najustno
pové
svoje
želje
.
Rovigo
si
ni
dal
dvakrat
reči
.
Povedal
je
zvito
in
prikrito
,
da
je
ubog
najemnik
tu
blizu
doma
,
ki
nima
gospodinje
,
pa
snubi
tukaj
deklico
,
katere
mu
pa
oče
neče
dati
,
češ
,
da
je
ni
vreden
.
Potem
je
žalostno
sklenil
:
„
A
jaz
brez
nje
ne
:
morem
biti
,
zato
sem
prišel
,
da
mi
pomagate
,
svetla
gospa
.
“
„
V
take
stvari
se
ne
vtikam
,
sicer
pa
tudi
ne
vem
,
kako
bi
vam
pomogla
.
“
„
Ako
bi
prigovarjali
dekletovemu
očetu
,
Svetlost
,
udal
bi
se
mož
in
mi
dal
dekle
za
ženo
.
“
„
Ne
vem
,
ali
imam
toliko
veljave
pri
tistem
možu
,
katerega
morda
niti
ne
poznam
,
kakor
tudi
dekleta
ne
.
“
„
Poznate
oba
,
presvetla
vojvodinja
.
Dekle
je
tista
Lenka
,
katera
hodi
z
vami
,
in
oče
njen
je
vaš
logar
Blaž
;
torej
mi
lahko
pomagate
.
“
„
Bova
videla
,
kaj
se
dá
storiti
;
pridite
zopet
in
sporočim
vam
uspeh
svojega
truda
.
“
„
Lepa
hvala
,
svetla
gospa
;
a
priti
,
kadar
bi
bilo
,
ne
morem
k
vam
,
ker
so
silno
natančni
pri
vratih
in
ne
pusté
kar
nikogar
k
vam
brez
pooblastila
.
Zato
bi
prosil
,
da
mi
daste
listek
,
na
katerem
bode
stalo
,
da
smem
priti
v
grad
na
vašo
besedo
.
“
Virida
je
gledala
zgovornega
moža
in
ga
vprašala
,
kako
mu
je
ime
.
To
pa
je
bila
za
Roviga
zopet
zadrega
,
ko
svojega
laškega
imena
ni
smel
povedati
,
zlagati
se
pa
zaradi
Lenke
tudi
ni
mogel
,
zato
je
popačil
svoje
ime
in
rekel
:
„
Arigo
mi
je
ime
.
“
Rovigo
je
dobil
zahtevani
listek
.
Odšel
je
z
grada
zadovoljen
,
da
se
mu
je
prva
zvijača
obnesla
še
dosti
dobro
.
Vsakemu
človeku
je
dom
ljub
nad
vse
;
kadar
mora
na
ptuje
,
teži
mu
žalost
srce
.
Saj
ne
pozna
ne
kraja
ne
ljudij
;
ne
vé
komu
bi
zaupal
.
Težko
je
bilo
izprva
tudi
Viridi
na
pristavi
.
Dasi
je
bilo
bivališče
tiho
in
mirno
,
prav
po
njeni
želji
in
volji
,
vendar
je
bila
tako
sama
,
da
jo
je
bilo
skoro
strah
te
samije
.
Imela
je
pač
par
starih
služabnic
pri
sebi
,
a
ti
ji
nista
mogli
biti
prava
družba
.
Le
samostan
je
nekoliko
blažil
to
puščavo
.
Gospodarskih
skrbij
je
bilo
dovolj
,
lahko
bi
se
bila
pečala
s
svojim
posestvom
in
s
podložniki
:
toda
tega
ni
bila
vajena
.
Poleg
tega
je
bil
gospod
Vidič
izboren
gospodar
,
kakor
bi
si
ga
bila
mogla
le
želeti
.
Večkrat
ji
je
sicer
prišla
želja
,
naj
bi
kaj
sama
vmes
posegla
pri
poslih
in
tlačanih
,
a
ni
si
upala
,
da
ne
bi
pokazala
tako
slabe
strani
.
Polagoma
so
ginile
te
zapreke
in
čez
leto
in
dan
se
je
že
dokaj
živahno
pogovarjala
z
ljudmi
v
njihovem
domačem
jeziku
,
občevala
je
lahko
z
vsakaterim
,
privadila
se
je
preprostega
kmečkega
življenja
in
se
tako
nekam
udomačila
.
Največ
je
napredovala
v
pogovoru
in
občevanju
z
logarjevo
Lenko
,
katera
je
lepo
in
polno
izgovarjala
slovensko
besedo
,
pa
tudi
umevala
vse
domače
opravke
.
Deklica
se
ji
je
jako
priljubila
.
Spominjala
jo
je
njene
mladosti
,
mladostnih
prijateljic
;
zlasti
je
videla
,
kolik
razloček
je
med
dvorno
vljudnostjo
in
pravo
udanostjo
nepokvarjenega
dekliškega
srca
.
Nerada
bi
jo
bila
kmalu
izgubila
:
zato
ji
gospod
Rovigo
nikakor
ni
bil
ugoden
,
ki
je
snubil
njeno
najdražjo
tovarišico
.
Sklenila
je
,
da
prej
ne
privoli
v
to
zvezo
,
dokler
se
ne
prepriča
,
da
bo
dekle
s
tem
možem
res
srečno
.
„
I
kaj
je
vendar
s
tem
snubcem
?
“
vprašala
se
je
in
začela
pozvedovati
o
Rovigu
.
Nekoliko
čudno
se
ji
je
pač
zdelo
,
da
ima
tako
mlado
dekle
znanje
s
takim
,
na
pol
ptujim
človekom
.
Mislila
si
je
,
da
najbrž
je
dekle
še
najmanj
prizadeto
pri
tej
ženitvi
.
Ker
rado
se
zgodi
,
da
drugi
vse
že
dogovoré
in
sklenejo
,
predno
prihodnji
nevesti
kaj
povedó
,
in
da
je
včasih
niti
ne
vprašajo
,
ali
ji
je
po
godu
ta
ženin
,
katerega
so
ji
izbrali
stariši
in
sorodniki
.
Kaj
takega
bi
utegnilo
biti
tudi
v
tem
slučaju
,
mislila
si
je
Virida
,
zato
je
bila
trdne
volje
,
da
bo
varovala
dekletu
slobodo
in
je
ne
bo
pustila
siliti
v
neljubi
zakon
.
Sicer
je
ta
skrb
nekoliko
motila
njeno
samoto
,
toda
iz
usmiljenja
in
posebne
ljubezni
je
hotela
skrbeti
po
materinsko
za
deklico
.
Tako
je
prišlo
,
da
je
Virida
posehmal
večkrat
mislila
na
tega
Roviga
,
in
poskušala
priti
na
dno
njegovim
skrivnostim
.
Po
onem
nenadnem
njegovem
prihodu
se
je
Virida
nalašč
več
pečala
z
dekletom
in
pogovor
često
zasukala
na
Roviga
in
njegove
namere
.
Lenka
bi
bila
gotovo
kako
pokazala
,
da
jo
kaj
peče
,
ko
bi
bila
Česa
kriva
.
Vojvodinja
se
je
prepričala
,
da
nima
dekle
nič
namenov
,
da
niti
ne
misli
na
tega
ženina
.
A
hotela
je
tudi
očeta
poskusiti
,
kaj
misli
.
Blaž
je
prišel
redno
vsak
teden
v
grad
poročat
o
svoji
službi
,
vendar
ga
doslej
razven
Vidiča
,
s
katerim
sta
bila
že
od
nekdaj
dobra
prijatelja
,
ni
poslušal
nihče
.
Tem
bolj
vesel
je
bil
,
ko
je
sedaj
nekaj
časa
moral
naravnost
gospej
razkladati
,
kako
je
z
gozdi
in
lovom
.
Blaž
ni
mogel
prehvaliti
gospe
,
kako
je
priljudna
,
da
se
vselej
v
pogovoru
spominja
tudi
njegove
družine
;
Lenka
pa
tako
ni
prišla
domov
nikdar
praznih
rok
.
Virida
ga
je
vsak
pot
kaj
malega
poprašala
o
njegovi
družini
,
da
je
tako
spoznala
razmere
v
logarjevi
hiši
prav
natanko
.
Pa
tudi
logar
ni
črhnil
niti
besedice
o
hčerini
možitvi
.
Iz
raznih
pogovorov
je
vojvodinja
spoznala
toliko
,
da
je
tu
nekaj
skrivnega
,
česar
ne
povedó
lahko
.
A
vedela
je
,
da
ne
ostane
dolgo
skrita
nobena
stvar
.
Ko
pride
Rovigo
ob
določenem
času
,
bil
je
že
bolj
zlikan
in
lepše
opravljen
.
Ko
vpraša
,
koliko
sme
upati
o
nevesti
,
odvrne
mu
vojvodinja
,
da
je
sicer
že
govorila
z
Lenko
in
njenim
očetom
,
da
pa
še
nima
določnega
odgovora
zanj
.
Ker
se
pa
vendar
zanima
sama
za
to
stvar
in
jo
hoče
tudi
dognati
,
zato
naj
pa
pusti
dekle
in
očeta
v
miru
.
Saj
mu
bo
sama
o
pravem
času
sporočila
,
kdaj
naj
se
oglasi
.
Najprej
se
hoče
namreč
dobro
prepričati
,
ali
je
ženin
tudi
vreden
takega
dekleta
,
ali
ne
.
V
Rovigu
je
gorela
močna
strast
.
Hotel
je
dobiti
Lenko
,
veljaj
,
kar
hoče
;
zato
je
bil
pripravljen
prenesti
vsako
poskušnjo
;
le
odlašati
predolgo
bi
ne
maral
,
in
ravno
to
mu
je
sedaj
obetala
vojvodinja
.
Da
bi
se
temu
ognil
,
začne
sam
razlagati
in
hvaliti
svoje
imetje
:
„
Svetla
gospa
,
priznam
,
da
je
pridnost
povsodi
dobra
,
a
pri
meni
bi
bila
nepotrebna
.
Saj
se
dekle
z
očetom
lahko
prepriča
vsak
dan
,
kaj
sem
in
kaj
imam
.
Naj
le
stopita
doli
do
mojega
gradiča
,
kamor
se
z
lahka
pride
v
poldrugi
uri
,
in
tam
naj
pogledata
,
ali
bo
zadostoval
taki
nevesti
,
ali
ne
.
