jelila
neizrečna
oduševljenost
za
to
novo
zvezdo
na
pesniškem
obzorju
slovenskem
.
In
res
je
bil
Vernik
znan
kot
zelo
pesimističen
in
melanholičen
človek
in
na
slabem
glasu
kot
lokalni
poet
,
s
katerega
proizvodi
pa
so
se
seznanili
že
tudi
koši
raznih
leposlovnih
listov
slovenskih
...
Bil
je
dolge
,
vitke
postave
,
svežega
,
nekoliko
bledega
lica
,
melanholičnih
,
objokanih
oči
,
dolgih
las
.
Navadno
je
bil
tih
,
malobeseden
,
zamišljen
.
Le
kadar
je
nanesla
govorica
na
literaturo
,
na
pesništvo
,
so
mu
vzplamtele
oči
,
mu
je
zardel
obraz
,
in
tedaj
bi
bil
v
nepretrganem
toku
govoril
cele
ure
...
Na
zadnjem
koncu
mize
je
sedel
,
zaglobljen
v
mračne
,
neprijetne
misli
,
razpravljajoč
težavni
problem
človeškega
življenja
,
polnega
prevar
,
bede
,
trpljenja
,
Sivčev
diurnist
in
poleg
njega
navdušen
soci-jalist
Stanko
Kračan
.
—
Glavo
si
je
podpiral
le-ta
z
roko
,
s
katero
si
je
včasih
mehaniški
v
pogladil
dolge
,
ogljenočrne
,
neredne
lase
.
Črne
,
velike
,
resne
oči
je
nepremično
upiral
v
čašo
,
v
kateri
se
je
svetila
in
lesketala
zlata
,
oživljajoča
vinska
kapljica
.
Le
včasih
so
mu
švignile
te
žgoče
oči
bliskoma
črez
veselo
,
glasno
družbo
,
in
tedaj
mu
je
lahen
,
ironski
,
nekoliko
zlo-voljen
nasmeh
za
trenotek
zatrepetal
na
rdečih
,
polnih
ustnicah
,
in
zagorelo
,
črnikavo
,
proporcijonalno
lice
se
mu
je
malce
podaljšalo
.
—
Govor
se
je
vrstil
za
govorom
.
Primar
dr.
Zelenec
je
nazdravil
v
dolgem
in
tudi
precej
dolgočasnem
govoru
Zoriču
kot
izvrstnemu
zdravniku
,
kot
plemenitemu
človekoljubu
,
ki
žrtvuje
svoje
življenje
za
blaginjo
trpinov
in
nesrečnikov
,
ki
ne
išče
svojega
dobička
,
ampak
skrbi
le
,
kako
bi
drugim
otiral
solze
,
jim
blažil
gorje
,
jim
pomagal
,
kjer
je
sploh
še
človeška
pomoč
možna
—
ter
mu
je
z
ubranimi
besedami
čestital
radi
krasne
neveste
.
Gostje
so
govorniku
kričali
v
enomer
:
»
Bravo
«
—
»
Dobro
«
—
»
Izvrstno
«
—
»
Istina
!
Istina
!
«
—
Ob
koncu
pa
je
zazvenel
po
sobi
oduševljeni
klic
:
»
Živela
...
Živela
...
Slava
jima
!
«
Doktor
Sivec
je
napil
Zoriču
kot
zvestemu
prijatelju
in
kolegi
ter
mu
takisto
čestital
.
In
spet
so
polnili
sobo
radostni
živio-klici
.
Govorili
so
še
drugi
,
nekateri
tako
dolgočasno
,
da
je
socijalist
Kračan
naslonil
težko
glavo
ob
mizo
ter
zadremal
.
—
Proti
polunoči
se
je
dvignil
tudi
pesnik
Vernik
,
ki
je
bil
do
sedaj
silno
redkobeseden
in
molčljiv
.
Vsa
družba
ga
je
pozdravila
tako
burno
in
glasno
,
da
je
celo
zaspani
socijalist
dvignil
za
trenotek
glavo
ter
strmeč
pogledal
po
družbi
,
nato
pa
spet
zadremal
.
—
Vernik
je
začel
patetično
deklamovati
svoj
dobro
naučeni
govor
,
katerega
je
začel
z
onimi
zanimivimi
besedami
:
»
Ni
dobro
človeku
biti
samemu
.
«
In
potem
je
na
vse
mogoče
in
nemogoče
načine
dokazoval
resničnost
in
upravičenost
teh
znamenitih
in
prelepih
besed
...
Polagoma
pa
je
govornika
začel
zapuščati
spomin
,
bodi
si
da
je
že
delovalo
vino
nanj
,
ali
pa
druge
polovice
dolge
»
govorance
«
ni
dovolj
študiral
.
Jecljal
je
že
,
pokašljeval
,
ponavljal
iste
besede
in
tudi
cele
stavke
,
postajal
rdeč
,
nemiren
.
Slednjič
je
le
sklenil
narediti
celi
stvari
nekak
konec
ter
je
vzkliknil
s
patetičnim
glasom
:
»
...
torej
dvigam
čašo
s
to
zlato
,
penečo
kapljico
ter
...
as
,
vraga
...
«
Ko
je
govornik
naznanil
z
velikim
patosom
,
da
dvigne
čašo
,
je
melanholski
,
ne
da
bi
pogledal
na
mizo
,
prijel
neko
posodo
ter
jo
dvignil
,
a
ker
ga
je
začela
v
prste
peči
,
jo
je
brez
premisleka
izpustil
.
Nekoliko
poprej
je
namreč
točajka
prinesla
za
gospodo
črno
kavo
.
A
govornik
v
svojem
svetem
navdušenju
in
pesniško
-
govorniškem
ognju
tega
niti
prav
opazil
ni
ter
je
na
nesrečo
prijel
za
čašo
s
kavo
.
Ko
jo
je
radi
vročine
izpustil
,
je
treščila
na
majhen
,
bel
krožnik
,
da
se
je
razbil
na
pet
neenakih
koscev
,
in
da
se
je
kava
sirom
razlila
po
belem
prtu
.
»
Ah
,
nesreča
,
«
je
zajavkal
gospod
Grozd
,
iztrgal
iz
žepa
ne
baš
več
posebno
belo
žepno
rutico
ter
začel
brisati
črni
tok
,
ki
je
preplavljal
mizo
.
Tudi
socijalist
,
kateremu
je
vroča
kava
tekla
pod
lice
,
je
dvignil
glavo
,
jezno
pogledal
krog
sebe
,
si
obrisal
z
roko
mokro
lice
.
»
Neumneži
,
črnino
razlivajo
«
je
mrmral
,
vzel
svojo
čašo
ter
pri-sedel
k
bližnji
okrogli
mizi
,
kjer
je
dalje
dremal
...
»
Eh
,
nič
ni
,
nič
,
«
je
tolažil
dr.
Zupanec
...
A
navzlic
temu
se
je
slišal
tu
in
tam
kak
poluglasen
smeh
.
Drugi
so
si
oprli
obraze
ob
roke
,
nekateri
so
se
obrnili
v
stran
,
da
govornik
ne
bi
zapazil
,
kako
so
se
trudili
,
da
ne
bi
prasnili
v
glasen
smeh
.
Dr.
Zorič
je
postal
rdeč
in
bil
v
vidni
zadregi
.
Z
dolgimi
belimi
prsti
je
igral
nervozno
po
mizi
in
nekako
temno
zrl
v
čašo
pred-se
.
Govornika
je
ta
čudna
,
neprijetna
epizoda
spravila
popolnoma
iz
pravega
tira
.
Prestrašeno
,
kakor
brez
zavesti
se
je
oziral
po
celem
krogu
,
motril
zmočeno
,
s
kalnimi
očmi
zdaj
tega
,
zdaj
onega
,
kakor
bi
pričakoval
,
da
mu
prihiti
kdo
s
kako
rešilno
idejo
,
s
kako
nepričakovano
besedico
na
pomoč
...
A
vsi
so
molčali
neprijeten
molk
!
Raz
čelo
govornikovo
,
po
zardelem
obrazu
je
tekel
v
debelih
,
svetlih
kapljicah
mrzel
pot
,
nos
ga
je
začel
srbeti
,
kakor
bi
se
mu
hotelo
kihniti
,
glava
mu
je
lezla
počasi
na
težko
hropeče
prsi
,
pred
očmi
se
mu
je
začela
vrteti
miza
s
steklenicami
in
čašami
,
s
politim
,
pomazanim
prtom
,
z
okroglimi
kruhki
in
solci
...
Družba
krog
mize
se
mu
je
izpremenila
v
velik
,
nepretrgoma
in
fantastično
se
vrteč
in
pletoč
krog
,
stene
so
se
zibale
,
podoba
na
steni
nasproti
govorniku
,
predstavljajoča
staro
prodajalko
sadja
,
se
je
nagnila
,
kakor
bi
se
v
naslednjem
trenotku
hotela
strmoglaviti
na
govornika
...
Vernik
je
zaprl
oči
,
da
ne
bi
videl
tega
plesa
—
je
vzdihnil
...
se
hotel
oprijeti
z
obema
rokama
za
mizo
,
da
bi
sedel
—
a
tedaj
se
je
na
srečo
in
v
svojo
nepopisno
radost
spomnil
,
kako
završuje
kaplan
,
katerega
je
vedno
smatral
za
korifejo
v
govorništvu
,
brezkončne
svoje
pridige
.
Tedaj
je
iztegnil
trepetajoče
roke
daleč
črez
mizo
kakor
kak
velik
cerkveni
dostojanstvenik
,
deleč
blagoslov
vernim
ovčicam
,
in
z
mogočnim
,
patetičnim
,
nekoliko
hripavo
in
utrujeno
zvenečim
glasom
je
zakričal
:
»
Blagoslov
nebeški
naj
rosi
na
vas
,
in
milost
gospodova
bodi
vedno
z
vami
.
Amen
.
«
Potem
pa
se
je
kakor
od
kapi
zadet
zgrudil
na
stol
,
kateri
je
pod
njim
nemilo
zaječal
.
Noge
je
iztegnil
pod
mizo
,
z
rokami
se
je
tesno
oklenil
namiznega
roba
,
glava
se
mu
je
sklonila
popolnoma
na
prsi
in
oči
so
mu
stekleno
in
mrtvo
bulile
v
črepinje
na
mizi
...
»
Bravo
...
Izvrstno
...
