.„
Dobri
prijatelj
“
,
nadaljuje
,
„
odkod
prihajate
?
Kje
so
vaši
roditelji
?
Imate
ženo
in
deco
?
“
Jaz
pa
mu
povem
del
moje
nezgode
,
da
sem
bil
namenjen
daleč
po
morji
,
a
po
nesreči
da
sem
bil
zanesen
na
dalmatinsko
obrežje
in
sem
tako
do
tu
se
zgubil
.
„
Pomilujem
vašo
osodo
“
,
odgovarja
beg
,
ter
mi
spet
v
roko
seže
,
„
vam
smem
ponuditi
svojo
pomoč
?
Vi
ste
moj
gost
,
ničesa
nimate
pogrešati
,
ničesa
se
ne
bati
,
dokler
ste
v
mojem
varstvu
.
Moja
roka
in
življenje
za
vas
.
Tako
nam
je
zapovedal
prerok
.
Zdaj
pa
blagovolite
sem
na
kamen
sesti
,
da
se
koj
okrepčate
s
kruhom
in
mesom
,
trudni
ste
in
lačni
.
Kmalo
se
s
tovariši
vrnemo
domov
;
še
nocoj
bodete
spali
pod
mojo
streho
.
“
Te
prijazne
besede
so
mi
dale
pogum
,
zaupal
sem
mu
popolnoma
,
ker
znana
mi
je
bila
gostoljubnost
in
zvestoba
mohamedancev
.
Zvečer
smo
že
sedeli
na
blazinah
v
veži
turškega
bega
v
Gabru
.
Po
večerji
sprehajala
se
je
mogočna
mošnja
,
z
najličnejšim
tobakom
natlačena
,
iz
rok
v
roke
.
Tudi
črna
kava
je
krožila
okoli
nas
.
Vsega
,
kar
imajo
Turki
najboljšega
,
bilo
je
v
obilnosti
.
Jeden
cel
mesec
sem
bil
v
Gabru
;
kar
mi
nekega
večera
govori
beg
Filipovič
:
„
Jutri
se
popeljem
v
Livno
po
opravkih
,
tri
ure
od
tukaj
.
Morda
vam
je
ljubo
iti
z
menoj
?
Si
bodete
ogledali
naše
mestice
;
tudi
imajo
tu
vojaki
velike
vaje
,
v
kratkem
dojdejo
nove
čete
od
Štambula
,
da
jo
skupno
vdarijo
v
Banat
.
Zna
vas
marsikaj
zanimati
.
“
„
Da
,
pojdem
,
beg
Filipovič
“
,
odgovorim
jaz
,
„
ako
vam
nisem
nadležen
.
“
In
tako
gremo
spat
.
Drugi
dan
opoludne
pa
sprehajal
sem
se
po
ulicah
Livenskih
.
Vse
ozko
.
se
ve
da
,
in
umazano
,
vse
zanemarjeno
,
le
toliko
je
vsaka
reč
napravljena
,
kolikor
vstreza
najneobhodnišim
potrebam
človeškim
.
Zanimalo
so
me
pa
vendar
brezštevilne
mošeje
in
stolpi
,
s
kterih
se
je
slišal
glas
vabečih
k
molitvi
.
Ko
počasi
mestice
prekorakam
ter
pridem
z
enega
konca
do
druzega
,
se
mi
odpre
tu
pred
očmi
prostorna
ravan
.
V
neki
daljavi
zablišči
mi
nasproti
svitlo
orožje
,
vse
je
mrgolelo
;
kmalo
sem
spoznal
,
da
so
turški
vojaki
.
Pač
mikalo
me
je
od
bliže
jih
opazovati
.
Osrčim
se
toliko
in
korakam
čez
ravan
.
Tu
se
postavim
malo
na
stran
opazovat
vojaške
vaje
turške
.
V
dolgi
ravni
vrsti
razpostavljeni
so
vojaki
,
malo
spred
stojita
dva
krepka
mladeniča
,
vsak
s
turško
zastavo
,
namreč
palico
,
na
ktero
je
obešen
konjski
rep
.
Spredej
pa
spoteka
se
na
konji
poveljnik
,
vihteč
z
roko
golo
sabljo
,
ki
se
bliska
v
solnčnih
žarkih
.
Ko
trikrat
ali
štirikrat
premeri
vrsto
,
zakrene
jo
na
stran
,
kakor
da
bi
hotel
vojsko
od
zadej
razgledavati
.
Prav
tik
mene
se
zateče
,
tako
,
da
se
celo
za
en
korak
umaknem
.
A
tu
se
srečajo
najine
oči
.
Komaj
me
ugleda
,
kar
zarudi
,
dasiravno
se
mi
je
zdel
zelo
bled
;
a
nič
manj
tudi
jaz
ostrmim
.
kakor
brž
mu
vprem
pogled
v
njegov
obraz
—
bil
je
grof
Takovec
,
nikdo
drug
.
Kmalo
potem
so
se
vaje
končale
.
Vojaki
so
se
tropoma
razšli
v
neredu
,
prav
po
turško
.
Poveljnik
Takovec
pa
poiskal
me
je
tam
,
kjer
sva
se
bila
prej
srečala
,
in
jaz
mu
pridem
naproti
.
Konja
je
bil
odposlal
.
Lahko
si
mislite
,
kaka
radovednost
je
mučila
oba
,
mene
in
njega
,
kako
je
vsakdo
prišel
na
Turško
.
Takovec
,
kakor
veste
,
čislal
me
je
vedno
že
od
onih
let
,
ko
sva
v
šoli
skupaj
sedela
.
In
tudi
zdaj
ga
je
tako
gnalo
zvedeti
mojo
čudno
usodo
,
da
sem
jaz
moral
mu
prvi
dopovedati
vse
,
kar
se
mi
je
pripetilo
.
„
Zdaj
pa
čuj
mene
“
,
začne
slednjič
tudi
on
o
sebi
,
„
srčno
sem
želel
še
kdaj
te
videti
,
akoravno
nisem
imel
za
to
najmanjše
nade
;
razodeti
sem
ti
hotel
namreč
skrivnosti
,
ki
tebe
posebno
zadevajo
.
S
tega
,
kar
si
mi
povedal
,
spoznam
,
da
zanjke
nastavljene
ti
niso
še
pretrgane
in
le
sreča
te
je
sem
napotila
.
Ljubi
Vekoslav
,
tvoj
spomin
ostal
mi
je
vedno
blag
,
in
srce
vleklo
me
je
od
nekdaj
k
tebi
,
le
škoda
,
da
nisem
bil
vreden
tvojega
prijateljstva
.
“
Pri
teh
besedah
se
mu
vdero
solze
iz
oči
in
jokati
začne
,
kakor
otrok
.
„
Pa
svest
sem
si
,
da
imam
vsaj
zdaj
priložnost
skazati
ti
največo
ljubav
.
Poslušaj
.
Naša
domovina
,
ali
prav
za
prav
,
vaša
,
ker
moja
ni
več
,
moja
je
turška
;
vaša
domovina
tedaj
,
ljubi
Vekoslav
,
izdana
je
,
ker
gospodarijo
v
njej
ljudje
,
ki
so
se
zarotili
vničiti
njen
blagor
.
Kako
se
je
pač
v
osmih
letih
pohujšalo
!
Vprašal
boš
,
kteri
so
oni
sovražniki
goriške
dežele
.
Glavne
in
najhujše
poznaš
,
Vekoslav
.
Da
,
celo
tvoj
sosed
je
,
na
Gradišči
,
on
,
ki
se
imenuje
gospod
Mostovski
.
A
čuj
,
to
ime
je
izmišljeno
,
pravo
ime
njegovo
je
Ben
Saruk
Menahem
,
po
rodu
Žid
,
iz
nekega
mesta
na
Laškem
.
Njegovo
zgodovino
poznam
,
kakor
svojo
lastno
.
Dal
se
je
bil
krstiti
in
hlinil
veliko
pobožnost
,
celo
v
bogoslovje
je
stopil
,
da
bi
se
pripravljal
za
duhovski
stan
.
A
zarad
nekega
pohujšljivega
dejanja
so
ga
odpustili
.
Jel
se
je
klatiti
po
svetu
,
krščen
sicer
,
a
po
duhu
in
srci
vedno
žid
.
Na
zadnje
vpisal
se
je
v
skrivno
društvo
Iluminatov
v
Ingolstadtu
na
Nemškem
,
in
ker
so
njegovo
spretnost
kmalo
sprevideli
,
vspel
se
je
v
kratkem
do
enega
najviših
dostojanstev
v
društvu
.
Prevzemal
je
razne
posle
in
potovanja
v
najprva
mesta
Evrope
razširjat
iluminatski
krog
.
Zadnja
leta
Marije
Terezije
naseli
se
na
Dunaji
,
kjer
so
začeli
iluminati
in
drugi
prostozidarji
pod
varstvom
ministra
Kaunitza
svoje
delovanje
.
Umrje
Marija
Terezija
,
edini
in
zadnji
strah
;
pod
cesarjem
Jožefom
se
je
začela
za
nje
zlata
doba
.
Prosto
in
očitno
so
se
začele
snovati
loža
za
ložo
,
na
Dunaji
in
po
druzih
mestih
cesarstva
.
Da
mlademu
Ben
Saruku
tu
ni
manjkalo
priložnosti
uporabiti
svojih
talentov
,
si
lahko
misliš
.
Toda
slede
staremu
nagnenju
židovske
krvi
,
obrnil
se
je
bolj
na
praktično
stran
,
za
ktero
se
je
čutil
bolj
sposobnega
,
kakor
je
sam
večkrat
rekel
.
Pridruži
se
nekterim
drugim
sorodnikom
,
ki
so
se
med
seboj
društveno
zavezali
,
delati
na
to
,
da
se
brž
ko
mogoče
poprodajo
cerkvena
in
samostanska
posestva
,
in
z
vsemi
sredstvi
kar
le
mogoče
ceno
spravijo
v
svoje
roke
od
države
razprodano
imetje
cerkveno
.
To
društvo
pogodilo
se
je
tudi
pozneje
z
vlado
,
da
za
dvajset
milijonov
prekupi
vse
zlato
in
dragocenosti
iz
samostanskih
in
romarskih
cerkva
.