Mislil
bi
celó
,
da
si
bo
štelo
tako
dekle
.
dekle
nizkega
stanú
,
v
čast
,
ako
pride
do
sreče
,
katero
ji
ponujam
.
Res
nisem
lastnik
gradú
,
pa
sem
najemnik
do
smrti
,
ker
tako
sva
se
pogodila
z
gospodom
Brunonom
;
vse
,
kar
je
v
gradu
,
to
je
moje
,
in
tega
ni
malo
.
Kar
jedó
in
pijó
drugod
po
gradovih
gospodje
in
vitezi
,
to
bo
imela
moja
žena
v
mojem
gradu
.
Brez
denarja
tudi
nisem
,
ker
redno
plačujem
najemščino
in
vrh
tega
mi
še
mnogo
preostaje
.
Dobé
se
v
mojih
omarah
cekini
in
srebrniki
raznega
kova
;
laških
in
ogerskih
je
obilo
.
Zares
,
pri
meni
bo
gospa
,
kakor
jih
je
malo
po
gradovih
.
Lahko
bi
si
izbiral
neveste
izmed
najboljših
družin
,
toda
jaz
ne
gledam
na
ime
in
na
doto
,
ampak
na
poštenost
m
pridnost
.
“
Virida
je
z
zanimanjem
gledala
Roviga
,
kako
se
je
bil
razgrel
,
naštevajoč
svoje
bogastvo
in
razlagajoč
svoje
lepe
namene
.
Iz
govorjenja
njegovega
je
spoznala
,
da
ni
domačin
,
ampak
laškega
rodú
.
A
ni
marala
tega
opomniti
mu
,
marveč
je
rekla
mirno
:
„
Imetje
vaše
je
lepo
,
a
samo
imetje
ne
dela
še
zakona
srečnega
.
Ako
žena
ne
more
ljubiti
svojega
moža
,
tedaj
je
vse
drugo
brez
pomena
.
“
Roviga
je
izpreletela
nevolja
ob
teh
besedah
.
Zakaj
bi
ga
ne
mogla
ljubiti
?
Kaj
ni
postaven
mož
?
Ali
ima
kaj
zoper
njega
?
„
Svetlost
,
o
moji
osebi
se
lahko
tukaj
prepričate
,
o
svojih
delih
pa
hočem
dajati
odgovor
komur
koli
.
“
Oči
so
se
mu
iskrile
,
lice
je
postajalo
bledo
,
potem
rdeče
.
Poznala
se
mu
je
razburjenost
.
Zato
je
Virida
vstala
in
ga
odslovila
,
rekoč
:
„
Povedala
sem
vam
le
svoje
mnenje
,
kako
bi
ravnala
jaz
,
in
kakor
mislim
,
da
je
pametno
.
Čudim
se
,
da
vas
je
to
razburilo
,
ker
nimate
pravega
vzroka
za
to
.
Sicer
pa
bodi
tako
,
kakor
sem
rekla
.
Zdravi
!
“
Rovigo
je
šel
iz
gradú
močno
nevoljen
;
to
odlašanje
in
opazovanje
mu
je
presedalo
.
Po
njegovih
mislih
bi
moralo
zadostovati
vsakemu
dekletu
,
da
ima
ženin
lepo
postavo
in
primerno
imetje
,
za
drugo
naj
bi
se
ne
brigala
.
„
Pa
ženske
so
ženske
,
“
godrnjal
je
gredoč
Rovigo
:
„
najbrž
bi
rada
zvedela
,
ali
sem
že
imel
kako
drugo
znanje
.
Neumna
radovednost
!
Pa
saj
ne
zvedó
nič
gotovega
,
od
te
strani
sem
se
zavaroval
zadosti
.
Morebiti
tudi
želi
vojvodinja
zvedeti
,
ali
sem
tako
radodaren
in
usmiljen
kakor
ona
in
njeni
prijatelji
n.
pr.
ta-le
gospod
Sobraški
?
No
,
ko
bi
vprašala
moje
prave
prijatelje
,
gotovo
bi
me
pohvalili
;
ako
pa
se
loti
kmetov
,
utegnila
bi
slišati
kaj
manj
hvalnega
.
A
to
so
malenkosti
,
ni
da
bi
premišljeval
take
stvari
.
Drugega
pa
ne
more
nič
najti
.
Ne
more
?
Kaj
praviš
Rovigo
?
Ne
bodi
plašljivec
,
da
bi
te
bilo
strah
jedne
ženske
,
četudi
je
bivša
vojvodinja
!
Saj
nima
sedaj
nikake
moči
.
Ima
sicer
mogočnega
variha
,
tega
Hermana
Celjana
—
volk
mu
raztrgaj
kožo
!
—
pa
Rovigo
tudi
ni
neumen
in
ne
sili
temu
risu
v
žrelo
.
Tako
,
le
pozvedujte
,
ne
najdete
ničesar
!
Ako
pa
mi
bo
stvar
le
predolga
,
tedaj
si
pomorem
sam
.
“
Ozrl
se
je
nazaj
proti
gradu
,
zdelo
se
mu
je
,
da
stoji
ženska
pri
oknu
in
gleda
za
njim
;
pa
menda
se
je
zmotil
.
Ko
je
obstal
in
pogledal
natanko
,
ni
opazil
ničesar
več
.
Zavil
je
v
gozd
,
šel
po
znanih
stezah
in
kmalu
stal
pred
kočo
Berdajsove
Eve
;
naročil
ji
je
marsikaj
,
potem
vzel
svoje
orožje
in
konja
,
kar
je
bil
pri
njej
odložil
,
ker
z
orožjem
bi
ga
ne
bili
pustili
v
grad
,
in
je
jahal
počasi
v
dolino
proti
domu
,
še
vedno
v
te
misli
zatopljen
.
„
Ne
—
odneham
pa
ne
,
ako
jo
zapró
v
kletko
;
ugrabim
jo
,
kakor
sem
res
Rovigo
ben
Jakub
iz
Benetek
.
“
Virida
je
prebivala
sama
zase
v
tihi
samoti
na
pristavi
,
ločena
od
sveta
;
vendar
se
je
njena
blagodejna
pričujočnost
kmalu
začela
razodevati
na
razne
strani
.
Pristavski
podložniki
so
bili
jako
zadovoljni
z
novo
gospo
.
Plačevali
so
svoje
davke
pošteno
,
in
vse
je
bilo
v
redu
,
ker
ni
nihče
tirjal
več
,
nego
je
bilo
prav
.
Ni
se
bilo
treba
bati
grajskih
hlapcev
in
biričev
,
ker
so
bili
vsi
grajski
dobri
ljudje
,
ali
so
morali
vsaj
taki
biti
po
ukazu
dobre
gospe
pristavske
.
Desetina
ni
bila
več
tretjina
,
kakor
prej
pod
Rovigom
.
A
ne
samo
pravična
je
bila
nova
gospa
,
ampak
tudi
dobrotljiva
in
usmiljena
.
Pomagala
je
rada
svojim
podložnikom
v
vsaki
stiski
in
nadlogi
.
Tudi
sosedni
gospodje
po
gradovih
so
bili
zadovoljni
z
gospo
na
pristavi
.
Malo
je
bilo
sicer
prilike
,
da
bi
občevali
ž
njo
osebno
,
in
še
to
le
doli
v
zatiškem
samostanu
ob
velikih
praznikih
.
Tukaj
so
se
namreč
večkrat
shajali
in
tedaj
tudi
popraševali
,
kako
je
gospej
na
pristavi
.
Tukaj
je
spoznala
Virida
večino
svojih
sosedov
,
in
ni
bila
neobčutljiva
za
razne
vesele
in
žalostne
dogodke
v
njih
rodbinah
.
Semtertje
je
bilo
potrebno
v
kaki
stvari
delovati
skupno
.
Tedaj
je
vojvodinja
rada
poprosila
sosedne
izkušene
grajščake
svetú
in
pomoči
.
Vsak
je
bil
z
veseljem
pripravljen
postreči
ji
ne
le
kot
sosed
,
ampak
tudi
kot
vitez
.
Zdelo
se
mu
je
nekako
odlikovanje
,
da
je
hotela
ta
lepa
in
visoka
gospa
ž
njim
občevati
tako
zaupno
.
Gospodje
Turjaški
iz
Šumbrega
,
Višnjegorski
,
Sobraški
so
bili
večkrat
deležni
te
časti
.
Pri
teh
razgovorih
so
grajščaki
spoznavali
dobre
in
plemenite
njene
namere
,
in
to
je
vnemalo
v
njih
spoštovanje
in
naklonjenost
do
nje
in
jih
vspodbujalo
,
da
so
se
sami
pridružili
in
podpirali
njene
napore
.
Mnogo
koristnih
naprav
je
nastalo
na
ta
način
in
sreča
je
rastla
med
ljudmi
.
Velika
potreba
je
bila
tačas
v
verskem
oziru
.
Ni
bilo
dovolj
duhovnikov
za
dušno
pastirstvo
.
Oglejski
patrijarh
,
kateri
je
imel
takrat
večino
kranjske
dežele
v
svoji
škofovski
oblasti
,
ni
mogel
ustrezati
več
tem
potrebam
.
Premalo
slovenskih
mladeničev
je
prihajalo
k
mašniškemu
posvečevanju
.
Pomagal
si
je
s
ptujimi
,
pa
ljudstvo
ni
bilo
zadovoljno
ž
njimi
,
ker
jih
ni
umevalo
in
oni
ne
njihovega
govorjenja
.
Po
pravici
se
je
ljudstvo
pritoževalo
,
zato
so
jih
morali
papeževi
komisarji
prestavljati
drugam
.
Velika
šentviška
župnija
s
80
podružnicami
ni
imela
župnika
slovenščine
zmožnega
.
Že
l.
1388.
je
bil
župnik
gospod
Geysellherus
v
Št.
Vidu
odstavljen
od
papeža
Urbana
VI.
iz
tega
vzroka
,
a
njegov
naslednik
Ulricus
de
Swemwart
ni
bil
mnogo
boljši
.
Virida
je
iz
lastne
izkušnje
vedela
,
kako
je
hudo
občevati
z
ljudmi
,
če
ne
znaš
jezika
.
Kakšno
pa
naj
je
duhovno
pastirstvo
,
ako
ne
zna
pastir
jezika
svojih
ovčic
?
Mnogo
je
premišljala
,
kako
bi
pomagala
ljudstvu
;
naposled
je
izprevidela
,
da
more
samostan
storiti
še
največ
v
tej
zadregi
.
