zanjo
pa
zmagonosno
odkorakala
gospa
Rudolfova
.
„
Drugič
jo
bom
pa
še
huje
!
“
Zanimanje
,
vzbujeno
po
gospe
Lederwaschevi
in
njenem
galanu
,
se
je
prav
kmalu
poleglo
.
Tedaj
ni
bilo
nič
kaj
posebnega
,
če
sta
se
v
Ljubljani
stepli
zakonski
ženici
zaradi
častilca
,
kateremu
sta
obe
ponujali
svoje
srce
.
Pripetilo
se
je
,
da
sta
taki
nasprotnici
kar
na
ulici
trčili
skupaj
,
se
obkladali
s
psovkami
ter
si
ruvali
lase
.
Spodaj
v
dvorani
pa
se
je
vzbudilo
novo
zanimanje
;
vzbudila
ga
je
tuja
družba
,
tako
imenovani
mladi
atašeji
s
kongresa
,
blazirana
in
izžeta
aristokratska
mladež
,
ki
so
jo
bili
s
sabo
privlekli
različni
ministri
in
delegati
.
Ta
mladež
je
,
kakor
smo
že
pisali
,
po
Ljubljani
lenarila
,
dajala
povod
burnim
prizorom
ter
imela
svoje
taborišče
pri
„
Belem
konjiču
“
v
Glediških
ulicah
.
Okrog
ene
so
prihrumeli
na
ples
,
večinoma
že
precej
pijani
,
ter
se
v
hipu
polastili
vse
dvorane
.
Vodila
sta
to
razposajeno
družbico
francoski
grof
de
la
Ferronays
in
mladi
markeze
di
San
Marzino
,
oba
jako
izprijena
mladiča
.
S
sabo
so
privlekli
signoro
Pepito
in
signoro
Melito
,
mladi
,
a
bolj
neznatni
pevki
pri
laški
operi
.
Bili
sta
nališpani
in
se
svetili
od
nog
do
glave
kakor
kmečki
oltar
.
Ker
svojega
devištva
nikdar
nista
posebno
branili
,
sta
bili
ljubljenki
vseh
mladih
atašejev
,
dasi
sta
v
prvi
vrsti
uživala
zasigurjene
pravice
grof
de
la
Ferronays
in
markeze
di
San
Marzino
.
Ta
malovredna
diplomatska
mladež
se
je
torej
okoli
ene
usula
v
dvorano
.
Zavladalo
je
francosko
čebljanje
;
krik
in
smeh
sta
polnila
plesišče
.
Mladi
Lahinji
sta
čivkali
svojo
laščino
in
plesali
kakor
dve
vrtavki
.
Gracijoznost
in
ljubkost
sta
kazali
v
vsakem
koraku
in
atašeji
so
od
veselja
kar
rajali
.
Za
drugo
občinstvo
in
tudi
za
druge
plesalce
se
niti
zmenili
niso
.
Ker
sta
samo
dva
mogla
plesati
,
so
se
drugi
postavljali
po
dvorani
ter
vpili
:
„
Dona
Pepita
,
še
z
mano
!
Dona
Melita
,
name
nikari
pozabiti
!
“
Svojo
prošnjo
so
izrekali
z
gestami
in
poželjivimi
pogledi
.
Signora
Pepita
in
signora
Melita
sta
kar
iz
roke
v
roko
hiteli
,
dočim
meščanke
niti
plesati
niso
mogle
.
Meščančkom
je
namreč
srce
v
hlačice
zdrknilo
,
ker
niso
umeli
tako
virtuozno
plesati
in
ker
so
se
bali
,
da
bi
ne
nastal
kak
konflikt
,
katerih
so
tuji
gospodiči
kar
iskali
.
Občinstvo
,
ki
se
poprej
nad
Lederwaschevo
in
gospodom
Rudolfom
ni
prav
nič
moralno
razljutilo
,
je
sedaj
kar
besnelo
.
In
to
pred
vsem
zategadelj
,
ker
sta
na
ples
pripeljani
bili
dve
pevki
,
na
ples
,
katerega
je
priredilo
ljubljansko
meščanstvo
,
ki
se
vendar
ni
moglo
pajdašiti
z
navadnimi
pevkami
laške
opere
!
Poleg
tega
sta
bili
ti
igralki
še
jako
mični
,
kar
je
posebno
razgrelo
matere
,
katerih
hčerke
so
morale
radi
tega
sedeti
!
Isto
tako
je
bila
huda
jeza
med
plemenitaškami
.
Sami
sinovi
iz
starih
in
dobrih
hiš
,
pa
niso
imeli
niti
pogleda
za
domače
plemstvo
,
ki
je
po
svoji
večini
tudi
izhajalo
iz
starih
in
dobrih
hiš
!
Ali
kdo
naj
tem
roparskim
pticam
pove
,
da
občinstvo
ni
zadovoljno
z
njih
vedenjem
in
da
hoče
na
plesu
,
katerega
si
je
priredilo
,
tudi
plesati
!
Župan
je
odklonil
vsako
posredovanje
,
ker
svoje
uradne
osebe
ni
hotel
vtakniti
v
klešče
,
ki
bi
ga
lahko
prav
občutno
obščipale
.
Končno
je
mladi
Marija
Josip
Turjaški
na
pritisk
dam
iz
svojega
kroga
vzel
delikatno
zadevo
v
roko
.
Ker
je
bil
grof
de
la
Ferronays
najglasnejši
in
ker
se
je
bil
že
prej
pri
guvernerju
nekaj
seznanil
ž
njim
,
je
pristopil
grof
Turjaški
k
njemu
,
ko
je
ravno
z
damo
Melito
ob
roki
po
dvorani
šetal
.
„
Le
kratko
besedico
,
grof
,
bi
z
vami
rad
izpregovoril
,
če
vam
je
všeč
.
“
De
la
Ferronays
je
priljudno
obstal
:
„
Celo
vrsto
besed
,
grof
Turjaški
!
Samo
če
hočete
!
Pardon
,
morda
želite
,
da
vas
predstavim
svoji
dami
?
Pikanten
hudiček
je
,
pa
drag
,
drag
,
grof
Turjaški
!
“
Signora
Melita
se
je
kričeče
zasmejala
:
„
Razen
tvojega
nočem
nobenega
znanja
!
V
Parizu
seveda
,
tam
pa
ceneje
živiš
,
ti
krokodil
ti
!
“
Lahno
ga
je
udarila
s
pahljačo
po
obrazu
.
Marija
Josip
je
kar
otrpnil
.
Oni
pa
je
lahkodušno
pristavil
:
„
Vidite
,
grof
,
taka
je
ta
ženska
!
Hudiček
—
a
svojega
denarja
je
vredna
!
Po
kongresu
bi
vam
jo
priporočal
,
grof
Turjaški
!
“
„
Hvala
na
vaši
ljubeznivosti
,
grof
de
la
Ferronays
!
A
vaših
svetov
in
vaših
priporočil
res
ne
potrebujem
!
“
Grof
Marija
Josip
je
govoril
te
besede
z
vso
turjaško
ošabnostjo
.
Francoskemu
plemiču
je
takoj
izginila
vsa
prijaznost
z
obraza
.
Pogladil
si
je
male
brkice
pod
nosom
ter
odgovoril
ledeno
:
„
Prav
,
kakor
vam
drago
!
“
Hotel
je
oditi
,
a
grof
Turjaški
mu
je
položil
roko
na
ramo
:
„
Še
nekaj
,
grof
de
la
Ferronays
!
Občinstvo
se
pritožuje
.
Ti
vaši
dami
—
te
besede
je
izpregovoril
s
posebnim
,
a
zaničljivim
naglasom
—
ti
vaši
dami
bi
tu
skoraj
plesati
ne
smeli
!
“
„
Pardon
,
grof
Turjaški
,
sem
prav
čul
?
“
De
la
Ferronays
je
spustil
svojo
plesalko
izpod
pazduhe
,
se
postavil
pred
mladega
Turjačana
in
ga
meril
od
nog
do
glave
.
Kakor
jeklo
trd
mu
je
bil
glas
:
„
Torej
menite
,
da
vam
—
to
je
posebno
naglašal
—
naša
družba
ni
dovolj
dostojna
?
“
„
Tega
nisem
trdil
!
“
„
Dobro
torej
!
Ne
vem
,
kaj
bi
potem
imela
še
govoriti
!
Bon
soir
,
grof
Turjaški
!
“
Sredi
dvorane
ga
je
pustil
in
Marija
Josip
je
moral
odriniti
in
svojim
damam
povedati
,
da
ni
ničesar
opravil
.
Mladi
pevki
sta
ostali
vladarici
na
plesu
,
pa
vendar
ne
dolgo
.
Izpodrinila
ju
je
gospodična
Fina
Češkova
,
ki
je
bila
nastopila
najprej
v
narodni
noši
.
Govoril
je
ž
njo
tudi
knez
Metternich
.
Po
odhodu
diplomatov
se
je
pri
znani
rodbini
v
hiši
na
Starem
trgu
preoblekla
ter
se
moderno
opravljena
kot
„
steklena
princesinja
“
vrnila
na
ples
.
Stari
meščanje
,
ki
so
v
svoji
mladosti
gledali
kongresne
dame
ljubljanske
,
so
se
v
svoji
starosti
še
živo
spominjali
tistega
trenotka
.
Navdušeno
so
pripovedovali
,
kaka
miloba
se
je
tisto
noč
širila
okrog
Češkove
Fine
.
Kako
je
bila
impozantna
,
a
obenem
ljubka
,
da
je
z
veseljem
počivalo
na
njej
vsako
oko
!
Mati
in
oče
sta
s
ponosom
čutila
,
da
je
Fina
kraljica
današnjega
plesa
.
Gospa
Eliza
je
prav
milostivo
sprejemala
grenke
čestitke
svojih
znank
,
katerih
hčerke
so
samevale
na
plesu
.
Ali
nekaj
je
to
noč
kakor
megla
leglo
na
srce
gospe
Elize
:
misel
namreč
,
da
se
je
s
to
zaroko
z
Andrejem
Smoletom
vendarle
prehitela
in
da
bi
se
izredna
lepota
njenega
otroka
v
takih
časih
bila
lahko
in
bolje
kam
drugam
oddala
,
ne
da
bi
ji
bilo
treba
laziti
za
suhoparno
gospo
Smoletovo
!
