo
!
Nikdar
dolgo
in
vsega
bo
manjkalo
,
najbolj
pa
preljubega
mirú
!
In
tega
se
pri
hiši
še
najtežje
pogreša
!..
Poznam
jaz
to
Vrtačko
in
vem
,
kaj
zna
!
“
Če
bi
bil
Mlakar
vse
to
slišal
,
bi
se
gotovo
ne
bil
malo
jezil
,
a
če
bi
se
bil
vprašal
,
li
ljudje
lažejo
,
bi
bil
moral
reči
,
da
ne
.
Toda
tudi
tako
prepričanje
bi
ga
ne
bilo
odvrnilo
od
njegovega
sklepa
!
Strast
je
vladala
v
njegovem
srcu
in
nič
ga
ni
moglo
odvrniti
od
tega
,
kar
se
je
bil
namenil
.
Misli
,
ki
so
mu
rojile
že
prvi
dan
njegovega
vdovstva
po
glavi
,
so
popolnoma
opravičevale
govorice
,
ki
so
se
pletle
pri
ljudeh
o
njem
.
Že
danes
je
delal
načrte
,
po
kateri
poti
dospe
do
tega
,
po
čemur
je
tako
dolgo
koprnel
.
Počakati
je
bilo
seveda
še
malo
treba
,
počakati
še
iz
enega
in
drugega
vzroka
,
a
potem
...
Naj
le
govore
ljudje
,
naj
se
le
upira
oče
!..
Namenil
se
je
bil
,
da
bode
očital
očetu
,
ker
se
je
bil
oglasil
in
ga
je
podil
od
Vrtačke
.
Toda
premislil
si
je
.
Saj
je
vedel
,
da
bosta
imela
še
besede
zaradi
njegove
izvoljenke
in
da
bode
še
prilike
dovolj
,
da
si
ohladi
jezo
.
Zdaj
je
bil
on
močnejši
in
čakal
je
lahko
!..
Mirno
se
je
spravljal
Mlakar
k
počitku
na
večer
tistega
dne
,
ko
so
mu
bili
odnesli
iz
hiše
prvo
ženo
,
mirno
kakor
bi
se
ne
bilo
prav
nič
zgodilo
.
Prihajala
mu
je
na
misel
rajnica
,
toda
le
toliko
,
v
kolikor
mu
je
spomin
nanjo
vzbujal
nado
,
da
se
mu
zdaj
izpolnijo
toliko
časa
zadrževane
želje
.
On
ni
ničesar
pogrešal
v
hiši
,
njemu
je
bilo
lahko
pri
srcu
.
Vedel
je
,
da
je
bila
rajnica
pridna
,
vedel
,
da
je
bila
v
vsakem
pogledu
vzorna
zakonska
žena
,
toda
vse
to
ni
imelo
v
njegovih
očeh
nobene
vrednosti
in
zavedel
se
je
samo
tega
,
da
jo
je
bil
vzel
zoper
svojo
voljo
in
da
je
zdaj
prost
.
Miren
se
je
vlegel
k
počitku
in
mirno
je
zaspal
...
Njegovi
mali
hčerki
pa
se
je
še
vedno
trgalo
srce
in
ni
mogla
zaspati
.
Pisana
mati
—
ta
jo
je
strašila
,
da
ni
prišla
do
miru
!
One
besede
so
ji
bile
pretresle
mozeg
in
ni
jih
mogla
pozabiti
.
Pisana
mati
—
kakšna
mora
pač
biti
?
To
vprašanje
ji
je
neprenehoma
trepetalo
v
srcu
,
trepetalo
na
ustnicah
.
Čudne
podobe
so
vstajale
pred
njenimi
očmi
,
ena
neprijaznejša
od
druge
.
In
hipoma
se
dvigne
tam
ob
vznožju
njene
postelje
velika
ženska
zlobnega
pogleda
,
našemarjena
z
nenavadno
,
pisano
obleko
.
Taka
mora
biti
pač
pisana
mati
!
Drugače
bi
se
ji
ne
reklo
pisana
mati
!
In
začela
ji
je
groziti
ta
grda
ženska
!
—
Bog
sam
vedi
zakaj
!
Srdito
je
dvigala
pesti
in
njene
roke
so
rastle
in
rastle
...
Že
so
bile
pri
nji
,
da
jo
pograbijo
,
a
tedaj
je
zakričala
:
„
Dedek
,
dedek
!
“
Dedek
,
ki
je
imel
svoje
ležišče
ob
peči
in
ki
je
le
malokdaj
spal
,
se
oglasi
:
„
Kaj
ti
je
,
Anica
?
Zakaj
kličeš
?
“
„
Hoče
me
!
“
„
Kdo
te
hoče
?
“
„
Ona
...
tista
...
pisana
mati
!
“
„
Mirna
bodi
,
Anica
,
mirna
!
Kje
boš
videla
zdaj
ponoči
pisano
mater
?
“
„
Tu
pri
postelji
je
!
“
Starček
je
potegnil
vžigalico
po
peči
,
da
bi
dekletce
pomiril
.
Zasvetilo
se
je
.
„
Na
,
kje
vidiš
koga
?
“
Anica
se
je
oddahnila
,
ko
se
je
prepričala
,
da
se
je
motila
.
Tudi
zaspala
je
nato
.
Toda
njeno
spanje
ni
bilo
krepilno
.
Tudi
v
spanju
je
videla
pisano
mater
in
tudi
v
spanju
je
klicala
večkrat
na
pomoč
.
Dedek
,
ki
je
imel
udno
bolezen
in
se
je
težko
plazil
semtertja
,
je
imel
velik
križ
ž
njo
.
Moral
si
je
pomagati
s
tem
,
da
jo
je
klical
tako
dolgo
,
dokler
je
ni
izklical
iz
neprijetnih
sanj
.
Šele
proti
jutru
je
postala
Anica
mirnejša
.
Vzbudila
se
je
pozno
.
A
ko
je
izpregledala
,
so
bile
njene
prve
besede
:
„
Mama
!
Ali
slišite
,
mama
!
“
Ko
pa
ni
bilo
odgovora
,
se
je
zavedla
in
tista
tiha
bol
je
začelo
glodati
zopet
na
njenem
mladem
srcu
,
ki
jo
je
mučila
prejšnji
dan
...
Tista
tiha
bol
se
ji
je
obetala
tudi
za
prihodnje
dni
...
Enakomerno
in
dolgočasno
so
potekali
pri
Mlakarjevih
zimski
dnevi
.
Sneg
je
padal
,
padal
dan
na
dan
v
gostih
kosmičih
,
da
se
ni
videla
niti
do
sosednih
hiš
.
Kdor
je
stopil
v
vežo
,
je
udaril
z
nogo
ob
tla
,
da
bi
si
stresel
sneg
z
obuvala
.
Vedno
eno
in
isto
topotanje
!
Ali
Anica
se
je
stresla
vselej
,
kadar
je
kdo
zaropotal
zunaj
in
plaho
se
je
ozrla
proti
vratom
,
kdo
stopi
v
izbo
.
