ukazovati!
To
pomisli
,
Mara
!
“
Maruša
se
zares
zamisli
.
„
Morda
si
izvoli
Reziko
.
“
To
se
ji
je
zazdelo
mogoče
.
„
Morda
!
Morda
!
Morda
res
ni
resnosti
z
ono
punico
.
Morda
!
Morda
je
res
samo
za
kratek
čas
!
Morda
!
“
Za
trenutek
je
njena
dobra
narava
ukrotila
strast
.
„
Janez
!
Pa
naj
bo
,
kakor
ti
hočeš
!
“
„
Vendar
...
“
„
Zapiši
,
da
je
vse
fantovo
,
ako
vzame
Reziko
Glavanovo
.
Ako
je
pa
ne
vzame
,
ako
je
res
tako
slep
,
ako
se
res
spozabi
,
da
pograbi
ono
iz
Samote
—
kar
Bog
obvaruj
—
ali
katero
drugo
tako
,
potem
pa
mora
odstopiti
polovico
premoženja
Reziki
Glavanovi
.
Potem
se
mora
razpoloviti
,
kar
je
v
hiši
in
pri
hiši
.
„
Moj
Bog
,
žena
!
“
Nada
,
ki
je
bila
za
hip
vstala
v
moževem
srcu
,
se
je
zopet
pogreznila
brez
sledu
.
„
Tako
bo
po
pravici
.
Moj
del
naj
ima
dekle
.
Jaz
moram
imeti
zagotovilo
,
da
mojega
nikdar
ne
bo
imelo
ono
prokleto
seme
iz
Samote
.
“
„
Mara
!
To
misel
ti
je
vdihnil
vrag
.
Take
muke
!
Vreči
mu
zanjko
za
vrat
ter
ga
postaviti
pred
vislice
.
Obesiti
ga
,
ako
ne
bo
ubogal
!
Hu
!
Grozno
!
Mara
,
nikar
!
Saj
si
ženska
!
Saj
si
človek
!
“
„
Ali
ni
tako
prav
?
“
Debeloglav
je
bil
ves
poten
od
slabosti
in
razburjenosti
.
Videl
je
,
da
se
ne
more
izmotati
iz
zagate
,
v
katero
ga
je
prignala
ljubezen
do
Ivana
,
do
žene
,
miroljubnost
in
spravljivost
.
Pogrešal
je
odločnosti
.
S
težavo
je
pregovarjal
ženo
:
„
Mara
!
Ti
menda
deklica
iz
Samote
ne
poznaš
.
Zato
jo
tako
sovražiš
.
Pa
verjemi
,
da
po
nedolžnem
!
O
,
ko
bi
jo
ti
poznala
!
Zadovoljna
bi
bila
ž
njo
in
blagrovala
bi
Ivana
,
ki
jo
je
našel
.
“
Maruši
so
plamtele
oči
,
roke
so
se
tresle
,
hropela
je
,
kakor
ječi
zemlja
,
po
kateri
divja
boj
.
„
Jaz
jo
poznam
.
Jaz
sem
jo
videl
.
Lepa
,
prijazna
deklica
je
,
da
se
prikupi
vsakemu
,
kdor
jo
vidi
,
kdor
govori
ž
njo
.
Dobra
gospodinja
bo
,
kakor
mati
,
ki
je
propadajoči
mlin
otela
,
da
ni
prišel
v
druge
roke
.
Delavna
je
.
“
Maruša
je
zagrebla
roke
v
lase
,
kakor
bi
hotela
zatreti
misli
,
ki
so
se
ji
rodile
ravnokar
v
glavi
.
Sopela
je
kakor
gladijator
v
areni
,
ki
napenja
zadnje
moči
,
da
bi
se
otresel
tekmeca
.
Mož
pa
ni
hotel
videti
njenih
bojev
.
S
prisiljeno
hladnokrvnostjo
je
hvalil
Marijanico
iz
Samote
,
ker
je
hotel
svojemu
ljubljencu
ohraniti
prostost
ljubezni
,
prostost
izbere
.
„
Ivan
jo
ljubi
,
akoravno
mi
je
tajil
.
Toliko
ga
poznam
.
In
fant
si
je
izbral
prav
.
Nobene
ne
poznam
v
obližju
take
,
ki
bi
se
mogla
ž
njo
meriti
,
tako
vrla
je
po
duši
in
telesu
.
In
ako
pride
ona
na
Višavo
...
ej
,
žal
mi
je
,
ker
tega
trenotka
učakati
ne
morem
,
ti
ga
bodeš
lahko
,
ako
le
hočeš
,
in
blagor
ti
!
“
„
Haha
!
Sedaj
vem
!
Sedaj
mi
je
jasno
!
“
zahrešči
Maruša
,
poskoči
kvišku
in
strupeno
pogleda
moža
,
kakor
bi
hotela
prodreti
v
skrajni
kotiček
njegove
duše
,
njegovega
srca
.
„
O
,
sedaj
vem
!
O
,
sedaj
vem
!
O
,
prokleti
slepar
!
Tvoja
hči
je
!
“
Debeloglav
odreveni
.
Žile
na
čelu
se
mu
napnó
.
Oči
obstoje
in
topo
gledajo
ženo
.
„
Ha
!
Sedaj
mi
je
jasno
!
Oh
,
oh
,
oh
!
Moj
mož
si
bil
,
a
z
drugo
si
imel
otroka
.
O
,
tvoja
hči
je
,
tvoja
je
,
zato
si
dajal
potuho
fantu
!
Proklet
si
,
ker
si
se
pečal
z
drugo
!
“
„
Jaz
?
Jaz
?
Kaj
si
dejala
?
“
zastoče
mož
,
kakor
bi
ječal
pod
težko
grmado
,
ki
ga
žuga
vsak
hip
streti
.
Z
rokami
tiplje
okrog
,
kakor
bi
iskal
opore
.
Ona
stisne
pesti
,
pomoli
mu
jih
pod
nos
in
ponovi
s
satansko
zlobo
:
„
Fantova
deklina
je
tvoja
hči
!
“
Grozno
sovraštvo
je
zvenelo
iz
njenega
glasu
.
„
Joh
!
“
zastoče
Debeloglav
in
se
zvrne
v
znak
v
posteljo
.
Debele
kaplje
mu
vise
na
obrazu
in
trese
se
po
vsem
životu
.
„
Pogini
!
Varal
si
svojo
ženo
!
O
,
da
mi
to
že
prej
ni
prišlo
na
um
!
O
,
da
sem
bila
tako
slepa
!
Sedaj
te
poznam
!
Kako
molči
!
Kako
se
pritajuje
!
Haha
!
Kaj
mi
pa
more
odgovoriti
na
to
!
Ali
se
more
opravičiti
?
Molči
.
O
,
ne
bi
molčal
,
ne
,
ako
bi
bil
nedolžen
!
“
Divjala
je
po
hiši
in
vila
z
rokami
po
zraku
.
„
In
jaz
,
njegova
žena
,
sem
zastonj
hrepenela
!
O
,
ti
slepar
!
“
Skoči
h
postelji
,
prime
ga
,
stresne
in
kriči
:
„
Reci
!
Odgovori
!
Tvoja
je
!
Tvoja
!
Tvoja
hči
je
!
Taji
,
ako
moreš
!
“
Debeloglav
zbere
poslednje
moči
,
pahne
jo
od
sebe
in
sede
:
„
Žena
!
Bog
ti
odpusti
!
On
ve
vse
!
On
ve
,
da
sem
nedolžen
,
da
me
sumničiš
po
krivici
!
On
naj
ti
tudi
odpusti
!
O
Bog
,
moj
Bog
!
“
„
Pa
reci
,
da
ni
res
!
“
ponavlja
ona
s
satansko
zlobnostjo
.
Pogleda
jo
zaničljivo
,
kakor
še
nikdar
v
svojem
življenju
,
pa
vendar
je
bil
strt
,
uničen
,
brez
lastne
volje
,
brez
moči
,
da
bi
vztrajal
še
nadalje
pri
svojih
načrtih
.
„
Kaj
še
človeka
doleti
!
“
„
Ha
!
Zakaj
jo
hočeš
,
ako
ni
tvoja
hči
!
“
vpije
ona
zmagoslavno
.
„
Jaz
te
ne
bom
klel
.
Morda
te
bo
kdo
drugi
.
A
tega
boš
kriva
sama
!
Kakor
hočeš
,
tako
spišem
testament
!
Pripravi
papir
in
pero
!
“
Izkoplje
se
iz
postelje
in
gre
opotekajoč
se
k
mizi
.
„
Jej
!
Jej
!
Jej
!
“
Žalostno
so
odmevali
njegovi
globoki
vzdihi
po
hiši
.
Podprl
si
je
glavo
z
obema
rokama
in
strmel
predse
,
kakor
bi
hotel
zbrati
razdrobljene
svoje
moči
.
Žena
mu
prinese
papir
,
pero
in
črnilo
pa
položi
predenj
,
rekoč
:
„
Veš
,
kar
sem
rekla
!
Mojo
Reziko
!
Ako
je
pa
ne
bo
hotel
,
naj
se
pa
vse
razpolovi
,
vse
,
vse
,
kar
je
na
Višavi
!
“
Sklonila
se
je
in
mu
gledala
v
obraz
,
kakor
bi
hotela
videti
,
kaj
se
snuje
v
njegovi
duši
.
Ali
mu
sme
zaupati
ali
ne
?
„
Ivan
,
odpusti
!
Ako
jo
ljubiš
,
res
ljubiš
iz
globočine
srca
,
jo
bodeš
vzel
.
Rad
bi
ti
zapustil
,
toda
...
Ivan
,
odpusti
!
Jaz
si
ne
morem
pomagati
.
“
Pa
vzame
pero
in
si
primakne
papir
,
na
katerega
kapljajo
starčeve
solze
.