Zatiški
samostan
stoji
v
prijaznem
zakotju
dolenjske
strani
.
Sedaj
ni
več
samostan
,
ampak
prostore
rabijo
za
najraznovrstnejše
namene
.
Mnogo
pa
vlada
ne
skrbi
zanj
,
bliža
se
zato
polagoma
razvalinam
.
Ob
času
naše
povesti
je
bil
že
blizu
300
let
na
tem
prostoru
,
in
vzrastlo
je
bilo
po
mnogem
trudu
že
mogočno
poslopje
.
Z
lastno
pridnostjo
in
po
darežljivosti
sosedov
so
si
bratje
vedno
pridobivali
toliko
,
da
so
mogli
dosezati
svoj
vzvišeni
namen
,
to
je
,
krščansko
omiko
širiti
med
slovenskim
ljudstvom
.
V
mirnih
časih
se
jim
je
godilo
dosti
dobro
,
vojske
pa
so
jim
nakladale
velike
težave
.
Imeli
so
obilne
stroške
za
popravljanje
poslopja
,
za
šole
,
zlasti
pa
še
za
vojne
prispevke
.
Zadnje
vojske
so
bile
vsekale
samostanu
hude
rane
,
in
trebalo
je
ravnati
pri
gospodarstvu
skrbno
,
da
se
je
nekoliko
poravnala
škoda
.
Velika
sreča
je
bila
za
samostan
,
da
je
prišla
tedaj
vdova-vojvodinja
stanovat
na
pristavo
,
zakaj
bila
mu
je
iskrena
in
stanovitna
podpornica
.
Že
to
je
bilo
za
menihe
ugodno
,
da
so
se
iznebili
prejšnjega
nadležnega
soseda
.
Vojvodinja
sama
pa
je
imela
ljubezen
do
zatiške
samostanske
družbe
kakor
mati
do
svoje
družine
.
Delila
ji
je
dobrote
,
kadar
je
bila
prilika
.
Pri
njenem
posestvu
je
bilo
mnogo
oddaljenih
kmetij
,
katere
je
po
vrsti
dajala
samostanu
za
dobre
namene
.
Pomagala
je
večkrat
z
denarjem
,
največ
pa
je
pomagala
z
besedo
pri
mogočnih
gospodih
tedanjega
časa
.
V
samostanu
so
bile
bogoslovske
šole
,
pa
le
za
redovnike
;
redko
so
se
drugi
učili
tukaj
bogoslovskih
ved
.
Bile
pa
so
tudi
humanistične
šole
takoimenovanih
prostih
ved
;
v
te
so
zahajali
mladi
plemiči
in
drugi
sinovi
samostojnih
gospodarjev
.
V
pogovoru
z
o.
Petrom
in
opatom
sproži
Virida
nekoč
misel
,
naj
bi
vzeli
več
kmečkih
sinov
v
bogoslovje
in
jih
potem
postavili
v
dušno
pastirstvo
po
slovenskih
krajih
.
Tako
bi
se
najhitreje
priskrbelo
čedi
domačih
pastirjev
.
Redovnika
sta
odobravala
to
misel
,
toda
nasprotno
ji
je
bilo
pravno
določilo
,
da
se
smejo
mladeniči
v
mašnike
posvetiti
le
tedaj
,
če
imajo
dobiti
odločeno
službo
ali
pa
hočejo
zavezati
se
s
samostanskimi
obljubami
.
Oče
Peter
je
opomnil
,
da
bi
morebiti
patrijarh
hotel
posvetiti
v
mašnike
tudi
take
,
ki
bi
imeli
„
naslov
“
,
kakor
velé
pravniki
,
kake
cerkve
v
samostanski
soseščini
.
Seveda
bi
morale
imeti
one
cerkve
tudi
posebne
dohodke
,
da
bi
se
v
njih
opravljala
redno
služba
božja
.
Za
to
je
bilo
pa
treba
še
mnogo
potij
in
pa
natančnih
in
trdnih
patrijarhovih
določil
.
Opat
in
sosedni
grajščaki
so
se
obrnili
s
prošnjo
do
oglejskega
patrijarha
in
tudi
do
tedanjega
deželnega
glavarja
grofa
Hermana
Celjskega
.
Te
obravnave
so
se
vlekle
na
dolgo
,
a
na
prigovarjanje
Viridino
so
takoj
pomnožili
število
bogoslovcev
v
samostanu
,
in
njena
blagajna
je
prevzela
troške
za
ta
čas
.
Trdno
so
bili
prepričani
,
da
se
jim
ta
korak
obnese
prav
dobro
.
Po
vzgledu
vojvodinje
so
tudi
sosedni
grajščaki
podpirali
samostan
,
in
celo
ljudstvo
je
pomagalo
po
malem
,
tako
si
je
želelo
domačih
duhovnih
pastirjev
.
Novo
življenje
je
prišlo
v
tihi
samostan
,
lepe
vede
in
umetnosti
so
se
povzdignile
in
obširno
učile
,
kar
je
bilo
Viridi
posebno
veselje
,
zakaj
že
iz
mladega
je
ljubila
vede
in
umetnosti
.
Ugodna
poročila
in
priporočila
so
slednjič
nagnila
patrijarha
,
da
je
leta
1395.
„
utelesil
“
celo
šentviško
župnijo
z
80
kapelami
zatiškemu
samostanu
z
vsemi
pravicami
in
dolžnostmi
,
t.
j.
:
zatiški
cistercijenški
menihi
so
imeli
odslej
dohodke
te
velike
župnije
,
a
morali
so
tudi
skrbeti
za
duhovnike
raznim
cerkvam
in
kapelanijam
.
Skoro
se
je
začela
nova
dôba
za
samostan
in
njegovo
okolico
.
Tako
je
bilo
dobro
poskrbljeno
za
duhovnike
in
sicer
domačine
,
pa
tudi
tesna
zveza
se
je
sklenila
med
samostanom
in
ljudstvom
,
ki
je
bila
v
prid
obema
.
In
največ
je
temu
pripomogla
blaga
vdova
Virida
.
Samostan
je
hvaležno
spoštoval
svojo
dobrotnico
kot
svojo
mater
.
Bratje
so
skrbeli
,
da
so
ji
hitro
izpolnili
kake
želje
zastran
božje
službe
ali
duhovnega
pastirstva
sploh
ali
da
so
pomagali
vsem
,
katere
je
priporočala
Virida
.
Saj
ni
imela
skoro
nobenih
potreb
.
Živela
je
sedaj
kakor
prej
tiho
sama
zase
,
samo
v
molitev
in
dobra
dela
zamišljena
.
Vendar
do
cela
ni
pozabila
svojih
otrok
in
svojih
sorodnikov
.
Mati
se
pač
ne
zataji
lahko
in
materino
srce
ne
more
biti
brez
ljubezni
.
Tako
se
je
godilo
tudi
vojvodinji
Viridi
na
pristavi
.
Kako
se
je
neki
godilo
med
tem
časom
onim
osebam
,
s
katerimi
je
bila
Virida
tako
ozko
združena
?
Vojvoda
Albreht
je
poskušal
kot
varih
in
jerob
Leopoldovih
sinov
poračunati
s
Švicarji
.
Pa
tudi
njemu
se
ni
obneslo
.
Pomladi
l.
1388.
so
bile
njegove
čete
pri
Nafelsu
v
Švici
tepene
,
in
konec
dolgega
pogajanja
je
bilo
premirje
na
dvajset
let
.
Imel
je
Albreht
težavno
stališče
zlasti
nasproti
Luksemburžanom
.
Kralj
Vencelj
je
bil
čuden
mož
,
ž
njim
se
ni
dalo
pogoditi
nič
pametnega
.
Bil
je
ves
v
rokah
čeških
baronov
,
kateri
so
ga
izrabljali
za
svoje
namene
.
Jošt
,
njegov
bratranec
,
je
bil
mejni
grof
moravski
dober
vojnik
,
a
okruten
gospod
,
silno
častilakomen
in
pohlepen
.
Sigismund
,
brat
Vencljev
,
pa
je
bil
od
l.
1382.
sem
kot
soprog
kraljice
Marije
kralj
ogerski
in
nevaren
sosed
.
Vsi
trije
skupaj
bi
bili
zadušili
Albrehta
,
a
sreča
je
bila
zanj
,
da
so
bili
redkokdaj
jedini
v
svojih
načrtih
.
Vsa
modrost
Albrehtova
je
bila
v
tem
,
da
je
vedno
jednega
ali
drugega
izmed
treh
imel
na
svoji
strani
.
Joštu
se
večkrat
ni
mogel
ubraniti
drugače
,
kakor
da
mu
je
plačeval
letni
davek
za
njegove
najete
čete
.
Razvidno
je
,
da
vlada
vojvode
Albrehta
ni
bila
močna
,
zato
so
imeli
razni
uporni
ljudje
dokaj
prosto
roko
.
In
res
se
je
iz
slabotnega
varstva
izleglo
roparstvo
,
ki
je
bilo
kmetom
in
trgovcem
v
hudo
nadlogo
.
Dokaj
vitezov
si
je
služilo
z
roparstvom
svoj
kruh
.
Tudi
Kranjska
in
Štajerska
sta
imeli
več
takih
skritih
roparskih
gnezd
ob
večjih
cestah
.
Še
hujša
nadloga
pa
je
prišla
od
južne
strani
,
in
ta
je
bila
turška
sila
.
Turki
so
hitro
prodirali
po
Evropi
.
Prišedši
iz
Azije
zasedli
so
Macedonijo
in
Bolgarijo
in
l.
1389.
je
bila
nesrečna
bitva
na
Kosovem
polju
,
kjer
so
Turki
premagali
tudi
Srbe
in
njihove
zaveznike
.
Hipoma
so
se
razlile
turške
čete
na
vse
strani
in
so
že
nadlegovale
Ogersko
in
Hrvaško
.
Najstrašnejše
novice
o
grozovitosti
Turčinov
so
šle
od
ust
do
ust
in
vse
je
prosilo
Boga
,
da
bi
prišel
junak
in
jim
zastavil
pot
.
Videti
je
bilo
,
da
je
ogerski
kralj
Sigismund
v
to
odmenjen
,
da
poniža
oholega
Turka
in
reši
krščanstvo
sužnosti
.
Sigismund
je
imel
sicer
velike
težave
z
Ogri
,
ki
ga
niso
radi
slušali
,
vendar
je
bil
junak
in
se
je
hotel
poskusiti
s
Turkom
.