A
mladi
človek
tudi
zapravlja
in
že
sedaj
se
vede
proti
dekletu
,
kakor
da
je
njen
gospodar
in
zapovednik
,
sedaj
,
ko
je
ž
njo
samo
zaročen
!
Kaj
bode
šele
po
poroki
?
Ko
sta
sedli
v
vrsto
ob
steni
,
je
vprašala
gospa
Eliza
svojo
hčerko
:
„
Andreja
ne
vidim.
Kaj
to
pomeni
?
“
„
Kaj
če
pomeniti
,
mama
.
Vendar
veš
,
da
ne
pleše
!
“
Deklica
je
bila
v
zadregi
in
skrbna
mati
je
to
opazila
.
„
Nič
naj
ne
pomeni
,
če
ženin
svojo
nevesto
samo
pušča
na
plese
?
Povem
ti
,
vedenje
tvojega
Andreja
mi
je
vedno
manj
všeč
.
Včasi
je
tudi
meni
nasproti
kot
drvar
,
a
ne
kot
ženin
mojega
otroka
!
“
„
Nekaj
jezen
je
!
“
je
šepnila
Fina
.
„
Jezen
?
Čemu
naj
bo
jezen
?
“
se
je
začudila
gospa
Eliza
.
„
Mi
bi
pač
imeli
obilo
prilik
,
da
bi
se
jezili
na
njega
.
Vsako
noč
se
skupaj
vlači
s
tistim
pijanim
Zupanom
!
Čemu
naj
bo
torej
jezen
?
“
Fina
je
zardela
do
kostanjevih
las
:
„
Zvedel
je
—
“
„
Kaj
naj
je
zvedel
?
O
moji
hčeri
,
katero
sem
sama
odgojila
,
se
ne
more
nič
zvedeti
!
“
„
Na
cesti
so
me
videli
z
mladim
knezom
!
In
povedali
so
mu
!
“
Materi
se
je
kar
razjasnil
obraz
:
„
Z
našim
mladim
knezom
!
In
pri
tem
sta
se
le
slučajno
sešla
?
“
„
Pisal
mi
je
,
mama
,
in
morala
sem
mu
povedati
,
da
sem
že
drugemu
obljubljena
.
“
„
In
to
naj
bo
nespodobno
?
Seve
,
on
,
ki
je
sam
slabši
od
voznika
,
Smole
,
se
jezi
radi
tega
!
In
knez
,
kaj
ti
je
govoril
?
“
Od
radovednosti
se
je
napelo
lice
stari
gospe
.
„
Da
me
ljubi
in
da
je
za
celo
življenje
nesrečen
,
ker
sem
drugemu
obljubljena
.
“
Dekle
je
pri
tem
lahno
vzdihnilo
.
„
Pri
slovesu
je
imel
solze
v
očeh
!
Prav
res
,
mama
!
“
Zopet
je
vzdihnila
.
„
Kaj
boš
vzdihovala
,
Finica
,
“
jo
je
tolažila
mati
.
„
Češkovi
se
še
nismo
nikdar
za
nikomer
metali
in
tudi
za
Smoletovim
se
nam
ni
treba
!
Zaroka
,
hvala
Bogu
,
ni
veriga
!
Morda
je
božja
volja
tako
!
“
Gospa
Eliza
je
takrat
skoraj
glasno
vzkliknila
.
Na
plesišču
se
je
prikazal
mladi
Neri
Corsini
,
opravljen
po
najnovejši
modi
.
Bledoličen
je
bil
in
vidna
melanholija
mu
je
tičala
na
obrazu
.
Mati
Eliza
je
zašepetala
:
„
Še
danes
je
žalosten
,
Fina
!
“
Z
zadovoljnim
vikom
so
ga
sprejeli
mladi
atašeji
in
obe
doni
sta
mu
hiteli
nasproti
prav
kot
staremu
znancu
,
kar
je
brez
dvojbe
tudi
bil
.
Danes
pa
Neri
Corsini
ni
hotel
poznati
niti
Melite
niti
Pepite
.
Zaničljivo
je
obe
zavrnil
z
roko
in
tudi
za
ogovore
diplomatskih
svojih
tovarišev
se
ni
zmenil
.
Resno
je
korakal
med
njimi
,
a
odgovarjal
ni
nobenemu
.
Njegovo
vedenje
je
izražalo
,
da
nikakor
ne
odobruje
nastopa
te
družbe
in
da
noče
ž
njo
občevati
.
„
Poglej
!
“
je
izpregovorila
gospa
Češkova
zadovoljno
,
„
za
te
kričave
ljudi
ne
mara
.
Dober
in
pošten
gospod
je
,
ki
ve
,
kaj
se
spodobi
.
In
kako
interesanten
je
!
“
Neri
Corsini
se
je
ogledal
po
dvorani
.
Ko
je
pri
steni
opazil
mater
in
hčer
,
mu
je
za
hip
kri
preplula
obraz
.
Nato
pa
je
naravnost
krenil
proti
mestu
,
kjer
je
sedela
Češkova
gospodična
.
Za
njim
je
vpila
užaljena
Pepita
:
„
Toskanska
mula
!
“
In
dona
Melita
je
priljudno
dostavila
:
„
Bledi
krokodil
!
“
Mladega
grešnika
niso
ti
klici
prav
nič
motili
.
Pristopil
je
h
gospe
Češkovi
ter
ji
galantno
poljubil
roko
,
da
bi
bila
priletna
žena
najrajši
solze
točila
od
samega
veselja
.
Fino
pa
je
povabil
na
ples
z
izredno
spoštljivostjo
,
kakor
bi
imel
pred
sabo
najvišjo
plemenitaškinjo
.
Plesala
sta
nato
z
največjo
spretnostjo
,
da
ju
je
občinstvo
občudovalo
.
„
Kakor
kneginja
ste
danes
,
“
je
pričel
principe
sladko
,
„
in
solnce
in
luna
obsevata
vaš
obraz
!
“
„
Z
mano
ne
smete
tako
govoriti
!
“
je
zaječala
.
Ali
v
neizkušeni
duši
so
le
našle
odmev
hinavske
njegove
besede
.
„
Vem
,
signorina
,
“
je
zastokal
.
„
Ali
ukažite
reki
,
da
naj
teče
proti
svojemu
izviru
!
Katera
se
vam
pokori
?
Ne
ena
!
In
neskončna
reka
mojega
češčenja
naj
se
vda
drugemu
zakonu
?
“
Sramežljivo
je
odgovorila
:
„
Življenje
mi
grenite
,
knez
!
“
„
In
jaz
?
Ali
jaz
ne
obupujem
,
gospica
?
Po
noči
ne
vidim
druge
zvezde
nego
vas
in
po
dnevi
ne
drugega
oblačka
nego
vas
!
Divjam
,
da
vam
pred
obraz
ne
smem
;
v
plamen
bi
skočil
po
vas
in
v
morje
,
kjer
je
najglobokejše
!
“
„
Usmilite
se
mojega
trpljenja
!
“
je
prosila
.
Zganil
se
je
,
kakor
da
ga
je
prešinil
električni
tok
:
„
Vi
z
mano
trpite
?
Hvala
,
najsočutnejša
hvala
za
rešilno
to
besedo
,
gospica
!
“
„
Knez
,
rešilna
beseda
to
ni
bila
!
Ni
mogla
biti
,
ker
sem
drugemu
vdana
!
“
„
Oj
meni
nesrečnežu
!
“
je
vzkliknil
.
Tako
je
imel
v
oblasti
svoje
telo
,
da
se
mu
je
mokrina
zalesketala
v
očeh
.
Dekle
se
je
tajalo
od
sočutja
.
„
Oj
meni
nesrečnežu
?
Drugemu
vdana
!
Čemu
mi
iznova
in
iznova
sekate
to
rano
?
Čuti
moram
vedno
ta
mrtvaški
zvon
!
Da
ste
drugemu
vdani
,
to
je
ravno
nesreča
mojih
dni
!
Menite
li
,
signorina
,
da
bi
vas
drugače
privoščil
tej
krajini
,
kjer
sta
led
in
sneg
,
kjer
ni
cvetja
,
ne
modrega
obnebja
!
Kjer
prebiva
hladno
ljudstvo
,
ki
ima
ledeno
kri
v
svojih
srcih
,
ki
ceni
pravo
lepoto
malo
više
od
cestnega
prahu
!
“
„
Moj
Bog
,
moj
Bog
!
“
je
ihtela
.
Še
bolj
se
je
hlinil
:
„
Poznate
mojo
Toskano
,
signorina
Fina
?
Poznate
njeno
solnčnato
obnebje
,
njene
oljke
,
njeno
vinsko
trto
,
njene
nebeške
palače
in
umotvore
v
njih
nakopičene
?
“
Pri
tem
bobnečem
besedičenju
se
je
Fini
skoraj
zatemnilo
pred
očmi
.
Zviti
principe
je
opazil
globoki
vtisk
svojih
besed
.
Zategadelj
je
nadaljeval
:
„
Vsakemu
cvetu
treba
svojega
podnebja
.
V
ledu
ne
uspeva
niti
ponosna
lilija
,
niti
dišeča
roža
!
Nikdar
ne
odpustim
gospodu
Bogu
,
da
vas
ni
zasadil
pod
solnčno
nebo
naše
divne
Toskane
,
ampak
da
vas
je
udaril
s
slepoto
,
da
si
sami
ne
želite
v
kraje
,
kjer
bi
kraljevali
,
zapovedovali
in
osrečevali
vdane
svoje
robove
!
“
Vzdihoval
je
,
kakor
da
se
mu
je
ravnokar
zasadilo
ostro
bodalo
v
prsi
.
„
Pa
danes
je
prepozno
solze
točiti
!
Rojen
sem
,
da
sem
nesrečen
!
—
Zadnje
milosti
vas
prosim
!
Danes
me
ne
zavrzite
popolnoma
!
V
svoji
nebeški
dobrotljivosti
mi
dovolite
,
da
smem
še
včasi
z
vami
plesati
!
“
„
Ne
smela
bi
sicer
!
“
Ali
iz
njenega
pogleda
je
sklepal
,
da
mu
je
prošnja
uslišana
.
„
Tisočkrat
in
tisočkrat
hvala
!