S
tresočo
roko
polagoma
riše
črko
za
črko
,
besedo
za
besedo
,
ona
mu
pa
gleda
v
obraz
,
na
roke
,
na
papir
in
ponavlja
:
„
Veš
,
kakor
sem
rekla
...
Ravno
tako
piši
!
Vzame
naj
jo
ali
pa
odstopi
moj
del
.
“
Neko
čudno
veselje
,
podobno
veselju
nad
zmago
,
se
je
lesketalo
v
njenih
očeh
.
On
je
pa
pisal
težko
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
bi
pisal
nekomu
smrtno
obsodbo
.
Zato
ga
je
bolelo
srce
,
zato
so
mu
kapale
solze
z
očij
,
zato
so
mu
stale
potne
srage
na
čelu
,
zato
se
mu
je
tresla
roka
;
a
ni
mogel
pisati
po
svoji
volji
,
ni
mogel
raztrgati
papirja
in
zlomiti
peresa
,
ker
je
bil
omamljen
,
kakor
drobna
živalica
,
ki
se
prestraši
strupene
kače
.
„
Tu
imaš
!
“
dahne
nevoljen
,
ko
skonča
,
in
pahne
papir
pred
njo
.
Zmagoslavno
so
zažarele
njene
oči
.
„
Ali
si
pa
res
pisal
,
kakor
sem
velela
?
Preberi
!
“
Kakor
stroj
brez
lastne
volje
je
vzel
Debeloglav
list
in
ji
bral
jecljajoč
:
Moj
testament
!
V
imenu
Boga
Očeta
in
Sina
in
svetega
Duha
.
Amen
.
Pri
popolnoma
zdravi
pameti
in
prostovoljno
pišem
ta
testament
,
ki
naj
velja
po
moji
smrti
.
1.
Vse
premakljivo
in
nepremakljivo
premoženje
zapuščam
Ivanu
Debeloglavu
z
Visokega
,
daljnemu
svojemu
sorodniku
,
ki
sem
ga
vzel
za
svojega
.
2.
Ta
naj
vzame
za
ženo
Režo
Glavanovo
z
Globokega
,
sorodnico
moje
žene
.
3.
Ako
bi
se
iz
katerega
koli
vzroka
ta
dva
ne
hotela
vzeti
,
pripade
polovica
vsega
premoženja
Rezi
Glavanovi
.
4.
Moja
žena
Maruša
ima
stanovanje
,
obleko
in
užitek
pri
hiši
do
svoje
smrti
.
Na
Višavi
,
—
.
Janez
Debeloglav
.
„
Tako
,
ja
!
“
vsklikne
Maruša
.
On
pa
zgane
list
in
ji
ga
da
,
rekoč
:
„
Tako
si
ti
hotela
!
Dal
Bog
,
da
bi
bilo
tudi
prav
!
Ako
ne
bo
kaj
prav
—
jaz
se
bojim
—
kriva
boš
ti
,
samo
ti
!
“
„
Tako
je
vendar
po
pravici
!
“
Ona
odpre
javorjevo
skrinjo
,
položi
v
predal
testament
,
zaklene
skrinjo
in
spravi
ključ
v
žep
.
Velik
kamen
se
ji
je
odvalil
od
srca
.
Debeloglav
se
je
pomikal
k
postelji
,
ječal
je
in
pritiskal
roko
k
prsim
.
„
Kaj
ti
je
?
Janez
,
ali
ti
je
slabo
?
“
Skrb
se
ji
je
prikazala
na
obrazu
.
„
Ali
ti
morem
pomagati
?
“
„
Ti
?
Ti
?
“
Mož
jo
pogleda
.
In
v
tem
pogledu
je
odsevalo
zaničevanje
in
očitanje
.
Omahne
na
posteljo
.
„
Moj
Janez
!
Moj
ljubi
mož
!
“
vsklikne
ona
in
skoči
k
njemu
.
„
Odpusti
,
ako
sem
te
žalila
!
Odpusti
!
“
Objame
ga
,
toda
on
jo
pahne
od
sebe
.
„
Odpusti
?
Jaz
te
ne
sovražim
,
toda
ta
udarec
,
ta
grozni
udarec
bi
mi
bila
lahko
prihranila
.
Ah
,
kaj
sem
zagrešil
,
da
se
moram
tako
zelo
pokoriti
?
Odpusti
naj
ti
Bog
!
“
Ves
zmučen
,
ves
potrt
se
vleže
na
posteljo
in
se
obrne
v
zid
.
Stresa
se
po
vsem
životu
,
in
solze
mu
lijó
po
licu
ter
mu
lajšajo
srčne
bolečine
.
Ko
vidi
ona
vsega
strtega
,
speče
jo
nekaj
v
srcu
in
začuti
,
da
mu
je
storila
veliko
krivico
.
„
Odpusti
!
Janez
,
odpusti
!
“
vikne
obupno
,
poklekne
h
postelji
in
zaihti
.
Njegovo
dušo
so
pa
polnile
druge
skrbi
.
Vstajala
je
bojazen
,
kaj
prinese
prihodnjost
.
Čez
nekaj
dnij
potem
je
zazvonilo
zdolaj
pri
fari
z
vsemi
.
„
Debeloglav
je
umrl
“
,
zvedelo
se
je
brž
po
vaseh
in
seliščih
.
In
znanci
in
prijatelji
so
vreli
k
pogrebu
.
„
Bogat
je
bil
.
Možak
je
bil
.
Samo
otrok
ni
bilo
.
Nekateri
ima
že
na
zemlji
nebesa
.
—
Mi
se
pa
ubijamo
in
mučimo
samo
za
otroke
,
pa
ni
veselja
in
hvaležnosti
.
Ta
pač
ni
vedel
,
kaj
je
hudo
.
Za
njim
se
ne
bo
nihče
pravdal
.
Bog
ve
,
komu
je
zapustil
,
ženi
ali
onemu
fantu
od
žlahte
.
Pravijo
,
da
ga
je
rad
imel
.
Fant
je
zadel
.
Menijo
se
,
da
ga
ona
ni
prav
rada
videla
,
da
je
rajnega
vjedala
zaradi
tega
.
Eh
,
ženske
so
čudne
!
Cesar
same
niso
zibale
,
ne
vidijo
rade
.
“
Tako
so
se
gredoč
pogovarjali
.
Umrl
je
Debeloglav
.
Po
onem
dnevu
je
bilo
,
kakor
bi
mu
bil
kdo
porinil
nož
v
srce
,
ki
je
potem
trepetalo
in
trepetalo
,
dokler
niso
opešale
vse
moči
,
in
ni
onemogel
sam
.
Maruša
je
vila
obupno
roke
,
ko
je
videla
,
da
se
bliža
možu
smrtna
ura
.
Vse
je
poskusila
,
da
bi
mu
olajšala
trpljenje
,
toda
zaman
,
zaman
.
Pač
pa
je
čutila
,
da
je
sama
pospešila
moževo
smrt
.
Spomnila
se
je
živo
vseh
grenkih
ur
,
ki
jih
je
napravila
možu
vsled
ljubosumnosti
.
„
Kaj
pa
moreš
?
Ti
si
imela
prav
!
Kaj
misliš
,
da
je
bil
res
tako
nedolžen
?
O
,
ne
bi
bil
tako
voljno
potrpel
vsega
,
ako
bi
bil
čist
,
čist
kakor
solnce
,
kakor
bi
moral
mož
biti
.
“
Tako
je
zavračal
zlobni
duh
vse
pojave
njene
vesti
.
Pa
jo
je
vendar
bolelo
,
da
je
bil
mož
tako
mrzel
do
nje
,
da
ji
ni
ničesar
naročil
pred
odhodom
v
večnost
.
Vse
si
je
prizadejala
,
da
bi
vjela
prijazen
pogled
njegovih
očij
,
da
bi
ji
voščil
dobro
,
prijazno
besedo
.
Ko
se
ni
mogla
več
premagovati
,
pokleknila
je
h
postelji
in
ga
s
solzami
v
očeh
vprašala
:
„
Janez
,
ali
me
ne
ljubiš
več
?
“
Njen
glas
je
prosil
,
prosile
so
oči
,
in
ušesa
so
hrepeneče
čakala
odgovora
.
Žarek
upanja
je
posvetil
v
njegovo
dušo
.
„
Mara
!
Raztrgaj
oni
list
!
“
Glas
se
mu
je
tresel
.
Hipoma
so
zginile
solze
v
njenih
očeh
,
kakor
kaplja
,
ki
kane
na
žarečo
železo
.
Zganila
se
je
,
ozrla
se
v
skrinjo
ter
posegla
v
žep
,
kjer
je
otipala
ključ
.
In
pri
tem
je
občutila
razkošno
zadovoljnost
.
„
Samo
to
te
skrbi
,
samo
to
?
Mislila
sem
,
da
imaš
kaj
drugega
na
srcu
.
Nisem
li
tvoja
žena
?
“
To
očitanje
ga
je
užalilo
še
bolj
.
Preslaboten
je
bil
,
da
bi
se
ji
uprl
.
Pogleda
jo
živo
in
ji
zapreti
:
„
Ta
testament
te
bo
še
pekel
.
Tega
si
ti
kriva
!
Ti
!
Ti
!
Tako
si
ti
hotela
!
“
„
To
naj
te
ne
skrbi
!
“
zavrne
ga
ona
kljubujoč
.
On
se
je
pa
obrnil
v
stran
in
ji
ni
odgovoril
.
Gluh
je
bil
za
njen
jok
,
gluh
za
njena
vprašanja
,
neobčutljiv
za
njeno
ljubezen
in
milo
vanje
.
Hrepeneče
se
je
oziral
po
sobi
,
kadar
ni
bilo
v
hiši
Ivana
.
Vanj
je
imel
uprte
oči
,
kadar
je
sedel
pri
njem
,
z
očmi
je
spremljal
fantovo
kretanje
v
sobi
.
