stajo
tolažila
,
a
tudi
Beligojka
je
jokala
ž
njo
,
ker
je
bila
tako
mehkega
srca
.
„
Moj
Bog
,
kakšna
sem
!
Same
žalosti
sem
vsa
zmešana
.
Sedite
vendar
,
sedite
!
Nikar
mi
danes
ne
zamerite
,
saj
vidite
,
kako
je
“
,
izgovarja
se
Maruša
.
„
Lačni
ste
in
trudni
,
jaz
vas
pa
tukajle
gledam
in
stojim
.
O
moja
glava
!
“
„
Maruša
,
nikar
ne
skrbi
!
I
,
kdo
bi
zmeraj
jedel
!
Nič
ne
nosi
!
“
„
Kar
mora
biti
,
pa
mora
biti
!
Kaj
bi
si
mislil
rajni
,
ako
bi
njegovi
žlahti
ne
postregla
!
Vedno
smo
si
bili
dobri
,
pa
bi
si
sedaj
ne
bili
?
—
Sedite
no
,
sedite
!
“
„
Jej
,
saj
si
nam
že
toliko
dobrega
storila
,
kakor
za
Bogom
še
nihče
na
svetu
.
Fanta
si
nam
odredila
“
,
pravi
Beligojka
.
„
Ivana
?
O
saj
je
sam
rastel
!
Rad
me
je
ubogal
,
pa
sva
bila
prijatelja
.
Kaj
ne
,
Ivan
?
“
Maruša
se
nekoliko
nasmehne
in
pogleda
od
strani
Ivana
,
ki
prikima
in
zarudi
.
„
Pa
se
kaj
pomenite
!
“
Maruša
zdrsne
iz
hiše
v
kuhinjo
.
Ivan
je
izpraševal
,
kako
je
na
Visokem
,
ter
pripovedoval
o
življenju
na
Višavi
in
bolezni
stričevi
.
„
E
,
veste
oče
,
strica
je
škoda
.
Stric
so
bili
duša
.
Tako
so
bili
dobri
,
kakor
vi
nikdar
ne
z
menoj
.
In
za
njimi
mi
je
hudo
,
da
me
kar
srce
boli
.
Še
nazadnje
bi
mi
bili
radi
nekaj
povedali
,
pa
mi
niso
smeli
.
Veste
,
s
teto
se
pa
nista
prav
mogla
.
Rada
sta
se
imela
,
pa
jim
vendar
teta
niso
dali
miru
.
Neki
vranic
je
moral
biti
med
njima
,
ki
ni
miroval
nikdar
.
Kakor
bi
list
obrnil
,
navstal
je
po
največji
zadovoljnosti
najhujši
prepir
.
Oh
,
kolikokrat
sem
bil
jaz
žalosten
zaradi
tega
,
pa
tudi
stric
so
trpeli
.
Toda
sovražili
zaradi
tega
tete
niso
.
—
O
,
ko
bi
strica
ne
bilo
,
tudi
meni
ne
bi
bilo
obstanka
tukaj
.
Stric
so
držali
vselej
z
menoj
,
pa
mi
teta
niso
nič
mogli
.
Prva
leta
so
me
teta
še
radi
imeli
,
potlej
pa
vedno
manj
.
Nikoli
jim
nisem
ustregel
.
Tako
so
čudni
postali
,
da
bi
nihče
ne
verjel
,
ako
bi
sam
ne
skusil
.
O
,
če
bi
vse
vedeli
,
gotovo
bi
se
smejali
,
ali
pa
bi
bili
hudi
.
“
Takrat
priropota
v
hišo
Rezika
.
Prinesla
je
krožnike
in
prt
.
„
To
je
tetin
ljubček
“
,
šepne
Ivan
očetu
in
zaničljivo
pogleda
Reziko
.
„
Ej
,
te
pa
še
nisem
videl
“
,
misli
si
Beligoj
in
jo
pozorno
motri
.
Smeh
mu
je
igral
okolo
ust
.
Rezika
pogrne
mizo
in
razpostavlja
režeč
se
krožnike
;
pred
Ivana
pa
ne
postavi
ničesar
.
„
Anza
,
tebi
pa
nič
!
“
zarezi
se
Rezika
.
„
Ven
pojdi
h
kravam
,
kaj
bodeš
tukaj
sedel
!
“
„
Kaj
pa
tebe
skrbi
?
“
„
Misliš
,
da
sedaj
res
ne
bodeš
delal
,
ko
strica
ni
več
?
I
,
kakšen
gospod
pa
si
?
“
„
Kakšna
gospa
si
pa
ti
?
“
„
Taka
...
Teta
so
rekli
:
Anza
naj
gre
ven
.
Veš
,
pa
precej
pojdi
!
Ako
bode
kaj
ostalo
,
bodeš
že
dobil
,
ha-ha-ha
.
“
„
Ako
so
pa
teta
rekli
“
,
zamrmra
Ivan
in
vstane
,
navajen
ubogati
.
„
Teta
!
teta
!
šk
!
šk
!
Mi
bodemo
pa
jedli
“
,
reži
se
Rezika
gredoč
za
njim
.
Beligoj
in
ona
se
pa
pogledata
,
in
na
obrazih
se
jima
je
poznalo
vprašanje
:
„
Kaj
pa
to
?
Ali
si
slišal
?
Ali
si
slišala
?
“
„
To
pa
meni
ni
všeč
“
,
zagodrnja
Beligoj
.
„
Ali
je
to
ženska
?
“
omeni
ona
.
„
Menda
je
!
Pa
jaz
je
ne
poznam
.
“
„
Kako
je
danes
nekam
čudno
tukaj
“
,
nadaljuje
ona
.
„
Jaz
bi
se
ne
mogla
navaditi
.
“
Sedaj
prinese
Maruša
skledo
,
Rezika
pa
nekaj
narezanega
.
„
Oh
,
prigriznite
,
prigriznite
,
pa
nikar
ne
zamerite
!
Kdor
tako
daleč
pride
,
lahko
je
.
“
„
Jaz
sem
tudi
precej
jedla
,
ko
sem
prišla
sem
“
,
vtakne
se
Rezika
in
tudi
sede
.
„
Vzemite
!
Vzemite
vendar
!
Tudi
vaša
kri
?
“
priganja
Maruša
in
boža
dečka
in
deklico
,
brata
in
sestro
Ivanovo
,
po
glavi
.
„
Pa
saj
sta
podobna
našemu
.
“
„
Skoraj
nekoliko
“
,
meni
Beligojka
ponosno
.
„
Ivan
mora
biti
pa
zunaj
.
Naj
gleda
,
kako
se
dela
,
ker
je
sedaj
gospodar
,
ko
je
že
enkrat
tako
.
“
„
Prav
!
Prav
!
“
pritrdi
Beligoj
in
pogleda
Reziko
,
češ
,
kaj
je
pa
ta
?
Prej
se
mu
je
zdelo
,
da
Ivan
na
Višavi
nima
dosti
moči
.
Ko
je
pa
čul
iz
Marušinih
ust
,
da
je
Ivan
gospodar
,
bil
je
takoj
bolj
na
trdnem
ter
je
zavozil
na
sredo
.
„
Tako
je
fant
sedaj
gospodar
?
“
Maruša
pa
sklene
roke
pred
seboj
,
sklone
se
k
mizi
in
upre
oči
na
roke
.
„
Njegovo
je
.
“
„
Njegovo
?
Pa
res
?
“
vpraša
Beligojka
,
ker
se
ne
more
več
premagati
.
„
Njegovo
,
ako
bode
le
hotel
“
,
nadaljuje
Maruša
.
„
Ej
,
rajni
ga
je
imel
rad
,
kakor
bi
bil
njegova
kri
.
“
„
I
,
menda
se
ne
bode
branil
,
ni
šment
“
,
reče
Beligoj
.
„
Jaz
tudi
mislim
,
da
ne
.
Kolikor
vem
,
je
volja
rajnega
,
da
je
Ivan
gospodar
,
pa
nihče
drugi
.
Pa
tudi
moja
volja
je
,
zakaj
tudi
jaz
sem
ga
imela
rada
Ivana
in
še
ga
bodem
imela
,
ako
bode
ubogal
.
“
„
I
,
zakaj
bi
pa
ne
?
Ako
sta
se
doslej
razumela
,
bosta
se
tudi
poslej
.
“
„
O
,
da
bi
se
le
!
Jaz
rada
živim
v
miru
.
Zlasti
bodem
pa
sedaj
potrebovala
miru
,
ko
se
bodem
pripravljala
na
pot
za
rajnim
.
O
,
Janez
!
Janez
!
Gospodinjila
ne
bodem
več
,
saj
sem
dovolj
dolgo
.
To
je
skrb
,
to
je
trpljenje
;
naj
je
le
še
mladi
poskusijo
.
“
„
Povedati
in
pokazati
bodeš
še
vedno
morala
to
in
ono
“
,
prestriže
jo
Beligojka
.
„
Rezika
,
poberi
z
mize
in
pomij
!
“
veli
Maruša
.
Rezika
premlevajoč
z
ustmi
pobira
krožnike
in
druge
reči
pa
gre
.
„
Ali
sta
jo
videla
?
“
vpraša
Maruša
in
namigne
za
dekličem
.
„
Čigava
pa
je
?
“
vpraša
Beligoj
.
„
Hči
moje
sestre
.
“
„
A
tako
?
No
,
saj
je
videti
,
da
je
domača
.
“
„
No
,
vidita
,
fant
bode
gospodar
tukaj
.
Verjemita
mi
,
da
mu
nisem
nevoščljiva
.
Volja
rajnega
je
tudi
moja
volja
.
Gospodar
bode
in
treba
bode
gospodinje
.
