vedela,
da
je
ne
opazuje
nihče
,
so
ji
zagorevale
črne
demonske
oči
s
čudnim
žarom
,
ki
se
je
slabo
ujemal
s
hlinjeno
pohlevnostjo
in
vdanostjo
.
Radovedna
je
bila
čakala
trenutka
,
ko
bo
zopet
stala
pred
grofom
Majnardom
Blagajem
.
Ko
sta
dospela
z
bratom
Erazmom
v
gosti
,
ju
je
sprejel
bivši
častilec
Saldin
mirnoprijazno
.
Pač
se
ji
je
zdelo
,
da
je
nekoliko
drhtal
njegov
glas
,
ko
so
bile
vse
oči
obrnjene
vanjo
in
ko
mu
je
ponudila
roko
;
zdelo
se
ji
je
,
da
grof
Majnard
ne
ve
prav
,
kaj
bi
rekel
in
da
izbira
in
išče
primernih
besedi
.
In
veselilo
jo
je
to
...
Med
vsemi
je
samo
ona
čutila
njegovo
lahno
zadrego
in
prisiljenost
v
njegovem
nastopu
.
Ali
tudi
njej
,
tudi
njej
je
bilo
one
trenutke
tako
tesno
pri
srcu
,
tako
tuje
,
tako
čudno
,
tako
mučno
...
Ko
ga
je
zopet
videla
pred
sabo
,
ko
je
slišala
njegov
glas
—
tedaj
se
ji
je
zazdelo
,
kakor
da
se
je
vrnila
srečna
doba
čarobnih
mladostnih
sanj
,
zlata
doba
prve
ljubezni
...
In
akotudi
se
je
bila
pripravila
na
to
srečanje
,
vendar
ni
mogla
ostati
popolnoma
mirna
;
sila
strastnih
čuvstev
je
jela
razburjati
njeno
srce
,
da
se
je
obvladala
le
iztežka
.
Gledala
je
komteso
Alijano
,
ki
se
je
stiskala
h
klečeči
materi
kakor
plaha
srnica
,
ki
sluti
nevarnost
.
„
Otrok
je
nedolžen
,
“
je
premišljala
Salda
.
„
Otrok
naj
trpi
za
greh
svojega
očeta
?
Še
utegnem
ustaviti
nesrečo
...
Ciganke
ni
bilo
od
nikoder
.
Ali
je
zadržala
cigane
nezgoda
?
Še
lahko
opustim
maščevalne
naklepe
...
Toda
—
kako
bedaste
so
te
misli
!
Salda
ne
pozabi
osvete
!
Ne
,
ne
!
Ako
se
mi
nakana
ne
posreči
danes
,
se
mi
mora
posrečiti
drugikrat
!
“
In
zopet
je
zasijala
v
njenih
očeh
zlobna
,
neusmiljena
maščevalnost
.
Blizu
nje
,
pri
vratih
,
je
stal
vitez
Ahac
Doljanski
.
Ob
boku
mu
je
viselo
drugo
bodalo
;
okoli
levega
rokava
si
je
bil
pripel
z
zlatom
vezen
svilnat
trak
,
dragoceno
darilo
nepozabne
Fiamette
Santarose
.
Bil
je
posebno
dobre
volje
.
„
Tistale
najmlajša
Leuenbergova
pa
res
ni
napačna
,
“
mu
je
šlo
po
glavi
.
„
Sicer
so
si
vse
štiri
sestre
podobne
kakor
pomaranče
,
toda
najbolj
mi
ugaja
Oda
;
ušesa
ima
prav
tako
majhna
in
dražestna
kakor
moja
uboga
Fiametta
.
Nihče
ji
ne
bi
prisodil
šestnajst
let
,
tako
je
že
razvita
.
Mlado
Odo
bom
zabaval
danes
,
dokler
bom
trezen
,
nota
bene
.
Oh
,
kako
milo
mijavka
naša
baronesa
Virida
!
Njen
obraz
je
bolj
pisan
kakor
stene
te
kapele
.
In
na
licih
ima
črne
prilepke
,
da
bi
bolj
vlekla
poglede
nase
,
priletna
maškara
.
Dobro
,
da
cvili
le
skozi
nos
,
sicer
bi
preveč
motila
pobožnost
.
Kako
grdo
jo
gleda
suhi
baron
Gradnikar
,
stric
pažeta
Otokarja
!
Vitez
Anže
Mačerol
,
debele
Genovefe
debeli
brat
,
pa
kar
spi
;
na
steber
se
naslanja
in
kima
z
zabuhlo
glavo
.
Dolgočasnost
in
zaspanost
je
menda
dedna
v
rodovini
slavnih
Mačerolov
.
In
glavo
si
je
namazal
trap
,
da
se
mu
sveti
kakor
buča
po
dežju
.
“
Zraven
viteza
Ahaca
je
stal
njegov
oproda
Jošt
Davolič
,
dvajsetleten
mladenič
z
nelepim
starikavim
obrazom
.
Dolgi
život
mu
je
tičal
v
gladkem
poluoklepu
in
na
čevljih
je
nosil
srebrne
ostroge
,
znamenje
oprod
.
Zdelo
se
je
,
kakor
bi
se
bal
,
da
bi
ga
smatrali
za
čisto
navadnega
človeka
,
zato
se
je
držal
pretirano
dostojanstveno
.
Težko
je
čakal
prihodnjega
leta
,
da
mu
odstrižejo
lase
ter
mu
opašejo
meč
z
belim
pasom
in
ga
tako
povitezijo
po
vseh
pravilih
.
Vitez
Ahac
se
ni
dosti
brigal
zanj
;
gledal
je
hrvaška
plemiča
Nikolo
Radoševiča
in
Mihajla
Vidakoviča
,
ki
sta
v
svojih
lepih
suknjah
,
okrašenih
z
zlatimi
vrvicami
,
moško
sedela
v
drugi
klopi
na
desni
.
„
Zdita
se
mi
hrabra
junaka
,
“
si
je
dejal
.
„
Govoriti
znata
izborno
,
kakor
sploh
Hrvatje
.
No
,
bomo
videli
.
Če
je
tudi
njiju
žeja
tako
odlična
.
Bomo
videli
.
“
Malo
je
bilo
prave
pobožnosti
v
grajski
molilnici
.
Skoraj
vsi
so
se
veselili
prihodnje
zabave
,
sokolovanja
,
turnirja
,
dobre
jedi
in
pijače
.
Plemkinje
so
skrivoma
ocenjale
obleke
svojih
prijateljic
in
gleducale
moške
.
V
oni
dobi
ženskim
vobče
ni
bilo
mnogo
do
bogoljubnosti
;
v
cerkvi
so
si
pripovedovale
zanimive
novice
,
čenčale
o
deci
,
o
poslih
in
veselicah
.
Moški
pa
tudi
niso
bili
dosti
boljši
:
kaj
radi
so
kričali
,
kvantali
in
plesali
okoli
cerkve
ali
celo
v
cerkvi
in
zastonj
je
karalo
duhovništvo
na
sinodah
in
pridižnicah
take
razuzdane
kozle
.
Med
redkimi
kristjani
,
ki
so
v
kapeli
povzdigovali
svoje
misli
k
Bogu
,
je
bil
stari
grof
Felicijan
.
V
dolgem
črnobaršunastem
plašču
,
obšitem
s
prebelo
gornostajevino
(
hermelinovino
)
in
z
rjavo
sibirsko
soboljino
,
najdražjo
kožuhovino
,
sklonjen
nad
molitvenjakom
v
prvi
desni
klopi
,
je
molil
goreče
,
tiho
,
ne
da
bi
premikal
usten
.
Njegovo
zelo
nagubano
obličje
je
izražalo
mir
in
miloto
brezstrastne
sive
starosti
.
Udrte
ustnice
so
kazale
,
da
so
mu
bili
izpadli
zobje
.
Vendar
je
bil
častitljiv
in
lep
njega
izraziti
obraz
,
oblažen
s
pokojno
blagoto
krotkih
oči
.
Okoli
usten
mu
je
igral
vdan
nasmeh
,
ko
je
zrl
na
mašnika
,
svojega
sodobnika
,
svojega
edinega
starega
prijatelja
med
tem
mladim
,
njemu
že
nekako
tujim
svetom
...
Hvalil
je
Boga
,
da
mu
je
dal
učakati
siva
leta
zdravemu
in
zadovoljnemu
;
molil
je
,
da
bi
dodelil
Bog
to
veliko
milost
vsem
dobrim
vernikom
.
In
močneje
so
zasijali
solnčni
žarki
skozi
visoka
okna
,
zaigrali
nad
njegovo
srebrnobelo
glavo
in
nad
rumenimi
kodri
komtesice
Alijane
ter
sijajno
okvirjali
starosti
sneg
in
mladosti
zlato
.
Le
včasi
,
trenotkoma
,
je
temna
pega
osenčila
glavi
najstarejšemu
in
najmlajšemu
članu
rodbine
Ursini-Blagajeve
:
ob
oknu
je
zdajinzdaj
zaplapolala
v
jutranji
sapi
dolga
belomodrordeča
zastava
,
viseča
zunaj
na
najvišjem
stolpu
.
Zadaj
so
šepetali
tuji
pažeti
med
sabo
.
Snovali
so
zaroto
proti
Otokarju
,
ker
jim
je
snoči
zmešal
vse
čevlje
,
da
so
se
davi
prepirali
in
pretepali
zanje
,
dočim
se
je
mladi
grešnik
od
veselja
postavljal
na
glavo
.
Ukrenili
so
ga
zatožiti
pred
velikim
obedom
,
da
bi
bil
tem
huje
kaznovan
z
mučnim
postom
.
Otokar
je
mirno
stregel
in
cingljal
pred
oltarjem
.
Zdajci
pa
je
močan
pok
pretresel
zidovje
,
da
so
zašklepetala
okna
.
Na
grajskem
ozidju
so
grmeli
težki
topovi
v
proslavo
obiteljskega
praznika
.
Vsi
so
dvignili
glave
;
Alijana
se
je
plaho
privila
k
materi
.
Vzravnal
se
je
tudi
kimajoči
vitez
Anže
Mačerol
in
prijel
za
bodalo
;
mislil
je
izprva
,
da
je
sovražnik
napadel
grad
grofa
Blagaja
.
Ponehalo
je
pokanje
in
grmenje
.
Duhovnik
je
stopil
od
oltarja
in
obhajal
starega
grofa
Felicijana
in
grofinjo
Milo
.
„
Hinavka
!
“
si
je
mislila
Salda
in
zaničljivo
namrdnila
ustne
.
„
Lej
,
lej
,
kako
se
zna
prilizovati
staremu
grofu
in
prodajati
javno
pobožnost
!
“
Po
maši
je
spremljalo
vsako
plemkinjo
po
dvoje
vitezov
k
zajtrku
v
prvo
nadstropje
.
