Dolgo
sem
se
pomišljal
in
s
težkim
srcem
se
namenil
razglasiti
ta
pisma
svojega
nesrečnega
prijatelja
;
in
kdove
ali
mi
ne
bo
še
žal
kdaj
,
ko
bode
že
prepozno
,
da
sem
izpostavil
in
prepustil
mladeniča
,
tolikanj
dragega
mojemu
srcu
,
temu
in
onemu
v
ostro
,
nemilo
presojo
.
Saj
,
kakor
mi
je
znan
svet
,
le
predobro
vem
,
kako
hitro
je
,
zlasti
pri
nas
,
vsakdo
pripravljen
pobrati
kamen
ter
ga
zagnati
na
svojega
bližnjega
,
kateri
le
kolikanj
v
svojem
mišljenju
,
v
svojem
dejanju
in
nehanju
krene
na
stran
s
ceste
,
po
kateri
se
drevi
,
suje
in
pehá
vélika
trgovska
drhal
!
Naj
bo
blago
njegovo
srce
,
vneto
za
srečo
svojih
bratov
,
naj
ga
vodijo
v
vsem
dejanju
najčistejši
nameni
,
kaj
to
njim
?
Sanjača
ga
imenujejo
tisti
,
kateri
sodijo
najmileje
;
kako
pa
ostri
sodniki
,
o
tem
naj
molčimo
.
Tak
»
izgubljenec
«
bil
je
moj
prijatelj
.
Srce
njegovo
je
bílo
za
vesoljno
človeštvo
;
kakor
svoje
čutil
je
njegove
bolečine
;
čutil
je
nepopolnost
človeške
narave
,
čutil
neskončno
,
neizmerno
trpljenje
,
po
vsi
zemlji
razlito
.
Bolečine
vsega
človeštva
ali
bolje
:
vsega
stvarjenja
–
saj
trpi
tudi
žival
–
bile
so
mu
lastne
bolečine
,
ki
jih
je
prenašal
,
dokler
ga
ni
zapustila
moč
.
Dejalo
se
mi
bo
,
da
zdaj
ni
pravi
čas
oživljati
in
svetu
pred
oči
staviti
take
podobe
.
Naš
čas
se
imenuje
materialen
;
resnično
je
to
,
a
oziraje
se
po
svetu
,
vidim
,
in
to
mi
ni
majhno
tolažilo
,
da
ravno
zdaj
najblažji
duhovi
pri
vseh
izobraženih
narodih
bolj
in
bolj
spoznavajo
,
živo
čutijo
in
navdušeni
oznanjajo
resnico
:
da
smo
si
vsi
bratje
,
kar
nas
po
zemlji
hodi
,
popotni
tovariši
,
težko
obloženi
;
da
je
trpljenje
naš
del
,
katero
tovarišem
zlajševati
,
ne
pa
množiti
,
je
vsakemu
sveta
dolžnost
.
Ali
pride
kdaj
čas
,
ko
bo
kraljevala
sprava
in
bratovska
ljubezen
med
narodi
in
posameznimi
–
kdo
ve
?
–
to
pa
je
gotovo
,
da
možje
,
ki
so
goreli
vse
svoje
življenje
za
to
lepo
misel
,
ki
so
se
poganjali
,
trudili
ali
pa
vsaj
,
kakor
moj
prijatelj
,
v
srcu
trpeli
zanjo
,
vsaj
niso
vredni
zasmehovanja
,
če
jim
tudi
ni
bilo
dano
,
da
bi
dosegli
le
najmanjši
del
tega
,
kar
so
želeli
.
Ne
bom
pa
tajil
,
da
me
je
vodila
pri
razglaševanju
teh
pisem
tudi
ljubezen
do
prijatelja
,
ki
mi
je
bil
tako
nenadoma
,
tako
siloma
vzet
,
da
mi
po
njegovi
izgubi
še
zdaj
krvavi
srce
.
Lepšega
spomenika
bi
mu
pač
ne
mogla
postaviti
prijateljska
roka
,
nego
si
ga
je
zapustil
sam
v
teh
pismih
,
ki
jih
dajem
med
svet
brez
prenaredbe
,
ker
le
tako
so
živa
,
zvesta
podoba
te
blage
,
nesrečne
duše
.
Farizej
in
levit
bosta
pač
,
beroč
naslednje
vrste
,
majala
z
glavo
;
usmiljenemu
Samarijanu
pa
se
morda
utrne
pri
branju
pomilovalna
solza
;
njemu
podajam
v
duhu
roko
;
zanj
sem
pisal
,
on
me
je
umel
.
V
Parizu
,
3.
julija
Tretji
dan
že
sem
v
mestu
,
ki
si
mi
ga
odmenil
za
nekoliko
časa
v
prebivališče
,
in
čas
je
,
da
začnem
spolnjevati
,
kar
sem
ti
moral
obljubiti
pri
odhodu
.
Dasi
ne
posebno
prijatelj
okornemu
peresu
,
hočem
ti
vendar
vestno
poročati
vse
,
kar
bom
videl
in
slišal
,
mislil
in
čutil
na
poti
.
Nikar
ne
misli
,
dragi
moj
,
da
mi
je
neznano
,
kaj
namerjaš
s
tem
.
Dobro
vem
in
živo
čutim
,
iz
kakega
namena
si
me
poslal
po
svetu
.
Zdravniki
pošiljajo
svoje
bolnike
v
toplice
,
da
si
poživé
otrple
in
oslabele
ude
;
in
ti
,
moj
zdravnik
,
poslal
si
me
po
svetu
,
posebno
pa
v
to
središče
zdanjega
življenja
in
gibanja
,
da
najde
hirajoča
moja
duša
nove
hrane
,
novih
moči
v
novih
prikaznih
in
podobah
.
Poslušen
ti
hočem
biti
,
kakor
mora
biti
bolnik
svojemu
zdravniku
;
–
če
ne
dosežeš
svojega
blagega
namena
,
ne
bodi
to
moja
krivda
,
kakor
ne
bo
tvoja
.
Ko
si
mi
pri
odhodu
zadnjikrat
podal
roko
v
slovo
,
ko
mi
je
tvoje
ljubo
obličje
izginilo
izpred
oči
,
polastila
se
me
je
žalostna
misel
:
bogve
ali
ga
bodeš
videl
še
kdaj
?
Vem
,
da
bodeš
,
ko
to
bereš
,
nevoljno
majal
z
glavo
,
pa
vsaj
je
tvoja
volja
,
da
ti
ne
prikrivam
ničesar
.
»
Zakaj
ga
nisem
objel
in
pritisnil
na
srce
?
Srce
mi
je
kipelo
,
ko
sem
stal
,
slovo
jemaje
,
pred
njim
–
besede
mi
ni
bilo
iz
ust
,
solzé
ne
v
oko
–
zdaj
pa
je
prepozno
–
videl
ga
ne
bom
nikdar
več
!
«
Te
misli
se
nisem
mogel
nikakor
znebiti
.
Ko
sem
bil
sam
v
vozu
,
stisnem
se
v
kot
in
zdaj
se
mi
uderó
prvič
čez
dolgo
časa
zopet
po
licih
obile
solze
.
—
To
mi
je
zlajšalo
srce
.
Mirneje
jamem
misliti
nate
.
V
duhu
preživim
še
enkrat
zlate
,
nepozabne
ure
,
ki
sem
jih
užil
s
teboj
.
Jeli
se
spominjaš
še
tistega
trenutka
,
ko
sem
ti
bil
,
pozno
domov
te
spremljaje
,
z
mladostno
zgovornostjo
razodel
svoje
srce
,
ti
pa
si
mi
podal
z
nepopisnim
nasmehom
roko
ter
dejal
:
»
Tudi
ti
?
«
In
sklenjena
je
bila
najina
zaveza
.
—
Od
tistega
časa
pa
,
koliko
si
mi
izkazal
ljubezni
,
koliko
si
imel
potrpljenja
z
mojimi
slabostmi
!
O
ne
srdi
se
,
beroč
te
besede
,
katerih
se
ti
nisem
nikoli
upal
izreči
v
lice
.
Kaj
si
mi
ti
,
to
čutim
prav
šele
zdaj
,
ko
te
nimam
več
!
O
zakaj
te
nisem
našel
prej
,
ko
je
bil
še
čas
!
Morebiti
,
morebiti
bi
bilo
vse
drugače
.
Ko
je
nemila
toča
pobila
rodovitno
polje
,
mogoče
,
da
se
vzpne
zopet
tu
pa
tu
lat
,
da
se
ozeleni
in
obraste
–
veselega
sadu
ne
bode
obrodila
.
—
Pa
dovolj
že
in
preveč
takih
črnih
misli
!
Še
se
nam
smeje
življenje
,
kliče
in
vabi
nas
,
uživajmo
ga
–
''
post
mortem
nulla
voluptas
!
''
Le
tiho
,
še
boš
zadovoljen
s
svojim
učencem
.
Odpreti
hočem
vse
svoje
počutke
in
srkati
in
piti
na
vso
moč
,
kar
nam
lepega
in
sladkega
ponuja
življenje
.
Lahko
noč
,
duša
moja
!
''
Cras
ingens
iterabimus
aequor
!
''
V
Parizu
,
4.
julija
Danes
popoldne
bil
sem
v
Louvru
.
Dolgo
že
sem
želel
videti
to
glasovito
zbirališče
najimenitnejših
del
človeških
rok
,
človeškega
duha
.
Veliko
sem
pričakoval
,
še
več
sem
našel
!
Nov
,
neznan
svet
se
mi
je
odkril
v
tem
velikanskem
poslopju
,
kamor
je
poslal
ves
izobraženi
svet
,
kar
je
ustvaril
najlepšega
v
stoletjih
.
Kar
sem
poznal
prej
le
po
imenu
,
po
slabih
popisih
in
podobah
,
to
stoji
zdaj
živo
in
resnično
pred
mano
.
Kako
bi
ti
mogel
popisati
,
kaj
sem
čutil
,
ko
se
zagledam
nenadoma
sredi
slavnih
starogrških
kipov
!