Jaz
sem
stara
,
truditi
se
ne
morem
več
,
naj
se
pa
fant
oženi
!
“
„
I
,
kako
pa
!
“
pritrdi
Beligoj
.
„
Otroka
,
pojdita
za
Ivanom
!
“
Otroka
gresta
.
„
Prav
je
,
da
si
ju
poslal
ven
.
Pogovorimo
se
lahko
.
Vidita
,
naš
dom
je
velik
.
Gospodinja
mora
biti
pridna
in
varčna
.
Kakšen
bolehen
suhavder
ni
za
nas
.
Čvrsta
in
zdrava
mora
biti
,
sicer
kmalu
omaga
.
“
„
Tako
je
!
O
,
gospodinje
morajo
trpeti
“
,
pravi
Beligojka
.
„
Kaj
ne
!
—
Ti
že
veš
in
mi
gotovo
pritegneš
.
O
tem
sva
mislila
že
z
rajnim
.
Na
Višavo
mora
priti
dobra
gospodinja
.
Pa
sva
mislila
in
mislila
.
Vesta
,
težko
je
izbrati
pravo
,
saj
poznata
mladi
svet
.
Ne
dela
nič
in
ne
misli
nič
,
samo
na
ples
sili
in
za
moškimi
tišči
.
Vesta
,
tudi
Ivana
so
prestrezale
.
Marsikatera
bi
rada
sedla
na
gorko
k
polnim
skledam
,
da
bi
ne
imela
skrbij
.
Ej
,
navihane
so
!
Mladega
človeka
kmalu
ujamejo
in
gorje
mu
potem
,
gorje
pa
tudi
domačiji
!
O
,
rajni
je
bil
previden
mož
.
On
je
vedel
take
reči
.
Zato
sva
se
pomenila
in
izbrala
—
nevesto
.
“
„
Ivanu
?
“
začudita
se
Beligoja
.
Maruša
ju
pa
opazuje
izpod
čela
.
„
Ivanu
,
komu
pak
?
Kaj
nam
mari
drugi
?
Le-ta
.
bode
gospodaril
na
Višavi
.
Pa
sva
mu
jo
izbrala
,
ker
veva
,
kakšna
gospodinja
mora
biti
tukaj
.
“
„
Tako
?
Nevesto
že
?
—
I
,
katero
pa
?
“
Marušin
obraz
dobi
slovesne
poteze
.
Počaka
nekoliko
,
potem
pa
počasi
pove
.
„
Ej
,
saj
sta
jo
že
videla
!
“
„
Midva
?
Kje
?
Katero
pa
?
“
„
Prej
je
šla
ven
.
Naša
Rezika
je
,
hči
moje
sestre
in
Glavana
iz
Globokega
.
“
„
Ta
,
kije
sedela
tukaj
?
“
vpraša
Beligoj
,
in
zaničljiv
posmeh
se
mu
je
nabral
na
obrazu
.
„
Uprav
ta
“
,
pritrdi
važno
Maruša
.
„
Jej
“
,
zaječi
Beligojka
in
sklene
prestrašena
roke
.
„
Ha-ha-ha
!
“
zakrohota
se
on
in
tleskne
z
rokami
.
„
Ha-ha-ha
!
“
Maruša
pa
gleda
njega
in
njo
in
ugiblje
,
kaj
pomeni
ta
strah
,
kaj
hoče
ta
posmeh
.
Slutnja
je
vstajala
.
Obraz
se
ji
je
temnil
.
„
Ali
ni
to
dekle
?
Poznata
katero
tako
?
“
„
To
naj
bi
vzel
naš
Ivan
,
to
?
Ha-ha-ha
!
“
„
To
,
pa
nobene
druge
.
“
Marušine
besede
so
zvenele
trdo
in
odločno
.
„
Jej
“
,
zaječi
iznova
Beligojka
.
„
Saj
menda
ni
na
glavo
pal
,
da
bi
si
naš
Ivan
tega
medveda
natovoril
,
ha-ha-ha
!
“
„
Zakaj
pa
ne
?
Kaj
ti
pa
ni
všeč
?
“
„
E
,
veš
kaj
,
Maruša
,
ako
si
ti
tako
slepa
,
pa
mi
nismo
,
ki
imamo
menda
tudi
nekaj
govoriti
“
,
razkorači
se
Beligoj
.
„
Te
Ivan
nikoli
ne
bode
vzel
,
da
veš
,
akoravno
si
mu
jo
ti
izbrala
,
saj
rajni
vem
,
da
mu
je
ni
.
“
„
Bomo
videli
,
kdo
mu
jo
je
izbral
.
Kaj
ni
postavno
dekle
?
“
„
To
?
Ha-ha-ha
!
Bog
me
ne
kaznuj
!
Ej
,
Maruša
,
saj
to
ni
dekle
!
To
je
zmene
!
Ha-ha-ha
!
“
Beligojka
prikima
.
„
Kaj
si
dejal
?
“
zavrišči
Maruša
in
plane
proti
njemu
.
Oči
so
se
ji
bliskale
jezno
,
da
je
kar
pihala
.
„
Ta
tvoja
Rezika
,
to
zmene
,
nikoli
ne
bode
žena
Ivanova
!
“
„
Ne
?
Ha-ha-ha
!
Bomo
videli
!
“
Zloben
smeh
spači
Marušin
obraz
,
potiplje
si
žep
in
pogleda
skrinjo
,
v
kateri
je
bil
zaprt
testament
.
„
Ženo
si
bode
že
sam
izbral
.
“
„
Misliš
?
ha-ha-ha
!
“
Maruša
se
zravna
,
kakor
zmagovavka
,
in
zadovoljnost
se
razlije
po
njenem
obrazu
.
„
Ej
,
kako
bode
še
naša
Rezika
dobra
!
“
Z
zavestjo
je
to
izgovorila
,
ozrla
se
pomilovalno
po
obeh
in
je
šla
ven
.
„
Kaj
si
še
ne
izmisli
,
ta
baba
!
“
pravi
on
.
„
Jej
!
Jej
!
Taka
naj
bi
bila
najina
sinaha
!
Jej
!
Jej
!
“
„
Ako
bi
bilo
po
njenem
!
To
je
dobro
,
da
je
Ivan
gospodar
!
Drugače
bi
ne
mogel
več
prebivati
tukaj
.
“
„
I
,
seveda
ne
!
Sedaj
bode
pa
že
lahko
stopil
na
noge
.
“
„
O
,
jaz
že
ne
bodem
pustil
,
da
bi
ga
Maruša
dražila
.
Ako
bi
rada
sestrino
hčer
omožila
,
ponudi
naj
jo
drugemu
,
za
našega
Ivana
ni
,
saj
si
videla
,
kakšna
je
.
“
„
Meni
ni
bila
prav
nič
všeč
.
“
„
Tako
podrešetovje
?
Ostala
je
—
in
teta
Maruša
bi
jo
sedaj
rada
obesila
našemu
fantu
.
Dobra
tetka
si
bode
morala
poiskati
že
druzega
.
Ivan
ni
namenjen
tej
rožici
!
“
Ej
,
kako
je
zvonilo
zopet
v
Velikih
Lazih
!
Farni
zvonovi
so
peli
počasi
in
slovesno
,
zvončki
sv.
Ane
so
pa
hiteli
bingelbangel
,
kakor
bi
komaj
čakali
novega
gosta
na
pokopališču
.
Osmina
je
bila
za
Debeloglavom
.
Prišli
so
mu
izkazat
zadnjo
čast
domači
,
prijatelji
in
znanci
.
Oblečeni
so
bili
črno
in
se
držali
resno
,
prebirali
so
molke
,
gibali
z
ustnicami
in
mislili
nase
.
Maruša
je
pa
molila
vzdihujoč
in
solzeč
se
,
kakor
to
znajo
stare
vdove
.
Med
mašo
so
se
njeni
glasni
vzdihi
topili
v
bučanju
orgel
,
a
Rezika
,
ki
je
sedela
poleg
nje
,
jih
je
vendar
dobro
razločila
,
in
se
—
smejala
.
In
ko
so
šli
po
maši
kropit
grob
in
molit
za
pokoj
rajnikove
duše
,
padla
je
Maruša
ondi
strta
na
kolena
,
zgrudila
se
na
pete
,
priklonila
h
grobu
in
jokala
glasno
ter
vpila
,
kakor
bi
hotela
rajnega
obuditi
.
„
Janez
!
Janez
!
Kaj
si
naredil
!
Zakaj
si
me
zapustil
!
Oh
,
ljubi
moj
mož
!
Kaj
hočem
sedaj
početi
?
Kam
se
hočem
dejati
?
O
Janez
!
Janez
!
Ali
me
nimaš
rad
?
Ali
te
nisem
imela
rada
?
O
moj
mož
,
odpusti
mi
!
“
Hudo
je
bilo
tudi
Ivanu
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
v
tem
grobu
zakopana
tudi
njegova
sreča
,
da
ne
vstane
več
,
in
njegova
duša
je
gledala
v
temno
bodočnost
brez
lučice
.
Zato
so
mu
srce
stiskale
bolečine
.
Da
bi
si
jih
olajšal
,
molil
je
iskreno
za
svojega
dobrotnika
,
za
strica
.
Solze
so
se
mu
iskrile
v
očeh
.
In
Rezika
je
klečala
poleg
in
gledala
sedaj
teto
,
sedaj
pomežikovala
Ivanu
,
ter
se
ozirala
po
ljudeh
.
Saj
ni
poznala
rajnega
.
Beligoj
bi
bil
iz
hvaležnosti
pobožno
molil
za
pokoj
rajnikove
duše
,
ako
bi
ga
ne
bila
motila
Rezika
.
Silil
se
je
,
pa
ni
mogel
;
zoprnost
do
Rezike
je
bila
premočna
.