Ob
stenah
na
hodniku
so
viseli
na
železnih
kljukah
meči
,
kopja
,
ščiti
in
samostreli
gostov
in
njih
hlapcev
.
Tla
na
mostovžih
in
stopnicah
so
bila
pogrnjena
z
debelimi
preprogami
.
Dame
so
po
tedanjih
malenkostno
natančnih
predpisih
„
moralitete
“
in
„
temperancije
“
nosile
prsi
in
rame
nagnjene
jako
nazaj
,
kakor
bi
hotele
vsak
čas
pasti
znak
;
levi
palec
je
visel
na
plaščevi
sponi
ali
vrvici
,
z
dvema
prstoma
desnice
pa
so
držale
kvišku
svoje
plašče
.
Le
Salda
se
ni
brigala
za
taka
pravila
in
je
hodila
,
kakor
se
ji
je
ljubilo
.
Dolge
vlečke
omoženih
plemenitašinj
so
nosili
pažeti
.
„
Lepi
ste
in
ponosni
ko
Junona
,
“
je
ogovoril
vitez
Ahac
Saldo
in
se
priklonil
nalašč
prav
globoko
,
ko
je
stopala
mimo
njega
.
„
Jako
nevarna
mreža
ste
moškim
očem
.
“
Frauensteinerjeva
ga
je
komaj
pogledala
in
se
obrnila
k
svojemu
levemu
spremljevalcu
,
kakor
ne
bi
bilo
na
svetu
nobenega
viteza
Ahaca
.
„
Le
čakaj
,
reva
ošabna
!
“
se
je
gneval
vitez
Doljanski
natihoma
.
„
O
prvi
ugodni
priliki
ti
prav
dobro
zabelim
in
zasolim
tvojo
prevzetnost
!
“
Stopili
so
v
obednico
.
Ob
stenah
velike
dvorane
so
bile
na
prenosnih
stojalih
razpete
opone
,
odičene
s
svilnatimi
in
zlatimi
nitmi
,
s
podobami
ptičev
in
gozdnih
živali
in
stiliziranimi
ornamenti
.
Dolge
,
nizke
mize
so
pokrivali
belosvileni
vezeni
prti
,
segajoči
do
tal
;
na
njih
je
stalo
najfinejše
namizno
orodje
in
polno
okusnih
jedil
,
kakor
vojenine
,
gnjati
,
cvrtnjakov
,
presnega
masla
,
skute
,
sira
,
pogač
in
kruha
v
obliki
možičkov
in
ženic
,
jelenčkov
in
turov
,
konjičkov
in
medvedkov
.
V
velikih
vodnih
vedricah
se
je
hladila
žlahtna
malvazija
.
Grofinja
Mila
je
privedla
Alijano
,
da
bi
prva
čestitala
svojemu
staremu
očetu
.
Mala
komtesa
je
čutila
,
kako
jo
osvaja
plašljivost
.
Ni
se
ganila
in
nemo
je
stala
pred
godovnikom
.
Vsa
zardela
je
zadrhtala
in
boječe
gledala
na
svoj
šopek
,
ovit
z
belim
trakom
.
Znala
je
svojo
čestitko
prav
dobro
naizust
,
toda
begala
jo
je
izredna
obilica
oči
,
ki
jih
je
čutila
uprte
vase
.
Kar
ni
se
drznila
izpregovoriti
pričo
toliko
tujcev
in
najrajša
bi
se
bila
skrila
za
mamico
.
„
Ali
znajo
mučiti
otroke
!
“
je
natihoma
umoval
vitez
Ahac
.
„
Oh
,
tudi
mene
so
tako
trpinčili
svoje
dni
.
Nakodrali
so
mi
lase
,
da
sem
bil
tak
kakor
pobeljen
zamorček
iz
jutrove
dežele
.
In
producirati
sem
se
moral
celo
z
verzi
,
zaradi
katerih
sem
bil
neusmiljeno
šeškan
bogve
kolikokrat
,
preden
sem
jih
znal
dodobra
.
To
je
kaj
neumna
in
tudi
žalostna
komedija
!
“
„
No
,
lepo
se
prikloni
in
čestitaj
!
“
je
šepetala
mati
,
sklonjena
k
hčerki
,
in
jo
nežno
pogladila
po
laseh
.
Stari
oče
je
videl
hudo
zadrego
male
vnukinje
.
Nasmehnil
se
ji
je
prijazno
in
jo
pogledal
ljubo
.
To
je
ohrabrilo
dekletce
.
Poljubila
je
starčku
velo
roko
,
mu
podala
šopek
in
zaklicala
na
glas
:
„
Bog
nebeški
nam
ohrani
še
mnogo
mnogo
let
našega
preljubega
starega
očeta
zdravega
in
veselega
!
Vivat
grof
Felicijan
Blagaj
!
“
„
Vivat
grof
Felicijan
Blagaj
!
“
je
orilo
po
dvorani
,
ko
je
umolknil
čisti
,
jasni
glasek
Alijanin
.
Stari
grof
se
je
počasi
sklonil
k
vnukinji
in
jo
poljubil
na
čelo
,
rekoč
:
„
Angel
varuh
te
čuvaj
na
vsaki
tvoji
poti
!
“
Vsi
so
čestitali
z
manj
ali
bolj
izbranimi
frazami
;
slavljenec
jih
je
zahvalil
z
mirnim
,
polnim
glasom
starih
,
še
vedno
krepkih
mož
.
Pažeti
so
prinesli
gostom
po
starem
običaju
vode
in
brisaljk
za
umivanje
.
Tiho
je
bilo
pri
zajtrku
.
Slišalo
se
je
skoraj
le
zvonko
žvenketanje
srebrnih
skled
in
kozarcev
in
ropot
jedilnega
orodja
.
Pažeti
so
donesli
ovčje
juhe
.
Čudoma
se
je
čudil
vitez
Ahac
,
ko
je
videl
,
da
ne
pijo
grof
Krupski
,
baron
Jurišič
in
nekateri
drugi
vina
,
ampak
mleko
.
„
To
je
pa
vendar
več
kakor
narobe
!
“
je
modroval
sam
zase
.
„
Kravje
mleko
pijo
,
ko
je
toliko
božje
kapljice
na
ponudbo
!
Tako
si
mora
človek
pokvariti
tudi
najstanovitnejšo
žejo
.
Bog
daj
norcem
pamet
!
“
Po
zajtrku
so
pažeti
zopet
prinesli
vode
in
oterač
;
nato
so
se
naglo
dvignili
vsi
,
ki
so
se
nameravali
udeležiti
sokolovanja
.
Veliko
dvorišče
Blagajevega
gradu
je
mrgolelo
mož
in
konj
.
Povsodi
je
vrvelo
kakor
v
razgrebenem
mravljišču
,
zlasti
pa
so
se
gnetli
pažeti
in
hlapci
pri
konjušnici
in
okoli
obeh
šatorov
,
ki
ju
je
bil
dal
postaviti
grof
Majnard
za
tuje
sluge
.
Ponosno
so
stopali
lovci
z
venci
na
čepicah
,
v
kratkih
zelenih
kamižolah
,
z
lovskimi
bodali
v
roženih
nožnicah
in
s
črnimi
rogovi
na
zelenih
motvozih
preko
leve
rame
.
Vse
vprek
so
kričali
in
kleli
,
se
šalili
in
smejali
.
Ob
pritličnih
hodnikih
so
zbijali
tesarji
oder
in
ograjo
za
popoldanji
turnir
.
Krotki
jutranji
žarki
so
lili
medlordečo
svetlobo
na
belo
in
sivo
zidovje
,
koder
ni
bilo
opreženo
z
bujnozelenimi
trtami
.
Od
prostornega
balkona
in
od
oken
so
viseli
dolgi
gobleni
pod
pisanimi
zastavicami
in
cvetniki
.
Na
steni
pod
prvim
nadstropjem
so
pestreli
ščiti
gospodov
,
ki
so
se
hoteli
po
obedu
poizkušati
v
viteški
bojni
igri
.
Sredi
dvorišča
so
oprode
in
hlapci
držali
,
sedlali
in
krotili
lovske
konje
.
Jezdna
oprava
se
je
vsa
lesketala
v
dragocenem
okrasu
.
Zlasti
so
bile
podsedlice
,
sedla
in
nahrbtne
mreže
na
konjih
krasotoljubnih
jahalk
potratno
nakičene
z
dragulji
,
zlatimi
čopi
in
obroči
,
s
slonokostenimi
rezbami
in
z
ličnimi
vezili
;
srednjeveške
lepotice
so
se
kaj
rade
postavljale
z
razkošno
jezdno
pripravo
—
celo
nune
so
rabile
pozlačena
sedla
in
uzde
.
„
Haha
,
ovenčali
so
tudi
vodnjak
,
vodnjak
!
“
se
je
smejal
vitez
Ahac
,
ko
je
prišel
za
drugimi
iz
obednice
.
„
O
sancta
simplicitas
!
“
Vitezi
so
držali
damam
železna
dvigala
in
jim
pomagali
na
konje
.
Po
tedanjih
pravilih
lepega
vedenja
je
morala
gledati
jahalka
med
ušesa
svojega
konja
,
zatorej
nekoliko
na
desno
.
Salda
na
svojem
temnosivem
Tulipanu
pa
je
zrla
na
levo
,
koder
je
krotil
dolgi
oproda
Jošt
Davolič
s
hudim
naporom
vranca
Davorja
.
Sumno
je
sopel
krasni
svetlooki
konj
,
hrzal
,
se
vzpenjal
in
otresal
dolgo
grivo
na
gibkem
vratu
.
Ko
ga
je
zajahal
mladi
Blagaj
,
se
je
takoj
pomiril
žebec
,
čuteč
jeklene
mišice
svojega
gospoda
.
Z
mirnim
,
veselim
nasmehom
,
desnico
ob
boku
,
je
sedel
grof
Majnard
v
globokem
sedlu
.
Glavo
mu
je
pokrivala
zelena
kapa
,
obšita
s
soboljino
.
Njegova
rdečkasta
suknja
je
bila
od
palmanske
svile
,
ki
je
varovala
telo
baje
bolje
kakor
oklep
.
Zlata
verižica
z
velikim
višnjevim
safirjem
mu
je
visela
okoli
vratu
in
na
prsih
.
Na
rjavih
škornjih
sta
mu
bili
prepeti
zlati
ostrogi
s
širokima
kolescema
.
Salda
ga
je
motrila
nepremično
.
Minil
ga
je
bil
prvi
mladostni
ogenj
in
vesela
predrznost
;
moške
poteze
so
kazale
strogo
mirnost
,
odločnost
in
samovoljnost
.