No
,
bili
so
večinoma
samo
domači
.
Tudi
tuji
ljudje
niso
radi
zahajali
k
Mlakarju
in
zato
je
bilo
ondi
še
bolj
pusto
kot
po
drugih
hišah
.
Če
bi
bil
kdo
vstopil
z
vedrim
licem
,
bi
se
bili
morda
tudi
domačim
razvedrili
obrazi
.
Tako
pa
so
se
ozirali
temno
eden
v
drugega
.
V
tem
ko
so
posli
opravljali
živino
ali
pa
v
hiši
izbirali
pšenico
,
je
kašljal
stari
Mlakar
za
pečjo
,
kajti
zimski
čas
mu
je
bil
najbolj
sovražen
.
Poleg
njegove
navadne
bolezni
ga
je
mučila
zdaj
še
naduha
.
Anica
je
presedela
skoro
ves
dan
pri
njem
in
mu
postregla
zdaj
s
to
,
zdaj
z
ono
stvarjo
.
Govorilo
se
je
malo
v
Mlakarjevi
hiši
,
še
manj
se
je
slišalo
smeha
v
njej
.
Tudi
posli
so
se
bili
navadili
neke
resnobe
in
temnih
pogledov
.
Morda
zato
,
ker
jim
ni
nikdar
nihče
privoščil
prijazno
besedo
.
Gospodar
je
bil
vedno
osoren
ž
njimi
,
drugi
jim
pa
itak
ni
imel
zapovedovati
.
Jezno
in
trdo
je
stopal
mladi
Mlakar
včasih
po
sobi
semtertja
ter
se
jezil
zdaj
na
hlapca
,
zdaj
na
deklo
.
Prav
nobena
stvar
mu
ni
bila
po
volji
.
A
s
hlapcem
bi
bil
še
izhajal
,
nikakor
pa
mu
ni
mogla
ustreči
dekla
.
Če
je
tudi
še
tako
pazila
in
si
prizadevala
,
da
bi
ji
ne
mogel
ničesar
očitati
,
ni
se
ji
posrečilo
.
Vedno
je
iztaknil
kaj
,
kar
mu
je
dalo
povod
,
da
se
je
togotil
in
znašal
nad
njo
...
„
Saj
pravim
,
no
,
če
ni
žene
pri
hiši
,
pa
gre
vse
narobe
!
“
te
besede
so
nekoč
ušle
Mlakarju
preko
zob
,
posli
pa
so
se
spogledali
.
In
ko
sta
bila
nato
hlapec
in
dekla
sama
zunaj
,
je
vprašal
prvi
:
„
Ali
veš
,
kam
pes
taco
moli
?
“
„
Kaj
bi
ne
vedela
!
“
„
Vidiš
,
zato
pa
je
delal
tako
lepo
z
rajnico
,
ker
je
žene
tako
zelo
treba
pri
hiši
!
“
„
Kaj
hočeš
!
Dokler
je
živela
rajnica
,
mu
je
šlo
ravno
tako
vse
navzkriž
,
kakor
mu
gre
zdaj
!
Stvar
je
pač
ta
:
bilo
ni
prej
in
ni
še
zdaj
prave
pri
hiši
!
O
nisem
tako
nespametna
,
ne
,
da
bi
ne
vedela
,
zakaj
mu
ne
morem
ustreči
!
Kadar
bo
gospodinjila
tu
Vrtačka
,
bo
pa
vse
dobro
!
“
„
O
jaz
bi
mu
privoščil
,
da
bi
dobil
tega
—
zlomka
v
hišo
!
Ta
ga
bo
že
učila
,
kaj
se
pravi
!
Ta
naš
gospodar
je
eden
tistih
ljudi
,
ki
ne
jenja
,
dokler
je
ne
izkupi
!
In
izkupil
jo
bo
!
“
Tako
so
sodili
posli
o
Mlakarju
.
Tudi
stari
Mlakar
je
vedel
,
kaj
tiči
za
tistim
govorjenjem
in
togotenjem
sinovim
.
Streslo
ga
je
vselej
po
životu
,
kadar
se
je
začel
znašati
njegov
sin
nad
deklo
ter
govoriti
takisto
o
gospodinji
.
Izpočetka
je
vendar
še
malo
upal
,
da
se
morda
ne
oženi
več
.
Upal
je
to
,
ker
si
je
pač
želel
tako
.
Toda
ko
so
se
sinove
tožbe
o
dekli
ponavljale
čim
dalje
pogosteje
in
mu
je
bil
prišel
nekdo
še
povedat
,
da
se
Anton
večkrat
shaja
z
Vrtačko
,
ni
dvomil
več
,
da
so
bile
vse
njegove
nade
brez
trdne
podlage
.
Pa
naj
bi
se
ženil
,
če
ni
drugače
,
samo
da
ne
bi
Vrtačke
jemal
!
Te
se
je
bal
strašno
v
hišo
,
ker
je
poznal
njene
slabe
lastnosti
.
Bilo
mu
je
v
prvi
vrsti
za
Anico
,
ki
bi
jo
bil
sploh
rad
rešil
mačehe
,
zlasti
pa
take
,
kakršna
je
bila
Vrtačka
.
A
bal
se
je
te
tudi
zaradi
samega
sebe
,
kajti
bil
je
prepričan
,
da
mu
ne
pozabi
in
ne
odpusti
nikoli
,
ker
je
bil
preprečil
prvič
,
da
je
ni
vzel
njegov
sin
za
ženo
.
Kadar
se
je
poglobil
v
misel
,
kaj
ga
čaka
,
mu
je
bilo
žalostno
pri
srcu
.
Če
bi
bil
zdrav
,
vzel
bi
bil
navzlic
svojim
letom
palico
in
šel
po
svetu
—
hodil
bi
bil
tako
dolgo
,
da
bi
bil
našel
svojega
starejšega
sina
,
po
katerem
mu
je
čim
dalje
bolj
jokalo
srce
.
A
betežen
,
kakor
je
bil
,
in
priklenjen
na
trdo
ležišče
,
si
ni
želel
drugega
,
nego
da
bi
ga
Bog
kolikor
mogoče
kmalu
poklical
k
sebi
.
Večkrat
se
ga
je
loteval
hud
nemir
.
Vedel
bi
bil
že
rad
,
pri
čem
je
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
bi
lažje
prenašal
,
če
bi
vedel
resnico
.
Vdal
bi
se
bil
v
svojo
usodo
,
ko
ne
bi
več
visel
med
upi
in
dvomi
.
Govoril
bi
lažje
tudi
s
sinom
,
ako
bi
vedel
za
gotovo
,
kaj
namerava
.
Nekolikokrat
je
bil
na
tem
,
da
bi
ga
bil
naravnost
vprašal
,
kaj
misli
.
Ali
vedel
je
,
kako
je
oduren
njegov
sin
in
kako
rad
vzroji
,
zato
si
ni
nič
prav
upal
.