A
vendar
je
bil
nemiren
pri
tem
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
bi
fantu
storil
krivico
,
katero
mora
,
mora
poravnati
,
ker
se
mu
je
zdelo
,
da
sicer
ne
bo
imel
miru
.
Toda
kako
?
Kako
?
Upiral
je
oči
v
strop
,
kakor
bi
iskal
izhoda
,
rešilne
poti
.
Z
veseljem
in
hvaležnostjo
bi
pozdravljal
najmanjši
migljaj
,
najskromnejši
žarek
,
ki
bi
mu
posvetil
iz
teme
.
Z
rokami
si
je
potegnil
prek
oči
,
kakor
bi
hotel
strgati
mreno
,
ki
mu
brani
jasen
pogled
.
A
na
to
je
očitajoč
pogledal
ženo
,
kakor
bi
ji
grozil
:
„
Ti
!
Ti
!
Ti
si
kriva
!
“
Čez
nekaj
časa
pa
je
odsevala
iz
njegovih
očij
zopet
iskrena
prošnja
:
„
Žena
,
usmili
se
me
!
“
Toda
drug
glas
je
kričal
:
„
Preklici
ta
testament
!
Uniči
ga
!
Pokliči
može
in
narekuj
nov
testament
ter
razveljavi
prvega
!
Ti
si
mož
,
glava
,
gospodar
!
Kaj
ima
ona
govoriti
pri
tem
?
Njo
poslušaš
,
njo
?
Ali
si
ti
mož
?
“
„
Tvoja
žena
je
!
“
oglašal
seje
drug
glas
.
„
Dolžan
si
ustreči
ženi
.
V
miru
se
loči
od
nje
!
Saj
jo
poznaš
,
revica
je
.
Otresti
se
ne
more
vraga
,
ki
kraljuje
v
nji
.
Ne
daj
ji
prilike
,
da
bi
te
preklinjala
v
grobu
in
tako
pogubila
sebe
!
Ljubil
si
ženo
,
v
miru
in
ljubezni
se
loči
od
nje
!
Dovolj
si
dal
fantu
,
ker
si
mu
zapisal
polovico
vsega
,
dasi
ni
imel
nobene
pravice
.
Ali
ga
nisi
ljubil
?
Ali
ga
nisi
obdaril
?
Saj
ti
ne
veš
,
ljubi
li
ono
Magdalenino
hčer
ali
ne
.
“
Silil
se
je
biti
miren
,
toda
ne
;
boja
,
ki
je
divjal
v
njegovem
srcu
,
ni
mogel
pomiriti
.
„
Kaj
te
skrbi
,
kaj
bo
po
tvoji
smrti
?
Naj
gospodari
,
kdor
hoče
tukaj
!
Naj
ostane
premoženje
celo
ali
ne
.
Ti
bodeš
v
grobu
čakal
vstajenja
miren
in
hladen
,
ne
meneč
se
za
one
,
ki
bodo
hodili
po
tvojem
grobu
.
“
Navzlic
vsem
pomislekom
vendar
ni
mogel
pregnati
temnih
,
nedoločnih
slutenj
,
zbrisati
ni
mogel
neprijetnih
vtiskov
,
ki
so
mu
ostali
od
trenotka
,
ko
je
podpisal
usodni
testament
in
s
tem
menda
zapečatil
usodo
Ivanovo
,
kateremu
je
morda
po
krivici
omejil
prostost
,
ki
jo
je
bil
dolžan
pustiti
onemu
,
ki
ga
je
ljubil
,
katerega
je
hotel
osrečiti
.
„
Ali
je
pa
bila
ta
ljubezen
čista
,
nesebična
?
“
Veliko
je
trpela
v
teh
bojih
Debeloglavova
duša
.
Osvoboditi
se
je
hotela
mreže
,
v
katero
je
bila
pala
,
a
pri
tem
se
je
vedno
bolj
zapletala
v
zanjke
,
dobivala
večje
rane
,
trpljenje
je
rastlo
od
trenotka
do
trenotka
.
Propadal
je
bolj
in
bolj
.
Da
bi
mogel
vsaj
popraviti
krivico
!
Da
bi
mogel
vsaj
oteti
Ivana
,
katerega
se
mu
je
dozdevalo
videti
ob
robu
prepada
,
kamor
ga
je
bil
potisnil
nekdo
,
ki
ga
ni
videl
,
ki
se
mu
je
pa
vendar
zdel
znan
,
tako
,
kakor
je
poznal
sebe
.
Rešiti
ga
je
moral
,
moral
.
To
je
zahtevalo
krvaveče
srce
.
Slabel
je
pod
težo
duševnih
bojev
.
Tiščalo
ga
je
v
grlu
,
život
se
je
kopal
v
bolnem
znoju
.
A
teže
,
ki
mu
je
trla
dušo
,
se
je
moral
znebiti
,
moral
,
moral
.
„
Vse
mu
povem
,
vse
.
Zaradi
mrvice
premoženja
naj
ne
proda
ljubezni
!
Premoženje
ni
nič
...
ljubezen
povzdiguje
človeka
.
“
Pomigne
Ivanu
h
postelji
.
Z
ljubosumnimi
,
nevoščljivimi
očmi
je
spremila
Maruša
to
kretnjo
.
Uprlo
se
je
nekaj
v
nji
,
in
glas
ji
je
dejal
:
„
Lej
,
samo
njega
ljubi
.
Niti
ob
zadnji
uri
se
ne
spomni
tebe
!
“
„
Le
čak
,
kmalu
bo
drugače
!
“
zagrozila
se
je
potihoma
,
in
neki
zlohoten
smehljaj
se
ji
je
prikral
na
obraz
.
„
Le
kaj
mu
ima
povedati
!
“
Odgrnila
si
je
ruto
z
ušes
,
da
bi
ji
ne
ušel
kak
glas
.
Ivan
se
je
nagnil
k
bolniku
in
dahnil
šepetajoč
,
da
bi
ne
mučil
bolnika
z
glasnim
govorjenjem
:
„
Kaj
želite
,
oče
?
“
„
Daj
mi
roko
!
“
veli
starec
s
težavo
.
Ivan
položi
desnico
v
odprto
bolnikovo
roko
.
„
O
,
da
bi
bil
ti
res
moj
sin
!
“
dahne
starec
in
stiska
s
poslednjimi
močmi
mladeničevo
roko
,
kakor
bi
mu
hotel
vtisniti
vso
iskreno
ljubezen
,
ki
jo
je
gojil
zanj
v
svojem
očetovskem
srcu
.
Solze
ljubezni
so
polzele
po
bolnikovem
obrazu
.
Solze
so
iskrile
v
mladeničevih
očeh
vzpričo
te
ljubezni
.
Neznana
otožnost
se
je
lotila
mladeniča
,
ko
se
je
tako
poslavljal
od
nekoga
,
ki
je
bil
zanj
samo
ljubezen
.
Živa
ljubezen
je
bežala
od
njega
v
neznane
kraje
.
Starec
je
nekaj
časa
motril
mladeniča
,
in
pri
tem
so
mu
bolj
in
bolj
vrele
solze
.
„
Ivan
,
jaz
sem
te
ljubil
!
Odpusti
mi
,
odpusti
!
“
„
Odpustite
mi
vi
,
oče
,
ako
sem
vas
žalil
!
Ljubil
sem
vas
vedno
kot
lastnega
očeta
!
Vi
mi
odpustite
!
Ne
imejte
žale
misli
o
meni
!
“
Ivan
se
sklone
še
bolj
,
poljubi
starčkovo
roko
in
jo
moči
s
svojimi
solzami
.
Starec
zaihti
.
Prsi
so
se
mu
vzdigovale
.
Obupni
glasovi
so
se
trgali
iz
prsij
,
vroče
solze
so
se
mu
vlivale
iz
očij
.
S
poslednjo
silo
potegne
mladeniča
k
sebi
,
da
se
z
glavo
dotakne
njegove
glave
,
da
ga
poljubi
v
slovo
.
A
na
to
,
kakor
bi
hotel
odvaliti
breme
,
ki
ga
je
tiščalo
,
zakriči
,
da
je
obupno
odmevalo
po
hiši
:
„
Da
,
ti
si
me
ljubil
,
a
jaz
,
jaz
sem
te
izdal
!
Odpusti
!
“
Mladenič
se
zgane
prestrašen
in
se
ozre
v
Marušo
.
Le-ta
je
stala
kraj
postelje
z
žarečimi
očmi
in
je
ostro
opazovala
možev
obraz
,
da
bi
videla
,
kaj
se
godi
v
njegovem
srcu
,
v
njegovi
duši
.
Zdelo
se
je
,
kakor
bi
bolnik
v
zadnjem
hipu
skušal
razdreti
njene
načrte
.
Zato
je
stala
na
straži
,
da
bi
prestregla
roko
,
ki
je
hotela
prekrižati
njene
račune
.
Bolnik
je
ni
hotel
pogledati
,
da
bi
mu
ne
upadel
pogum
.
Ko
se
dovolj
zjoka
in
umiri
,
upre
oči
ljubeznivo
v
Ivana
in
nadaljuje
iskreno
:
„
Ivan
,
odpusti
mi.
Testament
...
“
Sedaj
se
Maruši
zasveti
.
„
Hahaha
!
Testament
!
Testament
!
“
Zakrohota
se
zlobno
in
odrine
mladeniča
od
postelje
in
stopi
med
Ivana
in
moža
.
Ivan
ves
začuden
pogleda
Marušo
,
a
ona
zapiči
oči
v
bolnika
,
da
mu
je
zastala
beseda
,
ki
jo
je
imel
na
jeziku
.
Debeloglav
milo
pogleda
Ivana
,
kakor
bi
jemal
slovo
in
prosil
odpuščanja
.
Ko
pa
pogleda
ženo
,
šine
mu
izraz
zaničevanja
preko
obraza
in
bolesten
krik
se
mu
izvije
:
„
Ti
!
...
Ti
si
kriva
!
“
Grozno
so
zvenele
po
sobi
obupne
besede
,
kakor
bi
klicale
maščevanja
.