«
je
zastokal
kolega
Grozd
ter
udaril
s
čašo
ob
mizo
,
kakor
bi
jo
hotel
zdrobiti
...
A
navzlic
temu
navdušenemu
odobravanju
je
ostala
cela
družba
mirna
in
hladna
,
še
vedno
nekako
neverno
zroč
v
ponesrečenega
govornika
,
kakor
da
bi
še
vedno
nečesa
pričakovala
za
zvršetek
.
Polagoma
se
je
šele
začel
ta
in
oni
gibati
,
trkati
s
čašo
po
mizi
ter
klicati
:
»
Na
zdar
—
Živio
—
Na
mnoga
leta
«
—
»
Smešno
,
«
je
kriknil
debeli
major
Svetlič
ter
prasnil
v
vprav
homerski
smeh
.
Trebuh
,
ki
se
mu
je
do
skrajnjosti
nevarno
tresel
in
zibal
,
si
je
držal
z
obema
rokama
.
Obraz
se
mu
je
od
silnega
smeha
tako
napihnil
,
da
se
mu
oči
niti
videle
niso
.
Le
dve
ozki
,
podolgovati
progi
sta
nejasno
zaznamovali
,
kje
da
so
njegove
sicer
tako
žive
oči
.
In
kakor
bi
bil
majorjev
smeh
zbudil
ostale
prisotnike
,
se
je
vse
smejalo
,
kričalo
,
z
ironsko
pohvalo
in
porogljivim
občudovanjem
obsipavalo
govornika
.
Trkali
so
z
zdravnikom
,
bili
s
čašami
po
mizi
,
razlivali
pijačo
po
tleh
,
vpili
po
natakarici
ter
zahtevali
vsi
vprek
jedi
in
pijače
.
»
Pozno
je
,
kolega
—
moram
domov
,
«
je
z
melanholskim
,
užaljenim
glasom
pošepetal
Vernik
sosedu
in
kolegi
Grozdu
.
»
Ej
,
ne
bodi
,
ne
bodi
...
Zakaj
bi
že
odhajal
?
Saj
vidiš
,
da
si
zmagal
.
«
»
Bah
!
«
—
Poet
je
mahnil
z
roko
po
zraku
,
kakor
bi
hotel
s
tem
mah-ljajem
vso
to
družbo
poslati
k
vragu
,
ter
se
je
kislo
,
a
vendar
oblastno
nasmehnil
...
Vstal
je
,
snel
s
klina
stari
,
ponošeni
havelok
in
si
ga
genijalno
vrgel
črez
rame
.
Konec
pelerine
je
držal
v
levi
roki
ter
si
jo
tiščal
na
prsi
,
v
desnici
pa
je
vrtel
širokokrajni
,
mehki
,
veliki
klobuk
.
Lahno
se
je
naklonil
gostom
,
se
poslovil
še
izrecno
pri
Zoriču
,
potlačil
klobuk
na
dolge
,
debele
,
redke
kodre
ter
izginil
iz
sobe
.
—
»
Čakaj
,
prijatelj
dragi
,
duša
moja
,
jaz
tudi
grem
...
punčica
mojega
očesa
...
Sledim
ti
—
kjer
si
ti
,
sem
tudi
jaz
...
Kjer
je
Kastor
,
kako
naj
manjka
tamkaj
Poluksa
?
...
«
Polutiho
mrmraje
,
si
je
Grozd
zapenjal
tanko
suknjico
ter
kakor
kafra
izginil
za
Vernikom
.
—
»
To
je
bilo
fulminantno
!
—
Tako
ti
ni
še
nihče
napival
,
«
se
je
krohotal
koncipijent
Dolec
,
lokavo
zroč
na
Zoriča
.
Ob
strani
pa
je
s
komolcem
drezal
trgovca
Nigla
,
ki
je
gravitetno
pokimaval
z
veliko
,
suho
glavo
.
»
Smešno
,
gospoda
,
res
smešno
,
«
je
hohotal
debeli
Svetlič
,
»
skoro
bi
bil
počil
od
smeha
.
—
Ta
vražji
mladi
zarod
,
ta
ima
možgane
...
Smešno
,
gospoda
...
pri
moji
veri
,
smešno
...
«
In
spet
se
mu
je
trebuh
kaj
nevarno
zibal
,
in
rdeči
obraz
se
mu
je
napihnil
,
da
je
bilo
celo
lice
do
pičice
podobno
debeli
rumenkasto-rdeči
buči
.
»
Gospoda
«
je
zanosljal
zdajci
trgovec
Nigl
ter
krilil
z
dolgimi
,
suhimi
rokami
po
zraku
,
na
lahno
udarjajoč
ob
mizo
—
»
gospoda
,
nikar
ga
preveč
...
Dobra
volja
...
Gospod
profesor
seveda
je
bil
nekoliko
tudi
prestrašen
,
zmešan
...
najbrž
prvi
njegov
javni
nastop
...
A
blagovolite
uvaževati
,
kake
misli
,
kake
ideje
,
kaki
izbrani
izrazi
,
kake
podobe
:
Mrzlost
življenja
—
besneče
nevihte
usode
...
zasede
hudobnih
sovragov
...
intrige
podlih
,
v
prahu
se
plazečih
,
zavidnih
nasprotnikov
,
vsakdanjih
,
brezvzornih
sikofantov
,
filistrskih
duš
...
o
,
kake
podobe
,
ki
bi
bile
v
čast
.
najvišjemu
pesniku
...
gospodje
...
gospodje
...
«
Ponovil
je
še
parkrat
z
zateglim
glasom
besedico
‚
gospodje
‘
,
vedno
jo
bolj
poudarjajoč
in
vedno
bolj
kričeč
.
A
ker
se
ni
domislil
ničesar
več
,
kar
bi
še
mogel
povedati
v
obrambo
govornikovo
—
za
katerega
so
ga
bili
razvneli
cesti
slavospevi
njegove
hčerke
—
je
na
dušek
izpraznil
veliko
čašo
.
In
po
suhem
,
rjavem
obrazu
se
mu
je
razlila
neka
čudna
,
pri
takih
ljudeh
tipična
navdušenost
,
ki
ga
je
še
bolj
pačila
.
»
Gospodje
,
«
je
spet
kliknil
s
svojim
kakor
nit
tankim
,
neuglajenim
glasom
,
ko
se
je
bil
pokrepčal
s
požirkom
močne
pijače
—
»
da
je
gospod
Vernik
poetično
nadarjen
mož
,
fin
mož
,
olikan
mož
,
o
tem
pač
ni
dvoma
.
—
Pesnik
,
res
pravi
pesniki
...
slišal
sem
ga
včasih
,
kako
je
moji
Jarmili
deklamoval
svoje
pesniške
proizvode
...
Gospica
Jarmila
je
cesto
plakala
,
tako
presrčne
,
v
srce
segajoče
so
njegove
pesmi
«
...
Cmaknil
je
z
jezikom
,
roke
sklenil
na
upadlem
trebuhu
in
male
,
zelenkaste
oči
je
z
banavziško
navdušenostjo
in
vdanostjo
uprl
v
karminasto
barvani
strop
...
Polagoma
so
pozabili
neprijetni
intermezzo
,
in
gospodje
so
zidane
volje
sedeli
pri
mizi
še
par
ur.
Vernik
pa
Grozd
sta
polagoma
korakala
po
polurazsvetljenih
ulicah
.
»
Ne
vem
,
zakaj
se
pravzaprav
vznemirjaš
,
zakaj
se
jeziš
,
zakaj
žalostiš
?
Kaj
se
ti
je
pripetilo
,
kar
se
ne
bi
bilo
lahko
tudi
vsakemu
izmed
njih
...?
«
»
Poznam
jaz
te
ljudi
,
«
je
težko
in
zamolklo
izpregovoril
Vernik
...
»
Poznam
jih
in
njih
vsakdanje
,
tesnosrčne
,
egoistične
nazore
,
v
katerih
se
smejejo
vsemu
,
kar
je
vzvišeno
,
vsemu
,
kar
ne
služi
neposredno
njih
koristi
,
njih
malenkostnemu
,
podlemu
dobičkarstvu
...
«
»
Res
,
egoisti
...
do
cela
vsakdanje
,
šablonske
prikazni
...
dvanajst
na
ducat
.
«
»
No
,
danes
je
bila
meni
sreča
nemila
—
danes
sem
bil
jaz
njim
v
posmeh
.
A
morda
še
pride
čas
,
da
se
bom
jaz
smejal
,
da
bode
m
jaz
gledal
na-nje
s
pomilovanjem
...
«
In
prisiljeno
se
je
nasmejal
,
da
je
otlo
odmevalo
po
tihih
,
praznih
ulicah
.
—
»
O
,
tebe
,
gospod
kolega
,
še
čaka
brezdvomno
slavna
,
blesteča
prihodnjost
...
«
Kritikujoč
nocojšnji
večer
in
družbo
»
pri
levu
«
,
sta
dospela
do
Vernikovega
stanovanja
,
dočim
je
Grozd
stanoval
pri
neki
postarni
sorodnici
.
—
»
Lahko
noč
,
gospod
kolega
...
Dobro
počivaj
—
in
žabi
te
...
neumnike
!
«
»
Lahko
noč
,
«
seje
zamolklo
odzval
poet
ter
pomolil
roko
drugu
,
kateri
jo
je
krepko
,
navdušeno
stisnil
ter
jo
držal
v
svoji
,
dokler
je
ni
Vernik
skoro
šiloma
izmaknil
.
—
Učitelj
je
previdno
vtaknil
veliki
ključ
v
luknjico
,
tiho
odprl
ter
izginil
za
vrati
,
katera
je
ravno
tako
tiho
in
previdno
zaprl
za
seboj
...
»
Krivica
se
mu
je
zgodila
...
res
,
na
vsaki
način
nezaslužena
krivica
in
brezsrčna
razžalitev
...
«
je
mrmral
Grozd
,
stoječ
še
vedno
nepremično
pred
pragom
in
oduševljeno
zroč
na
okna
Vernikove
sobe
v
prvem
nadstropju
,
pričakujoč
,
da
se
kmalu
razsvetli
.
A
ostalo
je
temno
.
—
»
Ne
bo
svetil
!
—
Legel
je
!
—
Dobro
—
v
spanju
pozabi
nocojšnjo
nezgodo
...
Premehko
dušo
ima
...
prečuteče
srce
...
pesnik
...
pesnik
!
«
Vzdihnil
je
ter
počasi
odkorakal
.