Nerad
se
je
prepiral
s
sinom
,
ki
je
že
itak
le
malokdaj
izpregovoril
prijazno
besedo
ž
njim
.
To
je
bilo
vzrok
,
da
si
je
premislil
vselej
in
naposled
je
sklenil
počakati
tako
dolgo
,
da
se
mu
ponudi
v
to
kaka
primerna
prilika
,
ali
pa
da
sin
sam
enkrat
omeni
svoje
ženitve
.
Ali
sin
je
molčal
trdovratno
o
tej
reči
očetu
nasproti
.
Samo
tako
mimogrede
je
spominjal
in
namigaval
,
da
taka
hiša
(
kakor
je
Mlakarjeva
)
brez
gospodinje
ne
more
biti
in
ne
more
,
in
da
mora
priti
najtrdnejša
hiša
na
nič
,
če
imajo
v
nji
dekle
gospodinjstvo
.
Ljudje
pa
so
imeli
čim
dalje
več
dokazov
,
da
se
Mlakar
resno
pripravlja
na
ženitev
.
In
res
se
je
bil
že
dogovoril
s
svojo
izvoljenko
.
Bil
je
uverjen
,
da
mu
ne
odreče
,
uverjen
,
da
tudi
ona
že
željno
pričakuje
onega
trenutka
,
ko
jo
popelje
pred
oltar
,
zlasti
od
tistega
časa
,
ko
je
bil
Adamov
dom
prodan
in
ni
imela
ona
več
lastne
strehe
.
Vendar
pa
jo
je
vprašal
nekoč
baš
tako
slovesno
,
če
ga
hoče
za
moža
,
kakor
bi
ne
bilo
nobenega
znanja
med
njima
in
kakor
bi
bil
vprašal
žensko
,
o
kateri
bi
dvomil
,
da
ga
mara
...
Vrtačka
pa
,
dasi
je
tudi
davno
vedela
,
da
to
vprašanje
ne
izostane
,
se
je
potuhnila
in
delala
se
je
,
kakor
bi
bila
iznenadjena
.
„
Kaj
pa
misliš
,
da
tako
govoriš
?
“
mu
reče
in
oči
so
ji
gledale
tako
začudeno
in
strmeče
.
„
Mene
vdove
,
ki
imam
še
otroka
povrh
,
vendar
ne
boš
jemal
!
Pomisli
,
da
dobiš
lahko
deklet
,
kolikor
le
hočeš
!
Oh
,
Tone
,
tebi
se
res
ni
treba
ozirati
po
vdovah
!
“
„
Pa
če
se
hočem
?
“
odvrne
Mlakar
moško
.
„
Seveda
,
braniti
ti
nihče
ne
more
.
Toda
čudno
se
mi
zdi
!
In
zakaj
si
si
izbral
ravno
mene
?
Sem
li
morda
še
tista
,
kakor
sem
bila
nekdaj
...
v
onih
časih
,
ko
...
O
pač
,
če
bi
se
bilo
tistikrat
steklo
vse
srečno
,
če
bi
se
nama
ne
bile
tistikrat
stavile
take
zapreke
,
pa
bi
bilo
nemara
zame
in
zate
dobro
!
Meni
vsaj
bi
ne
bilo
treba
okušati
,
kaj
se
pravi
živeti
poleg
moža
,
do
katerega
nisem
čutila
ljubezni
.
Prihranjena
bi
mi
bila
marsikatera
bridka
ura
.
“
In
začela
si
je
brisati
oči
.
On
pa
ji
je
prigovarjal
:
„
Pusti
to
!
Kar
je
bilo
,
to
se
ne
da
več
predrugačiti
.
Ali
se
je
godilo
meni
mar
bolje
nego
tebi
?
Ali
nisem
živel
mar
noč
in
dan
v
jezi
?
Toda
jaz
ne
mislim
zdaj
več
na
to
.
Jaz
se
pečam
raje
s
tem
,
kar
še
pride
,
kar
si
lahko
še
pridobim
.
Kaj
bi
si
grenil
človek
s
spomini
življenje
!
Za
včeraj
ne
dam
jaz
nič
,
pri
meni
velja
samo
jutri
.
In
še
je
nekaj
dni
pred
nama
!
Nekoliko
sva
se
res
zakasnila
,
toda
zamudila
še
nisva
vsega
.
Mlada
sva
še
oba
in
lahko
živiva
še
nekoliko
let
srečno
skupaj
.
Reci
samo
,
da
hočeš
,
pa
je
mir
besedi
.
“
„
Kaj
pa
tvoj
oče
?
“
Vedela
je
,
da
je
to
vprašanje
nepotrebno
,
a
delala
se
je
rahločutno
.
Mlakarju
pa
se
je
stemnil
obraz
in
odvrnil
je
srdito
:
„
E
,
kaj
oče
!
Zdaj
sem
jaz
gospodar
!
Dovolj
žalostnih
dni
mi
je
povzročil
oče
s
svojo
čemernostjo
,
zdaj
naj
jih
pa
uživa
on
,
če
mu
ni
tako
prav
,
kakor
si
nameravam
jaz
urediti
.
Vprašal
ne
bom
nikogar
,
tudi
njega
ne
,
niti
se
zmenil
za
to
,
kaj
poreče
kdo
!
“
Ta
odločnost
je
Vrtački
ugajala
.
Vedela
je
zdaj
,
da
bode
njen
prihodnji
mož
vedno
na
njeni
strani
,
če
bi
prišlo
do
kakega
spora
,
in
tega
si
je
želela
.
Stisnila
je
Antonu
krepko
desnico
in
pogledala
ga
tako
,
da
jo
je
popolnoma
razumel
in
mu
ni
bilo
treba
še
siliti
vanjo
,
da
bi
mu
odgovorila
ter
še
jasneje
odkrila
svoje
misli
.
Od
tistih
dob
sta
se
shajala
pogostoma
in
nič
nista
prikrivala
pred
ljudmi
,
kako
sta
se
odločila
.
Ko
pa
je
bil
prišel
čas
,
da
se
napravi
svatovanje
,
je
začel
Anton
premišljati
,
kako
bi
na
najlepši
način
razodel
očetu
svoj
sklep
.
Da
bi
z
očetom
prav
nič
ne
govoril
o
tem
,
tega
vendar
ni
mogel
.
Ali
naj
bi
bil
mar
pripeljal
ženo
domov
,
ne
da
bi
bil
prej
očetu
kaj
omenil
?
Čutil
je
,
da
bi
bilo
to
nedostojno
in
da
bi
že
zaradi
tega
moral
nastati
prepir
v
hiši
.
Prepira
pa
si
tudi
on
ni
želel
.
Moral
je
torej
govoriti
,
ali
nerada
mu
je
šla
beseda
iz
ust
in
nerad
se
je
ponižal
pred
očetom
.
