Slovenci.
Onkraj
jezera
pa
še
občuduješ
staro
z
mahom
obrasteno
crkev
:
„
Marija
na
Otocě
“
,
ter
se
veseliš
nad
bujno
naravo
,
ki
tako
krasno
in
blagodarno
obdaje
ta
kinč
koroški
.
Ta
kraj
vzbuja
vsakemu
človeku
,
ki
ga
je
le
enkrat
videl
,
neizbrisljiv
spomin
.
Ako
si
,
dragi
čitatelj
,
kdaj
v
svojem
življenji
Vrbsko
jezero
obiskal
,
želel
si
ga
zopet
videti
,
in
poslavljajóč
se
od
njegove
slovenske
okolice
,
klical
si
vselej
z
menoj
vred
:
„
Na
svidenje
,
ti
kras
in
kinč
lepe
zemlje
slovenske
!
“
Kakor
na
vsako
človeško
srce
,
uplivala
je
dobrodejno
naravna
lepota
Vrbskega
jezera
in
njegove
okolice
tudi
na
nedolžno
deklico
Olgo
.
Čutila
se
je
tú
novorojeno
ter
se
prav
po
otročje
veselila
pomladnje
prirode
.
Prve
dneve
je
imela
na
svojem
novem
domovji
mnogo
opravka
.
Treba
je
bilo
pozdraviti
log
in
gaj
,
cvetice
in
rožice
na
gredicah
,
vzlasti
pa
ono
utico
na
vrtu
,
kjer
je
lani
toliko
prijetnih
ur
preživela
.
„
Zdaj
sem
zopet
tu
,
utica
zelena
!
Kolikokrat
sem
mislila
ná-te
odkar
sem
te
zapustila
!
Ali
zdaj
ostanem
tukaj
pri
tebi
;
tu
na
starej
klopici
bodem
pletla
,
tu
čitala
,
tu
opazovala
življenje
na
jezeru
,
tu
gledala
,
kako
poljublja
solnce
s
svojimi
žarečimi
žarki
vrhove
velikanskih
gora
v
slovó
.
“
Tako
nekako
je
nedolžna
deklica
pozdravljala
utico
na
vrtu
.
Odslej
ni
bilo
dneva
,
da
bi
je
ne
obiskavala
,
če
je
bilo
tudi
treba
materi
v
marsičem
pomagati
.
Prvi
teden
je
hitro
pretekel
.
Najvažnejše
stvari
so
se
na
vrtu
in
po
sobah
uredile
.
Zadnji
teden
meseca
majnika
pa
še
le
je
bil
prav
za
prav
počitku
in
okrepčavanju
odločen
.
Gospá
Skenovska
se
je
v
kratkem
boljše
počutila
ter
postajala
vedno
krepkejša
.
Nehala
je
tudi
toliko
na
dom
misliti
kakor
prve
dneve
po
svojem
dohodu
,
ali
tem
bolj
pa
se
je
bavila
z
Olgo
in
večkrat
k
njej
v
utico
prisedala
.
Pripravljala
se
je
že
čestokrat
,
da
bi
z
njo
govorila
o
nadporočniku
Robertu
Bendi
;
a
do
zdaj
še
ni
bila
izpolnila
,
kar
jej
je
soprog
pri
odhodu
naročal
.
Mati
je
imela
nalog
govoriti
s
hčerjo
o
namerjavanej
zvezi
z
baronom
Robertom
in
pozvedeti
o
Olginej
nagnenosti
do
njega
.
Vse
to
je
pa
bilo
materi
jako
težko
,
ker
je
slutila
,
kako
malo
ljubezni
do
Roberta
se
nahaja
v
dekličinem
srci
.
Dalje
se
jej
je
pa
tudi
zeló
kočljivo
zdelo
,
s
tako
mlado
deklico
pogovarjati
se
o
najnežnejših
srčnih
čutih
,
a
nevarno
in
celó
škodljivo
bi
pa
bilo
,
tako
mlademu
srcu
vsiljevati
ljubezen
do
človeka
,
kterega
,
kakor
se
je
videlo
,
visoko
ne
céni
.
Sad
takega
vsiljevanja
bilo
bi
le
hudo
sovraštvo
,
a
ne
ljubezen
,
in
naposled
bi
se
še
utegnola
v
Olginem
srci
izcimiti
kal
tajne
ljubezni
.
Žensko
srce
potrebuje
zaslombe
,
ako
se
ima
boriti
proti
neljubemu
moškemu
bitju
,
ln
ta
zaslomba
je
ljubezen
,
ki
jo
goji
srce
do
drugega
bitja
,
dà
ljubezen
je
lek
zoper
ljubezen
!
Vse
to
je
Olgina
mati
dobro
uvidela
.
Zatorej
ni
o
zadnjem
ponočnem
prizoru
v
hčerinej
spalnici
druga
omenila
,
kakor
da
se
imá
Olga
le
natarincj
skrbi
zahvaliti
,
da
ni
spala
celo
noč
v
naslonjači
,
a
o
sanjah
,
o
imenu
,
kterega
je
Olga
v
spanji
klicala
,
o
vsem
tem
ni
modra
mati
govorila
.
Tudi
tukaj
v
Porečah
,
kjer
je
bila
sama
z
njo
,
odlagala
je
od
dne
do
dne
svoj
namen
in
naročilo
očetovo
.
A
prišla
je
nagloma
ura
,
ko
je
morala
s
hčerjo
o
vsem
govoriti
.
Dne
28.
majnika
,
bil
je
torek
,
dobi
gospa
Skenovska
pismo
od
svojega
moža
.
V
njem
je
poročal
,
da
dojde
gospod
nadporočnik
Robert
Benda
že
v
začetku
junija
v
Poreče
.
Stanoval
bode
v
sosednej
villi
ter
se
lahko
vsak
dan
z
Olgo
in
njeno
materjo
shajal
.
Vse
drugo
pa
prepušča
njej
in
hčerki
,
samo
poroča
mu
naj
,
kakov
uspeh
je
umelo
njeno
pogovarjanje
z
Olgo
o
namerjavanej
zaroki
in
zvezi
z
Robertom
.
Mati
se
tedaj
ohrabri
in
sklene
takoj
prihodnji
dan
govoriti
s
hčerjo
o
znanej
zadevi
.
Ta
dan
je
bilo
krasno
vreme
.
Niti
oblaček
se
ni
prikazoval
na
vedrem
nebu
,
in
čista
nebeška
modrina
je
odsevala
iz
globočine
Vrbskega
jezera
,
ki
je
bilo
gladko
kakor
zrcalo
.
Danes
si
videl
v
njem
,
kako
se
kamenite
čerí
koroških
gorá
dotikajo
nebeškega
stropa
,
gledal
si
,
kako
se
zrcalijo
v
njem
cvetoče
livade
,
cerkvice
,
bele
hišice
,
ljudje
in
živali
ob
vodovnem
obrežji
.
To
je
krasen
pogled
,
to
so
prizori
,
ki
se
jih
nikdar
ne
naveličaš
,
in
dalje
ko
jih
gledaš
,
tem
bolj
te
očarujejo
.
Proti
večeru
tega
krasnega
dneva
sedeli
ste
Olga
in
njena
mati
v
utici
ter
zrli
tja
po
jezernej
gladini
.
Solnce
je
ravno
v
nebó
kipeči
Obir
ognjeno-rudeče
žarilo
ter
se
poslavljalo
od
planinskih
sinov
.
„
Glej
,
mama
,
kako
krasen
je
ta
prizor
,
“
opozori
Olga
mater
,
ki
je
gledala
proti
solnčnemu
zahodu
.
„
Obir
je
kakor
v
ognji
.
Poglej
ga
,
pa
hitro
,
sicer
se
skrije
solnce
za
gorami
.
“
Mati
se
obrne
proti
Obirju
,
občuduje
planinsko
žarenje
,
nekaj
minut
še
,
in
solnce
zatone
.
„
Zarés
,
tako
krasnega
przora
še
nisve
tukaj
videli
,
“
odgovori
zdaj
mati
vsa
zamaknena
.
„
O
,
dà
,
mama
,
dostikrat
sve
že
gledali
takih
prizorov
,
ali
vsak
je
tako
lep
in
nov
,
da
se
nam
poslednji
najkrasnejši
dozdeva
.
Na
Dunaji
nimamo
takih
naravnih
lepot
kakor
tukaj
,
in
meni
se
vidi
,
da
ima
gospod
dr.
Vogrin
prav
,
ako
trdi
,
da
bi
vsa
ta
krasota
tam
na
Dunaji
ne
bila
tako
lepa
,
kakor
je
tukaj
v
njegovej
domovini
.
“
„
To
je
res
,
“
pritrdi
mati
,
„
ali
vsak
kraj
ima
svojo
naravino
lepoto
,
in
vsak
človek
povzdiguje
najbolj
krasoto
svoje
domovine
!
“
„
Ali
glej
,
mama
,
kako
pa
je
to
,
da
se
meni
izmed
vseh
krajev
,
ktere
sem
videla
,
ta
kraj
najbolj
dopada
,
dà
on
mi
je
celó
milejši
nego
moj
rojstni
kraj
?
Tukaj
se
čutim
tako
prosto
,
tako
veselo
kakor
metuljček
,
ki
leta
od
cvetlice
do
cvetlice
;
tú
se
čutim
perojeno
,
povzdigneno
nad
nemškim
življenjem
!
“
„
To
je
pripisovati
naravi
,
ki
nas
obdaje
,
in
sploh
pomladi
,
ki
upliva
vzvišeno
na
nas
,
“
odgovori
jej
mati
vsa
začudjena
nad
Olginim
govorjenjem
.
„
Kako
pa
to
,
mama
,
“
nadaljuje
zopet
deklica
.
„
Meni
je
pri
srci
,
kakor
da
je
tu
najlepše
in
najbolj
veselo
na
svetu
.
Tu
bi
bivala
vse
svoje
žive
dni
,
tu
bi
ostala
na
veke
.
Ali
najsrečnejše
,
zdi
se
mi
,
živelo
bi
se
tam
le
na
onem
bregu
jezera
,
tam
gore
v
onej
majhnej
hišici
,
od
ktere
se
nama
bela
stena
sèm
dol
v
utico
blišči
.