Ben
Saruk
izbral
si
je
za
svoj
delokrog
Goriško
,
naselil
se
je
pa
kot
zasebnik
na
Gradišči
,
da
bi
tako
tem
lože
svet
za
nos
vodil
;
ker
med
tem
,
ko
so
vsi
mislili
,
da
na
Gradišči
zaprt
moli
in
se
posti
,
klatil
se
je
po
vsej
deželi
,
zlasti
po
noči
,
tako
,
da
ni
nikdar
doma
spal
.
O
istem
času
pa
,
kakor
Ben
Saruk
,
prišel
je
v
Gorico
še
nek
drug
tujec
,
kterega
tudi
ti
dobro
pomniš
,
gospod
Kazanovski
.
Zgodovino
tega
človeka
popisati
,
bi
bilo
predolgo
.
Rojen
v
Benetkah
,
skušal
je
vse
umetnije
,
ki
se
dajo
domisliti
.
V
gledišči
,
vojski
,
časnikarstvu
,
pesništvu
,
diplomaciji
,
kabalistiki
itd.
,
dal
se
je
občudovati
.
Preplazil
je
vse
dežele
,
vsa
mesta
po
Evropi
,
a
stalno
se
ni
nikjer
nastanil
.
Že
mlad
pristopil
je
v
Parizu
prostozidarjem
,
vpisavši
se
v
„
Veliki
Orijent
“
.
V
dvajsetih
letih
dospel
je
po
svoji
odločnosti
in
premišljenosti
do
časti
mojstrove
.
—
Kot
tak
snoval
je
po
Francoskem
in
Nemškem
nove
lože
z
najboljšim
vspehom
.
Prvo
leto
Jožefove
vlade
pride
na
Dunaj
.
Dešel
je
naravnost
iz
Berolina
;
tu
se
je
bilo
osnovalo
več
framasonskih
lož
.
Brat
Kazanovski
sešel
se
je
bil
s
Friderikom
,
kraljem
pruskim
,
ter
od
njega
donesel
Dunajskim
bratom
srčen
pozdrav
in
novih
inštrukcij
,
kako
bi
se
dalo
na
Avstrijo
vplivati
,
da
bi
opešala
in
prej
ali
poznej
Nemčiji
pripadla
.
Začele
so
se
,
kakor
sem
že
rekel
,
v
ta
namem
po
raznih
mestih
avstrijskih
lože
snovati
.
Kazanovski
bil
je
za
to
kaj
sposoben
,
pravi
mojster
.
Pride
v
Gorico
,
kjer
se
kmalo
z
Ben
Sarukom
seznanita
ter
zavežeta
.
V
treh
mesecih
bila
je
loža
vtrjena
,
njen
sedež
pri
„
Odkritosrčnosti
“
v
Gorici
.
Namen
ji
je
pred
vsem
plemstvo
zvabiti
od
domačih
in
javnih
opravil
,
zabavati
je
,
ter
navduševati
za
literarna
podjetja
,
potrošne
pojedine
in
potovanja
,
da
se
tako
zadolži
in
propade
.
Ta
čas
vjeli
so
tudi
mene
v
svoje
zanjke
.
In
to
ni
bilo
težko
.
Veš
,
kako
sem
bil
zadolžen
,
da
mi
ni
bilo
več
obstati
.
Pri
„
Odkritosrčnosti
“
staknil
me
je
bil
nekega
večera
Ben
Saruk
.
Ko
me
je
bilo
vino
malo
razvnelo
,
odkril
sem
mu
vse
bolesti
in
težave
.
Dolg
,
dolg
,
spoznal
je
kmalo
,
da
me
nad
vse
tlači
,
in
ker
sem
se
mu
zdel
za
njegova
opravila
pripraven
,
pridruževati
se
mi
je
začel
naslednje
večere
,
dokler
me
ni
dobro
otipal
.
„
Jaz
vem
za
lek
vaši
glavni
bolezni
“
,
obetal
je
nazadnje
.
„
Prejemal
ga
bom
,
naj
me
pogoltne
sam
pekel
“
,
odgovoril
sem
.
In
tako
me
je
vpisal
za
novinca
Goriške
lože
.
Obljubilo
se
mi
je
poplačati
vse
dolgove
,
če
bom
le
zvesto
spolnoval
svoj
posel
.
In
res
,
hlapčeval
sem
jim
,
kakor
trpin
,
posebno
Ben
Saruku
.
Slednjič
—
bilo
je
Silvestrovo
1782
—
sprejmo
me
slovesno
v
ložo
.
Počasi
prišel
sem
tako
daleč
,
da
sem
zvedel
vse
skrivnosti
lože
in
naših
bratov
.
Vedno
bolj
so
se
mi
odpirale
oči
in
videl
sem
jasno
,
kara
sem
zašel
,
toda
prekasno
je
bilo
;
saj
pa
tudi
me
je
vedno
upanje
slepilo
,
da
se
bodo
vendar
enkrat
obljube
začele
spolnovati
mi
,
t.
j.
,
moji
dolgovi
plačevati
.
Vse
zastonj
.
Namesto
tega
,
obrnejo
se
stvari
celo
na
popolnoma
nasprotno
stran
.
Zdaj
prideš
ti
na
vrsto
,
ljubi
Vekoslav
.
Tvoj
sosed
na
Vignji
zaljubil
se
je
v
Julijeto
spod
Skale
,
recimo
bolje
v
Podskalnikovo
ogromno
premoženje
se
je
zaljubil
in
ker
je
Julija
edin
otrok
grofov
,
hotel
je
po
nji
pripraviti
ga
na-se
;
ljubiti
še
sploh
ničesar
bil
zmožen
,
nego
sam
denar
.
A
v
tem
si
mu
ti
na
poti
in
žugal
mu
prekrižati
račun
.
Tudi
so
imeli
bratje
še
veliko
družili
pritožb
proti
tebi
,
in
kolikor
som
izvedel
,
smatrali
so
te
za
svojega
največega
nasprotnika
na
Goriškem
.
Vsled
tega
sklenili
so
v
skrivni
seji
znebiti
se
te
v
treh
mesecih
na
vsak
način
.
Vadljalo
se
je
,
kdo
ima
ta
sklep
zvršiti
,
in
zadelo
je
mene
.
Spovem
se
ti
,
Vekoslav
,
dolgo
,
dolgo
sem
te
zalezoval
,
kjerkoli
sem
mogel
,
da
bi
te
umoril
.
Toda
nikjer
se
mi
ni
ponudila
prava
priložnost
,
zadnjič
pa
,
spominjaš
se
gotovo
,
kje
.
Ko
sem
te
imel
pred
seboj
,
zbal
sem
se
tako
,
da
mi
ni
bilo
mogoče
izvleči
samokresa
spod
pazduhe
.
Ne
,
toliko
zgubil
sem
ves
pogum
,
kakor
brž
sem
ti
v
obraz
pogledal
;
stari
spomini
so
me
premogli
,
sram
me
je
bilo
,
vtekel
sem
,
vtekel
za
vedno
iz
domovine
;
ker
vedel
sem
dobro
,
kaj
me
tam
čaka
,
če
te
ne
vsmrtim
.
Kdor
namreč
točno
ne
zvrši
od
framasonov
naloženega
povelja
,
pripade
gotovi
smrti
.
Zbežal
sem
s
Solkanske
ceste
naravnost
proti
Crnicam
in
dalje
po
cesarski
cesti
čez
Kranjsko
in
Hrvaško
na
Turško
.
Pod
Skalo
dal
sera
nekomu
listič
na
Julijeto
,
na
kterega
sem
v
naglici
zapisal
,
naj
se
kakor
samega
zlodja
varuje
Mostovskega
,
ki
zalezuje
njo
in
Vekoslava
.
Prišel
sem
v
Adrianopel
in
slednjič
v
Carigrad
.
Ko
sem
se
tu
skazal
z
grofovskim
rodom
in
so
spoznali
mojo
spretnost
v
vojaških
vajah
in
računske
znanosti
,
sprejeli
so
me
v
vojsko
in
odprla
se
mi
je
pot
do
viših
dostojanstev
v
turški
vojski
.
Se
ve
,
da
moral
sem
se
pomahomedaniti
.
No
,
saj
me
pa
to
tudi
ni
dosti
truda
stalo
;
vere
že
tako
petnajst
let
nisem
imel
nobene
;
naj
bo
hudič
,
ali
ne
,
ni
mi
bilo
mar.
In
tako
,
kakor
vidiš
,
Vekoslav
,
dospel
sem
še
ne
v
dveh
letih
do
paše
z
dvema
redoma
.
Drugi
teden
vdarimo
jo
proti
Donavi
na
Ogersko
.
Da
ti
pa
še
to
razodenem
,
Vekoslav
,
za
to
vojsko
vedeli
smo
v
loži
že
pred
tremi
leti
,
ko
se
nikomur
o
nji
še
sanjalo
ni
.
Vse
se
je
pred
posvetovalo
s
pruskimi
brati
v
imenu
Friderika
in
ministra
Herzberga
.
Saj
za
drugo
ne
gre
,
kakor
razbiti
avstrijsko
silo
,
zato
se
bo
skrbelo
,
tudi
ne
manjka
ogleduhov
in
družili
barantačev
,
kteri
so
poslani
od
ložinih
bratov
,
da
v
vojski
delajo
zdražbe
in
kalijo
mir
,
ter
ovajajo
sovražniku
vaše
namere
.
Zapisano
je
že
,
da
Avstrija
mora
v
tej
vojski
razbiti
si
glavo
in
zobe
.
Jaz
pa
,
se
ve
,
da
si
nisem
nikdar
domišljeval
,
da
bom
stal
kedaj
na
turški
strani
proti
Avstriji
.
Sic
fata
tulere
.
Takovec
je
vesel
tudi
na
Turškem
nobeden
krst
mu
ne
odvzame
te
sreče
!
Tako
konča
Takovec
.
Pol
ure
kasneje
ločila
sva
se
gotovo
—
za
vedno
.
Meni
pa
bilo
je
to
dovolj
,
odprl
se
mi
je
pred
očmi
nov
svet
,
brezštevila
nejasnih
prizorov
iz
zadnjih
let
,
kteri
so
kakor
nejasne
uganjke
noč
in
dan
vznemirjali
mi
duh
ter
razjasnili
so
mi
vse
dvome
.
Tisti
črnikasti
človek
,
kterega
sem
tolikokrat
srečaval
v
Gorici
,
v
Solkanu
,
v
Štanjelu
,
ki
se
je
zdel
vedno
ene
in
iste
velikosti
,
a
vselej
drugače
oblečen
,
da
,
da
,
tisti
človek
,
povsod
on
,
povsod
Ben
Saruk
.