Odpustiti
mu
ni
mogel
,
da
mu
je
bil
zabranil
prvič
tako
ženitev
,
kakor
si
jo
je
želel
in
jezilo
ga
je
,
ako
je
pomislil
,
da
si
bo
oče
morda
vso
stvar
tako
razlagal
,
kakor
bi
ga
hotel
tudi
zdaj
prositi
za
dovoljenje
.
Skoro
vsak
dan
mu
je
bilo
na
jeziku
,
da
bi
bil
odkril
očetu
svojo
namero
,
ali
vselej
je
premagala
v
odločilnem
trenotku
njegova
trmoglavost
.
Naposled
pa
se
ni
dalo
nič
več
odlašati
.
Odločil
se
je
,
da
stori
po
ovinkih
to
,
kar
je
moral
storiti
.
Nekega
popoldne
,
ko
je
bil
oče
z
Anico
sam
v
hiši
,
začne
se
zopet
togotiti
nad
deklo
,
dasi
ni
bilo
nikakega
vidnega
povoda
za
to
.
Ko
je
nekaj
časa
rentačil
in
tarnal
,
kako
je
hudo
,
če
ni
zanesljive
ženske
pri
hiši
,
dostavi
:
„
Mislil
sem
,
da
se
mi
ne
bo
treba
več
ženiti
,
a
zdaj
vidim
,
da
ne
bo
drugače
in
ne
bo
.
Kdo
bi
se
jezil
in
togotil
vedno
!
Sit
sem
že
tega
!
“
Teh
besed
ni
govoril
naravnost
proti
očetu
,
vendar
pa
jih
je
naglašal
tako
,
da
jih
ta
ni
mogel
preslišati
in
da
je
moral
vedeti
,
da
so
njemu
namenjene
.
Staremu
možu
se
je
stisnilo
srce
.
Povzdignil
je
oči
proti
sinu
in
rekel
:
„
Kdo
pa
te
sili
vendar
,
ženiti
se
?
“
„
Kdo
me
sili
?..
Vi
še
vprašate
?
“
Sin
je
bil
že
zaradi
te
opazke
jezen
in
osorno
je
govoril
.
„
Seveda
,
vam
je
lahko
govoriti
tako
,
ko
nimate
ves
ljubi
dan
drugega
opravka
kot
sedeti
za
pečjo
,
ali
pa
ležati
,
če
vam
to
bolje
ugaja
!
Ali
jaz
...
jaz
,
ki
sloni
vse
na
meni
!
Če
bi
bili
v
moji
koži
,
potem
stavim
glavo
,
da
bi
govorili
drugače
!
Poglejte
na
levo
,
poglejte
na
desno
—
povsod
vse
v
neredu
!
V
vsakem
kotu
me
spominja
kaj
,
da
ni
prave
ženske
v
hiši
.
Ne
,
ubijati
se
z
deklami
pri
takem
gospodarstvu
,
kakršno
je
naše
,
to
je
že
zadnja
!
Tako
ne
gre
,
pa
ne
gre
!..
“
„
Meni
se
dekla
ne
vidi
tako
napačna
,
kakor
trdiš
,
“
odvrne
oče
.
„
Pridna
je
,
da
boš
težko
pridnejšo
dobil
.
Prva
je
zjutraj
na
nogah
,
zadnja
gre
zvečer
spat
.
Pozna
se
ji
,
da
se
je
učila
pri
rajnci
in
da
se
je
pri
nji
navadila
,
kako
se
mora
.
“
Sin
se
je
zganil
,
ko
je
oče
omenil
njegovo
prvo
ženo
,
vendar
je
poslušal
,
ko
je
ta
dalje
govoril
:
„
Da
bi
bilo
vse
v
tako
strašnem
neredu
,
kakor
praviš
ti
,
jaz
ne
zapazim
.
Pa
če
bi
tudi
bilo
,
bi
jaz
še
vedno
mislil
,
da
se
ti
zaradi
tega
ni
treba
ženiti
.
Dekel
je
dovolj
!
Ti
ni
ena
pridna
dovolj
,
izberi
si
drugo
!
Nekaj
let
bi
se
dalo
,
menim
,
na
ta
način
potrpeti
,
potem
bo
pa
že
Anica
toliko
odrasla
,
da
bo
prevzela
lahko
gospodinjstvo
.
Kaj
ne
,
Anica
?
...
“
Ljubeznivo
se
je
ozrl
starček
na
deklico
,
ki
je
stala
poleg
njega
.
Oči
so
se
mu
v
veselju
zaiskrile
,
kakor
bi
bil
prepričan
,
da
doživi
še
to
srečo
,
da
bo
ona
gospodinja
v
hiši
.
Anica
ni
vedela
,
kaj
jo
je
dedek
vprašal
,
a
čutila
je
dobroto
,
ki
je
sijala
iz
njegovega
pogleda
in
zvenela
iz
njegovih
besed
.
Hvaležno
je
vprla
vanj
svoje
lepo
oko
ter
se
oklenila
njegove
roke
.
Mlademu
Mlakarju
pa
je
bilo
že
vsega
dovolj
in
bil
je
tem
bolj
nejevoljen
,
ker
ni
imel
pametnega
ugovora
na
očetove
besede
.
Jezno
udari
z
nogo
ob
tla
ter
reče
odločno
:
„
E
,
kaj
!
Oženim
se
,
pa
je
!
Zdaj
vsaj
veste
,
kako
in
kaj
!
Povedal
sem
vam
to
,
da
ne
boste
imeli
vzroka
,
kisati
se
,
če
pride
v
kratkem
žena
v
hišo
!
“
Izrekši
začne
hitro
stopati
po
sobi
gor
in
dol
.
Oče
je
bil
navajen
takih
,
malo
spoštljivih
besed
iz
ust
sinovih
,
zato
ga
niso
iznenadile
niti
razgrele
.
Pomolčal
je
malo
,
potem
pa
izpregovoril
mirno
,
a
resno
:
„
Tvoja
glava
,
tvoj
svet
!
Kakor
si
postelješ
,
tako
boš
ležal
.
Stori
,
kakor
veš
in
znaš
.
Ali
to
ti
rečem
,
Anton
:
Vrtačke
mi
ne
jemlji
!
“
V
sinu
je
zavrelo
.
Vzbudila
se
mu
je
želja
,
da
bi
se
maščeval
še
za
tisto
,
ko
je
oče
prvič
preprečil
,
da
se
ni
mogel
ženiti
po
lastni
volji
.
Odgovoril
je
torej
zaničljivo
in
porogljivo
:
„
Tako
—
Vrtačke
torej
ne
?
...
I
zakaj
pa
vendar
ne
,
kaj
?
Pač
zato
ne
,
ker
ste
si
vi
to
enkrat
v
glavo
vtepli
!
Ali
vedite
,
da
nisem
več
otrok
!
Enkrat
se
vam
je
posrečilo
,
drugič
se
vam
ne
posreči
več
!
Danes
štiri
tedne
bo
gospodinja
v
hiši
in
ta
gospodinja
bo
Vrtačka
,
kakor
jo
imenujete
vi
,
dasi
ima
zdaj
drugo
ime
!