„
In
to
naj
bi
bila
žena
Ivanova
in
gospodinja
na
Višavi
!
To
naj
bi
bila
tvoja
sinaha
?
Tako
ga
je
dražil
neki
glas
in
ga
razburjal
.
„
Nikdar
!
“
sklepal
je
Beligoj
.
Ko
je
bilo
dovolj
molitve
,
vstajali
so
ljudje
in
stopali
k
Maruši
,
podajali
ji
roko
in
se
poslavljali
.
„
Pokoj
njegovi
duši
!
Bog
vas
potolaži
!
“
Maruša
je
vstala
,
obrisala
solze
,
sprejemala
znance
in
se
jim
zahvaljevala
.
Najboljše
je
povabila
na
Višavo
k
osmini
,
kakor
je
bila
navada
.
Nobeden
povabljencev
se
ni
branil
,
ker
ni
hotel
žaliti
Maruše
.
Tudi
župan
ne
.
Njega
je
še
posebno
povabila
.
„
Pojdi
,
bodeš
prebral
testament
!
“
In
šli
so
že
gori
na
Višavo
,
da
opravijo
za
rajnim
Debeloglavom
vse
,
kar
priporoča
cerkev
,
in
zahteva
krajevna
navada
.
Speli
so
v
gručah
,
kakor
je
bilo
komu
všeč
.
Maruša
z
Reziko
je
šla
seveda
prva
.
Rezika
se
je
ozirala
po
ljudeh
in
izpraševala
:
„
Teta
,
ali
gredo
vsi
ti
k
nam
?
“
„
Dekle
,
dobro
se
drži
danes
!
Pokaži
,
kaj
si
!
Veš
,
nekaj
boš
izvedela
.
“
Polna
hiša
jih
je
bilo
;
staknili
so
mize
,
da
so
se
razvrstili
okrog
njih
.
Maruša
in
Rezika
sta
pa
nosili
na
mizo
razne
vrste
kruha
,
ki
sta
ga
bili
napekli
med
tednom
,
in
pijače
,
domačega
vina
,
domačega
žganja
,
da
si
vsak
izbere
po
svoji
volji
in
po
svojem
okusu
.
Zupan
je
odmolil
za
pokoj
rajnega
,
in
potem
so
segli
po
kruhu
in
pijači
.
„
Bog
mu
daj
večni
mir
!
Bog
mu
daj
večno
luč
!
“
S
temi
besedami
so
napijali
.
„
Bog
te
usliši
!
“
Pri
pijači
pa
kmalu
pridejo
tudi
na
druge
stvari
.
Hvaleč
rajnega
,
začnó
govoriti
o
gospodarstvu
,
o
voleh
in
kravah
in
prešičih
.
In
o
teh
stvareh
se
je
razgovor
dalje
razpredel
.
Nekateri
so
zrli
na
Ivana
kot
bogatega
dediča
,
in
v
srcih
je
vstajala
zelena
zavist
.
Ivan
je
sedel
poleg
očeta
.
Nevolja
se
mu
je
zrcalila
na
obrazu
,
ko
je
gledal
sebi
nasproti
Reziko
,
ki
je
,
režeč
se
,
otepala
kruh
,
da
so
kar
drobtine
letele
okoli
nje
,
pa
tudi
pijače
ni
pustila
v
kozarcu
,
kadar
je
prišel
do
nje
,
saj
je
bila
dekle
,
ki
se
ni
bala
nikogar
,
najmanj
pa
kozarca
pijače
.
Kako
je
po
pijači
lahko
vriskala
!
„
Namesto
Marijanice
naj
vzamem
to
,
to
?
Haha
!
Nikoli
!
Nikoli
!
“
grozil
se
je
Ivan
v
srcu
in
se
srdil
na
Reziko
in
na
Marušo
,
ki
mu
jo
je
izbrala
.
Takrat
sta
jo
pa
opazovala
tudi
Ivanov
oče
in
mati
,
in
oba
sta
bila
enih
mislij
,
da
si
je
ne
želita
za
sinaho
.
„
To
prikazen
naj
vzame
moj
sin
?
“
mislil
si
je
Beligoj
.
„
To
naj
ljubi
?
“
mislila
si
je
mati
.
Takrat
se
oglasi
župan
:
„
Nu
,
Maruša
,
pa
daj
tisti
testament
,
da
ga
ljudem
pretolmačim
.
“
Vse
utihne
in
upre
oči
v
Marušo
,
ki
je
zavestno
stala
za
Reziko
.
„
Pa
bi
še
jedli
in
pili
.
“
„
O
,
bodemo
pa
potem
.
Le
daj
testament
,
bodemo
vsaj
slišali
,
kakšen
je
.
“
Radovednost
se
ni
dala
več
krotiti
.
Maruša
seže
v
žep
,
približa
se
skrinji
in
jo
odpre
,
pa
prinese
med
omoti
in
obleko
skriti
testament
.
Zadovoljno
pogleda
Reziko
,
a
nato
ošine
Ivana
in
Beligoja
,
in
obraz
njen
zažari
zmagoslavja
.
„
Na
,
pa
prav
beri
,
da
bo
vsem
jasno
in
očitno
,
kaj
pravi
testament
!
“
„
Kaj
misliš
,
da
ne
znam
dobro
brati
,
kali
?
“
„
Vem
,
da
znaš
,
pa
danes
moraš
še
posebno
paziti
,
da
ne
bo
kdo
kaj
dvomil
.
“
To
rekši
zapiči
oči
v
Beligoja
in
sina
.
„
Kaj
ima
ta
vrag
?
“
misli
si
Beligoj
,
in
sumnja
vstane
v
njegovem
srcu
,
da
sune
pod
mizo
ženo
,
katera
mu
prikima
.
Župan
si
natakne
očala
,
brez
katerih
ob
takih
slovesnih
prilikah
ni
razločil
ničesar
,
in
odpre
s
svečanim
obrazom
testament
,
katerega
prebere
prej
sam
zase
.
Vse
je
molčalo
in
upiralo
oči
vanj
,
da
bi
že
z
njegovega
obraza
izvedeli
,
kaj
je
pisano
.
„
To
ti
je
bil
pa
mož
,
ta
Debeloglav
!
To
ti
je
pribil
!
“
izpregovori
,
ko
prebere
do
konca
.
„
Kaj
ne
da
?
“
pritrdi
Maruša
radostno
.
„
Pa
kako
!
To
si
mu
gotovo
ti
pomagala
.
“
„
I
,
zakaj
?
Saj
je
bil
sam
gospodar
!
“
„
Pa
poslušajte
še
vi
!
“
To
rekši
,
bere
župan
glasno
in
počasi
,
kakor
bi
hotel
vklesati
besedilo
testamenta
vsem
navzočim
v
spomin
.
Zadovoljno
se
nasmeje
Beligoj
in
pogleda
Ivana
,
ko
prebere
župan
prvi
odstavek
testamenta
,
v
katerem
postavlja
rajni
Debeloglav
Ivana
za
dediča
vse
zapuščine
.
Ivanu
se
zasvetijo
oči
veselja
in
ozre
se
po
ljudeh
,
da
vidi
,
kako
sprejemljejo
to
vest
.
Zaničljiva
zlobnost
se
je
zrcalila
na
Marušinem
obrazu
,
da
je
zbodlo
Ivana
.
„
Čakaj
!
“
zagrozil
se
ji
je
v
srcu
,
ko
je
začutil
v
sebi
oblast
in
prostost
kot
gospodar
na
Višavi
.
„
Pa
bo
zopet
eden
srečen
!
“
menil
je
ta
in
oni
in
prikimal
Ivanu
,
izražujoč
mu
s
tem
svoje
prijateljstvo
.
Župan
prebere
drugo
točko
.
Ej
,
kako
jih
je
iznenadila
vse
od
kraja
!
„
Mene
,
teta
?
“
oglasi
se
prva
Rezika
in
se
ozre
v
Marušo
.
Teta
ji
prikima
in
se
ji
nasmehne
,
pa
takoj
zopet
motri
Ivana
in
Beligoja
.
Rezika
pa
tleskne
z
rokami
.
Ivan
zarudi
jeze
in
odmaje
.
„
Tebe
pa
že
ne
!
“
„
Rad
!
“
prestreže
ga
brž
Maruša
.
„
Tako
se
ne
ženi
!
“
zavrne
jo
Beligoj
.
„
Se
pa
tako
!
Beri
naprej
!
“
veli
Maruša
.
Župan
pa
bere
počasi
.
„
Ako
bi
se
iz
katerega
koli
vzroka
ta
dva
ne
hotela
vzeti
,
pripade
polovica
vsega
premoženja
Rezi
Giavanovi
.
“
„
Ali
razumete
?
Hahaha
!
“
zakrohota
se
Maruša
in
položi
roke
Reziki
na
rame
.
„
Ali
ni
dovolj
bogata
?
“
„
Pa
je
vendar
ne
maram
!
“
vikne
Ivan
in
skoči
kvišku
.
Beligoju
je
bilo
,
kakor
bi
ga
bil
kdo
polil
z
mrzlo
vodo
.
„
Sam
satan
je
pisal
ta
testament
!
“
„
Kaj
si
dejal
?
“
zavrišči
Maruša
.
„
Moj
mož
je
satan
!
Ga
vidite
nehvaležneža
?
Vse
zapusti
njegovemu
sinu
in
zato
je
satan
,
satan
,
satan
!
“
„
On
ni
bil
satan
,
ti
si
satan
!
Ti
si
pisala
testament
!
“
„
Jej
!
“
zaječi
Beligojka
.
„
Kaj
ni
za
vas
?
Kaj
pa
še
hočete
,
pohlepneži
,
nikdar
siti
!
