jepokimal
.
Nato
se
je
okrenil
počasi
in
stol
je
zaškripal
pod
njim
.
„
Pridi
malo
sem
,
Grajžar
!
“
Tajnik
je
izpraznil
urno
svoj
kozarec
,
stopil
je
k
mizi
in
se
je
poklonil
.
„
Dober
dan
,
gospod
!
“
Po
hitrem
,
gladkem
glasu
je
Kačur
takoj
spoznal
Ljubljančana
.
„
To
je
naš
učitelj
!
“
je
razlagal
župan
.
„
In
to
je
moj
tajnik
!
“
Tajnik
je
takoj
prisedel
,
Kačur
mu
je
pogledal
natanko
v
obraz
in
ni
mogel
uganiti
,
če
mu
je
dvajset
ali
štirideset
let
.
„
Mislim
,
da
se
bomo
dobro
razumeli
!
Jaz
sem
namreč
inteligenca
v
tem
blagoslovljenem
kraju
!
“
je
hitel
tajnik
,
pomežiknil
je
Kačurju
in
je
narahlo
pomignil
z
glavo
proti
županu
.
„
Kako
si
rekel
?
“
je
prašal
župan
.
„
Ali
si
mislil
dobro
ali
slabo
?
“
„
Rekel
sem
,
da
sem
inteligenca
v
tem
kraju
!
“
„
Kaj
je
to
?
“
„
Inteligenca
se
pravi
po
slovensko
:
občinski
tajnik
;
zato
ker
se
pri
njem
začenja
;
pri
advokatu
se
neha
!
“
„
Kakšne
čudne
besede
izkoplje
na
dan
!
“
se
je
zasmejal
župan
.
„
Vsak
hip
mu
pride
druga
na
misel
!
Zadnjič
je
vlekel
glavarstvo
cele
tri
mesece
za
nos
.
Samo
laško
je
pisal
;
rekel
je
,
da
imamo
občinskega
tajnika
,
ki
zna
samo
laško
!
Nazadnje
sem
ga
zaprl
v
keho
,
dokler
se
ni
spet
navadil
nemško
pisati
.
“
„
Kaj
pišete
nemško
?
Iz
Blatnega
dola
?
“
je
prašal
Kačur
.
„
Kako
bi
drugače
,
ko
ta
lump
pravi
,
da
ne
zna
več
slovensko
pisati
.
Še
lani
je
pisal
slovensko
,
zdaj
pa
pravi
,
da
ga
je
zadela
kap
v
tiste
možgane
,
kjer
je
slovensko
pisanje
.
“
„
Kaj
je
res
?
“
se
je
začudil
Kačur
;
ozrl
se
je
na
tajnika
in
je
ugledal
tako
klavrn
in
nakremžen
obraz
,
da
se
je
začudil
še
bolj
.
„
Kaj
pa
vam
je
?
“
„
Nič
!
Kap
!
“
Župan
se
je
smejal
od
srca
.
„
Tak
je
zmerom
,
glejte
!
Kadar
je
len
in
leži
in
spi
in
jé
in
pije
po
ves
teden
,
pravi
,
da
ga
je
kap
zadela
.
Zdaj
bi
rad
pijače
!
—
Mica
!
“
Dekla
je
prinesla
liter
na
mizo
in
takoj
se
je
razvedril
tajnikov
obraz
.
Mračilo
se
je
;
Kačur
je
izpil
kozarec
in
je
vstal
.
„
Kaj
že
?
“
je
prašal
župan
.
„
No
,
tak
pa
pridite
vsak
dan
!
Zaradi
plače
se
ne
bova
prerekala
!
“
Takoj
za
Kačurjem
je
stopil
na
ulice
tajnik
.
„
Gospod
učitelj
!
Kaj
mislite
,
da
sem
res
tak
bebec
?
“
„
Tega
ne
mislim
!
“
„
Rečem
vam
,
če
bi
se
človek
sam
ne
kratkočasil
,
bi
moral
poginiti
!
Ali
mi
verjamete
,
da
stojim
časih
pred
ogledalom
in
si
pripovedujem
smešnice
?
—
Lahko
noč
!
“
In
je
hitel
nazaj
v
krčmo
.
„
Tak
je
treba
biti
!
“
je
pomislil
Kačur
.
Mraz
mu
je
bilo
,
ko
je
stopil
v
svojo
izbo
;
s
čudnim
,
mrtvim
pogledom
so
gledale
nanj
črne
stene
.
Kačurju
se
je
zdelo
,
da
je
zaklenjen
v
ječo
,
in
njegovo
srce
je
bilo
plaho
in
malodušno
.
Ko
je
upihnil
luč
in
legel
,
se
je
prikazal
pred
njim
čisto
jasno
obraz
tovariša
,
ki
je
storil
nekrščansko
smrt
.
Bled
je
bil
,
dolgo
tanko
brado
je
imel
in
oči
so
ležale
v
globokih
jamah
.
„
Tudi
jaz
sem
bil
nekoč
,
kakor
si
ti
nocoj
!
Tudi
ti
boš
nekoč
,
kakor
sem
bil
jaz
,
ko
sem
se
zaklenil
!
V
oblake
so
šle
moje
misli
,
vesele
,
svetle
kakor
sonce
;
v
blatu
so
umrle
.
Ne
upaj
,
da
ustvariš
kdaj
le
začetek
,
le
senco
,
le
spomin
svojih
misli
!
Kmalu
boš
začutil
vedomca
na
svojih
prsih
,
na
svojem
vratu
.
Pil
bo
,
srebal
,
iz
gorkih
žil
,
naravnost
iz
srca
,
in
tvoje
slabotne
,
brezkrvne
roke
bodo
visele
navzdol
in
nič
se
ne
boš
branil
!
Tako
te
bo
izpilo
to
življenje
,
tako
te
bo
do
zadnje
kaplje
izpraznil
vedomec
,
dokler
se
ne
boš
zaklenil
,
kakor
sem
se
bil
zaklenil
jaz
!
“
„
Izpusti
me
!
“
je
zaklical
Kačur
in
je
skočil
prestrašen
iz
postelje
.
Zaklenil
je
duri
in
je
tipal
ob
steni
ter
se
vrnil
v
posteljo
:
pot
mu
je
lil
po
životu
.
—
Čemeren
in
zamišljen
je
presanjal
jutro
.
Zvonilo
je
k
maši
in
napravil
se
je
v
cerkev
,
ker
ni
vedel
,
kam
bi
drugače
.
Cerkev
je
bila
znotraj
še
siromašnejša
in
pustejša
kakor
zunaj
.
Slike
na
stenah
in
na
stropu
so
bile
začrnele
in
so
se
topile
v
širokih
vlažnih
lisah
.
Oltarji
so
bili
vegasti
,
leseni
svetniki
so
stali
postrani
in
so
se
zazibali
,
če
je
stopil
kdo
pred
oltar
:
prižnica
je
bila
lesena
in
podobna
ogromnemu
praznemu
peharju
na
štorastem
stebru
.
Cerkev
je
bila
že
polna
;
tik
do
velikega
oltarja
so
stale
ženske
.
Vzduh
je
bil
vlažen
in
zatohel
;
ljudje
so
kašljali
in
pljuvali
,
ženska
krila
so
šumela
,
pred
vrati
sta
se
razprla
naglas
dva
kmečka
fanta
in
sta
se
naposled
stepla
,
pod
prižnico
se
je
zasmejal
paglavec
,
star
kmet
ga
je
prijel
za
ušesa
in
ga
je
pognal
iz
cerkve
.
Kačur
je
stal
pred
zakristijo
in
se
je
oziral
po
ljudeh
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
leži
tudi
na
njih
obrazih
umazana
,
neprijazna
senca
Blatnega
dola
,
pustih
,
lužastih
ulic
,
sivih
hiš
in
celo
njegove
temne
,
samotne
izbe
.
Med
ženskami
,
ki
so
stale
pred
oltarjem
,
je
ugledal
bujno
raslega
dekleta
z
rdečo
židano
ruto
na
glavi
,
v
svetli
rdeči
jopi
in
zelenem
krilu
.
Iz
njenega
obraza
je
kipelo
sočno
življenje
in
komaj
da
se
je
poznala
senca
Blatnega
dola
na
prepolnih
,
nekoliko
osornih
ustnicah
in
na
njenih
mirnih
,
rjavih
,
brezizraznih
očeh
.
Kačur
se
je
ozrl
nanjo
in
se
ni
zavedal
,
da
je
ostal
njegov
pogled
na
njenem
obrazu
.
dokler
ni
cerkovnik
pozvonil
in
je
stopil
župnik
pred
oltar
.
Tudi
maša
se
je
zdela
Kačurju
zelo
čudna
in
vendar
je
spoznal
,
da
bi
v
Blatnem
dolu
ne
mogla
biti
drugačna
.
V
tej
cerkvi
in
na
tem
oltarju
kadilo
ni
dišalo
kakor
drugod
,
niso
sveče
tako
slovesno
svetile
kakor
drugod
;
vse
je
bilo
vsakdanje
,
pusto
,
pozemsko
;
župnik
je
hodil
pred
oltarjem
s
trdim
,
težkim
korakom
,
kakor
na
polju
za
plugom
,
odpiral
je
tabernakelj
z
žuljavo
,
kmečko
roko
,
kakor
da
bi
odpiral
vrata
v
skedenj
.
Po
darovanju
je
stopil
v
zakristijo
,
slekel
je
plašč
in
je
šel
na
prižnico
.
Ko
je
blagoslovil
in
odmolil
,
se
je
useknil
v
velik
zelen
robec
in
Kačur
je
ugledlal
začuden
,
da
so
v
tistem
trenutku
potegnili
robce
vsi
,
moški
in
ženske
;
star
kmet
,
ki
je
stal
za
durmi
,
se
je
useknil
v
roko
in
je
pljunil
.
