.»
Kje
so
—
e
—
dame
—
e
—
?
«
Groga
je
pogledal
levi
kotni
kamen
ob
veži
in
nastavil
desnico
k
ušesu
.
»
Dame
!
«
pozvedoval
je
baron
glasneje
.
»
Vaša
milost
?
«
Prizadeta
od
tankega
biča
,
potrudi
se
Lahnbergova
»
iskra
«
žival
flegmatično
za
par
korakov
bliže
.
»
Kje
je
gospoda
?
«
»
Naša
gospoda
,
vaša
milost
?
Odpeljali
so
se
,
vaša
milost
,
nas
so
pa
doma
pustili
,
ker
so
tako
navajeni
,
in
ker
je
Janez
za
kočijaža
.
«
»
In
—
e
—
druga
gospoda
—
e
—
je
doma
?
«
»
Stara
gospa
?
Tudi
stara
gospa
so
se
odpeljali
,
na
dober
zrak
,
da
se
malo
zredijo
tu
na
Gorenjskem
in
pa
—
«
»
Kedaj
?
«
»
Ob
treh
,
no
,
pa
se
vrnejo
še
danes
—
in
pa
gospodični
tudi
,
vaša
milost
,
ker
sta
se
tudi
odpeljali
z
njima
,
zakaj
bi
se
pa
tudi
ne
,
ako
jima
je
—
«
»
E
—
janz
jijantisch
!
—
gospica
Milena
sama
doma
?
«
razumel
je
baron
.
»
Tega
nisem
dejal
,
vaša
milost
,
ker
sem
rekel
,
da
so
sedli
tudi
gospodična
Milena
v
kočijo
:
zakaj
bi
pa
tudi
ne
,
ako
je
priložnost
;
in
prostora
je
bilo
dosti
,
pa
Azorčka
vender
niso
vzele
s
sabo
,
ker
ima
mrha
preveč
bolh
,
tistih
rjavkastih
,
velikih
,
in
se
vedno
praska
,
in
tega
je
pa
gospode
sram
,
in
zato
je
ostala
pasja
žvirca
—
«
»
Torej
nobenega
?
«
»
Mi
!
««
:
vzravna
se
Groga
junaško
.
»
In
pa
gospodična
majuzel
!
«
»
Kdo
?
«
»
Majuzel
!
«
Tako
je
Groga
»
prosto
poslovenil
«
francosko
»
ma-demoiselle
«
.
»
Kdo
je
to
?
«
»
I
no
,
majuzel
,
kako
bi
rekli
—
,
gospodična
majuzel
,
ki
so
za
šomaštrovko
pri
nas
,
in
za
guvernanto
jih
tudi
kličemo
,
vaša
milost
!
«
razlagal
je
Groga
baronu
,
zmigal
s
prsti
,
kakor
bi
klavir
igral
,
in
se
podrgnil
pomembno
po
licih
.
»
Gori
v
sobi
so
,
strašno
so
bolni
;
in
nič
,
karkoli
bi
kdo
drug
trdil
,
ni
tako
resnično
,
kakor
to
,
da
se
jim
je
naredil
—
«
»
Drži
konja
,
Žorž
!
«
»
Da
se
jim
je
naredil
mozol
na
jetrih
,
in
da
se
jim
je
zmešal
žolč
po
krvi
in
jo
izpridil
do
dobrega
!
«
Ko
je
baron
razumel
iz
Grogovega
gostobesednega
pripovedovanja
,
da
na
Javoricah
ni
nobenega
,
katerega
bi
bil
rad
pozdravil
raz
konja
,
skobacal
se
je
previdno
s
sedla
na
tla
in
se
napotil
h
guvernanti
v
prvo
nadstropje
.
»
Kaj
?
Žorž
?
Kakšen
Žorž
?
Odkod
pa
Žorž
in
od
kedaj
?
«
hudoval
se
je
Groga
za
njim
.
»
Tristo
binkoštnih
koštrunov
,
kaj
takega
pa
še
ne
!
Groga
nam
je
ime
,
pa
ne
Žorž
;
zapomni
si
to
tudi
ti
,
ti
zanikarna
para
«
—
Kozol
je
naslovil
te
besede
zaspanemu
konju
—
»
ki
nisi
mogla
sredi
pota
svojih
zadnjih
nog
nekoliko
zavzdigniti
in
pa
glave
svoje
konjske
nekoliko
ponižati
,
kakor
delajo
to
drugi
pošteni
pramiči
in
pramke
,
da
bi
črez-njo
zletel
ta-le
baronček
in
cepnil
na
tla
,
kakor
cepne
jeseni
zrela
hruška
na
tla
,
ali
pa
v
lužo
,
ali
kamor
si
že
bodi
;
da
boš
vedel
,
ti
konjska
sramota
,
ki
misliš
,
da
si
gosposka
žival
,
pa
nisi
,
ampak
izposojena
od
Klensarja
na
Vranovem
,
ki
časih
tako
kislo
vino
toči
,
da
bi
ga
še
biriču
ne
privoščil
.
Ali
mar
misliš
,
da
bo
tvoj
gospodar
dobil
kaj
za
to
,
da
mu
prenašaš
barona
po
svetu
?
Nič
ne
bo
dobil
,
pravimo
,
kakor
tudi
mi
ne
bomo
nič
dobili
za
pijačo
,
akoprav
te
tukaj
držimo
in
te
muham
branimo
.
In
torej
nadalje
tudi
tega
ne
bomo
!
Zakaj
ga
pa
prinašaš
zdaj-le
,
ko
smo
tako
siti
in
mu
moramo
vender
dajati
na
vse
kosilo
pametne
odgovore
?
Mahaj
torej
sam
z
muhavnikom
,
ki
ti
ga
je
Bog
ustvaril
,
po
mrčesih
in
z
ušesi
migaj
in
z
vihrom
,
pa
bo
,
mi
moramo
pa
za
baronom
.
«
Ovil
je
vajeti
na
kljuko
in
stopal
po
prstih
v
prvo
nadstropje
.
Tu
je
nastavil
uho
na
ključanico
.
»
Le
zakaj
je
dopustil
Bog
babilonsko
zmešnjavo
!
Kako
bi
zdaj
lahko
vse
razumeli
,
pa
ne
znamo
nemškega
,
ko
imamo
vender
tak
talent
za
pogovor
!
«
»
Milena
—
inženir
—
Vojnik
—
o
teh
se
menita
.
Ti
presneta
reč
,
kaj
bi
dal
,
da
bi
vedel
,
kaj
imata
?
Pa
se
menda
vender
baron
ne
ženi
pri
naši
majuzelki
!
«
Videč
,
da
»
ne
bo
nič
,
«
je
zapustil
svojo
zasedo
,
odvezal
konja
in
se
pogovarjal
z
njim
,
dokler
ni
prišel
Lahnberg
.
Globoko
se
je
zopet
priklonil
sluga
;
komaj
pa
je
bil
jezdec
za
lučaj
daleč
,
je
zabavljal
Kozol
za
njim
:
»
Toliko
izpraševanja
in
še
»
Žorža
«
povrh
—
okroglega
pa
nič
,
kar
vse
zastonj
!
Tak
baron
bi
bili
lahko
tudi
—
mi
!
«
Pri
tem
je
gledal
Groga
tako
pravdanski
,
da
bi
bil
lahko
rekel
z
grofom
Beustom
:
»
Jaz
ne
govorim
tukaj
kot
diplomat
,
temveč
kot
poštenjak
.
«
Ta
čas
se
je
pripetilo
,
kakor
se
že
to
večkrat
dogaja
v
realnem
življenju
,
da
je
morala
mlada
javoriška
kuharica
,
Katrica
po
imenu
,
s
praznim
škafom
po
vode
.
Ta
slovesni
trenotek
završuje
ekspozicijo
v
romanu
Kozolovega
duševnega
življenja
.
Toplega
obžalovanja
je
vredno
,
da
mi
ni
mogoče
natančneje
označiti
tega
svečanega
hipa
,
ki
je
za
vso
povest
»
aktualnega
«
pomena
ter
zahteva
po
svoji
važnosti
sam
za-se
novo
poglavje
z
lepo
začetno
črko
;
pomilovanja
je
vredno
tudi
to
,
da
ne
morem
povedati
,
ali
je
pihal
tisti
čas
»
prijeten
hlad
«
od
juga
ali
od
severa
,
od
desne
ali
od
leve
,
ali
narobe
;
potem
,
ali
je
čepel
na
murbi
pri
vodnjaku
pred
hlevom
filisterski
kalin
ali
lahkomiseln
lišček
ali
plebejski
vrabec
;
dalje
,
kaj
so
delali
ta
čas
oblački
»
samevajoči
na
nebu
«
in
sploh
,
kako
je
bila
kaj
narava
posebej
pripravljena
za
ta
znameniti
dogodek
;
slednjič
in
zadnjič
,
kaj
bi
se
dalo
zanimivega
reči
o
psihološkem
razmerju
drobnega
srca
Katričinega
in
debelejšega
srca
Grogovega
.
Moderni
duševni
anatomi
in
njih
gugava
teorija
me
puščajo
tukaj
hipoma
na
cedilu
.
Niti
tega
ne
vem
,
ali
je
dišalo
bolj
francosko-realistično
iz
hlevov
in
gnojnic
,
ali
slovensko-nedolžno
iz
bližnjega
gozda
?
Zatorej
naj
si
pomaga
,
kdor
se
trudi
in
dela
pokoro
s
temi
vrsticami
,
vsaki
po
svoje
z
lastno
domislivostjo
,
ko
je
ima
pisalec
teh
vrstic
premalo
ali
nič
.
Toda
,
da
nam
ne
uide
Katrica
,
treba
je
takoj
omeniti
,
da
jo
je
nameraval
Groga
ogovoriti
lepo
častito
,
kakor
se
spodobi
,
in
reči
ji
kaj
prijaznega
,
da
bi
se
ji
bolj
prikupil
.
Hotel
je
torej
vprašati
:
»
Ali
si
ti
,
o
Katrica
?
«
Vender
,
Groga
je
bil
mož
,
ki
si
je
dvajsetkrat
prej
premislil
,
ali
naj
vpraša
rajši
to
ali
ono
.