“
Med
tem
so
mlajši
opazovali
nevesto
Reziko
,
ki
je
gledala
Ivana
in
se
mu
smijala
.
Župan
pa
pravi
:
„
Tako
se
preskrbi
.
Fant
,
sedaj
pa
ne
boš
skrbel
,
kje
dobiš
žensko
,
ker
ti
jo
je
zapisal
rajni
v
testament
.
“
Zasmeh
je
zvenel
iz
teh
besedij
.
„
To
vi
vzemite
!
“
zavrne
Ivan
.
„
Hahaha
.
Jaz
jo
imam
,
hvala
Bogu
.
Tvoja
je
!
“
„
Ne
maram
je
!
Moja
že
ne
bo
!
“
vikne
Ivan
,
zrine
se
izza
mize
in
gre
vun
.
„
Hahaha
“
,
zakrohota
se
Maruša
za
njim
.
„
Le
pojdi
!
Na
to
nisi
mislil
,
in
sedaj
ti
je
prekrižan
račun
z
ono
punico
v
Samoti
!
“
„
O
ta
testament
!
“
vzdihne
globoko
Beligojka
.
„
Pa
je
res
tako
?
Preberi
še
enkrat
!
“
veli
neodločno
Beligoj
,
ki
ni
vedel
,
kako
bi
se
sedaj
zasukal
.
„
Na
!
Pa
beri
!
Misliš
,
da
si
izmišljujem
?
“
zavrne
ga
župan
nevbljen
in
mu
pomoli
testament
.
„
Ne
daj
iz
rok
testamenta
!
“
zavrišči
Maruša
in
prime
župana
za
roko
.
„
Preberi
mu
še
enkrat
!
“
Maruša
se
obrne
k
Beligoju
.
„
Čudno
se
ti
zdi
to
in
neverjetno
,
kar
je
pisano
.
Pa
to
je
res
!
Hahaha
!
Jaz
vem
,
zakaj
,
pa
veš
menda
tudi
ti
!
O
,
jaz
nisem
tako
neumna
,
kakor
menda
misliš
ti
,
in
kakor
si
je
mislil
fant
.
Ta
je
sedaj
njegova
nevesta
.
Le
beri
mu
!
“
Župan
znova
prebere
.
„
Ravno
tako
je
!
“
pritrdijo
vsi
,
Beligoj
pa
pogleda
pred-se
na
mizo
.
„
Sedaj
veste
vsi
,
prav
vsi
!
Vse
je
fantovo
,
vse
,
kar
je
na
Višavi
,
tudi
jaz
nečem
zase
ničesar
,
ako
vzame
mojo
Reziko
,
hčer
moje
sestre
.
Lejte
jo
!
Ako
je
pa
ne
vzame
—
oči
se
ji
zasvetijo
—
,
potem
se
bo
pa
deblo
premoženje
,
kar
ga
je
v
hiši
in
okoli
hiše
.
Delila
se
bo
smreka
v
gozdu
pa
tudi
kaša
v
žlici
,
ker
tako
govori
testament
!
“
„
O
ta
testament
!
“
„
Jaz
mu
bodem
zagrenila
življenje
na
Višavi
,
ako
pripelje
ono
punico
iz
Samote
,
da
me
bo
pomnil
Ivan
do
groba
.
To
naj
vzame
!
“
„
Ako
je
pa
ne
bo
hotel
?
“
vpraša
Beligoj
malodušno
.
„
Kaj
potem
?
“
„
Saj
si
slišal
,
kaj
pravi
testament
!
Rezika
,
pojdi
sem
,
da
moliva
pred
križem
za
rajnim
!
“
Maruša
vzame
testament
,
prime
Reziko
za
roke
in
jo
potegne
s
seboj
.
„
Pa
imaš
moža
!
“
šepetnila
ji
je
med
vratmi
,
da
so
vsi
slišali
.
„
Sam
vrag
si
je
to
izmislil
!
“
zamrmra
Beligoj
,
porine
kozarec
od
sebe
,
dene
roke
v
žep
,
pa
se
zamisli
.
Primerjal
je
svoje
načrte
s
temi
,
ki
so
se
sedaj
pokazali
.
Vse
drugače
je
mislil
on
.
Sina
si
je
želel
srečnega
dediča
Višave
,
ne
pa
tako
.
—
—
Moj
Bog
!
-
Ljudje
so
vstajali
od
mize
in
se
odpravljali
.
Zadnji
prizor
jih
je
vznevoljil
.
„
Pa
se
kako
pomenite
!
“
reče
župan
segojoč
Beligoju
v
roke
.
„
Malo
hudo
je
.
Da
bi
bila
vsaj
nekoliko
drugačno
nevesto
izbrala
,
pa
bi
bilo
.
“
„
Kdo
bi
kaj
dejal
!
“
„
Rajni
ni
bil
slab
človek
,
dober
mož
je
bil
in
previden
,
pa
takrat
,
ko
je
pisal
testament
,
ni
bil
.
Pa
saj
vemo
,
da
gorje
mu
,
kdor
ima
zlo
žensko
.
In
Maruša
ni
bila
izmed
zadnjih
!
“
„
Hudobna
baba
!
“
Skoraj
so
bili
na
Višavi
sami
.
Boj
v
Beligojevem
srcu
je
bil
kmalu
končan
.
Zmagal
je
pohlep
.
„
Hahaha
,
zaradi
ene
ženske
naj
se
razbije
kmetija
!
Pa
naj
jo
vzame
!
“
„
Kaj
pa
,
ako
ne
bo
prav
?
Pomisli
,
kakšno
je
dekle
!
“
ugovarja
žena
.
„
Ni
taka
,
da
bi
je
bil
človek
vesel
.
Pa
kaj
hočeš
!
Pomagaj
si
,
ako
moreš
!
V
testamentu
je
.
“
„
Pa
naj
ima
Ivan
samo
polovico
!
“
„
Ne
vem
,
ali
blazniš
ali
kali
?
Saj
pravim
,
ženska
pamet
!
Kolikokrat
je
zastonj
iščem
!
Ti
bi
drugo
polovico
kar
iz
rok
vrgla
.
“
„
Ali
Rezika
na
nji
čepi
!
“
„
Naj
čepi
!
Pograbiti
moramo
vse
skupaj
!
“
„
Pa
če
ni
za
Ivana
?
“
„
E
,
kolikokrat
se
meni
na
nogi
kakšna
bula
naredi
,
—
saj
veš
—
,
pa
si
bom
zato
nogo
odrezal
?
In
zaradi
te
Rezike
,
—
da
bi
je
nikdar
ne
bilo
na
svetu
!
—
naj
se
odreže
polovica
Višave
?
Kje
si
pa
s
pametjo
?
“
„
Ali
ne
bo
prav
!
Meni
se
vse
tako
zdi
.
Fant
je
ne
mara
!
“
„
Jo
bo
že
maral
!
“
„
Če
je
pa
ne
bo
!
Žalostno
bo
to
.
Ne
bo
ni
veselja
ni
zadovoljnosti
ni
sreče
.
“
„
Ali
znaš
litanije
do
konca
?
“
„
Ne
bodi
tak
!
Premoženje
ni
vse
.
V
zakonu
je
treba
ljubezni
!
“
„
Tako
si
tudi
ti
toli
otročja
,
kakor
bi
bila
šele
od
včeraj
na
svetu
!
Ljubezni
!
Hahaha
!
Kakor
bi
bila
samo
ljubezen
na
svetu
,
in
bi
se
ne
moglo
brez
nje
živeti
!
“
„
Živi
se
!
Pa
kako
!
Saj
nisi
slep
,
in
nikar
se
ne
delaj
tako
trdega
kakor
nisi
.
Kaj
bi
bila
midva
pri
najini
revščini
brez
ljubezni
?
Štefan
,
nikar
ga
ne
sili
!
“
„
Ah
te
je
fant
najel
?
“
„
Ni
bilo
treba
.
Mati
sem
njegova
,
kakor
ti
oče
.
Ne
prodajaj
ga
!
“
„
Ej
,
ej
!
Lej
jo
!
Lej
jo
!
Misliš
pa
nič
,
prav
nič
ne
.
In
tvoj
nos
dalje
seže
,
kakor
te
pamet
nese
.
Misliš
,
da
bi
ga
jaz
silil
,
ako
bi
ne
bilo
tako
?
Pomisli
,
tukaj
se
lahko
brez
premisleka
toliko
premoženja
tja
vrže
,
doma
imamo
pa
samo
revščino
.
Ivan
sedaj
lahko
pomaga
,
ko
bo
toliko
imel
.
“
„
Bo
že
kako
!
Saj
smo
vajeni
revščine
.
“
„
Seveda
!
Saj
je
tudi
pes
navajen
kosti
,
pa
vendar
hlastne
raje
po
mesu
!
“
„
Ti
imaš
vedno
take
izgovore
.
Meni
je
pa
kar
hudo
,
ako
si
mislim
,
da
bo
imel
moj
sin
ženo
,
ki
je
ne
bo
ljubil
.
To
bo
zakon
,
da
se
Bogu
usmili
.
“
„
Nikar
si
ne
delaj
skrbi
!
Še
vse
bo
prav
.
Ko
bodeta
enkrat
skupaj
,
imela
se
bodeta
rada
.
O
,
bodeš
videla
,
kako
se
bodeta
še
rada
imela
!
“
„
Ko
bi
jaz
to
vedela
,
pa
bi
bila
vesela
.
laz
vem
,
da
samo
lep
obraz
ni
vse
,
toda
izkušeni
ljudje
vedno
pravijo
:
Kar
se
nima
rado
,
naj
se
ne
sili
vkup
!
In
Ivan
,
veš
,
da
je
ne
mara
,
to
veš
,
videl
si
danes
,
pa
že
prej
si
vedel
,
da
si
je
že
izbral
drugo
.