Videlo
se
mu
je
,
da
pozna
pravo
mero
ponosa
in
samozavesti
,
ki
ju
more
kazati
mož
,
ne
da
bi
odbijal
in
žalil
drugih
ali
se
jim
zdel
ošaben
;
videlo
se
je
temu
obrazu
,
tem
očem
,
da
bi
utegnil
biti
strašen
v
svoji
jezi
.
Mignil
je
z
desnico
.
Zatrobila
sta
dva
lovca
in
ponehalo
je
vrvenje
in
kričanje
.
Na
balkonu
in
ob
oknih
so
mahali
z
robci
grofinja
Mila
,
komtesa
Alijana
,
baronica
Efranika
Leuenbergova
,
grof
Krupski
in
drugi
,
ki
niso
hoteli
na
lov
.
Odhajajoča
gospoda
jim
je
odzdravljala
in
krenila
proti
velikim
vratom
.
Prvi
je
jezdil
nadsokolar
Jure
Adlešič
,
žilav
možak
z
obritim
,
trdim
,
kakor
izklesanim
obrazom
.
Sledila
mu
je
lovska
godba
,
umetniki
s
trobentami
in
bobnicami
.
Za
njimi
so
jahali
grof
Majnard
in
gosti
.
Sokolarji
in
pesarji
so
bili
že
na
vse
zgodaj
odrinili
s
sokoli
in
psi
in
tovornimi
konji
,
ki
so
nosili
preproge
in
vse
potrebno
za
predkosilce
pod
milim
nebom
.
Za
gospodo
so
se
uvrstili
hlapci
z
reservnimi
konji
in
dolgimi
drogovi
,
da
bi
pomagali
sokolu
,
ako
bi
kateri
padel
s
čapljo
v
močvirnico
.
Vsi
so
veseli
jahali
skozi
mračni
hladni
obok
čez
vzdižni
most
in
takoj
pod
visokimi
jagnedi
pognali
konje
,
da
so
zdirjali
v
vabljivo
jutro
.
Mehki
,
tihi
vzduh
je
rahlo
trepetal
v
solnčnem
svitu
.
Izprva
so
jahali
molče
mimo
vinogradov
,
mimo
visokega
žita
in
rjavih
njiv
,
skozi
hrastove
in
bukove
lozice
,
mimo
bornih
selških
hišic
in
lesene
cerkvice
.
Radovedno
so
gledale
ženske
in
rdečelica
belolasa
deca
za
njimi
.
Dasi
je
bilo
še
rano
,
so
že
slutili
vročino
velikega
dneva
.
Prah
se
še
ni
dvigal
,
zadrževala
ga
je
jutranja
vlaga
.
Tuintam
je
dehtelo
po
svežem
senu
,
drugod
pa
je
še
nepokošena
trava
valovala
v
lahnih
valih
s
srebrnim
bleskom
.
Mnogo
sveta
pod
brdi
je
bilo
pustega
,
neobdelanega
.
Ozka
pot
je
vodila
v
samoto
tihe
divjave
proti
severu
,
koder
so
temneli
za
lahno
paro
ponosni
gozdati
Gorjanci
.
Na
vsakem
klancu
,
na
vsaki
gorici
se
je
ozirala
Salda
plemenita
Frauensteinerjeva
,
da
bi
videla
kje
ogenj
ciganskega
tabora
;
ali
uzrla
ni
niti
najmanjšega
dima
.
Zastonj
je
gledala
tudi
v
mračni
pragozd
;
večidel
sta
brogovito
in
nepredorno
trnje
,
drevje
in
grmovje
kraj
pota
gosto
prepletala
srobotina
in
divji
hmelj
ter
druge
plezalke
in
ovijalke
.
Jahali
so
skozi
Veliko
Bukovje
in
zavili
pri
Adlešičih
na
deželno
cesto
proti
Metliki
.
„
Lej
,
lej
,
vitez
Erazem
pa
le
ne
nosi
mojega
bodala
!
“
si
je
mislil
vitez
Ahac
,
ki
je
v
lovski
kamižoli
,
preparani
na
prsih
in
komolcih
,
nekoliko
poševno
sedel
na
svojem
rumenkastem
Žoltku
.
„
Noče
me
dražiti
,
kajpada
.
In
drži
se
tako
čemerno
in
mrko
,
kakor
bi
jezdil
v
boj
.
Bog
vedi
,
kaj
premleva
.
Že
dolgo
ni
bilo
slišati
ničesar
sumnega
o
njem
.
Menda
si
je
prilisičil
že
dovolj
in
zdaj
uživa
svoj
plen
lepo
tiho
in
mirno
.
Pa
kaj
je
to
meni
mar
?
Pomeniva
se
rajša
kaj
lepega
z
gospodično
Odo
!
“
Ob
ugodni
priliki
je
pognal
svojega
Žoltka
in
jahal
vštric
nje
na
desni
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
ga
je
radoživa
mladenka
izredno
prijazno
pogledala
s
svojimi
živahnimi
,
radostnimi
očmi
.
Veselil
se
je
tega
in
sklenil
,
da
se
bo
trudil
biti
danes
posebno
šarmanten
.
„
Lov
bo
lep
,
baronesa
Leuenbergova
,
samo
malo
prevroče
utegne
biti
in
presoparno
,
“
je
rekel
in
se
nasmehnil
,
zadovoljen
,
da
je
sprožil
tako
zanimiv
pogovor
.
„
Popoldne
bo
pa
dež
.
“
„
Ali
veste
to
tako
gotovo
?
“
je
vprašala
naglo
in
malo
nejevoljno
.
„
Presneto
je
zala
in
bujna
in
rada
se
vojskuje
s
pogledi
,
“
si
je
dejal
sam
pri
sebi
ter
se
pohvalil
na
glas
:
„
Zvezde
poznam
,
baronesa
,
zvezde
in
vreme
.
Že
več
dni
zaporedoma
ni
bilo
nobenega
oblačka
na
nebu
,
pa
tudi
pav
je
kričal
ponoči
.
Dež
pojde
,
toda
takrat
bomo
spet
pod
streho
na
Blagajevem
gradu
.
Dopoldne
bomo
pa
lovili
prav
imenitno
.
Malo
daleč
je
lovišče
,
ravan
onkraj
Kolpe
;
saj
veste
,
da
ima
moj
svak
dosti
sveta
in
gradov
tudi
na
Hrvaškem
.
Le
vedno
ostanite
blizu
mene
,
žlahtna
gospodična
,
z
mano
se
boste
zabavali
naravnost
izborno
!
“
Pogledala
ga
je
osuplo
,
nato
pa
se
mu
je
nasmehnila
precej
nagajivo
.
„
Odličen
sokolar
sem
,
“
je
hitel
hvaliti
vitez
Ahac
sam
sebe
,
„
ne
bojim
se
nobenega
flandrijskega
sokolarja
.
Škoda
,
da
vam
ne
morem
takoj
pokazati
svojega
sokola
Odiseja
.
Pravzaprav
ni
samec
,
ampak
samica
.
Samice
so
mnogo
bolje
za
lov
,
imena
so
jim
pa
navadno
vendar
moška
,
vrag
vedi
,
zakaj
.
Moj
Odisej
ni
z
Izlandije
tudi
ne
iz
Norvegije
in
ne
z
Danskega
.
V
Gorjancih
je
doma
,
ali
izučil
sem
ga
jaz
sam
!
Prinese
mi
iz
zraka
vse
:
prepelico
,
jerebico
,
šojo
,
srako
,
vrano
,
štorkljo
,
divjo
raco
in
gos
,
fazana
,
dropa
,
žerjava
,
laboda
,
čapljo
,
vse
,
vse
.
Ujel
mi
je
že
tudi
zajca
.
O
,
kako
nadarjen
sokol
je
moj
Odisej
!
—
Ali
mi
daste
tisti
klinček
,
ki
tako
sladko
počiva
v
vaših
laseh
?
“
Iztegnil
je
roko
,
da
bi
sam
vzel
cvetlico
;
toda
baronesa
Oda
Leuenbergova
je
zamahnila
tako
hitro
z
desnico
,
da
se
je
ustrašil
sicer
jako
hladnokrvni
Žoltko
in
nenadoma
skočil
v
stran
.
„
Oh
,
toliko
da
nisem
cepnil
raz
konja
!
“
se
je
gneval
vitez
Ahac
natihoma
.
„
Hu
,
kako
pisano
zna
gledati
ta
punca
!
Tako
mlada
,
pa
že
taka
!
Kadar
bo
stara
,
bo
cela
furija
.
Hvala
Bogu
,
da
sem
jo
spoznal
o
pravem
času
.
Odslej
bom
zabaval
rajši
Ofmijo
!
“
V
senčnati
dolinici
pod
Plešivico
so
zagledali
Blagajeve
hlapce
in
tovorne
konje
;
pripravljali
so
tam
vse
potrebno
za
mali
obed
po
lovu
.
„
Kako
se
čuti
,
da
je
solnce
že
više
!
“
je
kliknil
vitez
Ahac
tako
,
da
ga
je
moral
slišati
njegov
svak
spredaj
.
„
Ali
bomo
žejni
v
tej
soparici
,
gospoda
svetla
!
“
In
žalostno
je
pogledal
sodčke
,
hladeče
se
v
praproti
in
travi
.
Toda
grof
Majnard
je
jezdil
kar
dalje
.
Med
Krasincem
in
Pravotino
so
prebredli
reko
.
Na
hrvaški
strani
se
je
širila
med
dvema
ovinkoma
Kolpe
in
nizkimi
brdi
travnata
ravnica
proti
severoizhodu
.
Tla
so
bila
ponekod
mehka
,
mokrotna
,
tuintam
gosto
pokrita
z
rumenim
šašem
in
okrašena
z
žoltimi
perunikami
,
mičnimi
preslicami
in
zlaticami
.
Po
zraku
so
plesali
mnogobrojni
komarji
in
se
lovili
elegantni
kačji
pastirji
.
Dišalo
je
po
močvirni
vlagi
;
na
izhodu
se
je
skrivalo
pod
visoko
širokolisto
rogozino
in
trstovino
malo
barje
.
Pod
topoli
,
vrbami
in
jelšami
ob
reki
so
čakali
sokolarji
na
konjih
,
vsak
svojega
sokola
na
levi
pesti
,
zavarovani
z
veliko
in
debelo
rokavico
od
jelenjega
usnja
,
ob
boku
pa
torbico
z
mesom
za
ptiča
.
Dvema
je
viselo
od
pasu
po
dvoje
belih
golobjih
peroti
na
vrvici
za
vabilo
vračajočim
se
sokolom
.
Hlapci
so
nosili
okoli
života
na
naramnikih
štirioglate
lesene
okvire
s
priučenimi
ptiči
.
Vsem
sokolom
so
pokrivali
oči
usnjati
okrovi
z
višnjevimi
perjaničicami
.