“
Peljal
jo
je
k
njenemu
sedežu
,
kjer
jo
je
sprejela
presrečna
mati
.
„
Kako
je
v
te
silil
!
“
je
pričela
radovedno
.
„
O
čem
sta
pa
govorila
,
Fina
?
“
„
Oj
mama
,
ko
bi
ti
vedela
!
“
Ni
utegnila
,
da
bi
skrbni
materi
odkrila
svoje
srce
.
Prav
rada
bi
bila
govorila
,
ker
je
v
razvnetem
duhu
že
gledala
toskanske
palače
in
sebe
v
njih
kot
ponosno
principeso
.
Ker
je
ž
njo
plesal
Neri
Corsini
,
niso
mogli
mladi
atašeji
tega
prezreti
.
Istotako
niso
mogli
prezreti
njene
lepote
,
zategadelj
so
kot
lačni
sršeni
obsuli
toskanskega
plemiča
,
da
naj
jih
predstavi
lepemu
dekletu
.
Corsini
je
pripeljal
celo
tolpo
in
vse
svoje
prijatelje
je
predstavil
nežni
svoji
plesalki
.
Gospe
Češkovi
se
je
srce
v
razkošju
kopalo
.
Sicer
ni
umela
francoščine
,
ali
skoraj
vsak
je
bil
ali
conte
,
ali
marki
,
ali
baron
,
ali
principe
.
Za
te
plemiške
pridevke
je
imela
stara
gospa
jako
tenko
uho
.
Stara
imena
je
sesala
v
se
in
skoraj
od
sreče
je
umirala
,
ko
je
prekanjeni
Neri
Corsini
v
težavni
nemščini
tudi
njej
predstavil
celo
svojo
tolpo
.
Take
časti
steklarjeva
žena
v
Ljubljani
še
ni
doživela
in
žolti
obrazi
njenih
prijateljic
so
ji
dokazovali
,
da
je
ta
čast
vzbudila
obilo
rumene
zavisti
.
Fina
s
plesanja
kar
priti
ni
mogla
!
Vsak
teh
eksotičnih
kavalirjev
je
hotel
plesati
ž
njo
.
Dvorili
so
ji
na
vse
mogoče
načine
in
že
prej
zmedena
glavica
se
ji
je
zmedla
še
bolj
.
Omenjenim
kavalirjem
pa
ni
ostalo
prikrito
,
da
je
v
tej
meščanski
družbi
mnogo
mladih
deklic
,
katerih
ni
bilo
zametavati
.
Grof
de
la
Ferronays
se
je
v
hipu
seznanil
z
eno
in
drugo
.
Tudi
svoje
prijatelje
je
predstavljal
.
Kjer
se
ni
mogel
razumeti
z
besedo
,
pomagal
si
je
z
gestami
,
kar
je
rodilo
obilo
smeha
,
pa
tudi
obilo
zadovoljstva
.
Kmalu
je
bilo
plesalk
premalo
in
matere
niso
mogle
prehvaliti
teh
aristokratov
ter
so
jim
soglasno
prištevale
zaslugo
,
da
se
je
ples
povzpel
do
nepričakovane
živahnosti
.
Doni
Pepiti
in
doni
Meliti
pa
se
je
godilo
kakor
hudobnim
angelom
,
ko
so
jih
bili
treščili
iz
svetlih
nebes
v
temni
prepad
.
Prej
so
se
trgali
za
nju
,
sedaj
sta
bili
pogubljeni
,
da
ju
nihče
ni
videl
.
Samevali
sta
na
svojih
sedežih
in
metali
iz
svojih
oči
strele
po
prejšnjih
svojih
galanih
ter
jih
prav
po
laško
preklinjali
.
Naposled
je
Melita
srdito
izpregovorila
:
„
Te
jetične
krave
so
pobegnile
!
K
drugim
!
Jaz
ne
ostanem
več
!
“
Tudi
dona
Pepita
se
je
napihnila
:
„
Naj
mi
še
kdaj
pridejo
,
ti
prasički
!
“
Kot
užaljeni
boginji
sta
odjadrali
ter
izginili
,
a
mladi
atašeji
tega
niti
opazili
niso
.
Med
tem
je
Židanovemu
očetu
postajalo
precej
dolgočasno
na
galeriji
.
Ko
se
je
bil
svoje
žene
nagledal
in
njene
slave
nasitil
,
se
mu
je
tuintam
posrečilo
,
da
je
malo
zadremal
.
Pa
kaj
,
ko
je
ta
preklicana
godba
neprestano
delala
vrišč
,
da
se
niti
spati
ni
moglo
.
Ko
ga
je
zopet
enkrat
prebudil
šum
,
ni
videl
več
svoje
žene
v
dvorani
.
Tudi
pri
njem
na
galeriji
je
ni
bilo
!
Vendar
ga
ni
samega
pustila
med
to
pusto
gospodo
!
Preobšel
ga
je
strah
in
drl
je
,
dasi
ni
bil
primerno
oblečen
,
v
dvorano
,
da
poišče
ženo
.
Pri
stopnicah
je
iztaknil
starega
Češka
.
„
Kje
je
žena
?
“
Steklar
ga
je
za
silo
pomiril
,
da
mu
ni
ušel
na
plesišče
.
Naročil
je
vina
ter
posadil
Židana
k
mizi
.
„
Pij
in
miren
bodi
!
V
zemljo
se
ni
vdrla
!
Vzel
ti
je
tudi
nihče
ne
bo
!
Kake
sitnosti
ima
človek
!
Andrej
moleduje
,
da
Fina
preveč
pleše
z
nekim
laškim
fantalinom
in
da
že
ves
svet
govori
o
tem
!
In
zdaj
naj
iščem
še
tvojo
ženo
!
“
Ker
je
bilo
Detelovo
vino
dobro
,
se
je
Židan
potolažil
.
Stari
steklar
pa
mu
je
šel
ženo
iskat
.
Preiskal
je
vse
sobice
,
vsak
prostorček
.
Še
celo
v
žensko
garderobo
se
je
vrinil
,
ali
matere
Barbare
ni
bilo
nikjer
.
Razvnel
se
je
in
v
glavo
mu
je
šinilo
,
da
je
precej
dolgo
govoril
ž
njo
mladi
ritmojster
.
„
Ti
fantalini
so
vražji
,
naj
bodo
že
Lahi
ali
Nemci
!
“
Končno
se
je
pomiril
:
„
E
kaj
,
ukradli
je
ne
bodo
!
Andrej
pa
si
naj
tudi
sam
pomaga
!
Jaz
se
z
babnicami
ne
bom
prepiral
!
“
Šel
je
k
onemu
na
galerijo
ter
mu
lagal
:
„
V
garderobi
spi
!
“
„
Naj
spi
,
revica
!
“
je
dejal
Židan
dobrovoljno
.
„
Danes
je
imela
veliko
skrbi
!
Kaj
praviš
,
Češka
,
ali
ni
res
čedna
moja
Barba
?
Še
tvoja
punca
se
ne
more
meriti
ž
njo
!
He
?
“
Češka
mu
ni
odgovoril
.
Oni
je
nato
hvalil
vino
ter
pristavil
dobrovoljno
:
„
Kako
uro
jo
še
pustiva
spati
.
Potem
pa
odrinemo
!
Nič
ne
pomaga
!
“
Češka
mu
je
s
kislim
obrazom
pritrdil
.
Ali
iz
svojega
spomina
ni
mogel
iztisniti
mladega
ulana
in
Židanovke
,
ki
sta
intimno
pri
steni
šepetala
skupaj
.
Spodaj
je
bil
prisedel
h
gospe
Češkovi
Andrej
Smole
.
Pozno
in
nerad
je
bil
prišel
na
ples
.
A
Piškotov
Francelj
mu
je
takoj
napolnil
ušesa
,
da
se
mu
nevesta
vede
,
kakor
bi
ne
bila
ž
njim
zaročena
.
Užaljen
je
bil
;
bolj
nego
srce
mu
je
bila
zadeta
čast
,
ko
si
je
vendar
vedno
domišljal
,
da
bi
si
morali
ti
Češkovi
,
ti
steklarji
,
v
čast
šteti
,
če
je
hotel
Andrej
Smole
njih
hčer
vzeti
v
zakon
.
Nesrečno
to
dekle
pa
ga
je
smešilo
pred
celim
svetom
—
in
rogove
je
nosil
prej
,
nego
je
bil
poročen
v
frančiškanski
cerkvi
.
Kot
osat
je
bil
,
ko
je
prisedel
k
svoji
bodoči
tašči
.
Od
gneva
se
je
tresel
ter
izpregovoril
osorno
:
„
Lepo
se
vedete
danes
!
In
Fina
se
Ljubljani
obeša
na
zobe
!
“
Ponosno
se
je
obrnila
gospa
Eliza
proti
njemu
:
„
Dober
večer
,
Andrej
!
Vendar
te
zopet
vidimo
!
Redkokrat
nas
doleti
ta
sreča
in
zelo
se
čudimo
,
da
so
te
za
danes
pustili
tvoji
pivski
bratci
!
“
Ni
se
zmenil
za
očitanje
:
„
Zares
veličastno
!
Fini
pa
vsekakor
čestitam
,
da
je
izpodrinila
dve
taki
moči
,
kot
sta
dona
Pepita
in
dona
Melita
!
To
bo
še
jeze
med
temi
ženskami
,
in
mogoče
doživimo
,
da
se
dona
Fina
in
dona
Pepita
zgrabita
za
lase
kakor
poprej
Lederwascheva
in
Rudolfova
!
“
Češkova
se
je
kar
zvila
:
„
O
moji
hčeri
ne
govori
tako
!
“
„
Kako
pa
naj
govorim
,
če
se
meče
za
temi
atašeji
,
ki
so
že
vsi
ljubili
dono
Pepito
in
obenem
tudi
dono
Melito
!
“
„
Če
vsi
,
“
je
odgovorila
trpko
,
„
knez
Neri
Corsini
gotovo
ne
!
“
„
Aha
,
“
se
je
zasmejal
,
„
ta
črna
glista
iz
Toskane
je
torej
vaš
ljubljenec
,
mama
!
Ne
baron
,
ne
conte
,
ne
markeze
,
ampak
principe
mora
biti
!
“
„
In
kaj
bi
bila
,
če
bi
bila
Smole
?