—
Med
potom
se
je
še
parkrat
ozrl
na
visoko
poslopje
,
v
katerem
je
bilo
Vernikovo
stanovanje
,
in
katero
se
je
v
temi
dozdevalo
še
višje
,
še
impozantnejše
...
Vernik
pa
je
,
prišedši
v
svojo
spalnico
,
sedel
na
nizek
,
pleten
stol
ter
oprl
ob
okroglo
mizo
glavo
,
v
kateri
so
se
mu
v
divjem
kaosu
mešali
dogodki
nocojšnjega
večera
.
Težko
mu
je
bilo
pri
srcu
!
Koliko
se
je
trudil
za
ta
večer
,
koliko
je
pričakoval
od
tega
večera
!
V
duhu
je
zrl
že
par
dni
,
ko
je
izdeloval
svoj
govor
ter
se
ga
učil
med
pustimi
stenami
svojega
stanovanja
,
kakor
tudi
po
noči
v
nemirnem
snu
presenečene
,
zadivljene
obraze
poslušalcev
,
slišal
njih
frenetične
,
odobravajoče
klice
,
presrčne
čestitke
,
njih
neprikrito
občudovanje
.
—
In
sedaj
—
!
Oh
,
vse
to
so
bile
sanje
,
puste
,
nične
sanje
!
...
Dolgo
je
sedel
tako
nepremično
,
oprt
z
lehtmi
ob
mizo
,
zavit
v
dolgi
havelok
,
s
širokim
klobukom
na
glavi
...
Mala
ura
na
steni
je
odbila
že
dve
...
Nekje
zunaj
na
strehi
so
začele
kričati
in
javkati
mačke
z
vprav
barbarskimi
,
kosti
pretresajočimi
glasovi
...
Potihnile
so
za
par
trenotkov
—
ter
spet
zaječale
z
dolgimi
,
zateglimi
,
hreščečimi
glasovi
,
v
vseh
možnih
višinah
in
nižinah
,
v
vseh
niansah
.
To
je
zbudilo
melanholskega
pesnika
iz
mračnih
,
neprijetnih
misli
.
Planil
je
po
koncu
,
zaprl
s
hruščem
okno
,
poiskal
vžigalice
ter
vžgal
luč
.
Šele
sedaj
je
odložil
klobuk
in
havelok
.
Odklenil
je
majhno
mizico
ter
potegnil
iz
nje
knjižico
,
rdeče
vezano
,
z
zlato
obrezo
:
—
dnevnik
!
Nekoliko
časa
je
zamišljeno
listal
v
njem
,
se
ustavil
tu
in
tam
pri
kaki
posebno
znameniti
epizodi
,
poluglasno
prebral
kak
kratek
odlomek
ali
mrmraje
deklamoval
kak
v
tekst
vpleten
stih
.
Slednjič
je
prišel
do
še
nepopisane
strani
,
namočil
pero
,
ki
je
ležalo
na
mizi
,
globoko
v
tintnik
ter
zapisal
s
krepko
roko
in
z
velikimi
,
stoječimi
,
elegantno
zaokroženimi
črkami
:
Dne
2.
.....
18
..
Čim
bolj
premišljujem
svet
in
samega
sebe
,
čim
globlje
se
pogrezam
v
dušo
svojo
,
čim
pozorneje
in
natančneje
analizujem
srce
svoje
,
tem
jasneje
spoznavam
,
da
nisem
ustvarjen
za
ta
realni
,
mrzli
,
prozaični
svet
...
On
ne
ume
in
noče
umeti
mojih
teženj
,
mojih
nazorov
in
vzorov
,
mojih
želja
,
se
posmehuje
vsemu
,
kar
je
vzvišeno
,
vsemu
,
kar
je
sveto
...
Plazi
se
po
blatu
,
se
klanja
zlatemu
teletu
,
moli
samega
sebe
in
mamona
.
—
A
jaz
hrepenim
kvišku
—
kvišku
...
više
!
—
Moj
Bog
,
zakaj
si
mi
dal
tako
nežno
,
čuteče
srce
,
zakaj
si
me
s
tem
srcem
pahnil
v
to
mrzlo
realnost
,
v
ta
trdosrčni
,
sebični
svet
?!
—
O
,
najrajši
bi
že
podpisal
v
knjigo
tega
ničevega
življenja
:
»
Konec
!
«
—
Vročo
glavo
si
je
naslonil
ob
levico
ter
nemo
,
srepo
zrl
v
dnevnik
...
Zunaj
so
ječale
in
plakale
mačke
.
Sveča
na
mizi
je
visoko
plapolala
,
in
plamen
se
je
zibal
semtertja
...
Po
obrazu
učiteljevem
pa
sta
polagoma
polzeli
dve
debeli
,
lesketajoči
solzi
...
Stresnil
se
je
.
—
Počasi
je
zaprl
dnevnik
,
ga
položil
v
miznico
,
se
slekel
,
ugasil
luč
ter
legel
...
Dolgo
se
je
valjal
,
ne
da
bi
bil
mogel
zaspati
,
se
zavijal
v
odejo
ter
se
spet
razgaljal
,
grebel
z
roko
po
valovitih
laseh
ter
poluglasno
,
pretrgano
,
neumljivo
govoril
.
Proti
jutru
pa
ga
je
premagala
slabost
.
Polagoma
so
se
mu
za-tisnile
oči
.
Odprl
jih
je
še
dvakrat
,
trikrat
,
potem
pa
se
je
pogreznil
v
sen
.
—
A
to
je
bilo
nemirno
spanje
.
Prsi
so
se
mu
hitro
,
mogočno
dvigale
,
glasno
,
hropeče
je
dihal
,
krilil
z
rokami
po
zraku
ter
ječal
...
Sanjal
je
,
da
govori
pred
mnogobrojnim
občinstvom
.
Vse
ga
od
začetka
posluša
tiho
,
mirno
,
kakor
bi
pričakovalo
nekaj
izrednega
,
velikega
,
še
neslišanega
...
In
on
govori
...
A
polagoma
se
začno
resni
,
dobrovoljni
obrazi
poslušalcev
nategati
,
pačiti
,
muzati
:
—
ta
in
oni
se
nasmehne
,
ta
dregne
soseda
z
lektom
ob
rebra
,
drugi
pokašljuje
,
da
bi
se
ubranil
glasnemu
smehu
,
drug
pogleduje
drugega
—
vsi
pa
zro
v
govornika
z
nekim
obžalovanjem
,
s
tihim
sočutjem
,
ki
pa
je
pomešano
z
neko
lahno
škodoželjnostjo
.
A
njemu
zastaja
beseda
v
grlu
,
misli
se
mu
začno
mešati
,
nejasno
mu
je
,
o
čem
je
že
govoril
,
kaj
je
hotel
še
reči
.
—
Nekaj
bi
rad
povedal
v
svoje
opravičenje
,
opral
bi
rad
ta
madež
vsaj
s
kako
vsakdanjo
frazo
o
hipni
slabosti
.
A
naj
se
še
tako
trudi
,
beseda
mu
noče
iz
grla
!
V
strašni
muki
,
v
moreči
zavesti
,
da
je
propadel
,
se
blamiral
,
osmešil
za
vedno
,
omadeževal
svoje
ime
,
zre
topo
poslušalce
,
ki
zaženo
homerski
krohot
...
Zastoče
ter
se
prevali
na
drugo
stran
.
—
In
tedaj
ga
objame
lepši
,
krasnejši
sen
...
Sanjalo
se
mu
je
,
da
je
postal
dičen
književnik
,
slavljen
pesnik
,
katerega
umotvore
s
slastjo
čita
ves
narod
—
gospod
in
kmet
,
bogataš
in
siromak
,
duhovita
,
krasna
salonska
dama
in
nežna
,
sramežljiva
kmetiška
deklica
,
sivi
učenjak
in
borni
,
neizkušeni
dijak
.
—
Dvignil
se
je
do
sedaj
slovenskim
literatom
neznane
višine
.
Njegovo
ime
se
je
izrekalo
z
neomejenim
,
svetim
spoštovanjem
...
Njemu
na
čast
so
prirejala
društva
večere
.
Z
blestečimi
slavnostmi
,
pri
katerih
so
bili
zastopani
vsi
sloji
naroda
,
je
hotelo
hvaležno
ljudstvo
pokazati
svoje
obožavanje
,
občudovanje
in
spoštovanje
do
njega
...
Njegova
beseda
je
bila
mladini
neovržna
postava
,
starejšim
,
dičnim
književnikom
takisto
sveta
...
In
nekdanji
borni
kmetiški
sin
se
je
kopal
v
slavi
,
sreči
in
bogastvu
!
—
Ko
so
prvi
žarki
vzhajajočega
solnca
padali
na
zardelo
mlade-ničevo
lice
,
se
mu
je
na
poluodprtih
ustnicah
zibal
lahen
,
blažen
nasmeh
...
Oh
,
vse
to
so
bile
le
sanje
,
puste
,
nične
sanje
!
Čira
srdce
,
čim
jsi
zhfešilo
muj
Rože
,
tolik
bolu
.
Že
večno
jen
se
loučit
ma
to
večne
ma
byt
spolu
?
Jak
krasny
by
ten
život
byl
u
večnem
milovani
Vsak
večne
musit
prahnout
jen
—
jake
v
tom
požehnani
?
V.
Halek
.
Značaji
,
kakršen
je
bil
koncipijent
Pečnik
,
so
vsakdanji
,
in
lahko
jih
opazujemo
dan
za
dnevom
.
A
vendar
je
bilo
v
Pečniku
še
nekaj
,
česar
ne
nahajamo
pri
vseh
—
in
to
je
bila
kal
,
ki
bi
se
bila
lahko
razvijala
v
kaj
boljšega
,
ga
lahko
naredila
zanimivega
,
tipičnega
,
samosvojega
človeka
,
ko
bi
bil
imel
drugo
odgojo
in
bi
bil
vzrastel
v
drugih
razmerah
in
drugi
okolici
...
Odgoja
naredi
človeka
.
—
Ubogega
kmetiškega
fanta
ga
je
peljal
oče
neko
jesensko
jutro
po
težkem
slovesu
od
matere
in
doma
v
mesto
,
ga
vpisal
v
gimnazijo
,
mu
poiskal
v
nesnažnem
,
nezdravem
predmestju
nizko
,
ne
baš
posebno
krasno
stanovanje
,
mu
izprosil
v
par
zasebnih
hišah
hrano
,
ga
priporočil
postarni
,
po
njuhalnem
tobaku
dišeči
gospodinji
v
posebno
varstvo
in
materinsko
skrb
,
mu
potisnil
v
roko
par
križavcev
—
ter
odšel
z
upom
,
da
za
drugo
že
Bog
skrbi
.