Imel
je
namreč
še
drugo
vprašanje
,
ki
bi
se
tudi
podalo
:
»
Ali
greš
mar
po
vode
?
«
In
ko
je
imel
toliko
govorjenja
na
jeziku
ter
izbiral
in
izbiral
,
zgodilo
se
je
,
da
je
šlo
dekle
mimo
njega
,
ne
da
bi
ga
bil
on
ogovoril
.
Pač
pa
je
kihnila
Katrica
,
predno
je
postavila
škaf
pod
cev
,
prav
na
glas
!
Hipoma
se
je
otvorila
Kozolu
zatvornica
zgovornosti
,
in
dejal
je
jako
prijazno
in
gladko
:
»
Bog
pomagaj
,
Katrica
!
«
Nihče
ne
ve
prav
,
ali
ga
ni
hotela
slišati
,
ali
jo
je
preglušil
ropot
navora
in
šum
vode
iz
vodnjaka
;
odgovorila
ni
nič
.
In
ker
ni
imel
Kozol
drugega
opravka
,
jo
je
jel
ostreje
opazovati
.
Videl
je
,
da
je
bila
zdravo
,
močno
,
lepolično
dekle
,
urno
in
okretno
;
da
je
imela
lepe
modre
oči
,
to
je
vedel
Groga
na
pamet
.
Značaja
in
vedenja
je
bila
naglega
in
odločnega
,
tako
da
bi
jo
smeli
nekako
primerjati
drugim
imenitnim
blondinam
,
kakor
so
bile
na
primer
lepa
Helena
,
svoje
dni
najlepša
ženska
na
svetu
,
ali
pa
Lucrezia
Borgia
ali
pa
lady
Macbeth
ali
Marija
Stuart
ali
tudi
Katarina
in
Marija
Medici
.
»
Čakaj
,
Katrica
,
ti
pa
ponesemo
tisto
vodo
,
da
ti
ne
bo
preveč
vroče
,
če
že
ni
drugače
,
akoprav
to
ni
naše
delo
,
ker
smo
v
majorski
službi
,
«
ponudil
se
ji
je
prijazno
.
»
Ni
sile
,
bom
že
sama
,
da
boš
lože
postopal
,
«
odklonila
ga
je
boginja
ognja
.
»
Tudi
nočem
,
da
bi
se
kaj
pretegnil
,
ko
dela
nisi
vajen
;
pa
umakni
se
mi
,
da
ne
boš
moker
,
alo
!
«
Kuhinjska
vrata
je
zaprla
pozneje
za
seboj
.
»
Glej
jo
no
,
glej
!
Kako
je
urna
!
«
dejal
si
je
Groga
.
Kadar
je
bil
kaj
poparjen
,
ali
pa
kadar
se
ni
popolnoma
zavedal
visokosti
svojega
dostojanstva
,
takrat
je
opustil
»
mi
«
in
se
tikal
.
»
Pa
le
kako
je
brhka
in
čedna
!
Prijaznega
govorjenja
pa
ni
bila
!
No
,
pa
drug
pot
!
«
Dražestna
podoba
vestalkina
mu
ni
hotela
iz
mislij
.
Teh
par
mesecev
,
kar
je
bila
na
Javoricah
,
si
jo
je
ogledoval
večkrat
,
in
vedno
bolj
mu
je
ugajala
.
Tako
se
je
zaljubil
Groga
Kozol
po
malem
brez
posebnih
težav
prav
»
žestoko
«
.
Dvojna
potreba
,
ideal
in
realnost
,
sta
napotila
slugo
v
—
klet
.
Ključ
je
imel
,
jako
liberalne
pojme
o
»
mojem
«
in
»
tvojem
«
tudi
;
čakal
ga
je
torej
vesel
užitek
.
»
Ako
bi
se
dalo
,
zaukali
bi
na
glas
,
pa
ne
smemo
,
da
nas
kdo
ne
sliši
.
Tako
se
mora
govoriti
,
da
še
vesel
ne
sme
biti
človek
,
kakor
bi
hotel
.
Pa
naj
že
bo
,
kakor
je
—
hladna
dolinica
,
polni
sodčki
,
Groga
vas
vse
skupaj
spodobno
pozdravlja
,
če
prav
bolj
na
tihem
!
«
Iz
lesenega
zaboja
si
je
izbral
štiri
buteljke
in
poiskal
ključ
od
pipe
pod
piskrom
,
prevlečenim
z
vlažnim
prahom
.
»
Major
imajo
prvi
ključ
,
drugega
Groga
,
vsaki
za-se
.
«
Pocenil
je
in
nastavil
steklenico
pod
pipo
.
»
Vino
se
posuši
,
ako
ga
nihče
ne
pije
.
In
pa
,
ako
je
za
barone
in
drugo
gospodo
dobro
,
tudi
nam
ne
bo
škodovalo
.
Le
čakaj
,
od
vsake
dobrote
nekaj
!
«
Nastavil
je
drugo
steklenico
pri
novem
sodu
.
»
Oni-le
tam
v
kotu
pa
ni
za
naš
želodec
!
Preveč
je
menda
deževalo
tisto
leto
po
vinogradih
,
da
se
je
naredila
zgolj
voda
iz
grozdja
.
Vode
pa
ne
!
Mrzlico
in
grižo
dobiš
od
nje
.
«
Steklenice
so
bile
polne
.
Povzdignil
je
jedno
proti
oknu
in
dejal
resnobno
:
»
Prav
nič
se
mu
ne
more
očitati
!
«
»
Zatorej
okličemo
,
kakor
je
po
pravici
,
to-le
gospodično
Kapljico
,
doma
z
Dolenjskega
,
prvič
,
drugič
in
tretjič
,
da
se
bosta
vzela
zdaj-le
z
gospodom
Grogo
Kozolom
,
doma
z
Gorenjskega
!
In
če
ima
kdo
kaj
proti
temu
,
naj
se
oglasi
še
o
pravem
času
,
zakaj
ženin
in
nevesta
težko
čakata
!
«
Groga
je
zacmakal
in
poslušal
.
Oglasil
se
ni
nihče
;
slovesni
govor
je
preplašil
jedino
le
rejeno
podgano
,
da
jo
je
ubrala
izmed
zelnatih
glav
črez
kup
krompirja
proti
stopnicam
.
»
Ker
torej
nihče
nič
temu
ne
ugovarja
,
naj
se
svatba
takoj
prične
!
«
Ta
obred
si
je
Groga
po
svoje
prikrojil
po
znani
anekdoti
—
Bog
ve
,
kje
jo
je
pobral
—
po
pripovedki
,
v
kateri
sklepa
žejen
mornarček
jednako
zvezo
v
kleti
na
ladji
.
—
Bolj
na
kratko
je
napil
Kozol
majorju
in
Katrici
.
Potem
je
dotočil
buteljko
zopet
do
vrha
in
skril
svoj
ključ
do
pipe
,
ki
se
je
bil
jedenkrat
gospodu
»
izgubil
«
in
slugi
»
ostal
«
za
zmeraj
.
Srečno
jo
je
izpeljal
iz
kleti
.
V
svoji
sobici
je
vtaknil
najprvo
dve
steklenici
v
posteljo
;
potem
je
oblekel
frak
,
shranil
ostali
dve
steklenici
,
dobro
zamašeni
,
vsako
v
drug
škric
,
vzel
cilinder
in
krenil
po
poljskem
potu
proti
Vranovemu
.
Šel
pa
ni
na
pošto
,
temveč
zavil
je
mimo
mesteca
po
bregu
v
dolino
tja
,
kjer
je
stala
,
postavljena
pod
velikansko
skalo
bajta
Zaplotnikovega
Gašperčka
,
kolarja
,
pri
katerem
si
je
izposojeval
Groga
izkušenost
in
pravo
modrost
,
kadar
mu
je
njegova
pošla
;
čislal
ga
je
pa
zelo
in
bil
do
duše
preverjen
,
da
je
Gašperček
tako
premeten
,
da
bi
znal
napraviti
celo
pratiko
z
vsemi
svetniki
in
svetnicami
in
s
pravim
vremenom
zraven
.
Na
pragu
hišice
,
čepeče
nekamo
sumno
v
stran
,
je
sedela
»
divja
Mina
«
,
sestra
Gašperčkova
.
Lupila
je
krompir
.
Ko
se
je
prikazal
sluga
z
Javoric
,
je
ponižno
vstala
in
ga
poklicala
le
tiho
po
imenu
.
Umaknila
se
mu
je
,
da
bi
mogel
v
hišo
.
Bila
je
mirna
.
Njeno
vedenje
je
kazalo
,
kakor
bi
se
nekako
sramovala
in
zavedala
,
da
jo
prime
časih
ljuta
bolezen
.
»
Ali
je
brat
doma
?
«
vpraša
jo
Kozol
prijazno
.
Mina
pokima
.
»
Bog
daj
dober
dan
,
Gašper
!
«
pozdravi
Groga
in
sede
moško
na
trinogat
stolec
.
Na
Angleškem
in
pa
v
Ameriki
,
pravijo
,
ni
pozdravljanje
s
klobukom
tako
v
navadi
kakor
pri
nas
.
Toda
tudi
Groga
,
dasi
domač
človek
,
je
v
tem
očividno
posnemal
Amerikance
in
Angleže
.
Kajti
ko
je
snel
svoj
častiti
cilinder
,
zgodilo
se
je
zgolj
radi
tega
,
da
bi
si
laže
obrisal
pot
.
Potem
se
je
zopet
pokril
.
»
Bog
!
«
odgovoril
je
Gašperček
.
Stal
je
za
stružnico
in
se
trudil
z
leseno
prečko
za
zlomljeno
kolo
.
Bil
je
mnogo
starejši
od
Mine
,
srednje
,
skoro
majhne
,
suhe
postave
,
sivih
las
,
začrnele
,
sajaste
polti
.
Rumenkasti
klobuk
,
katerega
menda
še
po
noči
ni
dejal
raz
glavo
,
je
nosil
vedno
močno
v
čelo
in
na
levo
stran
.