Zdaj
veste
,
pri
čem
da
ste
!
“
„
Vrtačke
mi
ne
jemlji
!
“
ponovi
starček
,
dvignivši
se
nekoliko
s
svojega
sedeža
.
Glas
se
mu
je
tresel
,
kajti
tudi
njega
se
je
bila
lotila
razburjenost
.
Sina
pa
je
to
še
bolj
podžgalo
.
Udaril
je
iznova
z
nogo
ob
tla
in
kričé
je
odgovoril
:
„
Jaz
vam
pa
rečem
še
enkrat
,
da
vzamem
ravno
Vrtačko
!
In
če
se
zakolne
ves
svet
—
jaz
ne
odjenjam
!
Rad
bi
vedel
,
kdo
mi
more
ubraniti
tega
!
“
Starčka
je
obšlo
bolestno
čustvo
.
Ni
mu
bilo
zase
v
tem
hipu
,
mislil
je
samo
na
deklico
,
ki
je
stala
poleg
njega
in
ki
jo
je
tako
ljubil
.
Ljubezen
do
tega
otroka
ga
je
premagala
tako
,
da
se
je
ponižal
pred
svojim
sinom
in
ga
zaprosil
:
„
Sin
,
prosim
te
,
nikar
...
glej
,
jaz
,
tvoj
oče
te
prosim
,
nikar
ne
jemlji
te
!
Misli
na
svojega
otroka
in
spomni
se
,
kaj
ti
je
rajnca
priporočala
na
smrtni
postelji
...
“
„
Ne
jemlji
te
!
...
Vedno
eno
in
isto
!
Kaj
pa
vam
je
storila
vendar
ta
Vrtačka
,
da
ste
ji
tako
zoprni
,
kaj
?
“
„
Meni
ni
storila
nič
,
a
to
vem
,
da
ta
ženska
ne
prinese
sreče
v
našo
hišo
!
Saj
se
opehari
mož
,
ki
vzame
žensko
,
o
kateri
ne
ve
nihče
nič
slabega
,
kaj
še
pri
taki
,
ki
je
znana
vsemu
svetu
,
da
...
“
„
Svet
je
zloben
in
govori
desetkrat
več
,
nego
je
res
!
Kaj
veste
vendar
takega
o
nji
?
“
„
Ali
naj
ti
ponovim
še
enkrat
,
kar
sem
ti
že
pravil
nekoč
?
Ali
naj
ti
pripovedujem
stvari
,
ki
jih
veš
sam
najbolje
,
pa
jih
vedeti
nočeš
?
“
„
Prazne
besede
!
Sicer
pa
—
kar
je
,
je
!
Jaz
sem
odločen
!
“
„
Pa
bodi
torej
!
Saj
to
že
davno
vem
,
da
moja
želja
,
moja
beseda
ne
velja
pri
tebi
nič
!
Stori
,
kakor
si
se
namenil
,
a
toliko
ti
rečem
,
kesal
se
boš
!
“
„
Nikdar
!
“
„
Boš
se
!
“
„
Ne
!
“
Po
teh
besedah
je
šel
mladi
ven
.
Od
tistih
dob
nista
govorila
oče
in
sin
nič
več
o
ženitvi
,
a
črez
štirinajst
dni
po
tistem
sta
bila
mladi
Mlakar
in
Vrtačka
na
oklicih
in
še
štirinajst
dni
pozneje
se
je
vršila
poroka
.
Svatovanje
se
je
vršilo
veselo
in
hrupno
.
Mladi
Mlakar
se
je
bil
pomladil
,
odkar
je
bil
ženin
in
ona
slaba
volja
,
ki
mu
je
gledala
prej
vedno
z
obraza
,
ga
je
bila
minila
.
Srečnega
se
je
čutil
in
prav
nič
ga
ni
vznemirjalo
,
če
se
je
spomnil
včasih
očetovih
svaritev
in
opominov
...
„
Kako
bi
mogel
biti
zakon
nesrečen
,
“
si
je
dejal
večkrat
,
če
so
se
ga
hotele
lotevati
dvojbe
,
„
ako
se
imata
pa
mož
in
žena
rada
!
Kjer
je
ljubezen
med
možem
in
ženo
,
ondi
je
tudi
soglasje
.
Mož
stori
,
kar
je
ženi
drago
,
a
žena
opusti
,
kar
je
možu
neljubo
—
od
kod
naj
pride
potem
navzkrižje
?
“
Vesel
je
bil
Anton
Mlakar
,
ko
se
je
ženil
drugič
in
tega
svojega
veselja
ni
skrival
.
Hotel
pa
je
tudi
,
da
ljudje
vidijo
njegovo
srečo
,
zato
je
bil
zvabil
mnogo
gostov
skupaj
,
ki
so
se
veselili
ž
njim
,
vriskali
okrog
njega
na
dan
poroke
.
Tudi
godce
je
bil
najel
,
kajti
ni
maral
,
da
bi
se
pogrešalo
kaj
na
njegovi
svatbi
,
kar
je
tako
običajno
pri
takih
prilikah
.
Dolga
vrsta
parov
se
je
pomikala
proti
cerkvi
,
a
njim
na
čelu
so
igrali
godci
najbolj
poskočne
,
ki
so
jih
znali
,
da
so
svatje
laglje
hodili
in
vzdigovali
noge
iz
globokega
snega
,
ki
je
bil
zapadel
črez
noč
.
Ljudje
so
stali
pri
oknih
in
strmeli
v
veselo
družbo
;
semtertja
se
je
postavil
kdo
tudi
zunaj
ob
cesti
,
da
je
ujel
kos
kruha
,
ki
so
ga
metali
svatje
iz
culj
znanim
gledalcem
.
Vesel
in
srečen
je
bil
Anton
Mlakar
in
kamor
se
je
ozrl
,
je
videl
vesele
obraze
.
Privoščil
je
bil
povabljenim
že
pred
poroko
obilo
pijače
in
to
je
imelo
svoje
posledice
.
Samo
nebo
je
bilo
tudi
danes
čemerno
in
pusto
;
zagrinjali
so
ga
sivi
oblaki
,
iz
katerih
so
se
vsipali
neprenehoma
gosti
kosmiči
.
Anica
ni
šla
v
cerkev
.
Nihče
ni
mislil
nanjo
.
Čepela
je
doma
poleg
dedka
in
strmela
nekam
v
daljavo
.
Vse
,
kar
se
je
vršilo
okrog
nje
,
se
ji
je
zdelo
čudno
in
nerazumljivo
.
Vedela
bi
bila
marsikaj
rada
,
a
bala
se
je
nadlegovati
dedka
z
vprašanji
,
kajti
bil
je
videti
silno
žalosten
.
Molče
sta
sedela
drug
poleg
drugega
ter
čakala
,
kdaj
se
vrnejo
svatje
.
Med
tem
je
najeta
kuharica
s
pomočjo
domače
dekle
pogrinjala
mize
v
sobi
in
pripravljala
jedi
v
kuhinji
.