Tam
gore
je
ravno
tako
,
kakor
je
opisal
dr.
Vogrin
svoj
idyllični
dom
.
“
Pri
teh
besedah
je
deklica
obmolknola
,
ali
mislila
si
je
v
svojem
srci
:
„
Tam
bi
bilo
lepo
z
njim
živeti
,
tam
bi
bila
prava
sreča
domá
.
“
Ko
ni
deklica
več
glasú
povzdignola
,
ampak
premišljevaje
zrla
nemo
pred
se
,
prime
jo
mati
za
roko
in
pravi
:
„
Nocój
se
mi
pa
vidiš
Olga
malo
izpremenjena
!
Na
tvojo
domišljijo
so
ti
naravini
prizori
kaj
močno
uplivali
!
Kako
da
si
tako
zamišljena
?
Človek
mora
gledati
življenje
kakor
je
,
ne
pa
kakor
si
ga
mi
v
srci
slikamo
.
Dandanes
je
vse
realno
,
in
ona
stara
idylličnost
je
čisto
že
s
svetá
izginola
.
Ker
pa
moramo
tudi
mi
s
svetom
iti
,
ko
on
z
nami
ne
gre
,
tedaj
je
pa
tudi
nam
biti
realnim
.
In
tako
ti
bode
menda
razumljivo
,
zakaj
že
tvoj
oče
zdaj
zató
skrbi
,
da
bode
njegova
hči
,
slabo
žensko
bitje
v
sedanjem
viharnem
času
,
imela
dobro
zaslombo
in
pomoč
v
svojem
življenji
.
“
Te
besede
so
kakor
strel
vzdramile
Olgino
srce
iz
lepih
sanj
o
srečnem
,
pravem
zemskem
življenji
.
Hipoma
je
stal
v
domišljiji
pred
njo
nadporočnik
Robert
z
vsemi
slabimi
lastnostmi
,
ktere
je
ona
zadnji
čas
na
njem
opazovala
.
Predočevala
si
je
posestvo
njegovo
in
graščino
tam
na
planem
pustem
Ogerskem
in
čutila
že
popolnoma
,
kako
bi
bila
ondi
zapuščena
in
nesrečna
.
Ali
te
slike
so
dirjale
nagloma
mimo
njene
duše
ter
napravljale
prostor
lepšim
podobam
.
Pred
njo
je
stopil
Milko
v
vsej
svoje
znotranjej
in
zvunanjej
lepoti
,
čutila
se
je
z
njim
nerazločljivo
združena
tu
na
obalih
Vrbskega
jezera
,
kjer
bi
rada
prizore
današnjim
enake
z
njim
občudovala
.
V
take
slike
utopljena
ni
sevéda
Olga
materi
odgovorila
,
zatorej
nadaljuje
sama
:
„
Znano
ti
je
menda
,
zakaj
je
slednji
čas
baron
Robert
tolikokrat
k
nam
zahajal
.
Gotovo
si
že
opazila
,
da
se
on
zá-te
jako
poteguje
,
da
ti
je
zeló
prijazen
,
in
da
mu
je
naša
hiša
,
tvoja
druščina
najljubša
.
“
Pri
teh
besedah
še
gleda
hči
vedno
v
tla
,
neizpregovorivši
besedice
.
Treba
je
torej
materi
dalje
govoriti
:
„
Iz
vsega
početja
Robertovega
pa
moramo
sklepati
,
da
ima
on
do
nas
,
vzlasti
pa
do
tebe
veliko
nagnenost
.
To
udanost
Robertovo
pa
je
oče
njegov
na
ravnost
potrdil
,
rekóč
,
da
si
smatra
njegov
sin
za
največjo
srečo
na
svetu
,
imenovati
nekdaj
tebe
—
svojo
ženo
.
Ako
bi
smel
on
upati
v
to
blaženost
,
pravil
je
dalje
baron
njegov
oče
,
ostavil
bi
vojaščino
,
prevzel
graščino
in
posestvo
na
Blatnem
jezeru
—
in
živel
le
tebi
,
le
tvojej
sreči
.
“
Tu
je
mati
govor
pretrgala
čakaje
,
kaj
odgovori
na
to
hčerka
Olga
.
Ali
čakanje
je
bilo
zastonj
,
zatorej
nadaljuje
:
„
Tvoj
oče
in
jaz
sva
bila
te
izjave
vesela
.
Jaz
sama
sem
se
prepričala
,
da
si
želi
baron
Robert
pridobiti
tvojo
roko
.
Oče
se
je
pogajal
z
očetom
Robertovim
ter
spoznal
njegove
razmere
in
je
zadovoljen
.
Mislil
je
sam
o
tem
s
teboj
govoriti
,
ali
naposled
je
to
nežno
nalogo
meni
prepustil
.
Ravno
včeraj
mi
je
oče
pisal
,
kakor
véš
.
V
pismu
me
med
drugim
tudi
vpraša
,
ali
sem
o
tej
zadevi
že
s
teboj
govorila
.
Dalje
mi
naznanja
,
da
je
sicer
že
vse
v
redu
,
kar
se
tiče
Robertove
zveze
s
teboj
,
le
ti
še
moraš
v
njo
privoliti
;
a
to
bodeš
,
kakor
poznava
oče
in
jaz
tvoje
otročje
srce
in
ubogljivost
,
rada
storila
.
“
Čim
dalje
je
mati
tajnosti
razkladala
,
tem
hitrejše
in
močneje
je
bílo
Olgi
srce
.
Da
bi
pa
zakrila
svoj
notranji
boj
,
molčala
je
ter
zrla
mirno
pred
se
.
Delala
se
je
,
kakor
da
bi
nič
ne
čutila
in
bi
jej
bilo
vse
to
neznatno
in
malomarno
.
Ko
tedaj
mati
nobenega
odgovora
ne
dobí
,
nadaljuje
zopet
:
„
Tvoje
privoljenje
v
to
zvezo
pa
si
bode
,
kakor
mi
oče
piše
,
baron
Robert
sam
od
tebe
izprosil
.
On
je
že
dobil
na
dva
meseca
dopust
in
pride
k
nam
v
Poreče
prve
dni
meseca
junija
.
Do
zaroke
ostane
tukaj
,
nato
gre
k
velikim
vojaškim
vajam
na
Ogersko
,
in
v
jesen
bomo
lahko
na
Dunaji
slovesno
praznovali
tvojo
poroko
.
“
Najbolj
so
pretresle
ubogo
deklico
besede
,
da
pride
po
njeno
privoljenje
Robert
sam
,
in
to
že
v
nekterih
dneh
.
Srce
se
jej
skrči
,
ko
pomisli
,
da
bode
morala
naravino
lepoto
Milkove
domovine
deliti
s
človekom
,
do
kojega
ne
tli
niti
iskrica
ljubezni
v
njenem
srci
.
„
Tako
sem
ti
zdaj
ljuba
Olga
vse
povedala
,
“
končuje
naposled
mati
.
„
Prepričana
sera
,
da
si
vesela
,
ko
vidiš
,
kako
skrbiva
oče
in
jaz
za
te
.
Nadejam
se
,
da
odobruje
tudi
tvoje
srce
to
najino
namero
,
in
da
bodeš
srečno
živela
z
možem
,
ki
ti
ga
je
izbrala
skrb
tvojih
starišev
.
—
Ali
ni
to
vse
tako
,
Olga
?
Kaj
porečeš
ti
na
to
?
Govori
,
moje
dete
!
“
„
Kaj
naj
na
vse
to
odgovorim
,
ljuba
moja
mati
,
“
izpregovori
slednjič
vendar
le
Olga
z
veliko
malomarnostjo
,
a
njen
notranji
nemir
se
je
poznal
na
tresočem
,
plahem
glasu
,
s
kterim
nadaljuje
:
„
Tu
je
toliko
stvarij
,
toliko
odločilnih
vprašanj
,
da
ne
vém
,
na
ktero
bi
naj
najprej
odgovorila
.
Glej
,
draga
mati
,
ti
si
moje
vse
,
ti
si
moje
veselje
in
tolažilo
.
Ker
mi
ni
Bog
sestre
dal
,
da
bi
jej
potožila
svoje
gorjé
in
lajšala
z
njo
svoje
notranje
čute
,
obračam
se
do
tebe
,
ti
moja
zlata
mati
.
Hočem
ti
torej
povedati
vse
,
kar
čuti
moje
srce
,
in
te
prositi
s
sklenenima
rokama
,
ne
zapusti
me
,
ne
vrzi
me
od
sebe
svojega
otroka
!
“
In
pri
teh
besedah
objame
z
nežnima
rokama
svojo
mater
in
je
poljubi
gorko
v
lice
.
Solze
otročje
in
materine
ljubezni
pa
so
v
tem
trenutku
močile
dvoje
lic.
A
med
tem
ko
si
na
materinih
prsih
hči
s
solzami
tolaži
ubogo
srce
,
gladi
jej
mati
rumenolase
kodre
,
ki
so
se
jej
bili
na
ramena
vsipali
,
šepetaje
:
„
Uteši
se
,
Olga
,
uteši
se
.
Saj
si
moja
,
moja
edina
hči
,
moje
vse
.
Govori
,
kar
ti
srce
teží
,
hočem
te
kakor
sestra
poslušati
in
čutiti
s
tebój
.
“
Vsled
teh
tolažilnih
besed
se
deklica
zopet
zravná
.
Zjokala
se
je
bila
,
in
solze
so
jej
srce
olajšale
.
„
Davno
že
opazujem
,
“
povzame
zdaj
Olga
z
bolj
odločnim
glasom
,
„
da
me
želi
baron
Robert
snubiti
.
To
sem
že
sicer
pred
zadnjo
zabavo
sumila
,
ali
ta
večer
mi
je
on
toliko
razkril
,
da
sem
se
prepričala
,
da
je
bila
moja
slutnja
resnična
.
“
Ko
jej
je
potém
Olga
natanko
povedala
razgovor
z
Robertom
,
vpraša
jo
mati
:
„
Kaj
si
mu
pa
ti
rekla
na
to
?
“
„
Jaz
,
jaz
nisem
na
njegove
besede
nič
odgovorila
,
“
odvrne
mirno
hči
.