Pri
streljanju
z
možnarji
je
bil
izgubil
nekoč
levo
oko
;
to
napako
je
skrival
,
kolikor
je
mogel
s
pokrivalom
in
sedel
vsakomur
rajši
na
levo
,
kakor
na
desno
.
Zato
pa
mu
je
zrlo
tem
živahneje
na
okolo
zdravo
desno
oko
,
drobno
,
umno
,
s
kratkimi
trepalnicami
,
pod
visokimi
,
malo
premičnimi
in
košatimi
obrvmi
.
Ponašal
se
je
sam
,
da
vidi
z
njim
več
,
kakor
drugi
na
oboje
.
Leva
stran
obraza
,
spačena
po
oni
nesreči
,
mu
je
bila
vedno
na
smeh
,
in
celo
levi
brk
je
stal
za
spoznanje
više
kakor
desni
.
Po
delavnici
je
bilo
vse
križema
navlečeno
kolarskega
in
hišnega
orodja
.
Drugih
prostorov
ni
bilo
,
razen
»
veže
«
,
v
kateri
je
gospodinjila
Mina
.
Ob
očrneli
steni
nad
posteljo
je
visela
ura
,
bolj
za
parado
,
kakor
za
potrebo
.
Pred
leti
,
bilo
je
na
cvetno
nedeljo
,
je
bil
prišel
Gašperček
popoldne
nekoliko
bolj
»
korajžen
«
domov
in
je
takoj
videl
,
da
gre
»
zanikarna
omara
«
za
»
cel
dan
in
dve
uri
«
prepozno
.
Zdravil
jo
je
potem
s
svojimi
kolarskimi
kladivi
,
pilami
in
dleti
,
pa
ni
nič
izdalo
.
Zato
se
je
zarotil
,
da
je
ne
da
prej
popraviti
,
predno
ne
zadene
velike
terne
v
Vranovski
loteriji
.
Sanjalo
se
mu
je
pa
jedenkrat
,
ko
je
ležal
popoldne
brez
dela
za
sečjo
in
tako
trdno
spal
,
da
niti
ni
čutil
pekočega
solnca
,
in
zdelo
se
mu
je
,
da
mu
ponujajo
rajnica
stara
mati
zelenkast
listek
s
petimi
številkami
.
»
Jejheta
«
,
dejal
jim
je
hvaležno
,
»
nikoli
vam
tega
ne
pozabim
!
Samo
pomagale
pa
vaše
številke
ne
bodo
nič
,
vem
,
da
ne
.
Zakaj
,
karkoli
kdo
stavi
,
najsi
bo
v
Gradec
,
Trst
,
v
Prago
ali
na
Dunaj
ali
kam
drugam
,
loterijska
gospoda
ga
vender
potuhtajo
in
vlečejo
čisto
kaj
druzega
.
«
Stavil
je
pa
vender
,
kar
so
mu
sanje
priporočile
,
in
sicer
dvanajstkrat
zaporedoma
.
Ko
pa
le
ni
bilo
nič
,
zarotil
se
je
zopet
,
da
ne
pojde
nikdar
več
stavit
,
naj
ga
vse
loterije
celega
sveta
pokonci
v
uho
pišejo
.
In
glej
ga
vraga
!
Drugi
teden
,
odkar
je
ponehal
s
stavo
,
ali
ni
stalo
vseh
pet
številk
rajnice
stare
matere
krvavordeče
namalanih
na
deski
pred
loterijo
na
Vranovskem
trgu
?
Tako
je
bil
jezen
takrat
Gašperček
,
da
bi
se
bil
najrajši
samega
sebe
zgrizel
!
Ura
pa
je
ostala
v
pokoju
in
kazala
po
noči
in
po
dnevi
vedno
pol
sedmih
.
»
Kaj
pa
popravljaš
in
komu
?
«
pričel
je
Groga
.
»
Mlinarjevemu
Matevžu
izpod
Zerovja
.
Kolo
je
strl
.
Kaj
pa
tako
težko
naklada
!
—
—
Hudimana
,
to
novo
jeklo
ni
za
nič
,
vsaki
čas
je
treba
brusa
.
«
Počasi
je
privlekel
Groga
steklenici
iz
fraka
na
dan
.
Gašperček
se
je
prijazno
obliznil
.
»
Na
,
Gašper
,
pij
,
ta-le
je
dober
!
«
Jedno
buteljko
poda
Kozol
prijatelju
,
drugo
pa
postavi
na
mizo
,
ko
je
porinil
košarico
z
vsakojakimi
žreblji
in
drugo
šaro
v
stran
.
Gašperček
si
obriše
roke
ob
delavskih
hlačah
,
vzame
in
odmaši
;
zadovoljno
povonja
ter
si
ogleda
plemenito
tekočino
proti
luči
.
Temu
dolgemu
uvodu
pa
je
sledila
tudi
dolga
povest
.
»
Na
dobro
zdravje
!
«
rekel
je
ter
začel
piti
,
gledajoč
v
jednomer
razno
orodje
po
prečnih
palicah
ob
steni
.
Pregledal
je
vse
dvakrat
,
trikrat
,
vsako
posebej
,
predno
je
nehal
.
Obrisal
je
grlo
posodi
s
prirodno
servijeto
,
kar
z
dlanjo
,
in
postavil
vino
pred
Grogo
.
»
To
si
pa
prav
povedal
,
da
je
dober
!
«
priznal
je
in
si
zavrtel
ves
zamaknjen
»
murčka
«
v
desni
uhvici
.
Groga
pa
je
segel
v
žep
in
ponudil
prijatelju
dve
viržinki
.
Gašperček
se
je
uljudno
namuzal
.
»
To
bo
pa
za
v
nedeljo
.
«
»
Kdaj
si
bil
že
zadnjič
pri
nas
na
Javoricah
?
«
vpraša
Kozol
.
»
Ni
še
teden
tega
.
Tiste
ojnice
sem
popravil
kočiji
;
par
osmink
šnopca
je
neslo
,
dosti
res
ni
bilo
—
ojnice
bodo
pa
držale
,
če
se
prav
vse
drugo
sesede
.
«
»
Ali
si
kaj
videl
tistega
suhega
škrica
,
ki
hodi
k
nam
v
vas
?
«
»
Katerega
?
Ali
mar
tistega
,
ki
tako
skozi
nos
govori
?
«
»
Je
že
pravi
!
«
»
In
ki
ima
le
jedno
samo
šipo
za
na
oči
in
za
pol
grofa
je
,
kaj
ne
?
«
»
Tisti
,
tisti
.
Torej
ga
poznaš
?
«
»
Kaj
bi
ga
ne
!
Veš
,
lepo
spoštljivo
se
mu
oni
dan
odkrijem
,
domov
gredoč
,
in
snamem
ta-le
svoj
špehasti
klobuk
;
pa
,
kaj
misliš
,
da
se
je
oni
kaj
zmenil
,
mrcina
.
Prav
nič
me
ni
pogledal
,
in
jaz
sem
mu
vender
spodobno
rekel
in
še
po
nemško
sem
jo
bil
udaril
:
»
Kut
morgen
,
šene
ger
fon
baroni
«
Mislil
sem
si
,
da
je
kaj
v
žlahti
z
gospodo
na
Javoricah
.
Pa
sem
pozneje
zvedel
,
da
ni
!
Glej
ga
hudirja
,
dejal
sem
,
ko
bi
bil
to
prej
vedel
,
saj
bi
mu
ne
bil
dejal
ne
»
hi
!
«
ne
»
hot
!
«
in
ne
trgal
klobuka
!
«
»
Pa
veš
,
kaj
je
govoril
o
tebi
?
Da
ne
znaš
nemški
!
Oponašal
te
je
oni
dan
gospodi
,
ko
so
za
tistimi
mrežami
žogo
bili
,
in
vsem
te
je
v
smeh
stavil
,
Gašper
!
«
Tukaj
je
bil
kolarček
jako
občutljiv
.
»
Buzarona
!
«
kričal
je
jezen
.
»
Dvanajst
let
sem
cesarja
služil
,
šest
zvezd
sem
nosil
prišitih
,
na
Laškem
sem
kožo
prodajal
,
na
Ogrskem
sem
bil
kuhan
in
pečen
in
sem
se
tudi
nekaj
naučil
po
svetu
—
pa
mi
gre
tak-le
pajek
pritepeni
nemščino
očitat
!
Se
po
italijanski
in
mažarski
jo
zarobim
,
če
je
treba
,
in
zakolnem
,
da
se
tri
dni
prej
sliši
—
pa
bi
nemškega
ne
znal
,
korpo
di
bako
!
«
»
Vidiš
,
in
ta
baron
bi
se
rad
priženil
na
Javorice
!
«
»
Tako
ti
praviš
,
on
!
Vrag
ga
vzemi
,
makako
maledeto
!
«
»
Tisti
naši
stari
teti
se
je
priliznil
,
saj
je
sladak
kakor
odpustek
,
majorjevi
sestri
,
ki
je
tako
dolga
in
špičasta
,
da
oblake
šegeta
,
kadar
gre
pokonci
.
Starejšo
hči
bi
rad
,
Mileno
,
in
pa
kar
na
konju
jo
lovi
.
«
»
Kaj
pa
dekle
k
temu
pravi
?
«
»
Milena
?
Za
tistim
inženirjem
prav
rada
gleda
,
ki
se
tudi
hodi
žogat
k
nam
.
Zato
pa
barona
ne
mara
.
To
je
cela
zmešnjava
,
veš
da
,
in
če
jo
bolj
premišljujem
,
manj
sem
bister
.
Oni
dan
je
bil
tak
kokodajsk
pri
nas
,
da
nas
Bog
varuj
!
To
je
bilo
,
kakor
sodni
dan
popoldne
.
«
Zdaj
je
Groga
obširno
povedal
vse
,
kar
je
bil
dosedaj
poizvohal
,
in
seveda
ni
pozabil
,
da
ne
bi
bil
postavil
svoje
osebe
v
središče
prizorov
na
Javoricah
.
Moža
sta
ostala
skupaj
,
dokler
je
bilo
še
kaj
vina
,
in
se
zmenila
dodobra
.