“
je
vprašala
porogljivo
.
„
Nebes
na
svetu
ne
bo
imela
,
pač
pa
neotesanega
moža
!
“
„
Radi
bi
se
me
iznebili
,
sedaj
,
ko
ste
me
spravili
v
ta
močnik
!
Ali
Andrej
Smole
prenese
vse
,
samo
da
bi
bil
v
zasmeh
ljudem
,
tega
Češkova
steklarija
ne
bo
doživela
!
“
„
Vozniki
na
cesti
tudi
niso
grofje
!
“
„
Pustiva
to
,
mama
!
Kdor
je
malo
prida
,
ostane
tak
,
naj
bo
že
voznik
ali
principe
iz
Toskane
!
“
„
Kaj
veš
o
našem
knezu
?
“
„
Za
tujo
nevesto
se
je
podil
po
Kravji
dolini
in
sedaj
jo
lovi
po
plesišču
,
ta
maloprida
!
“
„
Gospod
Andrej
!
Hoteli
ste
reči
,
da
tudi
taka
nevesta
ni
mnogo
prida
!
“
„
Prav
imate
!
“
„
S
takim
zarobljencem
ne
govorim
!
“
Obrnila
se
je
od
njega
ter
se
držala
,
kakor
da
je
pogoltnila
železen
drog
.
Potem
pa
je
siknila
:
„
Najljubše
mi
je
,
če
ne
prideš
več
v
hišo
!
“
„
Bi
mi
tudi
prav
bilo
!
“
Gospa
Eliza
je
obmolknila
in
temno
gledala
predse
.
„
Kdaj
bi
vam
bil
že
obrnil
hrbet
,
“
je
godrnjal
Andrej
,
„
da
mi
ni
radi
ljudi
!
Češkove
ošabnosti
sem
do
grla
sit
!
“
Grof
de
la
Ferronays
je
takrat
priplesal
s
Fino
ter
jo
posadil
tik
matere
.
„
Kako
krasno
francoščino
govorite
!
“
je
del
priliznjeno
.
„
Gotovo
ste
bili
že
v
Parizu
,
gospodična
?
“
Zveneče
se
je
zasmejala
:
„
Nisem
bila
!
“
„
Čudno
!
Še
celo
dame
naših
prvih
diplomatov
ne
govore
tako
pravilno
!
Če
niste
živeli
v
Parizu
,
pa
bodete
še
morda
.
Pariz
vas
sprejme
z
razpetimi
rokami
!
“
Fina
je
bila
vsa
ponosna
.
Komaj
je
opazila
svojega
ženina
.
Smole
je
zbadljivo
pripomnil
:
„
Kak
grof
,
brez
dvojbe
.
“
„
Grof
de
la
Ferronays
!
“
„
Škoda
,
da
ni
vojvoda
ali
pa
knez
!
Še
bolj
bi
mi
ugajal
potem
!
“
„
Slabe
volje
si
!
“
je
odgovorila
čemerno
in
rdeča
ustca
so
se
skoraj
malo
zavlekla
,
kakor
da
se
ji
hoče
zdehati
.
„
Z
mamo
sva
se
nekaj
prepirala
.
“
Zardela
je
:
„
Pa
zakaj
?
“
„
Trdil
sem
,
da
ustrežeš
moji
prošnji
.
Odkar
sva
zaročena
,
moji
prvi
prošnji
,
Fina
!
“
Molčala
je
ter
z
zaspanim
pogledom
sledila
parom
,
ki
so
se
vrteli
pred
njo
.
Mehko
je
pričel
:
„
Neri
Corsini
,
ali
kako
se
že
zove
piškavi
ta
plemič
,
ti
ni
neznan
.
To
veš
,
da
so
te
videli
na
ulici
ž
njim
!
“
Prepluta
se
je
obrnila
k
njemu
:
„
Čemu
mi
o
tem
zopet
govoriš
?
“
„
Pač
res
,
“
se
je
suhotno
oglasila
gospa
Eliza
,
„
pač
res
!
Tako
daleč
še
nismo
,
da
bi
Fina
ne
smela
občevati
s
spodobnim
gospodom
!
In
kaj
to
,
če
sta
se
slučajno
srečala
?
“
„
V
Kravji
dolini
!
“
„
Ti
pa
zahajaš
k
Židanu
,
“
se
je
odrezala
stara
,
„
pa
nič
ne
rečemo
!
“
Strupeno
jo
je
zavrnil
:
„
Tam
imam
dobro
tovarišijo
,
svojega
bodočega
tasta
,
ki
je
pri
Židanovih
vsak
večer
kuhan
in
pečen
!
“
Zaprlo
ji
je
sapo
in
najraje
bi
mu
bila
z
nohtovi
podrgnila
po
očeh
.
„
Zavoljo
hudobnih
jezikov
mi
je
—
Andrej
Smole
se
je
zopet
obrnil
k
svoji
nevesti
—
ki
se
danes
zopet
pletejo
okrog
mene
in
tebe
.
Ne
maram
,
da
bi
bil
smešen
še
prej
,
nego
sem
oženjen
!
“
Skoraj
jokaje
je
odgovorila
:
„
Morem
li
za
to
?!
“
„
Zatorej
upam
,
da
uslišiš
prvo
mojo
prošnjo
!
Drugače
bi
se
morala
ločiti
,
Fina
!
“
Mati
Eliza
se
je
kratko
zasmejala
,
kakor
da
je
hotela
izraziti
,
da
bi
bilo
to
kaj
posebnega
.
Hči
je
plaho
gledala
sedaj
na
mater
,
sedaj
na
ženina
.
V
svoji
stiski
si
ni
vedela
pomagati
.
„
So
li
za
ples
take
govorice
?!
“
je
gospa
ošabno
omenila
.
„
Nič
težkega
ne
zahtevam
!
“
Zamolklo
je
Fina
vprašala
:
„
Kaj
zahtevaš
vendar
?
“
Videlo
se
ji
je
,
da
ji
že
jako
preseda
razgovor
.
„
Da
danes
ne
boš
več
plesala
!
In
posebno
ne
s
tistim
toskanskim
knezom
!
“
Namesto
hčere
je
odgovorila
mati
:
„
Ta
bi
bila
lepa
!
Čemu
pa
smo
prišli
na
ples
in
čemu
si
omislili
drago
obleko
?
“
„
Mojo
prošnjo
si
čula
,
Fina
.
Sedaj
se
odloči
!
“
V
tistem
trenotku
je
prikorakal
Neri
Corsini
.
Z
melanholičnim
obrazom
je
obstal
pred
njo
ter
izpregovoril
proseče
:
„
K
zvezdi
me
vleče
!
In
zopet
se
poklanjam
svoji
kraljici
!
“
Ujela
se
je
z
materinim
očesom
in
čutila
,
da
ji
daje
pogum
.
Kot
srna
se
je
dvignila
s
svojega
sedeža
,
zažarelo
ji
je
po
obrazu
in
v
naročje
se
mu
je
zazibala
.
Odplesala
je
,
ne
da
bi
se
bila
po
Smoletu
ozrla
.
Smole
je
vstal
ter
siknil
med
zobmi
:
„
Finis
!
Če
bi
me
z
železno
brano
vlačili
,
me
ne
spravite
več
nazaj
!
“
Drl
je
po
dvorani
in
pri
izhodu
naletel
na
Jereba
:
„
Le
sem
,
Piškot
,
le
sem
!
Danes
bomo
še
pili
!
Nosil
sem
breme
,
sedaj
so
mi
ga
vzeli
.
Kje
je
Prešeren
?
Pokliči
ga
,
da
mi
skuje
pesem
,
ker
prihajam
iz
ječe
in
uživam
zlato
svobodo
!
Pokliči
ga
!
“
je
nadaljeval
.
„
Danes
moramo
piti
!
Samo
tukaj
,
v
tej
puščavi
ne
!
“
„
V
tej
pozni
noči
,
“
je
odgovoril
oni
,
„
ne
dobiš
nikjer
vina
!
“
„
Uderemo
v
prvo
pekarno
in
brinovca
se
napijemo
,
da
nam
ga
ostane
.
Moram
praznovati
sedmino
po
mrtvi
svoji
ljubezni
!
Hajdi
po
dijaka
!
“
Piškotov
je
odrinil
na
galerijo
.
Ravno
tedaj
je
švignila
Židanovka
v
dvorano
.
Nekako
tihotapsko
je
prišla
in
nekaj
preplašena
je
bila
.
„
Gospa
Barbara
,
“
jo
je
ogovoril
Smole
,
„
ste
tudi
na
plesu
?
In
kako
vabljivo
opravljena
!
Vrag
me
vzemi
,
da
bi
vas
najraje
poljubil
,
da
bi
se
ne
bal
vašega
moža
in
starega
Češke
.
No
pa
danes
gotovo
lovite
kakega
laškega
vojvoda
,
ali
pa
vsaj
kakega
oficirja
s
svetlimi
gumbami
in
črnimi
brkami
.
Ženske
ste
vse
vražje
!
“
Ko
je
govoril
o
mladem
oficirju
,
ji
je
skoraj
osivel
obraz
.
Parkrat
ga
je
ostro
,
a
vendar
plaho
pogledala
ter
zajecljala
:
„
Kje
je
mož
?
“
„
Če
ga
ni
knez
Metternich
povabil
na
karte
,
spi
kje
.
Gori
na
galeriji
!
“
„
Lahko
noč
!
“
je
šepnila
ter
odhitela
.
Tudi
mož
in
Češka
sta
jo
opazila
.
Sredi
stopnic
,
vodečih
iz
dvorane
na
galerijo
,
sta
ji
prišla
nasproti
.
„
Kje
si
vendar
bila
?
“
je
vprašal
mož
skrbno
.
Sklonila
se
je
k
njemu
in
mu
zašepetala
na
uho
:
„
Cesarju
sem
se
morala
pokazati
!
“
Bliskalo
se
ji
je
iz
oči
.
Oče
Židan
je
ves
srečen
vzkliknil
:
„
Kaka
čast
!
Kaka
sreča
!
“
„
Doma
ti
vse
povem
!
“
—
Smole
,
Jereb
in
Prešeren
so
bili
zapustili
reduto
.
Ko
so
stopili
na
trg
pred
cerkvijo
sv.