“
„
E
,
veš
kaj
,
da
si
neumna
,
ker
kaj
daš
na
tisto
mladostno
ljubezen
!
Mladost
je
nespametna
.
A
kolikokrat
kdo
vzame
za
ženo
tako
,
ki
je
še
pozna
ne
,
pa
sta
potem
vendarle
prijatelja
.
—
Veš
,
koliko
časa
sem
jaz
prej
poznal
tebe
,
predno
sem
te
snubil
?
Še
za
tvoje
ime
nisem
vedel
!
Pa
reci
,
da
se
nisva
imela
rada
!
Tako
se
bodeta
tudi
ta
dva
.
“
„
O
,
ko
bi
se
!
Pa
jaz
tega
ne
morem
verjeti
!
Po
moji
volji
ne
bo
,
ako
se
vzameta
.
Pa
stdri
,
kakor
hočeš
,
ti
si
gospodar
,
ti
si
glava
.
Pa
glej
,
da
se
kdaj
ne
bodeš
kesal
,
da
te
ne
bo
klel
lastni
sin
.
—
Štefan
,
dobro
premisli
!
“
Solze
se
ji
vlijo
.
„
Bodeš
videla
,
da
bo
prav
.
Tacega
premoženja
je
vsak
vesel
,
drugo
se
pa
že
naredi
!
“
V
svojem
srcu
je
pa
zametal
nesrečni
testament
.
O
,
saj
je
vedel
,
da
se
ne
baranta
za
ženo
tako
,
kakor
za
kravico
,
ki
se
proda
,
ako
ni
všeč
gospodarju
.
Pa
vendar
...
Bode
že
živel
!
...
Imel
bode
lepo
posestvo
,
pomanjkanje
ga
ne
bode
trlo
,
bode
že
kako
živel
ž
njo
!
„
Tako
ti
praviš
,
da
se
morata
vzeti
?
“
pravi
Beligoj
Maruši
,
ko
jo
namenoma
poišče
samo
v
kamrici
.
„
I
kajpak
!
...
Testament
tako
pravi
.
“
„
Kaj
se
na
testament
izgovarjaš
!
Ti
si
to
naredila
,
pa
nihče
drugi
,
saj
rajni
Janez
,
vem
,
kako
je
mislil
.
“
„
Pa
je
vendar
dekle
v
testamentu
!
“
zasmeje
se
Maruša
.
„
I
,
saj
lahko
kaj
prenaredimo
!
“
„
Testament
?
“
„
E
,
testamenta
ne
moremo
!
...
Toda
drugo
lahko
nekoliko
prenaredimo
,
kar
bi
bilo
za
vse
bolje
!
“
„
I
—
nu
,
kakšna
pa
je
tista
tvoja
modrost
,
ki
vse
bolje
ve
?
“
„
Saj
veš
!
...
Tole
meni
ni
prav
všeč
,
ker
testament
sili
,
da
se
morata
vzeti
!
...
Tega
bi
ne
bilo
treba
!
“
„
Tako
,
to
ti
ni
všeč
?
“
„
I
,
kaj
bi
take
reči
silili
.
Tako
mlada
človeka
spravljati
skupaj
,
ko
ne
vemo
,
ako
sta
drug
za
druzega
.
“
„
Lej
,
lej
,
kako
si
pa
natančen
!
Kakor
kakšen
urar
.
“
„
Fant
je
ne
mara
,
toliko
ga
poznam
,
za
deklica
pa
ne
vem
;
mislim
,
da
tudi
ni
prav
vneta
zanj
.
“
„
I
,
kaj
te
to
skrbi
!
To
se
bode
še
vse
naredilo
!
Ko
bosta
skupaj
,
bode
pa
dobro
,
pa
bode
zmirom
:
O
moja
Rezika
!
...
in
pa
:
O
moj
Anžek
!
...
Pa
se
bosta
imela
rada
,
da
bomo
vsi
veseli
.
“
„
Ko
bi
človek
vedel
!
“
„
O
,
jaz
vem
,
da
ga
Rezika
ima
rada
.
Zmirom
ga
ima
na
jeziku
.
Tako
skrbi
zanj
,
kakor
bi
bila
njegova
,
in
že
strahovati
ga
hoče
...
No
,
saj
je
pa
tudi
našemu
fantu
namenjena
...
Doma
je
že
imela
snubače
,
pa
ni
hotela
nikamor
,
sedaj
se
pa
kar
nič
ne
brani
.
“
„
Veš
kaj
,
Maruša
!
Kaj
bi
to
vkup
silili
,
kar
se
samo
ne
!
...
Kaj
pa
,
ako
bi
mi
nekaj
dali
Reziki
,
pa
naj
bi
se
omožila
drugam
,
saj
ne
manjka
moških
.
“
„
O
ti
,
navihanec
ti
!
...
Mešetariti
pa
znaš
...
Kako
bi
se
je
rad
iznebil
!
...
O
,
vem
,
kam
misliš
,
vem
!
...
Ti
si
tudi
tak
!
Hahaha
!
Pa
ne
bo
nič
!
“
„
I
,
zakaj
bi
ne
bilo
?
“
...
„
Da
bi
ona
dekle
iz
Samote
prišla
na
Višavo
?
Nikoli
!
...
Nikoli
!
“
...
„
Kdo
se
kaj
meni
o
njej
!
“
...
„
Ti
!
...
Ti
hočeš
tako
!
...
O
,
seveda
!
...
Reziki
bi
se
nekaj
brcnilo
,
pa
hajdi
z
Višave
!
in
potem
pum
,
pum
,
pum
,
pum
—
pum
,
pum
!
pa
ona
punica
iz
Samote
sem
gori
!
...
Hahaha
,
kako
ste
si
lepo
izmislili
!
...
Hej
,
pa
meni
je
vse
to
dišalo
!
...
Zato
je
tako
!
“
„
Satansko
si
zvita
!
“
„
Pa
ste
mislili
,
da
ste
vi
bolj
,
kaj
ne
?
...
O
,
jaz
sem
vedela
,
kaj
sem
delala
,
pa
tudi
sedaj
vem
...
O
,
moj
rajni
je
bil
trd
,
—
—
že
ve
,
zakaj
je
bil
,
—
pa
sem
ga
vendar
pregovorila
,
in
sedaj
je
tako
“
.
„
Ali
bodeš
kaj
bolj
sita
,
ako
bodeš
videla
dva
nesrečna
človeka
?
“
„
Nesrečna
?
...
Zato
nesrečna
,
ker
bosta
imela
vsega
dovolj
?
“
„
Pa
ljubezni
ne
bo
.
“
„
Bo
morala
biti
!
...
Malo
več
ali
manj
te
reči
ne
more
škodovati
,
pa
tudi
koristi
ne
mnogo
!
“
„
Seveda
ti
,
—
ti
se
ne
meniš
dosti
,
toda
pomisli
na
fanta
,
moj
sin
je
—
veš
,
da
sem
dolžan
skrbeti
zanj
.
“
„
Ali
misliš
,
da
jaz
nisem
dolžna
skrbeti
za
Reziko
?
—
Pa
kaj
bi
se
tako-le
lovila
...
Jaz
vem
,
kje
mi
nastavljaš
zanjko
.
E
,
mene
ne
preslepiš
,
in
zato
me
ne
boš
ujel
ne
z
grožnjami
,
ne
z
obljubami
ali
sladkimi
besedami
.
Jaz
sem
že
dosti
skusila
.
Testament
je
tukaj
,
pa
ga
prenaredi
,
ako
moreš
...
Vzameta
naj
se
,
ali
se
pa
premoženje
razdeli
vsakemu
pol
,
kakor
je
zapisano
.
“
„
Meni
se
premoženje
smili
.
“
„
Hahaha
,
“
zasmeje
se
Maruša
sladko
,
ko
vidi
,
kako
kopitlja
Beligoj
v
zanjki
.
„
Meni
se
tudi
smili
.
“
„
Tako
se
ne
udaš
?
“
„
Nikdar
!
...
Testament
je
v
mojih
rokah
.
“
„
Ti
bodeš
kriva
!
“
...
„
Ali
pa
ti
“
...
Ivan
je
bil
po
onem
usodnem
trenotku
,
ko
je
izvedel
grozno
vsebino
testamenta
,
ves
strt
,
uničen
...
Vse
sanje
so
hipoma
izginile
,
vse
lepe
osnove
bile
razdrte
.
On
,
Višava
in
Marijanica
se
je
bilo
strnilo
v
krasno
celoto
,
a
sedaj
je
bilo
razbito
...
Kadar
je
mislil
Ivan
na
Višavo
,
mislil
je
tudi
na
Marijanico
,
in
kadar
je
sanjaril
o
Marijanici
,
gledal
je
na
Višavo
,
toda
sedaj
...
o
grozne
slike
!
Ondi
na
Višavi
naj
bi
bila
kraljica
Glavanova
Rezika
!
Zazeblo
ga
je
pri
srcu
,
mraz
ga
je
oblival
po
hrbtu
.
Najblažji
čuti
so
se
upirali
temu
spoznanju
...
Jeza
in
sovraštvo
se
je
kuhalo
v
njem
.
—
Potem
pa
ni
hotel
nekaj
časa
misliti
ničesar
,
prav
ničesar
,
da
bi
se
premotil
...
Ej
,
pa
so
ga
vendar
premagali
občutki
!
„
Marijanico
naj
pustim
?
...
Polovico
Višave
naj
pustim
?
...
Ali
morem
?
...
Nikdar
!
Nikdar
...
Tega
stric
ni
hotel
!
“
Testament
je
pa
govoril
tako
jasno
,
tako
odločno
,
da
ga
je
tudi
Ivan
umel
,
naj
si
je
v
duši
napravljal
še
tolik
hrup
.