Gašperček
se
ni
izpozabil
z
nobenim
neprevidnim
svetom
,
rekoč
,
da
je
treba
le
prave
priložnosti
počakati
,
»
da
bomo
,
če
Bog
da
,
udarili
vsi
naenkrat
na
objestnega
škrica
in
mu
pokazali
,
kdo
zna
nemški
in
kdo
ne
.
«
—
Na
večer
si
je
dal
Groga
opravka
ob
postelji
.
Srečno
je
našel
drugi
dve
buteljki
.
Ob
takih
prilikah
je
napravil
»
negligeable
quantity
«
vselej
prijetno
osupel
obraz
:
»
I
kdo
nam
je
pa
vender
to
pripravil
!
Kakor
nalašč
!
«
Nažgal
si
je
svečo
in
sedel
za
mizo
.
»
Gašperček
je
torej
na
naši
strani
,
«
je
začel
premišljevati
.
»
In
če
gre
zdaj
po
pravici
,
ne
bo
baron
nikdar
gospodaril
na
Javoricah
,
ta
človek
,
ki
je
bolj
čuden
,
kakor
sedem
dnij
toče
.
To
bo
gledala
stara
sitnica
mršava
!
Suha
putka
,
ko
bi
ji
le
mogel
kdo
reči
:
»
Bojim
se
te
,
kakor
žaba
dežja
.
«
Major
tudi
z
nami
vleče
;
zato
mu
ne
zamerimo
,
ako
je
časih
tako
natančen
,
da
sliši
,
kako
muhi
srce
bije
.
Pa
odslej
bomo
imeli
oči
odprte
in
mirno
vest
.
Mirna
vest
je
večna
gostija
.
Inženir
je
pa
fant
od
fare
!
Ta
pa
že
,
ta
!
Na
njegovo
zdravje
ga
izpijmo
par
požirkov
!
Nikar
se
ga
ne
branimo
,
saj
ne
ugrizne
.
Tako
.
—
Spomnimo
se
pa
tudi
zale
naše
Katrice
,
za
katero
že
dlje
časa
onegavimo
.
Kaj
,
ko
bi
se
jedenkrat
pognali
in
ji
povedali
,
kaj
nas
tišči
?
Čedni
smo
,
služba
je
imenitna
in
nese
;
ako
ima
Katrica
količkaj
resne
volje
,
mora
se
zaljubiti
.
Čeden
fant
,
lep
fant
,
tega
nihče
ne
taji
,
čaj
no
—
«
Groga
je
primaknil
svečo
,
snel
okroglo
ogledalce
raz
steno
in
jel
analizovati
bujne
dražesti
svojega
obraza
.
Pri
tem
pa
je
moral
zrcalce
vrteti
in
sukati
na
vse
strani
,
ako
je
hotel
videti
vse
okraje
obširnega
obličja
.
Steklo
ni
bilo
iz
Benetk
,
zato
je
pa
tudi
ob
vsaki
potezi
kazalo
drugače
.
Zdaj
je
bil
nos
dolg
in
ozek
,
zdaj
se
je
zopet
na
debelo
zredil
,
zdaj
je
poskočila
desna
nosnica
,
široko
raztegnjena
,
visoko
kvišku
,
dočim
je
leva
ostala
spodaj
klavrno
stisnjena
,
zdaj
zopet
so
se
pretvarjale
oči
v
prečudnih
premembah
.
Tako
je
videl
Groga
več
Grog
,
katerih
ni
bil
nobeden
pravi
Groga
;
vender
pa
je
iz
vseh
teh
podob
lahko
temno
slutil
,
kakšen
je
pravzaprav
v
resnici
pravi
Groga
.
»
Obraza
smo
prav
prijaznega
!
Zobe
imamo
vse
zdrave
in
lepo
rumene
,
kakor
zrela
pšenica
.
Nos
je
res
rdeč
—
pa
je
bil
lani
še
bolj
!
To
prihaja
od
zdravja
,
od
čiste
krvi
.
Da
bi
le
ne
prenehalo
!
Premalo
morda
pijemo
,
in
to
nam
utegne
še
škodovati
,
ko
smo
navajeni
.
O
—
kolcati
se
nam
je
začelo
.
Ti
presneta
Katrica
!
Da
vedno
misli
na
Grogo
!
Kako
je
vender
onegava
!
Če
nas
bo
tako
zelo
rada
imela
,
bo
pa
vender
malo
preveč
!
No
,
lepega
moža
boš
dobila
,
Katra
,
le
veseli
se
!
«
»
Le
samo
kako
bi
ji
povedal
,
da
bi
jo
rad
!
«
pristavi
počasi
.
»
To
je
težava
,
ker
sem
bolj
sramežljive
sorte
.
«
Vihal
si
je
razrastene
brke
in
si
kimal
sam
sebi
v
ogledalce
.
»
Kaj
pa
,
ko
bi
ji
pisali
?
«
pravi
in
obesi
drobno
reč
zopet
na
steno
.
»
Potem
lahko
bere
črno
na
belem
in
v
miru
premišljuje
,
kakšna
sreča
jo
čaka
ali
pa
tudi
ne
,
ako
nas
namreč
zavrže
.
—
Ti
pa
,
šentlenartski
šomašter
,
zakaj
nas
nisi
večkrat
zlasal
,
kakor
si
nas
,
da
bi
zdaj-le
znali
lepše
pisati
,
kakor
znamo
?
No
—
pa
bo
že
šlo
,
bomo
že
kako
izonegavili
,
da
bo
kaj
lepšega
!
Treba
je
le
popirja
in
drugih
ropotij
;
vse
to
pa
imajo
,
hvala
Bogu
,
gospod
v
obilici
gori
na
pisalni
mizi
.
«
Ko
je
imel
vse
potrebno
skupaj
,
sedel
je
dostojanstveno
zopet
za
mizo
in
vzel
v
svoje
debele
roke
pero
,
»
zgovornosti
mogočno
bandero
.
«
In
jel
se
je
potiti
,
kakor
glasoviti
mladeniči
v
ognjeni
peči
.
Četrt
ure
se
je
upiral
in
stokal
,
kakor
bi
svinec
prenašal
.
Risal
je
večinoma
velike
,
debele
,
oglate
črke
,
okičene
z
nebrojnimi
repki
in
ozaljški
in
pomenljivo
zapletenimi
čiračarami
.
»
Pisal
«
je
po
kuverti
in
veslal
s
peresom
vedno
bolj
v
kot
gori
na
desno
,
jezik
pa
je
vrtel
z
jednega
ustnega
kota
v
drugi
.
Vročina
ga
je
kuhala
.
Naposled
je
naslov
srečno
zgotovil
.
Glasil
se
je
v
tolovajskem
pravopisju
:
»
Naj
prejme
!
častitljivo
dekle
in
kuharica
Katrica
Petrač
tukaj
na
Javoricah
pritlično
.
«
Ker
so
bile
pa
črke
velike
in
kuverta
majhna
,
je
stalo
pol
»
častitljivega
«
dekleta
še
na
popirju
,
drugo
polovico
je
bil
spisal
Groga
v
potu
svojega
obraza
kar
po
mizi
.
Čutil
je
,
da
je
na
moč
truden
.
Kar
mu
kane
debela
kaplja
iz
polnega
peresa
sredi
preljubega
imena
Katrice
!
Ta
črna
nesreča
je
pokvarila
Grogi
vso
pisateljsko
karjero
.
Izgubil
je
vodilno
misel
,
in
vse
veselje
do
duševnega
delovanja
ga
je
minilo
.
S
fino
estetično
presodbo
in
strogo
lastno
kritiko
je
zavrgel
svoje
zbrane
spise
!
Živi
mržnji
do
neplodnega
diletantstva
se
je
pridružil
tajen
stud
do
literature
v
srcu
jednostranskega
pisatelja
.
Pa
saj
učenost
sama
ne
zaleže
nič
v
življenju
,
temveč
le
ukus
in
sposobnost
uživanja
.
To
je
Groga
živo
čutil
in
vzel
,
dasi
se
mu
je
tožilo
spat
,
zopet
in
zopet
buteljko
,
kjer
je
imel
plemenito
vsebino
v
plemeniti
obliki
.
»
Prisiljena
reč
ni
dobra
,
«
je
dejal
,
»
to
moramo
drugače
urediti
.
—
—
—
Jo
že
imamo
!
Dobra
misel
!
—
Dobra
misel
je
pol
zdravja
!
«
Jasno
se
vidi
,
da
je
bil
Kozol
idealist
,
kateremu
bol
ne
zamrzne
nikdar
v
resignacijo
,
da
je
bil
mož
,
katerega
nesreča
ne
uči
cinizma
.
In
vzpel
se
mu
je
duh
v
čisto
višavo
genijalne
misli
!
»
Piši
mi
jedan
listak
Od
naše
ljubavi
!
«
Narodna
iz
Dalmacije
.
Ivan
in
Milena
sta
takoj
početkoma
spoznala
,
da
so
lepi
trenotki
pri
lawn-tennisu
jako
,
jako
kratki
in
pa
skrivni
ljubezni
naravnost
nevarni
.
Tam
si
torej
nista
mogla
pripovedovati
,
kar
bi
si
bila
tako
neizrečeno
rada
pripovedovala
po
cele
ure
—
ves
dan
,
kaj
pravim
—
—
večno
!
»
Večno
«
!
Ta
prečudna
beseda
uživa
pri
ognjevitih
zaljubljencih
prav
tako
visoko
posvetno
,
čast
,
kakor
»
ljubim
«
in
»
zvestoba
«
.
In
ako
ne
doseže
vsa
ta
krasota
niti
toliko
dnij
,
kolikor
jih
je
v
navadnem
ali
prestopnem
letu
,
ampak
največkrat
mnogo
manj
—
kaj
zato
?
Taka
je
,
»
De
,
kar
na
fvejt
’
shivi
,
En
mejhen
zhaf
terpi
,
«
Izpraševati
pa
»
mesec
bledi
«
,
»
kje
je
,
kje
je
ljubica
?
«
,
tega
se
naveliča
nazadnje
vsakdor
prej
,
kakor
bi
bil
mislil
;
saj
vidi
,
da
se
zmeni
»
mila
,
mila
lunica
«
prav
za
prav
presneto
malo
za
njegovo
radovednost
.