Jakoba
,
so
jih
obsuli
svetilničarji
,
ki
so
vso
noč
prežali
,
da
bi
dobili
kak
parček
,
kateremu
bi
svetili
do
stanovanja
.
Ker
je
bila
tedanja
mestna
razsvetljava
jako
slaba
,
je
ta
obrt
pri
vsakem
plesu
zelo
cvetela
.
V
tolpah
so
prihajali
s
svečicami
ter
z
velikim
krikom
ponujali
svojo
luč
.
Deloma
otročaji
,
pa
tudi
odrasli
so
tičali
vmes
,
navadno
največji
mestni
postopači
,
ki
so
najraje
svetili
do
pekaren
,
kjer
so
se
udeleževali
žganjepitja
.
Danes
je
zapovedoval
pred
reduto
Miklavž
Čeljustnik
.
Delil
je
klofute
in
prej
ni
dobil
nihče
opravila
,
če
ga
Škile
ni
imel
!
„
Gospod
Smole
z
Dunajske
ceste
,
bomo
svetili
,
kaj
?
“
je
vprašal
sladko
.
„
Odrini
!
Sem
vesel
,
da
je
tema
!
“
Škile
je
godrnjal
:
„
Pojdi
,
hudič
,
kamor
hočeš
!
Magari
v
krtovo
luknjo
,
če
hočeš
.
Sikstum
!
“
Obrnil
se
je
k
tovarišem
:
„
Prvi
,
ki
pride
,
bo
moj
!
Če
ne
,
ga
sunem
v
nos
,
da
mu
zateče
kot
Šmarna
gora
.
Sakstum
!
“
Nekdo
ga
je
lahno
sunil
v
hrbet
.
Škile
je
zarohnel
ter
se
obrnil
:
„
Pri
moji
kokoši
,
kdo
me
pretepa
?
“
Pred
njim
sta
stala
Tomaž
Razložnik
in
še
en
policaj
.
„
Ves
dan
te
že
iščeva
,
Miklavž
!
Kje
pa
tičiš
vraga
!
“
„
Ravno
tebe
,
Tomaž
,
“
se
je
zadrl
Čeljustnik
,
„
bom
doma
čakal
!
Meniš
,
da
mi
je
kdo
pamet
ukradel
,
da
bom
policajev
čakal
?
Še
tisoč
korakov
pred
tabo
mi
je
slabo
,
samo
če
te
ugledam
!
“
Ali
Razložnik
ni
odnehal
:
„
Nekaj
bi
imela
govoriti
s
teboj
.
“
„
Pojdita
crkle
koze
jest
!
“
je
tulil
Miklavž
,
„
h
konjaču
na
gmajno
!
Čemu
nadlegujete
poštenega
človeka
?
Ravno
sedaj
,
ko
sem
pri
zaslužku
!
Mislita
,
da
mene
cesar
pita
kakor
vaju
?
Prislužiti
moram
,
krvavo
prislužiti
,
kar
imam
.
Lenuha
!
“
Obrnil
se
je
k
družbi
:
„
Prvi
,
ki
pride
,
bo
moj
!
Da
veste
!
Če
ne
,
vam
eno
zapojem
,
da
boste
mislili
,
da
se
je
svet
pod
vami
upijanil
.
“
Ošabno
je
izpregovoril
k
policajema
:
„
Če
imata
kaj
z
mano
,
poiščita
,
poiščita
me
po
dnevi
!
Po
noči
ima
človek
rad
mir
pred
bolhami
in
pred
policaji
.
Sikstum
!
“
Policaja
se
nista
dala
odgnati
.
Razložnik
je
rahlo
vprašal
:
„
Smoletovega
voznika
,
Urbana
Pintarja
,
pač
poznaš
,
Miklavž
?
“
Miklavžu
se
je
obraz
nekaj
podaljšal
:
„
Čeprav
!
“
„
Imel
je
knjižico
iz
nove
kase
.
Ker
se
ženi
,
je
včeraj
vzdigoval
denar
.
Pa
ga
skoraj
nič
več
ni
dobil
,
da
je
od
samega
strahu
zbolel
!
“
„
Kaj
meni
mari
!
“
„
Pravi
,
da
je
tebi
izročil
knjižico
!
Govoril
si
mu
,
da
je
knjižica
napačna
,
ker
je
samo
na
eni
strani
popisana
.
Dal
si
mu
jo
popisati
še
na
drugi
strani
.
Tam
,
kjer
se
denar
ven
jemlje
!
He
,
Miklavž
!
“
„
Pravi
hudič
bi
bil
,
“
se
je
odrezal
Miklavž
oblastno
,
„
če
bi
bilo
tudi
res
!
Ali
ne
veš
,
čigave
so
knjižice
iz
nove
kase
?
Sam
Gale
mi
je
to
pravil
,
in
ta
je
razen
škofa
prva
glava
pri
tej
kasi
.
Sikstum
!
“
„
Pintarjeva
je
bila
knjižica
!
“
„
Ni
res
!
Slepar
si
,
lažeš
!
Knjižica
je
tistega
,
ki
jo
ima
v
rokah
!
Pravi
Gale
!
Moja
je
bila
,
ker
sem
jo
s
sabo
prinesel
!
Sakstum
!
“
„
Dobro
!
dobro
!
“
je
dejal
Razložnik
.
„
Sedaj
te
išče
krvava
sodnija
!
Tam
se
že
dogovorite
,
čigava
je
bila
knjižica
!
“
Mignil
je
svojemu
tovarišu
,
zgrabila
sta
ga
,
in
kakor
bi
trenil
,
je
bil
Čeljustnik
vklenjen
.
„
Meni
tako
pojete
!
“
je
divjal
.
„
Prava
sreča
,
da
so
cesarji
v
Ljubljani
!
Pri
njih
se
pritožim
,
potem
bodeta
pa
vidva
ričet
zobala
,
osla
policajska
!
“
Največje
veselje
so
imeli
pri
tem
mladi
svetilničarji
,
ki
jih
je
tako
rad
klofutal
in
lasal
.
Komaj
je
bil
vklenjen
,
so
ga
obsuli
kakor
ose
:
„
Licht
gefällig
!
“
Vsi
so
mu
svetili
do
zapora
.
Ko
so
se
vrata
za
njim
zapirala
,
so
kričali
:
„
Kadar
te
bodo
v
Suhem
bajarju
obesili
,
ti
bomo
tudi
svetili
!
“
Tako
se
je
za
Miklavža
Čeljustnika
prav
žalostno
končal
imenitni
ta
ljubljanski
ples
!
Umiral
je
kongres
!
Svojo
nalogo
je
dovršil
in
pravzaprav
ničesar
več
delati
ni
imel
.
Najprej
so
bili
z
avstrijskimi
bajoneti
potlačili
svobodno
gibanje
v
Neaplju
ter
pritrdili
tolstega
Burbona
za
nekaj
časa
na
starem
in
trohnelem
prestolu
obeh
Sicilij
.
Zategadelj
je
neapoljski
kralj
prvi
uredil
svoje
kovčege
ter
odrinil
iz
Ljubljane
.
Bržkone
je
komaj
čakal
tega
trenotka
,
ker
se
s
svojim
zetom
nista
posebno
ljubila
,
še
manj
pa
s
cesarico
,
ki
,
dasi
je
sama
stopila
v
zakon
s
starim
možem
—
katerega
je
pri
vsem
tem
s
svojo
ljubosumnostjo
precej
mučila
—
ni
mogla
odpustiti
neapeljskemu
veličanstvu
,
da
se
je
na
stara
svoja
leta
pozakonil
z
mlado
žensko
,
ki
niti
njegove
vrste
ni
bila
.
Ni
dvojbe
,
kralj
Ferdinand
je
z
veseljem
odpotoval
k
svojim
nezvestim
podanikom
in
k
svojemu
sinu
,
ki
je
tedaj
po
Evropi
slovel
za
prvega
revolucijonarja
!
Gospa
Floridija
je
odšla
še
pred
njim
,
kar
se
je
Ljubljančanom
umevno
videlo
,
ker
vendar
ni
spodobno
,
če
bi
se
mož
in
ženska
,
katera
nista
v
zakonu
,
vozila
v
enem
in
istem
vozu
,
in
še
tako
daleč
,
kakor
je
od
Ljubljane
do
Neaplja
,
kamor
se
potuje
čez
dolge
hribe
in
skozi
še
daljše
doline
!
Tudi
upor
v
Piemontu
so
hitro
zadušili
.
Ako
bi
v
tem
pogledu
ne
bile
avstrijske
čete
zadoščale
,
je
zaukazal
car
Aleksander
,
da
se
je
zbirala
v
kongresni
Poljski
mogočna
armada
,
katera
naj
bi
čez
avstrijske
zemlje
krenila
nad
sardinske
upornike
.
Pa
so
zadoščale
avstrijske
čete
!
Dela
torej
ni
bilo
in
kongres
je
umiral
!
Vladarji
so
po
svoje
preganjali
čas
:
odlikovali
so
se
med
sabo
z
redovi
.
Tako
je
na
primer
cesar
Franc
neapoljskega
kralja
obenem
ovenčal
z
velikim
križem
Leopoldovega
reda
in
reda
sv.
Štefana
.
Ali
ruski
car
ga
je
še
presegel
,
ko
je
podelil
Francu
Modenskemu
red
sv.
Andreja
,
sv.
Aleksandra
in
sv.
Ane
.
Vse
obenem
!
Posebno
radi
so
se
visoki
gospodje
zabavali
s
streljanjem
ptičev
.
Jahali
so
na
Golovec
—
„
auf
den
Kahlberg
“
—
ter
ondi
prežali
na
ptiče
in
jih
pobijali
in
se
kratkočasili
—
„
durch
das
Vogelschiessen
mittels
der
Falken
“
!
Včasi
so
se
zbrali
v
glorijetu
v
Mestnem
logu
ter
imeli
ondi
svoj
—
dejeuner
.
Da
so
se
dajali
javnosti
lepi
zgledi
,
je
poklical
avstrijski
cesar
svojega
in
svoje
soproge
spovednika
z
Dunaja
.
Bila
sta
to
patra
Schopp
in
Job
.
Ko
je
bila
cesarska
dvojica
spovedana
,
ju
je
v
Šenklavžu
škof
Avguštin
lastnoročno
obhajal
,
in
kronika
nam
pripoveduje
,
da
pobožna
Ljubljana
še
ni
bila
kmalu
tako
srečna
kakor
tisti
dan
!