Pesarji
so
mirili
dolgouhe
velikoglave
pse
iskače
,
ki
so
,
skopčani
sparoma
,
nestrpno
cvilili
,
bevkali
in
vlekli
za
jermene
na
rdečih
ogrljakih
.
Bajukov
Miko
,
„
pasji
stric
“
,
je
venomer
rentačil
nad
njimi
.
Grof
migne
.
Rogovi
zatrobijo
in
veselo
zavriskajo
lovci
.
Velika
jata
črnih
vran
se
vzdigne
in
poleti
preko
brezovega
loga
čez
Kolpo
.
Pesarji
odvežejo
tankonose
iskače
in
jih
spuste
;
veselo
mahajo
psi
z
repi
,
vohajo
po
tleh
in
po
zraku
ter
izginejo
v
gostem
zelenem
ločju
in
bičju
.
Z
bučečim
letom
hiti
vlak
divjih
rac
proti
lovski
družbi
,
ali
kmalu
se
obrne
in
beži
na
drugi
konec
močvirja
.
Nestrpno
čaka
gospoda
,
da
obrne
nadsokolar
svojemu
konju
glavo
in
jih
tako
opozori
na
čapljo
.
Nepremično
sedi
Jure
Adlešič
v
sedlu
,
le
drobne
bistre
oči
mu
begajo
po
ravni
.
Tedaj
šine
nekaj
rdečkastega
izza
vrbovega
grma
.
„
Lisica
,
lisica
!
“
se
oglasi
mladi
rjavopolti
baron
Lenkovič
;
ali
danes
ni
nikomur
nič
do
kosmate
navihanke
.
Med
visokimi
rogozi
,
osladi
in
trstikami
se
premikajo
klasi
in
listi
kakor
šopi
in
zastavice
.
Nenadoma
skoči
nadsokolar
Jure
s
konja
in
mu
po
prastarem
običaju
obrne
glavo
v
smer
,
koder
je
uzrl
čapljo
.
Nad
bičjem
se
v
vijakastih
kolebih
dviga
velik
belosiv
ptič
,
moleč
glavo
in
krake
nazaj
.
„
Naglo
Ahila
nanjo
!
“
veli
grof
Majnard
in
že
prihiti
sokolar
z
modrokrakim
belkastim
sokolom
.
„
Ahil
je
doma
z
Izlandije
,
domovine
najplemenitejših
lovskih
sokolov
,
“
razlaga
vitez
Ahac
ozkolični
nežni
baronesi
Ofmiji
Leuenbergovi
.
„
Podaril
ga
je
grofu
Majnardu
kranjski
vicedom
Juri
Rainer
.
Lahko
rečem
,
da
je
ta
ptič
več
vreden
kakor
grofov
konj
.
Moj
Odisej
pa
tudi
ni
dosti
slabši
!
“
Nadsokolar
odveze
in
sname
Ahilu
nožne
jermene
pa
okrov
in
ga
spusti
z
rokavice
.
Naravnost
kvišku
vzleti
krasna
ujeda
;
hladilni
pihljaji
vejejo
v
razgrete
obraze
,
šumno
udarjajo
dolga
,
ozko
urezana
krila
zrak
in
jadrno
odnašajo
sokola
v
višavo
.
Tudi
vitez
Ahac
spusti
svojega
ljubljenca
.
Toda
Odisej
,
manj
plemenit
sokol
,
ne
more
naravnost
kvišku
,
ampak
le
po
krogih
in
ovinkih
.
Čaplja
leti
že
visoko
proti
Kolpi
;
sokola
jo
izkušata
nadkriliti
.
Lovci
zdirjajo
čez
drn
in
strn
preko
travnikov
in
jarkov
proti
vodi
.
V
zraku
vihrajo
devojkam
dolgi
lasje
in
pisana
krila
,
prhutajo
gospodom
široki
rokavi
,
trakovi
in
perjanice
,
v
divjem
diru
poskakujejo
lovcem
rogovi
do
tilnika
.
Sredi
livade
se
ustavijo
in
,
razburjeni
od
lovske
strasti
,
zro
z
največjim
zanimanjem
kvišku
.
Sokola
sta
blizu
žrtve
.
Čaplja
nagne
kačji
vrat
na
hrbet
in
moli
dolgi
rumeni
kljun
kakor
ostro
bodalo
proti
sovražnikoma
.
Kar
se
zakadi
večji
Ahil
zviškoma
vanjo
in
jo
kavsne
v
levo
perot
.
Takoj
zadone
lovske
trobente
in
bobnice
.
Perje
in
puh
pada
počasi
proti
zemlji
.
Tudi
Odisej
se
zaleti
v
čapljo
,
ali
ona
se
mu
ogne
čudovito
spretno
in
ga
zadene
s
kljunom
pod
perot
.
„
Vražja
ribja
tatica
!
“
zakriči
razjarjeni
vitez
Ahac
.
„
Bestia
infernalis
!
“
Odisej
jame
fofotati
v
kolobarjih
in
pada
.
Vitez
Doljanski
ga
prestreže
in
boža
.
V
tem
pa
napada
Ahil
čapljo
zviškoma
vedno
huje
.
In
vedno
iznova
se
glase
trobente
in
bobnice
.
Vsi
občudujejo
nagle
,
drzne
okrete
,
sunke
in
udare
obeh
ptičev
.
Čaplja
napenja
svoje
poslednje
moči
,
da
bi
vzletela
nad
sovražnika
.
Toda
ovirajo
jo
poškodbe
in
naposled
omaga
v
boju
proti
mojstru
višav
.
Bliskoma
se
zasuka
Ahil
,
zasadi
sovražnici
kremplje
v
hrbet
.
Perje
in
rdeče
kaplje
kapajo
z
višine
.
Zopet
zapojo
trobente
in
bobnice
.
„
Jo
že
ima
,
jo
že
ima
!
“
zakliče
širokopleči
vitez
Obričan
in
in
maha
navdušeno
z
baretom
.
S
hripavim
grakanjem
,
podobnim
gosjemu
kriku
,
obupno
repetniči
in
pada
čaplja
pod
svojim
krilatim
jezdecem
.
Zmagoslavno
,
s
široko
razpetimi
perotmi
sedi
sokol
na
premagani
sovražnici
.
Vedno
razločneje
vidijo
gledalci
njen
rumeni
kljun
,
majhno
belo
glavo
s
tremi
dolgimi
črnimi
peresci
in
črno
liso
med
zlobnimi
žoltimi
očmi
in
tilnikom
.
Že
sta
na
tleh
.
Nadsokolar
Jure
da
sokolu
takoj
mesa
za
nagrado
.
Nato
ga
zvabi
na
rokavico
in
mu
natakne
zopet
okrov
.
V
tem
pa
vrže
sokolar
s
tovarišem
mrežo
na
čapljo
,
jo
previdno
ujame
za
glavo
,
ji
izpuli
baršunastočrna
peresa
in
jih
poda
svojemu
gospodu
.
„
Lep
,
močan
petelin
je
,
bravo
,
Ahil
!
“
de
grof
Majnard
veselo
in
si
natakne
čapljina
peresa
na
zeleno
čepico
.
Še
marsikatero
čapljo
so
spodili
psi
z
obrežja
in
iz
močvirja
.
Tudi
plemkinje
so
spuščale
svoje
majhne
,
toda
jako
hitre
sokoliče
in
se
veselile
lovske
zabave
celo
z
večjo
vnemo
kakor
gospodje
.
Nekatere
je
že
bolelo
v
tilniku
,
ker
so
gledale
tako
dolgo
kvišku
.
Sokoli
so
ujeli
petnajst
čapelj
.
Tri
mlajše
je
pomilostil
grof
;
sokolarji
so
jih
vzeli
v
mrežah
domov
,
da
bi
jim
nataknili
na
noge
srebrne
obročke
z
imenom
Blagajevim
in
datumom
lova
ter
jih
spustili
.
Eden
najlepših
sokolov
se
je
nabodel
na
čapljin
kljun
in
poginil
;
nadsokolar
Adlešič
ga
je
zagrebel
s
solzami
v
očeh
kakor
junaka
.
Ahačev
Odisej
pa
je
okreval
prav
kmalu
.
Po
lovu
so
se
vrnili
čez
Kolpo
.
Trudni
,
prašni
,
opikani
od
komarjev
,
so
prijahali
v
prijazno
dolinico
pod
Plešivico
.
Sluge
so
pogrnili
tla
s
preprogami
,
pažeti
so
prinašali
jedi
iz
košar
in
usnjatih
vreč
.
Vitez
Ahac
se
je
usidral
blizu
sodčkov
.
Vsi
so
bili
židane
volje
,
zlasti
grof
Majnard
.
Veselo
so
se
svetile
pisane
obleke
med
gozdnim
zelenjem
,
daleč
so
bili
slišati
gromki
basi
in
zvonki
soprani
smejajoče
se
gospode
in
žvenketanje
kozarcev
.
Grof
Majnard
se
je
pogovarjal
največ
z
grofom
Starograjskim
,
ki
je
iz
navade
vedno
skomizgal
z
levo
ramo
.
Vitez
Ahac
je
pravkar
hotel
ponuditi
pobratimstvo
Nikoli
Radoševiču
,
kar
je
pridirjal
eden
sokolarjev
,
ki
so
bili
odjahali
s
čapljami
in
sokoli
naravnost
proti
domu
.
„
Kaj
pa
je
?
Kaj
pa
je
?
“
kriči
vse
vprek
.
Mladi
sokolar
Miko
ustavi
openjenega
konja
pred
gospodom
in
sopiha
:
„
Gospod
grof
...
cigana
!
Zaklala
sta
srno
.
“
„
Kje
?
“
vpraša
grof
naglo
in
jako
rezko
.
„
V
bukovju
,
blizu
Bojancev
.
“
„
Ste
ju
prijeli
?
“
„
Prijeli
,
zvezali
oba
,
mater
in
sina
.
Ciganka
se
je
branila
ko
divja
zver
.
Fant
se
je
upiral
manj
.
“
Salda
plemenita
Frauensteinerjeva
se
zgane
in
obledi
...
Zdajci
ji
blisne
po
glavi
:
„
Čirikli
je
!
Izgubljena
je
!
Kaj
bo
,
ako
bo
hotela
rešiti
sebe
in
sina
s
tem
,
da
izda
mojo
nakano
!
“
„
Mojega
konja
!
“
ukaže
grof
Blagaj
.
Uro
hoda
od
Blagajevega
gradu
,
v
ozki
dolini
blizu
Bojancev
,
sta
čepela
ono
jutro
ciganka
Čirikli
in
njen
petnajstletni
sin
Sonakaj
(
Zlato
)
ob
skali
za
gabrovim
grmom
pod
stoletnimi
bukvami
,
dočim
je
jezdil
mladi
grof
Blagaj
s
svojimi
gosti
proti
Krasincu
.