Kar
sem
videl
prej
v
Monakovski
gliptoteki
,
to
je
proti
temu
,
kar
gledam
zdaj
,
dejal
bi
,
le
predgovor
,
zarja
,
ki
naznanja
sonce
.
Tam
sem
bil
v
veži
,
zdaj
stojim
v
samem
svetišču
.
Kaka
resničnost
,
kaka
lepota
,
kak
mir
in
kako
življenje
!
Kako
naravno
,
preprosto
vse
,
in
kako
vzvišeno
,
umetno
!
Kako
telo
,
kak
duh
,
kake
posameznosti
,
kaka
celota
,
kaka
ideja
!
Tukaj
šele
sem
spoznal
pravi
pomen
tiste
pripovedke
o
Pigmalionu
,
ki
je
oživil
mrzli
,
trdi
kamen
na
svojih
vročih
prsih
.
Zamaknjen
sem
stal
pred
tem
Apolonom
,
kateri
,
če
ga
gledaš
nekaj
časa
,
se
ti
zdi
,
kakor
da
bi
se
ti
jel
bližati
–
bog
in
kralj
–
v
svojem
mirnem
,
tihem
veličastvu
in
móra
te
skoraj
,
da
nehote
pripogneš
koleno
pred
njim
.
Zdaj
to
Artemido
s
košuto
,
ki
je
plaha
pribežala
v
zavetje
deviške
lovke
!
In
pa
naposled
to
nebeško
Afrodito
(
Miloško
)
.
Božja
oblast
!
Je
li
mogoče
,
da
je
žena
tako
lepa
!
In
ta
ponos
,
ta
plemenitost
!
Kar
pa
je
največje
čudo
–
obe
roki
sta
ji
pri
ramah
odlomljeni
,
in
vendar
človek
,
ki
jo
zamaknjen
gleda
,
ne
pogreša
ničesar
!
V
duhu
vidi
,
kako
jih
ima
v
deviški
sramežljivosti
sklenjeni
nad
prsmi
,
s
katerih
ji
je
ravno
obleka
zdrsnila
na
kolena
!
—
Ko
se
siloma
odtrgaš
tem
,
čaka
te
vrsta
drugih
podob
,
ki
se
jim
ne
moreš
prečuditi
.
Zaboga
!
Velike
,
neumrjoče
imenujemo
ter
slavimo
v
pesmih
in
podobah
samopašne
,
surove
divjake
,
ki
so
vihrali
od
zemlje
do
zemlje
s
svojo
divjo
drhaljo
–
pred
njimi
strah
in
trepet
,
za
njimi
požar
in
jok
in
stok
umirajočih
!
Duh
pa
božji
se
ne
bliža
v
grmečem
viharju
,
bliža
se
v
rahlem
dihanju
pohlevnega
vetra
.
Velik
,
neumrjoč
,
stvarniku
enak
je
v
resnici
umetnik
,
kateri
iz
svojega
osrčja
stvari
podobe
,
ki
jih
je
v
svetem
trenutku
spočela
njegova
duša
,
ki
jim
je
življenje
dala
njegova
roka
;
podobe
–
kakor
njihov
stvarnik
,
neumrjoče
,
katere
bodo
živele
,
dokler
bodo
veljale
večne
postave
lepote
in
resnice
!
Meni
vsaj
imajo
podobe
,
ki
so
jih
ustvarili
umetniki
,
več
realnosti
,
več
resničnega
,
pravega
življenja
,
nego
so
ga
imeli
milijoni
in
milijoni
,
ki
so
izlezli
iz
prahu
,
ki
so
živeli
v
prahu
in
o
prahu
in
slednjič
povrnili
se
zopet
v
prah
–
za
njimi
pa
ni
ostalo
sledu
!
—
Homerjevi
bogovi
in
junaki
,
Shakespearov
Hamlet
in
Lear
,
Goethejev
Faust
so
živeli
res
,
živé
in
živeli
bodo
,
dokler
bo
živelo
človeštvo
.
Umetnost
je
najblažji
cvet
pravega
,
čistega
človeštva
;
tisti
dar
,
ki
povzdiguje
človeka
najbolj
nad
žival
ter
ga
približuje
stvarniku
.
Umetnost
je
prava
oaza
v
tem
pustem
,
praznem
življenju
,
kjer
duša
hira
in
umira
od
žeje
,
večno
zelen
otok
,
poln
hladnih
potokov
,
pisanih
cvetic
in
ptičjega
petja
,
poln
življenja
in
mladosti
,
harmonije
in
sreče
!
Take
misli
so
me
obhajale
,
ko
sem
se
pozno
ločil
od
dragega
kraja
,
ki
ga
mislim
posihmal
obiskovati
,
kadar
le
utegnem
.
Ta
dan
mi
je
bilo
popolnoma
nemogoče
pečati
se
s
kako
drugo
rečjo
.
Ponoči
,
že
v
postelji
me
obide
misel
,
ali
bi
ne
bil
morda
jaz
v
umetnosti
našel
,
kar
bi
mi
bilo
,
če
ne
izpolnilo
,
pa
vsaj
nekoliko
potolažilo
večno
hrepenenje
mojega
srca
ter
me
vsaj
za
trenutke
povzdignilo
nad
vse
bede
tega
sveta
,
ko
bi
bil
nji
posvetil
vse
svoje
moči
.
Ti
sam
,
vidé
,
koliko
imam
veselja
zlasti
do
poezije
,
si
mi
pridigoval
,
naj
poskusim
v
nji
svojo
moč
.
A
čudno
je
v
tem
moje
stanje
;
dasi
mi
je
glava
polna
misli
,
srce
polno
čutil
,
ni
mi
moči
dati
jim
življenja
!
Imel
sem
nekdaj
čudne
sanje
.
Sprehajam
se
po
zelenih
tratah
in
cvetočih
logovih
;
spremlja
me
povsod
sladko
šumljanje
bistrega
potoka
in
veselo
ptičje
gostolenje
.
Vse
je
jasno
,
veselo
;
srce
moje
pa
žene
dalje
mogočno
hrepenenje
;
cvetoči
kraji
izginejo
za
mano
,
sprejme
me
široka
ravan
,
oko
ne
vidi
drevesa
,
bilke
;
vse
je
prazno
,
pusto
,
nerodovitno
,
vse
tiho
in
mrtvo
.
Sonce
,
ki
se
je
bližalo
zatonu
,
jame
temneti
in
medleti
;
luč
mu
je
bleda
,
mrtvaška
,
kakršno
vidimo
o
sončnem
mraku
.
Dalje
hité
,
začujem
čudne
čudne
glasove
,
kakor
tihi
jok
bolnih
otrok
,
ihtenje
zapuščenih
sirot
na
materinem
grobu
,
jok
in
stok
njih
,
ki
se
vijó
v
smrtnih
bolečinah
,
vmes
pa
ostri
krik
obupajočega
,
ko
plane
v
vodo
.
Čim
dalje
močnejši
strinjajo
se
glasovi
v
mrtvaško
harmonijo
.
Zdaj
zagledam
pred
sabo
široko
reko
–
voda
njena
je
kalna
,
temna
,
počasi
se
vali
val
za
valom
,
iz
njih
pa
izhajajo
ti
čudni
glasovi
–
in
pa
–
strašan
pogled
:
izmed
valov
se
prikaže
sem
ter
tja
in
se
zopet
potopi
mrtvaško
truplo
!
Tu
plava
mlada
mati
,
z
bledimi
rokami
oklepaje
mrtvo
dete
;
tam
moško
truplo
z
divjim
obrazom
,
globoko
krvavečo
rano
na
golih
prsih
.
Ko
povzdignem
oči
,
zagledam
na
bregu
mladeniča
,
kakršne
si
mislimo
angele
,
le
brez
peruti
,
glavo
ima
v
tla
povešeno
in
dolgi
lasje
se
mu
v
žalosti
usipljejo
po
obrazu
na
prsi
;
po
vsem
životu
mu
je
razlita
neskončna
žalost
.
Boječe
se
mu
bližam
ter
ga
vprašam
,
kaj
pomeni
ta
prikazen
.
Vzdigne
glavo
ter
mi
odgovori
:
Reka
ta
je
solzna
reka
;
vanjo
se
zlivajo
vse
solzé
,
kar
jih
joka
človeški
rod
.
Trupla
,
ki
jih
vidiš
,
trupla
so
nesrečnih
,
ki
so
si
v
obupu
sami
končali
življenje
;
jaz
jih
štejem
;
kadar
jih
bo
toliko
,
kolikor
je
srečnih
videlo
sonce
,
in
kadar
bo
reka
napolnila
brezno
,
v
katero
se
zliva
,
da
se
z
njo
operó
vse
krivice
–
tedaj
bo
konec
sveta
!
Ko
je
te
besede
izgovoril
z
nepopisno
žalostnim
glasom
,
začne
šteti
dalje
mrtvaška
trupla
;
mene
se
pa
polasti
pri
tej
priči
neskončno
gorje
;
žalostneje
in
žalostneje
mi
doné
iz
reke
mrtvaški
glasovi
,
bližam
se
bregu
;
ko
stojim
na
njegovem
robu
,
ko
zrem
v
temno
vodo
pod
sabo
,
zgrabi
me
silno
hrepenenje
,
zdihnem
–
planem
vanjo
,
in
nad
menoj
se
sklenejo
črni
,
grenki
valovi
!
...
In
tako
mi
je
,
kakor
bi
se
bil
kopal
v
solzni
reki
,
kakor
bi
se
bila
napojila
moja
duša
z
nesrečo
in
žalostjo
,
z
bedo
in
trpljenjem
vsega
človeškega
rodu
.
Ali
–
in
to
je
moja
nesreča
–
ne
najdem
besed
in
bogve
ali
je
tudi
takih
besed
,
ki
bi
izgovorile
,
kar
mi
čuti
srce
.
In
tako
ostanem
pač
večno
nem
!
6.
julija
To
pismo
ti
pišem
v
postelji
,
pa
le
nikar
nič
hudega
ne
misli
.