Začela
sta
si
tedaj
pridno
dopisovati
.
Tako
sta
imela
poljube
vsaj
črno
na
belem
!
Cesarska
kraljeva
pošta
pa
ni
imela
od
njiju
prav
nobenega
dobička
,
—
pač
pa
vaški
krčmar
,
oča
Jurjevec
na
Javoricah
.
Pisma
je
namreč
prenašal
Groga
.
Njegov
trud
seveda
ni
bil
zastonj
.
Kozola
je
»
pekel
denar
od
nekdaj
huje
kakor
hudičevo
olje
.
«
Vedel
je
tudi
,
da
bogastvo
rodi
napuh
in
ošabnost
!
Zato
je
znosil
lepo
vestno
dvojače
,
katere
je
prejel
od
Milene
in
od
inženirja
,
vse
v
Jurjevčevo
gostilnico
.
»
Jurjevec
se
jih
bo
že
zopet
odkrižal
tako
kako
,
da
bo
prav
,
«
ugenil
je
modri
sluga
in
izpraznil
marsikak
polič
,
kadar
je
utegnil
.
In
utegnil
je
mnogokrat
.
Bil
je
vroč
poletenski
dan
.
Z
zapravljivo
radodarnostjo
je
streljalo
popoldansko
solnce
pekoče
strele
z
visočin
na
medlečo
zemljo
.
Vetrovi
so
spali
v
vrhovih
tihih
,
nepremičnih
smrek
.
Vse
je
lenelo
.
Drugače
pa
je
bil
kaj
priprost
dan
,
in
prav
nič
se
mu
ni
videlo
,
da
bi
bil
morebiti
takšen
,
ob
katerem
se
dogaja
kaj
posebnega
.
In
vender
so
se
godile
danes
reči
,
katere
sicer
niso
mogle
prestaviti
tirov
ne
svetovne
,
ne
domače
zgodovine
,
dogodki
,
ki
so
bili
pa
vsejedno
največjega
pomena
za
vse
življenje
junaka
Groge
,
pomembni
pa
tudi
za
nekatere
druge
osebe
na
Javoricah
in
na
Vranovem
.
—
V
hladni
sobi
,
katere
okna
so
gledala
na
kuhinjski
vrt
,
je
stolovala
gospodična
Stanka
po
obedu
sama
za
pisalno
mizo
,
kjer
je
sicer
v
takih
varnih
časih
sedela
Milena
,
pišoč
Vojniku
.
Guvernante
se
ni
bilo
bati
;
brala
je
teti
Emiliji
in
gospej
mama
došle
dunajske
časopise
.
Stanka
je
pisala
prijateljici
v
Ljubljano
.
Prva
stran
pisma
je
kazala
lepo
,
natančno
pisavo
v
otroških
potezah
.
Na
drugi
pa
črke
že
niso
stale
več
tako
lepo
v
redu
.
Mudilo
se
ji
je
.
Vsaki
čas
je
pogledala
proti
vratom
.
Kolikor
tudi
je
to
indiskretno
,
pa
vender
poglejmo
mladi
pisateljici
nekoliko
preko
ramena
!
Pisala
je
:
»
Ljuba
Elza
!
Oprosti
mi
,
da
Ti
nisem
še
nič
odgovorila
toliko
časa
.
Ali
naša
guvernanta
,
ta
puščoba
,
je
vedno
za
menoj
!
Včeraj
smo
se
peljali
v
Žerovje
.
Sodnikova
odgojiteljica
Flora
se
je
zaročila
s
tistim
mladim
doktorjem
Padičem
,
v
katerega
je
bila
najina
prijateljica
Minka
lani
tako
zaljubljena
.
Zdaj
pa
ima
!
Vidiš
,
to
je
moška
zvestoba
!
Moškim
ne
sme
človek
kar
čisto
nič
zaupati
,
pravim
Ti
!
Sicer
pa
doktor
za
Minkino
zaljubljenost
niti
vedel
ni
—
—
—
Flori
privoščim
njeno
srečo
!
Zakaj
ona
ima
dobro
srce
in
je
dajala
sodnikovim
prav
kratke
naloge
,
in
tudi
pri
klavirju
ni
prodajala
nobenih
sitnostij
,
kar
kaže
,
da
je
plemenitega
značaja
!
Naša
pa
vse
vidi
in
vso
uro
kriči
:
»
Fingersatz
!
Fingersatz
!
«
Danes
teden
sem
se
nalašč
vrezala
v
prst
,
da
mi
ni
bilo
treba
igrati
.
Ali
misliš
,
da
mi
je
kaj
pomagalo
?
—
—
Dala
mi
je
zato
ponoviti
celo
Italijo
v
zemljepisu
,
iz
zgodovine
pa
tridesetletno
vojno
!
Grozno
,
kaj
?
—
?
—
?
To
je
res
pravi
križ
s
temi
guvernantami
!
Saj
pravim
!
Tega
mi
že
davno
več
ne
verjame
,
ako
ji
pravim
,
»
da
me
glava
boli
,
«
—
ker
predobro
izgledam
.
To
je
strašno
!
Ali
ne
?
—
!
—
?
To
Ti
moram
tudi
precej
povedati
:
Ko
smo
bili
mi
v
sobi
,
sta
se
poljubovala
Padič
in
Flora
v
veži
tako
na
glas
,
kakor
da
bi
streljal
z
možnarji
!
Lepo
Te
prosim
:
ali
se
kaj
takega
spodobi
,
ali
se
ne
spodobi
?!
—
Jaz
mislim
,
da
se
kratko
malo
ne
spodobi
,
in
da
se
lahko
kaj
takega
tudi
na
tihem
opravi
!
Piši
mi
,
kaj
Ti
o
tem
sodiš
?
—
Povem
Ti
,
čisto
rdeča
sem
postala
od
same
zadrege
—
videla
sem
se
v
zrcalu
—
in
sram
me
je
bilo
za
oba
onadva
tam
zunaj
!
—
—
—
—
Pozneje
smo
odšli
vsi
na
vrt
.
Kava
je
bila
izborna
.
Potem
sva
šla
s
sodnikovim
Milanom
rože
ogledovat
.
Pomisli
,
komaj
je
šesto
dovršil
,
pa
hoče
biti
že
kavalir
!
Le
poslušaj
!
—
Vprašala
sem
ga
,
kako
je
kaj
izdelal
letos
.
»
A
,
bo
že
,
no
!
«
je
odgovoril
in
rekel
:
»
V
matematiki
imam
ponavljalni
izpit
,
zakaj
moj
profesor
me
ne
more
živega
videti
,
ker
me
je
nekoč
za
gradom
zasačil
,
ko
sem
cigareto
kadil
.
«
—
Nato
me
je
takoj
prosil
dovoljenja
,
da
bi
ob
moji
navzočnosti
pušil
.
Odvrnila
sem
mu
:
»
O
,
zaradi
mene
le
kar
prižgite
,
gospod
Milan
,
ako
le
ne
bo
škodovalo
vašemu
zdravju
!
Profesorja
pa
menda
vender
ne
bo
nobenega
tod
okolo
,
da
bi
vas
zaznamoval
in
javil
pri
konferenci
!
«
Ta
beseda
»
konferenca
«
je
naredila
,
kolikor
sem
videla
,
globok
vtisek
na
mojega
kavalirja
.
Čutil
je
pa
gotovo
tudi
,
da
ga
vlečem
prav
pošteno
na
niti
!
—
—
—
Saj
razumeš
?
Vender
je
svojo
zadrego
kmalu
zopet
premagal
.
In
podjeten
je
,
to
se
mu
mora
priznati
!
Kar
hipoma
—
misli
si
,
ljuba
Elza
—
potegne
svoj
»
notes
«
iz
žepa
in
zapiše
nekaj
vanj
.
Bila
sva
za
cvetličnjakom
!
On
odtrga
list
in
ga
da
meni
.
Ali
sem
se
takrat
smejala
!
Ah
,
kaj
neki
misliš
,
da
mi
je
bil
zapisal
?
—
—
—
»
Midva
vedno
bova
se
ljubila
.
«
To
je
zapisal
.
Bilo
je
presmešno
!
»
Kdo
pa
?
«
vprašam
ga
nalašč
.
—
Hudo
je
bil
v
zadregi
,
saj
lahko
verjameš
!
—
»
I
midva
!
«
je
dejal
prav
tiho
.
Naredila
sem
se
zelo
jezno
in
resno
!
Rekla
sem
mu
:
»
Matematika
,
matematika
,
ne
pa
ljubezen
!
«
—
Ali
ga
nisem
dobro
?
—
Prav
za
prav
se
mi
je
pa
tudi
smilil
.
Pa
kaj
hočem
z
njim
?
Saj
je
za
pol
glave
manjši
kakor
jaz
!
—
!
—
!
Tukaj
imamo
najlepše
vreme
.
Ko
bi
si
le
naša
sitna
Netty
vender
že
jedenkrat
izmislila
,
da
bi
šla
obiskat
svoje
sorodnike
doma
!
Lani
je
šla
in
druga
leta
tudi
.
Letos
se
pa
kar
ne
gane
—
?
—
Želim
Ti
mnogo
zabave
in
Te
prosim
,
da
mi
kmalu
odgovoriš
!
Piši
mi
,
kolikor
največ
moreš
!
Pozdravljam
in
poljubljam
Te
v
duhu
najprisrčneje
!
Tvoja
iskreno
Te
ljubeča
prijateljica
Stanka
.
P.
S.
Razodeti
Ti
moram
brž
še
veliko
,
veliko
skrivnost
.
Pa
ne
smeš
nikomur
nič
praviti
!
Bog
ne
daj
!
—
—
Milena
se
je
skrivaj
zaročila
z
gospodom
Ivanom
Vojnikom
!
Lepo
Te
prosim
,
da
nikjer
nič
ne
povesi
On
je
inženir
na
Vranovem
.
Strašno
se
imata
rada
!
Doslej
samo
jaz
za
to
vem
.
Povem
Ti
,
Milena
ima
jako
dober
ukus
!