Povabil
je
sosede
na
to
vojsko
,
podobno
nekdanjim
križarskim
vojnam
,
in
res
je
bilo
tedaj
še
mnogo
vitezov
,
ki
so
radi
sprejeli
ta
poziv
in
odrinili
na
Ogersko
v
boj
zoper
Turka
.
Med
temi
je
bil
tudi
grof
Herman
Celjski
.
Celjan
je
bil
najmogočnejši
gospod
tedanjega
časa
na
avstrijskem
jugu
;
njegova
moč
je
bila
skoro
tako
velika
,
kakor
avstrijskih
vojvodov
.
Imel
je
vse
lastnosti
za
velikega
moža
:
telesno
moč
,
bister
um
,
veliko
bogastvo
.
Poleg
tega
je
hrepenel
po
visokih
časteh
;
težko
je
bil
še
komu
pokoren
,
zato
je
želel
otresti
se
vsake
odvisnosti
.
Herman
ni
bil
ob
onem
času
več
komisar
Albrehtov
,
ampak
—
deželni
glavar
kranjski
.
Kako
čudno
druži
pogostoma
usoda
razne
ljudi
!
Zdelo
bi
se
,
kakor
da
je
Hermana
vodila
pot
vseskozi
prav
za
Virido
.
Seveda
ni
imel
kot
deželni
glavar
take
službe
,
kakoršna
je
dandanes
služba
in
čast
istega
imena
,
marveč
je
bila
mnogo
višja
čast
,
poleg
katere
je
imel
tudi
veliko
oblast
,
tembolj
,
ker
jo
je
lahko
podpiral
s
svojim
mogočnim
mečem
.
To
se
je
kmalu
čutilo
po
Kranjskem
;
nemirneži
,
roparski
vitezi
,
slaboglasni
postopači
so
kmalu
čutili
,
da
ima
dežela
krepkega
gospodarja
.
Spomin
na
Virido
mu
je
oživel
sedaj
še
bolj
,
ko
je
živel
večkrat
v
njeni
bližini
.
Tudi
obiskal
jo
je
nekaterikrat
.
Zdela
se
mu
je
s
svojo
visoko
postavo
,
s
svojo
preprosto
dolgo
obleko
,
z
bledim
,
a
neizrekljivo
milim
obličjem
kakor
angel
z
višave
.
Neka
neumevna
moč
ga
je
vlekla
k
njej
,
in
prav
to
je
blago
in
uspešno
delovalo
na
njegovo
trdo
,
neupogljivo
,
celó
nekoliko
kruto
naravo
.
Viridini
sinovi
so
rastli
na
dunajskem
dvoru
in
se
pripravljali
za
vladarska
opravila
.
Odkar
se
je
ločila
mati
od
dvora
,
ponehalo
je
nekoliko
medsebojno
občevanje
njeno
in
sinov
,
a
ne
dolgo
.
Kako
bi
tudi
na
bili
spoznali
krivice
,
ki
se
je
bila
zgodila
materi
!
Prosili
so
jo
odpuščanja
in
jo
vabili
iz
samote
nazaj
,
toda
Virida
je
bila
trdna
:
česa
naj
bi
iskala
med
svetom
?
Vzgajati
sinov
ni
mogla
,
torej
ji
je
ostalo
samo
to
,
da
je
molila
zanje
in
jih
spominjala
Boga
.
To
se
je
pa
dalo
storiti
najbolje
v
samoti
in
s
pismi
.
Stric
Albreht
je
imel
vlado
v
rokah
in
jo
trdno
držal
,
kakor
bi
se
zanjo
bal
.
Niso
mu
je
pa
vzeli
iz
rok
stričniki
,
ampak
smrt
.
Albreht
III.
je
umrl
leta
1395.
in
zapustil
mladoletnega
sina
Albrehta
IV.
To
je
bilo
za
Leopoldove
sinove
čisto
nepričakovan
dogodek
.
Postali
so
ne
samo
samostojni
,
ampak
celó
postavni
varihi
svojega
mladoletnega
bratranca
.
Urno
so
se
polastili
vlade
in
gospodarstva
in
vzeli
mladega
Albrehta
v
svoje
varstvo
.
Marsikaj
bi
bil
moral
pretrpeti
od
njih
,
in
pristrigli
bi
mu
bili
njegovo
posest
,
kolikor
bi
se
bilo
dalo
,
ko
bi
se
ne
bili
razdvojili
med
seboj
.
Vojvodu
Viljemu
kot
najstarejšemu
niso
pustili
drugi
bratje
samemu
gospodariti
;
nastal
je
prepir
in
že
je
pretila
vojska
.
Na
drugi
strani
tudi
avstrijski
deželni
stanovi
niso
pustili
mladega
vojvoda
preveč
pritiskati
;
postavili
so
se
v
bran
in
skoro
bi
bilo
prišlo
do
upora
.
Ko
so
to
videli
vojvoda
Viljem
in
njegovi
bratje
in
spoznali
nevarnost
,
da
se
utegne
celo
Luksemburžan
vtakniti
v
te
prepire
,
udali
so
se
hitro
.
Po
imenu
je
sicer
vojvoda
Viljem
ostal
gospodar
,
a
v
resnici
so
se
morali
umakniti
z
Dunaja
in
svojemu
bratrancu
še
povrhu
odstopiti
Kranjsko
k
prejšnjim
deželam
.
Tako
se
je
hitro
preminjalo
dvorno
življenje
na
Dunaju
,
kjer
je
nekdaj
Virida
sanjala
o
bodoči
mogočnosti
.
Tudi
vdove
Katarine
že
davno
ni
bilo
več
tukaj
.
Omožila
se
je
bila
vdrugič
in
zapustila
domačijo
.
Kot
samostojni
možje
so
delali
Viridini
sinovi
tudi
sami
za
svojo
srečo
in
hodili
po
raznih
potih
.
Viljem
se
je
nesrečno
poročil
z
Ivano
,
kraljično
ogersko
:
umrla
mu
je
,
predno
sta
prišla
skupaj
.
Imel
je
ta
udarec
za
šibo
božjo
,
zato
je
sklenil
iti
v
sveto
deželo
na
božjo
pot
,
da
bi
delal
pokoro
za
svoje
pregreske
.
Ko
se
je
vrnil
,
zaročil
se
je
s
češko
kraljično
,
s
katero
pa
ni
imel
otrók
.
Viljem
je
bil
ublažil
svoje
srce
po
mnogih
križih
in
izkušnjah
.
Približal
se
je
svoji
materi
in
se
hotel
ravnati
po
njenih
željah
;
tako
je
bil
tudi
velik
dobrotnik
zatiškemu
samostanu
.
Ko
je
bil
l.
1397.
v
Ljubljani
,
obiskal
je
tudi
mater
.
Bilo
je
to
za
oba
veliko
veselje
;
ponovila
se
je
vsaj
deloma
ona
ljubezen
,
ki
je
vezala
nekdaj
mater
in
sina
.
Bili
so
slavni
dnevi
za
Zatičino
,
ko
je
pogostovala
odličnega
vojvoda
;
celó
s
pristave
je
malone
izginil
mir
,
in
postala
je
samota
shajališče
najmogočnejših
kranjskih
plemenitašev
.
A
odšel
je
Viljem
,
in
mir
se
je
vrnil
.
Brat
Ernest
je
bil
na
visokih
šolah
v
Bologni
,
ko
mu
je
umrl
stric
in
jerob
.
Poklicali
so
ga
domov
,
da
bo
priča
,
ko
se
bodo
urejale
vladarske
razmere
.
Ernest
je
bil
junak
po
telesu
,
pa
dobrega
,
bolj
lahkega
značaja
.
Brat
Viljem
je
silil
vanj
,
naj
se
oženi
,
in
res
ga
je
slušal
.
Dobil
je
Marjeto
,
sestro
kralja
Sigismunda
,
katera
mu
je
kmalu
umrla
.
Druga
žena
pa
je
bila
Cimburga
,
hči
litavskega
kneza
,
po
postavi
in
moči
Ernestu
podobna
.
Ker
je
bil
velik
junak
,
hotel
je
imeti
tudi
tako
ženo
.
Slišal
je
pa
o
kneginji
razne
stvari
,
med
drugimi
tudi
,
da
je
čudovito
močna
:
konjsko
podkev
stare
kar
v
rokah
.
To
mu
je
bilo
všeč
,
in
res
jo
je
pripeljal
domov
v
Gradec
,
kjer
sta
srečno
živela
skupaj
.
Vojvoda
Ernest
je
bil
izmed
čvetero
sinov
najbolj
udan
materi
in
jo
je
največkrat
obiskoval
na
pristavi
.
Spomniti
se
nam
je
treba
še
Leopolda
in
Friderika
,
da
ne
prezremo
nobenega
izmed
Viridinih
sinov
.
Vlade
nista
imela
svoje
,
dokler
je
živel
najstarejši
brat
Viljem
,
ki
je
kot
jerob
Albrehtov
vladal
vse
habsburške
dežele
;
pač
pa
je
Leopold
delal
bratu
mnogotere
sitnosti
,
ker
je
imel
jako
silovito
naravo
.
Omenjamo
že
tu
,
da
je
umrl
zgodaj
,
kmalu
za
Viljemom
in
brez
sinov
.
Najdalje
je
živel
najmlajši
sin
Friderik
,
imenovan
„
s
praznim
žepom
“
,
ki
je
pozneje
dobil
Tirolsko
in
Švabsko
in
ti
deželi
vladal
prav
srečno
.
Virida
je
jako
želela
svojim
otrokom
sreče
;
zanje
je
molila
in
se
pokorila
.
Četudi
jih
je
videla
le
redkokdaj
,
v
srcu
svojem
jih
je
oklepala
z
vso
materinsko
ljubeznijo
in
tako
še
vedno
živela
zanje
.
Leto
je
minulo
za
letom
,
Virida
je
živela
mirno
na
pristavi
;
navadila
se
je
ljudstva
in
sosedov
.
Srečo
,
katere
si
je
poprej
želela
brezuspešno
,
vlivala
ji
je
v
srce
ljubezen
do
Boga
in
bližnjika
.
Šumenje
vojnega
viharja
,
ki
je
pretresal
Evropo
l.
1396.
,
pretreslo
je
pa
tudi
Virido
.
Kako
bi
tudi
ne
!
Saj
je
šel
v
boj
kot
slaven
vojščak
tudi
njen
dobri
znanec
in
glavar
kranjski
,
grof
Herman
,
v
boj
zoper
Turka
,
kakor
smo
omenili
že
poprej
.