Včeraj
sem
se
malo
prehladil
–
jutri
pa
,
mislim
,
bom
že
zopet
pokonci
.
Zdaj
imam
najboljšo
priložnost
,
da
te
nekoliko
seznanim
s
svojim
domačim
življenjem
.
Stanovanje
imam
tako
,
da
boljšega
mi
ti
sam
ne
moreš
želeti
.
Skoraj
sredi
mesta
,
komaj
četrt
ure
od
mojega
Louvra
,
sem
se
naselil
v
velikem
''
»
hôtel
garni
«
''
.
Njegova
lastnica
,
moja
gospodinja
,
vdova
v
najlepši
dobi
,
''
»
entre
deux
âges
«
''
,
kakor
pravi
dobro
Francoz
,
vlada
ga
z
veliko
umetnostjo
in
modrostjo
.
Lepo
jo
je
gledati
,
ko
,
na
svojem
prestolu
sedé
,
kakor
kraljica
Elizabeta
,
carica
Katarina
ali
cesarica
Marija
Terezija
zapoveduje
svojim
podložnim
,
svoji
družini
;
vse
vidi
in
sliši
,
vse
vodi
in
vlada
.
Za
vse
svoje
gostove
skrbi
po
materino
,
posebno
pa
je
vzela
v
svoje
zavetje
mene
,
ker
morebiti
vidi
,
da
sem
ga
najbolj
potreben
.
Prvi
dan
že
me
pride
v
sobo
obiskat
,
poprašuje
me
,
kako
sem
s
hrano
in
postrežbo
zadovoljen
–
od
kod
sem
,
kako
je
pri
nas
doma
,
ali
mi
še
živé
roditelji
.
Ko
pravim
,
da
nimam
več
očeta
ne
matere
,
bralo
se
ji
je
res
na
obličju
,
da
me
miluje
.
Kako
mi
je
po
volji
Pariz
,
ali
se
mi
ne
toži
po
domu
,
imam
li
tukaj
kaj
znancev
–
itd.
In
vse
to
poprašuje
s
tako
prijetno
radovednostjo
,
s
tako
skrbno
prijaznostjo
,
da
ji
človek
z
veseljem
odgovarja
.
Nazadnje
me
je
povabila
,
če
mi
je
dolgčas
,
če
kdaj
ne
vem
kaj
početi
–
naj
pridem
le
k
nji
.
Zakaj
ti
pravim
vse
te
reči
?
Veseli
me
vselej
,
kadar
najdem
človeka
,
ki
mi
ni
iz
gole
samopridnosti
,
nego
iz
dobrega
srca
prijazen
.
In
tej
ženi
se
res
vidi
,
da
ne
gleda
samo
na
svoj
dobiček
;
vesela
je
,
če
vidi
svoje
gostove
vesele
in
zadovoljne
.
To
je
njena
skrb
,
njen
ponos
.
Ko
je
slišala
,
da
sem
danes
v
postelji
ostal
,
nima
že
celo
miru
;
komaj
sem
jo
potolažil
in
pogovoril
,
da
mi
ni
nič
;
res
zame
skrbi
kakor
mati
za
svojega
otroka
.
In
kaj
bi
tajil
,
dobro
to
dé
človeku
,
ki
je
daleč
od
svojega
doma
,
sam
med
neznanimi
,
tujimi
ljudmi
.
Zdaj
je
tudi
čas
,
da
ti
odkrijem
skrivnost
,
ki
mi
že
dolgo
časa
teži
srce
.
Storil
sem
namreč
že
prve
dni
znanje
,
katero
tudi
ni
kar
si
bodi
.
Tako
daleč
sva
že
,
da
mi
ne
bo
moči
nazaj
.
—
Naša
gospodinja
ima
hčer
–
obrazek
ima
kakor
angel
;
velike
črne
oči
,
temno
kostanjeve
,
skodrane
lasce
–
živa
je
in
brhka
kakor
gorska
srna
–
pravo
ljubeznivo
cigansko
dete
!
Stara
je
–
devet
let
in
ime
ji
je
Evelina
!
Pozdravljal
sem
jo
nekolikokrat
,
ko
sem
jo
srečal
v
veži
ali
na
stopnicah
–
ko
je
bila
že
manj
plašna
,
tudi
pobožal
in
nazadnje
na
čelo
poljubil
.
Veš
,
da
imam
posebno
veselje
do
otrok
;
rad
se
z
njimi
pogovarjam
in
igram
;
tudi
otroci
se
me
čudno
hitro
privadijo
.
Tako
sva
tudi
z
Evelino
že
vélika
prijatelja
.
Kadar
pridem
domov
,
prileti
mi
vselej
že
od
daleč
naproti
;
ko
se
pripognem
,
da
bi
jo
poljubil
,
oklene
se
me
okrog
vratu
in
dá
mi
tak
krepak
,
srčán
poljub
,
da
kar
zazveni
po
vsej
veži
.
Če
se
ji
pa
zadosti
hitro
ne
pripognem
,
stori
mi
z
roko
táko
nepopisno
,
zapovedljivo
znamenje
,
da
se
človeku
ni
moči
ustavljati
.
Mati
jo
je
karala
iz
početka
,
kakor
mi
je
sama
pravila
,
da
ni
spodobno
obešati
se
tako
na
tujega
gospoda
in
da
tudi
meni
ne
bo
pogodu
,
če
vedno
leta
za
menoj
.
Pa
prosil
sem
matere
,
naj
jo
pusti
,
da
me
obišče
,
kadar
me
hoče
,
zmerom
mi
bode
ljubó
.
In
zdaj
že
njo
samo
veseli
to
najino
prijateljstvo
.
Tožila
mi
je
namreč
,
da
,
kakor
je
živa
,
ima
vendar
časi
trenutja
,
ko
je
vsa
tiha
in
otožna
;
to
pač
zato
,
pravi
,
ker
nima
prave
družbe
,
in
bala
se
je
že
,
da
bi
to
ne
škodovalo
njenemu
zdravju
.
Ne
morem
ti
dopovedati
,
káko
veselje
mi
je
,
pogovarjati
se
s
tem
nedolžnim
,
umnim
otrokom
.
Neka
posebna
simpatija
me
vleče
do
nje
,
in
ko
povzdigne
časi
molče
proti
meni
svoje
velike
temne
oči
,
spreleti
me
neko
čudno
,
sladko
čutilo
.
A
to
samo
časi
–
po
navadi
je
živa
in
vesela
,
pa
radovedna
kakor
sraka
.
Vse
jo
mika
,
vse
bi
vedela
rada
–
in
ne
jenja
–
prav
po
žensko
–
da
nazadnje
vse
spravi
iz
mene
,
kar
hoče
.
Natanko
ve
vse
moje
domače
razmere
;
tudi
tebe
že
zna
po
imenu
in
postavi
;
izprašala
me
je
natanko
,
kakšen
si
:
ali
imaš
brado
,
kake
lase
,
kake
oči
itd.
,
da
sem
bil
res
časi
v
zadregi
.
To
pa
ji
nikakor
noče
v
glavo
,
zakaj
sva
se
ločila
,
če
se
imava
tako
rada
.
Ako
ona
koga
rada
ima
,
pravi
–
hoče
vedno
biti
pri
njem
.
Moral
sem
ji
obljubiti
,
da
ti
bom
pisal
,
da
prideš
semkaj
;
rada
te
bo
imela
,
pravi
,
kakor
mene
;
ne
–
mene
vendar
še
malo
rajši
–
in
skrbela
bode
že
,
da
ti
ne
bo
dolgčas
!
Ko
nekoč
najde
mojega
Prešerna
na
mizi
,
odpre
ga
,
nabere
usteca
,
kakor
bi
hotela
žvižgati
,
ter
začne
polagoma
,
strahoma
:
»
Strüne
,
milo
se
glasite
«
...
pa
kakor
bi
se
bila
spekla
,
hitro
odjenja
–
pogleda
me
,
in
ko
vidi
,
da
se
na
smeh
držim
,
vpraša
malo
razžaljena
,
ali
je
to
laško
ali
angleško
ali
latinsko
ali
kaj
,
ker
nič
ne
umé
?
Ko
ji
povem
,
da
pri
nas
doma
tako
govoré
,
vpraša
me
dalje
potolažena
,
ali
se
tega
jezika
tudi
otroci
v
šolah
uče
?
Pravim
ji
,
da
ga
govoré
tudi
doma
v
delavnik
in
praznik
,
posebno
lepo
pa
deklice
!
Zdaj
pa
hoče
po
vsi
sili
,
da
moram
tudi
nje
učiti
tega
lepega
jezika
.
Povedati
ji
moram
zdaj
to
,
zdaj
to
,
in
vse
si
zapomni
.
Izgovarja
čuda
čisto
in
lepo
,
le
malo
boječe
;
počasi
spušča
besede
iz
ust
,
kakor
bi
se
bala
,
da
se
ji
katera
ne
stare
.
Včeraj
,
ko
pridem
domov
,
pozdravi
me
glasno
:
»
Dober
dan
,
moj
dragi
!
«
Čudno
mi
je
segel
v
srce
ta
pozdrav
,
slišan
na
nenavadnem
kraju
.
Te
besede
je
bila
izvabila
nalašč
,
kakor
sem
se
spomnil
pozneje
,
prej
tisti
dan
iz
mene
posamezne
,
potem
pa
jih
je
združila
in
zvezala
tujcu
v
prijazen
pozdrav
.
Poleg
tega
tudi
pojeva
;
jaz
jo
učim
naših
narodnih
,
ona
pa
mene
francoskih
pesmi
.
Tako
prijeten
glasek
ima
,
da
bi
jo
človek
zmerom
poslušal
.
Danes
,
ko
sem
ostal
v
postelji
,
že
celo
ne
ve
,
kaj
bi
začela
.
Znesla
mi
je
vkup
vse
svoje
knjige
,
podobe
,
punčke
in
igrače
,
da
bi
mi
ne
bilo
dolgčas
,
tako
da
je
soba
polna
tega
drobiža
.