A
ta
Ben
Saruk
,
premišljeval
sem
iz
Livnega
nazaj
v
Gaber
peljaje
se
v
družbi
gostoljubnega
bega
,
Ben
Saruk
?
Nisem
li
že
nekdaj
slišal
ali
bral
tega
imena
?
Mislim
in
mislim
;
kar
mi
pride
na
um
oni
beli
listič
,
kterega
sem
bil
pobral
v
obednici
na
ladiji
.
Vzamem
ga
iz
listnice
,
razvijem
in
glej
podpis
:
Ben
Saruk
.
A
tudi
zadnje
besede
pisma
,
od
kterega
je
bil
list
odtrgan
,
te
besede
pravim
,
ki
so
mu
bile
prav
brez
pomena
,
ker
nisem
poznal
stika
s
prejšnjimi
,
dobile
so
zdaj
dovolj
jasno
misel
;
glasile
so
se
:
ako
to
izvršite
,
prisojenili
vam
je
v
soji
20.
marcija
dva
tisoč
tolarjev
,
bratu
Timeju
zdravniku
pa
se
bo
pomoglo
do
službe
mestnega
fizikata
na
Dunaji
.
Ibis
redibis
non
,
in
aquis
morieris
.
Da
jasno
,
vse
jasno
.
„
Poznam
vašo
zvestobo
in
gostoljubnost
,
prijatelj
beg
Gabrski
“
,
spregovorim
po
dolgem
molčanji
.
„
Kaj
bi
pa
želel
,
mladi
prijatelj
?
“
seže
mi
hitro
v
besedo
beg
.
„
Pripravljen
sem
v
vseh
rečeh
točno
vgoditi
vam
,
kakor
mi
veleva
prerokova
postava
.
“
„
Da
mi
omogočite
priti
spet
do
avstrijske
zemlje
“
,
odgovarjam
.
Vse
hočem
storiti
in
spremljati
vas
jaz
sam
,
dokler
niste
varni
na
domačih
tleh
.
In
ako
hočete
naravnost
na
Donavo
k
avstrijski
vojski
,
vas
hočem
tudi
tje
privesti
,
kakor
hitro
pa
se
poslovimo
in
vi
stopite
na
domača
tla
,
tedaj
sem
jaz
Turek
,
vi
Avstrijec
,
in
ne
poznamo
se
več
.
“
„
Sprejmem
vašo
ponudbo
,
Gabrski
beg
“
,
bilje
moj
odgovor
.
On
pa
:
„
Jutri
zjutraj
za
rano
hočemo
odhajati
.
“
A
jaz
sem
se
po
vsej
pravici
čudil
tej
turški
poštenosti
in
odkritosti
.
Turška
vera
,
mislil
sem
,
in
vendar
tudi
ona
človeka
boljšega
dela
,
kakor
nevera
,
s
ktero
se
je
naš
vek
začel
ponašati
.
V
potrditev
temu
imam
več
vzgledov
od
onih
potuhnencev
,
s
kterimi
sem
doslej
občeval
kakor
s
pravimi
prijatelji
,
med
tem
,
ko
so
mi
ravno
oni
kopali
jamo
,
v
ktero
so
me
mislili
zakopati
.
Nisva
dosti
govorila
z
Gabrskim
begom
ono
pot
;
tako
močno
sem
bil
zamišljen
v
lastno
preteklost
.
Tri
dni
kasneje
bil
sem
že
v
glavnem
stanu
v
Banatu
.
Se
tisti
dan
so
nekteri
naših
vojakov
in
dva
stotnika
konstatovali
mojo
istovitost
,
drugo
jutro
pa
našel
sem
tu
grofa
Baronija
nadpolkovnika
.
Po
njegovem
prizadevanji
bil
sem
koj
kot
nadporočnik
vmeščen
pri
desetem
pešpolku
.
Nismo
dolgo
časa
taborovali
,
kmalo
smo
se
sprijeli
s
Turki
,
in
potem
smo
se
po
nesrečni
bitvi
morali
umikati
.
Še
tisto
noč
pripetilo
se
je
nekaj
,
kar
je
imelo
za-me
najvažniših
nasledkov
.
Prijaham
do
reke
Maroš
.
Le-tu
naletim
na
vojake
,
ki
so
ravno
v
vodo
metali
neko
človeče
;
ni
mi
bilo
več
časa
nečloveškega
dejanja
zabraniti
.
Le
glavo
sem
mogel
še
nesrečneža
videti
,
ktero
je
spod
vode
pomolil
s
smrtjo
boreč
se
—
potem
je
v
valovih
zginol
.
A
ta
glava
,
to
obličje
in
oči
vzbudile
so
v
meni
spomin
,
s
prva
nejasen
,
ki
se
je
pa
kmalu
imel
zjasniti
.
Iz
suknje
namreč
,
ki
jo
je
nekdo
nesrečnežu
z
života
snel
,
privlekli
so
precejšni
zavoj
pisem
,
ktere
sem
koj
zasegel
.
Iz
teh
sem
drugo
jutro
zvedel
,
da
utopljenec
je
bil
rojen
Nemec
iz
Kurlanda
po
imenu
Izak
Hirschberger
,
žid
,
a
več
let
je
stanoval
v
Gorici
.
In
to
mi
je
spomin
oživilo
,
da
,
dobro
sem
se
ga
spominjal
tistega
obraza
,
tistih
oči
,
po
Gorici
sem
ga
večkrat
videl
tekati
in
prodajati
,
tudi
na
dan
Pijevega
odhoda
bil
je
ravno
ta
obraz
eden
izmed
židovskih
kričačev
,
ktere
je
ljudstvo
v
Get
zagnalo
.
In
česa
je
iskal
pri
vojski
?
Poslan
je
bil
od
Goriške
lože
ogledovat
,
zdražbe
povzročevat
med
vojaki
;
a
ta
namen
je
s
tem
zatajeval
,
da
je
prodajal
žganje
.
Med
mnozimi
pismi
našel
sem
tudi
eno
,
na
kterem
je
bil
podpisan
Ben
Saruk
.
Spet
toraj
novo
razjasnilo
.
Ni
mi
bilo
dalje
čakati
.
Dva
dni
potem
sprosim
si
zaslišanje
od
cesarja
.
Prav
radostno
sprejel
me
je
cesar
Jožef
,
tembolj
,
ker
me
je
že
poznal
po
grofu
Ivanu
Kobenceljnu
in
se
me
je
še
spominjal
od
onega
leta
,
ko
je
bil
v
Gorici
.
Kar
sem
bil
zvedel
od
Takovca
in
iz
pisem
Žida
Izaka
,
razodel
sem
mu
vestno
in
natančno
,
ter
pojasnil
mu
,
kar
se
je
dalo
iz
mojega
lastnega
življenja
in
skušnje
.
Moje
razodenje
napravilo
je
na
cesarja
nepričakovan
vtis
.
Onemogel
zgrudil
se
je
na
divan
,
da
sem
se
bal
,
da
mu
je
slabo
.
Kmalu
sem
bil
odpuščen
.
Zdaj
,
ko
to
pišem
,
deset
dni
potem
,
došla
nam
je
novica
,
da
se
je
odločil
sam
vojsko
zapustiti
,
a
tudi
Lascy-a
posloviti
in
generalu
Lavdonu
najviše
povelje
spet
izročiti
.
Nepopisljiva
veselost
javlja
se
na
obličjih
naših
vojakov
.
Vse
kar
ne
more
učakati
ne
ure
ne
dne
,
da
pride
k
nam
Lavdon
.
Meni
pa
,
preljubi
starši
,
odpustite
,
da
nisem
koj
po
svoji
rešitvi
tekel
v
vaše
naročje
.
Dolžnost
,
ktera
me
veže
do
domovine
in
cesarja
,
gnala
me
je
sem
v
vojskin
šum
,
da
tudi
jaz
odrajtam
domovini
,
česar
ji
nobeden
zvest
sin
ne
sme
odrekati
.
Ne
dvomite
,
Mati
Božja
me
bo
v
kratkem
zdravega
in
čvrstega
spet
k
vam
pripeljala
.
Molite
za-me
.
In
Julijeta
?
Je
zdrava
?
Pokažite
ji
to
pismo
ter
potolažite
jo
.
Po
nevihti
bo
tudi
nama
zasijalo
solnce
sreče
.
Moje
misli
in
želje
so
pri
njej
.
Poljubljam
vas
vse
v
sveti
ljubezni
.
Vaš
zvesti
sin
Vekoslav
.
Bilo
je
na
večer
drugi
dan
,
potem
ko
so
na
Vignji
dobili
veselo
novico
.
Na
domu
gospoda
Mostovskega
na
Gradišči
brzo
tekajo
iz
kota
v
kot
in
vse
premetavajo
.
Gulj
je
ravnokar
prižgal
luč
,
s
ktero
v
roki
po
sobah
leta
in
stika
iz
hranilnic
in
temnih
kotov
razne
reči
,
ter
jih
veže
v
culo
,
ktero
oddaje
svojemu
mlajšemu
pomagaču
,
ki
ga
danes
še
z
nekim
drugim
na
Gradišči
najdemo
,
kar
ni
navadno
,
ker
Mostovski
razen
Gulja
ni
rad
koga
druzega
v
hišo
najemal
.
A
na
dvorišči
stojita
dva
osla
in
jeden
konj
.
Semkaj
znaša
naš
pomagač
,
kar
mu
je
Gulj
navezal
ter
postavlja
butaro
na
držeče
oslovsko
hrbtišče
.
Od
časa
do
časa
pa
prikaže
se
Ben
Saruk
na
vratih
,
zbegan
in
nemiren
,
kakor
da
bi
ne
videl
trenutka
bežati
.
„
Brzo
dvignita
se
“
,
veleva
nazadnje
mladima
nosačema
,
ko
so
otvorjeni
vsi
trije
čveteronožci
,
„
hitro
naravnost
tje
,
kakor
sem
vama
rekel
;
vendar
pa
mimo
Vignja
in
skoz
vas
počasi
,
da
vaju
nikdo
ne
zapazi
.
Ako
koga
srečate
,
nimate
ziniti
,
ne
od
kod
ste
,
ne
kaj
nesete
,
ne
kam
.
O
polunoči
morata
biti
že
tu
nazaj
.