Ivana
zaboli
v
srcu
,
ker
je
začutil
vso
neznano
bolest
,
ki
je
mučila
bolnika
.
Zasmili
se
mu
in
vroče
solze
se
mu
uderd
.
Stopi
k
postelji
,
da
bi
zvedel
ono
skrivnost
,
ki
mu
jo
je
hotel
zaupati
bolnik
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
bi
ne
imel
nikdar
miru
,
ako
ne
izve
skrivnosti
,
kojo
je
imel
bolnik
na
srcu
.
Toda
Maruša
ga
pahne
od
postelje
in
se
osorno
obregne
:
„
Kaj
mu
težiš
zadnje
ure
?
Prej
si
mu
grenil
življenje
in
še
sedaj
ne
miruješ
.
Poberi
se
!
“
Grozno
so
spekle
te
trde
besede
mladeniča
,
ki
se
je
čutil
popolnoma
nedolžnega
.
Gredoč
pogleda
moža
,
ki
ga
je
ljubil
kot
očeta
,
kakor
bi
mu
hotel
pritisniti
poljub
hvaležnosti
ob
slovesu
,
in
gre
ven
,
ven
,
da
se
zjoka
.
V
dno
duše
se
mu
je
pristudila
ženska
,
ki
ga
je
tako
brezčutno
odgnala
od
postelje
,
kjer
je
ležal
bolnik
,
kateremu
je
bil
dolžan
toliko
hvaležnosti
,
toliko
ljubezni
,
kateri
je
imel
ravno
zanj
neke
skrivnosti
.
Kaj
ima
še
na
srcu
?
„
Kaj
te
tako
skrbi
testament
?
Jaz
ga
imam
.
Vidiš
?
“
Rekoč
potegne
iz
žepa
ključ
in
mu
ga
pokaže
.
„
Meni
kaj
naroči
!
Ali
nisem
tvoja
žena
?
“
„
Ah
!
“
zastoče
Debeloglav
iz
globočine
.
Izraz
največjega
obžalovanja
je
spremljal
ta
vzdihljaj
,
kakor
bi
mož
obžaloval
vse
življenje
.
Ta
hip
je
začutil
grozno
bolest
,
in
obšla
ga
je
želja
,
da
bi
bil
rešen
teh
neznosnih
muk
.
Obšlo
ga
je
spoznanje
,
da
nima
ničesar
več
na
svetu
,
da
je
tukaj
odveč
,
da
mora
od
tod
čim
preje
tem
bolje
.
Zaželel
si
je
,
da
bi
prišla
smrt
in
ga
objela
z
onimi
belimi
,
koščenimi
rokami
,
da
bi
ga
že
skoraj
pritisnila
na
prsi
,
da
bi
ne
mogel
več
dihati
,
da
bi
več
ne
videl
ljudi
,
med
katerimi
živi
,
ki
so
se
mu
pristudili
vsi
,
vsi
,
a
najbolj
ona
,
ki
mu
je
bila
žena
.
Nič
več
je
ni
hotel
pogledati
ne
govoriti
ž
njo
.
Zamižal
je
in
čakal
smrti
hrepeneče
,
in
njegova
duša
je
vpila
:
„
Otmi
me
!
Otmi
me
!
“
Življenje
na
zemlji
mu
je
zamrzelo
.
Zastonj
je
jokala
Maruša
ob
postelji
,
zastonj
je
čakala
,
kdaj
jo
mož
pogleda
,
zastonj
je
napenjala
ušesa
,
da
bi
ujela
njegovo
besedo
.
Bolnik
je
ležal
mirno
.
Od
ure
do
ure
se
mu
je
slabšalo
.
Vzdih
za
vzdihom
se
je
izvijal
iz
njegovih
prsij
,
kakor
bi
si
duša
trebila
pot
iz
telesa
.
Ničesar
ni
več
potreboval
.
Vsega
je
prevzelo
hrepenenje
po
rešitvi
.
In
prišla
je
težko
pričakovana
rešiteljica
.
Dahnila
je
ledene
sape
v
bolnega
moža
,
da
je
zatrepetal
.
Dve
solzi
mu
potečeta
po
bledih
licih
.
„
Mrtev
!
“
vikne
Maruša
obupno
in
se
zgrudi
na
mrtvo
truplo
.
Njeno
dobro
srce
je
sedaj
zmagalo
demona
,
ki
jo
je
dotlej
dušil
,
narekoval
ji
besede
,
vodil
njene
misli
in
poglede
.
Solze
kesanja
so
kapale
na
mrtvo
moževo
truplo
.
„
Mrtev
!
“
Nič
več
ni
videl
njenega
kesanja
.
Njegova
duša
se
je
veselila
osvobojenja
.
Položili
so
mrtvo
telo
na
oder
.
Ljudje
so
prihajali
kropit
,
in
dolga
vrsta
prijateljev
in
znancev
je
spremila
telesne
ostanke
na
pokopališče
.
Otožno
je
stopal
za
krsto
Ivan
in
vso
dolgo
pot
se
mu
je
zdelo
,
da
nesó
tudi
nekaj
njegovega
na
pokopališče
,
da
bodo
nekaj
zakopali
,
kar
bo
še
potreboval
,
in
ves
čas
je
mislil
:
„
Kaj
neki
mi
je
hotel
povedati
?
“
Nihče
mu
ni
mogel
dati
pojasnila
.
Ko
je
pa
videl
Marušo
vso
strto
in
skesano
,
ga
ni
obšlo
sočutje
,
ker
se
mu
je
zdelo
,
da
ona
pozna
skrivnost
rajnega
.
„
Zakaj
se
je
takrat
vrinila
vmes
?
“
Zdela
se
mu
je
zoprna
.
Dolgo
,
dolgo
je
ostala
Maruša
na
grobu
.
Ječala
je
,
kakor
duša
v
vicah
,
ki
se
očiščuje
grehov
.
„
Janez
,
odpusti
!
“
In
neki
glas
je
dejal
:
„
Vstani
!
On
ti
je
odpustil
,
saj
je
bil
tako
dober
,
tako
prizanesljiv
.
“
Svesta
si
odpuščanja
,
se
je
potolažena
vračala
,
opotekajoč
se
na
Višavo
.
„
Ivan
,
sedaj
bodeš
pa
ti
gospodar
na
Višavi
!
“
dejala
je
Maruša
fantu
,
ko
sta
stopala
v
breg
.
Ostro
ga
je
pogledala
,
da
bi
videla
,
kaj
se
godi
v
njegovi
duši
.
Ivan
je
pa
začutil
prostost
,
in
njegov
duh
je
splaval
v
Samoto
ter
ondi
kramljal
z
Marijanico
.
„
Marijanica
,
jaz
te
ljubim
.
“
V
zavesti
prostosti
se
je
kopala
njegova
duša
v
razkošnem
veselju
.
Hiša
,
iz
katere
poneso
mrliča
,
je
pusta
,
prazna
.
Prazno
je
bilo
na
Višavi
.
Prazno
in
tako
pusto
.
Ivanu
je
manjkalo
nečesa
,
ob
kar
bi
se
opiral
,
kjer
bi
zajemal
moči
,
kjer
bi
pila
njegova
duša
ljubezen
.
Ej
,
srce
,
ki
ga
je
ljubilo
,
so
zakopali
v
zemljo
.
In
ko
je
bil
sam
,
in
ga
je
prevzel
oni
neznosni
občutek
zapuščenosti
,
objela
ga
je
otožnost
in
mu
izvabila
solzo
za
rajnim
.
Pregrešno
se
mu
je
zdelo
potopiti
žalost
v
radosti
in
izročiti
ljube
spomine
za
dragim
pokojnim
dobrotnikom
pozabljivosti
,
dasi
je
dobro
vedel
,
kje
bi
našel
radosti
in
veselja
.
„
Marijanica
,
skoraj
bodeš
moja
ženka
,
in
potem
bodem
zopet
srečen
,
tako
srečen
...
Ej
,
prišla
bo
urica
,
ko
moja
boš
,
ljubica
!
“
Tako
je
tešil
srce
,
ki
ga
je
vleklo
doli
v
Samoto
.
V
tej
puščobi
na
Višavi
,
ki
ga
je
trla
po
smrti
Debeloglava
,
krepila
ga
je
zavest
,
da
je
sedaj
prost
,
svoboden
in
neomejen
gospodar
Višave
.
Njegove
oči
so
zrle
ponosno
po
brdu
in
merile
njive
in
travnike
ter
štele
jelovje
.
V
duhu
je
precenjeval
,
koliko
bi
bilo
vse
premoženje
vredno
,
in
zadovoljen
je
bil
ob
svojih
računih
.
Sedaj
je
pač
začutil
,
kako
je
navezan
na
ta
svet
,
kako
se
mu
je
priljubilo
bogastvo
,
kako
nesrečen
bi
bil
,
ako
bi
moral
sedaj
vse
to
popustiti
,
in
hvaležen
je
bil
očetu
,
ko
se
je
spomnil
,
da
mu
je
on
pripomogel
do
bogastva
.
„
Očka
moj
,
ti
bodeš
z
menoj
zadovoljen
.
Ubogal
sem
te
.
Most
do
sreče
stoji
,
bogastvo
je
moje
in
Marijanica
.
O
,
ko
jo
bodeš
spoznal
!
Vesel
je
bodeš
in
ponosen
name
,
ki
sem
si
jo
izbral
.
“
Maruša
je
bila
čmerikava
.
Zdihovala
je
po
kotih
,
poklekovala
in
ihtela
za
rajnim
.
„
Odpusti
!
“
Kakor
bi
ji
ležal
težak
kamen
na
srcu
,
tiščala
jo
je
zavest
,
da
se
je
mož
z
nevoljo
v
duši
ločil
od
nje
,
ta
dobri
,
prizanesljivi
mož
,
ki
je
potrpežljivo
prenašal
vse
muke
,
ki
mu
jih
je
prizadevala
tolikrat
njena
strastna
ljubosumnost
.