Nato
je
izpregovoril
župnik
.
„
Kristjani
!
Prišel
je
v
Blatni
dol
nov
učitelj
,
mlad
gospod
,
tamle
stoji
pred
zakristijo
!
“
Vsi
so
se
ozrli
na
Kačurja
.
„
Da
boste
pošteno
ravnali
z
njim
!
Drugače
boste
imeli
z
mano
opraviti
!
—
Zakaj
pa
se
smeje
tisti
paglavec
tam
?
Ti
,
ki
stojiš
zraven
,
primi
ga
za
lase
;
dobro
ga
primi
!
—
Da
ne
boste
tako
ravnali
s
tem
učiteljem
,
kakor
ste
s
prejšnjim
,
ki
ste
ga
gnali
,
rokovnjači
,
naravnost
v
pekel
!
Če
se
ga
le
eden
dotakne
ali
če
ga
postrani
pogleda
,
mu
bom
tako
neznansko
nategnil
ušesa
,
da
bo
pomnil
svoje
žive
dni
!
In
po
odvezo
naj
si
gre
k
Nacetu
iz
Razora
ali
pa
k
Brlinčku
iz
Močilnika
;
pri
meni
je
ne
bo
dobil
!
Pa
otroke
pošiljajte
v
šolo
,
kolikor
morete
!
Če
nimajo
posla
na
polju
,
naj
ne
postajajo
brez
opravila
,
naj
ne
hodijo
za
gnezdi
stikat
in
žogo
bit
!
Nikdar
naj
ne
ugledam
takega
smrkavca
na
cesti
!
Neusmiljeno
ga
bom
naklestil
in
očetu
bom
poslal
žandarje
v
hišo
!
Kaj
mislite
,
da
je
učitelj
zastonj
plačan
?
Saj
bi
nam
denar
kradel
,
če
bi
stal
v
šoli
s
svojo
palico
in
bi
nobenega
blizu
ne
bilo
!
Pa
vam
še
jaz
maše
ne
bom
bral
,
ne
bom
izpovedoval
in
ne
obhajal
,
ampak
samo
vlekel
denarje
in
po
ves
dan
:
luk
,
luk
,
luk
,
in
mav
,
mav
,
mav
!
—
Učitelju
pa
je
tudi
treba
povedati
,
da
naj
z
našimi
paglavci
po
pameti
v
caker
hodi
!
Dobro
naj
jih
naklesti
,
korenito
nabije
,
kadar
je
potreba
!
In
potreba
je
zmerom
!
Naučili
se
itak
ne
bodo
nič
,
ker
so
preneumni
,
ampak
vsaj
strah
bodo
dobili
pred
palico
!
Kar
vam
je
treba
danes
še
drugega
povedati
,
je
tóle
:
ne
kradite
,
ne
pobijajte
se
po
krčmah
in
dedci
naj
puste
babe
in
babe
dedce
pri
miru
,
drugače
bo
joj
!
Amen
!
“
—
Med
pridigo
,
ki
ga
je
zelo
presenetila
,
in
med
drugim
delom
maše
se
je
ozrl
Kačur
malokdaj
na
dekleta
z
rdečo
židano
ruto
;
toda
videl
jo
je
zmerom
,
kakor
ostane
svetla
podoba
v
očesu
,
če
zatisneš
trepalnice
.
In
videl
jo
je
,
ko
je
šel
iz
cerkve
in
ko
se
je
napotil
v
farovž
.
Najbolj
čudno
se
mu
je
zdelo
,
da
kljub
rdeči
bluzi
ni
bila
čisto
nič
podobna
Minki
.
Njen
obraz
ni
bil
bel
belota
razbeljenega
železa
,
—
njene
oči
niso
bile
črne
in
se
niso
bleščale
,
njene
ustnice
se
niso
smehljale
.
In
vendar
se
ji
je
bližalo
trepetaje
in
neradovoljno
njegovo
srce
in
njegova
kri
je
bila
vroča
,
ko
so
bile
še
hladne
njegove
misli
.
Župnik
ga
je
pozdravil
veselo
;
sedel
je
za
mizo
golorok
in
brez
kolarja
.
Natočil
je
žganja
Kačurju
in
sebi
.
„
Take
pridige
pa
še
nikoli
nisem
slišal
!
“
se
je
nasmehnil
Kačur
.
„
Kaj
ni
bila
dobra
?
“
ga
je
zavrnil
župnik
z
resnim
obrazom
.
„
Kako
pa
bi
vi
pridigali
tem
bebcem
in
razbojnikom
?
“
Kačur
je
spoznal
,
da
je
pravica
na
župnikovi
strani
,
in
ni
odgovoril
.
Kosila
sta
hitro
;
debela
,
mozoljčasta
ženska
jima
je
nosila
na
mizo
in
je
gledala
na
Kačurja
z
neprijaznimi
očmi
.
Župnik
je
pokazal
s
palcem
za
njo
.
„
Teže
se
je
otresti
človeku
takele
ženske
kakor
zakonske
žene
!
Ali
mislite
,
da
kaj
pomaga
,
če
jo
podim
stran
?
Ozmerja
me
in
še
komaj
,
da
bi
jaz
ne
moral
iz
farovža
!
—
Je
pa
že
spet
zasmojeno
!
“
„
Bog
vedi
,
kaj
je
bolj
prismojeno
!
“
je
odgovorila
ženska
,
pogledala
je
prezirljivo
na
obadva
in
je
zaloputnila
duri
.
„
Veste
,
kaj
jo
jezi
?
Ker
vas
že
sinoči
nisem
privlekel
s
sabo
in
ker
ne
maram
,
da
bi
sedela
z
nama
.
Rada
ima
mlade
fante
.
“
Položil
je
roke
na
trebuh
in
se
je
zasmejal
naglas
.
„
No
,
kaj
bi
o
tem
!
—
Ali
mislite
dolgo
ostati
v
Blatnem
dolu
?
“
„
Nič
ne
mislim
!
Nisem
mislil
priti
sem
in
tudi
ne
mislim
,
da
bi
kaj
pomagalo
,
če
bi
si
želel
stran
.
Samo
to
mislim
,
da
dolgo
ne
ostanem
,
ker
bi
moral
drugače
umreti
,
tako
žalostno
morda
,
kakor
je
umrl
moj
prednik
in
tovariš
.
“
„
Privaditi
se
je
treba
,
to
je
vse
!
Tudi
jaz
sem
se
privadil
.
Zdaj
ne
maram
odtod
,
in
če
bi
tudi
hotel
,
bi
ne
mogel
,
ker
bi
mi
ljudje
zastražili
pot
s
kosami
!
—
Kam
pa
bi
zdaj
?
Živel
sem
tukaj
dvajset
let
in
sem
se
pokmetil
—
kako
bi
živel
drugače
?
Ni
tukaj
drugačnega
življenja
;
bodi
z
ljudmi
,
kakor
so
,
ali
pa
umri
!
In
zdaj
še
nečem
ne
drugam
?
Kam
pa
bi
?
Saj
bi
se
mi
povsod
smejali
in
neroden
bi
bil
kakor
netopir
v
soncu
!
“
„
Kaj
so
tudi
vas
za
kazen
poslali
sem
?
“
„
Seveda
!
Kdo
pa
bi
silil
v
Blatni
dol
?
Ampak
zakaj
so
me
kaznovali
,
ne
vem
več
natanko
.
Kadar
se
človek
privadi
ječi
,
pozabi
na
greh
.
—
Tudi
vi
,
mladi
fant
,
tudi
vi
boste
še
kidali
gnoj
!
“
„
Kaj
ni
druge
rešitve
?
Saj
ima
človek
misli
,
saj
ima
knjige
!
“
„
Ne
!
Poglejte
mojo
knjižnico
;
brevir
je
tam
in
drugega
nič
!
Bilo
je
še
nekaj
knjig
,
pa
je
menda
kurila
z
njimi
in
zaradi
tega
je
ne
bom
zmerjal
.
Misli
,
knjige
—
to
napravi
človeka
nezadovoljnega
;
slabotnega
in
bolnega
ga
napravi
.
Ampak
če
delate
na
polju
,
če
se
ukvarjate
z
živino
,
vas
ne
nadlegujejo
prav
nobene
misli
in
visoko
starost
dosežete
!
Meni
je
že
sedemdeset
let
,
pa
vas
tako
položim
na
tla
kakor
otroka
!
Še
sto
let
bom
dočakal
.
“
„
Čemu
?
“
„
Glejte
,
to
so
vaše
misli
!
rade
napravijo
človeka
čemernega
in
kislega
!
Čemu
živeti
?
Vsako
leto
posebej
sem
v
skrbeh
in
bridkostih
,
kako
bo
rodilo
polje
,
kako
bo
z
živino
,
kolika
bo
bera
—
in
kakor
bi
mignil
,
mine
pomlad
in
jesen
in
zima
!
Vi
pa
sedite
pri
svojih
bukvah
in
jamrate
:
čemu
življenje
?
—
Slišal
sem
že
o
ljudeh
,
ki
so
si
sami
končali
življenje
;
to
so
pač
tisti
,
ki
se
pečajo
z
bukvami
;
noben
kmet
se
še
ni
obesil
in
tudi
o
žitnem
klasu
še
nisem
slišal
,
da
bi
se
bil
sam
končal
!
“
Kačur
je
bil
potrt
;
nekaj
težkega
,
mrtvega
mu
je
leglo
na
srce
.
„
Kaj
torej
razlikuje
človeka
od
živali
?
“
„
Vera
!
“
Kačur
je
povesil
glavo
.
„
Pa
to
ni
vse
življenje
,
gospod
župnik
,
teh
dvajset
let
!
Saj
je
bilo
življenje
tudi
prej
...
pred
grehom
!