„
K
sreči
je
bila
prišla
njegova
mati
k
meni
poslavljat
se
ter
me
rešila
iz
one
neljube
zadrege
.
A
pozneje
sem
se
pa
vedno
izogibala
,
da
bi
prišla
z
njim
sama
skupaj
,
in
prav
vesela
sem
bila
,
ko
sva
se
od
Dunaja
poslovile
in
došle
sèm
.
Tukaj
je
namreč
tako
prijetno
;
tú
sem
lahko
sama
s
teboj
,
in
nikdo
me
tu
ne
nadleguje
!
Strašno
me
je
torej
v
srce
zbodlo
,
ko
si
mi
naznanila
,
da
pride
Robert
že
v
nekterih
dneh
sèm
in
da
si
hoče
tu
sam
moje
srce
in
nagnenost
izprositi
.
Jaz
se
bojim
tega
človeka
,
in
srce
mi
strahú
trepeče
,
ako
sem
z
njim
sama
.
Zategadel
pa
neha
tudi
moje
mirno
,
idyllično
življenje
v
tem
hipu
,
ko
pride
on
v
najino
družbo
.
“
Vsled
teh
besed
razloži
mati
svojej
hčeri
,
da
se
vara
,
ako
misli
,
da
bode
Robert
vedno
pri
njiju
.
On
se
bode
tudi
z
drugimi
gosti
,
kterih
je
po
letu
mnogo
v
Porečah
,
zabavljal
in
le
kdaj
pa
kdaj
k
njima
zahajal
.
Sicer
pa
ne
bodete
i
one
dolgo
samé
.
Začetkom
junija
jamejo
gostje
sem
na
Koroško
dohajati
,
in
vsak
,
kdor
njunih
znancev
v
ta
okraj
dojde
,
obišče
gotovo
tudi
nju
.
I
grof
Konarski
in
grofinja
bodeta
nju
obiskavala
,
in
morda
pride
včasih
z
njima
tudi
dr.
Vogrin
,
kterega
je
itak
že
povabila
,
naj
ju
obišče
,
ko
pridejo
Konarski
v
Belo
pri
Železnej
Kapli
.
Ta
izjava
materina
bila
je
sevéda
veliko
tolažilo
Olginemu
srcu
,
vzlasti
pa
besede
,
da
pride
s
Konarskimi
tudi
Milko
Vogrin
,
po
kterem
že
njeno
srce
takó
hrepení
.
Ko
je
videla
mati
,
da
se
je
hči
že
pomirila
,
vpraša
jo
radovedna
:
„
Zakaj
se
pa
bojiš
Roberta
?
Ali
ti
je
kaj
storil
?
“
„
Ne
,
storil
mi
ni
ničesar
.
Ali
kakor
človek
vsakokrat
ne
vé
,
zakaj
goji
proti
temu
veliko
sympathijo
,
proti
onemu
pa
antipathijo
,
tako
je
tudi
z
menój
.
Mojega
srca
pač
ne
vleče
nič
do
njega
,
temveč
ono
beži
pred
njim
,
a
uzroka
ne
vém
,
zakaj
.
“
„
Ali
glej
,
Olga
,
taka
prazna
zopernost
se
človeku
sprva
le
dozdevlje
,
a
pozneje
se
rada
izpremeni
v
veliko
nagnenost
in
sočutje
.
Gotovo
si
že
kaj
takega
pri
sebi
kakor
pri
drugih
opazovala
,
in
tako
bode
tudi
s
tvojim
srcem
,
ko
Roberta
bolj
na
tanko
spoznaš
.
“
„
Poznam
ga
že
dovolj
,
dà
preveč
,
in
zatorej
ne
čutim
menda
nagnenosti
do
njega
.
Pri
meni
se
je
to
,
kar
si
prej
omenila
,
ravno
nasprotno
pokazalo
.
Sprva
sem
še
imela
nekaj
sočutja
do
Roberta
in
tudi
mislila
,
da
bode
ono
ali
ostalo
ali
pa
še
večje
vzrastlo
,
a
temu
je
zdaj
drugače
.
Več
ko
sem
z
njim
občevala
ter
ga
spoznavala
,
tem
bolj
se
mi
je
odkrivala
njegova
neblaga
notranjost
;
v
enakej
meri
pa
je
umirala
v
mojem
srci
vsa
sympathija
do
njega
,
in
zdaj
ne
tli
niti
iskrica
nagnenosti
več
v
mojej
duši
,
a
čutim
tudi
,
da
je
ne
more
nikdo
oživiti
.
“
Ko
je
mati
radovedna
vsled
zadnjih
besed
poprašala
hčerko
,
odkorej
že
pojema
njeno
sočutje
do
Roberta
,
pové
jej
ona
,
kako
je
Robert
oni
večer
proti
njej
ozmerjal
Milka
Vogrina
,
sumničil
ga
in
grdil
,
dà
celó
njo
samo
je
ošteval
,
ker
je
z
njim
občevala
.
„
Najbolj
pa
me
je
užalilo
,
“
nadaljuje
odločno
deklica
,
„
in
mi
vse
sočutje
do
njega
vzelo
,
ko
je
le
naglašal
plemenito
svoje
ime
,
a
plemenitega
srca
nikdar
!
In
ravno
plemenita
duša
in
srce
so
isti
življi
,
ki
iz
človeka
delajo
—
človeka
.
Tukaj
je
nasprotje
,
ki
loči
mene
od
Roberta
za
vselej
.
Roki
najini
bi
se
še
morda
prisilili
zvezati
se
,
ali
najini
srci
ostaneta
na
veke
nezdružljivi
.
“
„
Ti
misliš
torej
očetu
,
“
vpraša
nagloma
mati
vsa
razdražena
,
„
oporekati
in
Robertu
na
ravnost
rokó
odreči
?
“
„
Tega
ne
,
mati
!
Roke
ne
vém
,
ali
jo
odrečem
,
a
srce
pač
.
Tudi
Robert
želi
le
,
kakor
si
ti
,
mama
,
sama
rekla
,
moje
roke
,
t.
j.
moje
dote
,
a
srca
ne
.
Ali
tó
je
pač
mislim
za
srečno
zakonsko
življenje
prva
potreba
.
“
Po
tej
opombi
,
ki
je
tudi
mater
zadela
,
skušala
je
ona
hčerki
dokazati
,
da
prava
ljubezen
med
zakoncema
še
le
pozneje
nastaja
.
Navajala
je
več
primerov
iz
dejanskega
življenja
za
svojo
trditev
,
a
te
vse
je
Olga
bistroumno
zavrnola
rekóč
,
da
mi
srečo
človeško
le
po
zvunanjem
stanji
in
obnašanji
ljudij
sodimo
,
a
ne
vémo
pa
ne
,
ali
čuti
rés
njihovo
srce
to
,
kar
kaže
zvunanjost
.
„
Sploh
pa
je
le
izjema
,
“
trdi
naposled
deklica
,
„
da
bi
se
srci
po
lastnostih
diametralno
ločeni
—
družili
kdaj
v
srečnem
zakonskem
življenji
.
“
Če
je
prav
mati
zdaj
uvidela
,
da
so
nazori
hčerini
onim
enaki
,
ktere
je
morala
tolikorat
in
tudi
zadnjič
sama
proti
svojemu
možu
zagovarjati
,
opomnila
je
vendar
,
da
še
Olga
kot
mlada
deklica
življenja
ne
pozna
,
najmanj
pa
zakonskega
,
zatorej
naj
tako
strogo
ne
sodi
.
„
Res
je
sicer
,
“
odgovori
zdaj
v
zadregi
deklica
,
„
da
ne
poznam
zakonskega
življenja
,
ali
kakor
povsod
vlada
tudi
v
njem
pregovor
:
„
Enako
se
enakemu
druži
.
“
Jaz
si
pač
mislim
da
morejo
le
blage
,
lepe
lastnosti
,
vzvišeni
in
idealni
nazori
človeka
osrečevati
,
in
da
more
človek
le
s
takim
človekom
srečno
živeti
,
ki
hrani
v
sebi
srcé
plemenito
.
Imela
sem
priložnost
to
tudi
opazovati
.
Videla
sem
Roberta
,
videla
sem
pa
tud
dr.
Vogrina
.
Kakov
razloček
,
mama
!
Kakor
noč
in
dan
,
kakor
solnce
in
mesec
.
Le
lastnosti
,
kakor
so
Vogrinove
,
morejo
človeka
osrečiti
,
le
s
takim
človekom
bi
se
moje
srce
združilo
,
le
z
njim
bi
srečno
živelo
!
“
Te
besede
so
materi
vse
razkrile
.
Hipoma
si
je
znala
tolmačiti
,
zakaj
je
klicala
Olga
onokrat
v
sanjah
njegovo
ime
.
Kar
jej
je
bilo
prej
temna
tajnost
,
postalo
jej
je
zdaj
jasno
kot
dan
.
„
Zatorej
se
je
na
zadnjej
zabavi
radovala
bolj
z
Vogrinom
nego
Robertom
,
“
misli
si
dalje
,
in
zdelo
se
jej
je
,
da
je
imel
oče
prav
,
ko
je
trdil
,
da
je
postala
Olga
bolj
otožna
,
potém
ko
je
bil
Vogrin
odšel
.
Strašna
sumnja
se
poloti
zdaj
materine
duše
.
Strahú
strepeče
,
ko
pomisli
,
da
bi
znalo
Olgino
srce
čutiti
ljubezen
do
Vogrina
.
Ona
ga
sicer
sama
spoštuje
in
čisla
,
ali
misel
,
da
bi
mogla
Olga
,
njena
hči
,
odreči
iz
ljebzni
do
njega
—
Robertu
,
baronu
,
graščaku
,
in
nasprotovati
očetu
in
njej
,
ta
misel
jej
je
nezapopadljiva
.
Dà
ko
bi
bil
Vogrin
velik
,
znamenit
mož
,
tedaj
bi
sevéda
s
to
mislijo
še
spoprijaznila
se
,
ali
zdaj
ni
Vogrin
...
nič
,
nič
,
in
zna
le
postati
nesreča
—
njenej
hčerki
za
celo
življenje
...
Vsa
prestrašena
in
razburjena
popraša
torej
svojo
hčer
.
„
Ali
pa
ljubiš
,
Olga
,
menda
Vogrina
?