Pravi
,
da
me
bo
ona
sama
ozdravila
,
drug
nihče
ne
;
in
res
ne
dá
nikomur
,
da
mi
prinese
le
kozarec
vode
.
Zdaj
me
je
popustila
za
malo
časa
,
ker
jo
je
mati
poklicala
;
preden
pa
pojde
spat
,
prišla
bo
že
še
pogledat
in
mi
voščit
lahko
noč
.
Zakaj
ti
pa
tako
natanko
razkladam
vse
te
otročje
stvari
,
dragi
moj
?
Zato
,
da
vidiš
,
da
se
tvojemu
prijatelju
dobro
godi
in
da
ničesar
ne
pogreša
–
razen
tebe
!
8.
julija
Kako
me
je
razveselilo
tvoje
pismo
,
tega
ti
ne
bom
pravil
!
Tako
se
je
,
mislim
,
veselil
Noe
,
ko
je
zagledal
golobčka
z
oljkovo
vejo
v
kljunu
,
kakor
sem
se
jaz
,
ko
mi
je
prišlo
prvo
znamenje
tvoje
ljubezni
po
mojem
odhodu
.
Kakor
je
videti
,
nisi
preveč
nezadovoljen
z
mano
,
vsaj
ne
zmerjaš
me
prehudo
,
kakor
je
sicer
tvoja
navada
.
Saj
sem
pa
tudi
priden
,
da
je
veselje
.
V
Louvre
sem
se
res
zaril
,
kakor
praviš
,
pa
nič
se
ne
boj
,
vendar
zraven
ne
zabim
zlatega
dneva
.
Ogledoval
sem
po
dve
do
tri
sobe
na
dan
in
to
je
bilo
dobro
,
da
sem
začel
od
pravega
konca
,
sicer
bi
bil
morebiti
videl
eno
samo
podobo
.
V
eni
sobi
namreč
,
''
»
salon
carré
«
''
imenovani
,
so
zbrane
najlepše
podobe
vseh
časov
in
šol
.
Ko
danes
stopim
vanjo
,
na
prvi
pogled
zagledam
podobo
,
ki
sem
ji
dejal
:
Ta
je
!
Koliko
sem
do
zdaj
videl
lepih
podob
vsake
vrste
,
gledal
sem
jih
,
čudil
se
njih
lepoti
in
dejal
:
kako
lepa
podoba
!
Kar
pa
gledam
zdaj
,
to
ni
podoba
,
to
je
misel
–
in
pa
kaka
misel
,
ki
jo
je
umetnikova
duša
vdihnila
na
platno
:
–
to
je
sveto
čutilo
,
ki
se
je
upodobilo
in
vidno
postalo
nesvetim
očem
!
To
je
molitev
,
vzdihljaj
proti
nebu
!
—
Dobro
ti
je
znana
in
ni
ga
morda
kristjana
,
da
bi
je
ne
bil
videl
tako
ali
tako
ponarejene
:
meni
je
bila
že
najljubša
izmed
vseh
Marijinih
podob
,
ko
sem
jo
videl
prvič
v
molitnih
bukvicah
.
—
Znad
zemlje
proti
nebu
plava
,
z
luno
pod
nogami
;
roki
ima
sklenjeni
na
prsih
,
oči
zamaknjene
v
nebo
,
nad
glavo
zvezdno
krono
,
kakor
svetál
oblak
jo
obdaja
angelov
truma
!
Táko
jo
je
gledal
deviški
apostol
,
učenikov
ljubljenec
,
v
sedma
nebesa
zamaknjen
,
ko
pravi
:
In
prikazalo
se
je
veliko
znamenje
na
nebu
,
žena
s
soncem
oblečena
,
z
luno
pod
nogami
,
na
glavi
pa
je
imela
krono
iz
dvanajst
zvezd
.
—
Táko
jo
je
moral
gledati
tisti
cerkveni
oče
,
ki
je
prvi
začel
učiti
,
da
je
devica
brez
madeža
spočela
.
Videti
bi
hotel
razuzdanca
,
ki
bi
pred
to
podobo
mogel
ziniti
grdo
besedo
!
Ali
je
bil
Murillo
pobožen
ali
ne
,
tega
ne
vem
;
gotovo
pa
je
bil
pobožen
takrat
,
ko
je
delal
to
podobo
.
Tako
noben
svetnik
ni
častil
svoje
kraljice
!
O
srečen
umetnik
,
kateri
more
tako
utelesiti
svojo
misel
!
Nehotoma
človeku
pride
na
misel
,
da
primerja
to
podobo
z
Rafaelovo
Madono
Sikstovo
v
Draždanski
galeriji
,
ki
sluje
po
vsem
svetu
.
Da
ti
naravnost
povem
svojo
misel
–
Rafael
je
gotovo
večji
umetnik
nego
Murillo
,
vsaj
bolj
sluje
,
in
tudi
slavno
njegovo
Madono
,
če
se
ne
motim
,
svet
stavi
nad
Murillovo
,
vsaj
slikarji
;
pa
to
je
ravno
;
jaz
nisem
slikar
,
s
srcem
,
oprosti
mi
to
besedo
,
bolj
gledam
nego
z
očmi
–
in
»
sodnik
mi
je
srcé
«
!
Lepa
je
Rafaelova
Mati
božja
,
lepa
nad
vse
žené
–
sveta
je
in
čista
;
ali
take
si
moje
srce
ne
more
misliti
nje
,
ki
je
»
pribežališče
grešnikov
«
ali
pa
,
da
bolj
posvetno
govorim
–
ženski
ideal
!
Ko
sem
stal
pred
njo
,
zdelo
se
mi
je
,
kakor
da
bi
me
ostro
gledala
ter
govorila
:
Kako
si
upaš
ti
,
grešni
zemeljski
sin
,
pred
moje
sveto
obličje
!
10.
julija
Včeraj
sem
bil
v
Montmorencyju
.
Kdo
bi
mogel
slišati
to
ime
,
pa
bi
se
ne
spominjal
moža
,
ki
ga
je
posvetil
s
svojim
duhom
!
Veš
,
dragi
moj
,
da
odkar
ga
poznam
,
posebno
ljubim
Rousseauja
.
Vse
svoje
bitje
,
ne
zameri
mi
te
besede
,
čutim
nekako
sorodno
njegovemu
;
kakor
on
bolj
mislim
s
srcem
,
če
se
sme
tako
govoriti
,
nego
z
glavo
,
in
kar
je
bolelo
njega
,
boli
tudi
mene
!
Tukaj
pa
moram
nekaj
omeniti
.
Med
drugimi
posebnostmi
,
ki
bi
se
jih
sramoval
vsak
izobražen
človek
,
imam
tudi
to
,
da
mi
»
kamenje
govori
«
.
Ko
se
sprehajam
po
velikanskem
''
Place
de
la
Concorde
''
,
kjer
je
stal
,
kakor
beremo
,
veliki
krvavi
oder
,
na
katerem
je
palo
v
dveh
letih
tri
tisoč
glav
,
med
njimi
tudi
kraljeva
in
kraljičina
,
ogledujem
s
strmečim
očesom
velikanski
obelisk
,
ki
ga
je
poslala
sužna
Afrika
ponosni
Franciji
,
in
prijetno
mi
bije
na
uho
sladko
šepetanje
krasnih
dveh
vodnjakov
,
ki
mečeta
vodo
visoko
proti
nebu
;
noben
spomin
mi
ne
kali
lepega
pogleda
!
Pa
naj
pravi
še
kdo
,
da
sem
sentimentalen
!
Zakaj
me
je
pa
vendar
tako
gnalo
videti
enkrat
kraj
,
kjer
je
živel
Rousseau
dve
leti
kakor
puščavnik
in
kjer
je
spisal
svojo
»
Novo
Heloizo
«
,
visoko
pesem
ljubezni
!
Zakaj
me
pa
tukaj
tako
mika
vse
,
kar
koli
me
spominja
tega
moža
?
—
Zato
,
ker
ga
–
ljubim
.
Dolgo
že
sem
obetal
Evelini
,
da
jo
s
seboj
vzamem
,
kadar
pojdem
kam
dalje
.
Smili
se
mi
sirotka
,
ker
je
vedno
zaprta
in
bledi
in
hira
kakor
cvetica
,
ki
nima
zdrave
sape
.
To
je
bilo
veselje
,
ko
sem
ji
naznanil
prej
tisti
večer
,
da
jo
jutri
s
seboj
vzamem
!
Skakala
je
,
ploskala
z
rokama
in
vrtela
se
kakor
nora
!
Zdaj
pa
se
začne
velika
skrb
!
Pripravljanje
na
daljni
pot
,
akoravno
sem
ji
dejal
,
da
prideva
še
tisti
večer
nazaj
.
Nič
se
naj
ne
bojim
,
tolaži
me
,
bode
se
že
tako
lepo
napravila
,
da
me
ne
bo
treba
sram
biti
sprehajati
se
z
njo
,
naj
naju
vidi
,
kdor
hoče
.
In
začne
mi
naštevati
vse
svoje
obleke
:
bele
,
višnjeve
,
rdeče
in
pisane
in
kaj
vem
vse
kake
–
svoje
slamnike
in
klobuke
s
peresi
in
trakovi
;
popisuje
mi
vse
natanko
,
kako
je
to
in
ono
,
ter
prosi
me
nazadnje
,
da
naj
volim
,
katero
obleko
naj
vzame
.
Naenkrat
pa
se
zavrti
na
peti
:
Kako
sem
neumna
,
mar
grem
kar
ponje
,
da
boste
videli
!
Komaj
sem
jo
ustavil
in
pregovoril
,
da
meni
je
vse
enako
,
naj
se
obleče
,
kakor
se
hoče
;
da
je
lepa
in
meni
pogodu
v
kateri
koli
obleki
.
To
je
storilo
pravdi
konec
!
Deseta
ura
je
bobnela
z
bližnje
ogromne
cerkve
st.
deniške
,
ki
je
črna
molela
v
jasno
poletno
nebo
,
ko
se
pripeljeva
v
Enghien
,
prijazno
vas
s
toplicami
,
ne
daleč
od
Montmorencyja
.