Kakor
sem
ga
okusil
jaz
...
“
Župnik
se
je
ozrl
v
stran
in
je
gledal
s
pol
zatisnjenimi
očmi
,
kakor
v
veliko
daljavo
.
„
Bilo
je
!
—
Kaj
bi
zdaj
z
njim
?
Kaj
bi
s
spominom
?
“
Nasmehnil
se
je
in
čudna
,
mehka
svetloba
se
mu
je
razlila
po
obrazu
.
„
Jaz
sem
bil
takrat
,
hecen
!
Dolgo
je
že
!
...
Prezgodaj
sem
bil
narodnjak
;
zdaj
je
lahko
vsak
kaplan
brez
škode
narodnjak
,
prej
ni
bilo
tako
!
...
No
,
mlad
sem
bil
pač
in
neumen
!
Kadar
je
človek
mlad
,
misli
,
da
se
vrti
ves
svet
okoli
njegal
Velike
dolžnosti
ima
,
silen
poklic
,
slovesno
nalogo
in
če
je
ne
izvrši
,
joj
narodom
!
Resnica
pa
je
samo
,
da
ima
preveč
krvi
!
Tudi
jaz
sem
je
imel
preveč
!
In
kaj
mislite
,
da
je
bila
moja
velika
in
slovesna
naloga
?
Učil
sem
fante
prepevati
;
tiste
domorodne
pesmi
namreč
,
ki
jih
poje
človek
,
kadar
je
pijan
!
In
za
Koseskega
sem
bil
navdušen
!
In
za
Tomana
tudi
!
Ali
Toman
še
živi
?
“
„
Umrl
je
!
“
„
No
,
Bog
mu
daj
mir
in
pokoj
!
—
He
,
kakšen
pa
je
vaš
poklic
?
Kakšna
pa
je
vaša
naloga
?
“
Kačur
je
zardel
in
ni
mogel
odgovoriti
.
„
Kaj
takega
bo
,
kakor
je
zmerom
!
Z
narodom
se
ukvarjate
,
kaj
?
...
“
Pogledal
je
skozi
okno
in
je
skočil
izza
mize
.
„
O
ti
prekleti
paglavec
,
ti
!
Še
pozimi
mi
ne
puste
vrta
na
miru
!
Čakaj
vsaj
,
ušivec
,
da
bodo
hruške
zrele
!
Te
že
poznam
.
Mrkinov
si
!
“
Stopil
je
od
okna
,
še
ves
rdeč
in
razburjen
.
„
Iz
same
hudobije
gre
in
mi
reže
s
popkarico
v
cepike
!
—
Nikar
se
ne
ukvarjajte
z
narodom
!
On
že
najbolje
sam
ve
,
kaj
je
zanj
:
jé
,
pije
,
pogine
—
kaj
še
drugega
?
Samo
tisti
ljudje
se
ukvarjajo
z
narodom
,
ki
so
se
mu
izneverili
.
Sami
so
drugačni
,
tuji
,
pa
mislijo
,
da
mora
biti
narod
drugačen
!
—
Jaz
,
glejte
,
sem
se
vživel
vanj
in
živim
z
njim
že
dvajset
let
in
čez
,
pa
ne
verjamem
čisto
nič
,
da
bi
se
mu
hotelo
iz
tega
gnojá
v
kakšne
višave
!
Naj
ostane
,
kjer
je
!
Kobilica
na
polje
,
brencelj
na
konja
,
muha
pa
v
krčmo
!
“
Župnik
je
vstal
izza
mize
in
Kačur
se
je
poslovil
.
„
Pridite
še
časih
k
meni
,
pa
ne
prepogostokrat
.
Imam
veliko
posla
.
Pa
s
šolo
si
ne
delajte
preveč
skrbi
in
truda
;
saj
tako
ne
boste
nič
opravili
!
Zbogom
!
“
—
Kačur
je
šel
in
ni
vedel
,
kam
bi
se
napotil
.
Izbe
ga
je
bilo
strah
,
ulice
so
bile
puste
in
žalostne
,
goli
,
blatni
hribi
so
dremali
nad
kotlom
—
nikamor
niso
mogle
oči
in
tudi
srce
ni
moglo
nikamor
.
Konec
vasi
,
že
pod
hribom
,
je
stala
dolga
,
nizka
,
zelo
umazana
in
čemerna
hiša
,
nad
vrati
pa
je
visela
oblanica
.
Ni
bilo
glasu
iz
izbe
in
okna
so
bila
tako
umazana
,
da
se
ni
videlo
ne
v
izbo
ne
na
ulice
.
V
veži
je
stala
póstarna
,
debela
ženska
in
je
umivala
kozarce
.
„
Kaj
je
res
krčma
tukaj
?
“
je
prašal
Kačur
.
„
Seveda
je
!
“
Stopil
je
v
izbo
,
postal
je
med
durmi
in
bolj
se
je
prestrašil
,
nego
razveselil
.
Sedela
je
sama
za
mizo
;
v
rdeči
jopi
in
zelenem
krilu
.
Ozrla
se
je
nanj
in
je
vstala
počasi
.
„
Kaj
pa
bi
,
gospod
?
“
„
Vina
!
“
Šla
je
mimo
njega
,
zibala
se
je
v
bokih
,
debele
ustnice
so
se
smehljale
.
„
Nikoli
več
ne
pridem
sem
!
“
je
izpreletelo
Kačurja
v
nerazumljivem
strahu
;
prijel
je
za
klobuk
,
toda
sédel
je
in
je
ostal
.
Prinesla
je
vina
,
postavila
je
steklenico
predenj
,
pogledala
mu
je
v
oči
in
se
je
nasmehnila
.
Nato
je
prisedla
,
oprla
je
komolca
ob
mizo
;
Kačur
je
videl
jamice
v
njenih
okroglih
,
močnih
rokah
in
napeto
bluzo
nad
polnimi
lakti
in
na
prsih
.
„
Niste
še
dolgo
tukaj
,
gospod
;
šele
danes
sem
vas
videla
v
cerkvi
.
Dolgčas
vam
bo
v
Blatnem
dolu
!
“
„
Dolgčas
!
Že
snoči
mi
je
bilo
dolgčas
!
Zato
bom
prihajal
pogostokrat
sem
...
“
Komaj
je
izpregovoril
,
ga
je
bilo
sram
besed
;
ona
se
je
zasmejala
,
prikazale
so
se
jamice
v
njenih
licih
in
svetli
beli
zobje
so
se
prikazali
.
„
Čemu
pa
bi
ne
govoril
z
njo
?
“
je
pomislil
Kačur
.
„
Čemu
pa
bi
se
malo
ne
igral
z
njo
?
“
Takrat
je
legla
na
njegovo
srce
prva
,
še
rahla
,
komaj
vidna
senca
iz
Blatnega
dola
.
In
takrat
je
še
sam
slutil
v
polzavednem
strahu
,
da
je
oškropljen
.
„
Kje
pa
ste
bili
popred
?
“
„
V
Zapolju
sem
bil
.
“
„
Tudi
jaz
sem
že
bila
v
Zapolju
;
lepo
cerkev
imajo
tam
!
“
„
Lepo
cerkev
!
“
je
ponovil
nekoliko
začuden
in
ji
je
pogledal
v
oči
.
In
ko
ji
je
pogledal
v
oči
,
se
je
zasmejala
vdrugič
in
je
položila
nenadoma
svojo
roko
na
njegovo
.
Izpreletelo
ga
je
toplo
in
ni
odtegnil
roke
.
„
Kako
ste
čudni
,
gospod
!
Kadar
izpregovorite
,
ali
če
vas
pogledam
,
se
moram
smejati
...
In
kako
majhne
roke
imate
;
veliko
manjše
nego
jaz
!
In
čisto
bele
!
...
“
Kačurju
je
bilo
vroče
v
obraz
in
oči
so
se
mu
zameglile
.
Prijel
je
njeno
roko
in
jo
je
stisnil
.
„
Saj
vas
še
prašal
nisem
,
kako
vam
je
ime
!
Prijatelja
bova
,
zato
vas
bom
klical
zmerom
po
imenu
!
“
„
Tončka
mi
je
ime
!
—
Jaz
bi
rada
,
da
bi
bila
prijatelja
!
“
„
Dajte
mi
roko
,
Tončka
!
Ne
,
ustnice
sem
!
“
Poljubljal
jo
je
na
ustnice
,
na
polna
,
vroča
lica
,
na
vrat
in
na
bluzo
.
„
Kako
znate
poljubavati
!
To
ste
se
pač
naučili
v
mestu
,
gospod
?
V
Blatnem
dolu
niso
tako
voljni
in
gosposki
!
Ali
boste
prišli
vsak
dan
,
gospod
?
“
„
Vsak
dan
!
“
„
Le
pridite
!
Ko
sem
bila
v
cerkvi
,
sem
si
precej
mislila
:
morda
pride
k
nam
;
rada
bi
,
da
bi
prišel
!
“
„
Pusto
vam
je
pač
v
Blatnem
dolu
;
samo
blato
in
sama
tema
!
“
„
Ni
tako
pusto
;
ampak
malokdaj
pride
gosposki
človek
in
jaz
govorim
rada
z
gosposkimi
ljudmi
.
Vse
drugačno
besedo
imajo
in
umiti
so
in
tako
...
gladki
.
Še
treba
ni
,
da
bi
imeli
to
suknjo
in
ta
ovratnik
;
po
licu
bi
vas
spoznala
,
da
ste
gospodski
...
“
„
Kako
si
otročja
,
Tončka
!
“
se
je
zasmejal
.
Napela
je
ustnice
in
ga
je
pogledala
začudena
.
„
Zakaj
?
“
„
Ne
zameri
,
Tončka
!
Saj
se
ti
tako
lepo
poda
!
