sije
bogvekam
.
Hrepenenje
,
ki
je
gledalo
iz
vsega
razpokanega
in
oluščenega
zidovja
,
iz
temnega
pohištva
in
ki
je
šepetalo
in
stokalo
celo
iz
starih
ubogih
orehov
za
hišo
,
je
leglo
Francki
na
srce
in
sama
ni
vedela
,
odkod
grenkoba
in
kam
koprnenje
.
Prišla
je
že
druga
pomlad
,
šla
je
mimo
,
kakor
da
bi
je
nikoli
ne
bilo
,
prišlo
je
poletje
in
večeri
so
bili
topli
.
Francka
je
šla
zvečer
po
holmu
gor
—
šla
je
,
kakor
da
bi
jo
kdo
vodil
za
roko
—
mimo
žive
meje
po
ilovnati
stezi
in
potem
navzdol
,
proti
vodi
.
Ob
ozki
,
zeleni
vodi
,
ki
se
je
vila
tam
tako
skrita
,
globoka
in
mirna
,
da
je
bilo
človeka
groza
,
je
držala
peščena
pot
.
Dolinica
je
bila
majhna
,
podolgastemu
kotlu
podobna
,
ki
se
je
odpiral
samo
na
eni
strani
.
Zadaj
so
kipele
navpične
sive
stene
,
grmovje
je
raslo
v
razpoklinah
.
Nad
izvirkom
je
stala
na
skali
lesena
kapelica
in
rdeči
plašč
Matere
božje
se
je
videl
od
daleč
.
Nebo
je
bilo
zlato
in
rožasto
in
sinje
;
toplo
in
mehko
je
bilo
človeku
,
če
je
pogledal
gor
.
V
dolinici
pa
je
bilo
že
vse
v
somraku
,
drevje
je
bilo
od
daleč
že
čisto
črno
,
voda
je
ležala
tam
skrita
in
temna
,
kakor
hudobna
kača
,
samo
peščena
pot
se
je
svetila
in
pa
pozlačena
svetilka
,
ki
je
stala
pred
kipom
Matere
božje
v
kapelici
;
tja
je
segal
trak
svetlobe
od
zahoda
,
poslalo
ga
je
bilo
sonce
posebej
v
znamenje
vdanosti
.
Francka
je
šla
po
peščeni
poti
,
kamor
jo
je
vodila
nevidna
roka
.
Prišel
ji
je
naproti
velik
in
lep
človek
,
gosposko
oblečen
.
Šel
ji
je
naproti
,
proti
večerni
svetlobi
,
in
zato
je
bil
njegov
obraz
čudovito
lep
—
kakor
nebo
,
ki
se
je
lesketalo
tam
gori
,
tako
da
je
srce
hrepenelo
gor
in
je
bilo
žalostno
,
ker
ni
moglo
,
kamor
so
mogle
oči
.
Ustavil
se
je
pred
Francko
in
tudi
ona
je
stala
pred
njim
,
roke
sklenjene
,
povešene
,
glavo
upognjeno
.
„
Kdo
si
?
Čegava
si
?
“
Bilo
ji
je
,
da
bi
padla
na
kolena
,
da
bi
zbežala
in
da
bi
se
vrnila
.
„
Kakšen
fin
obrazek
—
odkod
si
dobila
ta
obrazek
?
Tod
okoli
ni
takih
obrazov
...
“
Prijel
jo
je
za
roko
.
„
Ali
tako
raskave
roke
!
Kadar
boš
stala
pred
mano
,
skrij
roke
!
“
Francka
je
skrila
roke
in
on
se
je
zasmejal
.
Povedala
mu
je
,
kako
ji
je
ime
,
in
da
stanuje
v
zakleti
hiši
.
Sklonil
se
je
nekoliko
in
ji
je
pogledal
pazljivo
v
obraz
.
„
Vidiš
,
Francka
,
zato
sem
gledal
časih
celo
dolgo
uro
proti
zakleti
hiši
.
Ali
nisi
stala
ti
takrat
zad
za
zagrnjenim
oknom
in
ali
nisi
gledala
skozi
ozko
špranjo
...?
“
Francka
je
strepetala
.
„
Nisem
te
videl
,
ali
vedel
sem
dobro
,
da
je
še
utripalo
v
tisti
veliki
raki
in
da
se
je
časih
nekaj
zgenilo
tam
v
temi
,
kakor
bi
bil
ostal
notri
pozabljen
sončni
žarek
in
bi
si
želel
ven
...