Potekla
je
bila
dobra
ura
,
ko
so
se
začuli
zopet
godci
.
Vrvenje
in
kričanje
je
prihajalo
bliže
in
bliže
...
In
že
so
bili
svatje
zunaj
pred
hišo
.
Hudo
je
zaropotal
nekdo
z
nogami
v
veži
in
za
njim
drugi
in
tretji
.
Anica
se
je
splašila
iz
svojih
sanj
in
grozo
ji
je
bilo
zapaziti
na
obrazu
.
Dedek
se
je
ozrl
vanjo
,
položil
ji
roko
okoli
rame
ter
jo
privil
k
sebi
.
Vrata
so
se
odprla
in
družba
je
pridrvela
v
sobo
.
Nikdo
ni
govoril
tiho
,
kakor
se
govori
po
navadi
,
vsakdo
je
kričal
in
skušal
preupiti
drugega
.
Razvrstili
so
se
po
sedežih
in
kuharica
in
dekla
sta
začeli
nositi
jedi
na
mizo
.
Dedek
in
Anica
sta
ostala
na
svojem
mestu
.
Postavili
so
bili
majhno
mizico
pred
njiju
in
jima
dali
nekoliko
jedi
in
pijače
.
Ali
jedel
ni
ne
eden
ne
drugi
.
Stari
Mlakar
je
premišljeval
in
preudarjal
to
in
ono
.
Glava
mu
je
bila
težka
in
uhajala
mu
je
neprenehoma
doli
na
prsa
.
Včasih
se
je
vzdramil
nekoliko
iz
svoje
zamišljenosti
in
tedaj
je
opozoril
deklico
,
da
naj
je
.
Toda
ni
ga
ubogala
.
Pokusila
je
kaj
malega
,
potem
pa
posnemala
zopet
dedka
,
ki
se
ni
dotaknil
ne
jedi
ne
pijače
.
Hudo
je
bilo
staremu
Mlakarju
pri
srcu
in
najraje
bi
bil
pobegnil
,
ako
bi
bil
mogel
.
Poslušati
ni
mogel
ne
godbe
,
ne
kričanja
in
petja
.
Še
neprijetneje
mu
je
bilo
,
ko
so
začeli
svatje
plesati
.
Tudi
njegov
sin
je
plesal
s
svojo
ženo
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
bi
delala
njemu
na
kljub
vse
to
in
nevoljen
se
je
obrnil
v
stran
.
Sin
je
menda
zapazil
očetovo
nevoljo
.
Bil
je
že
vinjen
in
tako
dobre
volje
,
da
je
celo
očetu
privoščil
dobro
besedo
.
Pristopil
je
k
njemu
in
rekel
:
„
No
,
kaj
se
kujate
?
Saj
ne
bo
taka
ne
,
kakor
vi
mislite
!
“
Tudi
njegova
žena
se
je
približala
,
a
ko
je
videla
resni
obraz
starčev
,
je
odšla
zopet
,
ne
da
bi
bila
izpregovorila
kaj
ž
njim
.
Dobila
pa
je
tudi
Anica
obisk
.
Prišla
je
k
nji
njena
nova
sestrica
,
ki
je
imela
svoj
sedež
pri
mizi
med
svati
.
Ali
to
prvo
približanje
ni
bilo
nič
kaj
prijazno
.
Oblastno
je
nastopila
Tonica
proti
Anici
že
prvi
dan
,
kljubovalno
jo
je
pogledala
,
skremžila
obraz
,
pokazala
ji
jezik
in
vzkliknila
:
„
Ti
...
veš
...
“
S
povzdignjeno
pestjo
je
odšla
zopet
za
mizo
.
Anica
pa
je
vprašala
dedka
:
„
Zakaj
dela
to
?
“
„
Zato
,
ker
je
poredna
!
Anica
,
le
gledi
,
da
ti
ne
boš
nikdar
taka
!
“
Anica
je
obmolknila
zopet
in
obvladale
so
jo
prejšnje
nejasne
misli
in
nejasna
čustva
.
To
vršenje
in
ta
hrup
okrog
nje
jo
je
bil
omamil
.
Bilo
ji
je
,
kakor
bi
sanjala
in
nič
ni
prav
vedela
,
zakaj
so
zbrani
ti
ljudje
tukaj
,
zakaj
jedo
in
pijo
,
zakaj
pojo
in
kriče
.
Še
najbolj
so
vzbujali
njeno
pozornost
nepoznati
obrazi
tujih
godcev
.
A
ti
obrazi
,
ki
so
se
tako
čudno
napihovali
in
tako
grdo
kremžili
,
so
jo
navdajali
skoro
z
grozo
.
Tudi
godba
ji
ni
budila
veselih
občutkov
.
Vse
kar
se
je
godilo
okoli
nje
,
ji
je
povzročalo
čuden
strah
,
da
je
trepetala
in
se
tresla
.
Težke
misli
so
se
snovale
v
njeni
glavi
—
nejasne
in
zmedene
—
,
a
pri
vsem
ji
je
bilo
tako
hudo
!
Oči
so
ji
begale
semtertja
,
kakor
bi
nekaj
iskale
.
Hkratu
pa
se
zgane
.
Primakne
se
še
bližje
k
dedku
,
pokaže
s
prstom
tja
,
kjer
je
sedela
poleg
njenega
očeta
od
pijače
razgreta
ženska
ter
vpraša
:
„
Dedek
,
je
mar
tista
tam
pisana
mati
?
“
Starček
se
strese
.
Položi
ji
roko
okoli
života
,
jo
pritisne
nase
ter
reče
:
„
Tiho
bodi
,
Anica
,
tiho
!
...
“
V
očeh
pa
so
mu
zablestele
solze
...
Pri
Mlakarju
so
imeli
torej
novo
gospodinjo
in
vse
je
šlo
izpočetka
dobro
.
Zdelo
se
je
,
kakor
bi
bil
po
dolgem
času
prodrl
solnčni
žarek
v
Mlakarjevo
hišo
ter
pregnal
oni
temni
mrak
,
ki
je
gospodoval
poprej
vedno
notri
.
Mladi
Mlakar
je
bil
srečen
in
vesel
,
čemernost
je
bila
izginila
iz
njegovega
obraza
in
iz
njegovih
ust
ni
bilo
slišati
več
vednih
kletev
in
osornih
besed
.
Gospodinja
je
bila
z
enim
kot
drugim
prijazna
in
dasi
ni
mogla
povsem
zakriti
prirojenega
ji
napuha
,
se
je
vendar
skrbno
čuvala
,
da
bi
ne
segla
v
kakem
oziru
predaleč
in
da
bi
se
komu
ne
zamerila
.
Zlasti
pa
se
Anica
ni
imela
pritoževati
zoper
svojo
mačeho
.
Delala
ni
nobenega
razločka
med
njo
in
svojo
pravo
hčerjo
,
tako
da
se
je
marsikdo
čudil
.