—
Čakaj
!
Zdaj
vem
,
—
da
ti
je
ime
Tončka
,
da
si
lepa
in
da
te
imam
rad
.
Pa
mi
še
povej
:
ali
je
krčmar
tvoj
oče
ali
tvoj
gospodar
?
“
„
Ne
oče
ne
gospodar
.
Rejenka
sem
v
hiši
,
v
sorodu
smo
si
.
Teta
je
hudobna
ženska
,
stric
pa
je
pijanec
in
je
že
skoro
vse
zapil
.
Balo
mi
bo
dal
,
drugega
nič
!
“
„
Kaj
se
misliš
možiti
,
Tončka
?
“
„
Rada
bi
se
,
ampak
z
gosposkim
človekom
.
Takega
bi
rada
,
kakor
ste
vi
!
“
Kačur
je
obstrmel
,
nato
se
je
zasmejal
naglas
.
„
O
Tončka
!
“
„
Čemu
se
smejete
?
„
„
Ker
mi
je
veselo
pri
srcu
.
Rad
te
poslušam
,
ko
govoriš
tako
resno
,
in
rad
ti
gledam
v
obraz
,
ki
je
tako
čudno
resen
...
Ni
mogoče
,
da
bi
bil
človek
žalosten
ob
tebi
.
Nič
ni
v
srcu
nego
ljubezen
in
poželenje
!
“
„
Kako
lepo
govorite
!
“
Mračilo
se
je
;
sedela
sta
v
globoki
senci
,
v
tesnem
objemu
.
Kri
mu
je
plala
v
licih
,
trepetal
je
in
jo
je
stiskal
k
sebi
.
„
Tončka
...
zvečer
pridem
k
tebi
!
“
„
Pridi
!
“
„
Ko
bo
krčma
zaprta
...
ko
bo
noč
!
“
„
Pridi
!
“
Nato
nista
govorila
več
;
prižgala
je
luč
in
tudi
njena
lica
so
bila
razpaljena
.
Ko
se
je
vračal
iz
krčme
,
se
mu
je
zibalo
pred
očmi
,
žgalo
ga
je
v
licih
in
ustnicah
in
čelo
mu
je
bilo
potno
.
Zaslutil
je
—
kakor
da
bi
se
bilo
zasvetilo
za
trenutek
iz
teme
—
da
so
bile
legle
na
njegovo
srce
že
vse
težke
,
umazane
sence
iz
Blatnega
dola
;
in
izpreletelo
ga
je
kakor
strah
.
„
Ne
pojdeml
Pijan
sem
bil
!
Uróčen
!
“
Iz
vlažne
zemlje
,
od
polja
sem
,
je
žehtela
zgodnja
pomlad
;
vzduh
je
bil
poln
težkega
,
opojnega
vonja
;
zemlja
se
je
dramila
in
njen
prvi
dih
je
bil
hropeč
in
soparen
;
pohotne
,
poželjive
sanje
so
bile
še
v
njem
;
veter
,
ki
je
prišel
od
onstran
hribov
,
se
je
mešal
z
vzduhom
iz
Blatnega
dola
in
z
nizkimi
meglami
in
je
bil
omamljivo
topel
,
kakor
nečist
objem
.
„
Pojdem
!
Kaj
bi
drugega
v
Blatnem
dolu
?
Zakaj
bi
ne
živel
?
“
In
ni
več
videl
,
kako
je
zatonil
lep
spomin
in
kako
so
zavile
težke
ponočne
sence
ves
Blatni
dol
in
njega
.
Kačur
je
sedel
v
mračni
krčmi
;
bled
,
prepadel
in
zelo
ostarel
je
bil
njegov
obraz
.
Sredi
izbe
se
je
zibal
gospodar
na
pijanih
nogah
,
bil
je
s
pestjo
ob
mizo
in
je
kričal
.
„
Kaj
takega
se
v
moji
hiši
ne
bo
godilo
!
Moja
hiša
je
poštena
!
Za
lase
bom
vlekel
vlačugo
na
cesto
in
tega
prekletega
škrica
z
njo
!
“
Debela
krčmarica
je
stala
med
durmi
,
roke
oprte
ob
boke
.
„
Kaj
pa
vpiješ
nad
njim
?
Saj
je
že
rekel
,
kaj
misli
!
Pusti
ga
zdaj
na
miru
!
“
Krčmar
je
umolknil
,
gledal
je
nanj
z
zakrvavelimi
,
neumnimi
očmi
.
„
Kaj
je
rekel
?
“
„
Glej
ga
,
pijanca
!
Kaj
ni
baš
vstal
in
se
zaklel
,
da
jo
vzame
,
kakor
je
,
brez
dote
in
bale
!
“
Krčmar
se
je
zazibal
,
širok
nasmeh
se
je
prikazal
na
upalem
,
neobritem
obrazu
,
stopil
je
bliže
.
iztegnil
roko
preko
mize
ter
prevrnil
kozarec
.
„
Če
je
taka
,
pa
naj
bo
!
“
„
Naj
bo
!
“
je
odgovoril
Kačur
s
hripavim
glasom
in
se
je
dotaknil
mokre
krčmarjeve
roke
;
nato
je
vzel
klobuk
in
je
vstal
.
„
Kam
pa
?
—
Liter
na
mizo
,
stara
!
“
„
Nimam
časa
!
“
je
zamahnil
Kačur
in
je
stopil
iz
izbe
brez
pozdrava
.
V
veži
je
srečal
Tončko
,
ki
je
bila
objokana
.
Hotel
je
molče
mimo
nje
,
toda
okrenil
se
je
in
jo
je
prijel
za
roko
:
„
Tončka
!
“
Hotel
je
govoriti
,
toda
ni
našel
besed
.
Ustnice
so
se
mu
še
tresle
od
razburjenosti
.
„
Glej
,
morda
je
bilo
prezgodaj
...
prehitro
...
preveč
slučajno
...
morda
ni
bilo
prav
ampak
bodi
,
kakor
je
božja
volja
:
zdaj
sva
zvezana
za
zmerom
!...
“
„
Tako
resnobno
govoriš
,
da
me
je
skoro
strah
.
Kaj
me
nimaš
več
rad
!
Zdaj
nič
več
?
“
In
bilo
je
v
njenih
očeh
kakor
upor
in
očitanje
;
takega
pogleda
ni
videl
prej
in
zabolelo
ga
je
.
„
Rad
te
imam
,
drugače
zdaj
nego
poprej
!
Zaklel
sem
se
,
da
te
ne
izpustim
,
da
ostanem
pri
tebi
zmerom
,
ker
sem
prišel
prvi
večer
,
prvo
noč
!
Jaz
vem
,
da
je
nekaj
med
nama
—
sam
komaj
razumem
,
kaj
kakor
senca
,
kakor
jarek
.
Ampak
to
mislim
,
Tončka
,
da
bova
jarek
že
prestopila
,
če
se
bova
držala
trdno
za
roko
...
Saj
ne
govoriva
poslednjikrat
...
Bog
s
teboj
!
“
Poljubil
jo
je
na
lice
in
je
šel
po
ulicah
počasi
,
s
povešeno
glavo
,
truden
in
bolan
.
Čutil
je
globoko
,
da
se
je
v
kratkem
času
njegovo
življenje
popolnoma
,
do
temelja
izpremenilo
in
da
se
je
sam
izpremenil
v
njem
.
In
kolikor
bolj
natanko
je
čutil
in
spoznal
to
izpremembo
,
toliko
bolj
jasno
je
videl
v
preteklost
in
v
prihodnost
.
Stal
je
globlje
,
toda
bolj
trdno
je
stal
nego
kdaj
poprej
;
teža
je
padala
na
njegove
rame
in
z
bremenom
je
rasla
moč
.
Zaklenil
se
je
v
izbo
,
luči
ni
prižgal
;
sedel
je
na
posteljo
,
uprl
komolce
ob
kolena
in
stisnil
čelo
v
dlani
.
Podobe
iz
prejšnjih
časov
so
vstajale
pred
njim
in
nobena
ni
bila
svetla
:
misli
so
se
trgale
iz
teme
prihodnjih
dni
in
nobena
ni
bila
sladka
...
Saj
je
še
komaj
par
dni
,
par
korakov
od
tiste
dobe
,
ko
je
bil
krepak
in
vesel
in
ko
se
je
napravljal
na
boj
proti
vsemu
svetu
!
Komaj
da
je
šele
zašla
zarja
tistega
sonca
in
glej
,
da
bi
zašla
za
zmerom
,
da
bi
je
nikoli
več
ne
bilo
nazaj
?
Ni
mogoče
!
Tako
kratek
ni
dan
,
tako
hitro
ne
mine
mladost
!
...
Da
bi
ga
ugledal
zdaj
kdo
izmed
tistih
,
izmed
slabičev
,
klečeplazcev
,
kruhoborcev
,
ki
je
gledal
nanje
nekoč
s
studom
in
zaničevanjem
!
Nekoč
?
Prizanesi
Bog
,
še
včeraj
!
Kako
bi
zardel
,
vztrepetal
pred
njim
!
Kako
prešerno
bi
se
mu
smejal
v
obraz
slabič
,
klečeplazec
!
„
Ali
še
izobražuješ
narod
?
Ali
ga
še
rešuješ
?
Ali
še
deluješ
?
Peklu
in
streli
in
krajnemu
šolskemu
svetu
nakljub
?
Ali
si
se
hitro
unesel
?
Bogami
,
še
jaz
se
nisem
tako
hitro
!
...
“
Kaj
bi
mu
odgovoril
?
Povesil
bi
glavo
ter
molčal
!
Vse
je
vzkipelo
,
se
je
uprlo
v
njem
.
...
Zakaj
bi
bil
konec
glorije
?