Ej
,
in
ako
ga
je
sumila
po
krivici
!
Kdo
ve
?
Kdo
ve
?
O
,
ko
bi
vedela
resnico
!
In
to
je
peklo
!
To
je
bolelo
,
to
jo
je
težilo
,
a
tudi
solze
niso
mogle
olajšati
njenega
trpljenja
,
izbrisati
nesrečnih
spominov
.
Molila
je
za
svoje
spokorjenje
,
za
odpuščanje
svojih
grehov
,
ker
se
ji
je
zdelo
,
da
mož
ne
potrebuje
njene
molitve
,
da
se
je
dovolj
spokoril
na
zemlji
,
saj
ga
je
mučila
leta
in
leta
,
morda
po
krivici
.
O
,
ko
bi
vsaj
to
vedela
!
Nikogar
ni
imela
več
na
Višavi
,
ki
bi
ga
ljubila
,
in
grozno
se
ji
je
zdelo
v
tej
samoti
.
Nekaj
je
morala
imeti
,
česar
bi
se
oklenilo
njeno
srce
,
ker
sicer
se
ji
je
zdelo
,
da
mora
obupati
vsled
osamelosti
.
Toda
onega
,
ki
bi
mogla
in
morala
imeti
rada
—
Ivana
,
tega
ni
mogla
imeti
,
temu
ni
mogla
zaupati
,
tega
se
je
bala
.
Zakaj
slutila
je
,
da
ga
še
nekaj
veže
na
Samoto
,
in
ta
slutnja
je
vzbujala
zopernost
,
na
drugi
strani
pa
je
čutila
,
da
mu
je
storila
krivico
.
Rajni
mož
mu
je
hotel
zapustiti
vse
premoženje
,
a
ona
mu
ga
je
polovico
odjedla
;
mož
mu
je
hotel
pustiti
svobodo
pri
izbiranju
neveste
,
a
ona
se
je
upirala
mladeničevemu
nagnjenju
.
Ali
je
imela
pravico
,
usiljevati
mu
nevesto
?
Veliki
so
bili
ti
dvomi
.
Zahrepenela
je
po
Reziki
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
najde
pri
njej
utehe
,
da
se
okrepi
ob
njenih
krepostih
.
Zdelo
se
ji
je
predolgo
,
da
bi
čakala
osmine
,
ob
katerej
se
snide
vsa
žlahta
na
Višavi
,
kakor
je
navada
.
Sama
ni
mogla
po
njo
,
zato
je
nekega
dne
v
mraku
drsala
v
dolino
tja
v
Hudo
luknjo
,
v
bajto
Kokotove
Jere
.
„
Jera
,
pomagaj
mi
!
“
„
Jazes
!
Jazes
!
Maruša
,
kaj
pa
ti
je
?
“
vzklikne
Jera
sočutno
.
„
Vsa
si
objokana
!
Vsa
si
prestrašena
!
“
„
Saj
veš
!
“
„
Joj
,
za
dedcem
bi
tako
jokala
,
za
dedcem
?
Boga
zahvali
,
da
ga
več
nimaš
!
Jej
,
ko
bi
ti
vedela
,
kako
se
brez
dedca
lahko
živi
,
kako
se
lahko
služijo
nebesa
!
Vesela
bodi
in
Boga
hvali
,
da
si
jedenkrat
tako
!
“
„
Ti
ne
veš
!
“
„
Saj
me
tudi
nikoli
ni
skrbelo
!
Mari
so
mi
bili
vsi
dedci
od
kraja
!
Sedaj
ti
pa
rada
pomagam
,
kar
hočeš
.
Mari
se
bojiš
pekla
?
“
Maruša
jo
debelo
pogleda
.
„
O
,
ako
imaš
kaj
na
duši
,
mi
le
zaupaj
,
da
se
rešiš
,
ako
je
mogoče
.
O
,
jaz
vem
,
kaj
je
to
,
ako
ni
človek
sam
,
kakor
sem
jaz
.
Jaz
sem
pa
lahko
sveto
živela
.
“
„
E
,
veš
kaj
,
saj
tudi
jaz
nisem
taka
grešnica
.
Včasih
seveda
sem
njega
jezila
,
pa
jaz
že
vem
,
zakaj
sem
ga
,
pa
to
mi
je
odpustil
,
to
me
ne
teži
.
Take
pomoči
mi
ni
treba
,
se
bom
že
sama
izkopala
,
ampak
...
“
„
Joj
!
Kaj
drugega
?
Ako
je
le
v
moji
moči
,
pa
bodi
brez
skrbi
.
“
Maruša
sede
.
„
Lej
,
na
Globoko
mislim
poslati
koga
k
sestri
.
Pa
poslala
bi
ga
že
,
pa
mu
ne
zaupam
,
pa
sem
si
mislila
:
Jera
pojde
.
“
„
O
,
saj
tudi
grem
,
samo
povej
,
po
kaj
!
“
„
Povej
,
da
mi
je
umrl
mož
—
Bog
se
ga
usmili
—
,
da
sem
sedaj
sama
,
da
bo
v
ponedeljek
osmina
za
njim
,
da
naj
pride
sestra
semkaj
,
toda
dekle
,
moja
Rezika
,
ta
mora
priti
pa
kar
s
teboj
.
Veš
,
tako
ji
povej
,
Rezika
prav
precej
!
“
„
Dekle
?
“
„
Da
,
dekle
!
Ta
je
moja
!
“
„
O
,
križ
božji
,
tvoja
?
Tvoja
,
pa
jaz
nisem
vedela
ničesar
?
O
,
ti
hinavka
,
ti
...
“
„
Jaz
?
Kaj
pa
misliš
?
Ali
bi
mi
rada
kaj
v
oči
vtikala
,
kali
?
Ne
boš
!
Mi
nimaš
za
kaj
!
Da
,
vidiš
!
Samo
mdlči
,
to
ti
povem
!
“
„
Pri
meni
je
pa
res
treba
oprezovati
,
kakor
bi
bila
jaz
taka
klepetulja
.
Maruša
,
nič
te
nimam
rada
,
ker
mi
ne
zaupaš
vsega
!
Ali
ne
molčim
kakor
grob
?
“
„
Veš
,
molčati
moramo
.
Pa
ti
vendar
povem
.
Moja
Rezika
je
sestrina
hči
,
pa
naša
—
nevesta
.
Veš
,
za
našega
fanta
sem
jo
izbrala
.
“
Jera
poskoči
pri
teh
besedah
.
„
Še
jedenkrat
mi
povej
:
fantova
nevesta
je
?
“
„
I
,
seveda
,
saj
veš
,
da
ne
moremo
biti
tako
.
“
„
Jazes
!
Jazes
!
Kaj
bode
ona
v
Samoti
dejala
,
ki
je
že
vsa
pri
vas
?
“
„
Hahaha
,
pod
nosom
naj
se
obriše
!
Ali
ti
kaj
več
veš
?
“
„
I
,
seveda
vem
!
Saj
mi
je
jedenkrat
dva
petelinčka
v
kurnik
potlačila
,
da
bi
zanjo
delala
.
Prav
ji
je
,
da
ne
bo
nič
,
saj
sem
se
ju
branila
,
pa
se
jima
nisem
mogla
ubraniti
.
“
„
Pošast
!
“
vikne
Maruša
.
„
O
čast
Bogu
,
da
ne
bo
nič
!
Seveda
bi
se
rada
širokoperila
na
Višavi
,
o
,
pa
se
ne
bo
!
Maruša
,
ti
ji
znaš
zmešati
štreno
tej
stari
grešnici
v
Samoti
.
Prav
precej
grem
po
nevesto
.
“
„
Pa
nikomur
ne
žugni
,
kar
sem
ti
povedala
.
Zjutraj
pa
pojdi
.
“
„
Joh
,
saj
bi
šla
precej
,
ko
bi
ne
bila
noč
,
in
bi
bila
spočita
.
Bom
pa
zjutraj
zgodaj
vstala
.
Veš
,
da
me
skrbi
.
O
,
ti
si
vendar
previdna
,
ker
si
mu
sama
poiskala
nevesto
.
“
„
Pa
povej
moji
sestri
,
da
se
je
vse
dobro
izšlo
,
kakor
si
je
bila
izmislila
ona
.
“
Maruša
je
nekako
pomirjena
šla
domov
.
Ej
,
pa
sedaj
je
bila
šele
prav
zadovoljna
,
da
je
narejen
testament
,
ko
je
izvedela
,
kako
si
Magdalena
prizadeva
,
da
dobi
Višavo
.
Skoraj
smejala
bi
se
bila
.
Zora
je
še
sanjala
za
gorami
,
ko
je
Kokotova
Jera
že
vihrala
po
poti
na
Globoko
.
Radovednost
jo
je
zgodaj
zbudila
in
spravila
na
pot
.
In
sedaj
je
hitela
,
hitela
,
da
je
ruta
na
glavi
plapolala
,
kakor
griva
dirjajočega
konja
,
in
krila
so
šumela
,
kakor
veter
v
gozdu
.
Tega
dne
se
je
smehljala
Maruša
sladko
,
kakor
mati
,
ki
obljubi
otroku
lepih
igračic
,
ako
bo
priden
.
Ivan
tega
ni
bil
vajen
,
zato
mu
je
bilo
neprijetno
njeno
pomenljivo
smejčkanje
in
pomežikovanje
.
Napenjal
je
duha
,
da
bi
prodrl
to
krinko
in
videl
,
kaj
je
zadaj
.
Nadejal
se
ni
nič
dobrega
,
zato
je
bil
vznemirjen
.
„
Kaj
neki
bo
?
“
In
bila
mu
je
vedno
za
petami
in
govorila
ž
njim
ljubeznivo
,
kakor
bi
hotela
popraviti
,
kar
je
bila
zagrešila
prej
.
„
Ivan
,
kako
sem
vesela
,
da
si
pri
nas
!