“
Nekaj
trenutku
potem
bilo
je
dvorišče
prazno
.
Ne
pa
tako
v
hiši
pri
Ben
Saruku
,
a
še
manj
v
njegovi
glavi
.
Kmalu
je
bil
v
celo
pozabil
na
gosta
ravnokar
došlega
iz
Gorice
.
Že
nejevoljno
ga
je
ta
čakal
v
navadni
sprejemni
sobi
pri
tleh
.
„
Nesrečno
došel
,
nesrečno
,
brat
Jonatan
“
,
ogovarja
ga
Ben
Saruk
stopivši
v
sobo
.
„
Nocoj
imaš
biti
priča
moje
nesreče
;
očesa
ne
bom
več
zatisnil
pod
to
streho
.
Proč
,
proč
,
daleč
od
tod
!
O
nesrečno
došel
,
brat
Jonatan
!
“
„
Nesreča
,
sama
nesreča
me
je
prinesla
iz
Gorice
“
,
odgovarja
Goriški
gost
,
„
sama
gola
nesreča
,
nesrečni
brat
,
Ben
Saruk
.
Poslušaj
pa
žalostne
novice
iz
Gorice
,
poslušaj
,
kaj
se
nam
obeta
“
.
„
Kaj
poslušaj
?
“
zavrne
ga
Ben
Saruk
,
ti
mene
poslušaj
,
da
najpred
moj
jezik
razodene
vsa
grla
,
ki
tlačijo
mojo
dušo
,
in
ti
moja
usta
povedo
,
kar
teži
osrčje
moje
.
Poslušaj
!
Nesrečni
ta
dan
,
kteri
zdaj
končuje
,
in
od
kterega
jemljemo
slovo
.
Ta
dan
imel
je
po
mojem
računu
dovršiti
delo
,
ktero
sem
pričel
že
pred
dvema
letoma
.
To
ti
je
bilo
modro
nastavljeno
!
Glej
,
kmalu
ko
sem
so
le-tu
vnaselil
,
vpisal
sem
se
v
roženkransko
bratovščino
v
Štanjelu
ter
omislil
si
velik
in
debel
molek
,
da
bi
lahko
vola
ž
njim
k
jaslim
privezaval
.
S
tem
molil
sem
večkrat
v
cerkvi
Štanjelski
prav
vzgledno
in
goreče
.
Kmalo
zaslula
jo
moja
pobožnost
in
svetost
daleč
okrog
.
K
temu
pridružilo
se
je
pogosto
prejemanje
zakramentov
,
a
posebno
o
takih
priložnostih
,
ko
je
bilo
v
cerkvi
veliko
ljudstva
.
Vsled
tega
voljen
sem
bil
že
prvo
leto
za
odbornika
bratovščine
,
po
treh
letih
pa
izbran
sem
bil
za
voditelja
.
Tako
je
prišlo
vse
v
moje
roke
.
Nova
postava
,
ki
je
odpravljala
samostane
in
bratovščine
,
vzbudila
je
,
ko
se
je
začela
zvrševati
,
veliko
hrupa
med
prostim
ljudstvom
,
moralo
se
je
ravnati
z
največo
previdnostjo
.
To
je
tudi
Geravs
v
Štanjelu
kmalo
sprevidel
:
s
silo
bratovščina
se
ni
dala
zatreti
,
ves
kvas
bi
se
bil
vzdignil
.
To
sem
jaz
že
naprej
dobro
videl
,
in
prav
to
me
je
napotilo
v
bratovščino
,
da
ponudim
Geravsu
svojo
pomoč
.
Delal
sem
več
let
,
dokler
sem
srečno
zdelal
.
Najpred
lotil
sem
se
med
soodborniki
onih
,
ki
so
se
mi
zdeli
bolj
omahljivi
,
enega
za
drugim
pridobival
sem
s
previdnimi
pogovori
,
v
kterih
sem
omajal
versko
prepričanje
,
tudi
priložnosti
kazal
,
v
kterih
so
šibkejši
padli
in
se
v
zanjke
vlovili
,
eden
se
je
vdal
vinu
,
drug
ljubezni
,
tretji
igri
,
se
ve
da
,
pa
vse
sem
tako
previdno
vodil
,
da
seui
se
moral
kazati
bolj
kot
skrbnega
očeta
,
ki
želi
duše
rešiti
,
ne
pa
kar
svet
imenuje
zapeljivca
.
Teli
pa
se
ve
da
posluževal
sem
se
potem
tudi
za
lov
druzih
.
Ni
dolgo
preteklo
,
ko
je
gorečnost
roženkranska
vidno
začela
pojemati
.
Medsebojna
mržnja
razcepala
je
ude
,
nezaupnost
,
zasmehovanje
posebno
gorečih
;
o
kratkem
povpraševati
se
je
začelo
,
ali
še
obstoji
bratovščina
roženkranska
v
Štanjelu
.
Še
,
še
,
odgovorilo
se
je
,
a
ob
enem
razglašalo
po
deželi
,
da
Stanjelska
bratovščina
se
bo
sama
ob
sebi
razpustila
,
ker
se
vodno
bolj
udje
prepričajo
,
da
ni
več
primerna
našim
časom
.
Res
,
eden
za
družim
jeli
so
odpadati
,
slednjič
prenaobrnejo
se
sami
odborniki
do
mene
,
naj
storim
,
kar
se
mi
zdi
potrebno
,
da
se
bratovščina
razide
.
Jaz
,
se
ve
da
,
sem
se
na
vso
moč
vstavljal
in
rotil
se
,
naj
potrpe
in
čakajo
,
predno
se
toliko
koristna
in
pobožna
naprava
zatere
.
Nič
ni
pomoglo
,
kmalo
dobil
sem
večino
podpisov
za
razpuščenje
bratovščine
.
S
temi
grem
k
Geravsu
.
Prav
vstreženo
mu
je
bilo
,
veselo
me
sprejme
in
obeta
mi
pri
vladi
posebno
priporočenje
.
Cenilo
se
je
premoženje
bratovščine
in
našli
so
se
kmalo
tudi
kupci
;
gotovina
imela
se
je
po
postavi
porabiti
za
ubožno
zalogo
.
Ob
enem
pa
imel
se
je
razdreti
in
prodati
tudi
oltar
Matere
roženkranske
.
Pogodili
so
se
za-nj
z
oskrbništvom
neke
cerkve
na
Pivki
.
Vse
je
bilo
domenjeno
.
Danes
je
bil
dan
odločen
,
ko
se
je
imela
bratovščina
slovesno
razpustiti
in
ob
enem
oltar
iz
cerkve
spraviti
.
Zjutraj
toraj
ob
devetih
zbral
je
komisar
Geravs
odbornike
pred
kancelijo
,
da
prebere
pismo
.
Sešlo
se
je
brez
števila
ljudstva
s
celega
Krasa
.
Začetkom
šlo
je
vse
gladko
.
Slednjič
veli
Geravs
:
„
Zdaj
pa
začnemo
najpred
z
oltarjem
.
Da
se
brez
nevarnosti
razloži
ter
znosi
iz
cerkve
,
poživljam
vas
,
Štanjelci
,
da
se
razidete
,
ker
tako
nimate
tu
nič
več
opraviti
.
“
Na
te
besede
vzdigne
se
krik
in
žuganje
:
„
Altarja
ne
bote
razložili
;
mar
li
nam
bote
kradli
,
vzeli
nam
Mater
Božjo
?
Tega
ne
trpimo
.
Kdo
je
tukaj
gospodar
?
Tako
rote
postavijo
se
možje
in
žene
pred
cerkvena
vrata
,
še
vedno
zaprta
.
Geravs
pa
se
za
to
dosti
ne
zmeni
,
ter
da
odpreti
stranska
vrata
in
v
cerkvi
se
je
po
občinskih
najemnikih
oltar
razdeval
,
med
tem
upal
je
,
da
se
množica
razide
.
Toda
motil
se
je
.
Eno
uro
kasneje
odpro
se
od
znotraj
velika
vrata
in
že
valijo
kamen
velikega
oltarja
iz
belega
marmorja
po
cerkvi
proti
vratom
.
Spet
tirja
Geravs
,
naj
se
ljudstvo
v
imenu
postave
razide
.
Zastonj
!
Ona
stala
sključena
Meta
Valetova
,
ktera
je
tudi
navadno
Kraševce
vodila
na
sv.
Goro
,
postavila
se
je
s
celo
čredo
babur
tik
pred
cerkvena
vrata
ter
prerokovalno
in
žugajoče
tolkla
je
s
palico
ob
tla
ter
po
pragu
križ
delala
,
rekoč
:
„
Sveti
križ
božji
,
do
tukaj
,
naprej
ne
!
Sveti
križ
božji
!
“
In
kar
je
ona
rekla
,
ponavljale
in
tulile
so
za
njo
vse
druge
daleč
tja
po
trgu
do
grada
,
kar
na
en
hip
nabralo
se
jih
je
kakor
iz
pekla
.
Ko
privale
kamen
do
praga
,
zastavijo
se
babure
in
začnejo
s
palicami
,
burkljami
,
kar
je
ktera
v
naglici
dosegla
,
tolči
po
delavcih
.
Ni
bilo
moč
vgnati
jih
,
treba
bi
bilo
celega
batalijon
vojakov
.
Med
tem
ko
se
to
godi
,
stojim
jaz
na
stopnicah
pred
Geravsovo
pisarno
ter
gledam
v
gnječo
in
poslušam
babji
vriš
.
Toda
glej
,
kar
prihruši
tam
izza
cerkve
nekdo
ter
leti
naravnost
proti
pisarni
kazaje
z
roko
proti
meni
:
„
Glejte
ga
,
glejte
ga
,
tam
je
;
on
je
vsega
tega
kriv
,
on
je
prodal
Mater
Božjo
,
on
,
on
!
“
Pri
tej
priči
vse
utihne
,
vsi
se
na-me
obrnejo
.
Oni
pa
nadaljuje
:
„
Veste
,
Štanjelci
,
kaj
vam
razodenem
:
oni-le
gospod
Mostovski
je
žid
,
da
,
židje
;
on
je
prodal
Boga
za
trideset
srebrnikov
,
in
Mater
njegovo
za
deset
.
On
nas
je
izdal
temu
Geravsu
.
Izdajalec
je
,
peklenski
izdajalec
.