Kdaj
,
čemu
se
je
bil
odpovedal
sebi
in
svojim
visokim
ciljem
?
Kdo
je
prestvaril
tako
ročno
njegovo
srce
?
Kdo
je
bil
zaokrenil
nenadoma
njegove
misli
v
drugo
smer
,
s
strmega
klanca
v
gluho
dolino
?
Kdaj
se
je
to
zgodilo
in
zakaj
?
—
„
Ali
sem
jaz
še
jaz
,
kakor
me
je
rodila
mati
?
Ali
sedi
kdo
drug
namesto
mene
in
misli
namesto
mene
,
govori
in
dela
namesto
mene
in
proti
meni
?
...
“
Premišljeval
je
mukoma
,
razgret
in
razburjen
,
toda
ogibal
se
je
spretno
nečesa
temnega
,
neprijaznega
,
ki
je
bilo
čisto
blizu
.
Tako
gleda
človek
najbolj
napeto
,
kadar
ne
vidi
ničesar
in
kadar
ne
mara
ničesar
videti
.
Kakor
v
senci
,
kakor
tam
v
kotu
za
durmi
,
je
stala
Tončka
,
čisto
mirno
je
stala
,
on
pa
je
obračal
glavo
v
stran
in
je
gledal
napeto
drugam
,
da
bi
je
ne
videl
.
Gledal
je
drugam
in
tam
je
videl
pusto
izbo
in
v
izbi
sebe
in
njo
.
Posegla
je
v
njegovo
življenje
,
udomačila
se
je
tam
z
vso
svojo
šaro
in
ropotijo
in
priklenila
je
na
verigo
njegovo
telo
in
njegovo
dušo
in
vse
njegove
misli
.
Bil
je
sam
nekoč
;
zdaj
nima
več
ne
svojih
misli
ne
svojih
želja
in
še
to
klavrno
telo
,
izmučeno
,
od
skrbi
in
gnusa
in
srda
izžeto
,
se
bo
zavalilo
naposled
na
gnoj
...
Zavzdihnil
je
;
ob
tisti
uri
si
je
želel
prijatelja
.
„
Koga
bi
klical
?
Komu
bi
se
potožil
?
“
Spomnil
se
je
na
zdravnika
;
sram
bi
ga
bilo
,
da
bi
stal
ponižen
in
bolan
pred
njim
.
Toda
nenadoma
je
stopil
iz
mraka
pred
njegove
oči
tovariš
Ferjan
,
vesel
,
pijan
in
blagodušen
.
Kačur
se
je
nasmehnil
in
je
napisal
Ferjanu
dolgo
pismo
.
„
Vem
,
da
pride
!
“
—
Zjutraj
je
stopila
v
izbo
debela
župnikova
dekla
.
„
Gospod
!
“
je
zaklicala
z
osornim
glasom
.
„
Župnik
pravi
,
da
stopite
precej
k
njemu
!
“
„
Moram
v
šolo
!
“
„
Prècej
k
njemu
!
Kaj
boste
v
šoli
!
“
In
zaloputnila
je
duri
.
Kačur
se
je
napravil
k
župniku
.
Prišel
je
bil
baš
iz
cerkve
in
se
je
preoblačil
,
da
bi
se
napotil
na
polje
.
„
Sveta
pomagavka
!
“
je
vzkliknil
,
ko
je
ugledal
Kačurja
.
„
Ali
ste
znoreli
?
“
„
Zakaj
?
“
je
prašal
Kačur
;
njegov
nasmeh
pa
je
bil
prisiljen
in
skoraj
žalosten
.
Župnik
je
udaril
s
škornjem
ob
tla
.
„
Zakaj
?
“
je
klical
ves
srdit
in
žile
na
čelu
so
mu
nabreknile
.
„
Praša
,
zakaj
da
je
znorel
?
Ali
se
ženite
ali
ne
?
Kar
brž
povejte
!
“
„
Ženim
se
!
“
Župnik
se
je
obuval
,
život
je
imel
globoko
upognjen
,
držal
je
škorenj
,
ki
je
bil
šele
pol
na
nogi
,
z
obema
rokama
,
glavo
pa
je
bil
vzdignil
in
je
strmel
Kačurju
molče
v
obraz
.
Nato
se
je
ozrl
spet
na
škorenj
in
se
je
obuval
.
„
Zakaj
bi
se
ne
ženil
?
“
je
prašal
Kačur
nekoliko
osramočen
.
„
Kajpak
!
Seveda
!
“
se
je
smehljal
župnik
in
je
kimal
z
glavo
.
„
Pa
otroke
mislite
tudi
imeti
,
kajpak
?
Veliko
otrok
?
“
„
Morda
!
“
je
zardel
Kačur
.
„
Morda
!
Tako
je
!
Morda
bom
živel
,
morda
pa
ne
!
Morda
bo
kaj
otrok
,
morda
pa
jih
ne
bo
!
Morda
bodo
živeli
,
morda
bodo
poginili
!
O
ti
prekleti
paglavec
,
ti
golobradi
,
kako
bi
zgrabil
tale
škorenj
ter
ti
ga
treščil
ob
glavo
!
“
Župniku
so
se
tresle
roke
in
težko
je
sopel
od
srda
.
„
Ni
znorel
,
ničvreden
paglavec
je
!
Pa
še
tisto
misli
vzeti
,
tisto
žensko
,
ki
ne
hodi
v
cerkev
molit
,
temveč
razkazovat
svojo
prsatost
in
svojo
cukreno
maškaro
!
Bog
ti
jo
žegnaj
!
Ampak
pridigo
vama
bom
naredil
tako
,
da
je
svet
še
ni
slišal
!
—
Od
česa
pa
mislita
živeti
?
Od
ljubezni
?
Pi
—
pi
—
pi
?
Če
se
ženi
hlapec
,
naj
se
ženi
,
namesto
da
bi
se
tako
babil
!
Učitelj
pa
je
manj
nego
hlapec
;
po
gosposko
ne
more
živeti
,
po
živinsko
ne
sme
!
Torej
nič
!
“
Kačur
se
je
okrenil
in
je
stopil
proti
durim
.
„
Kam
?
“
je
zaklical
župnik
.
„
Kaj
še
ni
pri
kraju
pridiga
?
“
Župnik
je
izpregovoril
tiše
.
„
Pojdite
v
božjem
imenu
in
storite
,
kakor
vas
je
volja
!
Samo
toliko
vam
rečem
,
da
se
mi
smilite
!
“
Župnik
se
je
molče
in
hitro
oblačil
dalje
,
Kačur
je
še
postal
na
pragu
,
nato
je
šel
.
„
Kmet
je
!
“
je
pomislil
jezen
,
ko
je
stopil
iz
farovža
.
Toda
nekaj
grenkega
in
težkega
mu
je
ležalo
v
srcu
in
je
bilo
zmerom
težje
.
„
Bog
vedi
,
če
ni
blago
mislil
!
In
če
ni
bila
senca
resnice
v
njegovih
besedah
!
—
Da
bi
se
že
vse
to
završilo
!
Enkrat
za
zmerom
!
In
potem
bo
že
Bog
pomagal
dalje
!
“
Čez
par
dni
,
v
soboto
na
večer
,
je
priromal
Ferjan
.
Z
veselim
smehom
je
pozdravljal
Kačurja
ter
mu
stiskal
roko
.
Kačurju
se
je
zdelo
,
da
njegov
smeh
ni
več
tako
odkritosrčen
in
da
so
njegova
lica
nekoliko
upála
.
„
O
,
idealist
,
tako
si
torej
skočil
v
past
!
Veliko
je
bilo
besedi
v
tvojem
pismu
,
ampak
nazadnje
sem
le
razumel
,
da
si
korenito
obtičal
in
da
bi
v
svoji
žalosti
rad
videl
krščanski
obraz
!
Kako
pa
si
naredil
to
neumnost
?
“
Kačur
je
skomizgni
!
z
rameni
.
„
No
,
saj
si
lahko
mislim
,
kako
si
jo
naredil
!
Prekleto
je
to
pusta
izba
;
človek
bi
se
razjokal
v
njej
!
Pojdiva
v
krčmo
!
“
Šla
sta
k
županu
in
Ferjan
je
govoril
na
poti
in
v
krčmi
.
„
Potrt
si
,
na
obrazu
se
ti
pozna
!
Ampak
veš
kaj
?
Po
pravici
rečeno
:
čemu
bi
bil
potrt
?
Doslej
si
živel
sam
,
sam
svoj
,
praviš
,
svoboden
,
praviš
:
kako
pa
si
živel
?
Klavrno
,
da
se
Bogu
usmili
!
Kaj
ti
je
bila
vredna
ta
samosvojost
,
ta
svoboda
?
Kaj
si
jo
užival
?
Vraga
si
užival
!
...
Jaz
si
mislim
,
da
je
človeku
veliko
huje
,
če
sam
visi
na
vislicah
,
nego
če
ima
tovariša
!
Vsaj
spogledata
se
lahko
in
to
je
veliko
vredno
!
...
Zatorej
,
duša
krščanska
,
potolaži
se
!
Kdo
pa
je
tistole
stegno
tam
?
“
je
pokazal
v
krčmi
na
dolgega
tajnika
,
ki
je
takoj
prihitel
k
mizi
ter
se
poklonil
.
„
Karel
Grajžar
,
občinski
tajnik
!
“
„
Kaj
?
“
se
je
začudil
Ferjan
.
„
Kaj
imajo
v
Blatnem
dolu
občinskega
tajnika
?
Če
je
taka
,
mi
pa
precej
razložite
,
zakaj
je
v
tem
zakletem
kotlu
tema
in
mraz
in
blato
,
ko
že
po
vsem
drugem
svetu
sonce
greje
!
“
„
Sonce
?
“
je
privzdignil
obrvi
tajnik
.