Sonakaj
je
bil
vitek
kodrolas
ciganček
z
modročrnimi
,
otožno
žarečimi
očmi
.
Temno
opaljeni
obraz
in
roke
mu
je
bilo
opraskalo
trnato
grmovje
in
bodičevje
.
Skozi
umazano
capasto
obleko
se
je
kazala
na
premnogih
krajih
gola
rjava
koža
.
Igral
se
je
z
bilko
pogozdne
trave
prosulje
po
sijajnobelih
zobeh
in
opazoval
življenje
okoli
sebe
.
Zlate
,
rubinaste
in
smaragdne
žuželke
lezejo
,
živi
dragulji
,
po
redkih
rosnih
cvetkah
,
po
nežnih
mahalih
samotere
praproti
,
po
rumenozelenem
mahu
,
po
koreninah
in
lišajasti
suhljadi
.
Rdečerjav
metulj
sede
na
beli
cvet
zajčje
deteljice
,
se
poguga
,
zatrepeta
s
pisanimi
krili
in
odleti
preko
mrtvega
bukovega
listja
,
v
zatišju
na
debelo
nastlanega
od
vetrov
pomladanjih
.
Pohlevno
skrit
kos
poje
dolge
in
lepe
samospeve
.
Včasi
mu
odgovarja
zaljubljeni
zbor
preveselih
ščinkavcev
,
sinic
,
penic
,
kraljičkov
in
grulečih
divjih
golobov
.
Bobna
jim
žolna
,
vsak
dan
v
pražnji
zeleni
suknji
,
bobna
neutrudno
,
ker
jo
hudo
skrbi
zaradi
pravega
takta
.
Daleč
gori
na
polnočni
strani
žvižga
sokol
z
otožnim
tankim
glasom
nad
pralesom
.
Priskaklja
mlad
zajec
,
obsedi
na
zadnjih
nogah
,
striže
z
dolgimi
ušesi
in
jo
popiha
v
pustoto
mrakotne
goščave
.
Skozi
zeleno
streho
visokodebelnih
bukev
spe
solnce
zlate
iskre
na
usehlo
listje
in
mah
.
Vzduh
polni
trpka
vonjava
gozdnih
zeli
,
vlažnega
mahovja
in
trohljadi
.
Nepremično
sedi
ciganka
ob
skali
,
le
črne
oči
pod
ozko
zraslimi
obrvmi
ji
živahno
begajo
po
okolici
.
Razmršeni
lasje
,
ponekod
pa
tudi
cape
na
prsih
in
ramah
se
ji
svetijo
od
masti
,
ki
ne
diši
posebno
prijetno
.
Iznenada
poleti
senca
preko
bukovih
vrhov
.
Zadere
se
šoja
.
Previdno
dvigne
Čirikli
glavo
—
rahlo
zazvene
srebrnjaki
na
rjavem
vratu
.
Za
grmovjem
zašumi
suho
listje
...
izza
debla
se
pokaže
srna
...
postoji
,
pomoli
glavo
daleč
naprej
,
voha
nezaupljivo
...
stopa
dalje
po
Ozki
stezici
,
uhojeni
od
turov
,
medvedov
,
jelenjadi
in
srnjadi
.
Za
njo
in
okoli
nje
stopica
rdečkasta
,
belopikasta
mladica
.
Oprezno
potegne
ciganka
dolgo
zanko
iz
nedra
,
jo
pripravi
za
met
in
se
ne
gane
več
.
Lahna
sapa
ji
pihlja
v
obraz
.
Srna
prihaja
bliže
,
dviga
glavo
,
nastavlja
ušesa
,
se
ozira
in
krene
nato
nekoliko
hitreje
po
stezici
.
„
Veter
je
ugoden
,
“
se
veseli
Čirikli
in
oči
se
ji
bliskajo
poželjivo
,
divje
ko
gladni
volkulji
.
Brezskrbna
srnica
skaklja
naravnost
proti
njej
...
še
trenotek
počaka
ciganka
...
že
vrže
zanko
,
nategne
motvoz
.
Živalca
,
ujeta
za
vrat
,
pade
na
mahovita
tla
.
Stara
srna
priskoči
in
toži
z
žalostnim
glasom
.
„
Danes
bomo
imeli
dobro
pečenko
,
“
de
stara
tiho
.
„
Na
,
Sonakaj
,
tu
imaš
nož
!
Zakolji
jo
naglo
!
No
,
kaj
se
obotavljaš
?
“
Sonakaj
vzame
nož
pa
venomer
gleda
srnico
,
ki
boječe
izteza
šibki
vrat
,
obrača
nežno
glavico
in
drgeta
v
zanki
.
Skoraj
človeški
izraz
smrtnega
strahu
trepeta
v
teh
obupnih
,
obtožujočih
očeh
.
„
Mati
,
ne
morem
.
“
„
Ali
se
ti
smili
?
Pojdi
no
,
pojdi
!
Ti
mi
boš
lep
cigan
.
Daj
sem
!
“
Ciganka
poklekne
k
srnici
in
ji
zasadi
ostri
nož
globoko
v
prsi
.
„
Vidiš
...
tako
se
mora
...
“
Mala
srna
zadrhta
,
po
njeni
dlaki
in
po
mahu
rdi
in
se
peni
ozka
lisa
.
Telesce
sunkoma
zatrepetava
v
smrtnih
krčih
.
Že
hrome
noge
,
življenje
beži
iz
mladega
bitja
.
Od
okrvavljenega
noža
se
kadi
redek
dim
...
Sonakaj
se
priplazi
,
ogleduje
mrtvo
trupelce
in
pogladi
mehko
pisano
dlako
.
Tako
žal
mu
je
ljubke
zale
živalce
.
„
Kajne
,
rajši
bi
se
igral
ž
njo
?
“
mu
očita
mati
in
obriše
nož
ob
mahu
.
„
Le
počeni
za
skalo
!
Zdaj
ujameva
še
veliko
.
“
Počasi
se
bliža
stara
srna
,
sklone
glavo
in
liže
svojo
ljubljeno
mladico
.
Ciganka
se
dvigne
zlagoma
,
da
bi
zopet
zagnala
zanko
;
toda
srna
odskoči
bliskoma
iz
njene
nevarne
bližine
.
„
Pa
pojdiva
!
“
veli
Čirikli
ter
spravi
nož
in
zanko
.
„
Nemara
pojde
stara
za
nama
;
blizu
našega
tabora
nam
ne
uide
več
.
“
Ciganka
zadene
plen
na
ramo
in
odide
s
sinom
po
ozki
stezi
navkreber
,
koder
gledajo
krive
korenine
iz
tal
in
delajo
prirodne
stopnice
.
Stara
srna
jima
sledi
oddaleč
...
Ko
pa
prideta
mati
in
sin
na
širjo
gozdno
pot
,
zaslišita
nenadoma
zamolkli
topot
konjskih
kopit
.
„
Šun
kuti
—
paledža
,
mro
čavo
!
“
(
Poslušaj
malo
—
nazaj
,
moj
sin
!
)
zašepeta
ciganka
,
vrže
srnico
pod
gost
grm
,
leže
na
tla
in
potegne
sina
za
sabo
.
Že
se
bližajo
jezdeci
.
„
Mati
,
beži
ti
!
Naj
ujamejo
samo
mene
!
“
„
Le
skrivaj
se
,
nevesta
hudičeva
!
“
zakriči
nadsokolar
Jure
Adlešič
,
ki
mu
niha
velik
cvet
močvirskega
belega
lokvanja
nad
kapo
.
„
Videli
smo
te
dobro
in
pse
imamo
s
sabo
.
Le
skrivaj
se
,
neumnica
tatinska
!
“
Razjaha
konja
in
zgrabi
mladega
cigana
.
„
Pustite
naju
!
“
prosi
Čirikli
trepetaje
.
„
Pustite
naju
,
žlahtni
gospodje
lovci
!
Saj
nisva
storila
nič
hudega
!
“
„
Nič
hudega
?
“
zarentači
nadsokolar
.
„
Misliš
,
da
nisem
videl
mlade
srne
na
tvojih
umazanih
plečih
,
žlahtna
gospa
ciganka
?
No
,
grof
Blagaj
ti
že
pokaže
,
po
čem
je
njegova
divjačina
.
Le
čakaj
,
pečenka
satanova
!
Poglej
,
kako
pripravno
mole
bukove
veje
preko
pota
!
Ne
bo
dolgo
,
pa
bosta
visela
ti
in
tvoj
sin
z
njih
in
razveseljevala
zlodeje
sredi
pekla
!
“
Kakor
ljuta
risa
napade
ciganka
nadsokolarja
,
da
otme
sina
iz
njegovih
rok
.
Še
dva
sokolarja
skočita
s
konj
in
pomagata
svojemu
načelniku
.
Čirikli
vpije
in
se
brani
na
vse
kriplje
.
„
Vražja
baba
!
“
zakriči
Jure
,
ko
ga
ugrizne
Čirikli
v
palec
.
„
Zdaj
mi
je
pa
že
dovolj
!
“
Nanagloma
zasuče
ciganko
in
ji
stisne
roke
na
hrbtu
.
Nato
privežejo
mater
in
sina
k
dvema
debloma
.
Nadsokolar
potegne
zabodeno
mladico
izpod
grma
in
jo
položi
poleg
ihteče
ciganke
.
Sedaj
ugleda
tudi
staro
srno
,
ki
stoji
ob
širokem
deblu
kakor
ulita
iz
brona
.
„
Aha
,
oni
dve
srni
sta
,
ki
sta
ji
preplašila
naša
dva
ubegla
psa
,
da
smo
ju
komaj
sklicali
nazaj
,
“
de
Jure
.
„
Grof
je
ukazal
,
da
mu
neutegoma
naznanimo
vsako
lovsko
tatvino
in
vsakega
lovskega
tatu
.
Miko
,
ti
si
najmlajši
—
jezdi
nazaj
in
javi
gospodu
,
kakšna
dva
imenitna
ptička
smo
ujeli
sredi
gozda
!
“
„
Izpusti
naju
,
ljubi
,
dragi
gospod
lovec
!
“
jame
iznova
prositi
Čirikli
z
jokavim
glasom
,
ko
odjaše
mozoljasti
Miko
.
„
Molila
bom
vsak
dan
zate
in
za
tvojo
drago
ženo
in
tvoje
nedolžne
otroke
.
“
„
O
kajpa
!
“
se
ji
roga
nadsokolar
.
„
Pač
mnogo
bi
zalegla
tvoja
molitev
!
Sicer
pa
nimam
ne
žene
ne
otrok
.
Haha
,
prijatelji
,
ali
ste
že
slišali
,
da
bi
molila
ciganka
za
koga
?
“
„
Še
zase
ne
,
“
se
grohotajo
sokolarji
in
ugibajo
,
kaj
ukrene
grof
s
tatovama
.
Čirikli
umolkne
in
gleda
zvezanega
sina
.