„
Ali
Marijanico
...
ali
pa
polovico
Višave
!
“
To
mu
je
bilo
jasno
,
in
to
ga
je
bolelo
,
zakaj
oboje
mu
je
bilo
prirastlo
k
srcu
...
Marušo
je
smatral
za
izvor
vsega
tega
zla
.
Prej
je
mislil
,
da
so
to
samo
Marušine
muke
,
a
sedaj
je
spoznal
,
da
je
bila
Maruša
vse
to
natančno
preračunila
,
zato
je
rastlo
v
Ivanovem
srcu
sovraštvo
do
nje
.
Umikal
se
je
pred
njo
,
pred
očetom
in
materjo
,
in
bežal
bi
bil
najraje
tudi
pred
svojimi
mislimi
,
ako
bi
bil
mogel
.
„
Kaj
bode
dejala
Marijanica
?
“
Pri
njej
je
bil
s
celim
srcem
.
Zakopal
se
je
bil
do
ušes
v
misel
,
da
bode
Marijanica
poleg
njega
na
Višavi
...
Pa
Višave
ne
bode
več
,
ako
vzame
Marijanico
!
Oh
,
kako
ga
je
to
zbodlo
!
...
Odreči
se
tako
lepemu
premoženju
,
odstopiti
toliko
rodovitnih
njiv
,
toliko
travnikov
in
gozdov
in
pol
hiše
Reziki
?
...
Oh
,
kako
je
bilo
to
hudo
!
...
Nikamor
se
ni
mogel
odločiti
.
Krene
sem
,
izgubi
Marijanico
,
krene
tja
,
izgubi
Višavo
.
Ej
,
kdo
bode
kaj
dal
nanj
,
ako
ne
bode
več
gospodar
cele
Višave
,
oni
trdni
,
ponosni
kmet
,
za
katerega
prijateljstvo
so
tekmovali
sosedje
,
katerega
beseda
je
nekaj
veljala
zato
,
ker
jo
je
izgovoril
bogat
kmet
.
Kdo
bode
še
pogledal
neznatnega
polovičarja
,
ki
še
ne
bode
mogel
reči
:
ena
cela
veža
je
moja
,
ako
vzame
Marijanico
?
...
Ali
se
bode
mogel
tako
postaviti
,
kakor
se
je
rajni
Debeloglav
?
...
Oh
,
ko
bi
imela
ta
Rezika
res
kaj
ženskega
na
sebi
!
Pa
te
njene
oči
,
njen
smeh
,
njena
beseda
,
kako
je
vse
to
čudno
!
...
Kako
lepa
je
Marijanica
!
...
Iz
njenih
očij
sijejo
žarki
,
ki
ogrevajo
srce
,
na
njenih
licih
cveto
rožice
,
za
katerimi
se
obračajo
njegove
oči
,
in
njen
mili
glas
,
njen
sladki
smeh
!
...
Ali
jo
more
pozabiti
?
...
Morda
pa
tudi
ona
le
zato
gleda
za
njim
,
ker
je
dedič
ponosne
Višave
?
...
Morda
bi
ne
bila
zadovoljna
samo
s
polovico
Višave
?
...
Potem
bi
pa
ugasnil
žar
njenih
očij
,
zvenele
rožice
na
njenih
licih
in
onemel
njen
smeh
...
Ali
bi
jo
potem
še
mogel
ljubiti
?
...
Tako
sta
se
borila
v
njem
ljubezen
in
pohlep
,
on
pa
je
nihal
sedaj
sem
,
sedaj
tja
in
iskal
nekaj
stalnega
,
česar
bi
se
oklenil
—
Kako
je
ljubil
to
Višavo
!
...
Kako
prijetno
bi
bilo
ondi
,
ako
bi
ne
bilo
Maruše
in
Rezike
!
...
„
O
ta
testament
!
“
Gospodar
je
bil
,
pa
je
vendar
bežal
pred
vsemi
,
ker
ni
imel
moči
,
da
bi
se
odločil
in
rekel
:
„
Tako
bo
!
“
„
Štefan
,
nikar
ga
ne
sili
!
Naredi
naj
,
kakor
ve
,
da
bode
lažje
živel
!
Meni
se
smili
,
“
reče
Beligojka
,
ko
se
odpravlja
domov
.
„
On
nič
ne
ve
,
“
zavrne
jo
mož
in
ji
nekaj
naroči
za
dom
.
Sina
ni
mogla
najti
,
da
bi
se
poslovila
pri
njem
,
zato
je
odhajala
s
solzami
v
očeh
.
Beligoj
se
je
pa
pripravljal
na
razgovor
s
sinom
.
Bal
se
ga
je
,
ker
se
je
bal
,
da
bode
Ivan
vztrajal
pri
svojih
načrtih
;
saj
mu
je
bilo
še
v
živem
spominu
,
kako
se
je
nekdaj
postavil
za
vzor
svojega
srca
,
a
upanja
ni
gojil
nobenega
,
da
bi
bilo
sedaj
kaj
bolje
...
Ali
naj
se
pusti
polovica
Višave
?
Ta
žrtev
se
je
zdela
Beligoju
prevelika
...
„
Ah
,
zaradi
ene
ženske
naj
se
vrže
toliko
premoženja
proč
?
...
Ali
je
vredna
toliko
?
Kdo
bi
bil
tako
neumen
!
“
Beligoj
je
bil
že
v
dobi
,
ko
polje
po
žilah
mirna
,
hladna
kri
,
ko
pri
vseh
podjetjih
razum
vpraša
:
koliko
bo
pa
vrglo
?
Zato
se
je
odločil
žrtvovati
sina
za
Višavo
...
Pa
ni
mogel
najti
pravega
trenutka
...
Vpričo
Maruše
ali
Rezike
se
ni
hotel
razgovarjati
s
sinom
o
tako
sitni
reči
,
a
sicer
je
pa
sin
bežal
pred
njim
,
ker
se
je
bal
očeta
,
ker
je
poznal
očeta
.
Naposled
se
vendar
snideta
.
„
Kakšen
gospodar
si
?
...
Kako
se
brigaš
za
gospodarstvo
?
“
ogovori
ga
oče
.
„
Saj
ste
vi
tukaj
!
“
„
Kako
ti
je
všeč
testament
?
“
...
Ivan
zarudi
,
a
oče
nadaljuje
:
„
Kar
je
,
je
!
...
Popraviti
se
ne
da
več
!
Tako
mora
biti
,
ker
se
prekreniti
ne
da
.
Ti
sedaj
ne
bodeš
mogel
biti
tako
,
ker
Maruša
ne
bode
več
gospodinjila
,
a
gospodinje
je
treba
...
Kdaj
se
bodeš
oženil
?
“
Ivan
pogleda
očeta
,
da
bi
videl
,
kaj
misli
oče
.
„
Ali
ste
jo
videli
?
In
je
vam
všeč
?
“
„
Zakaj
bi
ne
bila
...
Bogata
je
!
...
Polovica
Višave
se
je
drži
.
“
„
Vi
veste
,
da
je
ne
maram
...
Jaz
ostanem
zvest
Marijanici
.
“
„
Bodi
zvest
potlej
,
ko
ne
boš
imel
ničesar
,
neprevidnost
svojeglavna
!
“
„
Pol
Višave
je
še
vedno
moje
!
“
„
I
seveda
je
!
...
Drugo
polovico
pa
tudi
lahko
dobiš
,
pa
nimaš
potlej
nobene
sitnosti
.
Jaz
ti
ne
svetujem
,
da
bi
bil
tako
neumen
,
da
bi
Višavo
razbil
,
ko
je
tako
lepa
“
...
„
Pa
če
ni
drugače
mogoče
!
...
Saj
ste
jo
videli
.
Jaz
se
ne
morem
sprijazniti
ž
njo
.
Ko
bi
bila
vsaj
drugačnega
obnašanja
!
...
Tako
mi
pa
ni
všeč
.
Seveda
,
Višava
je
lepa
.
“
„
O
,
lepa
,
lepa
!
...
Za
vse
ženske
bi
je
jaz
ne
dal
,
in
vem
,
da
ni
druzega
norca
na
svetu
tacega
,
kakor
si
ti
!
...
Ti
jo
boš
pa
vrgel
strani
zaradi
gladkih
ženskih
lic
,
zaradi
sladkih
besedij
.
O
neumnosti
!
...
Ivan
,
sin
moj
,
bodi
pameten
!
“
„
Kako
pa
morem
drugače
!
“
„
I
,
kako
?
Saj
je
dovolj
jasno
povedano
.
Vzemi
to
dekle
!
“
„
Ako
je
pa
ne
maram
in
je
ne
morem
,
saj
veste
,
da
sem
si
že
izbral
nevesto
,
ki
mi
je
všeč
,
ki
je
pustiti
ne
morem
.
“
„
Poslušaj
me
,
moj
sin
!
...
Usediva
se
!
...
Otročji
si
še
,
zato
me
poslušaj
,
kaj
ti
povem
jaz
,
tvoj
oče
,
ki
sem
že
skusil
mnogo
na
svetu
,
in
vem
,
kaj
je
ženska
,
in
kaj
je
premoženje
...
Stric
,
Bog
mu
povrni
,
ti
je
zapustil
tako
lepo
premoženje
,
kakor
ga
ima
le
malo
kdo
.
Zapisal
pa
je
v
testamentu
,
da
moraš
vzeti
to
Reziko
,
ki
je
tetina
žlahtnica
...
Gotovo
je
tako
zahtevala
ona
,
ki
je
imela
pravico
zahtevati
del
premoženja
Vesel
bodi
,
da
vsega
ni
zahtevala
!