“
Sedla
sta
na
klop
,
ki
je
bila
ob
poti
.
Noč
je
bila
legla
in
zdaj
se
je
slišalo
zamolklo
šumenje
vode
:
kača
se
je
zdramila
,
ko
je
legla
noč
,
in
se
je
premikala
počasi
.
Visoko
so
strmele
črne
skale
in
nebo
je
bilo
neizmerno
daleč
.
Pritisnil
jo
je
nalahko
k
sebi
,
tako
da
se
je
dotikalo
njeno
vroče
lice
njegove
rame
.
Njegov
glas
je
bil
mehak
,
prihajal
je
kakor
iz
noči
,
in
je
bil
tako
skrivnosten
in
miren
,
kakor
glas
te
lepe
noči
—
šumenje
vode
,
šuštenje
listja
.
Umetnik
je
bil
in
je
videl
stvari
,
ki
jih
ni
bilo
in
je
bil
sam
vesel
,
da
jih
je
videl
in
vesel
je
bil
svojega
mehkega
glasu
,
ki
je
prihajal
iz
noči
in
ga
je
poslušal
,
kakor
da
bi
mu
pripovedovala
noč
sama
svoje
lepe
stare
pravljice
.
Otrok
,
ki
se
je
tresel
poleg
njega
in
mu
je
gledal
v
obraz
z
velikimi
očmi
,
je
bil
sam
samo
del
te
noči
in
iz
teh
pravljic
rojen
,
ki
jih
je
pripovedoval
on
sam
in
ki
jih
je
noč
pripovedovala
njemu
.
„
Ko
sem
prišel
v
to
samoto
,
kjer
komaj
še
diha
življenje
,
sem
vedel
,
da
si
tukaj
,
Francka
.
Moje
srce
je
bilo
bolno
in
potrto
in
prišel
sem
,
ker
sem
vedel
,
da
si
tukaj
.
Ko
sem
pogledal
na
zakleto
hišo
,
sem
začutil
,
da
je
kraljična
v
njej
in
da
čaka
name
.
Vsak
večer
,
kadar
sem
se
izprehajal
tod
,
sem
čakal
nate
in
sem
bil
žalosten
,
ker
te
ni
bilo
.
Kod
si
hodila
tako
dolgo
,
kaj
nisi
mislila
name
?
“
Francka
je
začutila
,
da
je
mislila
zmerom
nanj
.
„
Tudi
začudil
sem
se
,
ko
sem
te
ugledal
,
Francka
.
Kakó
da
nimaš
na
glavi
širokega
belega
klobuka
,
kakor
ga
imajo
zaljubljene
ovčarice
na
starih
slikah
in
v
španskih
romanih
?
...
Poznal
sem
v
Parizu
žensko
,
ki
je
bila
tako
oblečena
;
tebi
je
bila
podobna
in
jaz
sem
jo
ljubil
,
kakor
ljubim
tebe
.
Živela
sva
v
veliki
stari
hiši
,
zadaj
je
bil
prostran
vrt
,
ki
ni
nikdar
stopila
vanj
tuja
noga
—
tam
sva
se
izprehajala
ob
mesečini
,
visoka
trava
je
rasla
na
ozkih
stezah
,
divje
razraščeni
rožni
grmi
so
nama
zapirali
pot
in
časih
se
je
ranila
ob
trnju
njena
majhna
bela
roka
,
tako
da
je
padla
kaplja
rdeče
krvi
na
njeno
belo
krilo
.
Prišel
sem
nekoč
,
pa
je
bila
vsa
hiša
mrtva
in
tiha
;
okna
so
bila
zagrnjena
,
tako
da
sem
taval
od
sobe
do
sobe
z
razprostrtimi
rokami
.
Klical
sem
jo
po
vseh
sobah
—
in
vsa
tista
lepa
imena
,
ki
sem
jih
bil
iznašel
ob
večerih
,
ko
sva
se
izprehajala
po
vrtu
,
so
odmevala
zdaj
samotno
,
kakor
da
bi
mi
odgovarjala
od
daleč
.
Šel
sem
na
vrt
in
,
pomisli
,
Francka
,
mojo
žalost
:
vse
rože
so
zvenele
;
vsi
grmi
so
se
posušili
,
rumeno
listje
je
ležalo
zgrbljeno
po
tleh
;
in
ko
sem
se
sklonil
,
sem
ugledal
med
rumenim
listjem
drobno
telesce
slavca
,
ki
nama
je
prepeval
,
kadar
sva
se
izprehajala
;
ležal
je
na
hrbtu
,
kljun
malo
odprt
in
perje
namršeno
,
umazano
.