„
Jaz
ga
še
nikoli
nisem
videl
!
“
„
Ker
je
zmerom
pijan
!
“
je
zagrmel
debeli
glas
županov
od
sosednje
mize
.
„
No
,
Ahiles
brzokraki
,
zbogom
!
Pa
nadaljujva
tisto
reč
,
Kačur
!
Ker
si
nje
poklical
za
zdravnika
svoje
žalosti
,
te
prašam
:
ali
jo
imaš
rad
ali
je
nimaš
rad
?
“
Kačur
mu
je
pogledal
v
oči
in
ni
odgovoril
takoj
.
„
E
,
“
je
zmajal
z
glavo
Ferjan
,
„
žalost
je
žalost
!
“
„
Rad
jo
imam
!
“
je
govoril
Kačur
in
je
gledal
zamišljen
na
mizo
.
„
Toliko
je
gotovo
,
da
bi
je
ne
pustil
komu
drugemu
in
da
bi
mislil
nanjo
vse
življenje
z
bolečino
in
poželenjem
!
Jaz
ne
vem
,
kakšna
je
ta
ljubezen
;
nisem
premišljeval
in
ne
maram
premišljevati
.
Ali
je
Madona
ali
je
dekla
ni
moja
briga
!
Le
to
vem
,
da
miru
,
veselja
,
sonca
ni
prav
nič
v
tej
ljubezni
.
In
vendar
je
velika
in
ne
bom
je
premagal
nikoli
!
“
Ferjan
je
nakremžil
obraz
v
čudne
,
osorne
guhe
in
se
je
ozrl
postrani
na
Kačurja
.
„
Kaj
pa
z
Minko
?
“
„
Ne
dotikaj
se
tistega
!
“
se
je
ozrl
Kačur
temno
nanj
.
„
Tam
je
zakristija
!
“
„
Zakristija
,
res
!
“
se
je
nasmehnil
Kačur
z
žalostnim
nasmehom
.
„
Jaz
pa
mislim
,
Kačur
:
še
zmerom
boljše
to
dekle
nego
resnična
ljubezen
,
tista
ljubezen
,
glej
,
ki
gre
proti
soncu
!
Tako
da
bi
se
vklenil
—
tam
bi
bil
pekel
in
bi
bila
smrt
!
To
boš
laže
prenašal
,
bolj
miren
boš
,
njene
solze
te
bodo
manj
pekle
in
tvoje
trpljenje
bo
lažje
zategadelj
,
ker
boš
gledal
njeno
z
mirnejšimi
očmi
...
Zakaj
se
tako
hudobno
smeješ
?
No
,
tolažiti
sem
te
mislil
!
“
Pil
je
hitro
,
njegov
obraz
pa
je
bil
zelo
resen
in
njegove
oči
so
bile
motne
.
„
Lepa
tolažba
,
ko
si
mi
sam
razkazal
svojo
nesrečo
,
ne
da
bi
bil
hotel
.
Ti
zadnji
dnevi
so
napravili
zelo
bistre
moje
oči
...
Kako
pa
je
z
Matildo
?
Ali
je
že
tvoja
nevesta
?
“
Ferjan
je
napravil
obraz
,
ki
je
bil
napol
žalosten
,
napol
smešen
.
„
Veš
kaj
,
tragike
ni
v
moji
stvari
toliko
kakor
pravične
božje
kazni
!
Kaj
?
Satana
bom
imel
ob
strani
,
to
je
vse
!
Tepen
bom
,
če
bom
pil
—
kaj
tisto
?
Tudi
prej
sem
bil
časih
tepen
,
zjutraj
sem
spoznal
,
ko
me
je
bolelo
,
pa
nisem
vedel
,
kdo
me
je
bil
naklestil
.
Zdaj
bom
vsaj
zmerom
vedel
,
kdo
je
bil
!
Pomisli
,
zadnjič
je
nastavljala
mreže
nekemu
mlademu
doktorju
;
jaz
sem
bil
jezen
in
žalosten
celo
,
na
dnu
srca
,
tako
da
sem
komaj
sam
slišal
,
pa
sem
le
dejal
:
da
bi
ga
ujela
!
Ni
ga
;
jaz
sem
bil
jezen
nanjo
,
ona
na
doktorja
in
tako
sva
se
zaročila
...
No
,
zadel
sem
si
križ
in
bom
hodil
z
njim
,
kakor
sem
hodil
doslej
brez
njega
;
še
ne
veš
ne
,
kako
so
moja
pleča
krepka
.
—
S
tabo
pa
je
stvar
vse
drugačna
!
Nič
ti
ne
maram
očitati
,
saj
sam
veš
,
kako
je
—
tudi
sam
veš
,
zakaj
je
s
tabo
stvar
drugačna
!
“
Kačur
je
molčal
.
„
No
!
“
je
zamahnil
Ferjan
z
roko
.
„
To
so
žalostni
razgovori
!
Jaz
ne
jokam
rad
!
—
Kaj
pa
,
ali
si
tudi
že
v
Blatnem
dolu
razlagal
evangelije
?
“
„
Nič
nisem
razlagal
!
“
„
Samo
da
nisi
!
—
Tudi
nikoli
več
ne
boš
,
mislim
!
“
„
V
Blatni
dol
bi
prišel
lahko
sam
Kristus
,
pa
bi
molčal
!
Takih
ljudi
nisem
videl
še
nikjer
na
svetu
:
noč
tako
temna
,
da
je
stotero
sonc
ne
prežene
!
Gledal
sem
kmete
na
polju
,
ki
so
hodili
poleg
živine
:
s
prav
tako
lenimi
,
težkimi
koraki
,
prav
tako
nerodno
zibaje
se
,
in
na
njih
obrazih
,
verjemi
,
je
bil
prav
tisti
topi
,
mirni
izraz
,
brez
misli
in
brez
čustva
,
kakor
v
velikih
očeh
živine
...
To
je
tista
težka
,
zatohla
vlaga
,
ki
kipi
iz
te
zemlje
,
to
so
tiste
sence
,
ki
leže
na
njej
neprestano
...
“
„
Prej
bi
bil
posvetil
tudi
v
tako
noč
!
“
se
je
nasmehnil
Ferjan
.
Kačur
je
razumel
očitanje
;
spomnil
se
je
:
tako
bo
stal
pred
tabo
slabič
,
klečeplazec
,
in
se
ti
bo
smejal
v
obraz
...
Kri
mu
je
šinila
v
lica
.
„
Nisem
se
odpovedsl
sebi
in
svojim
ciljem
!
“
je
vzkliknil
trepetajoč
.
„
Ničesar
nisem
zatajil
,
ničesar
še
zamudil
.
Pozneje
...
kadar
—
“
„
Le
izpregovori
!
“
se
je
zasmejal
Ferjan
naglas
.
„
Pozneje
,
kadar
se
boš
oženil
!
Potem
,
o
potem
boš
razlagal
evangelije
!
Potem
—
kako
si
že
govoril
?
—
potem
boš
šele
stregel
narodu
,
učil
ga
,
vodil
ga
na
pot
blagostanja
in
napredka
!
—
In
s
tako
norostjo
v
glavi
se
misliš
ženiti
?
“
Kačur
se
je
pogladil
z
dlanjo
po
čelu
in
se
je
ozrl
na
Ferjana
s
svobodnejšim
pogledom
.
„
Bodi
,
kakor
je
božja
volja
!
—
Ali
slabo
ali
dobro
:
sam
sem
si
napravil
!
Le
toliko
je
gotovo
,
da
kakor
živina
ne
bom
živel
;
ne
zato
,
ker
ne
maram
,
temveč
ker
ne
morem
!
“
„
Saj
zato
je
stvar
drugačna
!
—
Kaj
si
na
druge
reči
že
kaj
mislil
?
“
„
Na
kakšne
?
“
„
Saj
sem
vedel
!
—
Denarja
boš
potreboval
,
veliko
denarja
!
Kje
pa
ga
boš
vzel
?
“
„
Na
to
še
nisem
mislil
!
“
„
Seveda
,
ne
!
—
No
,
bom
jaz
pogledal
,
če
se
bo
dalo
zate
kaj
dobiti
;
izkušnje
imam
!
—
Pa
pohištvo
?
Ali
bo
imela
balo
?
“
„
Ničesar
ne
bo
imela
!
Ali
pa
vsaj
ne
veliko
!
“
„
Sveta
mati
božja
!
No
,
presneto
boš
zabredel
!
—
In
zraven
bi
bil
še
rad
evangelist
!
“
Ko
sta
se
poslovila
zjutraj
,
sta
si
bila
bližja
nego
kdaj
,
pogledala
sta
si
v
oči
in
sta
se
razumela
brez
besed
.
„
Ti
si
že
šel
tisto
žalostno
pot
—
jaz
pa
je
ne
nastopim
nikoli
!
“
je
mislil
Kačur
.
„
Jaz
sem
že
šel
svojo
žalostno
pot
—
tudi
ti
jo
boš
nastopil
!
“
je
mislil
Ferjan
.
—
Kolikor
bliže
je
bil
čas
svatbe
,
toliko
bolj
se
je
zdelo
Kačurju
,
da
mu
je
nevesta
tuja
;
oddaljevala
sta
se
drug
od
drugega
polagoma
,
toda
neprestano
,
in
Kačurja
je
bilo
strah
.
Videl
je
svojo
nevesto
z
drugačnimi
,
bolj
hladnimi
in
mirnimi
očmi
;
zato
se
je
izpremenila
pred
njim
;
pogleda
človek
preblizu
v
obraz
,
ki
ga
je
poznal
in
ljubil
,
in
opazi
majhne
,
komaj
vidne
lise
,
drobne
gube
,
nelepe
poteze
.