Županovi
na
Vignji
so
dobili
pismo
tam
od
daleč
,
od
vojske
,
pismo
,
da
je
Mostovski
grd
žid
,
da
je
slepar
!
“
In
vse
se
začne
od
cerkve
premikati
in
gnjesti
proti
stopnicam
,
vrhu
kterih
sem
stal
.
Vzdigne
se
vriš
in
psovanje
,
karanje
mi
začne
leteti
prek
glave
.
Ni
mi
bilo
več
ostati
.
Planem
v
pisarnico
,
zapahnem
naglo
vrata
za
seboj
ter
se
zaklenem
.
Obležejo
pisarnico
hote
jo
odpreti
,
a
ni
se
dalo
,
ker
so
vrata
močna
in
z
železom
okovana
,
šiloma
raztolči
pa
in
udreti
jih
se
spet
niso
predrznih
.
In
tako
sem
imel
čas
,
da
sem
se
na
nasprotni
strani
pisarnice
,
ki
je
obrnjena
na
Kras
,
skozi
okno
po
vrvi
spustil
čez
visoki
zid
na
vrt
in
od
tod
,
ne
da
bi
vedeli
moji
preganjalci
,
tekel
sem
čez
polje
na
Dolenjo
vas
in
gor
skozi
meje
na
Gradišče
.
Štanjelci
pa
vedno
mene
,
da
sem
še
v
pisarnici
,
oblegali
so
jo
gotovo
še
dalje
,
ne
vem
do
kdaj
,
morda
do
noči
.
A
jaz
dospevši
na
Gradišče
imel
sem
važnišo
opravilo
.
Vedel
sem
,
da
tu
ni
več
za-me
;
zatoraj
sem
najpred
hotel
rešiti
gotovino
zlato
in
papirnato
,
saj
ves
,
brat
Jonatan
.
To
sem
naložil
dvema
tukajšnima
zvestima
možema
,
naj
mi
jo
spravita
nekam
t
je
daleč
od
tu
,
kjer
jo
bom
sam
spet
mogel
najti
.
Da
,
skrbeti
mi
jo
bilo
pred
vsem
,
da
rešim
žakeij
in
skrinjo
zaveze
.
Da
se
le
dedščina
Izraelova
ne
zgubi
,
kar
se
mene
tiče
,
ni
toliko
,
tudi
če
tu
obležim
.
Zdaj
pa
pripravljam
druge
manj
važne
reči
in
drobnosti
.
Hitro
,
hitro
,
tukaj
mi
ni
več
obstati
;
ko
zvedo
da
me
ni
več
v
pisarnici
,
gotovo
se
druhal
priklati
sem
gor
ubijat
me
.
Čuj
,
Jonatan
,
kaj
pa
šumi
,
saj
ne
gredo
še
?
I
Kaj
vraga
,
vsaj
nocoj
še
ne
!
Jutri
lahko
pridrvite
!
Nocoj
še
ne
!
No
,
pa
brez
skrbi
,
noč
je
že
,
ne
bo
jih
po
noči
.
Jutri
,
jutri
,
no
,
pa
naj
le
pridejo
,
saj
Ben
Saruka
ne
bo
več
tu
,
še
manj
pa
sv.
vreče
.
„
In
kam
pa
misliš
bežati
?
“
vpraša
Jonatan
.
„
Kam
pa
?
V
Trst
,
na
morje
,
po
morji
v
Ameriko
,
daleč
proč
s
skrinjo
zaveze
,
čez
rudeče
morje
v
obljubljeno
deželo
“
,
odgovarja
Ben
Saruk
.
„
In
Julijeta
s
teboj
?
“
vpraša
Jonatan
.
„
Sto
vragov
z
Belcebubom
!
brat
,
kaj
me
imaš
za
norca
?
“
roti
se
Ben
Saruk
.
„
To
mi
bo
možgane
zmešalo
.
Strela
jo
udari
,
kjer-koli
je
!
In
kaj
misliš
,
kam
jo
je
peklenšček
vnesel
?
Že
dva
meseca
jo
ni
najti
.
Pisal
sem
pod
Skalo
,
žugaje
.
da
mi
mojo
nevesto
najdejo
,
a
grof
prišel
je
semkaj
,
na
kolena
padel
in
jokal
,
da
je
ni
.
Jaz
sem
bil
že
vse
pripravil
za
oklice
.
Zastonj
.
Ni
je
—
ni
je
.
Da
,
če
se
ni
zarila
v
zemljo
iskat
ranjkega
kapucina
Vigenjskega
.
Zdaj
pa
sem
mislil
grofu
pod
Skalo
nategniti
kožo
.
Nič
manj
kakor
za
dvesto
tisoč
.
S
štirimi
gradovi
bi
se
ne
bil
mi
pogodil
.
In
vse
to
moram
zdaj
pustiti
ter
bežati
še
nocoj
v
Ameriko
.
Jojmene
,
jojmene
!
“
„
In
nič
boljših
novic
ne
prinašam
iz
Gorice
,
brate
.
Bežati
mi
je
,
bežati
.
Kakor
blisk
raznesla
se
je
po
cesarstvu
novica
,
da
je
cesar
dal
strogo
povelje
uradnikova
izslediti
naša
društva
ter
vse
lože
brezobzirno
zapreti
.
Veleizdajstvo
in
vsa
nesreča
v
vojski
se
nam
pripisuje
.
V
Gorici
smo
že
zasačeni
.
Bilo
je
predsinočnim
ob
enajstih
,
ko
smo
bili
pri
„
Odkritosrčnosti
“
zbrani
,
kar
h
krati
se
odpro
vrata
,
vstopita
dva
uradnika
ter
v
imenu
volje
cesarjeve
tirjata
,
da
se
razidemo
,
drugo
jutro
nam
dojde
odlok
,
s
kterim
je
društvo
strogo
prepovedano
.
Mesto
je
razburjeno
,
posebno
črno
gledajo
Žide
,
vsak
čas
videti
je
pred
Getom
večih
ali
manjših
tropov
ljudij
.
Slišali
so
se
celo
glasovi
:
Dajmo
jih
,
zažgimo
jim
Get
!
Potegnil
sera
jo
naravnost
iz
Gorice
in
prišel
sera
k
tebi
vprašat
,
kaj
iti
kako
.
“
„
In
brat
od
Volkov
?
“
hoče
zvedeti
Ben
Saruk
.
„
Že
en
mesec
ga
nisem
videl
,
niti
slišal
o
njem
?
“
„
Veš
,
da
se
je
že
pred
tremi
meseci
obrnil
do
vlade
s
prošnjo
,
da
bi
se
smel
pokalviniti
.
Že
veš
,
da
mu
je
toliko
mar
za
Kalvina
,
kakor
za
papeža
v
Rimu
;
v
Trstu
ga
je
že
dalje
časa
čakala
neka
Hanoveranka
,
kteri
se
je
že
pred
leti
zaobljubil
,
da
mu
je
dopisovala
in
tirjala
,
naj
vendar
že
spolni
obljubo
.
In
kaj
se
je
odgovorilo
z
Dunaja
?
Naročilo
se
je
ordinarijatu
v
Gorici
,
naj
Luka
od
Volkov
skuša
pregovoriti
in
spraviti
na
dobro
pot
.
Zvabili
so
ga
v
Gorico
,
in
zaprli
h
kapucinom
.
Pred
dvema
tednoma
ga
je
kapitelj
prvikrat
zaslišal
,
a
Luka
vedel
se
je
kakor
Martin
Luter
pred
zborom
v
Vormaciji
,
poln
navdušenja
za
čist
evangelij
,
a
še
bolj
za
—
Hanoveranko
.
Nič
ni
bilo
opraviti
ž
njim
.
Spet
so
ga
dali
h
kapucinom
.
A
drugi
dan
Luka
ni
bilo
več
v
celici
,
zginil
je
,
da
ni
duha
ne
sluha
več
po
njem
.
“
„
In
pri
Volkih
,
rad
bi
vedel
kaj
počno
?
“
pravi
Ben
Saruk
.
„
Pri
Volkih
so
veseli
,
pijejo
in
plešejo
neprenehoma
,
molke
so
vse
vrgli
na
gnoj
,
eerkev
je
že
en
mesec
zaprta
.
Taka
vera
,
taka
,
pravijo
,
kakor
nam
jo
gospod
Luka
pridiga
!
“
Tako
besedajoč
se
nekdo
na
vratih
prikaže
ter
se
počasi
pomika
proti
mizi
,
za
ktero
sta
sedela
častita
brata
.
„
O
gospoda
,
oznanjam
vam
,
da
tu
ni
varno
več
stati
.
Pol
ure
je
od
tega
,
ko
sem
bil
v
Dolenji
vasi
;
pogovarjali
so
se
Dolenjci
,
da
hote
proti
polnoči
z
vilami
in
cepci
udariti
na
Gradišče
in
nabosti
,
kar
najdejo
živega
.
Prišel
sem
vam
to
naznanjat
.
In
ne
vem
celo
,
ali
bodo
čakali
polnoči
,
ker
razburjeno
je
vse
po
nekem
pismu
,
ki
je
došlo
županu
,
pravijo
da
Vekoslav
še
živi
in
se
v
kratkem
vrne
.
“
„
A
—
kaj
pa
so
ti
glasovi
?
Čujte
!
Tukaj
so
že
“
,
planejo
kviško
vsi
trije
.
„
Bežimo
,
bežimo
!
“
Drugo
jutro
pa
gledal
je
Cene
z
Vignja
gor
proti
Gradišču
;
dim
valil
se
je
izmed
hrastja
proti
nebu
.
„
Glejte
,
kako
se
jo
zavrtelo
v
zraku
,
prav
zdaj
je
zletel
v
oblake
;
jaz
sem
zmirom
rekel
,
da
je
bil
coprnik
ta
gospod
Mostovski
.
“
Tako
sklene
Cene
svoje
opazovanje
in
se
prekriža
.
S
prihodom
Lavdonovim
obrnile
so
se
reči
kmalo
na
boljše
.
Začetka
postavljen
je
bil
za
poveljnika
le
tretjini
cele
vojske
,
a
kmalo
stopil
je
na
mesto
najvišega
vojskovodje
Lascy-ja
.
Vso
svojo
pozornost
obrnil
je
na
mesto
Beligrad
,
največo
zaslombo
turške
sile
ob
Donavi
.