Bog
ne
zadéni
,
da
bi
se
bilo
tvoje
srce
toliko
spozabilo
.
Kaj
bi
rekli
oče
,
kaj
Robert
,
kaj
bi
rekli
naši
znanci
in
prijatelji
na
Dunaji
,
kaj
plemenite
rodbine
,
baroni
in
grofi
,
ki
dohajajo
v
našo
hišo
?
Olga
,
pomisli
to
!
Ali
ljubiš
rés
Vogrina
?
Reci
,
da
ne
!
Govori
,
ali
ljubiš
rés
njega
,
ki
ni
nič
in
morda
vedno
tak
ostane
.
Govori
Olga
!
“
Nedolžna
deklica
je
začela
ihteti
,
oklenola
se
je
materinega
vratú
in
jo
držala
kakor
jeklene
verige
.
Ko
pa
materi
tudi
na
večkratno
vprašanje
ne
odgovori
,
prosi
jo
za
Bogá
in
se
jej
roti
,
da
nora
reči
,
ali
je
res
,
kar
sluti
njeno
srce
.
Konečno
se
vendar
deklica
ohrabri
ter
reče
tiho
in
sramežljivo
:
„
Da
,
mama
,
ne
bodi
mi
huda
,
ne
zavrzi
me
,
jaz
...
ljubim
...
Vogrina
.
Moje
srce
hrepeni
le
po
njegovem
plemenitem
srci
.
Njegove
lastnosti
,
njegovi
nazori
,
njegovi
ideali
so
me
tako
očarali
,
da
je
moje
srce
vedno
le
pri
njem
.
A
ne
huduj
se
mama
!
Daj
mi
to
srečo
še
dalje
uživati
,
saj
sein
že
srečna
dovolj
,
če
le
smem
misliti
ná-nj
.
“
„
Ali
si
mu
pa
to
svojo
ljubezen
že
razkrila
?
“
„
Tega
nisem
in
mu
ne
storim
nikdar
,
“
odvrne
hitro
Olga
.
„
Za
mojo
ljnbezen
vém
le
jaz
sama
in
zdaj
tudi
ti
.
A
pri
vseh
bogovih
te
klečé
na
kolenih
prosim
,
ne
zataji
me
,
ne
povej
očetu
,
ne
reci
nikomur
,
da
ljubim
...
njega
.
Vse
hočem
storiti
,
kar
želiš
,
vse
izpolniti
,
kar
hočejo
oče
in
ti
,
le
ne
povej
jim
tega
.
Hočem
dati
roko
Robertu
,
hočem
iti
dol
na
Ogersko
,
hočem
biti
tam
nesrečna
žena
,
le
ne
povej
očetu
in
nikomur
,
da
ljubim
...
Vogrina
,
da
neha
z
njim
,
z
njegovo
ljubeznijo
moja
sreča
!
Glej
,
mama
,
vedno
se
mi
zdi
,
da
ne
bodem
dolgo
srečna
;
zatorej
mi
pusti
sedanjo
srečo
.
Sanjalo
se
mi
je
,
da
so
ga
vrgli
valovi
pobitega
na
obrežje
,
in
ko
sem
ga
mislila
prijeti
,
izginol
mi
je
iz
rok
.
In
tako
mi
bode
tudi
izginola
moja
sreča
,
in
nesrečna
še
bodem
klicala
po
—
Milku
Vogrinu
.
“
Tako
je
končala
uboga
deklica
.
Obljubila
je
še
enkrat
vse
storiti
,
kar
se
zahteva
od
nje
.
Ona
hoče
biti
z
Robertom
prijazna
,
hoče
mu
obljubiti
roko
,
naj
tudi
nje
srce
krvavi
,
hoče
iti
z
njim
k
poroki
,
naj
gleda
tudi
sreča
jokaje
za
njo
,
vse
hoče
storiti
,
ako
le
mati
o
njenej
ljubezni
molči
.
Mati
sevéda
obljubi
to
rada
Olgi
in
hoče
na
vse
pozabiti
,
kar
jej
je
ona
razkrila
.
Vogrin
jim
ostane
prijatelj
kakor
do
sedaj
,
in
ne
bode
mu
kazala
,
da
preti
on
uničiti
srečo
v
gostoljubnej
mu
hiši
.
Na
zadnje
pa
še
skuša
hčerki
dokazati
,
da
je
njena
ljubezen
do
Vogrina
nesmiselna
in
ničeva
,
in
ko
jej
ubogljiva
deklica
navidezno
pritrjuje
,
čuti
se
mati
zopet
potolaženo
,
in
od
tega
večera
je
spajala
hčer
in
mater
nova
,
tajna
vez
.
Nasledek
Olginega
razgovora
z
materjo
bil
je
ta
,
da
je
hči
odslej
molčala
ter
kolikor
mogoče
zatajevala
svoje
notranje
boje
.
Kedar
je
le
količkaj
mogla
,
pobegnola
je
skrivši
iz
materine
bližine
na
vrt
v
svojo
utico
,
ali
si
pa
poiskala
v
zelenem
gozdiči
skrit
prostorček
.
Tú
se
je
potém
razjokala
,
kakor
malo
dete
,
če
vidi
,
da
mu
hoče
kdo
predrago
mater
odpeljati
.
Večkrat
jo
je
našla
mati
na
skrivnem
jokajočo
,
in
solze
v
hčerinih
očeh
segale
so
jej
globoko
v
srce
.
Bilo
jej
je
neskončno
težko
videti
,
kako
žaluje
in
trpi
njen
otrok
.
Nehotoma
je
tedaj
Olgo
večkrat
po
uzroku
njene
žalosti
popraševala
,
ali
deklica
se
je
vrgla
,
ne
da
bi
besedice
izpregovorila
,
materi
v
naročje
in
se
v
njenih
objemih
izjokala
.
To
dušno
stanje
ni
dolgo
prenehalo
.
Sicer
je
istina
,
da
čas
vse
ozdravi
,
ali
ta
izrek
je
presplošen
.
Mati
se
je
varala
,
ko
se
je
s
prva
tolažila
s
tem
,
da
bode
po
nekih
dneh
Olga
na
vse
pozabila
in
zopet
poprejšnjo
veselost
pridobila
.
A
tú
je
bilo
nasprotno
.
Olgino
obličje
bledelo
je
vedno
bolj
od
dne
do
dne
,
njeni
živci
postajali
so
vsak
dan
bolj
občutljivi
,
in
uboga
deklica
se
je
včasi
tresla
kakor
šiba
na
vodi
.
Tudi
po
noči
ni
bilo
mirú
.
Zdaj
je
celo
noč
prejokala
,
zdaj
v
sanjah
govorila
,
zdaj
blodila
,
da
je
mater
,
ki
je
z
njo
v
istej
sobi
počivala
,
kar
strah
in
groza
obhajala
...
Kaj
je
bilo
materi
storiti
?
Ali
bi
naj
pisala
očetu
in
ga
prosila
,
naj
pride
v
Poreče
?
Ali
bi
mu
naj
razkrila
tajno
Olgino
ljubezen
in
povedala
,
kakšne
nasledke
je
imel
nje
pogovor
s
hčerjo
?
Taka
vprašanja
so
mučila
mater
,
ko
je
čuvala
po
nočéh
svojo
hčer
in
devala
jej
na
vročo
,
gorečo
glavo
mrzle
obveze
.
Slednjič
je
pa
sklenola
sama
pri
sebi
,
da
hoče
slušati
hčerino
nedolžno
srce
in
stati
mu
sočutno
na
strani
.
Občutljiva
materina
nrav
ni
mogla
več
kazati
iste
osornosti
proti
svojemu
dragemu
otroku
,
kakor
smo
jo
oni
večer
pri
njej
opazovali
.
Mati
je
zdaj
pozabila
,
kar
je
zadnjič
proti
hčeri
govorila
,
ter
je
začela
Olgo
pomilovalno
tolažiti
.
Nje
tolažba
pa
je
bil
lek
dekličinemu
srcu
!
Ko
je
Olga
že
četrto
noč
,
bilo
je
v
soboto
,
vsa
obupana
v
svojej
postelji
na
skrivnem
solze
točila
in
kakor
brezčutna
zrla
némo
pred
se
,
užalilo
se
je
materi
srce
,
da
se
ni
mogla
več
premagovati
,
in
to
noč
razkrila
je
hčerki
svoje
sočutje
.
Obljubila
jej
je
,
da
je
ne
dá
od
doma
in
da
se
ne
bode
zveza
z
Robertom
tako
hitro
vršila
,
kakor
se
je
bilo
določilo
.
„
Nič
še
ni
izgubljenega
,
“
tolaži
jo
zdaj
mati
.
„
Ako
tvoja
ljubezen
do
Vogrina
enaka
ostane
in
ti
le
z
njim
srečna
biti
želiš
,
tudi
to
še
lahko
božja
previdnost
tako
obrne
,
da
vse
po
tvojej
želji
in
volji
izteče
.
Nikar
še
ne
obupaj
,
saj
poznaš
resnico
starega
pregovora
:
Človek
obrača
,
Bog
pa
obrne
.
Če
dobi
dr.
Vogrin
stalno
,
dobro
službo
,
potém
tudi
jaz
sama
tej
zvezi
ne
nasprotujem
,
ali
zdaj
te
naj
le
tolaži
prepričanje
,
da
storim
vse
za
te
,
kar
je
mogoče
in
kar
tvoje
srce
poželi
.
“
Po
teh
besedah
se
je
Olgi
srce
utolažilo
.
Začela
je
govoriti
o
Vogrinu
,
o
njegovem
lepem
značaji
,
plemenitem
njegovem
srci
,
in
mati
jo
je
molčé
poslušala
.
Vedela
je
,
da
si
Olga
,
kakor
vsak
človek
,
govorjenjem
le
notranjo
svojo
žalost
olajšuje
.
Med
tem
pa
je
vedno
mrzle
obveze
hčerki
na
čelo
pokladala
,
in
hvala
Bogu
,
vse
skupaj
je
tako
dobro
uplivalo
na
razdražene
živce
,
da
je
hči
to
noč
prvič
zopet
trdno
spala
.
Visoko
je
stalo
v
nedeljo
jutro
solnce
na
nebu
,
ko
se
je
Olga
vzbudila
.