Cesar
Franc
je
tu
in
tam
lovil
na
močvirju
—
„
mit
Juchtenstiefeln
angetan
“
;
car
Aleksander
pa
je
pohajkoval
po
mestu
,
kakor
pravi
kronist
,
v
ponižni
,
modri
nemški
suknji
,
ogovarjal
ljudi
ter
se
zanimal
za
slovenski
jezik
—
„
für
den
hiesigen
,
krainerischen
,
slavischen
Dialekt
“
.
Vmes
so
gospodje
—
v
prvi
vrsti
zaradi
dolgega
časa
—
obiskovali
javne
zavode
.
Danes
je
obiskal
naš
cesar
botanični
vrt
,
jutri
pa
je
prišla
cesarica
na
grad
,
kjer
je
bila
tedaj
kaznilnica
.
Car
Aleksander
si
je
ogledal
vojaško
bolnico
in
preskrbovališče
,
dočim
je
Franc
Modenski
prav
rad
zahajal
v
vojaško
odgojevališče
,
kjer
so
se
morali
dečki
vaditi
in
vežbati
pred
njim
.
O
vseh
teh
obiskih
je
tedanja
„
Laibacher
Zeitung
“
,
ki
takrat
,
in
naj
se
je
od
lojalnosti
cedila
,
ni
bila
uradno
glasilo
,
poročala
z
globoko
vdanostjo
ter
pisala
o
gorečnosti
visokih
vladarjev
,
kateri
se
za
vse
in
tudi
za
najmanjšo
stvarco
po
očetovski
brigajo
.
Meščanček
ljubljanski
je
bil
docela
prepričan
,
da
vsi
navzočni
„
najboljši
“
monarhi
kar
spati
ne
morejo
,
in
sicer
zaradi
preobilih
poslov
!
Naposled
so
ti
dobri
monarhi
pričeli
odhajati
.
Ljubljančanom
se
je
nudila
prilika
,
pasti
radovednost
,
ko
so
dolge
vrste
v
četver
vpreženih
voz
zapuščale
mesto
.
Na
drugo
stran
pa
so
se
poživili
razgovori
po
različnih
gostilnah
,
ker
je
hotelo
vse
vedeti
,
kake
darove
je
odhajajoči
suveren
delil
pri
svojem
odhodu
.
Marija
Lepušičeva
v
Gosposkih
ulicah
,
pri
kateri
je
stanoval
kralj
Ferdinand
s
svojo
vojvodinjo
,
je
dobila
prstan
z
briljanti
—
„
einen
schönen
Brillantenring
“
.
O
tem
prstanu
se
je
razpravljalo
po
vseh
ljubljanskih
gostilnah
,
a
končna
sodba
je
bila
,
da
je
gospa
Lepušičeva
dobila
—
premalo
.
Izražali
so
se
prav
resni
dvomi
,
bode
li
tisti
del
stanovanja
,
kjer
sta
prebivali
vojvodinja
in
njena
hčerka
princesinja
,
še
kdo
v
najem
vzeti
hotel
.
Dosti
jih
je
bilo
,
ki
bi
tam
ne
bili
hoteli
stanovati
,
in
to
tudi
brezplačno
ne
!
Vojvoda
Franc
iz
Modene
se
je
že
bolje
obnesel
.
V
Ljubljani
je
bil
priljubljen
in
tudi
njemu
se
je
bilo
prikupilo
mesto
.
Trikrat
je
odpotoval
,
a
trikrat
se
je
zopet
vrnil
.
Kakor
je
bolj
poučenim
znano
,
je
tičal
v
zlatih
mrežah
zlatih
las
ter
se
naslajal
s
poljubi
,
katerih
bi
Dantejeva
Beatrice
sladkejših
ne
bila
mogla
dajati
.
Na
livadah
te
ljubezni
dandanes
še
nobenega
imena
imenovati
ne
smemo
!
Stanoval
je
,
kakor
smo
že
povedali
,
pri
grofu
Vajkartu
Turjaškem
na
Nemškem
trgu
.
Dasi
je
imel
dosti
manjše
„
kraljestvo
“
od
debelega
Ferdinanda
,
je
bil
vendar
mnogo
radodarnejši
.
Ko
je
zadnjič
odhajal
iz
Ljubljane
,
je
zlatih
darov
kar
deževalo
na
obitelj
grofa
Turjaškega
.
Kronika
pripoveduje
,
da
je
dobil
grof
Vajkart
Turjaški
prstan
z
briljanti
;
grofica
mati
in
hči
kontesa
sta
dobili
vsaka
kolje
in
mladi
gospodiči
grofi
vsak
uro
repetirko
.
Še
celo
hišni
duhovnik
ni
bil
pozabljen
,
dobil
je
zlato
tabatiero
.
Največjo
pozornost
so
vzbujali
darovi
ruskega
carja
.
Med
obdarovanimi
se
je
na
prvem
mestu
nahajal
škof
Avguštin
,
prejel
je
naprsni
križ
z
zlato
verigo
,
kar
je
bilo
po
kronistovem
mnenju
vredno
pet
do
šest
tisoč
goldinarjev
.
O
tem
daru
so
se
vneli
živi
prepiri
,
je
li
katoliškemu
škofu
dovoljeno
nositi
dar
,
ki
je
nekako
cerkvenega
značaja
,
ki
pa
je
izhajal
iz
rok
očitnega
krivoverca
.
Veliko
se
je
govorilo
pro
in
contra
,
posebno
ženske
so
bile
proti
temu
,
da
bi
prihajal
škof
v
katoliško
cerkev
s
križem
,
katerega
mu
je
podaril
človek
,
ki
sodni
dan
ne
more
drugam
kakor
v
pekel
.
Prepir
je
odločil
škof
sam
:
prihodnjo
nedeljo
je
imel
propoved
v
svoji
katedrali
,
a
na
prsih
se
mu
je
lesketal
ruskega
carja
zlati
križ
.
Pobožno
ženstvo
ni
od
takrat
več
ljubilo
škofa
Gruberja
in
v
svoje
zadoščenje
je
še
doživelo
,
da
je
bil
poklican
za
nadškofa
v
Solnograd
.
Bila
je
to
posledica
ljubljanskega
kongresa
,
na
katerem
se
je
bil
Avguštin
Gruber
prav
zelo
prikupil
cesarici
Karolini
in
knezu
Metternichu
!
In
take
protekcije
nekaj
veljajo
,
in
to
posebno
še
pri
imenovanju
škofov
in
kardinalov
.
Tako
je
ljubljansko
meščanstvo
neprestano
živelo
v
živahnem
razburjenju
.
Včasi
je
tudi
kaj
imenitnega
pripotovalo
.
Prišel
je
nadškof
Verhovac
iz
Zagreba
,
škof
iz
Vidma
,
oni
iz
Lodija
;
tudi
beneški
patrijarh
,
znani
nemški
poet
Pyrker
.
Bilo
je
torej
vedno
kaj
videti
.
Največ
hrupa
je
povzročil
dohod
salernskega
princa
Leopolda
,
drugega
sina
kralja
Ferdinanda
,
ki
je
bil
oženjen
z
nadvojvodinjo
Klementino
,
hčerjo
cesarjevo
.
Ljubljančanom
je
belil
glave
,
ker
se
ostentativno
ni
hotel
udeležiti
mrtvaške
maše
po
pokojni
cesarici
Ludoviki
,
dasi
je
bil
čil
in
zdrav
,
ter
je
takoj
po
maši
obiskal
ruskega
carja
v
škofijskem
dvorcu
.
To
vse
je
vplivalo
,
da
je
princ
Leopold
v
hipu
postal
nepriljubljen
pri
Ljubljančanih
.
Ti
so
bili
v
tisti
dobi
hiperlojalni
.
Pravi
tip
takega
lojalnega
meščana
je
bil
Henrik
Costa
.
V
predgovoru
k
svoji
kroniki
o
ljubljanskem
kongresu
piše
:
„
Ne
poznam
višje
sreče
,
nego
ljubljeni
domovini
pod
varstvom
modre
in
previdne
vlade
po
svojih
močeh
služiti
in
koristiti
.
To
kakor
tudi
pospeševanje
podložniške
ljubezni
do
predobrega
in
preljubečega
deželnega
očeta
imam
za
svojo
in
vsakega
državljana
prvo
in
sveto
dolžnost
.
Naj
bi
tudi
moje
delce
(
kronika
o
kongresu
)
dokazovalo
,
kako
se
Kranjec
trudi
,
da
bi
milost
in
naklonjenost
najboljšega
deželnega
očeta
z
neizbrisljivimi
občutki
spoštovanja
,
ljubezni
in
hvaležnosti
poplačeval
ter
te
občutke
presajal
tudi
na
pozne
potomce
!
“
Tak
je
bil
rod
tedaj
,
in
prav
malo
jih
je
bilo
,
kateri
bi
bili
le
v
mislih
hoteli
grešiti
proti
lojalnosti
,
ko
se
je
približaval
konec
kongresnih
razprav
ter
se
tako
bližal
trenotek
,
da
bodeta
najboljši
deželni
oče
in
najboljša
deželna
mati
zapustila
mesto
!
Nikjer
pa
pojemajoči
kongres
ni
tako
vplival
kakor
pri
Češkovih
.
Takoj
po
plesu
so
že
bile
velike
sitnosti
,
ker
se
je
celo
mesto
menilo
o
tem
,
da
je
konec
med
Andrejem
in
Fino
.
Vsak
bi
bil
rad
izvedel
natančnejše
vzroke
.
Najboljše
prijateljice
so
prihajale
v
hišo
,
ne
toliko
iz
radovednosti
nego
iz
hudobije
,
da
bi
se
pasle
ob
zadregi
matere
Elize
.
Pa
le-ta
se
je
čvrsto
branila
:
da
je
Fina
še
premlada
,
da
je
Smole
itak
človek
,
o
katerem
se
ne
ve
,
bode
li
dober
zakonski
mož
ali
ne
.
Tudi
se
je
namigovalo
,
da
rad
zapravlja
in
da
sploh
ne
kaže
trdnega
značaja
,
na
katerem
temelji
sreča
vsakega
zakona
.