Kakor
so
hiteli
k
Sigismundovi
vojni
Francozi
,
Nemci
,
Lahi
,
tako
je
hitel
k
njej
tudi
Herman
,
ker
je
bil
Sigismundu
posebno
udan
,
kakor
je
bil
tudi
Sigismund
Hermanu
,
saj
ga
je
postavil
celó
za
bana
hrvaškega
.
Herman
je
imel
s
seboj
lepo
krdelo
konjikov
in
pešcev
,
ki
so
odrinili
iz
Celja
proti
Ogerski
.
Vsa
krščanska
vojska
je
bila
prav
lepa
in
močna
in
se
za
trdno
nadejala
zmage
.
Sredi
meseca
kimovca
so
se
utaborili
pri
Nikopolju
ob
Dunavu
v
Valahiji
,
in
tu
je
prišlo
do
velike
bitve
.
Turki
so
bili
tudi
močni
in
so
naglo
prišli
nad
kristijane
,
ki
deloma
res
niso
bili
vredni
zmage
.
Francozi
so
živeli
v
taboru
čisto
pogansko
,
slabeje
nego
Turki
;
razuzdanost
pač
ni
priprava
za
zmago
.
Zato
jim
tudi
Bog
ni
dal
prave
razsodnosti
.
Kakor
hitro
se
je
prikazal
sovražnik
,
postavil
je
Sigismund
z
veliko
težavo
svojo
vojsko
v
vrsto
.
Hotel
je
vojno
voditi
redno
,
toda
Francozje
in
Nemci
niso
poslušali
kralja
.
Drvili
so
sami
v
boj
in
se
bíli
na
svojo
pest
.
Res
so
iz
početka
zmagovali
,
a
slednjič
so
omagali
,
in
Turki
so
jih
pobili
skoro
do
zadnjega
moža
,
ne
da
bi
jim
bil
mogel
Sigismund
priti
na
pomoč
.
Ko
so
Vlahi
in
Ogri
videli
,
da
so
Francozi
čisto
zmleti
,
lotil
se
jih
je
grozen
strah
,
plahi
so
pobegnili
kakor
ovce
,
ko
pride
volk
;
desno
in
levo
krilo
cele
vojske
se
je
razgubilo
,
pustili
so
kralja
z
Bavarci
in
Slovenci
samega
.
Ostalo
je
le
kakih
12.000
mož
vrlih
junakov
in
vitezov
,
a
premalo
zoper
40.000
še
čile
turške
vojske
.
Trčili
so
skupaj
;
bíli
in
klali
so
se
celi
dan
do
večera
in
padali
na
obeh
straneh
kakor
trava
pod
koso
.
Herman
bi
se
bil
še
lahko
odtegnil
s
svojimi
ljudmi
,
a
ni
maral
zapustiti
kralja
.
Z
največjim
naporom
ga
je
zaslanjal
in
mu
presekal
prosto
pot
na
reko
Dunav
,
kjer
so
čakale
beneške
ladje
in
rešile
kralja
in
njegove
ogerske
velikaše
.
Sigismund
ni
pozabil
tega
dné
,
obljubil
je
Hermanu
kraljevo
plačilo
.
Kmalu
je
bil
na
varnih
tleh
in
šel
z
ostanki
svoje
vojske
proti
domu
.
Herman
pa
je
krenil
z
ladijo
na
Črnem
morju
proti
jugu
—
proti
Carigradu
.
Bitva
je
bila
končana
,
krščanska
vojska
je
bila
čisto
razbita
,
Turkov
pa
je
ležalo
čez
60.000
mrtvih
in
ranjenih
na
bojišču
.
Sultan
Bajezid
,
ki
je
bil
sam
ranjen
,
divjal
je
kakor
besen
zaradi
tolike
izgube
.
Celi
dan
je
dal
klati
in
pobijati
ujete
kristijane
.
Vendar
je
bil
tako
oslabljen
,
da
je
nekaj
časa
dal
mir
krščanskim
deželam
.
Živo
so
se
zanimali
za
vojsko
povsod
,
od
koder
so
bili
odšli
junaki
na
križarsko
vojsko
.
Tako
tudi
pri
nas
na
Slovenskem
in
posebej
v
Zatični
.
Sicer
je
šlo
vse
po
navadni
poti
.
V
samostanu
so
pridno
delali
,
šole
so
bile
polne
ukaželjnih
mladeničev
,
in
gospa
na
pristavi
ni
pozabila
dajati
šoli
obilne
podpore
.
Vsi
so
goreče
prosili
Boga
,
naj
dá
krščanski
vojski
zmago
in
srečno
povrnitev
grofu
Hermanu
in
njegovim
četam
.
Le
Rovigo
ni
živel
mirno
.
Dve
reči
sta
ga
skrbeli
:
ali
dobi
Lenko
,
katera
mu
je
hodila
vedno
po
glavi
,
in
kako
se
bo
iztekla
preiskava
proti
mnogim
zaprtim
vitezom
,
katere
je
bil
zgrabil
mogočni
glavar
grof
Herman
.
Marsikatero
grenko
uro
je
imel
v
tem
času
in
več
nočij
brez
spanja
,
ko
je
mislil
na
te
reči
:
„
Eh
,
neumen
sem
,
“
tolažil
se
je
,
„
da
me
to
skrbi
,
saj
smo
zavezani
s
prisego
,
grozno
prisego
,
da
molčimo
o
vsem
,
naj
pride
tudi
najhujša
poskušnja
!
In
ako
kdo
kaj
izblekne
,
kaj
za
to
!
Življenja
ne
bom
prodal
po
ceni
.
“
Neizrekljivo
važno
se
je
zdelo
Rovigu
to
,
ali
se
vrne
Herman
domov
ali
ne
.
O
,
kako
si
je
želel
,
da
bi
ga
nikdar
več
ne
bilo
nazaj
!
Vesela
nada
se
mu
je
vzbudila
,
ko
je
slišal
meseca
vinotoka
,
da
je
bitva
že
bila
in
da
je
pobita
skoro
vsa
krščanska
vojska
.
Vsekako
je
tudi
Herman
med
padlimi
,
tako
je
sklepal
,
in
tem
trdneje
se
je
zanašal
na
to
upanje
,
čim
dalje
ni
bilo
o
grofu
nikakega
sluha
.
Zima
se
je
napovedovala
,
žalostno
lice
je
dobivala
priroda
,
a
žalovali
so
tudi
v
zatiškem
samostanu
,
ker
so
videli
žalost
Viridino
zaradi
izgube
krščanske
in
posebno
zaradi
smrti
Hermnove
.
Mislila
je
namreč
,
da
je
mrtev
.
Odkar
ji
je
padel
ljubljeni
soprog
v
vojski
,
mislila
je
vedno
rajša
huje
kakor
ugodneje
.
Čula
je
sicer
,
da
je
Sigismund
še
živ
,
a
o
Hermanu
se
ni
slišalo
prav
nič
.
„
Torej
tudi
ta
,
“
rekla
si
je
,
„
poslednja
moja
podpora
,
poslednji
junak
,
ki
me
spominja
mojih
mladih
let
!
O
minljivost
!
“
A
Rovigo
je
bil
vesel
,
kakor
bi
praznoval
zmago
.
Ponosno
je
hodil
sem
in
tje
,
povsodi
si
ga
videl
,
na
sejmih
in
na
shodih
,
pri
raznih
kupčijah
je
imel
opraviti
,
kjer
je
prodajal
čudno
,
dotlej
Kranjcem
neznano
blago
.
Od
kod
je
dobival
vse
to
,
vedel
ni
nihče
.
Mož
je
bil
že
čisto
brez
skrbij
,
ko
so
se
bližali
božični
prazniki
,
a
Hermana
še
vedno
ni
bilo
.
Kdo
bi
se
čudil
,
da
se
je
poprijemal
čimdalje
bolj
roparstva
in
se
je
vedno
večkrat
slišalo
iz
okolice
o
napadih
.
V
samostanu
so
skrbno
zasledovali
Rovigovo
počenjanje
;
najbolj
pa
mu
je
bil
za
petami
delavni
Viridin
oskrbnik
Vidič
,
ki
je
bil
že
davno
pregledal
in
spoznal
vse
njegove
naklepe
.
Ker
je
Vidič
vedel
,
kaj
namerja
lopov
z
Lenko
,
in
ker
je
prav
Lenko
rad
videl
in
si
je
želel
z
najboljšimi
nameni
on
sam
,
zato
umevamo
,
da
mu
ni
ušel
zločinec
izpred
očij
.
Nekoč
je
zasledil
,
kam
je
bil
skril
Rovigo
svoj
plen
.
Pazno
ga
je
odnesel
Vidič
in
dal
shraniti
v
samostanu
.
Rovigo
je
pihal
od
jeze
,
ko
ga
ni
več
našel
in
jel
misliti
,
kdo
bi
ga
bil
izdal
in
komu
.
Sum
je
letel
na
Berdajsovo
Evo
.
Maščevati
se
je
hotel
nad
njo
in
jo
je
dokaj
neusmiljeno
pretepel
.
Ženišče
je
kričalo
,
da
nič
ne
vé
,
dokler
ni
odnehal
z
udarci
pohlepni
Lah
.
Pozvedoval
je
še
dalje
,
kdo
bi
bil
izpraznil
njegov
brlog
,
slednjič
pa
je
pozabil
tudi
to
.
Kdor
pa
ni
pozabil
,
ta
je
bila
Eva
,
katera
mu
je
bila
zapretila
maščevanje
.
„
Le
čakaj
,
grdoba
laška
,
pride
že
čas
,
da
te
zgrabijo
in
ti
izprašajo
vest
,
takrat
bo
tudi
Eva
pomagala
,
ker
vé
mnogo
več
,
kakor
si
misli
gospod
Rovigo
.
“
V
srcu
je
Eva
kuhala
srd
,
na
videz
pa
je
bila
kakor
prej
dobra
z
Rovigom
.
Bilo
je
proti
koncu
adventa
.
Sneg
je
ležal
po
gorah
in
dolinah
,
a
ne
na
debelo
,
da
je
bilo
lahko
hoditi
sem
in
tje
.
Obetali
so
se
lepi
božični
prazniki
.
Pri
Rovigu
je
bila
zbrana
družba
,
ki
ni
poznala
prijetnosti
adventnega
časa
in
se
ni
veselila
božičnih
praznikov
,
tem
bolj
pa
je
popivala
in
se
zabavala
s
podlimi
šalami
.