Ker
se
nama
ni
mudilo
,
zapustiva
voz
ter
greva
peš
proti
vasi
.
S
konca
vasi
se
zablešči
nama
prijazno
jezerce
.
Evelina
,
ki
ni
še
nikoli
nič
takega
videla
,
zavriska
veselo
,
ko
ga
zagleda
,
in
tudi
jaz
se
ga
zaveselim
,
saj
si
ne
morem
misliti
lepega
kraja
brez
bistre
vode
,
ki
je
njemu
to
,
kaj
lepo
oko
prijaznemu
obrazu
.
Ko
je
bilo
kmalu
čas
kositi
,
ustaviva
se
pri
hišici
poleg
jezera
,
ki
naju
je
tako
prijazno
vabila
.
Ko
se
nama
je
pripravljalo
kosilo
,
sprehajala
sva
se
po
cvetočih
travnikih
,
ki
oklepajo
na
eni
strani
jezero
.
Bil
je
lep
poletni
dan
.
Jaz
ne
vem
,
kako
je
to
,
ali
pomladanskega
in
jesenskega
dneva
,
naj
bo
še
tako
lep
,
ne
morem
se
prav
od
srca
veseliti
.
Pomlad
in
jesen
mi
budita
nemirno
čutilo
,
ki
ima
v
sebi
skoraj
ravno
toliko
grenkosti
kakor
sladkosti
;
gotovo
je
to
bolj
poetično
,
ali
poezija
je
,
meni
vsaj
,
nemir
–
mir
pa
je
sreča
!
O
lepem
poletnem
dnevu
miruje
narava
,
počiva
življenje
,
stoji
,
rekel
bi
,
čas
,
kakor
ura
,
ki
se
je
ustavila
.
Po
cele
ure
bi
ležal
takega
dne
vznak
v
senci
ter
govoril
s
poetom
:
Trenutek
,
stoj
–
kako
si
lep
!
—
Tak
dan
je
bil
ta
.
Po
jasnem
nebu
so
plavali
sem
ter
tja
raztreseni
beli
oblački
;
prijetna
sapica
je
ohlajala
prehudo
vročino
;
iz
višine
je
donelo
veselo
škrjančevo
žvrgolenje
;
lahno
se
je
zibalo
jezero
in
prijetno
pljuskalo
ob
breg
.
Evelina
je
bila
vsa
srečna
:
veselo
je
skakala
in
tekala
po
travnikih
kakor
jagnjiče
,
ki
je
spomladi
prvič
na
paši
.
Vse
ji
je
bilo
novo
,
vse
jo
je
mikalo
;
saj
je
bila
ubožica
danes
prvič
pustila
temno
mestno
zidovje
–
jaz
pa
sem
bil
otrok
z
otrokom
.
Letal
sem
z
njo
po
travniku
,
trgala
sva
zdaj
cvetice
,
zdaj
sva
metulje
lovila
.
Kolikokrat
je
pala
po
dolgem
tja
po
travniku
,
ko
je
s
slamnikom
predaleč
mahnila
za
metuljem
!
Smejala
sva
se
na
vsa
usta
in
mislim
,
da
z
nama
tudi
srečni
metulj
.
Ko
sva
se
že
nekoliko
utrudila
,
greva
pod
košato
lipo
poleg
hiše
,
kjer
nama
skoraj
prinesó
kosilo
.
V
slast
nama
je
šlo
vse
.
Evelina
je
jela
in
žvrgljala
kakor
lastovka
pa
smejala
se
,
vse
obenem
!
Zdaj
pa
je
bil
čas
,
napotiti
se
,
kamor
sva
bila
namenjena
.
Komaj
četrt
ure
od
Enghiena
zagledava
na
nizkem
griču
Montmorency
.
Prijeten
pogled
:
bele
hišice
,
sem
ter
tja
po
griču
raztresene
med
zelenim
sadnim
drevjem
.
Ko
prideva
do
zaželenega
mesta
,
pozvonim
pri
vrtnih
vratih
.
Odpre
nama
stara
ženica
ter
prijazno
dovoli
,
da
smeva
ogledovati
hišo
in
vrt
.
Ali
srce
me
je
zabolelo
,
ko
mi
pravi
ženica
,
da
je
od
tistega
časa
,
kar
je
tu
živel
Rousseau
,
vse
prenarejeno
in
prezidano
;
samo
vrt
za
hišo
in
gozdič
za
njim
da
je
še
,
kakršen
je
bil
.
Pokaže
mi
lepo
lovorovo
drevo
,
katero
je
slavni
mož
vsadil
s
svojo
roko
.
Sprehajaje
se
po
gozdiču
,
najdem
preprosto
kamneno
klop
z
napisom
:
Tukaj
je
rad
počival
J.
J.
Rousseau
.
Sedem
nanjo
in
skoraj
se
globoko
zamislim
.
Čez
nekaj
časa
priskače
Evelina
,
ki
je
vtem
letela
sama
po
gozdu
in
vrtu
,
sede
poleg
mene
na
klop
,
zdahne
,
nasloni
glavico
na
moja
kolena
,
pogleda
me
še
enkrat
s
trudnim
očesom
–
in
zamiži
.
Sladko
počivaj
,
blaženo
dete
!
Vsemogočni
naj
ti
ohrani
čelo
vedno
jasno
,
kakor
je
zdaj
,
in
veselo
čisto
srce
!
Blagi
duhovi
naj
te
spremljajo
po
viharnem
življenju
.
Da
bi
ne
vedela
nikoli
,
kaj
je
skrb
,
kaj
je
kesanje
!
Viharna
strast
naj
ti
ne
kali
nikdar
čiste
,
mirne
duše
.
Hude
sanje
naj
ti
ne
dramijo
spanja
;
mirno
in
sladko
naj
ti
bode
vedno
,
kakor
ti
je
zdaj
v
mojem
naročju
!
Oj
srečno
dete
in
presrečno
ti
,
ker
tebi
je
neznano
vse
gorjé
!
Zavedati
se
ne
–
najslajši
stan
!
—
—
—
Naj
rahle
sape
dušo
ti
pasó
,
dokler
spoznaš
veselje
in
solzé
!
—
—
Je
li
življenje
človeku
dobrota
–
sreča
?
Oj
človeški
rodovi
,
kakó
senci
enaki
ste
vi
!
Saj
kedó
umrjočih
,
kedó
sreče
več
zadobi
,
kakor
da
srečen
se
zdi
,
ko
se
je
zdel
,
pa
pogine
!
In
zopet
na
drugem
mestu
:
Roditi
se
ne
–
najbolje
človeku
je
to
;
če
pride
na
svet
,
pustiti
hitro
ga
spet
–
to
pak
je
za
prvim
najbolje
.
Kdo
pa
je
govoril
te
besede
?
Saj
da
so
mu
šle
iz
srca
,
to
pač
čuti
vsak
,
kdor
kaj
čuti
.
—
Te
besede
govoril
je
mož
,
ki
je
živel
v
najlepšem
delu
zemljé
,
jasnega
očesa
,
jasne
duše
kakor
nebo
,
ki
se
je
razpenjalo
večno
vedro
nad
njim
–
sin
mogočne
,
cvetoče
domovine
,
ki
ga
je
spoštovala
,
ki
se
je
ponašala
z
njim
,
ki
ga
je
častila
kakor
boga
;
pesnik
,
kateremu
je
bila
razkrila
večna
lepota
milostno
svoje
obličje
;
človek
,
kateremu
je
teklo
mirno
in
jasno
življenje
kakor
po
cvetočem
polju
bister
potok
,
v
katerem
se
ogleduje
cvetica
ob
robu
,
neskončno
nebo
–
človeški
obraz
:
–
te
besede
je
govoril
Sofoklej
...
On
je
bil
eden
tistih
izvoljenih
,
ki
nam
kažejo
,
kako
lepo
bi
moglo
biti
človeško
življenje
,
in
mi
jih
moramo
gledati
ter
veseliti
se
njihove
sreče
–
saj
so
naši
bratje
.
In
vendar
,
dasi
srečen
sam
,
kolikor
more
biti
srečen
človek
,
zakaj
je
govoril
tako
?
—
Poznal
je
življenje
;
če
ni
trpel
sam
,
pa
je
videl
trpeti
toliko
drugih
.
In
kakor
je
mislil
in
govoril
on
–
tako
so
mislili
in
govorili
največji
modrijani
,
najblažji
duhovi
vseh
časov
;
tako
je
tudi
mislil
in
govoril
mož
,
ki
je
tolikrat
počival
na
tej
klopi
.
—
—
Kaj
pa
hočemo
reči
mi
,
ki
smo
prišli
za
njimi
,
ki
imamo
za
sabo
daljši
čas
;
ki
gledamo
več
gorja
,
ker
vidimo
več
ljudi
pred
sabo
in
okrog
sebe
!
Saj
kaj
pa
je
vsa
zgodovina
nego
povest
človeškega
trpljenja
,
pisana
s
krvjo
in
solzami
!
Pa
človek
še
ni
sam
na
svetu
;
kaj
pa
žival
?
—
Od
nabodenega
hrošča
,
ki
vrti
v
smrtnih
težavah
mlin
surovemu
paglavcu
za
kratek
čas
–
do
uboge
tlačanske
pare
,
ki
v
potu
svojega
života
nosi
in
vozi
človeku
bremena
,
ki
jih
ne
zmore
sam
,
plačilo
pa
gotovo
ji
je
glad
in
žeja
in
–
naj
dela
,
kar
more
–
palica
!
–
koliko
truda
,
koliko
trpljenja
!
Ko
človek
premišlja
,
koliko
je
trpljenja
,
koliko
bede
na
svetu
–
in
kako
bi
mogel
ne
premišljati
tega
,
če
ima
srce
!
–
saj
še
ne
more
,
ne
sme
zase
en
trenutek
,
ne
pravim
srečen
,
le
miren
,
neskrben
biti
.
Ko
sediš
zimski
večer
v
mirnem
,
gorkem
hramu
,
zunaj
pa
žvižga
ostri
sever
okrog
voglov
in
tuli
po
polju
,
kako
dobro
,
kako
mehko
ti
je
pri
srcu
!