Dopisujeta
si
redno
,
pa
nisem
mogla
še
nobenega
lista
uhvatiti
,
ko
sem
tako
radovedna
!
Kaj
več
prihodnjič
!
Z
mnogimi
prisrčnimi
pozdravi
(
On
ima
črne
oči
in
črne
lase
—
)
ostanem
vsa
Tvoja
zvesta
Stanka
.
P.
S.
Še
nekaj
!
Kako
sem
vender
pozabljiva
!
—
Kaj
je
s
Tvojim
kadetom
?
Ali
še
nosiš
njegova
pisma
po
žepu
?
Svarim
Te
!
To
je
zelo
nevarno
!
Ako
bi
jih
kje
z
obleko
pozabila
?
Ali
ako
bi
te
mama
vizitirala
?
—
!
—
?
O
baronu
Lahnbergu
Ti
bom
pisala
prihodnjič
!
Tega
človeka
kar
trpeti
ne
morem
,
kakor
sem
Ti
že
večkrat
pisala
.
Pravi
mi
vedno
,
da
sem
»
ein
netter
Kafer
!
«
ali
pa
»
ein
lieber
Schneck
!
«
Ali
si
Ti
že
doživela
kaj
takega
?
Še
jedenkrat
Te
prav
lepo
poljublja
in
pozdravlja
Tvoja
odkritosrčna
Stanka
.
«
Pismo
je
naslovila
»
poste
restante
«
v
Ljubljano
.
Kar
se
ji
je
zdelo
,
da
nekdo
prihaja
!
Vender
je
bilo
vse
mirno
.
Le
z
vrta
se
je
slišalo
zaspano
brnenje
čebelic
,
od
njiv
sem
jasni
zvenk
osel
,
od
ceste
pa
klopot
konjskih
kopit
in
lajanje
kakega
pasjega
puntarja
.
Sedla
je
zopet
in
si
vzela
novo
polo
.
Še
jedno
pismo
je
hotela
spisati
.
»
Tako
bo
najbolje
,
«
si
je
dejala
.
»
Obljubila
sem
Mileni
,
da
ji
pomagam
.
—
Zdaj
sem
že
dosti
dolgo
premišljevala
,
kako
!
Pisala
mu
bom
,
pa
je
,
temu
baronu
!
Za
zmeraj
se
ga
bomo
odkrižali
!
In
če
mi
tudi
izpodleti
!
Kaj
bo
potem
?
Nič
!
Kvečjemu
me
bodo
zopet
jedenkrat
malo
ozmerjali
,
po
nedolžnem
seveda
,
kakor
zmeraj
,
pa
bo
!
—
Le
urno
!
«
Drugo
Stankino
pismo
je
bilo
mnogo
krajše
,
kakor
prvo
.
Bralo
se
je
v
njem
samo
to-le
:
»
Jako
cenjeni
gospod
!
Čisto
odkritosrčno
Vam
javim
,
da
se
moja
sestra
Milena
za
Vas
tako
malo
briga
,
kakor
za
lanski
sneg
!
Ali
res
mislite
,
da
ne
ve
tega
,
da
vzdihujete
bolj
po
njeni
doti
,
kakor
po
njej
sami
?
To
bi
moral
tudi
slepec
videti
!
—
!
—
!
Saj
Vam
pa
tega
prav
nič
ne
zameri
,
ker
je
denar
tudi
lepa
reč
.
Vender
pa
iz
vsega
srca
želi
,
da
bi
Vas
ne
bilo
nič
več
sem
na
Javorice
k
nam
,
ker
ste
sčasoma
res
postali
neznosno
dolgočasni
!
Bodite
vender
tako
prijazni
in
kar
izostanite
na
kakšen
lep
način
.
Za
Vami
se
ne
bo
nihče
jokal
!
Pišem
Vam
jaz
!
Mileni
se
ni
zdelo
vredno
,
da
bi
storila
to
sama
.
Nadejam
se
,
da
teh-le
mojih
vrstic
ne
bodete
uporabili
v
kake
zlobne
namene
,
in
da
bodete
sploh
ustregli
našim
,
oziroma
Mileninim
prisrčnim
željam
kot
kavalir
,
katerega
ste
se
doslej
vedno
kazali
in
delali
.
Adieu
.
Stanka
Stojnova
.
«
Prebrala
je
še
jedenkrat
list
,
kar
sicer
ni
bila
njena
navada
.
Nervozno
je
grizla
peresno
držalo
in
premišljevala
naposled
,
če
ni
krenila
morebiti
predaleč
,
ali
če
bi
ne
bilo
celo
potrebno
,
da
pristavi
v
»
postscriptum
«
še
kaj
posebno
krepkega
.
Roke
zadaj
pod
glavo
sklenivši
,
se
je
naslonila
v
stolu
nazaj
in
zrla
,
slonokosteno
držalce
v
ustih
,
na
pisano
pahljačo
,
ki
je
imela
vlogo
,
da
lepša
steno
nad
pisalno
mizo
.
Mislila
si
je
,
kaj
bi
rekla
guvernanta
,
ko
bi
jo
tako
videla
!
V
tej
misli
je
privlekla
z
nogo
drug
stol
in
položila
obe
nogi
nanj
.
Ta
čas
je
nekdo
potrkal
!
Kako
je
tu
skočila
kvišku
!
Na
mah
je
bilo
pismo
,
namenjeno
prijateljici
Elzi
,
pod
preprogo
pred
pisalno
mizo
,
drugi
list
pa
pod
francoskim
zvezkom
in
gramatiko
!
Vse
,
kakor
bi
trenil
!
Naredila
je
hitro
nedolžen
obraz
in
zaklicala
:
»
Prosto
!
«
V
sobo
pa
je
pricincal
z
mnogimi
prikloni
sam
Groga
Kozol
.
Stanka
se
je
oddahnila
.
»
Kaj
bi
pa
radi
,
Groga
?
«
vprašala
je
in
poiskala
zopet
pismo
za
Elzo
izpod
prostirače
.
Groga
je
zakašljal
bolj
na
tihem
,
rekel
pa
ni
nič
.
»
No
,
Groga
!
«
vzpodbujala
ga
je
,
vtaknila
pismo
v
žep
in
pogladila
gube
na
pisanem
predpasniku
nad
njim
.
»
Je-e-he
!
«
zine
Kozol
naposled
.
»
Nekaj
bi
vas
prosil
,
gospodična
,
če
ne
zamerite
!
«
Zagleda
se
pa
naravnost
v
kot
stropa
nad
pisalno
mizo
,
kjer
je
hotel
nekdaj
neki
kmetiški
slikar
z
nekimi
barvami
naslikati
čarobno
blejsko
jezero
.
Očividno
pa
je
imel
ta
umetnik
več
dobre
volje
,
kakor
sposobnosti
in
dobrih
barv
.
Tudi
čas
je
bil
svoje
dodal
.
In
tako
ni
bila
vsa
slika
nič
boljšega
,
kakor
zamazana
rjavkasta
pega
,
iz
katere
so
se
spoznali
le
še
oblaki
v
podobi
okroglih
hlebcev
,
visečih
v
dolgi
vrsti
nad
jezerom
in
cerkvico
.
Ostala
pa
je
ta
podoba
,
ki
se
je
tako
malo
ujemala
z
ostalim
novodobnim
ohišjem
,
na
izrecno
zahtevanje
majorja
Stojana
.
Jednako
»
nedosežnih
«
slik
drugih
treh
kotov
na
stropu
pa
ni
bil
mogel
več
rešiti
.
Izginili
so
»
Triglav
«
,
»
Bohinjsko
jezero
«
,
kateremu
je
priprosti
umetnik
privoščil
posebno
lepo
število
omenjenih
»
hlebcev
«
,
in
pa
neka
»
fantazija
«
,
katero
so
imenovali
,
dokler
je
krasila
strop
,
nekateri
»
Cerkniško
jezero
«
,
drugi
pa
»
Postojinsko
jamo
«
.
Vsekakor
je
bil
domači
slikar
imeniten
talent
,
in
kot
moderno-temni
umetnik
bi
bil
brezdvomno
napravil
velesijajno
karijero
.
»
Le
kar
recite
,
Groga
!
«
ga
nagovarja
Stanka
,
ki
je
medtem
spravila
tudi
pismo
za
barona
v
varnost
.
»
Prav
res
,
nič
si
kaj
ne
upam
!
«
pravi
sluga
in
se
sili
znova
,
da
bi
zakašljal
.
»
Ne
vem
,
ali
mi
bodete
hoteli
—
«
»
Seveda
bom
,
samo
povejte
že
vender
,
kaj
hočete
!
«
»
Ali
ni
nobenega
,
da
bi
kaj
slišal
?
«
obotavlja
se
Kozol
in
se
ozre
oprezno
po
sobi
.
»
Prav
nobenega
!
Sama
sva
.
«
»
Le
kako
bi
vam
to
vender
povedal
!
«
vzdihne
Groga
.
»
O
—
saj
stvar
—
to
se
pravi
—
ako
že
tako
govorimo
—
včeraj
zvečer
je
bilo
,
pa
kaj
bi
kvasil
—
«
S
tem
je
bila
njegova
povest
začasno
pri
kraju
.
»
Ali
,
ljubi
Groga
,
naprej
,
naprej
!
«
se
mu
smeje
Stanka
nestrpno
.
»
Kaj
pa
veste
o
Katrici
?
«
Tedaj
mahne
Kozol
z
desnico
po
zraku
,
—
»
ljubi
Groga
«
mu
je
dal
poguma
—
in
zažene
se
:
»
I
—
no
,
naj
pa
že
bo
v
imenu
božjem
,
ko
že
tukaj
stojim
,
bom
pa
kar
vse
najedenkrat
povedal
!
Mhm
!
Katrico
bi
rad
za
—
za
—
zakonsko
ženo
,
naj
že
bo
potem
,
kar
hoče
!
No
,
zdaj
sem
pa
rekel
!
«
Sladek
nasmeh
mu
zaigra
po
širokem
obrazu
;
vodeno-modre
oči
pa
upre
Groga
zopet
v
»
blejsko
jezero
«
na
stropu
v
kotu
.