Bili
so
malopridni
vitezi
,
klateži
,
katere
je
Rovigo
dobro
rabil
za
svoje
namene
.
„
In
ti
Rovigo
ali
Arigo
—
ne
vem
,
kako
hočeš
biti
imenovan
—
niti
žene
nimaš
?
Slab
vitez
,
ki
si
je
ne
upaš
dobiti
!
“
„
Jaz
si
je
ne
upam
dobiti
?
Kdo
pravi
to
?
Še
ta
predpust
se
bom
ženil
.
In
moji
ženi
ne
bo
jednake
na
okrog
.
“
„
Ha
,
ha
!
Ali
ste
čuli
,
kaj
pravi
?
Kdo
vé
,
kje
je
kaj
iztaknil
:
radoveden
sem
.
Ali
pa
se
iz
nas
norčuje
.
Eh
,
katera
bi
te
vendar
hotela
!
“
Roviga
je
zbadalo
to
govorjenje
in
sklenil
je
temu
konec
storiti
s
tem
,
da
ugrabi
s
silo
Lenko
,
ker
je
ne
dobi
z
lepa
.
Načrt
je
bil
kmalu
narejen
,
pomočniki
so
bili
najeti
in
Berdajsova
Eva
je
imela
glavno
nalogo
,
da
bi
privedla
roparju
plen
v
roko
.
Svetega
Tomaža
semenj
privablja
tu
in
tam
dosti
ljudij
skupaj
,
da
si
nakupijo
kaj
za
praznike
.
Tako
tudi
tedanji
Tomažev
semenj
v
Št.
Vidu
.
Med
drugimi
je
bila
tje
namenjena
tudi
naša
Lenka
,
saj
ji
je
bilo
treba
nakupiti
marsikaj
za
očeta
in
za
gospo
s
pristave
.
Tega
se
je
trdno
nadejal
Rovigo
in
na
tej
nadi
osnoval
svoj
načrt
.
Eva
mu
ga
je
potrdila
in
sprejela
tudi
določena
opravila
pri
tem
malopridnem
poslu
.
A
Rovigo
je
bil
pozabil
,
da
je
beračico
pred
kratkim
stepel
.
Zjutraj
na
sv.
Tomaža
dan
je
Eva
stala
pred
grajskimi
vrati
na
pristavi
.
„
Kaj
iztikaš
todi
,
ženišče
?
“
zadere
se
nad
njo
čuvaj
Jurko
.
„
Prosim
te
,
dragi
Jurko
,
odpri
mi
,
imam
posla
z
gospodom
Vidičem
.
“
„
Seveda
,
Evica
,
ti
imaš
posla
do
vsakega
,
kdor
te
hoče
poslušati
,
zlasti
če
ti
še
kaj
dá
po
vrhu
.
A
vidiš
,
gospod
Vidič
ima
drugih
poslov
,
kakor
zgovarjati
se
s
staro
grbo
.
Hodi
z
Bogom
!
“
Eva
ga
je
rotila
in
prosila
pri
vsem
,
kar
mu
je
bilo
ljubo
in
drago
,
pa
težko
bi
bila
kaj
dosegla
,
da
ni
slučajno
prišel
gospod
Vidič
memo
in
pokaral
Jurka
:
„
Kaj
vidim
,
Jurko
?
Na
stare
dni
si
še
tako
zaverovan
v
to
žensko
,
da
niti
ne
čutiš
,
da
kdo
prihaja
k
vratom
!
Tega
bi
ne
bil
verjel
.
Kaj
imaš
opraviti
s
to
žensko
?
“
Jurko
je
bil
v
zadregi
;
nekaj
je
jecljal
in
naposled
povedal
,
da
Eva
ni
prišla
zaradi
njega
,
ampak
zaradi
gospoda
.
Vidič
se
je
na
to
posmejal
,
odprl
grajska
vrata
in
spustil
Evo
na
dvorišče
:
„
Kaj
imaš
?
Povej
urno
!
“
Eva
je
hitro
in
kratko
razložila
Rovigovo
namero
na
Lenko
.
„
Ako
si
me
napeljala
,
boj
se
me
!
“
„
Dobro
,
saj
veste
,
kje
stanujem
.
Kaznujte
me
,
ako
ne
govorim
resnice
.
“
Eva
je
dobila
od
Vidiča
nekaj
v
roke
,
odšla
skozi
vrata
doli
proti
Zatičini
in
od
tam
na
semenj
v
Št.
Vid.
„
Ta
pa
ni
slaba
:
dve
petici
za
jeden
pot
.
Lahko
bi
si
kupila
par
ovác
,
pa
čemu
mi
bodo
?
Spravim
jih
k
drugim
,
morebiti
jih
bom
še
potrebovala
.
“
Eva
je
hodila
po
semnju
po
navadi
v
družbi
beračev
,
vendar
je
imela
skrbno
oko
na
Lenko
,
katera
je
v
družbi
z
bratom
Markom
kmalu
nakupila
potrebnih
rečij
.
Na
semnju
je
Lenka
večkrat
opazila
tudi
Roviga
;
zdelo
se
ji
je
,
da
se
ozira
nanjo
in
hodi
celó
za
njo
,
kamor
gre
ona
.
Zato
je
hitela
iz
semnja
,
čim
najbolj
je
mogla
.
Okrog
poldné
je
že
odšla
z
bratom
iz
Št.
Vida
in
jo
zavila
gori
na
Skalo
,
kjer
je
imela
njena
teta
hišo
.
Pri
teti
so
jima
postregli
,
potem
pa
sta
jo
urno
krenila
domov
,
da
bi
prišla
tje
še
za
dné
,
saj
je
dan
o
sv.
Tomažu
kratek
.
Izpočetka
sta
imela
mnogo
sejmarjev
za
druščino
,
a
kolikor
dalje
sta
prišla
od
Št.
Vida
v
hribe
,
tembolj
so
se
razgubljali
na
razne
kraje
.
Gredoč
proti
Dobravi
sta
hodila
že
sama
,
daleč
za
njim
ni
bilo
videti
nikogar
.
Ker
je
bila
pot
še
manj
zgažena
,
stopala
sta
počasno
,
zlasti
,
ko
sta
šla
mimo
gozda
.
Kar
nagloma
pa
se
prikažeta
dva
sejmarja
na
stezi
,
kakor
bi
bila
vzrastla
iz
tal
,
a
stopata
hitro
za
Lenko
in
Markom
.
Obema
se
je
zdelo
čudno
,
da
ona
dva
tako
hitita
.
Hotela
sta
pospešiti
korake
,
a
že
sta
bila
pred
njima
dva
močna
moža
neprijaznega
lica
.
Naša
znanca
nista
vedela
,
ali
bi
obstala
,
ali
bi
šla
naprej
.
Ko
mislita
,
kaj
bi
storila
,
pridirja
za
prvima
še
mož
na
konju
in
že
sta
brat
in
sestra
sredi
teh
neprijaznih
mož
.
Strahoma
pogleda
Lenka
jezdecu
v
obraz
in
zakliče
obupno
:
„
O
Jezus
—
Rovigo
!
“
A
v
istem
hipu
zgrabi
jeden
izmed
mož
Lenko
in
ji
potisne
robec
v
usta
,
drugi
pa
plane
na
Marka
.
Začelo
se
je
rovanje
in
vpitje
,
a
pojenjalo
je
kmalu
.
Minuto
potem
je
Lenka
že
sedela
na
konju
Rovigu
v
naročju
,
brez
zavesti
.
Marka
pa
sta
držala
ona
dva
hudobneža
za
vrat
in
ga
tiščala
na
tla
.
„
Ali
ga
zadavim
?
“
obrne
se
jeden
k
Rovigu
.
„
Ne
,
sicer
me
dekle
ne
bo
maralo
.
“
„
A
kaj
zato
?
Kaj
pa
naj
storim
?
Odrežem
mu
jezik
,
da
nas
ne
izdá
.
“
„
Zvežita
ga
in
vzamita
s
seboj
!
Morda
nam
bo
še
koristil
.
“
Tolovaja
sta
začela
Marka
vezati
,
on
pa
se
je
branil
,
vpil
in
raztepal
,
da
je
bil
velik
vriše
.
Kar
zagromi
med
to
gnečo
glas
Vidičev
:
„
Hoj
lopovi
,
ali
smo
skupaj
?
“
in
že
je
držal
Roviga
za
pas
in
ga
potegnil
s
konja
.
Imel
je
s
seboj
pet
urnih
in
močnih
hlapcev
,
dobro
oboroženih
,
ki
so
,
kakor
bi
mignil
,
pograbili
in
povezali
vse
tri
lopove
.
Nekoliko
so
se
branili
,
a
kmalu
so
videli
,
da
je
vsak
upor
zaman
.
Sneg
je
bil
rešilcem
jako
ugoden
,
da
so
lahko
prišli
blizu
tiho
in
neopaženi
.
Vidič
je
dobil
sicer
dve
majhni
rani
,
a
ni
se
brigal
za
to
,
marveč
hitro
oprostil
ubogo
Lenko
mučnega
stanja
in
jo
rahlo
položil
na
svoj
plašč
,
ki
ga
je
razgrnil
po
snegu
.
Dekle
se
je
kmalu
zavêdlo
,
in
ko
je
videla
,
kako
se
je
premenil
njen
poprej
tako
grozni
položaj
,
dvignila
je
hvaležno
oči
proti
Vidiču
,
potem
pa
jih
zopet
zaprla
.
Vidič
takoj
veli
Marku
,
naj
posadi
sestro
na
konja
in
naj
počasi
jezdi
proti
domu
,
on
pa
hoče
spraviti
te
ptičke
v
varno
gnezdo
.
Hoté
ali
nehoté
so
morali
iti
tolovaji
z
Vidičem
in
hlapci
proti
Zatičini
,
kjer
so
jih
zaprli
v
posebno
ječo
,
da
jih
čim
najpreje
potem
odvedejo
v
Ljubljano
ter
izročé
pravici
.
„
Kdor
drugim
jamo
koplje
,
pade
sam
vanjo
,
“
rekel
je
o.
Peter
,
ko
je
slišal
od
Vidiča
,
kaj
se
je
bilo
vse
zgodilo
ta
dan
.
Lenka
in
Marka
sta
prišla
srečno
domov
.
Kako
so
bili
prestrašeni
domači
,
ko
so
slišali
o
grozni
nevarnosti
!