Kaj
bi
počela
brez
tebe
sedaj
!
O
,
kako
je
prav
tako
!
Rajni
je
prav
ravnal
,
ko
si
je
izbral
tebe
za
naslednika
in
gospodarja
na
Višavi
!
“
Solnce
je
tonilo
za
gore
.
Ivan
in
hlapec
Jurij
sta
sedela
pred
hlevom
in
gledala
v
dol
,
od
koder
sta
speli
dve
ženski
v
breg
.
Ugibala
sta
,
kdo
prihaja
tako
na
noč
.
A
oni
sta
se
bližali
bolj
in
bolj
.
„
Kokotova
Jera
je
!
O
,
Bog
nas
varuj
!
“
zagodrnja
Jurij
.
„
Ali
poznaš
drugo
?
“
Ivan
odmaje
.
Ko
prideta
vštric
,
se
zarezi
Jera
in
sune
spremljevavko
s
komolcem
:
„
Viš
,
to
sta
naša
fanta
!
“
Spremljevavka
—
naša
stara
znanka
,
Glavanova
Rezika
—
ju
pogleda
in
na
njenem
obrazu
se
prikaže
radosten
nasmeh
;
usta
se
ji
raztegnejo
,
da
se
pokažeta
dve
vrsti
rumenih
zob
predrzno
,
kakor
bi
bili
prišli
ravnokar
iz
zmagoslavnega
boja
.
Kakor
bi
bila
omamljena
,
sta
moška
dva
gledala
za
njima
,
dokler
ju
ni
sprejela
Maruša
v
veži
.
„
O
,
moja
Rezika
!
Sem
,
na
moje
srce
!
“
Maruša
razprostre
roke
in
objame
Reziko
:
„
Cmak
!
Cmak
!
“
„
Hahaha
!
“
zakrohota
se
hlapec
.
„
Ali
si
jo
videl
?
“
„
Videl
!
“
namuzne
se
Ivan
.
„
Tej
bi
se
bolj
podale
hlače
.
Take
pa
še
ne
!
“
„
Nikoli
še
ne
!
Bog
zna
,
odkod
je
?
“
„
Z
našo
staro
se
poznata
;
saj
si
videl
,
kako
jo
je
pozdravila
.
Bo
že
tam
odkod
iz
njenih
krajev
.
“
„
Misliš
morda
od
žlahte
!
“
„
Kajpak
od
žlahte
!
No
,
veš
kaj
,
všečen
nisem
,
tudi
nisem
še
slišal
,
da
bi
se
ženske
kdaj
pričkale
zaradi
mene
,
pa
te
,
te
prikazni
bi
pa
vendar
ne
vzel
,
kakor
gotovo
sem
Jurij
.
“
„
Jaz
bi
tistega
tudi
rad
poznal
!
“
nasmehne
se
Ivan
in
se
z
roko
podrgne
po
hrbtu
,
kakor
bi
hotel
pregnati
mraz
,
ki
ga
je
obšel
ob
njenem
pogledu
.
Toda
še
istega
večera
je
Ivan
zvedel
,
komu
je
korenjaška
Reza
namenjena
.
Povečerjali
so
bili
.
Pri
večerji
sta
se
Ivan
in
Jurij
ves
čas
suvala
pod
mizo
,
in
dobrodušni
Jurij
se
ni
mogel
vzdrževati
,
vedno
mu
je
uhajal
smeh
,
da
ga
je
Maruša
svarila
:
„
Klada
stara
,
kaj
se
režiš
,
kakor
cigan
belemu
kruhu
!
Ti
!
“
Ivan
si
je
grizel
ustnice
.
Po
večerji
se
je
hotel
hkrati
z
Jurijem
posloviti
od
sklede
,
toda
Maruša
ga
je
potisnila
nazaj
,
rekoč
:
„
Sedi
!
Nocoj
se
nekaj
pomenimo
!
“
Ivan
radoveden
obsedi
in
potuhnjeno
motri
deklica
.
In
to
opazovanje
je
vzbujalo
neko
čudno
zopernost
.
Jera
je
bila
utrujena
.
Zato
je
brž
poiskala
posteljo
zgoraj
pod
streho
.
„
Lahko
noč
!
To
rečem
:
srečna
sem
,
ker
jo
poznam
.
Ne
,
take
pa
ni
,
pa
jaz
jih
dosti
poznam
.
Fant
,
prste
si
oblizni
!
“
Ivan
si
je
pa
mislil
:
„
Kaj
sanja
,
ali
blazni
,
ali
kali
?
“
Ko
so
ostali
sami
trije
v
hiši
,
začne
Maruša
:
„
Oh
,
velika
nesreča
je
zadela
našo
hišo
,
ko
je
Bog
vzel
k
sebi
gospodarja
.
“
Pri
tem
spominu
zakrije
obraz
s
predpasnikom
in
zaihti
.
Ivanu
pa
splavajo
oči
do
deklica
,
ki
je
tudi
povešala
oči
,
a
ji
je
vendar
neka
navihanost
igrala
ob
ustih
.
„
Pa
kaj
moremo
drugega
si
pomagati
,
kakor
moliti
zanj
.
Oh
,
le
molita
zanj
,
otroka
moja
,
zakaj
dosti
dobrega
je
vama
storil
dobri
moj
mož
...
“
In
zopet
je
poteklo
nekaj
solz
.
„
Gospodariti
nima
sedaj
kdo
na
Višavi
in
gospodinjiti
tudi
ne
,
zakaj
jaz
sem
tudi
že
slaba
,
kaj
bi
prikrivala
,
kar
je
res
.
Gospodarja
je
treba
pri
nas
in
gospodinje
,
tako
ne
more
biti
.
Gospodar
bodeš
ti
,
Ivan
,
in
gospodinja
...
khm
,
khm
...
mlad
človek
je
neumen
,
ker
pamet
ne
dozori
tako
kmalu
,
gospodinja
bo
pa
moja
Rezika
,
hčerka
moje
sestre
.
Taka
je
volja
rajnega
očeta
.
“
S
težavo
stisne
še
nekaj
drobnih
solzic
.
Ivanu
so
pa
vstajale
velikanske
in
gorostasne
slutnje
,
ki
so
vzbujale
grozo
,
krohot
in
upor
.
Strmel
je
v
Reziko
,
ki
ga
je
včasih
hrepeneče
pogledala
.
„
Pa
saj
smo
domači
.
Otroka
pa
tudi
nista
več
,
zato
ne
bom
govorila
tako
v
okolistavah
,
ker
treba
ni
,
ampak
,
Ivanek
moj
“
,
sedaj
Maruša
vstane
vzpričo
slovesnega
trenotka
in
pokaže
s
prstom
deklico
,
„
Rezika
,
ona
je
tvoja
nevesta
!
“
Ivanu
šine
vsa
kri
v
glavo
,
da
ga
kar
vzdigne
s
klopi
in
se
zakrohota
.
„
Le
veseli
se
,
otrok
moj
!
“
Obrne
se
k
Reziki
:
„
Rezika
,
tukaj
imaš
ženina
.
“
Rezika
tleskne
z
rokami
in
se
veselo
zarezi
.
„
Sezita
si
v
roko
in
obljubita
,
da
se
vzameta
!
“
„
I-jov
!
Lej
me
,
ako
me
češ
!
Všeč
si
mi
,
ker
si
tak
kerlc
“
,
vpije
Rezika
in
mu
proži
desnico
.
„
Jaz
te
ne
maram
!
“
vikne
Ivan
jezno
in
se
odmakne
.
Maruša
si
je
bila
pač
svesta
odpora
,
ker
je
ni
iznenadil
prav
nič
.
„
Tvoja
nevesta
je
!
Maraj
jo
sedaj
ali
ne
!
Tvoja
bo
,
nič
se
je
ne
brani
!
Jaz
sem
ti
jo
izbrala
.
“
„
Pa
jo
vi
imejte
!
Nevesto
si
bom
že
sam
izbral
!
“
Pobere
klobuk
in
se
pokrije
.
Ej
,
kako
je
kipelo
vse
po
njem
!
Zavedel
se
je
bil
šele
prostosti
,
a
tu
ga
hoče
že
nekdo
ukovati
v
verige
,
in
v
take
!
„
Teta
,
spoštujem
vas
,
toda
prostosti
vzeti
si
ne
dam
.
Sedaj
sem
jaz
gospodar
,
svoboden
sem
in
nevesto
si
poiščem
sam
.
To
,
to
pa
posilite
komu
drugemu
!
“
Pogleda
jo
zaničljivo
in
gre
.
„
Hahaha
“
,
zakrohota
se
Maruša
.
„
O
,
ti
ček
,
ti
bodeš
še
krotak
!
O
,
le
čakaj
,
sedaj
je
šele
dobro
jutro
.
O
,
te
bomo
že
še
oštrkali
!
“
Reziki
se
je
mladenič
,
ki
jo
je
tako
predrzno
odklonil
,
zameril
.
Oči
ji
zaplamte
,
kakor
blisk
za
gorami
,
obrvi
vstanejo
,
in
v
rokah
se
zgane
spavajoča
moč
,
da
zatrepetajo
,
da
se
krive
“
prsti
in
zgibajo
v
trdo
pest
.
Zaigralo
je
v
njej
veselje
pokazati
svojo
moč
in
se
maščevati
.
Zamahne
z
rokami
in
reče
:
„
Teta
,
ali
ga
čem
?
Bo
videl
!
“
Maruša
jo
prime
in
tolaži
:
„
Rezika
,
nikar
,
prezgodaj
je
še
!
Telička
se
mora
najprej
ugnati
v
hlev
,
potlej
se
ga
pa
strahuje
.
“
„
To
bi
ga
!
“
„
Ta
bo
še
krotak
.
O
,
le
naj
leta
še
sedaj
,
dokler
je
prost
,
potem
bo
druga
,
zakaj
ti
si
dekle
!