Tega
pa
ne
pomisliš
,
samopašnik
,
in
gorje
ti
,
ko
bi
pomislil
,
da
ravno
tedaj
žena
onemogla
na
poti
pritiska
dete
,
od
gladu
in
mraza
umirajoče
,
na
mrzle
izstradane
prsi
;
–
a
le
tiho
,
uboga
mati
,
nocoj
še
bo
konec
tvojemu
in
tvojega
črviča
trpljenju
!
Zaspala
bosta
pod
gorko
snežno
odejo
,
jutri
pa
bo
zopet
veselo
sijalo
sonce
z
jasnega
neba
na
zemljo
!
Pa
ta
ni
edina
!
In
ti
dekle
–
zakaj
bi
s
tabo
ne
govoril
,
saj
ženske
imate
mehka
srca
!
–
ti
dekle
,
ki
sloniš
svojemu
izvoljenemu
v
naročju
ter
mu
zreš
zamaknjena
v
srečno
oko
–
kako
si
srečna
!
—
Tvoja
sestra
pa
–
kaj
ni
tvoja
sestra
,
kaj
ni
hči
istega
nebeškega
očeta
?
–
tvoja
sestra
pa
hodi
ravno
ob
tisti
uri
–
z
obupom
v
obrazu
,
z
obupom
v
srcu
,
gor
in
dol
kraj
mirno
tekoče
vode
:
Voda
,
si
ti
globoka
,
kakor
sem
jaz
visoka
?
—
—
—
Pa
ta
ni
edina
!
Kaj
pa
je
tebe
treba
biló
!
Tako
bi
človek
žalosten
dejal
vsemu
človeškemu
rodu
.
Kaj
ni
res
podoben
ubogi
zapuščeni
siroti
?
V
bolečinah
pride
na
svet
,
v
bolečinah
gre
s
sveta
;
prvi
glas
njegov
je
jok
–
zdihljaj
zadnji
!
Od
zibeli
do
groba
,
koliko
truda
in
skrbi
,
koliko
nemira
in
hrepenenja
,
koliko
neuslišanih
željá
–
koliko
solzá
!
—
—
Iz
teh
misli
zbudi
me
nedolžno
dete
,
ki
mi
je
ves
čas
spalo
v
naročju
!
Ko
se
zdrami
,
dvigne
glavico
,
mane
si
z
obema
rokama
oči
in
ozira
se
plaho
okrog
.
Ko
mi
pa
pogleda
v
obraz
in
vidi
,
da
se
držim
na
smeh
,
zasmeje
se
tudi
ona
,
objame
me
in
srčno
me
poljubi
.
Vstaneva
,
posloviva
se
od
prijazne
ženice
in
veselo
korakava
nazaj
proti
Enghienu
.
Ker
se
je
bližal
že
večerje
čas
,
obrneva
se
zopet
proti
hišici
,
ki
naju
je
bila
tako
lepo
pogostila
.
Po
večerji
odpnem
čolnič
ob
bregu
,
stopiva
vanj
,
odrinem
od
kraja
,
in
veselo
veslaje
,
prepeljujem
svojo
mlado
prijateljico
po
dolgem
in
povprek
po
jezeru
.
Ali
je
bilo
veselje
!
Zaviha
si
rokavčke
do
lakti
in
ploska
in
brodi
po
vodi
;
zdaj
trga
bele
povodne
cvetice
,
zdaj
grabi
po
drobnih
urnih
ribicah
,
ki
se
zaganjajo
iz
vode
,
zijaje
po
letajočih
večernih
mušicah
.
Sonce
se
je
bilo
skrilo
za
gore
,
iz
grmovja
ob
jezeru
je
prijetno
donelo
drobno
gostolenje
ptičev
,
ki
so
se
spravljali
spat
,
in
vmes
sladkootožna
kosova
pesem
.
Težka
nama
je
bila
ločitev
od
ljubega
kraja
.
Še
z
voza
se
je
dolgo
ozirala
Evelina
nazaj
ter
pozdravljala
ga
z
ročico
.
Zvezde
so
migljale
na
nebu
,
ko
naju
zopet
sprejme
hrumeče
mesto
.
15.
julija
Kako
ti
bom
pa
,
dragi
moj
,
kako
ti
bom
pravil
to
?
Roka
se
mi
trese
,
ko
pišem
,
in
viharno
mi
v
prsih
poje
srce
.
Mojbog
,
mojbog
,
kaj
bo
to
!
Kaj
me
spreletava
sladka
groza
,
ko
se
spominjam
nebeške
prikazni
!
In
pa
vstaja
mi
pred
očmi
iz
temine
počasi
počasi
skoraj
pozabljena
podoba
iz
davnih
časov
,
jasnejša
in
jasnejša
,
in
glej
,
razgrinja
se
pred
mano
sveta
dežela
z
zelenimi
travniki
,
hladnimi
gozdiči
,
nad
njo
pa
plava
mir
,
nedolžnost
,
sreča
,
in
zdi
se
mi
,
kakor
bi
zelene
smreke
majale
glave
in
,
sladko
šepetaje
,
klicale
me
in
vabile
:
Pridi
,
pridi
nazaj
,
srečen
si
bil
med
nami
!
O
zlati
časi
,
o
nedolžna
otroška
leta
!
—
Imej
potrpljenje
z
mano
;
saj
hočem
miren
biti
kolikor
mogoče
in
ti
praviti
vse
po
vrsti
,
kako
je
bilo
.
Truden
vednega
mestnega
šuma
in
ropota
,
hrepenel
sem
zopet
enkrat
kopati
,
počiti
in
poživiti
se
v
čudodejnih
Mozartovih
glasih
.
Izmed
vseh
skladateljev
nima
nobeden
toliko
moči
do
mene
kakor
ta
novi
Orfej
:
saj
ti
pa
tudi
dela
s
tvojim
srcem
,
kakor
se
mu
zdi
.
Meni
se
kar
samo
smeje
,
ko
slišim
te
tako
sladke
,
tako
mehke
,
tako
otroške
melodije
.
Tu
vse
poje
in
žubori
,
vse
igra
in
se
norčuje
;
zdaj
se
smeje
,
zdaj
zdihuje
.
Pomlajen
,
poblažen
in
poboljšan
grem
vedno
od
njega
.
Njegov
»
Don
Juan
«
je
bil
napovedan
zvečer
.
Hotel
sem
iti
,
stisniti
se
mirno
v
kot
pa
uho
in
srce
odpreti
večno
mladim
blaženim
glasom
.
Po
prvem
dejanju
se
obrnem
,
da
bi
se
malo
ogledal
po
hiši
.
Ta
trenutek
–
o
bogve
kaj
mi
bo
še
iz
njega
!
V
loži
,
meni
nasproti
,
sedela
je
z
očetom
svojim
–
ali
bi
ti
popisoval
njen
obraz
,
njene
oči
,
lasé
,
oh
,
greh
bi
bila
vsaka
beseda
,
ko
bi
bila
še
tako
čista
in
vzvišena
,
oskrunila
bi
rajsko
podobo
!
Gledal
sem
jo
s
svojim
srcem
,
z
dušo
svojo
,
z
vsemi
počutki
sem
pil
blažene
žarke
–
in
pa
–
smehljaj
se
,
smehljaj
,
a
poslušaj
me
,
zdelo
se
mi
je
,
o
kaj
zdelo
,
glasno
mi
je
govorilo
srce
,
da
sem
že
gledal
nekdaj
to
podobo
–
v
tistem
blaženem
času
,
ko
sem
si
še
mislil
konec
sveta
tam
,
kjer
so
se
zelene
gorice
mojega
rojstnega
kraja
dotikale
neba
;
ko
mi
je
bila
prijazna
dolina
še
svet
–
in
poznal
sem
ta
svet
,
vsako
trato
,
vsak
gozdič
in
v
njem
vsako
drevesce
;
in
sredi
tega
sveta
stala
je
hiša
mojega
očeta
,
in
prebivalci
tega
sveta
bili
so
naši
sosedje
–
in
nemirno
je
letela
misel
moja
nazaj
,
nazaj
v
to
sveto
deželo
in
od
tod
povračala
se
zopet
–
nikoli
mi
ni
bila
izginila
iz
spomina
;
v
šumu
in
viharju
mojega
življenja
spala
mi
je
tiho
na
dnu
srca
,
in
kadar
je
bilo
najviharnejše
življenje
,
zahajal
sem
v
to
tiho
svetišče
in
duša
moja
je
pila
novih
moči
iz
te
podobe
.
Godba
je
potihnila
;
hiša
se
začne
prazniti
,
izpred
oči
mi
izgine
prikazen
,
v
katero
sem
bil
zamaknjen
ves
čas
;
hitim
za
njo
;
pred
vrati
stoji
kočija
,
ravno
je
stopila
vanjo
,
še
vidim
njene
obleke
rob
–
vratca
se
zapró
za
njo
–
kakor
blisk
šine
mi
voz
izpred
oči
,
zastonj
strmi
oko
za
njim
;
ali
jo
bodem
videl
še
kdaj
?
Kdaj
in
kako
sem
prišel
domov
,
ne
vem
.
Oblečen
ležem
na
posteljo
;
misli
in
podobe
so
se
mi
vse
vprek
drevile
in
podile
po
vroči
glavi
.
Ko
se
je
že
danilo
,
zapró
se
mi
šele
za
nekaj
časa
trudne
oči
.
Zdaj
,
ko
ti
pišem
te
vrste
,
sem
mirnejši
.
Pridruži
se
mi
torej
,
dragi
moj
,
in
pojdi
z
mano
nazaj
v
moja
otroška
leta
,
da
se
ti
malo
pojasni
,
kar
sem
govoril
.
Ne
bo
me
sram
o
otroških
letih
,
otroški
sreči
govoriti
s
tabo
po
otroško
.
Naš
sosed
je
imel
deklico
,
malo
mlajšo
od
mene
.
Ni
bila
njegova
hči
;
bila
je
»
rejenka
«
–
sladko
mi
ime
!