Kako
so
pa
hvalili
Boga
in
Vidiča
,
da
je
nesreča
odvrnjena
.
—
„
No
,
upajmo
,
da
bomo
odslej
imeli
mir
,
zakaj
Roviga
ne
bodo
izpustili
tako
hitro
,
“
razlagal
je
oče
.
Vidič
je
prišel
k
logarjevim
pogledat
še
tisti
večer
.
Bil
je
jako
vesel
,
ko
je
videl
,
da
se
ni
bati
za
Lenkino
zdravje
.
Bila
je
sicer
hudo
utrujena
in
vročina
ji
je
pritiskala
v
glavo
,
a
prav
smehljaje
je
zahvaljevala
tudi
ona
svojega
rešilca
in
mu
prijazno
stisnila
roko
za
slovo
,
poprosivša
ga
,
naj
jo
opraviči
gospej
,
zakaj
ne
pride
nocoj
na
pristavo
.
Po
dolgi
poti
se
je
vračal
Herman
v
domovino
.
Kakor
je
nekdaj
Odisej
blodil
sem
in
tje
po
morju
in
morskih
otokih
,
predno
je
prišel
na
domačo
Itako
,
tako
se
je
vozil
sem
in
tje
in
prebil
mnoge
nevarnosti
tudi
Herman
,
dokler
ga
ni
beneška
ladija
pripeljala
v
takrat
tako
mogočne
Benetke
.
Nikakor
ne
moremo
opisovati
vseh
njegovih
čudnih
zgodeb
.
Iz
Benetek
jo
je
udaril
na
Videm
,
ker
je
želel
govoriti
še
s
patrijarhom
zastran
zatiškega
samostana
.
Sprejeli
so
ga
z
vso
častjo
in
hvalili
Boga
za
njegovo
rešitev
.
Zvedel
je
mnogo
jako
zanimivih
rečij
,
katere
so
mu
bile
pri
srcu
.
„
Vaši
skupni
priprošnji
smo
ustregli
,
“
pravi
patrijarh
,
„
vso
šentviško
župnijo
z
80
kapelami
smo
vtelesili
zatiškemu
samostanu
s
‚
popolno
pravico
‘
.
S
tem
smo
napravili
uslugo
redovnikom
,
ker
smo
pomnožili
samostanske
prihodke
,
in
tudi
ljudstvu
,
katero
dobi
domačih
duhovnikov
v
dušno
pastirstvo
.
Dotični
ukaz
smo
že
odposlali
samostanu
in
šentviškemu
župniku
v
porabo
.
Vas
pa
,
mogočni
gospod
,
prosimo
,
da
podpirate
to
našo
naredbo
s
svojo
močjo
in
oblastjo
.
“
„
Storil
sem
to
vselej
rad
,
sedaj
pa
storim
še
dvakrat
rajši
,
ker
me
vežejo
vezi
hvaležnosti
na
samostan
in
prijetni
spomini
na
tamošnji
kraj
.
Želim
le
,
da
se
lepi
nameni
Vaše
Vzvišenosti
kmalu
uresničijo
.
“
Povabili
so
grofa
k
obedu
,
kjer
je
našel
že
več
drugih
gospodov
zbranih
.
Predstavili
so
mu
jih
kot
milanske
poslance
do
avstrijskega
vojvodskega
dvora
.
Gorko
so
se
pozdravili
in
kmalu
prav
prijateljsko
pogovarjali
.
Iz
besedij
teh
gospodov
je
zvedel
Herman
,
da
so
namenjeni
poslanci
najprej
do
vojvodinje
Viride
in
sicer
z
jako
veselim
opravilom
.
„
Sporočit
ji
gremo
,
da
je
povišana
rodbina
Viscontijev
v
vojvodsko
dostojanstvo
,
in
ji
tudi
nesemo
dotično
cesarsko
pismo
.
“
To
je
grofa
močno
razveselilo
,
zlasti
pa
še
to
,
da
je
našel
pri
poslanstvu
mnogo
znancev
iz
nekdanjih
milanskih
časov
;
tudi
vitez
Ambrosio
Sforza
je
bil
med
njimi
.
Krepko
sta
si
stisnila
roki
in
se
pozdravila
živahno
,
zakaj
od
onega
časa
,
odkar
sta
se
borila
v
Milanu
,
ozdravila
se
je
lahko
vsaka
rana
.
O
,
koliko
sta
si
pripovedovala
!
A
obema
se
je
mudilo
naprej
.
Poslovila
se
je
po
nekoliko
dneh
vsa
velika
družba
od
patrijarha
in
je
krenila
proti
kranjski
deželi
.
Med
potjo
je
Ambrosio
popisoval
svoje
življenje
za
kratek
čas
:
„
Po
tisti
neugodni
tekmi
sem
nemiren
zapustil
dom
in
šel
po
svetu
.
Iskal
sem
leka
in
razvedrila
in
z
božjo
pomočjo
sem
našel
oboje
.
Videl
sem
mnogo
novega
,
zanimivega
po
svetu
in
sklenil
sem
mnogo
novih
kupčijskih
zvez
z
našo
hišo
ter
tako
izdatno
povekšal
dohodke
.
Tako
sem
se
vrnil
domov
čil
in
zdrav
k
svojim
domačinom
,
ki
so
me
že
težko
pričakovali
.
Sestra
Marjeta
je
podala
roko
kastelanu
Bernardu
in
obhajali
smo
lepo
svatovščino
,
mlada
Anica
pa
je
stopila
v
samostan
,
da
bo
za
nas
vse
molila
in
trpela
.
“
„
Oj
,
kastelan
,
spominjam
se
ga
;
ta
je
junak
,
da
malo
takih
,
“
povzame
grof
Herman
.
„
Vrlo
lepo
!
Prav
iz
srca
mu
privoščim
to
srečo
;
plemenit
značaj
je
.
Kako
se
mu
godi
sedaj
?
“
„
Postaral
se
je
pač
nekoliko
,
vendar
še
krepko
čuva
svoj
grad
in
se
veseli
zdrave
družine
.
Jedenkrat
v
letu
pride
v
Milan
in
tedaj
nas
obišče
ter
pripelje
tega
ali
onega
s
seboj
.
Pravi
,
da
je
zadovoljen
in
srečen
.
“
„
Kako
pa
je
s
teboj
,
tovariš
?
“
vpraša
Herman
.
„
No
,
Bogu
bodi
hvala
,
srečen
sem
tudi
jaz
.
Ker
ste
odvêdli
Virido
,
moral
sem
si
priskrbeti
drugo
nevesto
;
našel
sem
jo
na
svojem
potovanju
v
Solun
.
Lepo
,
bogato
hčer
tamošnjega
cesarskega
namestnika
;
srečno
sem
jo
pripeljal
domov
v
Milan
in
še
sedaj
živim
ž
njo
zadovoljno
.
“
Grof
Herman
ni
rekel
nič
,
molčé
mu
je
stisnil
roko
.
Ljubljančani
so
bili
zvedeli
,
da
se
vrača
deželni
glavar
grof
Herman
in
napravili
so
mu
lep
,
sijajen
sprejem
.
Vse
je
bilo
po
koncu
,
lepo
oblečeno
in
veselo
,
kakor
ob
nedeljah
in
velikih
praznikih
.
Godci
so
godli
in
dekleta
so
mu
šla
naproti
,
ko
je
jahal
s
svojim
spremstvom
skozi
mestna
vrata
.
Milansko
poslanstvo
je
vse
to
gledalo
s
čudenjem
in
spoznalo
,
kako
mogočen
in
priljubljen
je
gospod
kranjski
glavar
,
grof
Herman
Celjski
.
Ko
se
je
pa
še
razvedelo
,
s
kakšnim
namenom
prihaja
milansko
poslanstvo
,
ni
bilo
veselja
ne
konca
ne
kraja
.
Poslanci
so
dobili
najlepša
stanovališča
ljubljanska
,
spremljala
jih
je
častna
straža
,
kakor
bi
bil
sam
vojvoda
med
njimi
,
in
jih
vodila
sem
in
tje
.
Priroda
je
bila
v
najživejši
pomladni
lepoti
;
te
veličastne
gore
in
prijazne
ravnine
so
tako
ugajale
Milancem
,
da
so
vedno
ponavljali
,
kako
lepa
je
kranjska
dežela
.
Grof
Herman
je
pa
nastopal
z
bliščem
in
sijajem
,
kakor
velik
vladar
.
No
,
saj
je
bil
tudi
v
resnici
.
Poleg
velikih
svojih
posestev
je
imel
glavarstvo
na
Kranjskem
,
banovino
hrvaško
in
za
dolžnika
je
imel
kralja
Sigismunda
.
Zatičina
s
pristavo
vred
se
je
zopet
pripravljala
za
sprejem
visokih
gostov
.
Seli
so
hiteli
do
bližnjih
grajščakov
in
jih
vabili
na
slovesni
sprejem
.
Samostan
z
okolico
je
postal
kakor
nekak
tabor
.
Virida
je
bila
izrazila
željo
,
da
se
slavni
junak
po
srečni
vrnitvi
dostojno
poslavi
;
zato
je
samostan
napel
vse
moči
,
da
bi
ustregel
svoji
dobrotnici
.
Tudi
je
šla
govorica
,
da
ima
deželni
glavar
s
seboj
imenitne
goste
,
a
kakšne
,
v
tem
ni
bilo
soglasja
.
Samostanski
dijaki
so
se
trudili
,
kolikor
so
mogli
:
ti
so
pletli
vence
in
delali
slavoloke
,
oni
pa
so
zlagali
pesmi
v
slovenskem
,
latinskem
,
nemškem
in
laškem
jeziku
,
pa
se
jih
učili
na
pamet
,
da
bi
jih
govorili
ob
vsprejemu
.
Tudi
cerkev
je
bila
vsa
ozaljšana
,
zakaj
v
njej
je
imela
biti
zahvalna
služba
božja
,
ker
se
je
srečno
vrnil
deželni
glavar
.
Opisali
smo
že
veliko
slovesnostij
v
tej
povesti
,
zato
ne
moremo
reči
,
katera
je
bila
najlepša
.
Gotovo
je
bila
najganljivejša
ta
slovesnost
oni
dan
,
ko
se
je
pomikal
slavnostni
sprevod
na
pristavo
.
Slavna
junaka
Herman
in
Ambrosio
sta
jahala
proti
pristavi
.
Kako
čudno
jima
je
bilo
pri
srcu
!