»
Tega
si
ji
pa
ne
upam
sam
povedati
,
«
nadaljuje
,
»
ne
vem
,
zakaj
ne
.
Pisal
bi
ji
najrajši
,
pisal
!
«
Pogleda
Stanko
.
Ona
mu
resno
prikimava
.
»
To
se
pravi
,
sam
ne
znam
dobro
in
lepo
in
čedno
pisati
,
da
bi
se
kaj
prida
bralo
za
menoj
,
zato
bi
pa
vas
prav
lepo
prosil
,
da
pišete
vi
namesto
mene
,
gospodična
.
Kaj
bi
drugače
govoril
?
«
No
,
hvala
Bogu
,
zdaj
je
Groga
opravil
glavne
stvari
.
Korenito
se
oddahne
in
si
obriše
pot
raz
čelo
.
»
Dobro
,
dobro
,
vse
vam
napišem
,
«
obljubi
Stanka
,
dasi
se
je
bila
ob
lastnih
dveh
pismih
peresa
naveličala
dodobra
.
»
Kako
pa
naj
bo
?
«
»
Tako
naj
stoji
notri
v
pisanju
,
da
jo
imam
na
vso
moč
rad
,
in
da
bi
mi
bilo
zelo
všeč
,
ako
bi
me
hotela
ona
za
svojega
moža
.
—
Seve
,
početkoma
«
—
pristavi
Groga
s
posebnim
poudarkom
—
»
početkoma
naj
bo
to
prav
po
lahko
pisano
,
da
se
morebiti
Katrica
preveč
ne
—
prestraši
od
veselja
ali
kar
si
bodi
!
—
—
—
Sredi
pa
smo
lahko
že
bolj
predrzni
in
proti
koncu
pa
kar
udarimo
na
svatbo
in
ženitev
;
ali
ni
res
?
—
Pa
občutki
morajo
biti
notri
,
občutki
,
gospodična
,
saj
mi
ne
bodete
zamerili
,
in
—
nekoliko
o
srcu
in
zraven
tega
še
kaj
o
cveticah
,
kako
lepo
cveto
,
recimo
,
in
pa
diše
—
in
ptiče
morate
tudi
noter
dati
,
kako
so
brhko
pisani
,
in
kako
prijetno
znajo
žvižgati
in
frčati
po
zraku
,
posebno
spomladi
—
no
,
in
tako
dalje
o
lepoti
našega
sveta
,
lepo
drugo
za
drugim
,
da
nikoli
kaj
takega
,
posebno
pa
občutke
!
«
»
Le
čakajte
,
Groga
,
prav
lepo
vam
bom
vse
napisala
,
samo
nekoliko
potrpite
!
«
Stanka
je
segla
v
skrivnostne
globine
svojega
žepa
in
izvlekla
na
svetlo
najprvo
srebrn
naprstnik
,
potem
pa
po
vrsti
:
pisano
denarničico
,
žepni
robec
,
vezilen
vzorček
,
pol
svinčnika
,
tri
pisma
prijateljice
Elze
in
njeno
fotografijo
,
košček
šokolade
,
belokosten
nožek
,
prazno
stekleničico
za
parfum
,
uvelo
rožo
,
bombažast
klobčič
,
zlat
prstan
brez
kamena
...
In
še
vedno
je
iskala
!
Naposled
je
našla
,
kar
je
želela
,
namreč
zaljubljeno
pismo
Elzinega
kadetka
,
rožnordeč
listek
,
ves
zganjen
in
oguljen
.
Poslala
ga
ji
je
bila
prijateljica
»
na
ogled
«
.
»
Poslušajte
,
Groga
,
tako-le
bova
pisala
,
«
deje
in
jame
brati
iz
pisma
malega
vojščaka
:
»
V
solnce
bi
rad
pomočil
svoje
pero
,
da
bi
Tebi
,
čarobna
moja
Elza
,
dostojno
in
zadosti
ognjevito
naslikal
čustva
,
katera
si
mi
užgala
v
mojem
vročem
srcu
!
Takoj
prvi
dan
,
prvo
uro
,
prvo
minuto
,
ko
sem
bil
tako
neizrečeno
srečen
,
da
sem
zagledal
Tvoje
rjave
oči
—
«
»
To
pa
že
ni
nič
—
ne
zamerite
!
«
zmoti
sluga
osuplo
devojko
.
»
O
solncu
,
—
tega
pa
ne
tako
!
Pero
pomakati
v
solnce
,
to
ni
nič
in
ni
nič
,
—
Katrica
bi
se
mi
grdo
smejala
!
«
»
Potrpite
vender
,
da
vam
berem
dalje
!
«
ustavi
ga
deklica
in
nadaljuje
pismo
mladega
generala
:
»
Sama
tožna
luna
je
slišala
moje
prisege
,
da
hočem
vedno
le
tebe
ljubiti
,
zlata
moja
Elza
,
in
same
svetle
zvezde
so
bile
za
pričo
—
«
»
Nikar
se
ne
hudujte
nad
menoj
,
«
oglasi
se
zopet
Groga
.
»
Toda
,
kar
ni
,
pa
ni
!
Tista
o
luni
je
še
bolj
žaltava
,
kakor
pa
o
solncu
!
—
Zakaj
!
Da
me
luna
trka
,
bi
mi
očitala
Katrica
!
In
od
smeha
bi
se
davila
—
ne
zamerite
mi
,
prav
lepo
bi
vas
prosil
!
Pa
tistih
prič
in
priseg
bi
tudi
nič
ne
verjela
ne
,
prav
čisto
nič
,
to
pa
rečem
.
Seve
,
ker
jo
poznam
,
kakšna
da
je
in
kakšna
ni
.
No
!
«
Stanki
se
je
spodnja
ustnica
nekoliko
povesila
.
Tako
uničujoče
kritike
se
ni
nadejala
,
tem
manj
,
ker
se
je
zdelo
pismo
kadetovo
njej
sami
»
prav
izborno
.
«
Groga
pa
izvleče
ta
čas
iz
frakovega
žepa
zamazan
,
natrgan
,
preperel
list
in
ga
poda
,
ponosen
kakor
Alba
,
strmeči
devojki
ter
zatrjuje
:
»
To-le
tukaj
!
To
je
zaljubljeno
pisanje
,
da
se
pravi
!
Moj
gospod
korporal
—
za
Godrnjavčka
so
se
pisali
in
hudi
so
bili
kakor
sama
osa
—
so
je
izdelali
,
ko
so
imeli
nekoč
arest
v
šentpeterski
kosami
v
Ljubljani
.
Na
vodo
doli
so
gledali
,
kjer
so
prale
perice
in
plavale
race
in
gosi
,
in
to
pismo
so
delali
.
In
kaj
lepo
se
jim
je
posrečilo
,
gospodu
korporalu
Godrnjavčku
!
To
pa
rečem
,
za
dobro
besedo
in
za
dva
litra
vina
v
kantini
so
mi
pa
pismo
prodali
,
takrat
,
ko
sem
nosil
še
cesarsko
suknjo
.
Prepisavali
so
mi
je
pa
ves
popoldan
.
Na
to
pismo
so
dobili
vsako
dekle
,
vsako
,
to
pa
rečem
!
To
je
pismo
,
da
!
To
so
občutki
!
Le
berite
,
kaj
?
Občutki
!
«
»
Ali
tukaj
ni
ne
vejic
,
ne
pik
!
«
omeni
Stanka
.
»
Nič
ne
de
,
gospodična
!
Gospod
korporal
Godrnjavček
so
že
vedeli
,
kar
so
vedeli
,
to
pa
rečem
!
Bog
ve
—
ko
bi
bile
še
tiste
pike
in
veje
vmes
,
nič
ne
rečem
,
da
bi
vse
pokvarile
in
pa
pismu
vso
moč
vzele
!
To
je
treba
pomisliti
!
Zato
vas
pa
prosim
,
prepišite
mi
pismo
,
kakeršno
je
,
prav
natanko
tako
!
Prav
kolikor
najbolj
morete
natančno
,
no
!
Zato
vas
prav
lepo
prosim
in
večno
vam
bom
hvaležen
!
«
»
Ali
ime
bo
pa
le
treba
izpremeniti
,
kajti
tukaj
je
pisano
:
»
Preljuba
moja
Micka
!
«
»
Tisto
pa
žel
Mesto
»
Micke
«
,
seve
,
naj
stoji
vselej
»
Katrica
,
«
ki
je
tudi
kaj
lepo
ime
in
se
prijetno
sliši
.
Drugo
naj
pa
kar
vse
ostane
.
Zdaj
mi
pa
nikar
ne
zamerite
!
«
Groga
je
hotel
oditi
,
uvažujoč
,
da
bi
njegova
prisotnost
pisalko
le
motila
.
Zakaj
tudi
gospod
korporal
Godrnjavček
so
zapodili
,
kadar
so
kaj
pisali
,
vse
podložnike
svoje
iz
sobe
,
in
tiho
je
moralo
biti
kakor
v
cerkvi
,
dokler
niso
dovršili
svojih
spisov
.
Ko
je
pa
Kozol
slišal
,
da
naj
počaka
,
ker
bo
prepis
v
kratkem
gotov
,
mu
je
bilo
še
ljubše
.
Videčemu
,
kako
gre
»
kočljivo
«
delo
mladi
devojki
urno
izpod
rok
,
mu
je
prihajal
zopet
na
misel
njegov
nepozabni
šentlenartski
»
šomašter
«
.
»
Tam
toliko
lasanja
,
tepeža
in
rjovenja
,
učenosti
pa
nobene
!
Tukaj
pa
vse
,
kakor
samo
po
sebi
!
Petindvajset
puštabov
,
pa
kaj
se
naredi
lahko
vse
z
njimi
,
četudi
so
si
podobni
kakor
dvojčki
.
«
Take
in
jednake
misli
so
obhajale
Grogo
,
dokler
ni
Stanka
zgo-tovila
kopije
zaprtih
mislij
gospoda
korporala
Godrnjavčka
.
Potem
pa
jo
je
naprosil
sluga
,
naj
mu
vse
še
jedenkrat
prebere
,
da
bi
se
preveril
,
ali
je
tudi
res
vse
tako
,
kakor
v
originalu
,
katerega
je
znal
Groga
na
pamet
.