Še
zdaj
ga
ne
morem
slišati
,
da
bi
se
mi
milo
ne
storilo
.
Soseda
,
ki
je
izgubila
otroka
po
porodu
–
prinesla
jo
je
bila
iz
Trsta
in
vzrejala
jo
je
kakor
svojega
otroka
.
Kar
pomnim
,
imela
sva
se
rada
,
skupaj
sva
bila
,
kadar
in
kjer
sva
mogla
.
Pogostoma
je
hodila
k
nam
v
vas
,
ker
so
jo
moji
roditelji
posebno
radi
imeli
:
skupaj
sva
se
igrala
,
skupaj
se
smejala
in
jokala
in
skupaj
sva
hodila
v
šolo
.
Ko
je
bila
pa
malo
odrasla
,
pridržali
so
jo
doma
,
da
bi
jim
pasla
malo
čredo
,
ker
niso
bili
premožni
.
Zgodaj
je
morala
zdaj
vstajati
in
goniti
svojo
živino
na
pašo
.
Jaz
pa
sem
hodil
sam
v
šolo
.
To
je
bila
žalostna
sprememba
;
in
pa
bolelo
me
je
,
ko
sem
videl
,
kako
so
grdo
z
njo
ravnali
vaški
pastirji
–
in
nisem
ji
mogel
pomagati
.
Še
njeno
ime
Dela
zdelo
se
jim
je
čudno
,
tuje
,
in
zasmehovali
so
jo
.
In
pa
njene
velike
temne
oči
,
gosti
in
dolgi
črni
lasje
niso
jim
bili
po
volji
;
dražili
so
jo
in
imenovali
sploh
le
ciganko
!
Posebno
pa
je
bil
eden
med
njimi
,
najstarši
in
najmočnejši
,
ki
je
kar
videti
ni
mogel
.
Bil
je
trmastega
vedenja
in
zoprnega
obraza
,
tako
da
ga
ni
nihče
rad
videl
,
še
lastni
roditelji
njegovi
so
le
ostro
govorili
z
njim
.
Ptičem
je
nastavljal
,
mlade
pobiral
iz
gnezd
in
velikokrat
neusmiljeno
se
igral
z
njimi
.
Rad
je
mučil
živali
in
nagajal
je
,
komur
je
mogel
;
očitali
so
mu
pa
še
hujše
reči
,
pač
največ
po
nedolžnem
.
Kar
se
je
storilo
hudobnega
,
vsega
je
bil
on
kriv
.
Nikomur
ni
pogledal
v
oči
nikoli
,
z
nikomer
ni
spregovoril
prijazne
besede
.
Vse
ga
je
sovražilo
,
meni
pa
se
je
v
srce
smilil
in
zagovarjal
sem
ga
,
kjer
sem
mogel
;
zato
pa
mi
je
bil
tudi
hvaležen
,
rad
me
je
imel
in
storil
bi
bil
za
me
,
kar
bi
bil
jaz
hotel
.
On
je
posebno
črtil
Delo
,
tem
več
,
ker
je
videl
,
da
jo
imam
tako
rad
.
Kolikokrat
mi
je
žalosten
očital
,
da
ne
maram
ne
zanj
ne
za
druge
dečke
,
da
vedno
le
tičim
pri
tej
ciganki
.
Enkrat
se
jame
celo
togotiti
in
pretiti
mi
,
da
ji
bo
kaj
storil
,
če
je
ne
pustim
.
Te
besede
so
me
tako
prestrašile
,
da
ga
začnem
prositi
za
božjo
voljo
,
naj
ji
nikar
ne
stori
ničesar
;
in
ko
se
le
omečiti
ne
da
,
zajokam
se
,
padem
predenj
na
kolena
in
prosim
ga
s
povzdignjenimi
rokami
,
naj
ima
usmiljenje
z
mano
.
V
stran
se
obrne
,
poda
mi
roko
,
rekoč
:
Nič
se
ne
boj
!
–
in
gre
.
Zdelo
se
mi
je
,
da
je
bil
ginjen
pa
da
ga
je
bilo
sram
.
Od
tistega
časa
je
ni
nadlegoval
nikoli
več
,
še
branil
jo
je
,
in
gorje
mu
,
kdor
bi
jo
bil
dražil
–
rad
je
pa
zato
vendar
ni
imel
.
Ti
,
dragi
moj
,
ki
hočeš
vsaki
reči
do
dna
,
ki
iščeš
vzroka
sleherni
prikazni
,
vprašal
boš
tudi
,
kaka
posebna
moč
me
je
vlekla
do
tega
otroka
.
Da
ti
vsaj
nekaj
odgovorim
na
to
vprašanje
–
veliko
je
gotovo
pripomoglo
k
temu
usmiljenje
z
ubogo
rejenko
,
ki
ni
poznala
ne
staršev
ne
bratov
ne
sester
.
Nisem
si
mogel
misliti
večje
nesreče
in
kolikokrat
sem
si
dejal
:
Kaj
bi
bilo
,
ko
bi
bil
ti
tako
!
—
Največjo
moč
do
mene
pa
je
imelo
njeno
angelsko
srce
.
Angelsko
pravim
,
to
je
edina
beseda
,
ki
vsaj
nekoliko
izrazuje
njeno
dobroto
,
čistost
in
nedolžnost
.
Nikoli
nisem
slišal
iz
njenih
ust
nejevoljne
,
nikoli
žal
besede
.
Sosedovi
so
imeli
staro
,
že
na
pol
slepo
ženico
;
mislim
,
da
je
bila
njih
mati
;
–
s
kako
ljubeznijo
,
s
kako
potrpežljivostjo
ji
je
stregla
Dela
!
Prala
ji
je
in
oblačila
jo
in
kako
snažno
in
lepo
napravljena
je
bila
vedno
ženica
!
Za
roko
jo
je
vodila
po
vrtu
in
prijazno
se
z
njo
pogovarjala
in
ji
delala
kratek
čas
.
Spomladi
,
ko
je
prihajalo
sonce
gorkejše
,
vodila
je
ženico
pred
hišo
na
klop
,
kjer
je
bilo
najgorkejše
,
prinesla
ji
je
stoliček
pod
noge
,
popravila
ji
rutico
na
glavi
,
pogladila
ji
s
čela
bele
lase
,
sela
ji
k
nogam
ter
ji
kaj
brala
iz
stare
knjige
ali
pa
zvesto
poslušala
,
ko
ji
je
pripovedovala
starka
.
Komaj
je
potegnila
hladnejša
sapica
,
že
ji
je
pomagala
na
noge
ter
peljala
jo
počasi
v
gorko
hišo
.
Kdo
ne
bi
bil
ljubil
,
kakor
jaz
,
prisrčnega
otroka
,
ko
jo
je
videl
pri
takih
opravilih
!
Zato
jo
je
pa
tudi
ženica
rada
imela
,
pravila
ji
je
lepe
pripovedke
,
ki
jih
je
toliko
znala
,
in
učila
jo
je
starih
pesmi
,
kakršnih
nikjer
drugje
nikoli
nisem
slišal
.
Čudno
je
bilo
in
lepo
ju
videti
,
ko
sta
časi
,
posebno
jeseni
,
sedeli
pred
hišo
na
vrtu
pod
košato
lipo
,
kateri
je
že
listje
rumenelo
in
tu
pa
tam
padalo
na
tla
,
in
sta
skupaj
peli
.
Čudno
se
je
zlegal
in
strinjal
mladi
pa
jasni
otrokov
glasek
s
slabim
stare
mamice
,
ki
se
ji
je
že
tresel
.
Časi
ji
je
položila
na
glavo
vele
,
suhe
roke
,
obrnila
zatemnele
oči
proti
nebu
ter
tiho
molila
;
in
pogostoma
ji
je
potrkala
na
ramo
ter
dejala
:
Bog
ti
bode
povrnil
obilo
nekoč
,
kar
si
storila
meni
.
Zraven
pa
je
bila
umna
nad
svojo
starost
in
zdaj
še
se
čudim
mnogokateri
njeni
besedi
,
ko
mi
pride
na
misel
.
Pri
vsem
tem
pa
je
bila
vendar
otročja
,
živa
in
vesela
,
tako
da
se
je
moralo
srce
smejati
vsakemu
,
kdor
jo
je
videl
.
Vse
to
pa
pripovedujem
tako
nadrobno
zato
,
ljubi
moj
,
da
,
ako
moči
,
umeš
,
zakaj
je
bila
moja
ljubezen
do
tega
čudnega
otroka
tako
globoka
,
tako
mogočna
,
tako
ukoreninjena
v
mojem
srcu
,
tako
spojena
z
vsemi
mojimi
mislimi
,
z
vsem
mojim
življenjem
.
Da
je
pripomogla
k
temu
tudi
nekoliko
njena
nenavadna
,
čudno
tuja
lepota
,
ne
morem
in
nočem
tajiti
.
—
Pa
kaj
bi
dalje
modroval
in
razlagal
čutilo
,
ki
je
nerazumno
kakor
človeško
srce
,
nedoumno
kakor
stvarnik
njegov
.
Zdaj
ko
nisva
mogla
več
biti
toliko
skupaj
,
imela
sva
se
le
tolikanj
rajši
.
Zjutraj
je
gonila
na
trato
,
po
kateri
me
je
peljala
pot
v
šolo
,
da
sva
se
mogla
vsaj
za
nekaj
časa
videti
in
voščiti
si
dobro
jutro
.
Popoldne
po
šoli
pa
sem
hitel
,
kadar
je
bilo
moči
,
k
njej
na
pašo
in
ostajal
sem
pri
njej
,
da
je
gnala
domov
.
Trata
,
nagnjena
proti
poldnevu
,
zadaj
breg
z
gostim
grmovjem
,
izmed
katerega
se
dvigujejo
tu
pa
tam
ter
se
prijazno
svetijo
bela
brezova
debla
;
na
levi
podolgovat
hrib
,
na
grebenu
gleda
mu
bela
cerkvica
izmed
temnega
smrečja
;
ob
robu
njegovem
naznanja
jelševje
potok
,
ki
teče
po
globokem
jarku
med
gozdom
in
trato
;
proti
jugu
gledaš
pred
sabo
dobravo
z
redkim
leščevjem
,
brinjem
in
trnjem
.