Stopila
je
bila
naravnost
,
s
težkim
korakom
,
v
njegovo
življenje
,
vsilila
se
je
v
njegovo
tiho
izbo
,
v
njegovo
dušo
in
ga
ni
pustila
nikoli
več
samega
.
Objel
je
došleca
,
ker
je
bil
sam
in
žalosten
,
toda
zmerom
,
bolj
ga
je
bilo
strah
pred
njim
in
zmerom
bolj
je
čutil
,
da
mu
ni
prinesel
ničesar
,
temveč
da
se
namerava
polastiti
njega
vsega
,
vse
njegove
duše
.
Tončka
je
gledala
časih
dolgo
nanj
,
tako
da
je
povesil
oči
;
slutila
je
,
kaj
je
bilo
v
njegovem
srcu
,
in
obšel
jo
je
srd
.
„
Nima
me
več
rad
!
Pri
meni
je
bil
,
grizel
mi
je
v
ustnice
in
dobra
sem
mu
bila
!
Zdaj
pa
me
nima
več
rad
!
Napil
se
je
,
zadosti
ima
,
šel
bi
k
drugi
!
“
In
kakor
je
slutila
ona
njegove
misli
,
tako
je
slutil
on
njene
.
Govorila
sta
malo
,
hladno
in
zlovoljno
.
Le
časih
sta
se
poljubila
,
zdramila
se
je
prejšnja
strast
,
lica
so
jima
zažarela
za
hip
.
Edini
,
ki
je
bil
vesel
v
hiši
,
je
bil
pijani
krčmar
,
časih
je
kričal
,
da
ni
bilo
še
takega
para
v
devetih
farah
,
časih
,
kadar
ni
več
mogel
stati
in
je
slonel
za
mizo
,
se
je
razjokal
ter
pomiloval
sebe
in
svoje
samotno
življenje
.
Kačurju
se
je
studil
in
umaknil
se
je
strahoma
,
kadar
je
stopil
krčmar
predenj
z
zakrvavelimi
očmi
in
mokrimi
ustnicami
ter
razprostrl
roke
.
Vse
,
kar
se
je
vršilo
pred
poroko
in
svatbo
,
mu
je
bilo
neizmerno
zoprno
in
gnusno
.
Šivilja
se
je
naselila
pri
krčmarjevih
in
obraz
Tončkin
se
je
razvedril
,
hodila
je
hitreje
po
izbi
,
njena
lica
so
bolj
gorela
in
njene
ustnice
so
se
smehljale
.
Kačur
pa
ni
maral
tega
vedrega
obraza
,
tudi
zato
ne
,
ker
je
bil
lepši
nego
poprej
.
„
Glej
,
to
jo
je
razveselilo
!
Šivilja
jo
je
razveselila
!
Njene
misli
so
kakor
tobakov
pepel
na
mizi
—
pihneš
,
in
nikjer
ga
ni
!
Tam
je
tista
žida
—
zdaj
ni
nikjer
več
ne
preteklosti
ne
prihodnosti
!
“
„
Čemu
pa
je
treba
takih
gosposkih
reči
?
“
je
prašal
zlovoljen
.
„
Tak
vsaj
to
veselje
mi
pusti
!
Kaj
bom
šla
kakor
dekla
v
cerkev
s
tabo
?
“
„
Saj
ženin
sploh
nima
nič
opraviti
tod
!
“
se
je
oglasila
krčmarica
.
„
Le
pojdite
po
svojem
poslu
!
“
V
njegovi
izbi
so
podirali
steno
,
da
bi
napravili
večje
stanovanje
za
mladi
par
,
in
Kačur
se
je
nastanil
za
silo
pri
županu
.
In
kadar
ga
je
ugledal
župan
,
je
zamajal
z
glavo
.
„
Ej
!
Ej
!
“
Drugega
ni
rekel
nič
.
Tudi
Grajžar
je
molčal
,
toda
nabiral
je
obraz
v
zelo
čudne
,
napol
smešne
,
napol
klavrne
gube
in
mežikal
je
neprestano
z
vodenimi
očmi
.
Včasih
se
je
okrenil
župan
k
njemu
in
je
pokimal
molče
;
prav
tako
molče
je
odkimal
dolgi
tajnik
.
Če
je
šel
Kačur
po
ulicah
,
so
ga
pozdravljali
kmetje
veliko
manj
spoštljivo
,
skoraj
prezirno
,
in
fantje
so
se
mu
smejali
in
so
gledali
za
njim
.
Kačurju
je
bilo
zmerom
tesneje
;
čudna
misel
mu
je
trkala
na
srce
in
ni
se
je
mogel
ubraniti
.
Ko
se
je
vračal
zvečer
iz
krčme
ter
se
poslavljal
v
veži
od
neveste
,
je
stopil
tik
pred
njo
ter
izpregovoril
s
tihim
,
neodločnim
,
trepetajočim
glasom
.
„
Tončka
,
ne
zameri
,
nekaj
te
bom
prašal
!
Tako
čudno
me
gledajo
ljudje
—
seveda
so
neumni
,
ampak
moram
te
prašati
,
zato
da
bom
miren
!
“
Umolknil
je
;
tudi
ona
je
stala
molče
pred
njim
in
njen
pogled
je
bil
osupel
.
Sklonil
se
je
še
niže
k
njej
,
prav
k
njenemu
ušesu
.
„
Ali
nisi
imela
nikogar
rada
...
prej
...
pred
menoj
?
“
Stopila
je
korak
nazaj
,
k
zidu
,
zakrila
je
obraz
in
je
zajokala
.
„
Že
zdaj
začenjaš
s
tem
!
“
Takoj
se
je
streznil
in
sram
ga
je
bilo
.
Toliko
močan
ni
bil
,
da
bi
jo
prijel
za
roko
in
jo
prosil
oproščenja
;
nekaj
čudnega
—
kakor
temna
misel
,
temna
senca
ga
je
potegnilo
stran
.
„
No
,
pa
zbogom
!
“
Šel
je
hitro
po
ulicah
.
Topel
,
zatohel
večer
je
bil
,
nebo
je
bilo
jasno
,
zvezde
pa
so
dremale
v
veliki
daljavi
in
komaj
jih
je
videlo
oko
.
„
Seveda
sem
ji
delal
krivico
!
Ampak
—
ah
,
kako
gnusnega
,
nizkotnega
napravi
človeka
to
gnusno
,
nizkotno
življenje
!
“
—
V
velikem
vozu
so
pripeljali
pohištvo
,
ki
ga
je
bil
naročil
Kačur
.
„
Ná
!
“
je
rekel
nevesti
,
ko
se
je
zibal
voz
mimo
krčme
skozi
vas
.
„
Pojdi
in
napravi
,
kakor
hočeš
!
Jaz
se
ne
bom
brigal
!
“
„
Pa
to
je
tvoja
reč
!
“
Zavezala
si
je
urno
ruto
okoli
vratu
.
„
Jaz
bi
pa
le
rada
videla
...
pojdi
no
,
kaj
bo
hlapec
sam
?
“
„
Ne
maram
!
Jaz
ne
vidim
tam
nič
drugega
nego
velik
dolg
,
težak
davek
,
dva
sežnja
visok
!
“
Točil
si
je
in
je
pil
.
Tončka
je
šla
.
Veselilo
jo
je
pohištvo
,
ki
je
bilo
čisto
mestno
,
obleka
jo
je
veselila
,
in
velika
,
vsa
bela
in
čipkasta
skladovnica
perila
,
in
poroka
sama
in
svatba
;
in
solze
so
ji
silile
v
oči
.
„
Nima
me
več
rad
;
ves
srdit
je
in
ves
izpremenjen
.
“
In
ni
še
slutila
,
da
je
tudi
njena
ljubezen
vsa
drugačna
in
da
se
je
komaj
še
,
kakor
od
daleč
,
dotikala
njega
,
ki
je
bil
njen
ženin
.
—
Ko
je
prišel
tisti
lepi
poletni
dan
,
je
zasvetilo
tudi
v
Kačurjevo
srce
nepričakovano
veselje
.
„
Kaj
je
prvikrat
posijalo
sonce
v
to
žalostno
noč
?
“
se
je
začudil
in
je
gledal
skozi
okno
.
Po
ulicah
so
hodili
ljudje
v
prazniških
oblekah
;
obrazi
kmetov
so
se
mu
zdeli
svetlejši
in
prijaznejši
,
njih
glas
ni
bil
več
kričeč
in
hripav
,
tudi
njih
kretnje
niso
bile
več
tako
mrtve
in
težke
.
„
Rekel
sem
:
kaj
bi
s
tem
ljudstvom
?
Tudi
to
ljudstvo
je
vredno
boljšega
življenja
!
Samo
cepiti
je
treba
lesniko
,
pa
rodi
žlahten
sad
!
“
Pod
oknom
se
je
pokazal
Ferjan
,
nevestin
drug
,
v
gosposki
,
črni
suknji
,
in
je
zaklical
proti
oknu
.
„
Kaj
boš
že
stopil
iz
kolibe
ali
ne
?
“
„
Precej
,
precej
!
“
se
je
smejal
Kačur
.
Ko
je
stopil
na
ulice
,
ko
je
videl
ljudi
od
blizu
,
opazil
njih
radovedne
poglede
,
in
ko
je
stopil
v
krčmo
,
stiskal
roko
polznanim
ljudem
,
odgovarjal
na
vprašanja
,
ki
jih
ni
razumel
,
poslušal
smeh
in
žvenketanje
kozarcev
—
je
leglo
spet
kakor
senca
na
njegovo
srce
.
„
Nikar
se
tako
ne
drži
!
“
mu
je
očital
Ferjan
.
„
No
,
pusti
!
“
Žarko
je
gorelo
sonce
v
dolino
,
Kačurju
pa
se
je
zdelo
,
da
sonce
ni
svetlo
,
da
palijo
sence
,
ki
jih
je
dolina
polna
.