Takrat
sem
pokleknil
in
sem
zajokal
:
umrla
je
in
vse
je
umrlo
z
njo
.
“
„
No
,
glej
,
Francka
,
ni
me
ostavila
brez
slovesa
in
brez
ljubezni
,
zakaj
njeno
srce
je
bilo
tako
blago
in
usmiljeno
.
Kadar
mi
je
težko
od
življenja
in
je
večer
tako
lep
kakor
nocoj
,
se
vrne
k
meni
in
se
poljubujeva
kakor
prej
.
Njena
slika
visi
v
moji
sobi
.
Širok
bel
klobuk
,
pisana
jopica
,
belo
krilo
.
Tvoje
oči
še
niso
videle
te
slike
,
oskrunile
bi
jo
;
v
tistem
trenotku
,
ko
bi
se
pokazala
ljudem
,
bi
ne
bila
več
moja
;
človeške
oči
so
tatinske
in
lakomne
.
In
kadar
mi
je
težko
in
je
večer
,
stopi
dol
in
sede
k
meni
in
mi
oklene
roko
okoli
vratu
,
tako
kakor
sedajle
ti
,
Francka
...
Toda
ne
prihaja
samo
v
mojo
sobo
—
zmerom
je
blizu
mene
,
da
me
tolaži
,
kadar
leže
senca
na
mojo
dušo
.
Izprehajam
se
po
gozdu
,
komaj
se
še
malo
sveti
izza
črnih
debel
,
sence
prihajajo
izza
grmov
,
iz
duplin
,
črne
roke
pobirajo
poželjivo
zlate
cekine
,
ki
jih
je
bilo
sonce
raztrosilo
po
gozdu
.
In
grem
in
mislim
nanjo
in
ona
,
glej
,
že
hodi
poleg
mene
in
čutim
njeno
roko
,
ki
se
je
oklenila
moje
...
Tako
me
tolaži
,
stoji
pred
durmi
mojega
srca
,
da
bi
se
ne
vtihotapile
žalostne
misli
vanj
,
gladi
me
po
čelu
in
po
laseh
z
blago
,
usmiljeno
roko
,
kadar
gledam
v
obraz
svojemu
pregrešnemu
življenju
in
me
je
strah
...
“
Njegove
oči
so
gledale
sanjavo
,
zamišljeno
kakor
poletna
noč
.
Govoril
je
in
njegova
desnica
se
je
igrala
z
mehkimi
lasmi
in
je
pogladila
časih
po
gladkem
,
hladnem
čelu
,
ki
se
je
skrivalo
ob
njegovi
rami
.
„
Kako
ji
je
ime
?
“
ga
je
vprašala
Francka
,
on
pa
se
je
začudil
in
skoro
bi
se
bil
zasmejal
.
„
Fanny
—
ti
me
vprašaš
,
kako
ti
je
ime
?
Fanny
,
ti
moja
lepa
,
dobra
Fanny
—
zakaj
me
še
nisi
prašala
,
kod
da
sem
hodil
tako
dolgo
in
zakaj
tako
dolgo
nisem
mislil
nate
?
Nezvest
sem
ti
bil
,
Fanny
—
ali
jaz
poznam
tvoje
usmiljeno
srce
in
zato
vem
,
da
ne
boš
obrnila
obraza
od
mene
,
ker
sem
te
bil
zatajil
.
Ti
si
navajena
moje
nezvestobe
in
oprostiš
mi
vselej
tako
ljubeznivo
kakor
mati
,
ki
oprosti
sinu
,
še
preden
jo
je
bil
razžalil
...
Ali
se
spominjaš
,
ko
me
v
Parizu
teden
dni
ni
bilo
k
tebi
,
ker
sem
klečal
pred
nogami
lepe
Španjolke
in
je
bil
vžgal
črni
ogenj
njenih
oči
vso
čistost
in
lepoto
moje
duše
?
Ko
sem
se
potem
vrnil
k
tebi
,
ves
bolan
in
do
smrti
žalosten
in
sem
stopal
po
temnih
stopnicah
,
po
ozkih
mostovžih
,
kakor
sramežljiv
berač
,
kakor
plašljiv
hudodelec
in
sem
se
bližal
na
kolenih
durim
tvoje
sobe
—
kako
si
se
ti
sklonila
k
meni
,
kako
si
mi
grela
s
poljubi
mrzli
obraz
in
kako
je
zapel
tisti
večer
slavec
,
ki
je
bil
zbolel
,
ko
sem
te
ostavil
in
ni
pel
sedem
noči
!