V
mislih
prebira
najganljivejše
besede
,
da
omeči
ž
njimi
grofu
srce
.
In
blagodejen
up
opaja
mučeno
dušo
materino
.
Naposled
prijaha
grof
Majnard
in
za
njim
vsa
gospoda
,
ki
se
je
udeležila
sokolovanja
.
Ko
zagleda
Davor
cigana
,
jame
nemirno
plesljati
,
širi
nozdrvi
,
voha
in
sope
šumno
,
otresa
lepo
grivo
,
grize
žvalo
in
noče
dalje
.
Grof
ga
izpodbode
z
obema
ostrogama
—
konj
odskoči
in
se
vzpne
na
zadnji
nogi
.
Nadsokolar
ujame
uzdo
ter
gladi
in
miri
trepetajočo
žival
.
Radovedno
gledajo
Blagajevi
gostje
ciganko
,
njene
pisane
cape
,
njene
rdeče
in
zelene
kroglice
v
črnih
laseh
,
njene
dolge
uhane
s
steklenimi
biseri
,
njene
nize
s
pisanimi
kamenci
,
sobovi
in
srebrnjaki
okoli
vratu
.
„
Usmili
se
naju
,
presvetli
gospod
!
“
hiti
prositi
Čirikli
.
„
Prizanesi
nama
!
Nikdar
več
naju
ne
bo
v
tvoje
gozde
.
Bodi
usmiljen
,
presvetli
grof
!
Usliši
ponižno
prošnjo
uboge
matere
!
Ukaži
,
da
naju
izpuste
!
Bodi
milostiv
!
“
„
Pa
še
tako
mlado
srno
!
“
se
razjari
grof
.
„
Privežite
oba
k
sedlu
!
Ženite
ju
na
grad
!
“
„
Milost
,
presvetli
grof
,
milost
,
presvetli
knez
!
“
kriči
ciganka
venomer
.
„
Prosite
za
naju
,
lepi
moji
gospodje
,
oj
,
prosite
,
lepe
moje
prežlahtne
gospe
,
prosite
za
ubogo
nesrečno
mater
in
njenega
sina
,
prosite
grofa
za
naju
,
dušice
božje
,
dušice
zlate
...
“
Toda
zastonj
išče
Čirikli
sočutnega
izraza
v
tujih
obrazih
;
v
vseh
očeh
vidi
le
plaho
ali
sirovo
zvedavost
.
Molče
,
s
temnim
obrazom
odjaha
grof
Blagaj
vštric
grofa
Starograjskega
in
za
njima
druga
gospoda
.
„
Jaz
bi
obesil
tatinska
potepuha
kar
tukaj
!
“
godrnja
Jure
Adlešič
in
nadzoruje
hlapce
,
ko
privezujejo
cigana
,
vsakega
k
drugemu
konju
na
sedelni
glavič
.
„
Molči
,
baba
!
Kdo
te
bo
pa
poslušal
?
Ušesa
me
že
bole
od
tvojega
javkanja
.
Miko
,
ne
pozabi
srnice
!
Naprej
fantje
!
“
Kmalu
prijezdijo
iz
hlada
.
Ob
gozdnem
robu
stoji
srna
in
žalostno
gleda
za
četo
,
ki
odnaša
njeno
mladico
...
In
kakor
solza
se
sveti
živali
nekaj
v
vlažnih
očeh
.
Čimdalje
tem
huje
pripeka
solnce
.
Oprašeni
so
trava
in
grmovje
ob
poti
,
divji
hmelj
in
plotni
slak
ob
mejah
;
rose
ni
več
.
Okrog
in
okrog
na
belomodrem
obzorju
se
pomaljajo
izza
slovenskih
in
hrvaških
goric
in
gora
čudni
kolobarjasti
oblaki
,
podobni
belemu
drevju
.
Zdi
se
,
da
jih
počasna
sapa
dviga
z
velikim
naporom
polagoma
više
in
više
.
Včasi
sunkoma
zašumi
po
brezah
,
po
topolih
.
Jezdeci
jašejo
večidel
po
stranskih
potih
in
po
trati
,
da
se
ognejo
hudemu
prahu
.
„
To
ciganko
sva
videla
s
hlapcem
Markom
že
pred
dobrim
tednom
,
“
de
vitez
Ahac
baronesi
Ofmiji
.
„
Pa
je
kar
izginila
,
kakor
bi
jo
bila
pogoltnila
tla
.
“
„
Odkod
neki
prihajajo
ti
čudni
ljudje
?
“
vpraša
baronesa
.
„
Iz
Egipta
,
“
se
odreže
vitez
Ahac
važno
in
zadovoljno
,
da
more
zopet
zabavati
svojo
gospodično
.
„
Ko
sta
Jožef
in
Marija
z
malim
Jezusom
pribežala
pred
neusmiljenim
kraljem
Herodom
v
Egipet
in
hotela
zajeti
vode
iz
Nila
,
so
ju
zapodili
pradedje
ciganov
.
Zategadelj
jih
je
kaznoval
Bog
:
razgnal
jih
je
,
da
se
njih
potomci
še
dandanes
zaničevani
,
sovraženi
,
preganjani
potikajo
in
klatijo
med
drugimi
narodi
in
blodijo
brez
miru
križem
sveta
,
povsodi
tujci
,
nikjer
doma
.
“
„
Ali
imajo
kaj
vere
?
“
„
Do
vere
jim
je
kaj
malo
,
ali
celo
nič
.
Cigani
so
si
zgradili
cerkev
od
slanine
in
požrli
so
jo
psi
,
pravi
pregovor
.
“
„
Kaj
namerava
grof
Blagaj
z
ujetnikoma
?
“
je
sama
zase
ugibala
Salda
plemenita
Frauensteinerjeva
,
jahaje
z
bratom
Erazmom
pred
baroneso
Leuenbergovo
in
vitezom
Ahacem
.
„
Postave
so
stroge
.
Za
malenkost
kaznujejo
tatove
s
smrtno
kaznijo
.
In
kaj
še
le
cigane
!
Čirikli
bo
izkušala
rešiti
sebe
in
sina
po
vsaki
ceni
.
V
smrtnem
strahu
utegne
izdati
moj
naklep
,
jim
pokaže
cekine
,
jim
pokaže
podzemeljsko
jamo
pri
Kolpi
...
Mogoče
,
da
se
tega
ne
spomni
sama
?
Ali
ne
bi
bilo
dobro
,
da
se
ji
skrijem
?
Doslej
me
še
ni
zapazila
...
Toda
ne
!
Kdo
verjame
ciganki
?
Saj
rečem
lahko
:
Cekine
je
dobila
drugod
,
jamo
je
našla
sama
,
načrt
si
je
izmislila
sama
,
da
bi
otela
sebe
in
fanta
.
In
naposled
,
saj
imam
beneški
prstan
!
Vsekako
pa
jo
moram
umiriti
.
Bodi
,
kar
bodi
!
Kdo
bo
mogel
slutiti
kaj
slabega
,
ako
privoščim
zbegani
revi
nekoliko
tolažilnih
besedi
?
“
Ustavi
svojega
Tulipana
in
se
skloni
k
ciganki
,
privezani
na
dolgem
jermenu
ob
sedlo
grajskega
hlapca
.
„
Nič
se
ne
boj
!
“
ji
veli
prav
na
glas
.
„
V
gradu
poprosim
zate
gospo
grofinjo
.
“
„
Bog
ti
povrni
,
dobrotnica
!
“
vzdihne
Čirikli
in
jo
pogleda
hvaležno
.
„
Bog
daj
zdravje
in
srečo
tebi
in
tvojim
potomcem
!
“
„
Kako
ste
usmiljenega
srca
!
“
pripomni
naglo
vitez
Ahac
.
„
Oprostite
,
da
jezdim
po
senci
vaše
lepote
!
“
Salda
mu
ne
odvrne
ničesar
in
požene
svojega
konja
zopet
zraven
Erazmovega
.
„
Kako
pa
vam
je
kaj
ugajal
današnji
lov
,
gospodična
plemenita
Frauensteinerjeva
?
“
jo
vpraša
vitez
Ahac
prav
prijazno
.
„
Prosim
,
izvolite
odgovoriti
svojemu
vedno
vdanemu
slugi
!
“
„
Meni
sploh
ne
ugaja
lov
,
kjer
hujska
človek
žival
na
žival
.
Pomilovanja
vredni
so
sokoli
in
čaplje
.
“
„
Kaj
pravite
?
“
ostrmi
vitez
Ahac
.
„
Ne
ugaja
vam
sokolovanje
?
In
smili
se
vam
čaplja
,
ki
pomori
toliko
žlahtnih
rib
,
pogoltne
toliko
iker
in
ptičjih
jajec
?
Čudno
,
čudno
!
Nemški
cesar
Friderik
Rdečebradec
,
njega
sin
Henrik
Šesti
in
veleomikani
vnuk
Friderik
Drugi
so
bili
navdušeni
sokolarji
.
Cesar
Friderik
Drugi
je
spisal
celo
učno
knjigo
o
sokolarski
umetnosti
...
de
arte
venandi
cum
avibus
,
in
njegov
sin
Manfred
,
kralj
sicilijanski
je
dodal
imenitnih
razlag
.
In
ta
cesar
piše
,
da
je
sokolovanje
plemenitejše
in
dostojnejše
nego
drugi
načini
lovski
...
caeteris
venationibus
nobilior
et
dignior
!
“
„
Ni
vsaka
reč
hvale
vredna
,
in
najsi
jo
visoko
ceni
kakšen
kralj
ali
cesar
,
“
mu
ugovarja
Salda
živahno
.
„
Kako
neusmiljeno
ravnajo
s
sokolom
,
da
ga
ukrote
in
da
se
privadi
ljudem
,
konjem
in
psom
.
Stradati
mora
po
cele
dni
in
po
cele
noči
ga
gugajo
v
visečih
obročih
,
da
ne
more
spati
.
Tako
zatro
ponosnemu
ptiču
lastno
voljo
in
vadijo
izmučenega
,
napol
blaznega
siromaka
.
Prav
taka
je
pri
jelenji
gonji
.
Kakor
love
pri
sokolovanju
pravzaprav
le
sokoli
,
tako
love
pri
jelenji
gonji
pravzaprav
le
—
psi
.
Psi
vzdignejo
žival
,
jo
preganjajo
,
ujamejo
in
ustavijo
.
Lovec
jo
samo
zakolje
.
Mesar
!
In
pomislimo
:
petdeset
do
šestdeset
psov
,
prav
toliko
konj
,
okoli
trideset
konjskih
hlapcev
,
bogve
koliko
lovcev
in
lovskih
hlapcev
—
vsa
ta
vojska
se
peha
marsikaterikrat
celih
šest
do
osem
ur
,
da
ustavi
enega
samega
izbranega
jelena
!