Kaj
jima
je
vendar
ta
samotna
gospa
!
Kako
se
ozira
Ambrosio
okrog
sebe
in
primerja
nepregledne
laške
planjave
s
prijazno
zatiško
in
šentviško
ravnino
,
krasne
milanske
palače
in
visoke
stolpe
pa
z
vitkimi
jelkami
in
košatimi
bukvami
ob
poti
!
Kdo
vé
,
kakšna
je
neki
sedaj
ta
Virida
,
ki
mu
je
nekdaj
živela
v
srcu
kakor
vir
vse
sreče
in
vzor
vse
plemenitosti
?
Kakšna
je
neki
ta
znamenita
gospa
,
nekdaj
znamenita
v
hrepenenju
po
zemski
velikosti
in
sedaj
zopet
znamenita
v
zaničevanju
svètne
časti
in
sreče
?
Da
,
močno
bije
Ambrosiu
srcé
,
ne
manj
,
kakor
nekdaj
,
ko
je
dobil
iz
njenih
rok
venec
hrabrosti
.
Kako
je
zadovoljen
,
da
ji
nese
za
povračilo
v
to
samoto
naznanilo
,
ki
jo
bo
gotovo
veselilo
,
nekak
venec
zanjo
in
za
njeno
rodovino
.
Virida
je
bila
za
ta
dan
pripravila
grad
dokaj
izborno
in
lepo
.
Velika
soba
je
imela
čisto
viteški
obraz
in
ne
bi
bila
kazila
ni
turjaškega
gradú
.
Na
stolpih
in
vratih
so
vihrale
raznovrstne
zastave
in
visoko
je
plapolal
avstrijski
prapor
.
Vidič
in
hlapci
so
bili
vsi
v
najboljših
opravah
in
so
se
svetili
v
železju
,
kakor
bi
hoteli
na
vojsko
.
Kar
zapoje
tromba
na
stolpu
;
dolgi
,
zategnjeni
glasovi
,
razlegajoči
se
po
gorskih
vrhovih
,
naznanjali
so
nenavadne
goste
.
Bilo
je
pozdravov
brez
konca
,
kakor
je
bilo
tedaj
običajno
.
Prvi
med
gosti
je
bil
Herman
,
ki
je
stopil
na
ozaljšano
dvorišče
;
milansko
poslanstvo
pa
je
ostalo
v
ozadju
,
zakaj
načrt
je
velel
,
da
šele
naposled
iznenadijo
vojvodinjo
z
veselim
poročilom
.
Pred
vhodom
v
grad
je
stala
Virida
,
oblečena
sicer
preprosto
,
vendar
se
je
videla
kakor
kneginja
,
tako
lepa
in
vznesena
je
bila
njena
postava
.
Njeno
glavo
je
pokrivalo
belo
zagrinjalo
,
spredaj
lepo
in
prosto
ležeče
na
črnih
laseh
;
obleka
je
bila
temna
in
ji
segala
daleč
po
tleh
,
čez
to
obleko
je
imela
svetlejše
in
dražje
pregrinjalo
.
Spoštljivo
jo
je
pozdravil
Herman
in
po
vrsti
tudi
drugi
vitezi
,
le
Milancev
še
ni
bilo
pred
njo
.
Po
pozdravu
nagovori
Virida
grofa
s
kratkimi
besedami
in
mu
izreče
zahvalo
za
hrabrost
v
boju
s
tako
krutim
sovražnikom
.
„
Zato
dovolite
,
“
tako
je
končala
nagovor
,
„
da
položim
po
navadi
svoje
nepozabne
domovine
na
vašo
glavo
lovorov
venec
,
ki
ste
ga
popolnoma
zaslužili
,
saj
ste
rešili
celó
kralju
drago
življenje
.
“
Gromovito
klicanje
in
odobravanje
se
je
razlegalo
po
pristavi
,
ko
je
položila
Virida
Hermanu
preprosti
venec
na
razkrito
glavo
.
Tu
se
umakne
slavljenec
nekoliko
v
stran
,
obrne
se
proti
vratom
in
pokliče
milansko
poslanstvo
.
Tromba
zopet
zadoni
,
gostje
se
razmaknejo
in
milanski
poslanci
stopajo
počasi
med
domačimi
vitezi
proti
Viridi
.
Spoznala
je
,
da
so
domačini
iz
Milana
,
a
Ambrosia
ni
spoznala
.
Herman
jih
predstavi
samo
kot
poslance
iz
Milana
in
potem
pozove
načelnika
,
naj
pove
,
kaj
je
namen
njegovemu
potovanju
.
Ambrosio
se
opré
na
svoj
meč
,
da
bi
trdneje
stal
,
tako
hudo
mu
je
bilo
v
srcu
,
in
nagovori
Virido
.
Po
glasu
ga
spozna
Virida
,
pa
v
tem
jo
tudi
izpreleti
čudno
ganjenje
;
globoko
vzdihne
,
zakrije
si
oči
z
obema
rokama
in
hoče
sesti
.
Premagalo
jo
je
čustvo
.
Urno
jo
podpreta
Lenka
in
Herman
,
hipoma
ji
prinesó
sedež
,
in
Virida
sede
.
Uderó
se
ji
solze
,
in
ihteč
reče
samó
:
„
Ambrosio
,
ali
ste
vi
?
“
„
Da
,
jaz
sem
,
Ambrosio
Sforza
,
poslanec
Viscontijev
iz
Milana
,
in
vam
poročam
,
svetla
gospa
,
da
je
vaša
rodbina
povzdignjena
v
vojvodsko
dostojanstvo
.
Pozdravljam
vas
,
gospa
,
kot
svetlo
vojvodinjo
Avstrijsko
,
pa
tudi
vojvodinjo
Viscontijevo
.
Tu
je
cesarsko
pismo
,
dokaz
mojim
besedam
.
“
Preveč
so
bili
vsi
zaverovani
v
Virido
,
ki
je
molčé
sedela
na
sedežu
,
kakor
da
bi
bili
klicali
tudi
sedaj
slavo
Viridi
.
Vse
je
čakalo
tiho
,
kaj
bo
izpregovorila
vojvodinja
.
Kmalu
se
vzdrami
,
obraz
ji
oblije
rdečica
,
povzdigne
roki
kvišku
in
pravi
:
„
Hvala
ti
,
moj
Bog
,
za
to
dobroto
,
za
čast
moje
rodovine
!
Pa
kakor
si
mi
jo
dal
,
tako
ti
jo
vračam
.
Moja
čast
bodi
tvoja
trnjeva
krona
,
moj
Izveličar
!
“
Globoki
vzdihi
so
se
izvili
iz
prs
navzočim
vitezom
,
gospé
pa
so
si
brisale
solze
.
Virida
je
čislala
sedaj
drugačno
čast
kakor
nekdaj
,
dobro
zavedajoč
se
,
da
„
Bogu
služiti
je
kraljevati
“
.
Bil
je
pa
za
vso
družbo
oni
dan
jako
vesel
dan
na
pristavi
.
Tudi
Virida
je
bila
vesela
,
ko
se
je
pomirila
in
slišala
razna
poročila
iz
domovine
.
Pri
mizi
je
bila
zbrana
velika
družba
,
kakoršne
še
ni
bilo
tukaj
doslej
,
samostanski
so
pomagali
pristavski
družini
pogostovati
domačine
in
poslance
.
Tudi
Ambrosio
je
bil
vesel
,
kakor
že
dolgo
ne
.
Sedel
je
Viridi
ob
desni
in
Herman
ob
levi
.
Šele
ob
mraku
se
je
začela
razhajati
družba
s
pristave
.
Virida
je
prosila
Ambrosia
,
naj
se
vrne
s
poslanstvom
na
pristavo
še
naslednji
dan
,
kar
je
tudi
storil
.
Na
pristavi
namreč
niso
mogli
vsi
prenočiti
,
zato
so
se
vrnili
čez
noč
v
samostan
.
Ko
se
je
drugi
dan
ločilo
solnce
od
pristave
in
se
skrilo
tam
za
gorami
,
tam
proti
lepi
lombarški
planjavi
,
jemala
je
Virida
slovo
od
milanskih
rojakov
.
Nekaj
ji
je
govorilo
v
srcu
,
da
je
to
slovo
od
ljubljenih
domačinov
poslednje
.
Bolest
ji
je
trgala
srce
,
solze
so
ji
zalivale
oko
,
vendar
se
je
premagovala
še
dokaj
krepko
,
izročajoč
pozdrave
vsem
znancem
in
znankam
v
Milanu
.
Domovina
je
le
jedna
.
Kakor
so
bila
v
onih
časih
nekaterikrat
hudodelstva
jako
velika
in
zlobna
,
tako
je
bila
tudi
pravica
ostra
.
To
je
dobro
vedel
naš
znanec
Rovigo
in
ni
mu
bilo
lahko
v
srcu
,
ko
je
s
tovarišema
moral
v
Ljubljano
sredi
močne
straže
.
Grofa
Hermana
je
silno
jezilo
,
da
so
se
drznili
vitezi
počenjati
hudodelstva
še
potem
,
ko
jih
je
bil
on
skoro
popolnoma
ukrotil
.
Bilo
je
več
okoliščin
,
ki
so
nagibale
Hermana
,
naj
kaznuje
zločince
prav
po
njih
zaslugah
.
Čudne
reči
je
spravilo
na
dan
ljubljansko
krvavo
sodišče
.
Spoznali
so
še
nekatere
druge
krivce
in
jih
prignali
pred
sodbo
.
Po
precej
dolgem
natančnem
preiskovanju
,
ki
je
odkrilo
veliko
ropov
in
nekaj
umorov
,
izrekla
se
je
razsodba
,
da
se
Rovigo
z
dvema
tovarišema
obesi
,
drugi
pa
se
izženejo
iz
avstrijskih
dežel
.
Spoznali
so
bili
namreč
,
da
Rovigo
nikakor
ni
bil
vitez
,
kakor
tudi
ne
tovariša
,
ampak
prihajač
preprostega
stanú
in
vrhu
tega
—
judovske
vere
.
Sodniki
so
se
zgrozili
,
ko
so
slišali
,
kako
se
je
znal
ta
človek
zakrivati
tako
dolgo
.
Seveda
,
to
je
bilo
možno
le
v
onih
nemirnih
časih
,
ko
so
se
gospodarji
menjavali
tako
pogostoma
.
Razsodba
je
dovolila
Rovigu
,
da
se