Ubogi
slavec
—
ali
se
spominjaš
kdaj
nanj
,
Fanny
?
“
Zapel
je
v
gošči
slavec
z
mehkim
,
globokim
glasom
.
Oba
sta
strepetala
—
njima
na
čast
je
pel
slavec
,
kakor
da
bi
šele
popje
poganjalo
in
da
bi
si
še
ne
bil
poiskal
družice
.
„
Zdaj
sem
te
našel
,
Fanny
,
in
zdaj
ostanem
pri
tebi
.
Vsaj
teden
dni
,
Fanny
—
in
kadar
te
spet
ostavim
ter
pozabim
nate
,
ne
bodi
žalostna
in
oprosti
mi
,
kakor
si
mi
vselej
oprostila
...
“
Vzdignil
ji
je
obraz
in
jo
je
poljubil
na
ustnice
.
Vstala
sta
in
sta
se
izprehajala
kakor
brat
in
sestra
,
roko
v
roki
.
Zamahovala
sta
z
rokami
in
sta
se
smejala
—
smeh
je
bil
mehak
,
malo
plašen
,
malo
pritajen
,
izgubil
se
je
v
šepetanju
listja
nad
njima
.
Nebo
je
bilo
že
temnosinje
,
nagosto
posuto
z
belimi
zvezdami
;
na
vzhodu
se
je
pričelo
beliti
,
svetlikati
—
mesec
je
vstajal
iz
ravnine
in
je
prihajal
hitro
in
veselo
,
kakor
da
bi
nosila
črna
roka
veliko
belo
svetilko
po
hribu
navzgor
...
Čudne
sanje
so
bile
,
tako
polne
neznanega
,
neizmernega
blaženstva
,
da
se
je
Francka
smejala
natihoma
,
vsa
drgetajoča
v
postelji
,
kakor
v
vročici
,
in
da
je
hipoma
zaihtela
,
globoko
iz
prsi
in
si
zakrila
z
rokami
obraz
.
Sanje
so
bile
—
zjutraj
jih
ni
bilo
nikjer
in
Francka
je
stopala
spet
tiho
in
oprezno
,
z
upognjenim
životom
,
da
bi
ne
vznemirila
Mariševke
,
ki
je
ležala
oblečena
na
postelji
in
stokala
,
ker
se
ji
je
zdelo
,
da
buči
zunaj
kakor
vihar
in
da
drdra
mimo
neprestano
vrsta
težkih
vóz
:
biči
pokajo
,
vozniki
kriče
in
kopita
bijejo
ob
kamen
,
kakor
da
bi
bíla
ob
čelo
...
Ali
zunaj
je
bil
gorak
poleten
dan
in
sredi
vroče
tišine
se
ni
zgenil
niti
list
.
Komaj
so
se
bližale
od
daleč
prve
večerne
sence
,
so
se
dramile
sanje
,
so
že
odpirale
velike
skrivnostne
oči
.
Francka
je
begala
po
hiši
,
po
hlevu
in
po
dvorišču
,
da
bi
opravila
vse
do
mraka
,
doteknila
se
je
komaj
večerje
in
je
gledala
skozi
špranjo
pri
zagrnjenem
oknu
,
kako
je
prihajal
mrak
.
Počasi
je
prihajal
in
Francka
se
je
časih
prestrašila
,
da
ne
pride
nikoli
več
in
da
ostane
tam
gori
,
prav
na
vrhu
nove
strehe
,
za
vse
večne
čase
tista
rezka
,
neusmiljena
sončna
svetloba
.
Spominjala
se
je
prejšnjega
večera
samo
iz
daljne
daljave
—
ves
topli
,
lepi
večer
,
njegove
besede
,
njegov
obraz
,
njegovi
poljubi
,
njegova
bela
roka
,
ki
jo
je
božala
po
čelu
in
po
licih
,
šumenje
vode
tam
spodaj
in
šuštenje
listja
in
slavčevo
petje
,
vse
se
je
spojilo
v
spominu
v
nekaj
nejasnega
,
neizrekljivo
sladkega
,
vse
je
bilo
kakor
ene
same
velike
oči
in
ena
sama
čudovita
pesem
.