Poglej
proti
večeru
,
gorica
se
vrsti
za
gorico
in
daleč
daleč
zad
stojé
ter
zapirajo
svet
velikanske
planine
!
Ta
podoba
–
obledela
,
na
pol
že
pozabljena
v
hrupu
življenja
,
oj
kako
jasna
,
kako
živa
mi
je
zopet
pred
očmi
!
Vsako
drevo
mi
je
znano
,
vsako
drevesce
;
zdi
se
mi
,
kakor
da
bi
slišal
šumljanje
potoka
tik
sebe
,
kakor
bi
videl
pred
sabo
na
dobravi
živino
,
ki
se
mirno
pase
ter
počasi
premiče
,
zdaj
skrivajoč
se
,
zdaj
prikazujoč
med
grmovjem
.
Na
tej
trati
sem
sedel
vsako
popoldne
proti
večeru
z
Delo
.
Pogovarjala
sva
se
zdaj
žalostne
reči
,
zdaj
vesele
,
pa
zraven
čudno
modrovala
in
sanjarila
,
kakor
sicer
nimajo
navade
otroci
.
Mnogokatera
njenih
besed
mi
je
še
zdaj
živa
v
spominu
.
»
O
kako
bi
bilo
lepo
,
«
pravi
mi
nekdaj
,
»
ko
bi
ne
bilo
hudobnih
ljudi
na
svetu
!
«
In
govorila
sva
o
tem
ves
večer
.
Ali
pa
:
»
O
uboga
žival
,
kako
se
mi
smili
!
Ona
trpi
kakor
mi
,
pa
naj
trpi
še
tako
voljnó
,
vendar
ne
pride
v
nebesa
!
«
—
»
Bog
je
vseveden
,
vedel
je
torej
,
ko
je
stvaril
človeka
,
koliko
jih
pride
v
pekel
–
in
vendar
,
zakaj
ga
je
stvaril
,
saj
je
neskončno
dober
!
«
»
Zakaj
pa
je
bolečina
na
svetu
?
Kaj
bi
človek
in
žival
ne
mogla
živeti
,
da
bi
ju
nič
ne
bolelo
?
«
Oj
človeška
modrost
,
meriš
nebá
višine
,
meriš
morjá
globočine
,
in
vendar
,
kaj
boš
odgovorila
otroku
?
»
Ne
vem
,
kako
je
to
,
«
pravi
mi
zopet
nekdaj
,
»
a
časi
se
mi
zdi
,
da
je
žival
boljša
od
človeka
;
žival
nikoli
ne
muči
živali
,
človek
pa
tolikokrat
žival
in
človeka
!
—
To
pa
zopet
ni
lepo
pri
živali
,
glej
,
krava
ima
tele
le
rada
,
dokler
se
samo
ne
pase
,
potem
ga
pa
noče
poznati
ali
ga
pa
res
ne
pozna
,
saj
mu
še
rogé
nastavi
,
ko
priskače
sirota
dobrikat
se
k
materi
.
In
koklja
ravno
tako
;
prav
zares
kavsa
svoje
odraslo
pišče
,
če
se
ji
približa
.
O
kako
pa
mati
!
Ona
ljubi
svojega
otroka
in
skrbi
zanj
,
naj
bo
še
tako
velik
!
«
Tako
je
govorila
–
rejenka
!
—
Pa
kako
je
znala
praviti
pravljice
!
Poslušal
sem
jo
in
gledal
,
pa
zdela
se
mi
je
sama
časi
kakor
kaka
lepa
kraljična
ali
pa
rojenica
,
in
bal
sem
se
,
da
mi
kar
ne
izgine
kakor
v
sanjah
izpred
oči
.
In
pela
sva
domače
pesmi
,
ki
ti
z
besedo
in
melodijo
tako
mehko
božajo
srce
.
Kakor
posamezni
glasovi
zvona
,
katere
nam
zdaj
pa
zdaj
veter
donaša
iz
daljave
,
tako
mi
doné
iz
preteklega
časa
njih
melodije
v
spominu
.
Te
vem
še
začetek
,
te
konec
,
druge
zopet
posamezne
vrstice
iz
srede
,
in
kolikor
si
prizadevam
,
ne
morem
jih
zbuditi
in
oživiti
.
Popraševal
sem
pozneje
doma
pri
starih
in
mladih
;
zastonj
,
poezija
gine
bolj
in
bolj
izmed
našega
ljudstva
!
Le
ena
mi
je
še
vsa
v
spominu
,
besede
in
melodija
.
Čudna
pesem
!
Ne
vem
,
kaj
ji
porečeš
,
ali
meni
je
imela
že
takrat
in
ima
še
zdaj
nekaj
posebnega
,
nekaj
nepopisnega
v
sebi
.
Ne
smehljaj
se
,
saj
veš
,
da
kake
so
reči
v
resnici
,
same
na
sebi
,
ne
vemo
;
nam
so
le
take
,
kakršne
se
nam
vidijo
,
ali
meni
se
zdi
in
nekaj
enakega
sem
slutil
že
otrok
,
da
v
tej
preprosti
pesmi
,
dejal
bi
,
odmeva
nekako
jek
splošnega
pozemeljskega
trpljenja
.
Síjaj
,
síjaj
sonce
,
oj
ti
sonce
rúmeno
!
Káko
bom
sijalo
,
ker
sem
silno
žalostno
!
Ako
zjutraj
zgodaj
vstanem
,
dekle
mene
kolnejo
;
ako
zvéčer
pozno
zajdem
,
se
pastirci
jokajo
.
—
—
Ko
sva
pela
tako
na
trati
sede
,
zahajalo
je
sonce
za
sinje
goré
.
Za
nama
se
zbudé
taščice
in
penice
v
goščavi
;
pred
nama
se
jim
oglašajo
strnadi
po
grmovju
in
na
strani
v
smrečju
nad
potokom
poje
kos
večerno
pesem
svojo
.
Bolj
in
bolj
pojemajo
glasovi
;
zdaj
zapoje
avemarijo
iz
bližnjega
zvonika
zvon
.
Mirno
plava
njegov
glas
tja
pod
jasnim
večernim
nebom
in
z
njim
nama
plava
duh
,
dalje
dalje
čez
dobravo
in
planjavo
,
čez
griče
in
gorice
;
dalje
dalje
do
sneženih
vrhov
,
kjer
je
ravnokar
zamižalo
zlato
sonce
,
dneva
oko
–
dalje
dalje
do
konca
sveta
!
—
Iz
kotov
po
dolini
vstaja
mrak
,
zagrinja
grm
za
grmom
;
slednjič
objame
tudi
naju
.
Bliže
in
bliže
se
nama
primiče
čredica
,
ki
se
je
prej
bolj
raztresena
pasla
,
saj
tudi
žival
ne
ljubi
mraka
.
Prva
pa
je
stara
Jagoda
,
prava
mati
in
gospodinja
vsi
družini
.
Ko
se
pripase
do
naju
,
vzdigne
težko
glavo
,
stegne
vrat
s
širokim
jermenom
okrog
,
na
katerem
ji
visi
velik
zvon
,
ki
lepo
potrkuje
.
Debelo
naju
pogleda
pa
voha
in
ostro
sopiha
,
kakor
bi
hotela
reči
:
Kaj
sedita
tu
,
čas
je
gnati
domov
!
—
Tako
nama
je
mirno
mineval
dan
za
dnevom
.
—
Neko
popoldne
,
ko
sem
šel
zopet
vesel
po
šoli
k
prijateljici
svoji
na
pašo
,
zdelo
se
mi
je
čudno
,
da
mi
ne
pride
,
kakor
po
navadi
,
naproti
.
Ko
pridem
do
mesta
,
kjer
sva
sedela
navadno
,
zagledam
Delo
,
ki
sedi
na
tleh
sključena
,
obraz
si
pokriva
z
obema
rokama
.
»
Kaj
ti
je
,
Dela
,
«
zavpijem
,
»
kdo
ti
je
kaj
storil
?
«
—
Začne
strašno
ihteti
,
pa
ne
pogleda
me
.
Siloma
ji
odtrgam
roké
od
obraza
.
Obraz
je
strašno
bled
,
oči
objokane
;
v
srce
mi
vreže
ta
pogled
.
—
»
Pusti
me
,
«
zavpije
,
»
nikar
se
me
ne
dotikaj
,
veš
,
kdo
sem
,
kaj
sem
?
Rejenka
sem
!
Iz
Trsta
me
je
prinesla
usmiljena
žena
,
na
cesti
me
je
pobrala
,
kaj
vem
?
Jaz
nimam
ne
očeta
ne
matere
,
ne
bratov
ne
sester
kakor
drugi
otroci
.
Vsak
otrok
ima
svojo
mater
,
samo
jaz
ne
.
Glej
,
še
tele
pozna
mater
,
jaz
sama
nimam
matere
ne
očeta
.
Ta
mož
ni
moj
oče
,
sam
je
dejal
,
da
ni
.
Ponoči
je
govoril
s
svojo
ženo
;
mislila
sta
,
da
spim
,
jaz
pa
nisem
spala
,
slišala
sem
vsako
besedo
.
In
ta
žena
ni
moja
mati
,
ta
je
kakor
kaka
druga
žena
;
redi
me
le
iz
usmiljenja
,
ne
,
ker
me
ima
rada
.
Nisem
hči
v
hiši
,
le
dekla
sem
,
pastirica
;
spodi
me
lahko
od
hiše
,
kadar
hoče
:
Pojdi
,
od
koder
si
prišla
;
dosti
dolgo
si
zastonj
jela
kruh
pri
hiši
!
O
Bog
,
o
Bog
!
—
Rejenka
!
«
—
»
In
če
si
rejenka
,
«
zavpijem
tedaj
,
»
kaj
pa
je
to
,
če
si
rejenka
!
Jaz
te
imam
le
še
rajši
zato
,
naj
si
le
kdo