No
,
skrbel
je
Bog
,
skrbeli
nekoliko
ubožni
stariši
,
nekoliko
dobri
ljudje
—
in
mladi
dijak
je
živel
za
silo
.
A
kdor
pozna
to
»
življenje
za
silo
«
,
ve
,
koliko
bede
,
koliko
reve
,
stradanja
,
trpljenja
,
koliko
zaničevanja
in
zasmehovanja
od
srečnejših
,
bogatejših
koleg
,
koliko
preziranja
od
odraslih
,
tudi
od
tujih
učiteljev
spaja
v
sebi
ta
beseda
...
Leta
hite
in
teko
,
in
dijak
začne
skrbeti
sam
za-se
,
prodaja
dragi
čas
in
najboljše
duševne
in
telesne
moči
za
majhen
zaslužek
,
in
še
tega
mu
izplačujejo
,
kakor
bi
mu
delili
miloščino
.
—
V
tej
večni
borbi
za
vsakdanji
kruh
,
v
tem
vednem
pomanjkanju
,
v
tem
fizičnem
in
psihičnem
stradanju
se
samozavest
močne
,
samonikle
narave
le
še
bolj
razvija
,
značaj
se
le
še
bolj
utrjuje
in
krepi
.
Človek
se
zave
,
da
se
je
popel
iz
lastne
moči
na
mesto
,
katero
zavzema
,
da
bode
stopal
z
lastnimi
močmi
še
dalje
,
še
više
.
In
to
ga
krepi
,
to
mu
daje
pogum
,
voljo
in
moč
,
da
premaguje
vse
ovire
,
da
krepko
stopa
po
začrtani
poti
dalje
,
ne
glede
ne
na
desno
,
ne
na
levo
,
ter
da
se
popenja
z
vso
energijo
k
smotru
,
katerega
si
je
izvolil
,
po
katerem
hrepeni
.
In
to
so
samostalni
,
utrjeni
in
trdni
značaji
,
ki
zadostujejo
sami
sebi
,
ki
se
ne
naslanjajo
ob
nič
in
ob
nikogar
,
ki
delujejo
vedno
hitro
in
krepko
,
brez
mnogih
dvomov
,
naklepov
in
sklepov
,
ki
hladnokrvno
odstranijo
vse
,
kar
se
jim
stavi
na
pot
,
kar
se
protivi
njih
volji
.
—
A
mnogi
v
teh
letih
duševnega
razvitka
omagajo
,
se
vedno
in
povsod
naslanjajo
ob
druge
,
se
brez
mnogih
pomislekov
vdajajo
in
podrejajo
mnenju
drugih
,
samostalnih
značajev
,
se
pri
vsem
svojem
delovanju
puste
voditi
drugim
,
ki
jih
res
ali
pa
cesto
tudi
le
samo
navidezno
nadkriljujejo
duševno
.
In
ta
odvisnost
od
drugih
jim
ostane
cesto
za
celo
življenje
.
In
dasi
bi
morda
v
realnem
življenju
lahko
postopali
samostojno
,
se
naslanjajo
iz
stare
navade
na
druge
,
dokler
jim
kak
neprijeten
slučaj
ne
vzame
te
opore
ter
jih
vrže
v
nov
tir
.
In
tak
značaj
je
bil
Pečnik
.
V
jedru
dober
,
nadarjen
,
je
bil
že
od
mladosti
boječ
,
rahel
ter
se
tudi
za
svojih
študij
ni
mogel
do
cela
razviti
v
povsem
samostojno
,
individualno
osebo
.
Čutil
je
to
svojo
nepopolnost
in
onemoglost
,
a
ne
da
bi
se
trudil
,
da
se
spopolni
v
tem
oziru
ter
si
prilasti
večjo
individualnost
,
večjo
energijo
in
samostalnost
,
marveč
se
je
slepo
vdajal
v
vsem
Zoriču
,
s
katerim
je
več
let
skupno
stanoval
,
in
do
katerega
je
gojil
pretirano
prijateljstvo
,
ki
je
sčasoma
postalo
nekako
obožavanje
samostalnejšega
,
resnega
Zoriča
.
Tudi
pozneje
v
javnem
življenju
in
delovanju
je
ohranil
to
otroško
,
mladeniško
ljubezen
za
Zoriča
,
dasi
se
je
kazal
cesto
osornega
proti
njemu
.
—
Čudni
čuti
so
se
mu
torej
vzbujali
v
srcu
,
ko
je
spoznal
,
da
se
zdravnik
poganja
za
ljubezen
Evelinino
,
katero
je
Pečnik
obožaval
že
leta
in
leta
.
Koncipijentu
se
je
dozdevalo
,
da
ga
je
ta
najljubši
drug
izdal
in
brezsrčno
goljufal
ter
mu
storil
veliko
krivico
,
ker
mu
je
ugrabil
to
drago
bitje
.
In
zato
se
je
poslej
skrbno
ogibal
zdravnika
,
ker
je
mislil
,
da
je
sedaj
vsako
intimnejše
prijateljstvo
med
njima
nemogoče
...
»
Zavidam
ga
—
zavidam
ga
...
«
je
mislil
cesto
sam
pri
sebi
ter
se
ob
enem
sramoval
tega
nizkega
čuta
,
ne
da
bi
ga
mogel
s
koreniko
izruvati
iz
srca
.
Jasno
se
je
zavedal
te
mržnje
,
ki
ga
je
bolj
in
bolj
prevladovala
,
ga
bolj
in
bolj
delala
sužnja
,
ki
je
bila
videti
,
da
se
izpremeni
v
mogočno
strast
,
v
očitno
sovraštvo
.
Ni
mu
mnogo
pomagalo
,
da
se
je
ogibal
Zoriča
in
Riegersber-govih
,
hoteč
s
tem
pogasiti
to
nevarno
,
v
globini
srca
tlečo
iskro
.
Povsod
se
je
govorilo
o
tem
,
povsod
so
ga
izpraševali
,
koliko
je
resnice
v
teh
domnevanjih
.
V
kavarnah
in
gostilnicah
,
v
čitalnici
in
v
pisarnici
,
na
izprehodih
in
na
uličnih
oglih
so
ga
povpraševali
,
kaj
ve
o
razglašeni
zvezi
Zoričevi
s
hčerko
vdove
Riegersbergove
.
Vsakdo
je
smatral
nekako
za
dolžnost
,
da
govori
o
tej
stvari
z
njim
kot
posebnim
prijateljem
Zoričevim
,
da
mu
razklada
na
dolgo
in
široko
,
kaj
se
govori
o
tej
bodoči
zvezi
tukaj
,
kaj
tamkaj
,
kaj
misli
ta
,
kaj
oni
,
kako
se
je
blagovolila
izraziti
gospa
X.
,
ki
je
v
takih
stvareh
obče
priznana
avtoriteta
,
kaj
je
račila
pripomniti
milostna
Y.
,
vrlo
čestita
dama
—
in
tako
brez
konca
in
kraja
.
»
Govore
,
da
bode
v
kratkem
zaroka
...
«
»
Ne
vem
...
zagotavljam
vam
,
da
ne
vem
...
Nič
mi
ni
znano
...
Ne
utegnem
se
brigati
za
to
—
lastne
skrbi
...
Oprostite
«
se
je
pri
takih
priložnostih
podvizal
odgovarjati
koncipijent
.
Cela
stvar
mu
je
bila
neizrečeno
neprijetna
,
dosadna
...
Evelina
in
Zorič
sta
stopila
pred
oltar
Gospodov
ter
izrekla
ono
usodno
besedico
,
o
kateri
pravi
neki
duhovit
Nemec
,
da
je
»
der
grosse
Eselsruf
«
.
—
Zvečer
na
poročni
dan
je
koncipijent
Pečnik
slonel
ob
oknu
svoje
ne
bogato
,
a
ugodno
opravljene
sobice
,
pušil
duhteč
tobak
,
zrl
v
nočno
nebo
ter
premišljal
najnovejši
,
zanj
toli
pomenljivi
dogodek
....
»
Oženil
se
je
torej
«
je
mislil
ter
si
nažigal
tobak
v
velikem
,
karminastordečem
čibuku
ob
dolgi
cevi
.
»
Oženil
se
je
...
in
njo
je
vzel
...
«
je
mislil
mehaniški
dalje
ter
se
leno
naslanjal
ob
oknu
,
spuščajoč
velike
,
fantastične
oblake
duhtečega
dima
v
sveži
,
nekoliko
mrzli
nočni
zrak
.
Neka
tesnost
,
neka
bridkost
in
nevolja
se
je
spajala
proti
njegovi
volji
s
tem
priznanjem
.
—
»
Sicer
pa
—
je-li
to
kaj
čudnega
,
kaj
nenavadnega
?!
—
Kar
sem
že
dolgo
vedel
in
videl
,
se
je
zgodilo
,
se
uresničilo
...
Kaj
se
torej
vznemirjam
!
...
A
ravno
njo
...
zakaj
ravno
njo
...
njo
...?
«
Vedno
gostejše
in
debelejše
oblake
je
spuščal
v
mlačni
zrak
.
Mrtvo
,
brez
zanimanja
je
zrl
,
kako
so
se
zibali
v
zraku
,
se
dvigali
,
postajali
tanjši
,
prozornejši
,
bolj
in
bolj
beli
,
brezbarvni
,
izginjali
in
se
izgubljali
v
mlačnem
nočnem
vzduhu
...
Noč
je
bila
mirna
,
tiha
,
le
včasih
je
potegnil
od
severa
lahen
,
kratek
piš
.
Nebo
je
bilo
ažurno
.
Le
v
daljavi
so
se
kopičili
sivkastobeli
oblaki
,
ki
so
se
razprostirali
na
vse
strani
,
polagoma
zagrinjali
liki
temna
,
nepridirna
zavesa
modri
,
zvezdnati
svod
...