“
„
Teta
,
jaz
vas
imam
rada
!
“
Maruši
se
je
zdelo
dobro
,
sklone
se
k
Reziki
,
potisne
jo
na
stol
ter
objame
.
„
Rezika
,
medve
bodeva
jedno
,
naj
pride
karkoli
.
“
„
Cmak
!
Cmak
!
“
Ivan
je
bil
ves
razburjen
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
bi
se
bil
ravnokar
ognil
groznega
propada
,
v
katerega
ga
je
hotel
nekdo
pahniti
in
ugonobiti
.
Kri
mu
je
gomezela
po
vsem
životu
,
v
srcu
se
je
kuhalo
sovraštvo
do
onih
,
ki
so
mu
hoteli
vzeti
zlato
prostost
.
Pritiskal
je
roko
na
prsi
,
tipal
se
po
glavi
,
po
nogah
,
po
rokah
in
po
vsem
životu
,
kakor
bi
se
hotel
prepričati
,
je
li
še
cel
,
zdrav
in
prost
.
In
oddahnil
se
je
potem
,
kakor
oni
,
ki
se
je
rešil
smrtne
nevarnosti
...
Zginil
je
mir
srca
,
zaspanec
ga
je
zapustil
;
zdelo
se
mu
je
,
kakor
bi
bil
vržen
izpod
strehe
,
zapuščen
,
osamljen
,
nesrečen
,
brez
prijatelja
,
brez
tolažnika
.
Ali
ga
more
tolažiti
stari
Jurij
,
ki
več
ne
ume
mladega
srca
,
njegovih
bojev
,
njegovih
strastij
,
ki
se
smeje
zlatim
gradovom
,
katere
si
zida
mladina
...?
Nikogar
ni
imel
Ivan
takrat
,
da
bi
se
nanj
naslonil
,
nikogar
,
ki
bi
mu
dal
poguma
za
boj
.
Temna
noč
ga
je
obdajala
krog
in
krog
,
toda
še
temnejša
noč
z
viharji
je
bila
v
njegovem
srcu
...
„
Sam
!
Tako
sam
,
tako
zapuščen
!
“
...
Srce
njegovo
so
stiskale
bolečine
.
Trepetal
je
,
ker
ni
čutil
v
sebi
dovolj
moči
,
da
bi
kljuboval
vsem
,
vsem
onim
,
ki
mu
hočejo
vzeti
prostost
srca
,
njegovo
zlato
ljubezen
.
—
Tako
sam
!
—
„
Sam
?
...
Sam
?
...
“
Kakor
razsvetli
plameneč
blisk
grozno
temo
črne
noči
in
pokaže
potniku
stezo
,
ki
ga
vodi
k
varnemu
cilju
,
v
varno
zavetje
:
tako
posveti
Ivanu
v
srce
misel
na
Marijanico
in
mu
pokaže
pot
v
Samoto
,
kjer
ima
najzvestejšega
prijatelja
in
najboljšega
tolažnika
,
srce
,
katero
ga
ljubi
,
ki
živi
zanj
in
misli
nanj
.
„
Sam
?
...
O
,
ne
,
ne
!
...
“
„
Marijanica
!
Dušica
moja
!
Srce
moje
!
“
Kakor
bi
mignil
,
polegli
so
se
viharji
,
v
dušo
je
posvetil
jasen
dan
in
živet
,
ki
je
trepetal
bolečine
,
je
dobival
moči
,
kakor
bi
se
napil
krepilne
vode
,
začutil
je
v
sebi
moč
kljubovati
vsem
,
vsem
,
ter
razdreti
načrte
Marušine
.
Krene
na
stezo
v
Samoto
,
kakor
krene
mornar
za
zvezdo-vodnico
...
In
hitel
je
,
hitel
po
znani
stezi
k
njej
,
h
kateri
ga
je
vleklo
srce
,
od
katere
ga
je
hotela
odtrgati
Maruša
.
„
Marijanica
,
ti
,
ti
si
moja
nevesta
!
“
Že
zdavnaj
ni
njegova
duša
tako
hrepenela
po
njej
.
Ves
razgret
prispe
v
Samoto
.
Stopi
v
mlin
.
Ko
pa
ne
dobi
nje
,
drvi
po
stopnicah
v
hišo
,
in
ne
meneč
se
za
mater
,
objame
jo
kot
svojo
zorno
nevesto
.
„
Marijanica
!
Marijanica
!
“
...
Deklico
oblije
rudečica
,
zakaj
sramovala
se
je
tolike
ljubezni
vpričo
matere
,
in
se
mu
skuša
izviti
,
a
Ivan
jo
drži
trdno
za
roko
,
kakor
bi
se
jo
bal
izgubiti
.
„
Ivan
,
kaj
ti
pa
je
nocoj
?
“
...
„
O
,
ko
bi
ti
vedela
!
“
...
Glas
je
izražal
razburjenost
,
kar
je
povečalo
njeno
radovednost
.
„
Ivan
!
“
...
vpraša
Marijanica
osupnjena
,
in
tudi
Magdalena
ga
gleda
.
„
O
,
ne
boj
se
!
Nič
hudega
.
Da
ti
povem
,
pa
se
bodeš
tudi
ti
smejala
.
O
,
moja
teta
,
teta
Maruša
!
Ni
rajni
stric
zastonj
tožil
o
njej
!
“
...
„
O
,
ta
te
bode
dražila
,
ako
se
ji
bodeš
pustil
“
,
omeni
Magdalena
.
„
Veste
kaj
,
ženiti
me
hoče
!
“
„
Ženiti
?
...
Tebe
?
“
začudi
se
Marijanica
.
„
O
,
saj
sem
vedela
!
“
pravi
Magdalena
.
„
In
kakšno
mi
je
pripeljala
!
“
...
Ivan
je
pripovedoval
vse
natančno
,
da
se
je
Marijanica
zares
prisrčno
smejala
,
ko
je
opisoval
svojo
novo
nevesto
.
Magdalena
pa
je
osupnila
.
Temen
oblak
črnih
slutenj
je
objel
njeno
dušo
.
—
Videla
je
vstajati
nevarnost
,
ki
žuga
razdreti
njene
načrte
.
A
ona
se
je
hotela
maščevati
nad
njo
,
ki
jo
je
izpodrinila
,
ki
jo
je
pripravila
ob
Višavo
.
V
duhu
je
gledala
hčerko
na
Višavi
in
ob
tej
sliki
se
je
radovala
nje
materinska
duša
,
trepetalo
je
veselja
njeno
srce
.
A
sedaj
pride
ta
zlonosna
Maruša
in
podira
to
krasno
sliko
!
Sovraštvo
je
vstajalo
v
Magdalenini
duši
,
srce
se
je
napajalo
jeze
,
drgetala
je
v
strahu
za
svoje
načrte
.
„
Pa
ti
našo
Marijanico
res
ljubiš
?
“
vpraša
Magdalena
mladeniča
in
ga
pogleda
ostro
,
kakor
bi
hotela
prodreti
na
dno
njegovega
srca
,
v
skrajni
kotiček
njegove
duše
.
„
Vi
dvomite
?
Ljubim
,
ljubim
jo
!
“
krikne
mladenič
.
Starkino
vprašanje
ga
je
speklo
.
Pogleda
Marijanico
,
kakor
bi
se
hotel
prepričati
,
ako
tudi
ona
dvomi
o
njegovi
ljubezni
.
Njen
obraz
oblije
rudečica
,
in
nevoljno
pogleda
mater
.
A
ona
je
bila
hladna
,
ter
je
nadaljevala
:
„
Mladost
je
lahkomišljena
.
Jaz
vem
...
Nepremišljeno
steguje
roke
za
najbohotnejšimi
cvetkami
,
a
,
kadar
se
jih
naveliča
,
zameta
jih
lahkomišljeno
in
trga
druge
.
O
,
jaz
vem
.
Ti
jo
morda
ljubiš
sedaj
,
kadar
bi
ti
bilo
pa
treba
žene
,
oj
!
,
potem
bi
pa
morda
ne
hotel
nič
vedeti
o
tej
ljubezni
,
ki
te
sedaj
kratkočasi
.
O
,
kadar
človek
obogati
,
poigra
se
rad
z
reveži
.
Toda
jaz
ljubim
hčer
,
zato
ne
trpim
,
da
bi
se
kdo
igral
ž
njo
,
da
bi
jo
onesrečil
!
Ti
si
sedaj
kmet
na
Višavi
,
bogat
kmet
,
to
veš
.
Zato
premisli
dobro
,
predno
izvoliš
kako
dekle
.
Jaz
ne
pustim
,
da
bi
bila
hči
žrtev
tvoje
mladostne
lahkomiselnosti
“
.
„
Mati
!
“
vikne
Marijanica
,
skoči
k
njej
,
ter
ji
položi
dlan
na
usta
,
kakor
bi
se
bala
še
hujšega
očitanja
.
Mladeniču
so
plamtele
oči
ne
volje
in
razburjenosti
,
ker
ga
je
bolelo
,
da
starka
dvomi
o
resničnosti
njegove
ljubezni
in
ne
zaupa
njegovi
možatosti
.
„
Jaz
jo
ljubim
,
ljubim
iz
globočine
srca
!
“
krikne
mladenič
užaljen
.
„
Marijanica
bode
moja
,
ker
mora
biti
moja
!
—
Gospodar
sem
na
Višavi
in
sam
svoj
gospod
in
neomejen
gospodar
svojega
srca
.
“
Magdalena
odrine
hčerkino
roko
od
ust
in
pravi
:
„
Tako
je
sedaj
.
Toda
ponujale
se
bodo
druge
,
bogatejše
od
moje
Marijanice
,
in
potem
se
tista
ljubezen
,
ki
praviš
,
da
gori
v
tvojem
srcu
za
mojo
hčerko
,
spremeni
v
ljubezen
do
denarja
,
v
navadni
pohlep
,
ki
zaduši
glas
srca
.
O
,
jaz
poznam
moške
!