Vojskovodnemu
talentu
njegovemu
in
hrabrosti
avstrijskih
vojakov
posrečilo
se
je
kmalo
Beligrad
upokoriti
;
tako
si
je
vojska
avstrijska
zamogla
zapisati
v
svoje
krvave
letnike
enega
svojih
najsijajniših
činov
.
Novica
o
vzetji
tega
mesta
raznesla
se
je
kakor
blisk
po
širnem
cesarstu
,
po
prejšnjih
nevgodnih
vspehih
ponižani
narodi
,
so
zopet
zaupno
vzdignili
glave
—
zagnali
so
se
nezaslišani
slavo-klici
od
enega
konca
do
drugega
.
Poveličeval
pa
se
je
pred
vsem
stari
junak
Lavdon
.
Po
mestih
in
vaseh
razlegati
so
se
začele
pesni
njemu
v
čast
.
In
kako
mu
je
bila
Avstrija
hvaležna
,
pokazalo
se
je
posebno
o
priložnosti
,
ko
se
je
z
vojske
vračal
čez
Ogersko
na
Dunaj
:
cela
pot
bila
je
najsijajniši
triumf
.
In
tako
so
se
zamogli
cesarski
hrabri
vojaki
na
zimo
vsaj
malo
odpočiti
.
Marsikteri
bil
je
domu
odpuščen
za
več
ali
manj
časa
.
Nevarnost
pred
Turki
,
zdelo
se
je
,
da
je
za
vedno
zginila
.
Veselja
ni
bilo
konca
ne
kraja
.
In
odmev
tega
veselja
da
slišal
se
je
tudi
po
Krasu
,
kdo
bi
se
čudil
?
In
ko
bi
Štanjelci
in
Dolenjci
tudi
drugače
ne
bili
zvedeli
o
vzetji
Belega
grada
,
slišali
so
kmalo
od
nekterih
kmetov
,
ki
so
se
ravno
vračali
s
Hrvatskega
,
kamor
so
bili
šli
čveterit
cesarskim
vozom
.
Bilo
jo
že
dva
ali
tri
mesece
kasneje
,
ko
se
je
prvo
navdušenje
že
malo
poleglo
;
sredi
pusta
je
bilo
,
prve
dni
februvarija
1790.
Cene
z
Vignja
je
ravno
zapustil
Dolenjo
vas
ter
ga
je
videti
,
kako
se
podviza
po
cesti
gori
proti
Vignju
.
Na
hrbtu
naložen
ima
zavoj
iz
debelega
višnjevega
papirka
.
Neso
nekaj
,
in
kakor
se
zdi
,
ne
prav
lahko
.
Ko
dospe
na
vrh
pred
Vigenjski
dom
,
zagleda
kraj
ceste
pod
debelim
orehom
črno
opravljenega
gospoda
,
ki
je
bil
skoro
po
vsem
obrazu
kosmat
.
„
Kaj
nosiš
,
Cene
?
“
vpraša
ga
neznani
gospod
.
Cene
postoji
in
snemši
klobuk
z
glave
,
hoče
se
pokloniti
.
Toda
pri
tej
priči
zleze
mu
zavoj
s
hrbta
in
pade
na
cesto
.
On
pa
se
za
to
ne
zmeni
,
ampak
pritisne
klobuk
na
nedrije
in
drže
ga
z
obema
rokama
,
pravi
:
„
Vi
,
gospod
,
me
poznate
,
jaz
vas
ne
.
Kaj
da
nosim
?
No
,
smodnik
od
Živca
s
Skopega
že
v
druge
danes
.
Danes
je
poroka
pod
Skalo
,
jutri
pa
bo
tukaj
pri
nas
.
Bomo
streljali
,
da
se
bo
Gradišče
treslo
;
škoda
,
da
ni
več
tam
gori
tistega
coprnika
,
no
,
pravim
,
tistega
gospoda
Mostovskega
,
kteri
mi
ni
nikdar
vrgel
še
pol
groša
ne
;
pravijo
,
da
je
vtekel
v
Ameriko
ali
ne
vem
karo
.
Toda
jaz
ne
verjamem
,
zgorel
je
tam
gori
s
svojimi
denarji
,
zdaj
pa
bo
strašil
po
Gradišči
noč
in
dan
.
Ali
veste
,
gospod
,
to
se
bo
treslo
jutri
vse
okoli
in
razlegalo
po
vsem
Krasu
,
sam
grof
Štanjelski
dal
je
svoje
velike
možnarje
na
Vigenj
pripeljati
;
pravijo
,
da
so
iz
turških
vojsk
.
Joj
,
gospod
,
jutri
bo
na
Vignji
dosti
dosti
zlate
in
srebrne
gospode
,
iz
Gorice
,
iz
Trsta
,
celo
z
Dunaja
in
ne
vem
tam
od
daleč
,
kjer
je
bil
Jernej
Severjev
takrat
,
ko
je
služil
vojake
,
osem
dni
daleč
,
kjer
ni
nič
kamenja
in
ne
raste
druzega
.
kakor
pšenica
,
zatoraj
pa
ne
jedo
druzega
,
kakor
sam
bel
kruh
,
črnega
še
ne
poznajo
.
Joj
,
tam
bi
bilo
za-me
!
“
„
Ali
povedi
mi
,
Cene
,
kdaj
je
pa
prišel
Vekoslav
z
vojske
?
“
vpraša
gospod
.
„
Kaj
tudi
našega
gospoda
poznate
,
vpraša
začuden
Cene
.
„
Je
pa
vrnil
se
zdaj
en
mesec
od
tega
.
Hitro
so
zapisali
oklice
,
potem
ko
je
bilo
že
vse
pred
domenjeno
po
pismih
.
Saj
je
šel
pa
tudi
sam
grof
Anton
obiskat
Vekoslava
k
vojski
.
Julija
pa
je
vse
že
naprej
pripravila
za
poroko
.
Oh
,
kakšna
je
,
še
lepša
,
kakor
so
angeljci
v
Štanjelski
cerkvi
zgoraj
na
stropu
,
saj
veste
,
gospod
:
Takrat
pa
,
ko
sem
ji
nosil
zvečer
kasno
kosilo
v
breg
,
kako
izpita
je
bila
,
kako
revna
;
bali
smo
se
,
da
nam
umrje
.
Joj
,
gospod
,
ne
vem
pa
,
zakaj
so
jo
v
tisto
bajto
toliko
časa
zaprli
,
tako
lepo
in
dobro
.
Jaz
takrat
nisem
smel
še
besedice
ziniti
o
nji
nikomur
,
še
le
ko
je
tisti
Mostovski
zgorel
na
Gradišči
in
se
preselil
v
oblake
v
družbo
coprnikov
,
je
zapustila
ono
samoto
in
se
domov
vrnila
.
Najbrže
se
je
bala
tiste
pošasti
z
Gradišča
,
Mostovskega
pravim
,
ki
mi
ni
nikdar
še
pol
groša
vrgel
!
“
Nepoznani
gospod
vzel
je
med
tem
list
papirja
in
napisavši
nanj
nekaj
besed
vtakne
ga
v
zavitek
ter
izroči
Cenetu
:
„
Jutri
daj
ta
list
tvojemu
mlademu
gospodarju
,
ko
pride
z
nevesto
na
Vigenj
.
“
„
Gospod
,
kaj
ne
ostanete
pri
nas
,
“
vabi
Cene
,
„
bote
pa
videli
tisto
gospodo
,
in
pa
slišali
streljanje
s
tistimi
možnarji
,
kakor
pina
so
veliki
,
s
ktero
dela
naša
Urša
surovo
maslo
.
“
„
Z
Bogom
,
Cene
,
“
pozdravi
gospod
in
gre
.
Cene
pa
obrne
za
odšlim
oči
in
nepremično
za
njim
gleda
,
dokler
na
ovinku
pod
Vignjem
ne
zgine
.
Drugi
dan
zvečer
ob
10.
uri
bila
so
še
vsa
okna
v
prvem
nadstropji
Vigenjskega
doma
razsvitljena
;
posebno
pa
v
veliki
sobani
na
sredi
,
kjer
najdemo
zbran
cvet
mladega
plemstva
Goriškega
;
došel
je
orkester
iz
Gorice
ter
svira
vesele
melodije
in
oživlja
mladini
pete
;
tako
urno
,
tako
radostno
se
vrti
,
da
celo
priletne
možake
zvabi
,
da
še
enkrat
na
stare
dni
poskusijo
,
kar
so
v
onih
letih
tako
dobro
znali
.
Od
tu
prekoračimo
na
desno
tri
ali
štiri
sobe
,
dokler
ne
stopimo
v
precej
prostorno
dvorano
,
kteri
pravijo
„
modra
dvorana
“
,
ker
stene
in
strop
,
divani
in
preproge
,
sploh
vsa
oprava
jo
modre
barve
;
iz
te
dvorane
obrneno
je
eno
okno
proti
Gradišču
.
Tu
noter
najdemo
štiri
goste
,
ki
so
,
kakor
se
zdi
,
že
naveličati
se
ženitvanskega
hrupa
in
se
semkaj
oddaljili
,
da
bi
zamogli
mirno
pogovoriti
se
par
besed
.
So
pa
grof
Anton
spod
Skale
,
gospod
Poljanec
,
potem
Gvidonov
sin
grof
Ivan
z
Dunaja
in
še
nekdo
,
ki
tam
v
kotu
sedi
,
vznak
naslonjen
na
mali
divan
,
čelo
in
oči
si
je
ravno
z
desnico
zakril
,
kakor
navadno
oni
,
ki
je
vtopljen
v
globoke
misli
;
vendar
pa
bi
se
motili
misle
,
da
naš
osamljenec
ne
sledi
važnim
razgovorom
prejšnjih
treh
Vigenjskih
gostov
,
ne
,
ravno
nasprotno
,
prav
ti
mu
dajo
misliti
,
kar
kaže
že
samo
vedno
nemirno
premetovanje
z
ene
strani
na
drugo
in
čelo
,
zdaj
zgrbančeno
,
zdaj
naenkrat
ujasnjeno
:
te
vremenske
spremembe
,
kdor
bi
le
količkaj
opazoval
,
videl
bi
,
da
so
v
ozki
zvezi
z
vsem
,
kar
se
tam
razpravlja
.
Vendar
pa
nikdo
bi
sključenega
in
zelo
upadlega
starca
na
divanu
ne
spoznal
,
ako
ga
ni
videl
že
dve
leti
.