Stric
,
moder
mož
,
pa
ni
hotel
,
da
se
Višava
razbije
,
zato
je
zapisal
,
da
se
vzameta
in
tako
ostane
premoženje
celo
...
Jaz
ne
rečem
,
da
je
tako
ravno
najbolj
prav
,
pa
vendar
,
tako
je
...
Ne
daj
,
da
bi
se
premoženje
delilo
!
Ti
bodeš
v
veliki
škodi
!
...
Vzeli
ti
bodo
več
,
ne
samo
polovice
,
in
vrhu
tega
bodeš
imel
na
glavi
Marušo
in
Reziko
Vsi
boste
pod
eno
streho
...
In
misliš
,
da
bode
potem
mir
,
ko
pripelješ
ženo
domov
?
O
,
potem
bode
še-le
pekel
na
Višavi
!
Ženske
se
bodo
grizle
,
in
največji
revež
bodeš
ti
.
Na
eni
strani
te
bode
ujedala
žena
,
na
drugi
ti
bode
očitala
Maruša
premoženje
,
in
grča
ne
bode
še
kmalu
sperela
—
in
potlej
te
bode
grizla
še
vest
,
češ
,
ko
bi
bil
naredil
drugače
...
O
sin
,
ti
ne
poznaš
ženskih
...
Ti
jih
sodiš
po
rudečih
licih
in
medenih
besedah
.
—
Tvoje
izvoljenke
ne
poznam
.
Jaz
ti
tudi
ne
zamerim
,
da
si
si
jo
izbral
,
saj
nisi
vedel
,
kakšen
bode
testament
.
—
Pa
sedaj
veš
...
Mora
že
biti
čedno
dekle
,
ker
si
se
zagledal
v
vanjo
...
Toda
pomisli
!
Sedaj
je
mlada
,
pa
se
bode
postarala
;
rudeča
lica
bodo
postala
hrapava
,
glas
osoren
,
in
veselje
se
bode
spremenilo
v
čmernost
.
Taka
bo
in
tvoja
bo
,
Višava
pa
ne
bode
tvoja
...
Rezika
!
...
I
,
nu
,
res
ni
lepa
,
dosti
sem
videl
že
lepših
;
toda
,
da
bi
se
jo
kar
tja
vrglo
,
pa
tudi
ni
.
Nekaj
moškega
ima
na
sebi
,
to
je
res
;
za
vsako
reč
ne
bode
jokala
.
Toda
korenjak
je
in
dober
delavec
bo
,
zato
se
je
ne
boj
!
Navadila
se
bode
tudi
drugega
obnašanja
.
—
Res
je
,
da
človek
rajši
gleda
lep
,
gladek
obraz
,
kakor
grd
;
pa
kdo
je
bil
še
od
takega
gledanja
sit
,
to
mi
povej
.
Jaz
bi
si
upal
z
Reziko
živeti
,
pa
še
dobro
bi
živel
.
Žena
mora
biti
možu
pokorna
,
veš
,
zato
smo
možje
tudi
močnejši
,
kakor
ženske
,
in
kadar
pride
čas
,
treba
je
ženskam
to
pokazati
,
da
ne
vzrastejo
človeku
črez
glavo
.
E
,
Ivan
,
nič
se
ne
boj
Rezike
!
...
Kar
vzemi
jo
,
saj
vidiš
,
da
se
je
drži
pol
Višave
“
V
Ivanovem
srcu
je
zmagoval
pohlep
.
„
Ali
ni
druge
rešitve
?
“
Beligoju
šine
zadovoljnost
preko
obraza
.
Jaz
je
ne
vem
,
in
nihče
je
ne
ve
...
Vzemi
jo
,
ako
hočeš
imeti
mir
!
“
„
Kaj
bode
pa
rekla
Marijanica
?
“
Staremu
se
nekaj
posveti
.
„
To
te
skrbi
?
...
Kaj
ti
more
?
...
O
,
pa
ako
ni
drugače
,
bodem
pa
že
jaz
uredil
vso
stvar
“
...
Ivanu
se
je
zdelo
,
kakor
bi
vrgel
neko
breme
raz
sebe
.
Pohlep
oslepi
,
zato
ni
videl
,
da
je
vrgel
napačno
breme
proč
.
Beligoj
si
je
zadovoljno
mel
roke
,
zakaj
,
da
bi
se
vse
izvršilo
tako
gladko
,
tega
se
ni
bil
nadejal
.
„
Naš
fant
je
vendar
pameten
.
“
Sedaj
Ivan
ni
več
bežal
pred
očetom
,
tudi
Maruši
in
Reziki
se
ni
umikal
.
Zato
je
Beligoj
dejal
Maruši
:
„
Pa
pojdemo
k
poroki
!
...
Lep
par
bode
to
.
“
„
Čast
Bogu
.
“
„
Kje
pa
je
tista
fantova
punica
?
“
„
Ondi
v
Samoti
!
...
Hči
mlinarice
Magdalene
je
.
Ej
,
kako
se
bode
stara
grizla
!
...
Hahaha
!
“
Marijanica
je
mislila
,
da
bode
Ivan
sedaj
,
kot
sam
svoj
gospodar
,
prihajal
mnogo
pogosteje
v
Samoto
.
Zato
je
bila
nemirna
,
ko
Ivana
ni
videla
tri
cele
dni
,
a
njen
nemir
je
še
rastel
,
ker
so
izginjali
nadaljni
dnevi
,
in
ni
bilo
Ivana
na
izpregled
.
„
Zakaj
ga
ni
?
“
To
vprašanje
ji
je
bilo
vedno
na
jeziku
,
in
brisala
si
je
solzne
oči
,
ki
so
bile
rudeče
in
zabrenknjene
od
joku
in
prečutih
nočij
.
Srce
jo
je
bolelo
.
„
Lej
,
lej
!
Sedaj
ga
pa
ni
od
nikoder
“
,
dejala
je
mati
.
„
Kaj
ima
toliko
dela
,
kali
?
Vsaj
za
trenutek
bi
prišel
.
“
Namesto
Ivana
so
pa
prihajale
čudne
novice
z
Višave
v
Samoto
.
„
O
ta
testament
!
Ta
ga
je
priklenil
!
“
Tako
so
si
pripovedovali
ljudje
,
in
eni
so
trdili
,
da
je
zapisano
v
testamentu
tako
,
da
mora
Ivan
vzeti
Marušo
,
drugi
so
pa
ugovarjali
temu
in
so
pripovedovali
,
da
je
neka
druga
ženska
zapisana
v
testamentu
,
katere
nihče
ne
pozna
,
samo
rekli
so
,
da
je
taka
,
da
„
bog
nas
varuj
“
.
Eni
so
vedeli
,
da
se
je
Ivan
trani
in
da
jo
je
zapodil
,
ko
je
prišla
na
Višavo
,
drugi
so
pa
rekli
,
da
mu
je
popolnoma
všeč
,
in
da
se
bosta
prav
v
kratkem
vzela
.
To
ni
bil
hladilen
balzam
na
srčne
rane
Marij
aničine
.
Povedal
ji
je
bil
že
Ivan
,
da
mu
ponuja
Maruša
neko
Reziko
,
pa
takrat
je
rekel
,
da
je
ne
mara
,
da
se
mu
gnjusi
.
Takrat
ji
je
obljubil
zvestobo
.
„
Zvest
do
konca
!
“
Te
besede
si
je
bila
zapisala
v
spomin
in
v
srce
,
zato
ni
mogla
verjeti
,
kar
se
je
govorilo
.
Bila
je
še
mlada
,
neizkušena
,
in
je
seveda
verjela
le
to
,
kar
ji
je
bilo
všeč
,
zato
je
zaupala
Ivanu
in
hrepenela
po
njem
:
„
Ivan
!
...
Ivan
!
...
Pridi
!
“
Magdalena
je
bila
pa
izkušena
ženska
.
Poznala
je
prisege
zaljubljencev
.
Ker
je
pa
želela
iz
maščevanja
,
da
bi
prišla
njena
hči
na
Višavo
,
verjela
je
Ivanu
tudi
ona
,
a
ta
vera
se
ji
je
manjšala
in
izginjala
.
„
Zvest
do
druge
!
“
mislila
si
je
,
in
ta
misel
je
vzbujala
sovraštvo
.
Magdalena
je
verjela
ljudem
.
Vsega
ji
ni
bilo
treba
verjeti
,
saj
je
Ivan
že
sam
pripovedoval
,
da
mu
Maruša
usiljuje
neko
dekle
.
Zato
se
je
njena
jeza
obračala
v
Marušo
;
njo
je
klela
kot
izvor
vse
nesreče
,
zakaj
Maruša
je
bila
izpodrinila
njo
,
da
ni
prišla
na
Višavo
,
in
sedaj
se
zopet
Maruša
upira
,
da
bi
ne
prišla
tja
gori
njena
hči
.
O
tem
je
bila
prepričana
.
Pa
vendar
ji
še
ni
ugasnilo
vse
upanje
,
da
pride
hči
na
Višavo
.
„
Sedaj
,
ko
je
Ivan
prost
in
sam
svoj
gospod
na
Višavi
,
otrese
se
vpliva
Marušinega
;
kljuboval
ji
je
doslej
,
kljuboval
ji
bode
tudi
sedaj
.
Videti
je
moški
.
“
Hčerke
pa
ni
znala
tolažiti
.
Ljubila
jo
je
,
pa
ji
ni
hotela
vzbujati
upov
,
ki
bi
se
morda
ne
uresničili
in
bi
jo
pahnili
potem
še
v
večjo
žalost
,
ko
bi
se
ne
izpolnili
.
„
Kaj
se
kisaš
,
bode
že
prišel
!
Sedaj
ima
druge
skrbi
.
Pa
ne
bodi
taka
.