Čim
dalje
je
koncipijent
mislil
o
tej
poroki
,
čim
dalje
je
zrl
v
bajno
,
tiho
noč
,
tem
težje
mu
je
bilo
pri
srcu
,
tem
bolj
je
čutil
,
da
je
nekaj
izgubil
—
za
vedno
izgubil
nekaj
dragega
,
kar
bi
ga
bilo
lahko
storilo
najsrečnejšega
človeka
,
po
čemer
je
hrepenel
že
leta
,
o
čemer
je
tako
rad
sanjaril
v
čarnih
,
jasnih
nočeh
...
sanjaril
z
ono
vzneseno
odu-ševljenostjo
,
z
onim
mladostnim
ognjem
,
s
katerim
sanja
neizkušen
gimnazijec
o
svojem
idealu
v
ženski
pripravnici
...
In
sedaj
se
je
tako
neprijetno
vzbudil
iz
tega
sladkega
sna
.
—
Vse
je
minilo
,
izginilo
za
vedno
...
na
veke
!
»
Na
veke
!
«
je
zajecal
poluglasno
,
položil
čibuk
na
okno
ter
si
z
obema
rokama
zakril
bledo
lice
.
»
Na
veke
!
«
—
Pretesno
mu
je
postajalo
v
sobici
.
Čibuk
je
poslonil
v
kot
,
oblekel
ovršnik
,
vzel
mehki
širokokrajni
klobuk
ter
brez
namena
zapustil
stanovanje
.
Spodaj
pri
vhodu
je
nekoliko
postal
ter
premišljal
,
kam
naj
krene
.
Potem
pa
je
polagoma
prehodil
par
ozkih
,
stranskih
ulic
,
prekoračil
polutemno
,
blatno
predmestje
ter
se
napotil
v
drevored
...
Malokje
je
še
srečal
kakega
človeka
—
par
vojakov
ob
strani
gologlavih
,
glasno
se
smejočih
deklet
—
skupino
dijakov
,
ki
so
se
z
glasnim
,
prešernim
hrumom
vračali
s
kmetov
,
kjer
so
morda
brez
skrbi
obhajali
v
kaki
pricestni
beznici
svoj
priljubljeni
»
krok
«
—
tu
in
tam
tudi
kakega
postarnega
,
resnega
gospoda
,
ki
ni
mogel
spati
ter
se
je
šetal
še
ob
pozni
uri
po
teh
samotnih
stranskih
potih
...
Ne
meneč
se
za
nikogar
,
je
zamišljeno
polagoma
spel
dalje
.
—
Pod
njegovimi
trdimi
,
počasnimi
koraki
je
škripal
na
debelo
nasuti
,
že
močno
vteptani
prodec
.
Kostanji
in
lipe
ob
straneh
pota
so
s
svojimi
dolgimi
vejami
črtale
široke
,
nemirne
,
črne
sence
črez
belo
pot
in
dalje
v
stran
po
rosnati
travi
.
Od
daleč
so
se
te
črne
silhuete
dozdevale
čudno
pošastne
in
fantastične
,
od
blizu
pa
so
bile
povsem
navadne
,
vsakdanje
...
Nebo
se
je
hitro
polnilo
z
oblaki
,
ki
so
se
kakor
veliki
,
besni
valovi
valili
po
neizmernem
svodu
.
Včasih
se
je
luna
skrila
za
take
skupine
fantastično-nemirno
se
valečih
in
kaotično
se
mešajočih
oblakov
,
in
tedaj
so
se
zavili
kostanji
in
lipe
v
gosto
tmino
.
—
Začel
je
vleči
močan
,
oster
piš
od
severa
,
in
listje
lip
in
kostanjev
je
šumelo
in
vršelo
,
in
vejevje
se
je
ječe
šibilo
.
Koncipijent
pa
je
drevil
dalje
.
Bolj
in
bolj
se
je
oddaljeval
od
mesta
in
niti
opazil
ni
tega
.
In
spet
mu
je
legla
v
srce
z
vso
svojo
elementarno
močjo
uničujoča
,
moreča
zavest
,
kateri
je
hotel
ubežati
—
da
je
namreč
Evelina
zanj
na
veke
izgubljena
,
da
bode
na
veke
njegovo
koprnenje
in
hrepenenje
neizrečeno
,
neutešeno
gorelo
in
tlelo
globoko
v
srcu
,
skrito
in
prikrito
,
s
silo
zadušeno
in
vendar
nikdar
zamorjeno
,
umirjeno
...
In
ne
samo
nje
—
ne
,
izgubil
je
tudi
še
nekaj
druzega
,
kar
mu
je
bilo
tudi
drago
,
kar
je
tudi
čislal
,
česar
se
je
tudi
oklepal
tesno
in
resno
—
in
to
je
bil
Zorič
...
Živeje
in
živeje
se
mu
je
vzbujala
zavest
,
da
ono
prijateljstvo
,
ona
bratovska
,
tesna
vez
,
ki
ju
je
do
sedaj
spajala
,
odslej
ni
več
možna
,
in
da
se
naposled
do
cela
pretrga
.
—
Čutil
je
,
da
se
mu
je
nekaj
izpremenilo
v
srcu
,
da
je
neka
sovražna
,
a
neupogljiva
moč
zmešala
vse
njegovo
mišljenje
,
ga
pahnila
v
drug
tir
,
da
mu
nekaj
izginja
,
se
izgublja
,
česar
se
je
do
sedaj
oklepal
žarno
in
močno
,
z
vsemi
silami
svoje
nemirne
,
po
ljubezni
hrepeneče
duše
...
In
sedaj
je
zapuščen
—
sam
...
Vse
je
propadlo
—
vse
izginilo
...
vse
minilo
...
vse
prešlo
!
—
In
ne
vrne
se
na
veke
!
—
»
Zapuščen
...
Sam
...
«
»
Na
veke
!
«
—
V
srcu
mu
je
zabesnelo
divje
sovraštvo
proti
onemu
,
kateri
je
slonel
sedaj
ob
njenih
prsih
...
»
Na
veke
!
«
—
In
on
ostane
sam
brez
ljubeče
roke
,
ki
bi
mu
kdaj
v
težkih
,
temnih
urah
gladila
skrbi
polni
obraz
,
brez
čutečega
srca
,
kateremu
bi
potožil
svojo
bol
,
ko
je
ne
more
več
nositi
sam
,
brez
bitja
,
kateremu
bi
zaupal
svoje
skrbi
,
upe
,
naklepe
,
kateremu
bi
se
mogel
vdati
do
cela
in
popolnoma
,
brez
skrbi
,
da
ne
bi
ga
umelo
,
v
sladki
nadi
in
trdnem
zaupanju
,
da
bi
mu
z
veseljem
in
ponosom
pomagalo
nositi
njegove
boli
,
skrbi
,
težave
,
bi
z
njim
plakalo
,
z
njim
se
veselilo
in
radovalo
...
—
»
Sam
!
«
In
tedaj
je
,
kakor
še
nikdar
poprej
čutil
vso
neznosno
pezo
življenja
,
vso
krutost
železne
usode
v
vsej
neizprosnosti
in
neusmiljenosti
.
In
bilo
mu
je
,
kakor
bi
ga
zgrabila
mogočna
,
trda
,
železna
roka
ter
ga
telebila
raz
strmoglavo
višino
v
globok
prepad
,
da
se
razdrobi
na
kosce
,
se
razprši
v
atome
,
iz
katerih
ga
je
nekdaj
sestavila
nemilostna
,
mrzla
roka
slepe
usode
...
Zapuščen
od
vseh
...
brez
ljubezni
...
brez
prijatelja
!
...
»
Sam
!
«
—
Zaječal
je
ter
se
vprašal
:
»
Zakaj
tako
?!...
Ali
je
moralo
tako
priti
?
...
Ali
sem
to
zaslužil
?
—
Kaj
je
moja
krivda
!
«
In
tedaj
je
v
neizmerni
bolesti
klel
ono
nemilostno
roko
,
ki
ga
je
tako
svojevoljno
pahnila
v
to
temno
življenje
.
—
Vmes
pa
je
molil
,
naj
se
ga
usmili
On
,
ki
ga
zovemo
»
Očeta
«
,
h
kateremu
zaupno
dvigamo
poglede
in
srce
v
nesreči
in
nezgodi
...
A
njegova
molitev
se
je
izgubljala
v
temni
noči
,
v
sikanju
vzdi-gajoče
se
in
že
močno
besneče
nevihte
.
Slišali
so
jo
le
kostanji
ob
potu
ter
stresali
z
mogočnimi
vejami
,
da
so
šušteč
udarjali
listi
ob
liste
...
Vozna
cesta
,
ob
katere
robu
je
sedaj
korakal
,
ne
meneč
se
,
kam
brede
,
ne
vede
,
kam
hoče
,
se
je
bližala
železnični
progi
ter
nekaj
sto
korakov
šla
vzporedno
z
njo
...
Od
daleč
se
je
slišalo
zamolklo
,
nejasno
,
mrmrajoče
drdranje
vlaka
,
podobno
daljnjemu
gromu
ali
pridušenemu
topotu
množice
konj
.
Včasih
,
ko
je
veter
potegnil
močneje
,
da
je
zaječalo
drevje
ob
potu
,
so
ti
zvoki
popolnoma
zamrli
;
a
hitro
so
se
spet
slišali
in
sicer
močneje
,
glasneje
,
bliže
in
bliže
...
Koncipijentu
je
kakor
blisk
švignila
nova
,
grozna
misel
v
glavo
,
v
kateri
so
se
kaotično
,
neredno
podili
naklepi
za
naklepi
,
misli
za
mislimi
:
—
»
Kaj
ko
bi
—
!
«
A
ni
mislil
do
konca
!
...
Hitreje
je
stopal
ter
se
trudil
,
da
bi
razmišljal
o
čem
drugem
...
A
navzlic
temu
odporu
mu
je
jasneje
in
jasneje
,
vedno
bolj
vabeče
stopala
pred
dušo
podoba
,
ki
mu
je
v
prvem
trenotku
le
kot
nejasna
,
meglena
,
temna
misel
zablisnila
v
glavi
:
»
Kaj
ko
bi
storil
vsemu
konec
—
konec
dvomom
...
konec
bojem
...
konec
trpljenju
,
prevaram
,
ničevim
upom
!
«
—
Mrzel
pot
mu
je
stopil
na
čelo
.
Z
desnico
je
mehaniški
potegnil
iz
žepa
rutico
ter
si
obrisal
mrzle
potne
kapljice
...
»
Umreti
!
«
...
Vlak
je
prihajal
bliže
in
bliže
,
ropot
koles
je
postajal
močnejši
in
močnejši
...
razločnejši
in
razločnejši
...