Mati
je
že
bila
na
vrtu
sama
použila
zajutrek
,
ker
ni
hotela
iz
sladkega
spanja
buditi
svoje
uboge
hčerke
.
Ravno
je
vabilo
v
bližnjej
crkvi
„
Marija
na
Otocě
“
k
desetej
maši
,
ko
je
prišla
Olga
k
materi
na
vrt
.
„
Dobro
jutro
,
moja
ljuba
mati
,
“
pozdravlja
mater
hči
ter
jo
iskreno
poljubi
.
„
Danes
si
pač
dolgo
ná-me
čakala
!
Zakaj
me
nisi
bila
vzbudila
?
“
„
Videla
sem
te
mirno
spečo
,
“
odvrne
mati
,
„
kakor
da
bi
čuvali
angelji
nad
tebój
,
in
zdelo
se
mi
je
,
da
se
čutiš
srečno
v
svojih
blaženih
sanjah
.
Nisem
te
torej
hotela
buditi
,
ker
vém
,
da
je
človek
srečen
,
kedar
spi
.
Njegov
duh
se
tedaj
ziblje
po
visokih
uzornih
višavah
,
on
kroži
breztelesen
v
blaženih
,
rajskih
krogih
,
a
ko
se
truplo
vzbudi
,
vrne
se
zopet
v
dejansko
,
težko
življenje
.
“
„
Glej
mama
,
danes
se
čutim
bolj
krepko
,
“
odgovori
Olga
pogumnega
glasú
.
„
Spala
sem
,
kakor
še
nikdar
v
svojem
življenji
,
trdno
in
mirno
.
Dobrodejni
upliv
nocojšnje
noči
razliva
se
po
mojem
telesu
.
“
In
deklica
je
govorila
resnico
.
Na
njenem
bledem
,
upadlem
lici
začela
se
je
zopet
rudečica
prikazovati
in
na
njeno
obličje
vračala
se
je
prejšnja
vabljiva
lepota
.
Srčni
nemir
je
jel
zapuščati
njeno
srce
,
in
pričakovati
je
bilo
,
da
se
jej
v
kratkem
povrne
prejšnje
veselo
dušno
stanje
.
Ali
one
živahne
veselosti
in
duševnega
mirú
,
ki
smo
ga
pred
nekimi
dnevi
še
na
njej
občudovali
,
ni
bilo
videti
zdaj
na
Olgi
.
Huda
izkušnja
,
da
ne
more
človek
na
tem
svetu
vsega
doseči
,
po
čemer
hrepeni
,
prepričanje
,
da
se
mora
boriti
za
najblažje
čute
svojega
lastnega
srca
:
vse
to
je
neizkušenej
deklici
srce
hudo
potrlo
in
vzelo
jej
prejšnji
dušni
mir
.
„
Kaj
bodeve
danes
,
ko
je
nedelja
,
celi
dan
delali
,
“
vpraša
po
kratkem
premolku
mati
.
„
Danes
in
jutre
sve
še
samé
,
ali
v
torek
že
pridejo
gostje
k
nam
.
“
Mati
je
navlašč
zamolčala
ime
barona
Roberta
Bende
,
ki
je
imel
že
v
dveh
dneh
v
Poreče
priti
.
Bala
se
je
,
da
bi
z
imenom
,
ki
je
bilo
deklici
tako
zoperno
,
ne
žalila
mladega
srca
.
„
Veš
kaj
mama
,
“
odgovori
nagloma
hči
;
„
pojdive
tja
na
Otok
v
crkev
!
Imave
še
dovolj
časa
peljati
se
tja
!
“
Materi
je
bil
ta
predlog
povšeči
,
in
četrt
ure
pozneje
vozila
je
že
krepka
,
moška
roka
hčer
in
mater
po
bliščečej
gladini
Vrbskega
jezera
.
Od
vseh
stranij
so
prihajali
v
čolnih
tja
na
Otok
okoličanje
k
desetej
maši
,
in
med
njimi
ste
bili
tudi
naši
znanki
.
Prijetno
in
harmonično
pa
se
je
razlegal
glas
zvonov
,
ki
so
vabili
pobožne
farane
k
službi
božjej
.
Kakor
pa
človeško
srce
sploh
v
molitvi
tolažbe
in
olajšanja
išče
ter
v
največjej
sili
k
Bogu
pošilja
najsrčnejše
prošnje
in
želje
,
tako
je
tudi
Olgino
srce
vplétalo
danes
v
crkvi
novo
prošnjo
v
svojo
molitev
.
Bila
je
prošnja
,
naj
Bog
usliši
njene
srčne
želje
in
jej
podeli
srečno
prihodnost
.
Kakor
pomladanska
roža
po
pohlevnem
deži
zopet
krepko
na
kvišku
svojo
glavico
vzdiguje
,
tako
je
zdaj
deklica
pomlajena
stopala
srčno
iz
crkve
;
povzdigoval
jo
je
tolažilni
čut
,
da
je
uslišana
njena
molitev
.
Celo
nedeljo
je
prebila
Olga
v
družbi
svoje
ljube
matere
.
Različen
je
bil
njun
pogovor
,
a
vsaka
beseda
iz
dekličinih
ust
kazala
je
,
kako
srčno
je
vdana
hči
svojej
materi
,
in
kako
so
jo
bile
sinoči
potolažile
njene
besede
.
Olgino
otročjo
ljubezen
pa
je
tudi
mati
dobro
vračala
.
Ko
ste
govorili
o
prihodu
barona
Roberta
,
izmišljala
si
je
Olga
,
kako
bi
se
mogla
njega
izogibati
.
S
prva
je
dejala
,
da
hoče
odslej
tu
ljudi
in
okolico
spoznavati
ter
obiskavati
v
bližnjih
kopelih
,
kakor
v
Vrbi
,
v
Beljaku
,
znance
in
prijatelje
.
Teh
potov
in
pohodov
se
pa
sevéda
ne
sme
baron
Robert
udeleževati
,
temveč
ona
gre
s
služkinjo
sama
ali
pa
z
materjo
.
Mati
jej
sicer
to
misel
odobruje
,
a
vendar
pristavlja
,
da
se
ne
spodobi
brez
moškega
spremstva
hoditi
kam
dalje
in
obiskavati
bližnje
kopeli
.
Zatorej
ne
bode
drugega
kazalo
,
kakor
prijazno
vesti
se
proti
Robertu
in
z
njim
gostoljubno
ravnati
.
„
Midve
sve
v
tem
oziru
od
njega
odvisni
,
“
končuje
napósled
mati
,
„
dokler
ne
prideta
oče
in
Rihard
k
nama
.
“
„
Ako
pa
moram
tukaj
vedno
le
z
Robertom
občevati
,
“
odgovori
Olga
na
te
besede
,
„
potém
pa
boljše
,
da
bi
ne
bila
nikdar
sèm
v
to
kopel
prišla
.
Kaj
hočem
z
njim
početi
?
Saj
véš
,
da
mi
je
že
njegova
soseščina
zoperna
,
in
strašno
tesno
mi
je
pri
srci
,
kedar
sem
koli
sama
z
njim
.
“
Razumna
mati
je
takoj
spoznala
,
da
je
Olgina
izjava
resnična
.
Bala
se
je
torej
,
da
še
hči
slednjič
obolí
,
ako
jo
sili
v
druščino
,
ktere
ne
mara
.
„
Kaj
pa
hočem
storiti
,
Olga
?
“
vpraša
nevoljno
mati
.
„
Jaz
vém
le
eden
pripomoček
,
in
ta
je
,
da
pride
Rihard
k
nama
.
Ker
še
nisi
,
kakor
si
mi
rekla
,
očetu
o
najinem
zadnjem
pogovoru
pisala
,
piši
mu
danes
in
ga
prosi
,
naj
mi
pošlje
brata
Riharda
sèm
.
Z
njim
bodem
potém
hodila
,
kamor
bom
hotela
,
in
se
tudi
lahko
Robertove
druščine
izogibala
.
“
Mati
je
hčerinim
besedam
pritrdila
,
a
ne
samo
zaradi
tega
,
da
bi
imela
Olga
druščino
in
tovariša
na
svojih
izletih
,
temveč
jasno
jej
je
bilo
,
da
bi
se
ne
spodobilo
,
ako
bi
ju
povsod
le
baron
Robert
spremljal
in
bil
on
edini
moški
v
njunej
družbi
.
Saj
ne
vé
zdaj
,
kaj
še
prihodnost
prinese
,
ako
iskra
Olgine
ljubezni
do
Vogrina
ne
ugasne
!
To
bi
deklici
škodilo
in
vsej
rodbini
.
Tudi
Robert
bi
menda
postajal
drznejši
s
svojimi
terjatvami
ter
bi
se
še
bolj
vsiljeval
,
ko
bi
zvedel
,
da
ga
Olga
ne
mara
.
Samé
torej
ne
morete
ostati
,
bil
je
njen
konečni
sklep
,
in
še
isto
nedeljo
je
poslala
očetu
pismo
s
prošnjo
,
naj
jima
na
vsak
način
Riharda
v
Poreče
pošlje
,
sicer
bi
se
morala
ona
sama
vrnoti
z
Olgo
domú
.
Natanko
in
obširno
je
očetu
dokazovala
,
da
potrebujete
tukaj
,
ako
dojde
Robert
,
še
druge
,
in
to
domače
moške
osebe
,
in
najboljše
bi
bilo
,
da
pride
Rihard
k
njima
.
„
Jaz
upam
,
da
nama
oče
Riharda
že
v
nekterih
dneh
sèm
pošlje
,
“
pravi
mati
svojej
hčeri
,
ko
ste
nesli
sprehajaje
se
pismo
na
pošto
.
„
Do
njegovega
prihoda
pa
bove
že
same
prestale
,
ako
naju
tudi
baron
Robert
pojutrešnjem
obišče
.
Ti
pa
bodi
proti
njemu
prijazna
in
se
ga
navlašč
ne
ogiblji
.
Ako
pride
k
nama
večkrat
v
vas
,
tedaj
pomisli
,
da
je
naš
gost
,
a
z
gosti
se
moramo
vselej
vesti
priljudno
.