Istotako
se
je
grajalo
,
da
je
mladenič
,
dasi
je
bil
že
ženin
,
prerad
zahajal
k
Židanovim
na
Poljane
,
kar
ga
nevestini
materi
nikakor
ni
moglo
priporočati
.
„
Končno
,
“
je
odgovarjala
gospa
Eliza
,
„
je
bila
božja
volja
tako
in
nam
Češkovim
je
prav
.
Bo
že
Bog
dal
novega
ženina
in
gotovo
bode
boljši
,
nego
je
bil
oni
,
katerega
smo
izgubili
!
“
Nekaj
skrivnostnega
je
tičalo
v
tem
odgovoru
matere
Elize
,
in
prijateljice
so
se
prepričale
,
da
je
dogodki
niso
potrli
in
da
se
ne
nahaja
v
nikakih
zadregah
,
katere
bi
ji
bile
dobre
prijateljice
prav
iz
srca
privoščile
.
Tudi
deklica
ni
bila
posebno
poparjena
.
Nekoliko
bledih
lic
je
bila
in
včasi
se
je
nekoliko
zamislila
.
Parkrat
jo
je
ogovoril
mladi
knez
na
ulici
in
enkrat
jo
je
še
celo
spremljal
po
Lattermannovem
drevoredu
.
Ljubljanske
gospe
so
to
opazile
in
skoraj
se
je
pričelo
širiti
mnenje
,
da
se
bode
iz
tega
kaj
razvilo
,
ker
se
je
mladi
aristokrat
,
kadar
je
bil
v
družbi
z
dekletom
,
kazal
zaljubljenega
od
nog
do
svojih
črnih
las
.
Gospa
Češkova
pa
bi
bila
prisegla
,
da
ji
mladi
Neri-Corsini
postane
zet
in
da
bode
cvetoča
ji
hči
kakor
kneginja
svoj
čas
hodila
po
cvetoči
Toskani
.
Govorila
ji
je
:
„
Pošten
je
,
zategadelj
ne
more
več
nazaj
!
Zaljubljen
je
,
in
zatorej
smemo
pričakovati
,
da
nas
v
kratkem
obišče
stari
knez
ter
poprosi
v
imenu
svojega
sina
za
tvojo
roko
!
“
Vsak
dan
so
pričakovali
,
da
vstopi
Neri-Corsini
,
oče
,
s
svečanim
obrazom
in
v
modrem
fraku
,
kakor
se
spodobi
pri
takih
prilikah
.
Dan
za
dnevom
je
potekel
,
ali
kneza
ni
hotelo
biti
.
Kakor
strela
pa
je
mater
in
hčer
vžgala
vest
,
katero
je
hišna
prinesla
domov
dne
27.
marca
.
Strežaj
ji
je
povedal
,
da
pri
Corsinijevih
polnijo
kovčege
in
da
drugi
dan
ob
eni
odpotujeta
oče
in
sin
proti
laški
meji
.
Še
tisto
popoldne
sta
čakali
—
a
brezuspešno
.
Nato
sta
jokali
in
vzdihovali
vso
noč
.
Ko
do
desetih
drugega
jutra
ni
bilo
ne
slovesnega
obraza
,
ne
modrega
fraka
,
je
storila
gospa
Eliza
energičen
korak
.
Oblekla
si
je
sivo
svilnato
obleko
ter
odjadrala
kakor
vojna
ladja
,
katera
je
pripravljena
vsak
mah
sprožiti
svoje
topove
,
v
stanovanje
kneza
Nerija-Corsinija
.
Odkloniti
seveda
je
ni
mogel
!
Ko
je
vstopila
,
je
sedel
toskanski
državni
svetnik
pri
pisalni
mizi
.
Nekaj
je
pisal
.
Suhi
možiček
je
imel
plešasto
glavo
.
Ceremonijozno
je
vstal
ter
ji
hitel
naproti
.
„
Oj
,
“
je
vzkliknil
v
slabi
nemščini
,
„
naša
izvrstna
hišna
gospodinja
!
“
Molil
ji
je
par
prstov
nasproti
,
nato
pa
ji
je
primaknil
stol
,
da
je
sedla
.
„
Sam
sem
hotel
priti
,
“
je
govoril
iskreno
,
„
da
bi
se
dobri
svoji
gospodinji
zahvalil
za
udobnosti
,
katere
sem
bogato
užival
v
njeni
gostoljubni
hiši
!
Ali
mi
diplomatje
smo
sužnji
kongresa
in
v
delu
umiramo
!
“
Ta
fraza
mu
je
tako
ugajala
,
da
jo
je
ponovil
:
„
V
delu
umiramo
in
sužnji
kongresa
smo
!
“
V
stiski
je
vprašala
:
„
Svetlost
,
odpotujete
?
“
„
Danes
ob
eni
!
Veliki
vojvoda
me
kliče
v
Firenco
!
“
„
In
gospod
sin
?
“
je
vprašala
dalje
.
Starec
se
je
začudil
:
„
Moj
Enrico
?
—
Z
mano
se
odpelje
.
Gotovo
!
“
Da
ni
bila
razburjena
,
bi
bila
opazila
,
da
se
je
njegovi
svetlosti
podaljšal
obraz
.
Dostavil
je
še
:
„
Kaj
hoče
on
v
Ljubljani
?
“
Ta
dostavek
ji
je
zvenel
nekako
zaničljivo
na
uho
.
Ker
je
bila
jako
ponosna
ženska
,
se
je
vzbudila
ošabnost
v
nji
.
Odgovorila
je
pikro
:
„
Da
je
pošten
,
bi
tako
ne
odhajal
iz
Ljubljane
!
“
Polovica
velega
obraza
se
je
skrila
za
široko
kravato
:
„
Odpustite
,
gospa
,
če
ne
umejem
vaših
besed
!
Pošten
,
pošten
pa
je
vsak
Neri-Corsini
!
“
„
Svetlost
,
“
je
nadaljevala
odločno
,
„
znano
vam
mora
biti
,
da
se
je
gospod
sin
približal
moji
hčeri
,
da
ji
je
govoril
besede
,
katere
so
ji
zmedle
glavo
ter
jo
spravile
v
javno
govorico
.
“
Zavrnil
jo
je
ironično
:
„
Preslabo
ste
pazili
na
svojo
hčer
,
gospa
Češkova
!
“
„
Pazila
sem
že
,
“
je
odgovorila
,
„
pa
kdo
more
kaj
takega
zabraniti
?
V
hiši
je
stanoval
in
niti
na
um
mi
ni
prišlo
,
da
bi
se
potomec
stare
in
plemenite
rodovine
hotel
igrati
z
mojo
hčerjo
.
“
„
Ošteti
ga
hočem
,
če
je
resnice
kaj
na
tem
.
“
In
hladno
je
pristavil
:
„
Dostikrat
si
kuje
človek
nepotrebne
upe
ter
vidi
reči
,
katerih
ni
!
“
Obstal
je
tik
nje
ter
govoril
z
nepopisno
oholostjo
:
„
Glejte
,
dobra
gospa
!
Moj
gospod
je
veliki
vojvoda
toskanski
.
Če
bi
le-ta
hotel
,
da
naj
moj
edini
sin
vzame
njegovo
hčer
,
bi
si
jo
stari
knez
Neri-Corsini
poprej
malo
ogledal
.
Prvič
ima
moj
gospod
toliko
,
da
sam
komaj
živi
!
Drugič
se
pa
pri
nas
majejo
vsi
prestolčki
,
tako
da
danes
ne
vemo
,
koliko
časa
bodo
še
stali
.
Take
stvari
so
premisleka
vredne
in
pameten
človek
jih
ne
more
prezreti
.
Predno
bi
ji
dal
svojega
sina
,
bi
si
jo
ogledal
!
Verujte
mi
,
signora
!
“
Zopet
je
postal
prijazen
:
„
Če
se
ne
motim
,
prodajate
steklo
!
Lepo
zalogo
imate
.
Morda
bi
vam
ugajalo
,
prodajati
beneško
steklo
.
Bodite
prepričani
,
gospa
,
da
je
najboljše
steklo
na
svetu
!
“
Ves
čas
,
ko
je
govoril
,
se
je
polagoma
premikal
k
vratom
.
Prej
,
nego
se
je
gospa
Eliza
zavedela
,
je
stala
že
tik
izhoda
.
„
Mudi
se
mi
,
imam
še
nekaj
nujnih
opravil
!
Saj
veste
,
kako
je
,
če
se
človek
odpravlja
na
dolgo
pot
.
Zbogom
,
zbogom
,
gospa
!
“
Sam
ji
je
odprl
.
Ko
je
stala
na
hodniku
,
jo
je
minila
vsa
Češkova
ošabnost
.
S
tem
jeguljastim
diplomatom
se
ni
dalo
nič
opraviti
.
Vedela
je
,
da
so
vsi
njeni
in
vsi
upi
hčere
Fine
uničeni
!
Popoldne
tistega
dne
je
zbral
Andrej
Smole
svoje
prijatelje
pri
sebi
v
svojem
stanovanju
na
Dunajski
cesti
.
Okrog
dolge
mize
so
sedeli
:
France
Jereb
,
dijak
Prešeren
,
skriptor
Kastelic
,
Metelko
in
Zupan
.
Prišli
so
,
meneč
,
da
potrebuje
prijatelj
tolažbe
in
da
jih
je
v
ta
namen
k
sebi
povabil
.
Bili
so
potrti
,
le
Andrej
se
je
kazal
veselega
,
kakor
bi
se
ne
bilo
nič
pripetilo
.
„
Kaj
je
,
šleva
Kastelic
?
“
je
vprašal
skriptorja
.
Ta
mu
ni
bil
posebno
simpatičen
,
zategadelj
ga
je
navadno
imenoval
„
šlevo
Kastelica
“
.
Šleva
Kastelic
je
odgovoril
čemerno
:
„
Kaj
naj
bo
?
Mi
mislimo
,
da
nam
boš
ti
kaj
povedal
?
“
„
Ob
eni
se
je
odpeljal
knez
iz
Toskane
!
“
se
je
vmešal
Prešeren
z
žalostnim
glasom
.
Usoda
prijateljeva
mu
je
segala
do
srca
,
da
se
je
komaj
ubranil
solzam
.
„
In
mladega
je
vzel
s
sabo
!