In
čim
bliže
je
prihajal
vlak
,
tem
bolj
je
prešinjala
koncipijenta
neka
do
sedaj
neznana
,
bohotna
slast
...
Navdajala
ga
je
le
ena
mogočna
,
trdna
misel
:
»
Umreti
!
«
—
»
Da
,
tako
bodi
,
tako
mora
biti
!
—
In
sedaj
je
najboljša
prilika
!
«
In
opojen
od
te
slasti
,
je
sklepal
in
modroval
z
zmešano
,
nejasno
logiko
:
»
Zakaj
ga
je
ravno
danes
zvečer
gnalo
in
sililo
nekaj
od
doma
,
ko
je
vendar
sicer
ostajal
na
večer
doma
!
...
In
zakaj
je
prišel
ravno
ob
tej
uri
,
ko
se
mu
mudi
tako
lepa
prilika
,
ko
ga
smrt
tako
rekoč
vabi
!
—
Kdo
ga
je
gnal
od
doma
,
kdo
semkaj
!
«
—
In
brez
mnogih
premislekov
si
je
odgovarjal
:
»
Usoda
!
«
—
»
Da
,
usoda
!
«
In
to
usodo
,
to
nemilo
,
neizprosno
,
trdosrčno
usodo
,
ki
ga
je
pahnila
v
ta
svet
,
ki
ga
je
preganjala
celo
življenje
,
ga
oropala
vsega
,
kar
mu
je
bilo
drago
in
sveto
,
ki
mu
je
vzela
njo
,
mu
odtujila
prijatelja
,
je
sedaj
hotel
plačati
za
vse
one
nesrečne
šikane
,
za
njeno
nepremagljivo
sovraštvo
—
z
lastno
krvjo
!
...
—
»
Umreti
!
«
—
»
Kratka
besedica
,
velik
korak
!
A
koliko
jih
je
že
storilo
ta
korak
,
koliko
ga
še
bode
.
—
Čemu
bi
se
ga
torej
bal
,
čemu
trepetal
,
se
pomišljal
v
zadnjem
trenotku
!
«
—
»
Torej
pogumno
naprej
!
«
—
Stopil
je
par
korakov
bliže
progi
.
Vlak
je
drdral
bliže
in
bliže
.
—
Kaj
še
more
pričakovati
od
življenja
,
kaj
terjati
od
njega
?
—
Terjati
nič
,
pričakovati
le
trpljenje
!
—
»
In
kdo
je
kriv
njegovega
trpljenja
,
njegove
nesreče
?
Kdo
ga
tepe
tako
grozno
in
neusmiljeno
in
brez
vsake
krivde
?
«
In
odgovarjal
si
je
z
grozno
alternativo
:
»
Bog
,
ali
usoda
!
«
»
Usoda
?
—
Dobro
!
—
Človeška
moč
proti
slepi
naravni
moči
,
človeška
računjajoča
volja
proti
mrtvi
,
neizprosni
volji
,
človeški
sklep
proti
večnemu
,
neovrženemu
,
jeklenemu
sklepu
usode
!
—
Kdo
zmaga
,
kdo
pade
?
«
»
Ali
Bog
!
—
A
zakaj
pusti
On
,
ki
ga
imenujejo
večno
dobroto
,
trpeti
tako
neskončno
in
brez
vse
krivde
?
«
»
Torej
naprej
!
«
—
Vlak
se
je
bližal
.
Ropot
koles
je
bil
do
cela
razločen
,
razločno
treskanje
voz
ob
voze
.
V
daljavi
sta
se
že
videli
majhni
,
hitro
se
bližajoči
rdeči
lučici
.
Pečniku
je
postajalo
vroče
,
da
mu
je
pot
curkoma
tekel
po
brezkrvnem
,
upadlem
licu
.
Prsi
mu
je
kakor
gora
stiskalo
neko
grozno
breme
,
ki
mu
je
zapiralo
sapo
,
ga
hotelo
zadušiti
.
Z
nervozno
,
mrzlično
naglostjo
si
je
odpenjal
obleko
,
hoteč
pregnati
to
morečo
,
neznosno
tesnost
—
in
mrzla
,
trepetajoča
roka
je
zadela
ob
majhno
,
preprosto
svetinjico
,
katero
je
nosil
od
mladih
nog
na
prsih
,
spomenik
ljubljene
matere
.
—
Vztrepetal
je
ter
otlo
zaječal
.
—
S
to
svetinjo
mu
je
stopila
na
mah
pred
dušo
jasna
,
mila
,
proseča
in
svareča
podoba
—
podoba
matere
njegove
...
Mati
!
—
O
,
koliko
spominov
se
mu
je
v
trenotku
vrinilo
v
dušo
,
koliko
sladkih
,
blaženih
,
solnčnojasnih
dni
mu
je
privabilo
to
sladko
ime
s
čarno
močjo
iz
zapadle
preteklosti
!
Spomnil
se
je
,
kako
mu
je
kazala
otroku
večkrat
ob
jasnih
večerih
na
ažurno
,
z
zvezdami
obsuto
nebo
ter
ga
učila
:
»
Boj
se
Boga
ter
ostani
priden
in
dober
.
—
Tam
gori
te
čaka
plačilo
.
«
—
Nehote
se
je
ozrl
v
nebo
.
A
bilo
je
oblačno
,
grozeče
,
temno
kakor
njegovo
sedanje
življenje
.
—
Nobena
zvezda
ni
prodirala
teh
debelih
,
rdečkastosvetlih
,
vse
povprek
se
valečih
oblakov
—
nobena
zvezda
ni
svetila
več
njegovemu
življenju
...
Vse
je
zašlo
,
zapadlo
...
minilo
!
...
»
Torej
naprej
—
v
smrt
!
«
—
A
vendar
mu
je
spet
zastala
noga
,
in
še
enkrat
je
pritisnil
malo
svetinjico
na
mrzle
ustnice
ter
jo
poljubljal
,
kakor
bi
poljubljal
drago
mater
—
zadnjikrat
...
In
v
tistem
trenotku
je
glasno
,
otlo
bobneč
drdral
vlak
mimo
njega
!
—
Kakor
okamenel
je
stal
koncipijent
nekoliko
časa
na
istem
mestu
srepo
,
s
steklenimi
očmi
zroč
za
odhajajočim
vlakom
.
Potem
pa
mu
je
bilo
,
kakor
bi
se
bil
vzbudil
iz
težkega
sna
.
Zgrudil
se
je
na
kolena
,
dvignil
roke
proti
oblačnemu
nebu
ter
vzkriknil
,
da
je
glasno
odmevalo
v
viharno
noč
:
»
Moj
Bog
...
moj
Bog
...
odpusti
!
«
—
Žarno
,
brez
nehanja
je
poljubljal
svetinjico
ter
ihtel
in
plakal
kakor
dete
v
materinem
naročju
...
Od
daleč
pa
se
je
oglašal
otel
,
zategel
grom
;
svetli
bliski
so
prerezovali
grozeče
skupine
oblakov
ter
švigali
v
dolgih
potezah
na
razne
strani
,
in
izpod
temnega
neba
so
začele
padati
težke
,
redke
kaplje
...
»
Kdor
izmed
vas
je
brez
greha
,
naj
vrže
prvi
kamen
na-njo
!
Ev
.
Jan.
8
,
7.
Mlad
ni
bil
več
solicitator
Merk
,
ne
—
imel
je
že
najmanj
štirideset
let
,
ko
je
vzel
za
ženo
mlado
,
cvetočo
,
osemnajstletno
hčerko
gospe
Kuhnovke
,
vdove
po
pokojnem
feldveblju
Kuhnu
.
Ljudje
so
se
silno
čudili
.
A
vendar
je
bilo
tako
,
in
vsi
zlobni
jeziki
celega
predmestja
niso
mogli
tega
predrugačiti
.
Merk
je
bil
prijatelj
pokojnega
Kuhna
ter
je
po
njegovi
rani
smrti
cesto
zahajal
k
vdovi
,
jo
tolažil
,
ji
pomagal
s
sveti
in
z
dejanjem
.
Pri
tem
pa
se
je
zagledal
v
krasno
Otilijo
.
—
In
ko
je
svoje
čute
razodel
vdovi
ter
jo
prosil
hčerkine
roke
,
se
Kuhnovka
ni
kar
nič
protivila
,
in
tudi
hčerka
na
veliko
začudenje
vseh
sosedinj
ni
rekla
:
»
Ne
!
«
—
In
tako
je
dobil
solicitator
mlado
,
krasno
,
bujno
cvetočo
,
dasi
ubogo
ženo
.
No
,
saj
tudi
on
ni
bil
bogat
in
bogastva
tudi
iskal
ni
.
Vsakdanji
kruh
si
je
že
služil
.
—
Pol
leta
po
poroki
je
umrla
Otiliji
mati
.
Žalost
hčerkina
je
bila
velika
.
A
polagoma
se
je
potolažila
,
posebno
ker
se
je
njen
mož
trudil
na
vse
možne
načine
,
da
bi
ji
kolikor
mogoče
nadomestil
s
svojo
veliko
ljubeznijo
to
bridko
izgubo
.
—
Tri
leta
sta
srečno
in
zadovoljno
živela
.
A
tedaj
je
usoda
s
svojo
zavistno
,
mrzlo
roko
posegla
vmes
ter
hipoma
uničila
in
porušila
to
mirno
,
idilsko
življenje
.
Neki
dan
so
poslali
po
mlado
ženo
,
naj
hipoma
pride
v
pisarnico
,
ker
se
je
možu
pripetila
neka
nesreča
.
Šla
je
ter
ga
našla
mrtvega
.
Zadela
ga
je
nenadoma
kap
ter
mu
v
hipu
pretrgala
življenja
tanko
nit
.
—
In
mlada
vdova
je
ostala
sama
samcata
v
življenju
—
brez
opore
in
podpore
,
brez
tolažbe
,
brez
upov
,
brez
imetja
,
brez
vsega
!
Borno
je
živela
sedaj
od
dela
svojih
rok
,
od
šivanja
,
ter
samotno
plakala
za
materjo
in
možem
.
—
A
ker
je
bila
krasna
,
in
ker
je
bila
uboga
,
je
pristopil
izkušnjavec
.
Lep
mož
je
bil
ritmojster
pl.
Stanski
.