Pa
kaj
še
to
!
Včasi
se
že
napol
mrtvi
jelen
vendar
še
obrne
proti
psom
.
Gospodar
se
ne
upa
bližati
nevarnemu
rogovju
,
ne
upa
se
poriniti
jelenu
noža
v
srce
.
Od
zadaj
—
zavratno
—
se
priplazi
hlapec
in
prereže
ubogi
,
malone
do
mrtvega
upehani
živali
kite
nad
zadnjima
kolenoma
.
Ali
ni
to
podlo
?
In
zdaj
se
ojunači
gospodar
lova
in
zabode
docela
onemoglega
,
ugnanega
jelena
,
mesar
!
Kaj
mesar
—
živoder
,
živoder
!
Ali
je
to
viteško
?
O
—
in
vsi
mu
čestitajo
,
trobijo
in
kriče
navdušeno
.
Sramota
!
Neumnost
!
“
„
Kaj
takega
se
dogaja
le
redkokdaj
,
“
oporeka
vitez
Ahac
.
„
Jako
mnogokrat
!
“
„
Gospodična
plemenita
Frauensteinerjeva
je
huda
protivnica
lova
.
“
„
Takega
lova
pač
.
Usmiljen
bodi
človek
do
živali
,
tudi
lovec
!
Ne
muči
naj
divjačine
!
Dostojno
,
pošteno
se
bojuj
ž
njo
,
sicer
ni
prav
čisto
nič
boljši
od
konjača
!
“
„
Gospodična
Salda
menda
tudi
ne
more
gledati
,
kadar
koljejo
piščanca
,
“
jo
zbada
vitez
Doljanski
.
„
Obira
ga
pa
le
rada
.
Kajneda
,
haha
,
haha
!
“
Vsi
v
bližini
se
na
glas
zasmejajo
zabavljivki
lova
.
Vitezu
Ahacu
žari
obraz
od
veselja
.
Salda
pa
ga
pogleda
zaničljivo
in
de
:
„
Gospod
vitez
,
uplenila
sem
s
sulico
in
samostrelom
več
jelenov
in
srnjakov
nego
vi.
Ali
sama
,
sama
!
In
ne
napol
mrtvih
,
upehanih
živali
!
“
Veseli
vitez
jo
hoče
pravkar
vprašati
,
zakaj
se
je
udeležila
sokolovanja
,
ko
prijezdarijo
skozi
vas
.
Pri
vseh
vratih
in
oknih
gledajo
možje
in
žene
z
otroki
v
naročju
,
žugajo
s
pestmi
in
vpijejo
,
kar
jim
utrpe
grla
:
„
Le
dajte
ju
,
le
dajte
ju
!
Obesite
oba
cigana
!
Goljufa
!
Tatova
!
Požigalca
!
Tolovaja
!
Na
vešala
obadva
!
“
Čirikli
jih
meri
s
prezirljivimi
pogledi
,
Sonakaj
gleda
venomer
v
tla
.
Gospoda
požene
konje
in
kmalu
dospe
pod
jagnede
pred
gradom
.
Vratar
Mate
Hudak
zatrobi
in
hiti
odpirat
.
Dvanajst
grajskih
kopjenikov
se
postavi
v
dveh
vrstah
na
vzdižni
most
nad
rovom
.
Na
dvorišču
razjahajo
jezdeci
konje
in
jih
oddajo
hlapcem
.
Le
Salda
ostane
v
sedlu
in
dirja
proti
vratom
pod
balkonom
...
V
kotu
blizu
velikih
grajskih
vrat
stoji
steber
,
debel
,
močan
,
obit
z
jeklenimi
pločami
;
na
gorenjem
koncu
je
pribita
železna
spona
.
Tjakaj
tirajo
hlapci
oba
cigana
.
Ko
zagleda
Sonakaj
strašni
kol
,
zatrepeta
po
vsem
životu
...
Tudi
ciganko
obhaja
smrtna
groza
in
ji
siroma
odpira
oči
,
osolzele
,
polne
strahu
.
Vprašujoče
zro
gospoda
in
sluge
na
grofa
Blagaja
.
„
Marko
,
bič
!
“
Veliki
,
plečati
Matkovičev
Marko
priteče
z
dvojermenskim
bičem
,
prepletenim
z
jeklenima
strunama
.
Ko
uzre
ciganko
,
se
zgane
in
si
želi
,
da
bi
bil
onostran
devete
gore
.
Kar
skeli
ga
roka
od
biča
.
„
Vklenite
fanta
!
“
Hlapci
prerežejo
mlademu
ciganu
vezi
na
rokah
,
mu
strgajo
luknjasto
suknjo
raz
život
in
mu
vklenejo
roke
v
visoko
spono
,
tako
da
komaj
stoji
na
prstih
.
„
Pustite
ga
!
“
obupno
zavrisne
ciganka
,
se
zgrudi
in
poljubuje
tla
pred
grofom
.
„
On
je
nedolžen
.
Kriva
sem
jaz
!
Jaz
sem
zabodla
srno
.
Jesti
nismo
imeli
ničesar
.
Usmili
se
,
grof
presvetli
,
usliši
prošnjo
revne
matere
,
knez
presvetli
,
in
Bog
ti
daj
srečo
in
zdravje
in
slaven
bodi
tvoj
rod
vekomaj
!
Pusti
mojega
sina
,
kaznuj
mene
!
“
„
Ti
prideš
druga
na
vrsto
.
Marko
!
“
Marko
pristopi
,
popravlja
nekaj
na
biču
...
„
Bičaj
!
“
Zažvižga
po
zraku
,
pade
po
golem
dečkovem
truplu
.
Sonakaj
stisne
zobe
,
prestrašeno
gleda
nazaj
,
iskaje
pomoči
,
rešitve
.
Ali
nobenega
glasu
ni
iz
njegovih
ust
;
zatajuje
se
zaradi
matere
.
„
Bičaj
ti
,
Jure
!
Močneje
!
“
Marko
odstopi
naglo
in
da
bič
mlajšemu
tovarišu
.
Jure
si
zaviha
rokave
,
se
razkorači
in
jame
udrihati
.
Bolestno
stoka
in
ječi
Sonakaj
.
Po
nežnih
plečih
mu
vzkočijo
krvave
podplutbe
,
temno-rdeče
kaplje
polže
po
hrbtu
in
lijo
na
beli
pesek
.
„
Bičati
ju
bo
dal
do
smrti
,
“
pravi
nekdo
med
gledalci
.
„
Nehaj
!
“
hrope
ciganka
.
„
O
mro
čoro
čavoro
!
(
O
moj
ubogi
otrok
!
)
O
mro
devla
!
(
O
moj
Bog
!
)
O
mro
devla
!
“
Oči
ji
plamte
v
divjem
ognju
,
obraz
ji
gori
v
onemogli
jezi
,
glava
buta
ob
kamenje
,
pene
ji
bele
ob
ustih
.
Pekel
v
očeh
,
pekel
v
srcu
,
škriplje
z
zobmi
in
preklinja
v
ciganščini
rod
,
grad
in
prijatelje
grofa
Blagaja
.
„
Stoj
,
Majnard
!
“
zakliče
zdajci
stari
grof
Felicijan
in
hiti
z
Milo
,
Alijano
in
Saldo
proti
gruči
.
„
Prizanesi
jima
!
“
„
Lepo
prosim
,
ne
ga
več
!
“
zazveni
,
zadrhti
detinji
glas
komtese
Alijane
,
ki
proseče
povzdiga
obe
roki
proti
grofu
Majnardu
.
Čisto
drugačen
,
čisto
tuj
,
tako
strašen
se
ji
zdi
njen
oče
.
Kakor
tigrica
svoj
plen
,
gleda
ciganka
hčerko
grofa
Blagaja
.
Alijana
se
ustraši
teh
divje
plamtečih
oči
,
se
privije
k
materi
in
se
spusti
v
jok
.
„
Odklenite
ga
!
“
veli
grof
Majnard
z
jezno
nagubanim
obrazom
.
„
Ali
zapomnita
si
dobro
:
drugič
ne
bo
nobene
milosti
.
Poberita
se
!
“
Odklenejo
mu
spono
in
oproste
tudi
mater
.
Oslabel
od
strahu
,
od
naporne
stoje
na
prstih
in
od
neusmiljenih
udarov
,
omahuje
in
se
opoteka
deček
tako
,
da
ga
mora
podpirati
mati
.
Poljubi
ga
,
boža
in
tolaži
.
Ogrne
mu
suknjo
in
mu
mane
premrle
,
otekle
roke
.
„
Tako
sem
truden
,
mati
!
“
toži
Sonakaj
.
„
In
vrti
se
mi
v
glavi
...
Vode
,
mati
,
vode
!
“
„
Le
potrpi
,
da
prideva
do
gozda
,
ljubček
moj
!
Tam
je
vir
;
tam
so
zdravilne
zeli
;
tam
ti
ohladim
rane
.
Le
kar
proč
,
proč
!
“
Vsi
gledajo
tiho
za
njima
.
Nenadoma
se
obrne
ciganka
in
njene
divje
oči
se
srečajo
za
trenotek
s
Saldinimi
,
ko
krikne
hripavo
:
„
Mee
avaha
!
“
Salda
zadrhta
komaj
vidno
in
skrije
obraz
za
svojo
pahljačo
.
Le
ona
razume
cigankine
besede
:
„
Mi
pridemo
!
“
Opaja
in
omamlja
jo
besno
,
blazno
veselje
...
„
Maščevalnost
bo
vnemala
ciganko
bolje
kakor
moji
cekini
,
“
se
raduje
natihoma
.
„
Ha
—
grof
Majnard
,
ti
sam
mi
pomagaš
ob
izvršitvi
moje
nakane
!
“
Še
enkrat
se
obrne
Čirikli
in
zavpije
,
da
se
preteče
razlega
pod
obokanim
izhodom
:
„
Mee
avaha
!
“
Izborni
obed
,
večini
glavna
točka
slavnostnega
sporeda
,
je
ugajal
gospodi
tako
,
da
so
malone
pozabili
mučnega
prizora
na
dvorišču
.
Vratar
Mate
Hudak
je
bil
javil
še
dopoldne
,
da
je
videl
s
svojega
stolpa
veliko
cigansko
tolpo
,
ki
je
bežala
kar
najhitreje
proti
Kolpi
.
Nihče
ni
mislil
več
na
cigane
—
razen
Salde
.
Urni
pažeti
so
prinašali
vedno
drugih
jedi
v
praznično
okrašeno
obednico
in
natakali
gostom
iz
velikih
vrčev
.
V
dolenjem
kotu
so
na
vse
kriplje
in
pretege
godli
in
trobili
,
bobnali
in
piskali
neusmiljeni
umetniki
,
napol
zakriti
za
cvetjem
in
zelenjem
.