Pa
ako
ga
ne
bo
,
kaj
za
to
,
prišel
bo
pa
drugi
.
“
Toda
to
je
hčerko
še
bolj
bolelo
.
Ivana
ni
bilo
od
nikoder
,
v
Marijaničinem
srcu
je
pa
rastlo
hrepenenje
.
„
Mati
,
jaz
grem
na
Višavo
.
“
Magdalena
ni
pozabila
,
kaj
je
bila
doživela
sama
na
Višavi
,
zato
ni
pustila
hčere
od
hiše
,
da
bi
jo
obvarovala
sramote
.
Maruša
bi
jo
morda
sama
zapodila
in
se
potem
škodeželjno
bahala
,
da
se
Magdalenina
hči
ponuja
Ivanu
.
„
Bode
že
prišel
.
Ako
ga
pa
ne
bo
,
kaj
za
to
!
Saj
ti
ne
ostaneš
na
sramoti
.
“
Marijanica
pa
ga
je
čakala
vedno
težje
.
Nekega
dne
pride
v
Samoto
neznan
mož
.
Postoji
pred
hišo
,
dene
roke
na
hrbet
in
ogleduje
hišo
gori
in
doli
,
potem
pa
stopica
okrog
,
kakor
bi
hotel
vse
natančno
oceniti
.
Med
tem
se
radovedno
ozira
,
kje
bi
koga
ugledal
.
„
Kaj
pa
ta
ogleduje
?
“
reče
Magdalena
hčeri
.
„
Meni
je
neznan
,
ali
ga
ti
poznaš
?
“
„
Pri
nas
ga
še
ni
bilo
.
“
Magdalena
stopi
pred
vežo
,
upre
roke
v
bok
in
bistro
pogleda
moža
,
ki
se
je
obrnil
k
nji
.
„
Kaj
boš
kupil
,
kali
,
ker
tako
ogleduješ
hišo
?
“
Mož
se
nasmehne
.
„
Ne
nameravam
sicer
,
toda
po
ceni
kupim
,
ako
je
na
prodaj
.
“
„
Po
ceni
konjederec
konje
prodaja
.
“
„
Prav
imaš
.
Pa
mi
še
povej
,
ako
sem
prav
prišel
!
“
„
Ko
bi
vedela
,
kam
si
bil
namenjen
.
“
„
K
mlinarici
Magdaleni
v
Samoto
.
“
Magdalena
se
začudi
.
„
Jaz
sem
.
Ni
me
treba
iskati
drugod
.
“
—
Dobrovoljnost
izgine
z
moževega
obraza
,
in
zadrega
se
prikaže
.
„
Tako
,
ti
si
tista
?
“
„
Jaz
sem
,
ako
si
namenjen
k
meni
.
“
„
Prav
k
tebi
.
“
Pogleda
v
tla
in
naredi
nekaj
korakov
sem
in
tja
,
kakor
bi
nečesa
iskal
.
„
Ti
imaš
hčerko
?
“
Magdalena
prikima
.
„
Lepo
,
mlado
hčerko
,
Marijanico
?
“
„
Kaj
vem
,
kako
je
drugim
všeč
!
Moja
hči
je
,
meni
ugaja
.
“
Mož
upre
oči
v
Magdaleno
in
izprašuje
:
„
Pa
dekle
ima
ljubega
?
“
Magdalena
ob
tem
nepričakovanem
vprašanju
zarudi
.
„
To
nikomur
nič
mari
!
Če
ga
ima
,
ne
brigaj
se
ti
za
to
.
“
„
Jaz
sem
oče
njegov
.
“
„
Ah
!
“
začudi
se
Magdalena
,
nevolja
izgine
z
obraza
,
a
v
srcu
ji
vstane
misel
,
da
je
prišel
oče
snubit
za
sina
.
„
Odkod
pa
prideš
?
“
„
Z
Višave
.
“
„
Tako
stopi
vendar
v
hišo
!
Nikar
se
ne
drži
tako
,
kakor
bi
bil
tujec
.
“
Beligoj
se
prisiljeno
nasmehne
.
Ni
treba
.
Kar
vam
imam
povedati
,
povem
lahko
stoje
.
Pa
tudi
mudi
se
mi
domov
.
“
„
Ali
je
Ivan
bolan
,
da
ga
ni
na
izpregled
?
“
„
Bolan
?
Jaz
mislim
,
da
ne
.
“
„
Zakaj
ga
pa
ni
?
“
Skrb
je
izražala
to
vprašanje
.
„
Časa
nima
.
Odtegniti
se
ne
more
delu
.
Namesto
njega
sem
prišel
jaz
,
da
se
pomenimo
.
“
„
Tako
vstopi
vendar
!
“
„
Jaz
sem
rajši
zunaj
.
“
„
Tako
nimaš
dosti
povedati
?
“
„
Ne
!
Ob
kratkem
ti
lahko
povem
.
Iz
tiste
ljubezni
med
mojim
sinom
in
tvojo
hčerjo
ne
more
biti
—
nič
.
“
„
Kaj
praviš
?
“
jekne
Magdalena
,
in
na
obrazu
se
prikaže
obup
,
jeza
in
razočaranje
.
Beligoj
je
čutil
,
kako
jo
je
to
zadelo
.
„
Povedal
sem
ti
,
in
ako
želiš
izvedeti
,
zakaj
,
povem
ti
še
to
,
da
ne
boš
mislila
,
da
se
je
zgodilo
to
brez
premisleka
,
iz
nevolje
ali
sovraštva
do
tebe
in
tvoje
hčere
.
“
„
Ti
me
bodeš
nalagal
!
“
„
Zakaj
?
Ne
poznam
te
,
ne
sovražim
te
,
zato
mi
verjemi
!
“
Magdalena
se
usede
na
vezni
prag
,
zakaj
noge
so
se
ji
tresle
od
teže
,
ki
jo
je
nagromadilo
na
njo
to
sporočilo
.
„
Takole
je
!
Moj
sin
je
dedič
za
Debeloglavom
.
Zapustil
mu
je
vse
,
prav
vse
premoženje
,
kar
ga
je
ondi
.
Zapisal
mu
je
pa
tudi
nevesto
.
“
„
Pa
če
je
ne
mara
!
Kdo
ga
more
siliti
?
Ha
!
To
mi
povej
!
“
„
Testament
!
“
„
Ha
!
Testament
je
mrtva
stvar
.
Srce
Ivanovo
je
prosto
,
izbira
si
lahko
po
svoji
volji
,
svojem
srcu
ženo
.
“
„
Tako
misliš
ti
,
tako
sem
mislil
jaz
in
je
mislil
moj
sin
,
pa
to
ni
tako
.
Zato
me
poslušaj
.
V
testamentu
je
razločno
zapisano
,
da
mora
vzeti
moj
sin
sorodnico
Marušino
,
žene
mojega
rajnega
sorodnika
Debeloglava
,
Reziko
Glavanovo
iz
Globokega
.
“
„
Ako
pa
neče
!
“
„
Ha
!
Potem
—
sedaj
me
poslušaj
—
mora
odstopiti
tej
ženski
pol
premoženja
,
pomisli
:
pol
Višave
izgubi
moj
sin
,
ako
te
ženske
ne
vzame
.
To
je
!
“
„
Ali
je
res
tako
?
“
zavrisne
Magdalena
.
„
Ti
dvomiš
?
Ti
ne
verjameš
meni
?
Testament
je
bil
prebran
pred
pričami
.
Testament
ima
spravljen
Maruša
,
pa
njo
vprašaj
!
“
„
Ha
!
Njo
naj
vprašam
,
njo
!
Ona
je
to
naredila
!
Ha
!
Ti
,
stari
,
povej
mi
,
ali
si
prišel
v
imenu
svojega
sina
?
“
„
Zanj
sem
prišel
.
“
„
Povej
,
kaj
on
pravi
!
Ali
je
zadovoljen
?
Obetal
je
moji
hčeri
vse
.
“
„
Moj
sin
?
Pameten
fant
je
.
On
prevzame
vso
dedščino
.
“
„
Vso
?
Tudi
tisto
dekle
?
“
„
Zakaj
pa
ne
?
Kje
more
toliko
priženiti
,
kakor
tam
gori
?
“
„
Tako
,
to
je
!
Denar
je
vse
!
Proklet
!
“
„
Za
to
?
“
„
Proklet
zato
,
ker
ne
izpolni
priseg
in
obljub
,
ki
jih
je
delal
!
Proklet
zato
,
ker
je
mamil
mojo
hčer
!
Proklet
zato
,
ker
poroča
,
denar
namesto
žene
!
Tvoj
sin
je
nezvest
zato
proklet
,
proklet
!
“
„
Mati
!
Mati
!
“
S
tem
krikom
prileti
iz
hiše
Marijanica
in
se
vrže
materi
na
vrat
.
„
Ne
kolnite
ga
!
Ne
kolnite
ga
,
mati
moja
!
Jaz
ga
ljubim
!
“
Na
obrazu
so
se
poznale
solze
,
na
glasu
bolest
.
„
Ti
ga
še
ljubiš
?
Ti
?
Izdajavca
?
Za
denar
proda
svojo
ljubezen
,
in
ti
ga
še
ljubiš
?
“
„
Moj
Ivan
!
“
„
Molči
!
Ne
imenuj
ga
več
!
Slepar
je
bil
,
zato
proklet
on
in
tisti
denar
,
ki
se
ga
je
polakomnil
!
Proklet
rod
na
Višavi
!
Nebo
in
pekel
naj
pošljeta
kazen
tja
gori
!
“
„
Mati
!
Mati
!
Jaz
ga
ljubim
!
“
Beligoj
je
bil
ves
trd
.
Grozeča
se
Magdalena
je
vzbujala
grozo
in
strah
.
V
njenih
očeh