Bil
je
visoke
,
vitke
,
nekoliko
koščene
postave
,
z
dokaj
trdim
,
a
vendar
prijetnim
obrazom
.
V
soglasju
s
črnikavim
,
opaljenim
tenom
so
bili
ogljenočrni
,
skrbno
negovani
lasje
,
kakor
tudi
dolgi
,
marcijalsko
smelo
zaviti
brki
pod
nekoliko
zakrivljenim
nosom
.
Dasi
se
je
obraz
sam
ob
sebi
lahko
imenoval
interesanten
,
lep
,
so
mu
podajale
pravi
čar
šele
velike
črne
oči
,
ki
so
z
nekim
polu-divjim
,
neukročenim
,
magnetno
vplivajočim
ognjem
bliskale
izpod
dolgih
,
mehkih
,
črnih
trepalnic
.
Te
oči
so
bile
vsekakor
kaj
nevarne
ženskemu
spolu
,
nevarna
tudi
ona
ognjevita
strast
,
ki
je
odsevala
iz
teh
oči
!
—
Ritmojster
še
ni
bil
prekoračil
štiridesetega
leta
.
Pred
poldrugim
letom
pa
je
bil
padel
raz
konja
,
se
nekoliko
poškodoval
na
desni
nogi
ter
zategadelj
stopil
v
pokoj
.
Ker
je
bil
bogat
,
je
živel
prav
razkošno
,
malone
potratno
.
Znano
je
bilo
tudi
,
da
ni
posebno
brzdal
svojih
strasti
,
ampak
da
je
užival
življenje
kot
izkušen
epikurejec
.
—
In
ta
Stanski
si
je
izvolil
mlado
,
zapuščeno
,
ubogo
,
a
krasno
vdovo
Merkovo
za
svoj
plen
,
za
žrtev
stvojih
strasti
.
Začel
jo
je
zalezovati
.
Kadar
je
šla
v
cerkev
,
je
bil
ritmojster
gotovo
tudi
v
cerkvi
.
Ko
je
molila
v
kaki
stranski
,
majhni
kapelici
,
poluskrita
v
mistični
tmini
,
je
instinktivno
čutila
,
kako
so
se
upirale
vanjo
iskreče
,
plamteče
oči
ritmojstra
,
ki
je
slonel
ob
zidu
pri
vhodu
v
kapelico
.
In
vztrepetavala
je
ob
tem
pogledu
!
—
Kadar
je
šla
v
prodajalnico
,
kadar
je
nesla
kaki
dami
obleko
na
dom
,
gotovo
sta
se
srečala
z
ritmojstrom
.
Ko
je
ta
videl
,
da
se
mlada
golobičica
ne
da
tako
z
lahka
ujeti
,
ji
je
počel
govoriti
o
ljubezni
,
ji
zatrjeval
,
da
brez
nje
ne
more
več
živeti
,
ji
obetal
zlate
gradove
,
jo
obsipal
z
dragocenimi
darovi
.
In
mlada
vdova
je
začela
omahovati
.
Začelo
jo
je
mikati
brezdelno
,
brezskrbno
,
razkošno
življenje
,
katero
ji
je
obetal
ritmojster
.
Ustavljala
se
je
manj
in
manj
mamečim
njegovim
vabilom
,
in
predno
se
je
prav
zavedela
,
se
mu
je
podala
z
dušo
in
telesom
.
—
Stanski
ji
je
najel
v
mestu
fino
;
elegantno
stanovanje
,
in
uboga
vdova
je
po
njegovi
milosti
postala
ponosna
,
življenja
vesela
dama
.
Govorilo
se
je
seveda
o
tem
razno
in
mnogotero
.
V
začetku
so
te
govorice
vdovo
,
kadar
je
slučajno
kaj
slišala
,
vselej
neprijetno
zbodle
,
ji
budile
sram
,
in
vest
jo
je
pekla
.
A
polagoma
se
je
tudi
temu
privadila
.
Ni
se
kar
nič
več
razburjala
.
Začela
je
prezirati
vse
te
govorice
.
Ko
je
bila
še
uboga
,
a
poštena
in
neomadeževana
,
ko
si
je
častno
služila
svoj
vsakdanji
kruh
,
ko
je
delala
in
se
trapila
noč
in
dan
,
da
ne
bi
gladu
poginila
:
o
,
tedaj
se
ni
nihče
zmenil
za-njo
,
nihče
je
mi-loval
,
nihče
ji
pomagal
,
nihče
je
tolažil
z
dobro
,
prijateljsko
besedico
.
A
sedaj
je
bila
vplivna
radi
svoje
lepote
,
ugledna
,
ker
je
živela
bogato
in
razkošno
—
kje
je
imelo
to
bogastvo
svoj
izvor
,
kdo
bi
za
to
povpraševal
v
našem
naprednem
veku
?!
—
Saloni
so
se
ji
odpirali
na
iztezaj
,
moštvo
se
ji
je
klanjalo
ter
se
koprneče
potegovalo
za
njeno
prijateljstvo
...
No
,
za
drugo
se
ni
treba
meniti
.
Koliko
jih
živi
enako
življenje
—
zakaj
ga
ne
bi
tudi
ona
!
—
S
takim
modrovanjem
si
je
tešila
vest
Merkovka
.
In
kadar
se
ji
je
le-ta
vendarle
zopet
oglasila
z
mogočnim
glasom
,
očitajoč
in
karajoč
,
jo
je
udušila
ljubezen
ritmojstrova
,
so
jo
uglušile
šumne
veselice
in
sijajne
družbe
...
Izročila
se
je
popolnoma
življenja
kalnim
valovom
.
In
ti
so
jo
pograbili
z
vso
svojo
močjo
ter
jo
kakor
lahno
pluto
drevili
v
divjem
toku
naprej
...
naprej
...
Kam
?
A
tega
vprašanja
si
ni
nikdar
stavila
,
niti
bi
si
hotela
in
mogla
na-nje
odgovoriti
.
—
Es
rauschen
die
seidenen
Schleppen
,
Es
klirren
die
Eisensporn
,
Doch
dich
soli
mein
Arm
umschlingen
.
H.
Heine
.
Es
drehen
die
Welten
sich
im
Kreise
,
Sie
ivandeln
stets
die
alten
Gleise
Es
geht
die
Menschheit
ihre
Bahn
Zum
Grabe
,
wie
sie
stets
gethan
.
Es
blüht
die
Blume
wunderbar
Und
welkt
wie
einst
und
immerdar
.
Ein
Kreislauf
,
der
zum
Wahnsinn
triebe
,
Gab
’
ihm
nicht
Licht
und
Sinn
die
Liebe
!
Fr.
Bodenstedt
.
V
lepem
soglasju
,
vzajemnem
zadovoljstvu
,
srčnem
miru
in
tihi
sreči
so
tekli
Zoriču
in
njegovi
krasni
mladi
soprogi
dnevi
,
tedni
,
meseci
,
leta
...
Skoro
po
poroki
Evelinini
se
je
poročila
tudi
starejša
sestra
Kamila
z
bogatim
trgovcem
iz
precej
oddaljenega
mesteca
.
Mladi
par
je
vzel
tudi
mater
s
seboj
.
To
je
bil
udarec
za
Evelino
.
A
polagoma
se
je
potolažila
in
pozneje
je
celo
uvidela
,
da
je
bilo
prav
tako
.
Zdravnik
je
v
pravem
pomenu
besede
obožaval
svojo
ženico
.
Ta
pa
se
je
pustila
obožavati
in
se
na
rokah
nositi
.
Pri
tem
pa
se
je
razvijala
bujnejše
in
bujnejše
.
Krasno
,
a
kakor
pomladna
cvetka
nežno
dekle
se
je
z
leti
razvilo
v
ponosno
,
junonsko
ženo
,
ki
je
bila
dika
in
ponos
vseh
salonov
.
A
s
tem
bujnim
razvitkom
telesa
je
tudi
nje
duševno
življenje
krenilo
polagoma
na
precej
druge
poti
.
Postala
je
ne
samo
samozavestna
,
ampak
tudi
bahato-ponosna
,
hrepeneča
po
uživanju
,
želeča
si
,
da
se
ji
vse
klanja
,
pokorava
.
Njen
mož
je
bil
premehek
,
da
bi
zatrl
v
njeni
duši
že
prve
kali
teh
novih
lastnosti
ali
pa
jih
brzdal
,
da
ne
bi
postale
kdaj
njej
in
njemu
usodne
ter
ne
zamorile
kdaj
sreče
njiju
zakona
.
Zorič
je
bil
premehak
;
imel
je
premnogo
skrbi
,
da
bi
to
izpremembo
svoje
žene
natančneje
opazoval
,
in
razen
tega
je
bila
trdna
kakor
skala
njegova
vera
o
Evelinini
iskreni
vdanosti
in
kremenitem
značaju
.
Da
se
ji
je
vse
tako
neobično
klanjalo
,
se
poganjalo
in
tekmovalo
za
njene
poglede
,
besede
,
njeno
milost
,
da
je
ona
to
tekmujoče
češčenje
radostno
in
zadovoljno
sprejemala
:
to
vse
se
mu
je
dozdevalo
pri
njeni
krasoti
poleg
njenih
telesnih
in
duševnih
vrlin
—
le-te
je
ljubeči
mož
pač
nekoliko
precenjeval
—
povsem
naravno
,
in
ob
enem
mu
je
to
tudi
laskalo
.
No
,
Zorič
ni
zrl
globlje
,
ni
motril
cele
situacije
z
višjega
stališča
,
ampak
le
s
stališča
ognjevito
ljubečega
moža
,
ki
je
slep
za
vse
napake
obožavanega
bitja
!
—
»
Oficirski
ples
je
bil
kakor
po
navadi
že
proti
koncu
sezone
.
—
Vojaška
godba
je
šumela
po
velikih
elegantnih
prostorih
.
Prešeren
smeh
,
tiho
šepetanje
,
glasni
,
polupretrgani
,
v
Šumni
godbi
zamirajoči
glasovi
,
skrivni
bliski
izpod
dolgih
,
svilnatih
trepalnic
,
proseči
pogledi
,
koketno
povešanje
glav
,
stiskanje
rok
,
vroči
,
globoki
vzdihi
...