„
Se
zdravje
cesarjevo
kaj
boljša
“
,
oglasi
se
grof
Anton
,
„
si
nas
vstani
kaj
razveseliti
,
Ivan
,
ker
nedavno
sem
slišal
nevgodne
novice
.
“
„
O
cesarji
si
zdravniki
nič
dobrega
ne
obetajo
;
upanje
gine
dan
na
dan
;
odmerili
so
mu
le
še
nekaj
tednov
.
Saj
pa
tudi
najnovejše
novice
,
ki
dohajajo
iz
raznih
krajev
,
morajo
ga
vdušiti
,
naj
bi
tudi
telesno
popolnoma
zdrav
bil
.
Edino
,
kar
ga
še
vzdržuje
,
so
sijajni
čini
naših
hrabrih
vojakov
na
jugu
.
Sicer
pa
se
Avstrija
ruši
,
vse
razpada
.
Belgija
se
je
že
odtrgala
od
nas
,
uporniki
so
Gent
zasedli
;
Ogersko
,
Češko
,
Tirolsko
se
vzdiguje
,
plemstvo
toži
o
zatrtih
pravicah
,
kmet
o
pomnoženih
davkih
;
ubogi
kričo
po
odpravljenih
redovnikih
,
ljudstvo
po
božjih
potih
,
po
procesijah
in
druzih
nekdanjih
običajih
.
Kdo
si
je
pred
desetimi
leti
kaj
takega
le
domišljal
?
“
Tako
toži
grof
Ivan
.
„
In
vendar
“
,
odgovarja
gospod
Poljanec
,
„
vsak
trezno
misleči
moral
je
že
takrat
nezaupno
z
glavo
zmajevati
,
ker
jasno
je
,
kakor
beli
dan
,
da
taka
načela
človeštva
ne
morejo
nikdar
osrečiti
.
Tak
je
Rousseau
.
Toda
to
je
še
le
začetek
onega
blagoslova
,
kterega
prinaša
francoski
filozof
državi
in
društvu
.
Da
,
res
,
v
zraku
visi
zdaj
naše
življenje
;
kakor
je
on
iz
zraka
zajemal
svoje
teorije
,
a
ne
iz
skušnje
in
zgodovine
,
tako
je
tudi
nas
v
zrak
zanesel
,
nič
realnega
ni
nam
več
pod
nogami
.
A
da
bi
se
vsaj
zdaj
streznili
in
hitro
obrnili
jo
nazaj
na
pravo
pot
.
Opominjati
bi
nas
morala
revolucija
v
Parizu
,
kam
pelje
Rousseau
.
Bojim
se
,
da
bomo
še
z
lastnimi
očmi
videli
zla
,
ktera
obiščejo
Evropo
vsled
francoske
prekucije
.
Jaz
menim
,
da
smo
še
le
pri
prvem
začetku
,
konca
še
dolgo
ne
bomo
dočakali
.
“
„
Skoraj
da
delim
z
Vami
ta
pesimizem
,
gospod
Poljanec
“
,
pritrjuje
grof
Ivan
,
„
dasi
sem
toliko
upanja
stavil
v
nove
ideje
.
In
koga
bi
ne
navdušile
ideje
proglašene
od
francoske
skupščine
?
Ena
sama
noč
ni
li
rušila
celo
poslopje
,
ki
se
je
zidalo
tisoč
let
?
Da
,
kdo
bi
se
ne
vnel
za
enakost
in
svobodo
?
Da
bi
se
le
vse
to
prav
razumelo
.
Toda
bojim
se
,
da
Francozi
bodo
hoteli
biti
enaki
ne
le
v
skupščini
in
pravu
,
ampak
tudi
v
vživanji
zemeljskih
dobrot
,
da
bodo
hoteli
siloma
deliti
plemstvo
in
kdor
kaj
ima
,
beži
s
Francoskega
.
Najnovejše
vesti
celo
poročajo
,
da
so
že
kraljevo
rodovino
oblegali
,
Antonijeta
bila
je
neki
v
smrtni
nevarnosti
,
sam
kralj
vdati
se
je
moral
zahtevam
puntarjev
ter
preseliti
se
v
Pariz
.
Kaj
potem
,
ko
se
kraljestvo
vniči
?
Kdo
se
bo
mogel
vstavljati
toku
francoske
druhali
,
da
ne
predere
mej
in
prepluje
vse
Evrope
?
Vest
o
rastoči
nevarnosti
kraljeve
rodovine
zadela
je
cesarja
tako
,
da
se
je
v
dveh
dneh
vidno
pohujšal
.
Vdal
se
je
popolnoma
v
svojo
osodo
;
ni
mu
več
zakrito
,
da
bo
v
kratkem
moral
zapustiti
svet
.
In
res
veče
sreče
se
mu
ne
more
priželeti
,
nego
da
kmalo
zatisne
oči
zmešnjavam
,
v
ktere
je
v
desetih
letih
njegova
vlada
zaplela
cesarstvo
.
Poniževalno
je
sicer
zanj
in
za-me
,
in
za
marsikoga
njegovih
prijateljev
priznati
neplodnost
tolikih
preustrojitev
in
postav
,
vendar
kdo
more
to
tajiti
?
Pred
dvema
tednoma
dal
je
poklicati
nadškofa
Dunajskega
in
veliko
druzih
najviših
državnih
dostojanstvenikov
ter
pred
njimi
slovesno
zatrjeval
,
da
mu
je
srčno
žal
.
da
je
s
svojimi
postavami
povzročil
toliko
zlega
cerkvi
in
narodom
,
imel
da
je
najčistejše
namene
,
toda
nesreča
ni
dala
dozoreti
sadu
tolikemu
trudu
.
Boga
klical
je
na
pričo
svoji
nesebičnosti
ter
rekel
,
da
je
pripravljen
vse
preklicati
in
poravnati
,
kar
je
le
še
mogoče
.
Da
,
častni
mi
prijatelji
,
velik
prevrat
se
je
v
teh
letih
vršil
med
nami
,
prepričali
smo
se
,
da
Avstrija
ima
mnogo
sovražnikov
,
ki
ji
delajo
zapletke
.
In
če
so
bili
časi
kdaj
žalostni
,
so
zdaj
:
cesar
nam
umira
,
vojska
je
razbita
,
provincije
odpadajo
,
narodi
se
vzdigujejo
,
pred
nami
stoji
temna
bodočnost
,
ki
nam
preti
z
nevihto
od
zahoda
.
O
Avstrija
,
Avstrija
!
“
Tako
konča
grof
Ivan
.
„
A
mi
“
,
dostavlja
gospod
Poljanec
,
„
mi
hočemo
tu
na
jugu
stati
trdno
,
kakor
skala
ob
jadranskem
morji
.
Ne
,
ni
še
Avstriji
zatemnela
zvezda
rešitve
.
Rešitev
prihaja
ji
od
katoliške
zavesti
,
ktera
se
jame
spet
vzbujati
,
da
se
bodo
spet
vničile
nakane
skritih
in
očitnih
zarotnikov
.
Ideja
katoličanstva
je
avstrijske
narode
stoletja
edinila
,
in
ta
ideja
spet
prodira
,
da
požene
na
razvalinah
neplodovitega
,
pogubnega
racionalizma
novo
življenje
.
V
nedeljo
bil
sem
v
Solkanu
,
brezštevilno
romarjev
drlo
je
po
vseh
cestah
na
sv.
Goro
,
kar
mrgolelo
je
vse
tolikega
ljudstva
.
Več
tisoč
klečalo
jih
je
celi
dan
na
razvalinah
nekdanje
cerkve
.
Guda
,
pravijo
,
da
se
gode
,
zidov
da
nobena
sila
ne
more
rušiti
in
razstreliti
.
Klic
k
Mariji
,
da
se
sliši
dol
do
Soče
in
Solkana
.
Vse
moli
za
vojsko
,
za
cesarja
,
a
tirja
tudi
novo
cerkev
;
pripovedujejo
celo
,
da
se
je
podoba
Matere
Božje
iz
Solkana
po
noči
preselila
na
goro
.
To
Avstrijo
kdo
bo
premagal
kdo
omajal
?
Naj
le
mirno
zatisne
oči
cesar
Jožef
,
še
mu
ostanejo
,
ki
Avstrijo
ljubijo
,
ki
hote
za
njo
žrtvovati
kri
in
življenje
.
Zatoraj
živela
mogočna
katoliška
Avstrija
!
„
Živela
,
živela
!
“
odgovori
in
ponavljajo
vsi
trije
.
Kmalo
vsi
umolknejo
ter
jamejo
zreti
proti
vratam
dvorane
.
Kaj
pa
je
?
Bliža
se
od
slavnostne
sobane
Vigenjski
ženin
peljoč
nevesto
na
desnici
.
Vstopita
v
modro
dvorano
k
našim
gostom
.
Ali
je
bila
visoka
politika
,
ki
so
jo
ravnokar
tako
živahno
razpravljali
,
da
niso
mogli
takoj
priličiti
se
novemu
položaju
,
ali
pa
in
to
je
morda
verjetniše
,
ali
pa
ste
jim
preveč
oči
in
srce
zavzeli
zvezdi
,
ki
ste
si
ravnokar
prikazali
.
Sploh
ni
bilo
mogoče
nekaj
časa
narediti
velikega
koraka
iz
prozaične
politike
v
poetični
krog
ženitvanjskega
veselja
.
Tako
,
da
je
med
tem
celo
nekdo
drug
naše
tri
goste
prehitil
;
oni
tam
v
kotu
se
je
,
ko
je
Vekoslava
z
nevesto
v
dvorani
zagledal
,
z
divana
dvignil
,
kakor
da
bi
mu
nova
duša
bila
vdihnjena
v
omrtvelo
telo
,
enako
ilovitemu
Adamu
v
raji
.
Navzočnost
Vekoslavova
mu
je
celo
zravnala
hrbet
in
porudečila
bleda
lica
in
brez
težave
si
spoznal
grofa
Gvidona
pomlajenega
za
deset
let
.
In
grof
Gvidon
z
desnico
prime
za
roko
mladih
ženinov
.
„
Hvaljen
Bog
,
da
mi
je
dal
včakati
tega
dne
.
V
vajini
sredi
bodi
mi
dovoljeno
soočiti
se
na
stare
dni
.
“
S
čestitanjem
obstopijo
gostje
blaženi
par
;
toda
ne
sliši
se
beseda
,
veselja
čut
odvzame
jeziku
moč
,
v
očeh
se
zablišče
solze
.