Anica
je
,
kakor
otrok
,
kmalu
pozabila
ves
tisti
strah
ki
jo
je
navdajal
prej
pred
„
pisano
materjo
“
.
Pozabila
je
na
vse
ono
,
kar
so
ji
pripovedovali
prej
ljudje
,
in
sicer
tem
laglje
,
ker
se
je
bila
hitro
poprijateljila
tudi
s
svojo
novo
sestrico
,
Tonico
.
Dogodilo
se
je
pač
,
da
sta
se
včasih
malo
sporekli
,
toda
prepir
je
bil
vselej
hitro
poravnan
,
ker
je
mati
vselej
vzela
Tonico
v
strah
ter
ji
zabičala
,
da
naj
bo
dobra
z
Anico
.
Tudi
s
svojim
tastom
nevesta
ni
bila
osorna
.
Pogledala
mu
sicer
nikdar
ni
v
obraz
,
a
približala
se
mu
je
z
enim
in
drugim
vprašanjem
,
iz
katerega
bi
se
bilo
dalo
sklepati
,
da
mu
je
odkritosrčno
naklonjena
,
ali
pa
vsaj
,
da
mu
ni
sovražna
.
Ali
stari
Mlakar
je
imel
nepremagljivo
mržnjo
do
svoje
druge
sinahe
.
Odgovarjal
ji
je
pač
na
njena
vprašanja
,
a
vselej
na
kratko
,
in
kakor
se
je
ona
bala
,
zadeti
ga
s
svojim
pogledom
,
tako
tudi
on
nikdar
ni
svojih
oči
uprl
vanjo
.
Življenje
ga
je
bilo
poučilo
o
marsičem
,
vedel
je
,
da
je
hinavstvo
na
svetu
in
zato
je
bil
nezaupljiv
;
znano
mu
je
bilo
,
da
je
prijaznost
lahko
le
navidezna
,
znano
tudi
,
da
taka
prijaznost
,
ki
ne
izvira
iz
ljubezni
ia
srčne
naklonjenosti
,
nikdar
ne
traja
dolgo
in
da
zadostuje
vsak
najmanjši
povod
,
da
nasprotstvo
,
ki
se
skriva
za
njo
,
stopi
jasno
na
dan
.
Sicer
mu
je
dobro
del
mir
,
ki
je
bil
nekaj
časa
sem
zavladal
v
hiši
in
laglje
je
dihal
,
odkar
njegov
sin
ni
več
rohnel
,
več
dajal
duška
svoji
nevolji
.
Ali
na
skrivnem
ga
je
nekaj
skelelo
in
bolelo
.
Pozabiti
ni
mogel
prve
žene
sinove
in
srce
se
mu
je
krčilo
bolesti
,
kadar
se
je
spomnil
,
da
zna
biti
tudi
njegov
sin
prijazen
,
ako
hoče
,
pa
da
oni
dobri
blagi
ženi
nikdar
ni
privoščil
lepe
besede
,
da
je
nikdar
ni
osrečil
z
blagohotnim
pogledom
...
Sin
njegov
ni
skrival
svoje
zadovoljnosti
,
da
je
šlo
vse
tako
lepo
gladko
in
v
redu
.
Ko
je
stopal
včasih
tako
po
sobi
gor
in
dol
,
je
postal
večkrat
pred
očetom
in
pogledal
ga
tako
nekako
zaničljivo
smehljaje
se
,
kakor
bi
hotel
reči
:
„
No
,
ali
vam
še
vedno
ni
prav
,
da
sem
se
oženil
?
“
Toda
semtertja
se
je
tudi
on
spomnil
svoje
rajne
žene
.
Baš
zdaj
,
ko
se
mu
je
bil
v
prsih
polegel
srd
in
je
bilo
zopet
prostora
tudi
mehkejšim
čustvom
v
njegovem
srcu
,
se
mu
je
vzbudila
včasih
misel
,
da
ni
bilo
prav
,
da
je
ravnal
tako
s
svojo
prvo
ženo
in
mučil
ga
je
dvom
,
je
li
imel
pravico
žaliti
in
trpinčiti
jo
na
take
načine
,
kakor
je
to
storil
.
Nekaj
kakor
kes
se
je
oglašalo
ob
takih
spominih
v
njegovem
srcu
...
Mogoče
,
da
so
mu
vstajale
take
misli
,
ker
ni
bil
docela
prepričan
,
da
ostane
v
njegovi
hiši
vedno
tako
,
kakor
je
bilo
zdaj
;
mogoče
da
so
ga
obhajale
zle
slutnje
...
No
,
take
neprijetne
misli
ga
niso
obhajale
nikdar
dolgo
;
bil
je
močan
dovolj
,
da
jih
je
zatrl
;
pregnal
jih
je
z
zavestjo
,
da
se
mu
je
tako
dolgo
gojena
želja
izpolnila
in
da
se
očetova
prorokovanja
niso
uresničila
...
Celo
posli
niso
imeli
vzroka
,
pritoževati
se
zoper
svojo
novo
gospodinjo
.
Ni
jih
zmerjala
in
ni
se
kazala
oblastne
proti
njim
.
„
Saj
vendar
ni
taka
,
kakor
so
pravili
!
“
je
omenila
nekega
dne
dekla
proti
hlapcu
.
„
Prav
lahko
se
izhaja
ž
njo
!
Ti
,
Jernej
,
si
jo
tudi
malo
obrekoval
,
ko
si
pravil
to
in
ono
o
njej
!
“
Jernej
pa
se
je
razkoračil
,
potisnil
prsa
ven
,
kakor
bi
se
bilo
treba
udariti
in
rekel
:
„
Mica
,
poslušaj
ti
mene
,
kaj
ti
rečem
:
Vsa
vražja
je
ta
Vrtačka
,
kolikor
je
je
.
Le
meni
verjemi
.
...
Malo
potrpi
,
pa
boš
videla
,
koliko
je
tvoja
hvala
na
o
mestu
.
...
Kakor
bi
jaz
ne
vedel
,
kakšna
je
!
Ali
mar
nisem
že
služil
pri
nji
?
Tistikrat
je
živel
še
njen
prvi
mož
,
Bog
mu
daj
sveta
nebesa
!
Saj
on
je
nebesa
zaslužil
kakor
malokdo
—
zaslužil
zaradi
nje
.
Če
ni
zapisan
ta
med
svetnike
,
pa
tudi
ne
vem
.
Ta
je
pretrpel
kaj
,
ta
rajni
Adam
.
Eh
,
da
sem
bil
jaz
na
njegovem
mestu
,
to
bi
ji
bil
pokazal
.
On
pa
se
ji
je
raje
umaknil
na
oni
svet
.
„
Ti
starec
,
ti
reva
bolna
,
ti
...
ti
...
“
kaj
vem
,
kaj
mu
je
še
vse
rekla
.
Tako
je
šlo
neprenehoma
.
In
kadar
jo
je
prijela
prava
,
ga
je
tudi
udarila
.
Če
bi
se
revež
ne
bil
nataknil
nanjo
,
še
danes
bi
živel
.