šumenje
svilnatih
,
atlasovih
,
plišnih
,
baržunastih
oblek
z
dolgimi
vlečkami
...
rožljanje
zlatih
ostrog
...
tiho
stopicanje
majhnih
nog
dražestnih
dam
v
svetlih
,
damastnih
cipelicah
...
elegantni
,
elastični
,
polahni
koraki
gospodov
v
elegantnih
čreveljcih
iz
laka
,
od
katerih
se
svetli
plameni
neštevilnih
luči
kar
odbivajo
—
nad
vsem
tem
pa
plava
tanek
,
prozoren
prah
,
ki
se
dviga
od
parketovanih
tal
ter
se
vrti
v
vročem
vzduhu
,
nasičenem
od
vročega
dihanja
stoterih
prsi
in
od
vsakovrstnih
parfumov
...
In
vse
to
preplavljajo
,
nad
vsem
tem
se
zibljejo
mehki
,
ogrevajoči
,
oživljajoči
akordi
najnovejših
operet
in
najposkočnejših
valčkov
...
»
...
Sicer
pa
mora
človek
življenje
presojati
povsem
mirno
,
filozofsko
.
Sentimentalnost
,
dviganje
v
nedosežne
,
meglene
višave
nam
dela
naše
življenje
le
še
težavnejše
in
neprijetnejše
...
Kako
in
zakaj
to
?
Povsem
naravno
,
milostna
,
povsem
naravno
.
—
Fantast
se
včasih
oprosti
vsakdanjih
,
realnih
mej
in
spon
,
se
dvigne
nad
resnično
življenje
,
se
v
sanjah
koplje
nekoliko
trenotkov
v
neki
nenaravni
,
samo
domnevani
sreči
—
in
ko
mine
ta
sen
,
se
mu
dozdeva
to
življenje
,
v
katero
se
je
vrnil
iz
onih
eterskih
višin
,
še
pustejše
,
še
temnejše
,
še
bolj
čuti
njega
grenko
pezo
...
In
to
ga
povsem
podre
in
potre
,
mu
jemlje
resno
voljo
za
krepko
delovanje
,
ga
stori
mehkužnika
brez
prave
,
krepke
volje
,
pesimista
,
ki
se
mu
studi
vse
življenje
in
radi
tega
tudi
vse
delovanje
,
ki
je
»
prva
podlaga
našemu
življenju
...
Dvomite-li
milostna
,
dvomite
?
...
Dovolite
,
da
vam
zagotovim
,
da
je
res
tako
!
—
S
takimi
fantasti
je
približno
tako
,
kakor
z
ljudmi
,
ki
srkajo
opij
,
ki
se
opajajo
edino
le
radi
tega
,
da
se
par
trenotkov
naslajajo
s
čudnimi
,
neresničnimi
slikami
ali
iluzijami
svoje
opojene
,
razgrete
in
nenormalno
delujoče
domišljivosti
...
In
ko
se
vzbude
,
jih
boli
glava
,
in
spoznajo
,
da
je
bilo
vse
le
»
sen
—
realnost
se
jim
studi
,
in
ne
da
bi
se
sprijaznili
z
njo
,
začno
spet
srkati
strup
...
In
to
se
ponavlja
do
njih
žalostne
smrti
...
Milostna
,
vzemimo
življenje
,
kakršno
je
;
uživajmo
je
,
kjer
in
kolikor
moremo
.
Le
v
tem
je
pravi
namen
našega
bivanja
na
zemlji
,
le
to
nas
odškoduje
za
vse
nezgode
in
neprijetnosti
,
ki
nas
dan
za
dnevom
nadlegujejo
ter
nam
zagrenjujejo
življenje
...
«
S
trdnim
,
samozavestnim
in
nekoliko
tudi
samoljubnim
glasom
je
govoril
ritmojster
Stanski
te
besede
.
In
ravno
tako
govorjenje
ne-obično
vpliva
na
nižje
stoječe
,
ali
ne
dovolj
samostojne
ljudi
ter
jih
preseneča
.
Dasi
se
gospa
Zoričeva
ni
povsem
ujemala
z
ritmojstrovimi
nazori
,
je
vendar
zvesto
poslušala
,
tako
rekoč
srkala
vase
njegovo
blazirano
,
za-njo
dokaj
novo
filozofijo
.
Ritmojster
se
ji
je
dozdeval
velezanimiv
;
in
brž
ko
mož
postane
ženi
zanimiv
,
je
že
tudi
v
žensko
srce
zasejana
kal
ljubezni
...
Tesno
se
je
oklepala
njegove
roke
.
Oči
pa
je
upirala
kakor
v
misli
zatopljena
v
rob
finega
,
belega
,
lahnega
pahalnika
.
In
res
ji
je
rojila
cela
množica
misli
po
vroči
glavi
.
Mislila
je
,
kako
ji
je
—
kakor
nekdaj
pred
leti
o
prvih
sestankih
z
Zoričem
—
vztrepetalo
srce
,
kako
ji
je
vroč
val
krvi
mogočno
zaplal
proti
glavi
,
ko
je
stopil
Stanski
nocoj
prvikrat
pred-njo
ter
jo
prosil
plesa
...
kakor
je
ona
,
ki
je
bila
navajena
kljubovati
pogledom
vseh
mož
,
povesila
oči
pred
njegovim
poludivjim
,
žgočim
pogledom
,
kateri
se
je
vsesal
v
nje
krasno
telo
,
s
katerim
jo
je
meril
z
neko
neukročeno
,
zmagovito
silo
od
glave
do
nog
.
Kakor
brez
volje
,
brez
lastne
moči
se
je
pustila
od
njega
dreviti
v
vrvečem
vrtincu
.
Tesno
se
ga
je
oklenila
,
položila
vročo
glavo
ob
njegovo
ramo
ter
se
krepko
stisnila
k
njemu
.
On
pa
jo
je
tesno
objemal
ter
jo
kakor
lahko
punčko
vrtel
po
salonu
.
Tesneje
in
tesneje
se
mu
je
privijala
.
V
njegovem
objemu
je
zabila
na
vso
okolico
,
na
moža
,
na
ves
svet
!
...
On
pa
takisto
ni
mislil
na
nič
druzega
,
niti
se
spominjal
,
da
ga
pričakuje
še
nocoj
Otilija
,
ki
radi
prehlajenja
ni
mogla
priti
na
ples
.
—
Evelina
se
je
vdala
z
vsem
srcem
in
z
vso
dušo
razkošnosti
in
sladkosti
trenotka
ter
slonela
zadivljena
ob
možu
,
s
katerim
je
danes
prvikrat
prišla
v
dotiko
,
s
katerim
pa
je
bil
že
prvi
sestanek
za-njo
usoden
.
Kadar
se
je
srečal
njen
sanjavi
a
živi
pogled
z
njegovim
plamtečim
očesom
,
je
nehote
pomislila
,
kak
razloček
je
med
tem
strastnim
,
poludivjim
pogledom
in
med
otročjeljubeznivim
,
vedno
prosečim
pogledom
njenega
moža
.
In
kakor
jo
je
njen
mož
obožaval
in
se
klanjal
njenim
željam
,
ravno
tako
—
si
je
pripoznavala
na
tihem
—
bi
bil
ta
mož
zmožen
,
ji
s
krepko
roko
potisniti
bodalo
v
srce
,
ne
da
bi
za
trenotek
zatrepetalo
njegovo
črno
oko
od
kakega
nenavadnega
čuta
.
Trepetala
je
pri
tej
misli
v
njegovom
naročju
,
prsi
so
se
ji
burneje
,
težavneje
dvigale
—
a
vendar
se
mu
je
privijala
še
tesneje
ter
s
še
večjo
slastjo
plavala
z
njim
med
šumečimi
pari
...
Ritmojster
je
kot
dober
poznavalec
žen
precej
uvidel
,
kak
vtisk
je
naredil
na
Evelino
.
»
Milostna
«
—
je
nadaljeval
ritmojster
v
prihodnjem
odmoru
ter
polagoma
šetal
z
Zoričevko
po
salonu
—
»
moji
nazori
se
vam
dozdevajo
čudni
.
Toda
oprostite
in
verujte
,
ko
bi
vas
življenje
tako
teplo
«
—
kako
ga
je
teplo
,
ni
povedal
—
»
ko
bi
vi
toliko
trpeli
,
kakor
sem
že
jaz
trpel
in
izkusil
v
življenju
svojem
,
gotovo
bi
sodili
ravno
tako
.
Človek
postane
vsled
nezgod
in
nesreč
resen
,
minejo
ga
iluzije
in
sanjarstvo
,
in
življenje
se
mu
vidi
,
kakršno
je
...
Vi
imate
,
krasna
moja
—
oprostite
,
če
sem
predrzen
—
mater
,
sestro
,
no
,
seveda
ne
tukaj
,
a
kaj
pomeni
to
dandanes
—
imate
moža
,
torej
vendar
nekoga
,
ki
vas
ljubi
,
vas
obožava
,
ki
bi
daroval
za
vas
kri
in
življenje
.
«
Gospa
je
malomarno
skomizgnila
z
rameni
.
A
to
je
dandanes
navada
,
da
žene
majejo
z
rameni
,
ko
se
govori
o
njih
možeh
!
Stanski
pa
je
to
s
svojim
orlovim
pogledom
takoj
zapazil
,
in
za
trenotek
mu
je
zadovoljen
nasmeh
obsenčil
ozke
ustnice
.
A
takoj
je
spet
nadaljeval
,
resno
in
zamišljeno
zroč
na
svojih
dobro
gojenih
majhnih
rokah
krasne
nohte
,
ki
so
bili
pravi
umotvori
,
in
na
katerih
začetku
so
se
ovalni
polumeseci
svetili
kakor
najfinejša
slonova
kost
:
»
A
jaz
sem
sam
brez
vsakoga
.
Nikogar
nimam
,
da
bi
deloval
zanj
,
žrtvoval
zanj
svoje
sile
,
ki
bi
mi
poplačeval
to
z
ljubeznijo
,
in
kateremu
bi
jaz
vračal
njegovo
ljubezen
z
mojo
ljubeznijo
...
«
»
Torej
vaše
življenje
nima
nikakršnega
namena
,
nobene
svrhe
?!
«
Po
salonu
so
spet
zazveneli
hitri
akordi
vročega
valčka
,
in
Stanski
je
z
aristokraško
eleganco
ovil
roko
krog
ozkega
pasu
Evelininega
ter
se
zavrtel
z
njo
med
vrveče
,
izmučene
in
še
vendar
sveže
plesalce
...
»
Da
...
ne
...
do
nocoj
...
A
od
nocojšnjega
večera
...
bode
imelo
...
namen
...
Od