“
Deklica
je
sicer
vse
to
materi
obljubila
,
ali
njene
misli
so
bile
zdaj
pri
bratu
,
ali
bode
brzo
prišel
,
zdaj
pri
Milku
Vogrinu
,
ali
jih
on
z
grofom
Konarskim
v
kratkem
ne
obišče
.
Pri
vsem
tem
pa
si
je
vedno
le
želela
,
da
bi
barona
Roberta
ne
bilo
,
ter
se
bala
njegovega
prihoda
.
V
torek
dne
4.
junija
stopil
je
nadporočnik
baron
Benda
prvič
na
slovenska
tla
v
Porečah
.
Videlo
se
mu
je
,
da
ni
iz
našega
kraja
.
Ogerski
typ
si
mu
bral
takoj
z
njegovega
obličja
.
Zavihane
brke
pod
nosom
,
zagorelega
lica
,
nekaj
strastnih
potez
v
obrazu
,
črnožareča
zenica
v
očéh
:
to
vse
je
ovajalo
njegov
nemir
in
sanguinično
nrav
.
V
huzarskej
uniformi
in
z
ježno
šibico
v
roki
skočni
iz
koupéja
ter
hiti
k
izhodu
.
Ponosnim
pogledom
meri
svet
okoli
sebe
,
ter
gleda
,
ali
ga
kdo
pričakuje
.
Vsi
obrazi
so
mu
tuji
.
Tudi
jezik
,
ki
se
govori
,
ni
mu
šepetal
milo
na
uho
,
bil
je
nemški
.
„
Ali
slušaj
,
“
misli
si
sam
pri
sebi
,
„
kakšen
jezik
je
pa
to
?
Ali
ni
magyarski
?
“
In
zdaj
obstane
ter
vleče
posamezne
besede
ná-se
,
a
vendar
ni
mogel
ničesar
razumeti
:
ta
jezik
je
bil
mili
jezik
slovenski
,
a
ne
magyarski
!!
Zmagonosno
je
hodil
potém
sem
in
tja
pred
kolodvorom
,
a
njegov
sluga
Janoš
pa
je
znašal
skupaj
razne
zaboje
.
Že
je
začel
baron
Benda
nemiren
postajati
ter
samega
sebe
popraševati
,
kaj
to
pomeni
,
da
ni
Skenovskih
po
njega
,
ko
vidi
hipoma
proti
kolodvoru
krenoti
gosposko
kočijo
,
v
kterej
je
gospá
Skenovska
sedela
.
Takoj
po
prvem
navadnem
pozdravu
vpraša
baron
Robert
,
ksko
da
ni
tudi
Olge
na
kolodvor
.
Gospá
Skenovska
se
je
bila
na
tako
vprašanje
že
pripravila
ter
odgovori
,
da
se
Olga
danes
slabo
počuti
ter
si
ne
upa
na
prosto
.
Zatorej
naj
ne
zameri
,
da
ga
ni
prišla
pričakovat
.
„
Že
nekaj
dnij
sèm
,
“
nadaljuje
gospa
,
„
boleha
Olga
in
se
ničkaj
življenja
v
prostej
naravi
ne
veseli
.
“
„
Uzrok
temu
je
pač
,
“
seže
jej
Robert
naglo
v
besedo
,
„
da
nima
pravega
razvedrenja
.
Jaz
jo
bodem
že
razvedril
,
da
bo
vesela
.
Ona
nima
družbe
,
in
zatorej
jej
nekaj
manjka
;
to
pa
dela
človeka
slabega
,
in
njemu
se
zdi
,
da
boleha
.
“
Gospá
Skenovska
in
Robert
se
nista
mogla
zdaj
dolgo
razgovarjati
.
Hitro
je
obstala
kočija
tani
,
kjer
je
bilo
za
barona
in
njegovega
slugo
stanovanje
pripravljeno
.
Gospá
ga
še
povabi
,
naj
pride
zvečer
na
čaj
in
na
kratek
pogovor
,
ter
se
poslovi
.
Roberta
je
bilo
s
prva
hudo
dirmalo
,
da
ga
ni
prišla
tudi
Olga
pričakovat
,
ali
on
se
hitro
potolaži
.
„
Za
dekle
mi
ni
nič
,
“
misli
si
zdaj
sam
pri
sebi
,
gledajóč
se
v
zrcalo
.
„
Vesela
je
lahko
,
da
dobi
tako
zalega
moža
in
povrh
še
barona
.
Očetu
njenemu
že
itak
srce
kar
radosti
poskakuje
,
ako
sliši
,
da
bode
njegova
hči
—
moja
žena
,
baronka
.
Zatorej
še
rajši
večjo
doto
s
hčerjo
dá
,
in
meni
sevéda
je
ta
najljubša
.
Potém
bodem
gospodaril
na
svojej
grajščini
,
kakor
se
mi
bode
ljubilo
;
živel
bodem
po
zimi
na
Dunaji
ali
v
Budapešti
,
ona
pa
lahko
ostaja
na
grajščini
pri
mojej
materi
,
saj
se
s
tem
že
dovolj
raduje
,
da
je
—
baronka
,
žena
magyarskega
kavalirja
!
Ta
čut
pa
,
da
bode
živela
po
zimi
sama
brez
njene
dole
na
Ogerskem
,
goji
morda
že
sedaj
ter
se
pripravlja
na
samoto
,
kajti
že
biva
rada
sama
in
se
celo
mene
izogiblje
.
“
Tako
je
mislil
baron
Robert
sam
pri
sebi
,
a
na
tihem
se
je
vendarle
jezil
,
da
se
Olga
zá-nj
tako
malo
zanima
.
Ali
to
se
mu
je
z
druge
strani
zopet
dopadalo
!
On
je
namreč
vedel
,
da
se
nedolžne
deklice
s
prva
zelo
bojijo
moškega
spola
.
In
ako
se
kdo
nežnej
gospici
približuje
,
kaže
se
,
kakor
da
bi
se
ga
bala
,
a
vendar
ga
zna
na
tihem
ljubiti
.
Treba
je
torej
nekaj
umetnosti
v
obnašanji
proti
takim
deklicam
.
Človek
mora
biti
drzen
.
Z
drznostjo
se
pri
ženskem
spolu
največ
opravi
,
in
to
najbolj
v
vojaškej
suknji
.
Česa
se
je
pa
treba
sramovati
ali
bati
?
Deklicam
se
moška
drznost
dandanes
le
dopada
.
„
Ogerske
gospice
so
rekel
bi
vse
na
to
stran
jako
lahke
;
tudi
nemške
,
in
med
njimi
Olga
sama
,
nimajo
menda
tršega
srca
kakor
moje
rojakinje
,
“
sklepal
je
potém
Robert
.
„
S
prva
je
treba
malo
ponositi
se
s
plemstvom
svojim
,
pobáhati
in
zarožljati
s
svetlo
sabljico
;
nato
nekaj
laskavih
besed
o
njenej
lepoti
in
o
ženskej
kreposti
sploh
;
potém
se
govori
o
srci
,
udanosti
,
ljubezni
,
slednjič
pride
tajen
poljub
—
in
srčna
vez
je
gotova
!
Tako
sem
zmagal
vsekdar
in
bodem
tudi
tu
,
“
vzklikne
zdaj
Robert
ves
vesel
in
tleskne
dlan
ob
dlan
.
„
Meni
se
ne
nore
žensko
bitje
protiviti
,
ako
ga
v
srce
zadenejo
moje
iskre
oči
.
Tu
v
Porečah
bode
veselje
!
Danes
se
pošalim
z
Olgo
,
jutre
grem
zopet
kam
drugam
,
ali
v
mesto
Celovec
,
kjer
so
neki
lepe
,
žive
gospice
,
ali
v
kako
bližnjo
kopel
.
Povsod
mi
bode
src
na
izbiro
,
in
Olga
naj
pazi
,
če
hoče
,
da
se
jej
ne
izneverim
!
“
V
takih
pogovorih
in
mislih
bil
je
baron
Robert
vesel
in
zadovoljen
,
kajti
nikdo
mu
ni
tu
ugovarjal
,
saj
je
bil
sam
v
sobi
.
A
ko
bi
ga
bila
,
ti
ljuba
bralka
,
videla
,
kako
samosvestno
je
trdil
on
vse
to
,
smejala
bi
se
mu
bila
rekoč
,
da
se
zelo
vara
o
ženskem
spolu
in
da
si
zida
gradove
v
oblake
!
Manj
zadovoljnega
se
je
pa
kazal
baron
Robert
s
svojim
stanovanjem
.
Zdaj
ste
mu
bili
njegovi
dve
sobi
premajhni
,
zdaj
mu
ni
lega
proti
solčnemu
vzhodu
ugajala
,
češ
da
ga
bodo
juterni
solnčni
žarki
nadlegovali
,
zdaj
so
mu
bile
služkinje
v
villi
pregrde
in
preumazane
,
kakor
da
bi
bile
Magyarke
najsnažnejše
in
najlepše
ženske
na
svetu
;
a
znano
je
vendar
dovolj
,
da
so
slovenska
dekleta
v
kopelih
jako
belo
in
praznično
oblečena
.
Dà
lahko
bi
bil
rekel
,
kdor
ga
je
videl
,
da
je
ta
magyarski
baron
nestrpljiv
kakor
mnogo
drugih
!
A
tudi
narava
mu
ni
ugajala
.
Jezil
se
je
rekóč
,
da
so
mu
gore
previsoke
,
ker
ne
more
prek
njih
videti
;
zdaj
mu
je
manjkalo
ravnin
,
kakor
so
one
tam
na
Ogerskem
;
zdaj
je
zopet
klel
,
da
se
hode
jahanju
celo
odvadil
,
ker
ni
dobiti
ježnih
konj
,
a
tudi
pripravnega
prostora
za
jahanje
ni
;
dà
še
s
krasnim
jezerom
ni
bil
zadovoljen
,
in
ga
je
imenoval
mlako
,
če
tudi
ono
3581
oralov
površine
obsega
in
je
do
85
m
globoko
ter
se
celo
do
1660
m
na
široko
razteguje
.
Z
ničim
ni
bil
ta
ogerski
patron
zadovoljen
,
a
prestopil
je
bil
komaj
prag
svojega
stanovanja
!