Ona
ga
je
spravila
pod
zemljo
in
nihče
drugi
.
Pa
saj
Mlakarja
bo
tudi
še
grevalo
.
Na
te
njene
sladke
besede
,
ki
so
zdaj
tako
poceni
pri
nji
,
ne
dam
jaz
nič
.
Saj
vemo
,
kako
je
to
.
Izpočetka
prijaznosti
na
stote
,
potem
pa
sovraštva
na
kupe
.
“
„
Kakor
rečeno
,
“
odvrne
dekla
,
„
jaz
ji
nimam
doslej
ničesar
očitati
.
In
ker
nimam
navade
,
govoriti
o
kom
slabo
,
ki
ne
zasluži
tega
,
pa
molčim
raje
.
“
„
Le
molči
.
Najbolje
,
da
molčiš
.
A
govorila
še
boš
in
to
preden
bo
dolgo
.
Ej
,
to
bo
še
vse
drugače
,
vse
drugače
.
Jaz
ti
rečem
samo
toliko
:
Če
bi
se
ne
bil
jaz
o
Božiču
vdinjal
za
celo
leto
,
bi
kar
šel
in
ne
bi
čakal
,
da
se
spoprimemo
.
Spoprimemo
pa
se
tako
gotovo
,
kakor
je
amen
v
očenašu
.
“
Jernej
je
ponosno
odkorakal
,
Mica
pa
si
je
mislila
po
tihem
,
da
pač
ne
bo
tako
hudo
,
kakor
je
hlapec
napovedoval
.
Ali
baš
ona
je
prva
prišla
navzkriž
z
gospodinjo
.
Izpočetka
je
gospodinja
trpela
,
da
jo
je
Mica
poučila
o
kaki
stvari
,
rekoč
ji
:
„
To
smo
delali
doslej
tako-le
,
“
ali
pa
:
„
Doslej
je
bila
v
hiši
taka
navada
“
in
dekli
je
ugajalo
,
da
je
na
ta
način
včasih
tudi
njena
obveljala
.
Ali
že
drugi
dan
po
tistem
,
ko
je
imela
z
Jernejem
oni
pogovor
,
se
je
pripetilo
,
da
se
je
gospodinja
vsled
neke
njene
besede
jezno
obregnila
nanjo
.
Ko
se
je
ozrla
gospodinji
v
obraz
,
je
opazila
,
da
je
ta
ves
izpremenjen
.
Nekaj
zlobnega
je
švignilo
hipoma
iz
njenih
oči
.
Bilo
je
,
kakor
bi
se
bilo
zablisknilo
za
goro
...
odsev
daljnjega
hudourja
!
Mica
se
je
nehote
spomnila
hlapčevih
besed
.
Izrekla
je
bila
nekaj
povsem
nedolžnega
in
še
to
s
primerno
ponižnostjo
—
pa
precej
tak
srd
!
Kaj
,
ko
bi
Jernej
le
prav
imel
?
Trije
,
štirje
dnevi
so
nato
potekli
,
ne
da
bi
bila
Mica
še
kaj
takega
opazila
.
Pozabila
je
že
na
tisto
in
opozorila
je
zopet
gospodinjo
na
nekaj
,
kar
po
njenem
mnenju
ni
bilo
prav
.
A
tedaj
je
Mlakarica
vzrojila
in
se
razjezila
.
„
Zdaj
imam
pa
že
zadosti
tega
—
kljubovanja
!
“
je
vzkliknila
.
„
Rada
bi
vedela
,
kdo
je
tukaj
gospodinja
,
ali
si
ti
,
ali
sem
jaz
?
...
Jaz
hočem
,
da
se
stori
tako
,
kakor
sem
jaz
ukazala
,
in
nič
drugače
!
Kako
ste
delali
prej
,
to
meni
nič
mar.
Le
enkrat
še
mi
prodajaj
svojo
modrost
,
pa
ti
pokažem
,
kdo
sem
jaz
in
kdo
si
ti
!
“
In
še
nekoliko
takih
besed
je
padlo
,
ki
jih
je
občutila
strmeča
in
iznenadjena
Mica
kakor
zaušnice
.
Umolknila
je
in
v
svoji
poparjenosti
ni
vedela
drugega
,
nego
da
je
šla
tožit
Jerneju
,
kaj
se
ji
je
prigodilo
.
Jernej
pa
se
je
nasmejal
in
rekel
samozavestno
,
kakor
človek
,
ki
je
popolnoma
prepričan
o
resnici
svojih
besed
:
„
Ali
ti
nisem
pravil
?
Pa
to
ni
še
vse
.
Jaz
ti
rečem
,
pri
nas
bo
še
poleno
pelo
,
poleno
!
“
„
Po
meni
menda
vendar
ne
?
“
se
prestraši
Mica
.
„
Najbližja
si
ji
ti
in
ne
obljubim
ti
dvakrat
,
da
ne
boš
ti
tista
,
ki
okusi
prva
,
kako
znamo
biti
ljubeznivi
pri
nas
.
“
Jernej
se
zavihti
na
voz
,
ki
ga
je
bil
napregel
med
pogovorom
in
oddrdra
na
polje
,
Mica
pa
se
vrne
nemalo
potrta
v
hišo
.
Pri
rajni
Mlakarici
se
je
tako
prijetno
služilo
in
navadila
se
je
bila
navzlic
gospodarjevi
osornosti
hiše
tako
,
da
bi
si
bila
le
nerada
iskala
druge
službe
.
Skrbela
jo
je
zaradi
tega
bodočnost
...
Tako
so
bili
začeli
pri
Mlakarju
polagoma
govoriti
drugače
drug
z
drugim
nego
so
govorili
doslej
in
po
preteku
štirih
,
petih
tednih
so
napočili
drugi
časi
.
Najprej
se
je
bila
sprijela
gospodinja
z
deklo
,
potem
so
prišli
lepo
počasi
še
drugi
na
vrsto
.
In
skoro
vsak
dan
je
bila
gospodinja
bolj
sitna
,
bolj
oblastna
.
Zlasti
stari
Mlakar
je
moral
požirati
grenke
,
odkar
je
bila
gospodinja
pokazala
svoje
prave
lastnosti
.
Ni
mu
odšlo
,
da
je
začela
nekako
trdo
postavljati
jedi
predenj
in
da
mu
z
vsakim
dnem
bolj
nerada
streže
.
Vsak
hip
je
pričakoval
,
da
mu
zabrusi
tudi
kako
bridko
v
obraz
.
In
zabrusila
mu
jo
je
.
Izpočetka
je
samo
godrnjala
,
potem
je
govorila
razločneje
.
Zdaj
in
zdaj
mu
je
priletelo
na
uho
:
„
Starec
nemarni
!
Saj
mu
nič
ni
,
samo
len
je
tako
!
“
In
če
je
kdaj
komu
drugemu
velela
,
da
naj
ponese
starčku
jedi
k
postelji
,
je
navadno
dodala
:
„
To
pa
staremu
tja
postavi
,