Megla
,
prašna
in
vroča
,
je
bila
pred
njegovimi
očmi
.
Vozovi
so
ropotali
,
svetile
so
se
bele
,
pisane
obleke
,
iz
soparnega
vzduha
se
je
prikazal
ob
poti
obraz
,
širok
nasmeh
na
njem
;
pred
cerkvijo
se
je
zibala
pisana
množica
.
„
Torej
se
je
vendar
opekel
!
“
je
vzkliknil
nekdo
čisto
blizu
voza
in
zasmejali
so
se
naglas
.
Župnik
je
stopil
pred
oltar
,
opravil
je
ceremonijo
zelo
hitro
,
nato
je
pogledal
osorno
na
obadva
in
je
izpregovoril
.
„
Ampak
to
vama
rečem
,
vidva
—
“
Cerkev
je
bila
polna
in
nekdo
se
je
zasmejal
za
durmi
.
Župnik
je
zamahnil
z
roko
in
se
je
okrenil
.
„
Ti
bom
že
povedal
v
zakristiji
!
“
In
v
zakristiji
je
položil
župnik
Kačurju
obedve
roki
na
rame
in
ga
je
pogledal
osorno
izpod
sivih
obrvi
.
„
Poročil
sem
vaju
,
ampak
blagoslova
ne
bo
na
tej
stvari
,
toliko
rečem
!
Na
svatbo
že
pridem
,
da
ne
boste
rekli
!
Kar
bo
pozneje
,
pa
je
vajina
stvar
in
božja
!
“
Okrenil
se
je
urno
in
je
šel
.
Iz
cerkve
se
je
peljal
Kačur
z
nevesto
,
svojo
mlado
ženo
.
Pogledal
jo
je
postrani
—
njen
obraz
je
bil
rdeč
,
ves
radosten
,
njene
oči
so
se
bleščale
.
„
Srečna
je
!
“
je
pomislil
in
grenko
se
mu
je
storilo
pri
srcu
.
Fant
,
ki
je
stal
blizu
krčme
,
je
vzel
viržinko
iz
ust
in
zaklical
za
vozom
:
„
Takemule
smrkavcu
je
potreba
,
da
bi
delal
gosposko
svatbo
!
Bi
jo
tudi
jaz
lahko
imel
,
Tono
,
če
bi
jo
bil
hotel
!
“
„
Saj
ni
res
!
“
je
vztrepetala
žena
in
je
pogledala
Kačurja
s
prestrašenimi
,
solznimi
očmi
.
„
Kaj
me
briga
!
“
je
odgovoril
Kačur
zlovoljen
in
je
stopil
v
vežo
.
V
sobi
,
za
dolgo
,
pogrnjeno
mizo
,
pred
polnimi
steklenicami
,
se
je
oziral
po
veselih
,
glasnih
svatih
in
stud
je
rasel
v
njegovem
srcu
.
„
Kako
sem
zašel
mednje
?
“
se
je
čudil
.
Navadni
,
prešerni
,
surovi
obrazi
,
lene
,
pijane
oči
;
tudi
župnika
bi
ne
bil
razločil
med
njimi
,
da
ni
imel
kolarja
.
„
Komaj
je
prišel
mednje
,
je
že
kakor
klas
v
klasju
!
...
Tako
bom
morda
jaz
nekoč
!
“
ga
je
zabolelo
v
srcu
.
Gledal
je
in
je
mislil
nelepe
misli
in
je
opazil
nenadoma
začuden
,
da
stoji
Ferjan
za
mizo
in
govori
in
mu
gleda
v
obraz
...
„
...
Torej
Bog
daj
veliko
sreče
evangelistu
in
njegovi
ženi
.
Daj
jima
Bog
veliko
otrok
,
kolikor
več
,
toliko
bolje
!
...
“
Ozrl
se
je
na
Ferjana
,
nato
se
je
ozrl
na
svojo
ženo
in
je
videl
,
kako
je
strmela
na
veselega
govornika
z
bleščečimi
očmi
in
polodprtimi
,
kipečimi
ustnicami
.
Sram
ga
je
bilo
,
prijel
je
za
kozarec
in
ga
je
izpraznil
na
dušek
.
„
...
Torej
:
Bog
živi
njo
in
njega
!
“
je
zaklical
govornik
.
Vzdignil
se
je
kmet
in
je
pripovedoval
namesto
napitnice
robato
istorijo
.
Svatje
so
se
grohotali
,
Tončka
je
rdela
in
se
je
smejala
zvonko
.
Ferjan
se
je
nagnil
h
Kačurju
.
„
Govori
no
!
“
„
Kaj
bi
?
“
je
odgovoril
Kačur
osorno
.
„
Bogami
,
tako
svatbo
sem
že
doživel
,
takega
ženina
pa
še
ne
!
“
Kačur
je
vstal
.
„
Lepo
vas
zahvalim
za
vse
vaše
prijazne
besede
!
Mislim
,
da
bova
živela
z
ženo
,
kakor
bo
božja
volja
,
in
tudi
vam
drugim
želim
,
da
ne
bi
živeli
preveč
slabo
.
Ta
kozarec
starešini
in
svatom
!
“
Bučno
so
se
zasmejali
svatje
,
vstali
so
in
so
trkali
z
njim
in
z
njo
.
Ferjan
je
pil
veliko
in
je
gledal
motno
.
„
Ti
...
ali
si
resno
mislil
...
ali
si
vesel
?
“
„
Resno
sem
mislil
!
“
„
Čakaj
,
da
ti
nekaj
povem
:
jaz
se
ne
bom
ženil
!
“
„
Torej
si
se
premislil
?
“
„
Ne
jaz
—
ona
!
“
„
Kaj
?
“
„
O
!
In
glej
!
Ali
si
moreš
misliti
?
Žalosten
sem
!
Rajši
bi
videl
,
da
bi
me
bila
pretepala
!
Z
nekim
oficirjem
,
z
nekim
suhim
stegnom
,
je
šla
,
Bog
vedi
kam
!
...
Morda
se
povrne
!
“
Kačur
je
vstal
.
„
Kam
?
“
se
je
prestrašila
žena
.
„
Saj
še
plesali
nismo
!
“
„
Ne
bom
plesal
!
Zaspan
sem
!
Pleši
sama
!
“
„
Kakšen
si
!
Nocoj
!
“
„
Je
že
tako
!
Res
,
Tončka
,
ostani
!
—
Ferjan
te
bo
že
spremil
domov
!
In
tudi
plesal
bo
s
tabo
!
Zbogom
,
Ferjan
!
“
„
Kaj
pa
se
ti
je
zgodilo
?
“
se
je
čudil
Ferjan
.
Kačur
je
bil
bled
in
zelo
upal
v
obraz
;
nagnil
se
je
ob
Ferjanovo
ramo
,
kakor
pijan
,
in
je
jecljal
.
„
Zdaj
šele
vem
,
prijatelj
...
“
„
Kaj
veš
?
“
„
Da
sem
se
ubil
!
“
Zamahnil
je
z
roko
okoli
vratu
.
„
Da
sem
si
sam
položil
zanko
,
sam
jo
zategnil
!
“
Šel
je
in
noben
svat
ga
ni
videl
.
Luč
je
še
gorela
v
njegovi
izbi
,
ko
je
začul
pod
oknom
pijane
glasove
,
ti
so
peli
vesele
kvante
.
Razločil
je
med
njimi
samo
glas
Ferjanov
in
svoje
žene
.
„
Hoj
!
“
je
kričal
Ferjan
hripavo
.
„
Kaj
že
spiš
,
falot
?
Na
večer
svoje
poroke
spi
in
pusti
ženo
na
cesti
!
“
Kačur
je
odprl
okno
.
„
Martin
!
Zakaj
pa
si
šel
!
“
je
klicala
njegova
žena
s
sladkim
,
polpijanim
glasom
.
„
Lahko
noč
,
Ferjan
!
“
Zaprl
je
okno
,
duri
so
zaškripale
,
iz
daljave
se
je
glasilo
pijano
petje
.
Jeseni
je
bilo
;
v
temi
in
mrazu
je
že
ležal
Blatni
dol
;
siva
,
neprijazna
luč
je
sijala
v
izbo
.
V
zibki
je
spal
otrok
;
poln
,
svetal
in
miren
je
bil
njegov
obraz
.
„
Tak
ne
vpij
,
če
spi
otrok
!
“
je
šepetal
Kačur
.
„
Počakaj
,
da
se
zdrami
!
Potem
vpij
,
kolikor
se
ti
hoče
!
“
Žena
je
bila
zaripla
v
obraz
in
objokana
.
„
Ne
bi
vpila
!
Jaz
predevam
otroka
,
previjam
ga
in
vstajam
ponoči
!
Kaj
pa
ti
delaš
zanj
?
Nič
ne
delaš
!
Zdaj
si
še
te
komedije
začel
,
tako
da
bomo
poginili
vsi
skupaj
na
cesti
!
Kaj
pa
ti
je
tega
treba
,
ki
imaš
ženo
in
otroka
!
“
Kačur
ji
je
pogledal
v
obraz
z
zlobnim
očesom
,
vzel
je
klobuk
in
je
šel
.
„
Le
pojdi
,
le
!
“
je
klicala
žena
za
njim
in
je
zajokala
naglas
.
Tudi
otrok
se
je
zdramil
in
je
zajokal
.
Kačur
je
hitel
po
blatnih
ulicah
.
„
Zdaj
pridi
,
ti
,
Ferjan
,
in
me
poglej
!
Zdaj
se
boš
šele
smejal
evangelistu
!
“
Na
večer
je
šlo
;
Kačur
je
ugledal
človeka
,
ki
se
je
opotekal
,
blaten
in
brez
klobuka