Tako
je
pričakovala
vsakega
večera
z
novim
hrepenenjem
,
pričakovala
je
novega
veselja
,
čisto
neznane
sreče
,
ki
je
ni
okusila
nikoli
prej
.
In
vselej
se
je
začudila
lepoti
noči
,
začudila
se
je
,
da
je
prišel
,
strepetala
je
vselej
iznova
,
kadar
jo
je
ogovoril
in
ji
je
položil
roko
okoli
vratu
.
Njegov
glas
je
bil
vselej
tako
mehak
,
kakor
ni
slišala
enakega
nikoli
in
sladko
jo
je
izpreletelo
vselej
,
kadar
se
je
oglasil
slavec
,
ki
je
zapel
nenadoma
njima
na
čast
.
Kakor
da
bi
vsega
tega
še
nikoli
ne
bila
okusila
—
uboga
Francka
,
zakopana
v
grobnici
—
in
zazdelo
se
ji
je
sredi
blaženstva
,
da
je
tista
uboga
Francka
še
zmerom
tam
doli
v
zakleti
hiši
in
da
gleda
,
suha
,
sključena
in
vsa
žalostna
,
s
koprnečimi
očmi
skozi
špranjo
pri
oknu
,
na
lepi
božji
svet
tam
zunaj
...
Večeri
so
bili
dolgi
;
komaj
je
ugasnila
luč
na
zahodu
,
že
se
je
belilo
na
vzhodu
,
je
prihajala
mehka
svetloba
kakor
skozi
velik
rožnobarven
senčnik
velike
svetilke
,
prižgane
globoko
doli
za
poslednjimi
gorami
.
Sence
so
bile
nemirne
,
plašne
—
priplazile
so
se
bile
komaj
in
že
so
ugledale
luč
in
so
odhajale
strahoma
in
naskrivoma
,
tako
da
se
je
komaj
zgenilo
na
rosni
travi
,
v
rosnem
listju
.
Noči
so
bile
,
da
je
bil
človek
sam
kakor
polnočna
senca
,
da
je
stopil
v
drug
svet
—
v
svet
sanjavih
pravljic
,
da
se
je
smejal
in
jokal
in
ni
vedel
zakaj
,
da
je
zdihoval
in
ni
razumel
tihe
bolečine
,
da
je
hrepenel
in
ni
vedel
,
po
čem
.
Pogledal
je
na
nebo
in
nebo
se
je
nižalo
,
srce
se
je
širilo
in
se
je
dvigalo
in
vsa
lepota
neba
se
je
izlila
vanj
—
da
,
vsa
lepota
neba
je
bila
v
njem
.
in
vse
skrivnostno
polnočno
življenje
je
bilo
v
njem
,
v
njem
je
bila
poletna
noč
,
on
jo
je
bil
ustvaril
in
je
užival
svoje
stvarstvo
...
Tako
je
živela
Francka
ob
teh
večerih
kakor
gospodična
iz
lepih
viteških
časov
in
njen
vitez
se
je
priklanjal
do
pasu
in
je
deklamiral
zaljubljene
pesmi
.
Toda
noči
so
bile
zmerom
bolj
hladne
in
sence
zmerom
bolj
temne
—
prišle
so
in
so
ležale
,
vse
črne
,
nezaupne
in
zlobne
,
dolgo
v
jutro
,
in
še
ko
so
se
že
poskrile
,
so
gledale
iz
skritih
kotov
,
izza
grmov
in
izza
duplin
ter
so
čakale
,
da
bi
iztegnile
dolge
roke
.
Ko
je
zapazil
prvi
rumeni
list
na
tleh
—
list
,
ki
se
je
bil
zdramil
prezgodaj
in
se
je
zdaj
prezgodaj
utrudil
—
je
prišla
tiha
bojazen
v
njegovo
srce
.
Pogledal
je
Francki
v
vesele
oči
in
bojazen
je
izginila
;
pogledal
je
na
njene
raskave
in
rdeče
roke
in
bojazen
je
legla
spet
težko
na
dno
srca
in
razumel
jo
je
...
V
nedeljo
,
ko
so
zvonili
v
farni
cerkvi
svetega
Pavla
popoldanski
zvonovi
in
je
bila
vas
tiha
in
prazna
,
je
prestopila
Francka
prag
gosposke
hiše
;
držala
sta
se
za
roko
in
tako
sta
stopila
skozi
nizka
rdeča
vrata
na
vrt
,
šla
sta
po
vrtu
,
mimo
rožnih
grmov
,
mimo
zelenih
in
dišečih
gred
,
po
beli
peščeni
poti
proti
poslopju
po
kamenitih
stopnicah
na
teraso
in
skozi
steklena
vrata
v
veliko
sobo
,
ki
je
bila
polna
rož
in
zelenja
,
pokrita
s
preprogami
,
majhna
mizica
in
pleteni
stoli
na
sredi
in
ob
stenah
,
na
mizicah
rože
v
visokih
vazah
—
vse
čudežno
,
da
se
je
Francka
tresla
od
veselja
.