Sedaj
se
že
drdrata
proti
Vrhniki
.
“
„
Ne
govorimo
o
tem
!
“
je
prosil
Smole
.
„
Ne
vem
,
kaj
ti
ljudje
mislijo
.
Previsoki
so
zame
!
Svojo
princesinjo
naj
oddado
,
komur
hočejo
.
O
tem
ne
bomo
več
govorili
.
Ta
račun
je
sklenjen
in
prečrtan
!
“
„
Čemu
si
nas
potem
klical
?
“
je
vprašal
Kastelic
.
„
Mislili
smo
,
da
iščeš
pomoči
v
naši
tolažbi
?
“
Andrej
se
je
zasmejal
:
„
Tvoje
pomoči
,
bratec
Kastelic
?
Da
me
požira
vrtinec
v
vodi
,
bi
ti
gotovo
ne
skočil
za
mano
!
“
Družba
je
pritrjevala
.
Andrej
Smole
je
bil
tudi
nekoliko
proroka
!
V
trenotku
,
ko
je
Čop
tonil
v
Savi
pod
Tomačevim
blizu
Ljubljane
,
je
stal
Kastelic
na
bregu
.
In
ni
se
zmenil
za
prijatelja
,
ko
je
v
valovih
umiral
.
Hudobni
jeziki
so
sikali
,
da
je
to
storil
ne
iz
bojazljivosti
,
nego
iz
kruhoborstva
,
ker
se
je
tresel
za
skledo
,
h
kateri
bi
bil
rad
prisedel
!
Ali
kdo
ve
,
kako
je
bilo
,
in
kdo
naj
danes
obsoja
moža
,
ki
je
sedaj
že
davno
izginil
v
zemlji
kakor
oni
,
katerega
je
odnesla
Sava
!
„
Čemu
si
nas
potem
klical
?
“
je
ponovil
Kastelic
s
kislim
obrazom
svoje
vprašanje
.
Odgovorilo
se
mu
je
skoraj
osorno
:
„
Potrpi
,
šleva
!
“
Oglasil
se
je
Zupan
:
„
Piti
nam
vendar
kaj
daš
?
Že
iz
veselja
!
Ker
si
namreč
osel
,
ki
se
srečno
z
leda
vrača
!
“
„
Sedaj
še
ne
,
Jaka
!
“
Oziraje
se
na
zadnjo
opazko
,
ki
se
je
nekako
dotikala
razvozlane
zaroke
,
je
Smole
še
dodal
:
„
Tvoja
slabost
je
,
da
prerad
govoriš
o
stvareh
,
ki
jih
ne
umeš
!
“
„
Alo
!
Počasi
,
šolobarda
!
“
je
vpil
Zupan
.
„
Le
ošaben
ne
bodi
!
Tudi
Volk
,
alias
Wolf
,
mi
očita
,
da
preveč
govorim
.
Pa
to
je
ostudna
ošabnost
korarja
,
ki
žre
iz
državnega
korita
!
No
,
pa
ostanimo
pri
stvari
!
Ženiti
si
se
hotel
,
dragi
Andrejče
!
Ali
izpodletelo
ti
je
!
Po
ledu
si
lazil
,
pa
si
zopet
srečno
se
vrnil
.
Prijatelji
ti
to
privoščimo
,
zadnje
namreč
,
da
si
se
srečno
vrnil
.
Zakon
je
gotova
nesreča
!
Ni
li
res
tako
,
France
?
“
Tu
je
sunil
Metelka
,
ki
je
sedel
tik
njega
.
„
Zakon
je
zakrament
!
“
je
odgovoril
ta
resno
.
„
Pojdi
se
solit
!
“
je
kričal
Zupan
.
„
Kaj
pa
v
starem
testamentu
,
kje
boš
pa
tam
iskal
svojega
zakramenta
?
Meniš
li
,
da
sta
Adam
in
Eva
živela
v
konkubinatu
?
Odgovori
mi
,
pusta
katehetska
duša
!
“
„
V
take
šale
se
ne
spuščam
!
“
„
Aha
,
ti
že
vode
zmanjkuje
!
No
,
pa
zakrament
ali
nezakrament
!
Kdo
ustvarja
zakone
?
Mi
mašniki
jih
ustvarjamo
.
Ustvarjamo
jih
pač
,
sami
jih
pa
nočemo
imeti
,
dasi
smo
prebrisani
kakor
lisice
v
Filisteji
.
Ergo
je
dokazano
,
da
je
zakon
nesreča
,
ker
je
ni
sreče
na
svetu
,
za
katero
bi
božji
hlapci
ne
iztezali
svojih
rok
.
In
ergo
je
dokazano
,
da
je
za
našega
Andreja
prava
sreča
,
da
se
je
vrnil
z
ledu
,
ne
da
si
je
polomil
svoja
rebra
.
Quod
erat
demonstrandum
!
“
Grohotal
se
je
kakor
gavran
vrhu
hrasta
.
Drugi
se
niso
smejali
,
ker
so
videli
,
da
Smoletu
ne
ugajajo
prisiljeni
ti
dovtipi
.
„
To
sem
ti
hotel
povedati
v
tolažbo
,
prijatelj
Andrej
.
Sedaj
te
pa
na
novo
vprašam
,
nam
res
ničesar
ne
daš
piti
?
Ničesar
na
jezik
in
ničesar
pod
zob
?
Taka
dosedaj
ni
bila
tvoja
navada
,
ko
imaš
vendar
vino
v
kleti
in
suho
meso
v
shrambi
!
Mi
smo
potrebni
!
Vsaj
jaz
,
ker
mi
tisti
groši
,
ki
jih
dobivam
za
razlaganje
starega
testamenta
,
poidejo
že
v
prvi
polovici
vsakega
meseca
.
“
„
Še
nekdo
pride
,
“
ga
je
zavrnil
Smole
.
„
In
če
ti
prej
pokažem
vina
,
nisi
več
za
resen
razgovor
.
“
„
Kdo
naj
še
pride
?
“
se
začudi
Kastelic
.
„
Morda
Mešutar
?
Ali
pa
Tušek
?
“
„
Ne
Mešutar
,
ne
Tušek
,
“
je
odgovoril
Smole
važno
.
„
Pričakujem
prav
odličnega
gosta
.
“
„
Kdo
je
?
“
so
hoteli
vedeti
vsi
.
„
Knez
Volkonski
,
ruski
general
.
“
Podaljšali
so
se
jim
obrazi
,
ker
su
čutili
,
da
je
njih
tovarišija
malo
pripravna
za
takega
dvornika
.
„
Kaj
počnemo
ž
njim
?
“
je
vzdihnil
Zupan
.
Kastelic
pa
je
pristavil
:
„
Še
praznično
oblečeni
nismo
!
“
Nato
je
vprašal
Metelko
:
„
Čemu
pride
?
“
„
O
naših
razmerah
se
hoče
poučiti
in
posebno
o
našem
kranjskem
jeziku
.
“
Z
nevoljo
ga
je
zavrnil
profesor
slovenskega
jezika
:
„
Kolikokrat
,
Andrej
,
naj
ti
še
rečem
,
da
govorimo
slovenski
jezik
,
a
ne
kranjskega
.
“
„
Dobro
!
Poučiti
se
hoče
o
našem
slovenskem
jeziku
in
o
prihodnosti
,
katero
ima
narod
slovenski
.
“
„
O
prihodnosti
!
“
je
izpregovoril
Prešeren
.
„
Ali
sami
kaj
vemo
o
tej
prihodnosti
?
“
Takrat
je
v
predsobi
nekaj
zažvenketalo
.
Vsi
so
se
dvignili
s
stolov
.
Smole
pa
je
hitel
k
vratom
,
da
bi
sprejel
prišleca
.
Knez
Volkonski
je
vstopil
.
Bil
je
vojaško
opravljen
in
nekaj
redov
se
mu
je
žarilo
na
prsih
.
Snel
je
plašč
in
odpasal
si
sabljo
.
Potem
pa
je
podal
Smoletu
belo
in
nežno
roko
,
ki
je
pozneje
težke
verige
nosila
v
sibirskih
rudnikih
.
Z
zvenečim
glasom
je
izpregovoril
:
„
Hvala
vam
,
gospod
Smole
,
da
ste
mi
uslišali
prošnjo
!
Morda
me
seznanite
s
prijatelji
svojimi
?
“
Smole
mu
je
predstavil
po
vrsti
vse
.
Vedli
so
se
precej
nerodno
,
dočim
se
je
obnašal
knez
,
kakor
da
je
bil
že
večkrat
v
njih
družbi
.
Vsakemu
je
znal
povedati
prijazno
besedo
,
tako
da
se
je
takoj
vsem
prikupil
.
Le
Prešeren
je
temno
gledal
,
ker
je
bil
republikanec
v
mladih
svojih
sanjah
ter
je
črtil
vsakega
aristokrata
.
„
To
je
mladi
naš
Prešeren
,
“
je
govoril
Smole
,
ko
ga
je
predstavljal
knezu
,
„
in
če
se
smem
resno
izraziti
,
potem
pravim
,
da
pričakujemo
mnogo
od
njega
.
Pegaz
je
že
osedlan
,
in
ko
ga
zasede
,
pridirja
kaj
brzo
vrh
Parnasa
!
“
Volkonski
je
pesniku-začetniku
stisnil
roko
.
Ko
so
bili
kneza
posadili
na
častno
mesto
,
je
pozvonil
Smole
.
Mlada
,
okroglolična
služkinja
je
prinesla
rdečega
dolenjskega
vina
v
brušenih
steklenicah
.
Prinesla
je
tudi
kruha
in
soli
.
„
Hoteli
smo
vas
sprejeti
po
slovanski
šegi
,
svetlost
!
“
je
del
Smole
ter
točil
vino
v
kupe
.
„
Krasno
je
to
!
“
In
general
si
je
odtrgal
košček
belega
kruha
,
se
ž
njim
doteknil
soli
ter
ga
zaužil
.
Vsi
so
trgali
kruh
,
ga
solili
in
jedli
.
„
Jaz
pa
,
knez
Volkonski
,
“
se
je
oglasil
Zupan
,
„
vas
pozdravljam
po
stari
kranjski
navadi
!
“
To
rekši
,
izpije
polno
kupo
.
Tudi
knez
je
namočil
ustnice
ob
svojem
kozarcu
,