Med
njih
hreščečo
,
brezozirno
godbo
je
zvenel
glasni
smeh
in
pogovor
radostnih
gostov
,
žvenketanje
kozarcev
in
srebrnih
ploč
.
Dušilen
in
težak
je
bil
zrak
od
soparice
,
kakor
tudi
spričo
močne
vonjave
preobilih
jedilnih
dišav
in
umirajočih
cvetlic
na
mizah
,
oponah
in
preprogah
.
Vse
je
bilo
veselo
;
le
debeli
paže
Udalrik
je
hodil
čemerno
z
oteklim
levim
licem
okoli
širokih
nizkih
miz
,
zakaj
grajski
kuhar
je
bil
predkratkim
izvršil
svojeročno
preki
sod
nad
njim
,
ker
je
bil
spustil
zaspane
pečeno
čapljo
ob
ognjišču
na
tla
.
Dvignil
se
je
grof
Žiga
Krupski
,
star
suh
gospod
z
jako
širokim
čelom
in
redko
kozjo
bradico
,
mežikal
z
drobnimi
očmi
ter
nazdravil
godovniku
v
imenu
vseh
gostov
.
Zazveneli
so
kozarci
in
kupe
,
godba
je
zahreščala
,
kar
se
je
dalo
,
in
zunaj
so
grmeli
težki
topovi
.
Grof
Felicijan
ni
ljubil
dolgoveznih
govorov
;
zahvalil
se
je
prav
na
kratko
.
Salda
plemenita
Frauensteinerjeva
je
bila
kar
razposajeno
vesela
.
Na
glas
je
hvalila
svojemu
sosedu
,
pegavemu
baronu
Vidu
Gradnikarju
gostoljubnost
Blagajevih
in
slavnostno
velelepje
,
srkala
ciprca
,
pomešanega
z
mlekom
in
jajci
,
ter
se
smejala
božjastnim
dovtipom
svojega
kavalirja
.
Medtem
pa
je
opazovala
druge
,
zlasti
grofinjo
Milo
,
dasi
ji
je
bil
zoprn
njen
mirni
obraz
,
njene
krotke
oči
in
vsaka
njena
kretnja
.
Milina
pohlevnost
in
prijaznost
se
ji
je
zdela
gola
hinavščina
,
njena
mirna
dostojanstvenost
—
nerodnost
in
lenoba
,
njena
molčljivost
—
glupost
;
njeno
kretanje
se
ji
je
zdelo
smešno
afektirano
in
njen
smeh
natanko
preračunjen
in
priučen
pred
ogledalom
.
Grof
Majnard
je
govoril
z
grofom
Žigo
Krupskim
z
veliko
vnemo
in
zamahoval
z
rokama
,
kar
sicer
ni
bila
njegova
navada
.
„
Majnard
ne
sluti
ničesar
,
“
si
je
dejala
.
„
Kje
bo
prežala
Čirikli
?
Ali
izvrši
naklep
še
danes
?
Ali
se
ji
posreči
?
Ali
najde
pravi
pot
do
jame
?
Nemara
je
bežala
z
drugimi
vred
?
“
Tedajci
je
opazila
,
da
jo
je
videl
grof
Majnard
,
kako
je
motrila
komteso
Alijano
,
ki
je
z
višnjevo
petljo
v
zlatorumenih
laseh
,
v
rdečebaršunasti
obleki
sedela
poleg
svoje
matere
.
Njegov
strogi
pogled
jo
je
pahnil
v
zadrego
.
Nehotoma
je
povesila
oči
,
gledala
zlatozarni
vezeni
Blagajev
grb
na
finem
miznem
prtu
in
se
obrnila
k
baronesi
Viridi
,
ki
si
je
bila
iznova
obarvala
obrvi
in
trepalnice
z
antimonom
.
„
Zakaj
ni
tvojih
bratov
tukaj
?
“
je
vprašal
Majnarda
grof
Leonard
Starograjski
.
„
Odpotovala
sta
z
glavarjem
Andrejem
Hohenwarterjem
iz
Metlike
v
Maribor
,
koder
zboruje
zdaj
deželni
zbor
.
Saj
veste
,
da
se
zopet
nekaj
kuha
na
Dunaju
.
Vojvoda
Albreht
je
pač
nemirna
glava
in
rad
nagaja
svojemu
bratu
,
našemu
cesarju
.
“
„
Tudi
mnogo
drugih
naših
plemičev
se
je
odpravilo
v
Maribor
,
“
je
dodal
grof
Starograjski
.
„
Bogve
,
kaj
bo
.
Preklicano
malo
zaupam
zborom
,
saj
mlatijo
na
njih
samo
prazno
slamo
.
Cesar
Friderik
je
počasen
,
skop
,
malenkosten
...
“
V
tem
se
je
vitez
Ahac
srečno
pobratil
z
obema
Hrvatoma
in
se
trudil
zabavati
svojo
čarobno
sosedinjo
,
baroneso
Osano
Leuenbergovo
.
„
Upam
,
da
vam
ne
bo
dolgčas
poleg
mene
,
dražestna
baronesa
!
“
ji
je
dejal
že
drugipot
,
si
podjetno
vihal
brke
in
gledal
njenega
smaragdnega
metulja
na
srebrni
igli
v
laseh
.
„
Veseljak
sem
.
Voluptatum
tribunus
.
Ali
nisem
veseljak
?
Ali
vam
nisem
povšeči
?
“
Ali
Osana
ga
ni
poslušala
posebno
pozorno
;
rajša
se
je
menila
z
Nikolo
pl.
Radoševićem
.
To
je
malce
onejevoljilo
viteza
Ahaca
,
vendar
pa
se
je
smehljal
,
kakor
bi
mu
bilo
čisto
vseeno
.
Odsihmal
se
ni
brigal
kar
nič
več
,
ali
bo
ugajal
kateri
Leuenbergovi
gospodični
,
ali
pa
ne
.
„
No
,
pa
ne
!
“
si
je
mislil
nekoliko
užaljen
,
ko
je
opazil
,
kako
vztrajno
lomita
Radosević
in
Osana
zdaj
hrvaški
,
zdaj
nemški
jezik
.
„
Saj
mu
privoščim
sladko
punco
,
zakaj
Nikola
je
poštenjak
in
ima
mnogo
izbornega
vina
in
me
je
povabil
na
svoj
grad
.
Kar
zasnubi
naj
jo
!
Ko
zve
vrli
mladenič
,
da
je
Leuenbergovih
deklet
osmero
,
jo
v
galopu
popiha
z
njih
edinega
gradu
!
“
Dvignil
je
svojo
polno
majoliko
in
zaklical
:
„
Vivat
imperator
Probus
,
najpametnejši
Panonec
,
ki
je
uvedel
boljše
trte
v
našo
domovino
!
Poslušaj
me
,
ljubi
moj
Vidaković
,
ti
ga
znaš
dobro
luckati
,
ti
mi
ugajaš
.
Pijva
ga
,
dragi
—
kako
ti
je
že
ime
?
Mihajlo
?
Le
pijva
ga
,
dragi
Mihajlo
,
ko
sva
oba
tako
imenitna
fanta
in
pustiva
krasne
puščobe
pri
miru
.
In
tudi
ti
,
vitez
Frauensteiner
,
dolgočasna
mumija
nemška
,
pij
z
nama
in
ne
drži
se
tako
preklicano
oholo
,
kakor
bi
bil
osvobodil
Jeruzalem
in
pokončal
zmaje
vsega
sveta
!
Ex
!
Pereat
in
camera
obscura
!
“
„
Kaj
pa
sicer
kaj
delate
tukaj
na
gradu
?
“
ga
je
vprašal
zelo
zagoreli
,
orjaško
vzrasli
baron
Lovro
Lenkovič
.
„
Kroniko
sem
se
namenil
pisati
,
kroniko
.
Imenitnega
črnila
sem
si
naredil
od
vina
,
šišk
in
galice
,
gospod
baron
!
Škoda
vina
!
Kaj
naj
pa
pišem
,
ko
se
ne
dogodi
čisto
nič
posebnega
.
Predvčeranjim
mi
je
ušel
moj
zajec
Hanibal
.
To
je
vse
.
Komaj
sem
ga
dobro
naučil
bobnati
in
plesati
,
pa
mi
jo
je
pobrisal
,
mrha
nehvaležna
.
“
„
Zdaj
bo
učil
druge
zajce
plesati
,
“
se
je
smejal
Vidaković
in
vsi
okoli
njega
.
„
Pa
zlato
poizkušam
variti
,
“
je
nadaljeval
vitez
Ahac
.
„
Menim
,
da
se
ne
posreči
nikdar
nikomur
,
da
bi
naredil
kaj
zlata
,
“
je
ugovarjal
baron
Lenkovič
.
„
Pač
.
Ali
ga
ni
delal
Nikola
Flamel
,
vseučiliščni
knjigar
in
alhemist
v
Parizu
?
Dvajset
let
se
je
trudil
mož
,
pa
zastonj
.
Potlej
je
romal
na
Špansko
h
grobu
apostola
Jakoba
v
Santiago
de
Compostela
.
Vračaje
se
domov
,
se
je
poprijateljil
v
Leonu
z
židovskim
zdravnikom
,
ki
mu
je
bilo
ime
Canchez
.
Od
judovskega
učenjaka
se
je
naučil
marsikaj
novega
iz
hermetične
umetnosti
.
Doma
,
v
Parizu
,
je
poizkušal
še
par
let
in
glejte
!
—
leta
1382.
je
našel
čudotvorni
prašek
,
imenovan
„
veliki
eliksir
“
ali
„
rdeči
lev
“
ali
„
magisterium
“
ali
„
kamen
modrijanov
“
.
Ž
njim
je
mogel
izpreminjati
svinec
v
zlato
!
Naposled
je
imel
več
denarja
kakor
hudič
toče
.
Oj
,
ako
bo
sreča
tudi
meni
tako
mila
,
potem
,
prijatelji
,
se
bomo
skupaj
gostili
in
zabavali
vsak
dan
!
“
Vsi
njegovi
poslušalci
so
se
čudili
učenosti
viteza
Ahaca
,
zlasti
mlajši
gostje
,
ki
ga
še
niso
poznali
dobro
.
Prišel
je
paže
Otokar
in
javil
grofinji
Mili
nekaj
natihoma
.
Gospa
je
vstala
,
mignila
svojemu
bratu
in
odšla
ž
njim
iz
dvorane
.
Kmalu
se
je
vrnila
in
prinesla
na
veliki
zlati
ploči
pečenega
pava
,
celega
,
z
vsem
njegovim
pisanim
izpreminjavim
perjem
,
s
čopkom
,
perotnicami
in
z
razprostrtim
repom
,
ter
postavila
pečenko
pred
grofa
Felicijana
.
Svečano
jo
je
spremljal
vitez
Ahac
.
Od
obilega