Pismo
je
slovelo
:
»
Dobro
jutro
Ti
Bog
daj
preljuba
moja
Katrica
danes
in
vselej
v
začetku
svojega
pisanja
in
premišljevanja
vzamem
si
pero
v
desno
roko
in
ga
pomočim
v
to
črno
vodo
ker
mi
s
Teboj
ni
mogoče
govoriti
in
začnem
pisati
veselo
Ti
pišem
par
vrstic
čez
hribe
in
doline
in
Te
presrčno
objamem
in
predno
nadalje
pišem
Te
naj
prvo
pozdravljam
od
travce
zelene
do
čistega
neba
od
solnca
visokega
do
Tvojega
srca
pozdravljam
Te
tako
lepo
kakor
vijolice
diše
in
Tvoje
rožice
v
vrtu
cveto
in
pa
tako
prijetno
kakor
škrjančki
po
zraku
žvrgole
iz
bele
kosarne
Ti
roko
podajam
pred
ljubljanskim
poljem
koder
teko
ravne
stezice
naj
Ti
vsako
jutro
solnčece
posveti
na
Tvoje
okence
in
pozdravljajo
naj
Te
tudi
bistre
ribice
ki
po
vodi
plavajo
in
naj
Tebi
veselje
delajo
kako
se
Ti
kaj
godi
in
predno
Ti
nadalje
pišem
Ti
rečem
da
ga
ni
tako
jasnega
dneva
na
črni
noči
da
bi
mi
ne
bilo
Tvoje
zalo
ličece
pred
očmi
ker
je
vender
moja
ljubezen
goreča
kakor
sveča
ki
noč
in
dan
gori
ki
je
nihče
pogasiti
ne
more
taka
naj
bo
tudi
Tvoja
ljubezen
jaz
pa
tako
mislim
da
najina
ljubezen
je
okrogla
kakor
jabolko
na
katerem
ni
konca
ne
kraja
in
naj
Ti
vetrec
pihlja
na
Tvoje
drobno
srčece
in
naj
popihlja
vsako
stezico
koder
se
Ti
preljuba
Katrica
izprehajaš
in
vsakemu
fantu
korajžno
odgovoriš
v
naši
fari
rožica
cvete
ako
bo
ta
rožica
za
me
cvetela
bo
moje
srce
veselo
pa
meni
se
vedno
tako
zdi
da
to
rožico
drug
fantič
imeti
želi
in
ta
rožica
si
Ti
preljuba
moja
Katrica
in
vode
in
studenci
in
tudi
morje
je
premajhno
da
bi
pogasilo
mojo
ljubezen
to
si
vsaki
večer
mislim
naj
hodim
ali
spim
Tebe
nikdar
iz
mislij
ne
izpustim
oh
preljuba
Rjavopeška
dolina
kjer
moje
dekle
v
njej
prebiva
kako
je
vender
lepa
in
vesela
Topolavska
vas
zato
ker
si
Ti
moje
dekle
v
nji
doma
res
je
dosti
deklet
na
svetu
pa
še
jedenkrat
Ti
obljubim
da
nikoli
druge
ljubil
ne
bom
kakor
Tebe
ki
si
v
mojem
srcu
zapisana
ki
ne
boš
nikdar
izbrisana
drug
Te
ne
izbriše
kakor
sama
bela
smrt
ali
moje
srce
le
po
Tebi
hrepeni
kakor
jelen
po
mrzli
vodi
oh
dekle
po
meni
nič
ne
žaluj
ker
mene
ima
cesar
rad
zato
sem
soldat
ker
je
tako
božja
volja
vrh
tega
Ti
tudi
tri
rožice
podam
in
prva
naj
bo
nageljček
bel
da
bi
bil
jaz
fantič
Tvoj
zmiraj
zdrav
in
vesel
in
druga
rožica
je
roža
rdeča
da
bi
bila
najina
ljubezen
vedno
goreča
tretja
rožica
je
zelen
rožmarin
da
bi
bil
jaz
Tebi
vedno
lep
spomin
in
zdaj
bom
to
pismo
golobčku
v
kljunček
dal
da
ga
ponese
v
tisti
kraj
kjer
si
ljubica
Ti
doma
pa
zdaj
urica
že
deveta
prihaja
meni
pa
roka
zastaja
adijo
adijo
srček
moj
ker
sklenem
svoje
slabo
pisanje
in
zdrava
ostani
dokler
se
ne
vidiva
in
ostanem
Tvoj
ljubček
do
hladnega
groba
adijo
.
«
»
To
so
občutki
—
—
—
kaj
?
Ali
nisem
po
pravici
povedal
?
To
pa
rečem
,
no
—
zdaj
pa
zapišimo
še
,
kakor
se
spodobi
,
nazadnje
:
»
Z
različnim
spoštovanjem
«
—
veste
,
čeprav
tega
ni
na
popirju
gospoda
korporala
Godrnjavčka
,
ker
je
pismo
tukaj
preparano
.
«
»
Z
‚
odličnim
’
hočete
reči
,
«
popravi
mu
Stanka
hitro
.
»
No
—
pa
z
‚
odličnim
‘
!
—
Kakor
je
bolj
prav
,
—
jaz
nisem
hodil
v
višje
šole
,
kjer
vsako
besedo
trikrat
obgriznejo
,
predno
jo
zapišejo
,
kakor
pravi
izgubljeni
študent
,
Sorščakov
Tonca
.
In
—
na
koncu
pa
denimo
moje
ime
v
pisanje
—
in
pod
ime
pa
natanko
zapisano
majorsko
službo
,
vse
po
pravici
in
resnici
.
«
Tako
svetuje
Groga
in
dostavi
s
posebnim
poudarkom
:
»
Tisto
majorsko
besedo
,
to
pa
precej
debelo
zapišimo
in
dvakrat
jo
podčrtajmo
,
da
se
bo
pismo
bolj
prileglo
tistemu
,
kateremu
je
namenjeno
.
«
»
Torej
,
Groga
,
konec
je
takšen-le
:
Z
odličnim
spoštovanjem
udani
Groga
Kozol
v
majorski
službi
.
«
»
Na
Javoricah
!
V
majorski
službi
na
Javoricah
!
To
se
kaj
prijetno
sliši
,
res
,
no
—
—
—
«
ocenjuje
sluga
zadovoljno
.
—
Izpodtikal
se
bo
morda
kdo
ob
tem
,
da
Groga
ni
sestavil
izvirnega
zaljubljenega
pisma
,
in
prezirno
mislil
o
njem
.
Toda
—
ali
ni
morebiti
večni
Shakespeare
sam
,
»
cesar
literature
«
,
si
marsikaj
izposodil
od
starejših
pisateljev
?
In
šele
drugi
»
slavni
«
pisatelji
in
pisateljčki
!
Kaj
bi
bil
marsikdo
izmed
njih
brez
priljubljenega
»
tujega
pavjega
perja
«
!
Kdo
torej
vrže
prvi
kamen
na
Grogo
?
—
»
Zdaj
vas
pa
strašno
lepo
zahvalim
,
da
ste
bili
tako
prijazni
,
—
—
pa
stoj
!
Glejte
vender
,
tega
pa
nikakor
ne
smemo
pozabiti
,
da
prosim
Katrico
,
naj
pride
jutri
v
mraku
v
utico
na
vrt
,
da
se
natančneje
pogovoriva
,
ko
je
v
kuhinji
le
redkokrat
sama
.
«
Stanka
ustreže
še
tej
želji
in
povabi
kuharico
z
naglimi
energičnimi
črkami
na
»
rendez-vous
«
.
Pisati
je
morala
na
nov
listek
,
ker
je
bil
prvi
že
poln
.
Kar
pa
se
zaslišijo
od
zunaj
lahni
koraki
.
»
Brž
,
Groga
,
nate
!
«
hiti
deklica
,
vsa
razburjena
.
»
Nekdo
prihaja
po
stopnicah
gori
,
slišite
?
Brž
,
brž
,
tu
imate
!
To-le
zalepljeno
pismo
z
naslovom
in
z
znamko
nesite
na
pošto
—
tole
pa
gospodu
baronu
Lahnbergu
,
le
urno
v
žep
—
in
tukaj-le
,
vidite
,
to
je
pa
za
Katrico
—
nate
kuverte
,
pa
vtaknite
liste
sami
vanje
,
razumete
?
—
za
naslove
nimam
več
časa
—
pa
tiho
bodite
—
hvala
Bogu
—
tako
—
—
kdo
neki
je
?
—
Je
že
tu
!
«
Vstopila
je
Milena
.
»
Ah
,
kako
si
me
neusmiljeno
prestrašila
«
vzklikne
Stanka
,
žareča
od
pisateljskega
napora
in
od
razvnetosti
.
»
Teta
te
kličejo
!
«
ji
veli
Milena
.
»
Takoj
moraš
doli
;
jaz
pridem
precej
za
teboj
!
«
Mlajša
še
pomembno
namežikne
Grogi
in
odhiti
.
Kozol
pa
ima
v
kratkem
že
—
četrto
pisemce
v
rokah
.
»
Za
gospoda
inženirja
!
Skrijte
!
«
naroči
mu
Milena
in
odhiti
za
sestro
.
In
zdaj
je
bil
Groga
sam
s
svojimi
štirimi
pismi
!
Navzlic
temu
pa
ni
izgubil
prisotnosti
in
ravnovesja
duha
...
»
Najbolje
je
,
«
jame
preudarjati
,
»
ako
to-le
tukaj
Katrici
kar
takoj
oddamo
;
če
ne
pa
še
kakšno
kolobocijo
napravimo
.
Bog
nas
varuj
zmešnjave
in
zmote
!
Naravnost
v
kuhinjo
ji
ga
ponesimo
!
«
Krene
počasi
doli
po
stopnicah
—
ne
brez
nekega
zadovoljivega
čustva
osebne
svoje
veljave
in
koristnosti
—
in
mrmra
:
»
To-le
belo
je
za
barončka
.
Dobro
!
To-le
rdečkasto
bo
pa
prebiral