Gospod
Poljanec
pa
:
„
Sveta
nebesa
naj
nad
vama
čuvajo
in
blagoslovljena
bodi
vajina
zveza
na
veke
.
“
„
Amen
!
“
odgovore
vsi
.
Tam
zdolej
pa
pod
oknom
je
Cene
močno
zavriskal
:
juhe
!
Ker
poln
ga
je
bil
,
kakor
veliki
sod
tam
v
kleti
po
bendimi
.
No
,
pa
tudi
se
je
vresničilo
,
dasi
le
v
širšem
pomenu
,
kar
je
včeraj
rekel
bil
neznanemu
gospodu
,
da
bo
danes
poroka
na
Vignji
,
kakor
je
včeraj
bila
pod
Skalo
.
Drugi
teden
po
poroki
nekega
jutra
po
solnčnem
vshodu
pomikala
se
je
dol
od
Stanjelskih
vrat
mala
procesija
.
Kdor
je
bil
bistrega
vida
,
razsodil
je
že
lahko
iz
Dolenje
vasi
,
da
neso
bolniku
zadnjo
popotnico
,
kdor
je
pa
bliže
pogledal
,
spoznal
je
gospoda
Poljanca
pri
sv.
opravilu
.
Ko
pride
pod
Štanjela
do
kapelice
Matere
Božje
,
zavije
jo
po
cesti
na
levo
.
Tedaj
ni
bilo
več
težko
uganiti
,
kam
je
namenjen
.
Tam
zadej
ni
pod
Stanjelsko
pastirovanje
nikdo
spadal
,
kakor
samotar
v
potoku
.
In
res
,
četrt
ure
potem
bil
je
gospod
Poljanec
na
konci
svetega
pota
,
pred
brlogom
samotarjevim
se
še
enkrat
obrno
ter
z
Najsvetejšim
blagoslovi
pobožno
množico
,
ki
je
do
tu
spremila
svojega
odrešenika
.
Okolo
pol
ure
trajalo
je
sv.
opravilo
.
Potem
pa
začne
so
gospod
Poljanec
razgovarjati
z
bolnikom
,
ki
se
je
duševno
in
telesno
čutil
pomlajenega
.
S
počasnim
,
a
vendar
dovolj
jasnim
,
umljivem
glasom
začne
samotar
:
„
Še
nekaj
,
častiti
gospod
,
bi
vam
rad
razodel
,
predno
zatisnem
oči
za
ta
svet
,
da
jih
v
večnosti
odprem
.
Ne
vi
,
gospod
Poljanec
,
ne
drug
tukaj
ne
ve
,
od
kod
sem
prišel
.
Vsi
imajo
me
za
tujca
,
došlega
iz
daljnih
krajev
in
nikomur
se
še
sanja
ne
,
da
sem
pred
osemdesetimi
leti
po
teh
livadah
skakal
kot
deček
.
O
srečna
tista
leta
!
Bil
sem
pa
edini
otrok
premožne
hišo
L.
Oče
je
bil
oskrbnik
velikega
posestva
grofovega
z
Obročje
gore
.
Kot
tak
bil
sem
pri
grofovih
zelo
priljubljen
že
od
mladih
let
.
Večkrat
sem
zahajal
na
Obročnik
,
kjer
sva
posebno
z
Egonom
,
sinom
grofa
Gašparja
,
po
otročje
se
zabavala
in
igrala
.
Bil
je
pa
Gašpar
stric
grofa
Antona
spod
Skale
.
Tudi
ko
sva
z
Egonom
dorastla
v
mladeniča
,
ostala
sva
zmirom
zvesta
prijatelja
,
ni
naju
ločil
stan
,
da
,
celo
tesnejše
se
nas
je
obvila
vez
ljubezni
.
Tedaj
se
ve
da
,
ko
je
Egon
imel
dvajset
let
,
začel
je
iskati
,
kje
bi
se
ženil
.
Snubiti
je
začel
v
R.
v
Trstu
hčer
bogatega
kupca
,
ki
ni
bila
sicer
žlahtnega
stanu
,
a
obetala
je
donesti
velikansko
doto
.
Skupaj
sva
hodila
snubit
.
Toda
kmalo
se
je
zvedelo
,
da
dekle
si
je
zbralo
drugega
in
vkljubu
volji
očetovi
,
o
Egonu
še
slišati
ni
hotla
.
Ta
drugi
pa
je
bil
Damijan
z
Vignja
,
kteri
bi
zdaj
moral
biti
gospodar
na
Vignji
,
bil
je
brat
Vekoslavove
matere
.
Lep
je
bil
in
postavo
vabljive
;
zavzel
je
vsakoga
,
ki
je
ž
njim
občeval
.
Dokler
sva
imela
toga
tekmenca
,
ni
bilo
upati
na
zmago
.
Kaj
storiti
?
Prišel
je
hudič
svetovat
nama
.
Skleneva
Damijana
znebiti
se
.
Jaz
sem
imel
grozoviti
naklep
zvršiti
,
obetala
se
mi
je
bogata
nagrada
.
Kmalo
se
mi
je
posrečilo
.
Bilo
je
neko
pomladansko
noč
,
ko
se
je
iz
R.
vračal
proti
D.
vasi
.
Dobro
sem
vedel
,
a
?
ima
priti
.
Pri
drugem
potoku
prežim
,
tam
kjer
se
z
mosta
vidi
kakih
šest
ali
sedem
sežnjev
globok
prepad
.
Ko
pride
čez
most
,
se
z
nasprotne
strani
ošemljen
z
vso
silo
va-nj
zaletim
,
in
ker
ni
ničesa
slutil
,
telebil
je
čez
nizko
ozidje
dol
v
prepad
.
Nisem
več
pogledal
za-njim
,
tudi
ne
slišal
najmanjšega
glasu
.
Tekel
sem
naravnost
domov
,
šel
spat
,
a
drugo
jutro
vstal
,
kakor
bi
se
ne
bilo
nič
zgodilo
.
Še
le
dva
dni
potem
se
je
slišalo
,
da
je
bil
Damijan
z
Vignja
najden
v
drugem
potoku
ubit
.
Na-me
,
seveda
,
kdo
bi
bil
mislil
,
saj
je
bil
moj
oče
župan
,
a
naša
hiša
daleč
okrog
od
vseh
spoštovana
.
Preiskavah
so
sicer
,
a
po
morilcu
ni
bilo
najmanjšega
sledu
.
Slednjič
pustili
so
vse
.
Jaz
pa
sem
bil
tako
drzen
,
da
sem
šel
celo
za
sprevodom
,
ko
je
bil
pokopan
.
Vendar
pa
na
pokopališči
me
je
nekaj
presunilo
,
bil
je
prvi
glas
pravičnega
Boga
.
Prva
lopata
zemlje
,
ktero
je
vsul
duhoven
na
rakev
v
grobu
,
je
tako
grozno
zašumela
v
moji
glavi
,
da
sem
moral
zbežati
s
pokopališča
.
Od
tedaj
nisem
imel
več
miru
ne
po
noči
,
ne
po
dnevi
.
Žalost
in
grizenje
vesti
me
je
tako
peklo
,
da
sem
tudi
telesno
jel
hirati
in
bledeti
.
Vzroka
seveda
nisem
nikomur
razodel
.
Prestal
sem
še
pol
leta
doma
,
potem
pa
sem
zginil
,
od
nikogar
se
ne
poslovivši
.
Šel
sem
,
kamor
me
je
pot
peljala
,
brez
živeža
,
brez
denarja
,
brez
cilja
.
Ker
sem
vsega
pogrešal
,
moral
sem
se
z
beračenjem
živeti
.
Klatil
sem
se
po
Kranjskem
,
Hrvatskem
,
slednjič
dospel
sem
v
Granico
,
do
turške
meje
,
kjer
se
ustavim
in
poprimem
gozdarskega
dela
,
pri
nekem
lesovnem
velekupcu
.
Ker
je
tako
kmalo
spoznal
mojo
spretnost
,
izvolil
me
je
za
pisarja
v
gozdarskem
uradu
.
Pet
let
sem
mu
pisaril
,
v
tem
času
sem
se
telesno
ves
spremenil
in
postaral
,
celo
lasje
so
se
mi
začeli
beliti
.
Tudi
tu
mi
ni
bilo
ostati
.
Nerad
me
gospodar
odpusti
in
mi
da
pohvalno
spričevalo
.
Spet
sem
se
klatil
drugi
dve
leti
,
dokler
ne
pridem
nazaj
v
naše
kraje
.
Tu
izvem
,
da
je
Egon
pred
štirimi
leti
umrl
,
premoženje
pripalo
je
pod
Skalo
.
A
v
oporoki
zapustil
je
800
gld
.
,
od
kterih
obresti
naj
bi
živel
samotar
,
ki
bi
imel
moliti
in
pokoriti
se
za
njegovo
dušo
.
Štiri
leta
po
smrti
se
še
ni
nikdo
oglasil
za
to
zapuščino
.
Grem
jaz
v
grajski
urad
,
skažem
se
s
spričevalom
,
ter
prosim
,
naj
bi
se
meni
naklonila
samotarjeva
zapuščina
,
ob
enem
naznanim
kraj
,
kjer
mislim
samotariti
,
nad
Podlazi
.
Umel
sem
dobro
zadnjo
voljo
Egonovo
bolj
ko
vsak
drug
človek
.
Ni
bilo
težko
doseči
,
kar
sem
prosil
.
Radi
so
privolili
v
mojo
prošnjo
.
Kmalo
sem
se
naselil
od
nikoga
poznan
,
prava
skrivnost
vsemu
svetu
.
Zdaj
je
od
tega
petdeset
let
.
Kako
je
moje
življenje
v
tem
času
,
znano
vam
je
:
pokora
,
molitev
,
mrtvičenje
;
koliko
solz
sem
prelil
za
svoj
gnjh
,
samo
nebo
ve
;
in
moj
brlog
nad
Podlazi
.
Pet
let
je
od
tega
,
ko
so
mi
še
ustanovnino
vzeli
in
od
tedaj
se
je
mera
skušnje
dopolnila
,
Bogu
je
dopadlo
zadnje
leta
še
britkejše
me
tepsti
,
teh
pet
let
pribertičiti
sem
si
moral
večinoma
svojo
hrano
.
Zdaj
pa