In
to
svojo
nezadovoljnost
kazal
je
tudi
pri
Skenovskih
.
Ošteval
je
ljudi
in
jih
zmerjal
,
kako
so
neotesani
,
ker
se
mu
sevéda
niso
tako
priklanjali
,
kakor
ogerski
kmetje
na
njegovem
zadolženem
posestvu
ob
Blatnem
jezeru
.
Naš
slovenski
kmet
že
vé
dandanes
prav
dobro
,
komu
se
imá
odkrivati
in
komu
ne
,
a
to
je
baš
jezilo
magyarskega
plemenitaša
.
Govorila
je
zgolj
ošabnost
iz
njega
,
a
ta
se
kakor
znano
ne
prikupi
nikomur
,
in
tedaj
tudi
ni
Olgi
in
njenej
materi
ugajala
.
Razgovor
pri
Skenovskih
bil
je
torej
prvi
večer
jako
enoličen
.
Največ
je
govoril
Robert
sam
in
se
pri
tem
dobro
počutil
,
ker
mu
ni
nikdo
,
tudi
Olga
ne
,
ugovarjal
.
A
to
se
ni
zgodilo
iz
ljubezni
do
njega
,
ali
ker
bi
bila
z
njim
gojila
enake
nazore
,
temveč
iz
malomarnosti
,
ktero
je
kazala
pri
njegovem
besedovanji
.
Ni
se
jej
vredno
zdelo
,
da
bi
se
o
takih
ničvrednostih
in
abotah
pogovarjala
z
njim
.
Pri
vsem
tem
pa
se
je
vedel
Robert
proti
Olgi
in
sploh
v
Skenovskej
hiši
,
kakor
da
bi
bil
domač
.
Čutil
se
je
vzvišenega
nad
obiteljo
Skenovsko
kot
baron
in
se
ponašal
s
svojo
visokostjo
ob
vsakej
priliki
.
Hotel
je
pokazati
,
da
si
mora
Olga
v
čast
,
v
veliko
čast
šteti
,
da
pride
v
baronsko
rodbino
,
in
to
v
grajščino
ogerskega
magnata
,
kakor
se
je
večkrat
sam
imenoval
.
Baron
Benda
ni
nikakor
slutil
,
da
ga
Olga
ne
mara
,
tako
je
bil
v
sebe
zaslepljen
.
Domišljeval
si
je
,
da
se
njegovej
dražesti
,
vojaškej
možatosti
,
lepoti
in
plemskej
visokosti
ne
more
žensko
srce
ustavljati
,
in
tako
je
mislil
tudi
o
Olgi
,
svojej
bodočej
nevesti
.
Zatorej
mu
še
na
um
ni
prihajalo
vprašati
kdaj
Olgo
,
ali
ga
ljubi
,
ali
hoče
biti
njegova
.
Kaj
še
!
To
se
je
pri
baronu
Robertu
vse
samo
ob
sebi
razumevalo
.
Saj
pa
tudi
on
prave
ljubezni
ni
poznal
niti
vedel
,
da
še
more
kdo
drugače
ljubiti
kakor
on
.
Njemu
je
bila
ljubezen
kakor
ogenj
,
ki
se
zažgè
ob
škopu
slame
.
Zdaj
nastane
visok
plamen
,
ognjeni
slop
;
a
hipoma
ugasne
vse
,
ni
svetlobe
,
ni
gorkote
,
niti
ognja
,
da
bi
se
grel
o
njem
.
Dà
še
večja
temota
ti
nastane
,
in
kmalu
ne
véš
več
,
kje
se
je
bila
slama
zažgala
.
Tako
je
bilo
Robertovo
srce
,
in
on
sam
ni
vedel
prav
,
kje
,
kdaj
in
kolikokrat
se
mu
je
že
bila
vnela
iskra
ljubezni
.
Samo
to
bi
ti
bil
znal
povedati
,
da
je
že
marsiktero
vojsko
bíl
z
Amorjem
in
boginjo
Venero
,
a
v
takih
bitkah
je
podlegel
,
kakor
boja
bog
Mars
na
trojanskem
bojišči
pred
silno
močjo
deviške
Athene
.
Le
obrunki
so
ostali
ter
kazali
zaceljene
srčne
mu
rane
.
Bil
je
torej
zavarovan
proti
nežnim
čutom
,
in
kakor
neranljiv
vitez
v
pravljicah
korakal
je
sigurno
med
ostrimi
puščicami
vse
očarajočega
ženstva
!
Prve
dneve
je
zahajal
Robert
pogostoma
k
Skenovskim
.
Najljubše
mu
je
sevéda
bilo
,
ako
je
naletel
Olgo
samo
.
Ali
to
se
je
k
sreči
malokdaj
zgodilo
.
Kedar
je
imela
mati
izvèn
hiše
nujnih
opravkov
,
opazovala
je
pametna
deklica
vse
dohode
kakor
vojak
na
straži
,
ali
se
nikdo
ne
približuje
.
Je
li
pa
zapazila
,
da
prihaja
Robert
,
zbežala
je
k
materi
in
ostala
pri
njej
,
dokler
se
ni
on
poslovil
.
Na
vrt
in
v
gozdič
pa
ni
sicer
sama
hodila
,
kakor
kedar
je
vedela
,
da
ne
bode
nagloma
Roberta
k
njej
.
Vsled
tega
se
je
bil
Robert
hitro
prepričal
,
da
se
ga
deklica
boji
.
A
to
je
le
pripisoval
njenej
mladosti
in
plahoti
sploh
,
kajti
vedel
je
,
da
se
mlade
gospice
možatega
huzarskega
častnika
takó
bojé
kakor
piščeta
trdokljunega
jastreba
!
„
Mora
se
me
pač
še
privaditi
,
“
mislil
si
je
sam
pri
sebi
.
„
Ona
pač
ni
navajena
občevati
s
častniki
in
visokim
plemstvom
.
Sramuje
se
,
a
ta
sramežljivost
jej
bode
že
v
kratkem
izginola
.
“
Zató
pa
,
da
se
zadnji
njegov
izrek
uresniči
,
znal
je
pa
tudi
Robert
skrbeti
.
On
ni
popraševal
o
ljubezni
niti
govoril
,
kakor
je
sicer
navada
,
o
srčnih
ranah
,
o
nagnenosti
,
o
vdanosti
do
nje
,
temveč
on
je
udaril
na
enkrat
s
celo
vojsko
na
svojega
nasprotnika
.
Ko
se
je
bila
enkrat
mati
slučajno
,
še
predno
je
Rihard
z
Dunaja
došel
,
iz
Robertove
in
Olgine
druščine
za
malo
časa
oddaljila
,
prijel
je
Robert
deklico
,
kakor
kragulj
nedolžno
pišče
,
z
vso
silo
okoli
pasú
,
pritisnol
jo
na
srce
ter
jo
siloma
krepko
poljubil
.
A
v
tej
bitki
je
bil
premagan
!
Vsa
srdita
in
razkačena
izvije
se
mu
Olga
s
pomočjo
svoje
telesne
sile
iz
njegovega
objema
ter
zbeži
jokaje
in
ozmerjajóč
ga
k
materi
v
stransko
sobo
.
Od
tega
trenotka
ni
mogla
Olga
Roberta
nikakor
ne
trpeti
in
se
ga
je
samega
strahú
še
bolj
omikala
.
Ni
si
mogla
tolmačiti
njegove
velike
predrznosti
v
tujej
hiši
ter
si
domišljala
,
da
bi
jej
utegnol
na
tihem
še
enkrat
kaj
takega
storiti
!
To
strastno
Robertovo
početje
bilo
pa
je
v
Olgi
še
zadnji
čut
do
njega
zatrlo
,
in
zdaj
je
začela
tudi
njena
že
prej
prisiljena
prijaznost
pojemati
.
Robert
je
slednjič
vendar
uvidel
,
da
se
je
v
svojej
sodbi
o
ženskih
varal
in
se
povrh
še
hudo
spekel
v
svojem
drznem
početji
.
A
ob
enem
je
pa
tudi
spoznal
,
da
je
Olga
izjema
,
velika
izjema
v
ženskem
spolu
,
in
da
ne
dá
igrati
s
seboj
kakor
druge
,
dà
sto
drugih
lahkoživih
deklic
.
To
odločno
Olgino
postopanje
proti
njemu
,
zaničevanje
,
preziranje
njegove
osebe
in
njegovega
imena
jelo
pa
je
v
Robertovej
duši
poganjati
novo
kal
,
in
sicer
kal
spoštovanja
do
nje
.
Prepričal
se
je
,
da
hrani
Olga
v
sebi
srce
polno
čistosti
in
nedolžnosti
,
kakor
malo
deklic
,
ktere
je
ou
spoznaval
in
jih
moral
tudi
napósled
zaničevati
.
Vso
vero
je
bil
izgubil
v
ženstvo
,
smatral
je
ta
spol
celó
ničevim
in
slabim
,
kot
igračo
moškemu
svetu
!
A
vse
to
ni
dandanes
več
čudo
onemu
,
ki
pozna
svet
po
mestih
in
tudi
v
višjih
plemenitih
krogovih
.
Redke
so
izjeme
,
ki
so
še
ohranile
prvotni
kinč
in
kras
ženskemu
spolu
,
a
tém
bolj
se
veselimo
,
ako
vidimo
,
da
je
naša
deklica
zmagovito
odbila
napad
silovitega
sovražnika
.
Odslej
naprej
se
je
pa
Robert
Olgi
le
v
največjej
spoštljivosti
približeval
.
Govoril
ni
več
v
njenej
družbi
tako
ponosno
in
zaničevalno
o
ženskem
svetu
,
kakor
je
bila
sicer
njegova
navada
.
Videlo
se
je
,
da
se
je
premagoval
,
da
bi
ne
žalil
Olgine
rahločutnosti
.
Zdaj
bi
bila
mati
lahko
svojo
hčer
samo
z
Robertom
pustila
,
in
on
bi
se
ne
bil
drznol
proti
njenej
volji
le
za
roko
prijeti
je
.
Tako
se
mu
je
dozdevala
Olga
vzvišena
,
in
čutil
je
vedno
bolj
in
bolj
,
da
hrani
njeno
srce
v
sebi
ono
žensko
krepost
,
ki
vlada
in
gospoduje
nad
moškim
bitjem
.