“
...
„
A
mene
ne
poznate
!
Pohlep
za
denarjem
me
ne
more
motiti
,
saj
sem
dovolj
premožen
.
Višava
je
moja
in
po
drugem
ne
hrepenim
“
.
„
V
človeškem
srcu
vstajajo
vedno
nove
želje
“
...
„
Marijanica
,
ali
mi
ti
tudi
tako
malo
zaupaš
,
kot
tvoja
mati
?
“
vpraša
Ivan
otožen
in
pogleda
proseče
.
„
Jaz
ti
zaupam
!
“
odvrne
odločno
deklica
in
pogleda
mater
,
češ
:
Zaupajte
tudi
vi
!
Veselje
zažari
na
mladeničevem
obrazu
,
srčnost
oživi
v
njegovih
prsih
.
„
Zaupajte
tudi
vi
,
mati
!
Ne
dvomite
o
moji
ljubezni
in
zvestobi
!
Sedaj
sem
prost
.
Nihče
se
ne
more
ustavljati
željam
mojega
srca
,
ako
se
jim
sam
nočem
.
Jaz
ljubim
Marijanico
,
dajte
mi
jo
za
ženo
!
“
Prikrito
veselje
zaigra
na
Magdaleninem
obrazu
.
Uresničevale
so
se
nade
njenega
srca
.
Njena
duša
se
je
kopala
blaženosti
ob
misli
,
da
bode
njena
hčerka
gospodinja
na
Višavi
,
na
oni
Višavi
,
kamor
je
nekdaj
sama
hrepenela
.
Zadoščenje
za
krivico
je
prihajalo
.
„
Ali
,
kaj
poreče
Maruša
?
—
He
?
“
...
„
Kar
hoče
.
Nevesto
in
ženo
si
izberem
sam
.
—
Marijanica
,
ali
me
hočeš
?
“
Deklica
zarudi
,
pogleda
mater
,
da
vidi
,
kaj
se
zrcali
v
njenih
očeh
ter
objame
Ivana
rekoč
:
„
Tvoja
sem
!
“
Z
veliko
zadovoljnostjo
je
motrila
starka
oba
,
in
črne
slutnje
,
ki
so
bile
objele
njeno
dušo
,
so
bežale
.
„
Kaj
pa
bode
tista
Rezika
počela
,
ker
je
ne
maraš
?
“
„
O
,
ta
ga
ne
dobi
!
“
...
Magdalena
je
zaupala
mladeniču
.
Njegova
odkritosrčnost
,
s
katero
je
izražal
svoj
gnus
do
one
,
ki
jo
je
izbrala
Maruša
,
odgnala
je
vse
dvome
.
Mladeničeva
odločnost
je
premagala
vse
težke
slutnje
...
Z
veselim
obrazom
je
opazovala
mladeniča
,
ki
je
sedel
poleg
njene
hčerke
,
in
si
je
mislila
:
„
Ah
,
kako
so
čudna
pota
božja
!
Kar
meni
ni
bilo
usojeno
,
usojeno
je
moji
hčeri
...
Ah
,
kako
me
je
bil
prevaral
!
Vzel
je
bil
drugo
,
meneč
,
da
bode
srečen
,
toda
,
uh
,
groze
!
...
sam
je
ostal
poleg
žene
,
a
tisti
,
ki
si
ga
je
izbral
za
naslednika
,
izvolil
si
je
mojo
hčer
.
Hahaha
...
Jaz
sem
zadovoljna
..
Božja
volja
je
.
O
,
ta
Maruša
se
bode
grizla
in
jaz
...
jaz
se
ji
bodem
smejala
v
zobe
,
kadar
bodem
obiskala
hčerko
,
in
hahaha
...
morda
bode
sedaj
na
starost
Maruša
zibala
—
pa
ne
kakor
je
hrepenela
,
svojih
,
marveč
—
otroke
moje
hčere
...
hahaha
...
Bog
daj
!
“
Magdalena
vstane
in
stopi
k
njima
.
„
Otroka
,
ljubita
se
pošteno
!
Ljubezen
je
vaju
združila
,
ljubezen
vaju
bode
zvezala
,
ljubezen
naj
vaju
vodi
!
Ostanita
si
vedno
zvesta
!
“
„
Zvest
do
konca
!
“
vikne
Ivan
.
„
Tvoja
do
groba
!
“
dahne
Marijanica
in
se
privije
k
njemu
.
Magdalena
pa
povzdigne
svojega
duha
k
Bogu
,
in
iskrena
molitev
za
srečo
obeh
zapuhti
k
Vsemogočnemu
.
Mirnim
srcem
je
motril
drugega
dne
Ivan
Glavanovo
Reziko
.
Smejal
se
ji
je
,
a
na
jeziku
je
vedno
bilo
vprašanje
:
„
Le
kdo
te
bode
pobral
?
“
Njegova
radovednost
je
bila
velika
.
Na
osmino
za
rajnim
Debeloglavom
so
prišli
tudi
Beligojevi
z
Visokega
.
Prinesli
so
seboj
žalostne
obraze
pa
vesela
srca
.
„
Viš
,
vse
to
bode
naše
!
—
Vse
bode
Ivanovo
!
“
šepetal
je
Beligoj
ženi
,
gredoč
preko
travnikov
in
njiv
na
Višavo
.
Njen
pogled
je
plaval
po
travnikih
in
njivah
,
in
obraz
je
žarel
veselja
.
„
Vse
to
?
“
„
O
,
vse
,
vse
!
Pa
še
več
,
ker
od
tod
ne
vidimo
vsega
.
Pa
kmalu
,
kmalu
bi
vsega
tega
ne
bilo
,
ako
Ivan
...
komaj
sem
ga
bil
pregovoril
takrat
.
Veš
,
zelo
svojeglaven
je
.
“
„
Kakor
ti
!
“
„
Sedaj
mi
bode
pa
hvaležen
in
me
bo
ubogal
.
Ej
,
ta
mladina
!
Nič
se
ne
zna
prikrivati
!
Misli
,
da
mora
imeti
ono
,
kar
čuti
v
srci
,
tudi
na
koncu
jezika
.
“
„
Bog
ve
,
ali
ima
onega
deklica
še
rad
ali
ne
?
Rada
bi
jo
poznala
.
“
„
Bomo
videli
...
Ako
jo
ima
rad
,
naj
jo
vzame
,
če
prav
baje
ničesar
ne
premore
;
jaz
mu
je
ne
branim
.
A
k
takemu
premoženju
le
bi
se
lahko
dobila
tudi
nevesta
po
tem
.
Se
več
denarja
bi
lahko
imel
Ivan
,
ako
bi
bil
pameten
.
“
„
I
kaj
neki
bode
dejala
Maruša
potem
?
“
„
Kaj
?
Kaj
more
!
Molčala
bode
in
se
držala
,
kakor
bi
jedla
lesnike
.
Pa
udrži
ptiča
,
ko
ima
proste
peruti
!
“
„
E
,
naš
Ivan
je
res
ptič
!
“
„
Ptič
!
—
Vsak
bi
se
ne
izvil
tako
!
Toliko
premoženja
dobi
in
pa
tisto
punco
,
ki
jo
ima
rad
.
No
,
saj
sem
si
pa
tudi
prizadejal
,
predno
sem
ga
pregovoril
.
“
„
O
,
kako
je
bilo
prav
,
da
si
ga
!
“
Na
Višavi
so
jih
nekoliko
pričakovali
.
Za
pogreb
niso
mogli
pravočasno
poslati
pošte
,
povabili
pa
so
jih
k
osmini
.
„
Vsaj
eden
naj
pride
!
“
Tako
se
je
glasilo
vabilo
.
Pa
sta
šla
on
in
ona
in
dvoje
otrok
,
da
pokažejo
žalost
,
ki
je
vladala
tudi
na
Visokem
za
Debeloglavom
.
„
Fant
,
kako
je
?
“
vpraša
stari
Ivana
,
ko
si
podasta
roke
.
„
Zdrav
in
vesel
?
“
„
E
,
bode
že
.
Pa
včasih
se
moramo
tudi
smejati
.
“
„
O
,
potem
je
pa
prav
.
“
„
Tak
mož
si
že
,
kar
si
z
doma
“
,
pravi
mati
.
„
Tukaj
ti
je
dobro
.
“
„
Navadil
sem
se
.
“
„
Poslej
ti
bode
pa
še
bolje
.
“
„
O
,
da
bi
le
bilo
!
“
„
Premožen
bodeš
.
Bratov
in
sestric
ne
bodeš
smel
pozabiti
.
Lej
jih
!
“
Maruša
jih
je
sprejela
vtopljena
v
žalovanje
.
Črno
oblečena
,
ruto
na
oči
potegnjeno
drsala
je
zdihujoc
po
hiši
,
veži
in
shrambah
,
poklekovala
je
po
zakotjih
in
ječaje
vila
z
rokami
pa
molila
,
—
molila
.
—
„
O
,
moj
Janez
!
zakaj
si
nas
zapustil
?
“
Sedaj
ni
imela
drugih
nepotrebnih
skrbij
,
imela
je
v
rokah
testament
in
ta
—
drži
.
„
Maruša
,
tako
naglo
,
tako
naglo
ga
je
“
,
ogovori
jo
Beligoj
,
ko
ji
seže
v
roko
.
„
Bog
te
potolaži
!
Tudi
nam
je
hudo
.
Lej
,
to
je
moja
žena
!
“
Maruša
jo
bistro
pogleda
.
„
Ej
,
hudo
je
hudo
,
da
se
moramo
ob
tako
žalostni
priliki
spoznati
.
Pa
kaj
hočemo
?
Bog
ga
je
vzel
,
in
temu
se
moramo
ukloniti
vsi
.
O
,
moj
ljubi
Janez
!
“
Pa
se
ni
mogla
zdržati
solz
.
„
Bodi
mu
Bog
milostljiv
!
“
Beligoj
in
ona