Robert
si
je
jel
zdaj
v
Olgi
domišljati
ženski
uzor
in
nehoté
hrepeneti
po
njeni
.
In
iz
spoštovanja
nastala
je
v
njegovej
duši
tiha
ljubezen
,
hrepenenje
po
svojem
idealu
!
Tako
so
tekli
dnovi
,
eden
drugemu
enak
,
dokler
ni
bilo
Riharda
v
Poreče
.
Kakor
se
pa
čestokrat
zgodi
,
da
že
ena
sama
oseba
,
na
novo
došla
,
druščino
izpremení
ter
jej
ali
celó
novo
življenje
udahne
ali
jo
pa
moti
,
da
ne
nahajamo
več
v
njej
poprejšnje
zabave
,
tako
je
bilo
tudi
z
Rihardovim
prihodom
,
kajti
je
ta
donesel
sestri
novo
življenje
.
Olga
je
našla
v
svojem
bratu
steber
,
na
kterega
se
je
naslanjala
v
sedanjej
samoti
.
Blizu
tri
tedne
le
pogrešala
je
sestra
Riharda
,
ali
ta
ločitev
bila
je
sestrino
ljubezen
tako
povzdignola
,
da
se
je
zdaj
neločljivo
oklenola
svojega
brata
.
Takoj
prve
ure
mu
je
razkrila
,
kaj
namerjavajo
stariši
z
njo
,
in
da
jo
hoče
baron
Robert
snubiti
,
a
ona
ga
ne
ljubi
.
Nató
mu
pové
,
zakaj
ga
ne
mara
,
in
kako
jej
je
Robert
prisiljen
.
Napósled
ga
še
prosi
,
naj
jej
bode
on
spremljevalec
na
sprehodih
in
večjih
izletih
,
da
se
lažje
Roberta
izogiblje
.
Rihard
je
sevéda
svojej
sestri
obljubil
,
da
jej
vse
,
kar
ga
prosi
,
izpolni
;
kajti
tudi
njemu
ni
bil
Robert
povšeči
,
ker
ga
je
kot
mladega
pravoslovca
—
on
kot
nadporočnik
preveč
preziral
.
Robert
se
ni
namreč
prej
nikdar
proti
Rihardu
prijateljski
obnašal
.
Tudi
je
sicer
z
njim
malo
,
rekli
bi
lahko
da
skoro
nič
občeval
in
govoril
.
A
kakor
nam
znano
,
uséli
se
najprej
v
mlado
moško
srce
antipathija
do
onega
,
kdor
se
proti
njemu
ošabno
obnaša
in
ga
prezira
.
Tako
je
bilo
tudi
pri
Rihardu
,
ki
se
je
čutil
vsled
tega
v
svojem
srci
razžaljenega
.
Sevéda
ni
Rihard
o
svojej
razžaljenosti
nikomur
nič
pravil
,
a
ona
je
bila
uzrok
,
zakaj
se
je
proti
očetu
obotavljal
iti
v
Poreče
,
naglašajóč
,
da
ne
more
prej
z
Dunaja
,
dokler
se
kollegije
ne
končajo
.
A
vse
to
mu
ni
nič
pomagalo
,
očetova
beseda
je
bila
ostro
povelje
.
„
Kaj
mi
bode
samemu
početi
tu
v
Porečah
,
“
mislil
si
je
,
ko
se
je
vlak
že
bližal
Vrbskemu
jezeru
.
„
Olga
bode
vedno
pri
materi
,
in
baron
Robert
se
gotovo
ne
gane
od
nje
.
Sam
se
bodem
torej
moral
sprehajati
,
kopati
,
veslati
ia
dolgočasiti
se
;
saj
vém
,
kako
je
bilo
druga
leta
,
ko
nisem
imel
nobenih
pravih
tovarišev
,
a
s
starci
in
gostobesednimi
mamicami
pa
mi
tudi
ni
,
da
bi
z
njimi
celi
dan
modre
razgovore
razpravljal
in
njih
politične
neslanosti
poslušal
.
Življenje
po
kopelih
pač
ni
za
mladega
človeka
,
kakor
sem
jaz
;
to
pač
ni
nič
za
me
!
“
Tako
je
tožil
Rihard
že
prve
dni
tudi
svojej
sestri
,
ko
sta
se
po
hladnem
gozdiči
sama
sprehajala
.
A
napósled
še
vpraša
Olgo
celó
po
uzroku
,
zakaj
ga
je
oče
prav
za
prav
tako
hitro
sém
poslal
.
„
Veš
,
moj
dragi
Rihard
,
to
je
nekaj
posebnega
,
“
odgovori
mu
sestra
premišljujoča
.
„
Vsediva
se
tu
sem
na
tó-le
klopico
,
od
koder
se
razprostira
tako
lep
razgled
na
Karavanke
in
po
celem
jezeru
,
in
hočem
ti
vse
razkriti
,
a
le
pod
tem
pogojem
,
da
o
vsem
molčiš
.
“
Brat
se
jej
zaroti
,
da
hoče
kakor
stena
molčati
,
in
podá
jej
roko
v
znamenje
,
da
ostane
mož-beseda
.
Zdaj
še
le
mu
sestra
na
kratko
razloži
,
zakaj
je
mati
pisala
pó-nj
.
„
Ne
huduj
se
,
moj
ljubi
Rihard
,
“
sklene
slednjič
pripovedovanje
,
„
da
si
prav
za
prav
zavoljo
mene
sèm
prišel
.
Mislila
sem
,
da
bodem
s
tebój
,
v
tvojej
družbi
lažje
neljubo
mi
druščino
Robertovo
prenašala
.
Vse
hočem
,
ljubi
moj
Rihard
,
zá-te
storiti
in
ti
tvojo
ljubezen
stoterokrat
povrnoti
!
Kamor
koli
želiš
,
hodila
bom
s
teboj
in
delala
le
tebi
druščino
,
da
ti
ne
bode
nikdar
dolg
čas
.
Mati
so
se
zdaj
že
hvala
Bogú
do
dobra
okrevali
in
ne
potrebujejo
več
moje
pomoči
;
zatorej
me
bodo
tudi
lahko
pogrešali
,
ako
napraviva
večkrat
kak
daljši
izlet
v
to
lepo
okolico
.
“
„
Ne
hudujem
se
več
,
“
odgovori
jej
mirno
Rihard
,
„
zdaj
ko
vem
,
da
tebi
s
svojo
navzočnostjo
ustrezam
.
Ali
prej
sem
bil
pač
zelo
nevoljen
,
meneč
,
da
me
ta
ošabni
baron
zato
,
da
me
je
prej
preziral
,
še
zdaj
ob
moj
prijetni
čas
na
Dunaji
spravlja
.
Tvoji
načrti
o
izletih
v
krasno
okolico
in
tudi
na
visoke
gore
,
kjer
se
čuti
človek
prostega
kakor
ptica
pod
milim
nebom
,
so
pač
lepi
,
a
izvedejo
se
težko
!
Jaz
sam
ne
poznam
namreč
dobro
okolice
,
jezika
slovenskega
pa
,
ki
se
tú
med
kmeti
govori
,
pa
celo
ne
razumevam
,
in
tako
bi
bilo
silno
težko
napravljati
izlete
.
Povrh
pa
tudi
ne
moreva
midva
sama
nikamor
dalje
od
todi
iti
,
kajti
baron
Robert
bi
naju
skušal
na
vsak
način
spremljati
,
a
to
bi
bilo
meni
kakor
tebi
še
neljubše
.
“
Vsi
bratovi
pomisleki
bili
so
sestri
razvidni
,
a
takoj
jej
pride
nekaj
na
misel
,
kar
je
itak
že
v
srci
nosila
.
„
Jaz
vem
za
neko
dobro
pomoč
,
za
dobrega
tovariša
.
“
„
Za
koga
pa
,
“
vpraša
jo
nagloma
Rihard
.
Olga
bi
bila
iz
celega
srca
rada
takoj
ime
svojemu
bratu
povedala
,
a
tega
si
ni
upala
storiti
.
Bala
se
je
,
da
bi
tako
izdala
svojo
ljubezen
,
o
kterej
seveda
brat
Rihard
niti
sanjal
ni
.
Obotavlja
se
torej
svoj
načrt
bratu
razkriti
,
menéč
,
da
je
itak
vse
zastonj
in
da
se
vsemu
velike
težkoče
ustavljajo
.
A
ker
le
brat
ne
jenja
sestre
popraševati
,
kdo
bi
to
bil
,
naznani
mu
Olga
imé
,
sramežljivo
imenujoča
dr.
Milka
Vogrina
.
In
pri
teh
besedah
zarudí
nedolžno
dekletce
tako
same
sramežljivosti
v
lice
,
da
bi
bil
brat
njeno
tajno
ljubezen
do
Vogrina
lahko
ugonil
,
ko
bi
ne
bila
njegovega
pogleda
ná-se
vabila
ptica
tonóvšica
umetno
krožujóča
nad
jezerno
gladino
.
„
Dà
,
rés
,
dr.
Vogrin
bi
nam
bil
najboljši
tovariš
,
“
pritrdi
Rihard
vesel
svojej
sestri
.
„
On
je
tukaj
nekje
blizu
domá
;
on
pozna
vse
kraje
,
gore
in
doline
,
ter
bi
nama
lahko
bil
vodja
na
vseh
izletih
.
Saj
mi
je
že
mnogo
pravil
o
koroških
visokih
gorah
,
ktere
je
vse
obiskal
;
in
rekel
mi
je
tudi
že
,
da
bi
bilo
njegovo
največje
veselje
,
ko
bi
mi
mogel
enkrat
s
teh
gor
kazati
krasoto
in
kinč
svoje
domovine
.
Dà
,
prav
imaš
,
ljuba
sestra
;
dr.
Vogrin
bi
nama
krajšal
in
slajšal
čas
ter
delal
veselo
druščino
tú
na
Vrbskem
jezeru
.
Meni
samemu
je
že
težko
,
da
nisem
tako
dolgo
z
njim
govoril
.
Sedaj
nič
ne
vem
o
njem
,
ali
je
zdrav
ali
ne
.
Na
zadnjej
zabavi
pri
nas
zdel
se
mi
je
jako