Šla
sta
dalje
,
po
lepih
svetlih
mostovžih
,
skozi
lepe
svetle
sobe
,
ki
je
bila
vsaka
lepša
od
druge
,
kakor
tisti
kraljevič
,
ki
je
hodil
po
zakletem
gradu
in
je
bila
prva
soba
od
srebra
,
druga
od
suhega
zlata
,
tretja
od
samih
dragih
kamnov
.
Ko
sta
prišla
do
konca
in
se
je
ozrla
Francka
naokoli
,
je
videla
na
stenah
same
slike
in
pol
strehe
je
bilo
od
stekla
,
tako
da
je
bila
soba
vsa
v
luči
.
Nato
je
oblekla
kratko
belo
krilo
z
velikimi
pisanimi
rožami
in
pisano
ozko
jopico
s
širokimi
belimi
rokavi
;
na
glavo
je
dela
velik
in
širok
slamnik
,
z
rožami
na
zapognjenih
krajcih
in
z
dvema
modrima
trakoma
,
ki
sta
ji
padala
na
rame
.
Tako
je
sedla
in
on
jo
je
slikal
.
Sedela
je
do
mraka
in
mu
je
gledala
ves
čas
v
obraz
,
v
lepe
rjave
oči
,
ki
so
jo
božale
z
mehkimi
pogledi
.
Koder
temnih
las
mu
je
ležal
na
čelu
,
ki
je
bilo
tako
mirno
in
čisto
,
kakor
iz
belega
kamna
.
Njegove
ustnice
so
bile
vzbočene
,
ali
komaj
kapljica
krvi
je
bila
v
njih
,
tako
da
se
skoro
niso
razločevale
od
obraza
.
Kadar
se
je
ozrl
nanjo
z
velikimi
in
resnimi
očmi
,
je
Francka
strepetala
—
zajokala
bi
od
vdanosti
in
pokleknila
bi
predenj
in
če
bi
jo
sunil
stran
,
bi
drsala
po
kolenih
k
njemu
in
bi
mu
poljubila
roko
od
vdanosti
in
hvaležnosti
...
Dovršil
je
obraz
in
je
stopil
predenj
—
ni
ga
spoznal
;
tuj
obraz
je
gledal
nanj
z
očmi
vdanega
in
plašnega
otroka
.
Prestrašil
se
je
in
se
je
ozrl
na
Francko
—
ugledal
je
raskavo
roko
,
ki
je
ležala
mirno
na
kolenu
,
zvesta
in
dobra
roka
,
ali
tako
raskava
in
neokretna
.
To
ni
bila
Fanny
—
Fanny
je
imela
roko
drobno
in
belo
,
če
se
je
doteknila
z
njo
njegovega
obraza
,
mu
je
bilo
,
kakor
da
ga
je
pobožal
lahen
topel
veter
.
Stal
je
pred
njo
in
njegove
oči
so
bile
nemirne
.
„
Ti
nisi
Fanny
!
“
Čul
je
svoj
glas
in
se
je
stresel
.
Stopil
je
k
njej
in
se
je
sklonil
k
prestrašenemu
obrazu
in
se
je
zasmejal
.
„
Ne
jezi
se
nad
mano
,
Fanny
;
glej
,
zunaj
že
skoro
prihaja
jesen
in
jeseni
je
moje
pregrešno
srce
najbolj
nemirno
...
Ne
jezi
se
nad
mano
,
Fanny
,
in
oprosti
me
,
kadar
te
razžalim
.
“
Francka
je
čutila
gorkoto
njegovega
lica
in
ni
razumela
njegovih
besed
,
slišala
je
samo
njegov
glas
,
ki
je
bil
tako
mehak
in
blag
,
da
jo
je
božal
kakor
z
ljubeznivo
roko
.
Mračilo
se
je
,
slike
na
stenah
so
se
potapljale
v
sence
in
iz
senc
so
stopali
beli
ženski
obrazi
,
ki
so
gledali
nanju
z
velikimi
temnimi
očmi
.
Francko
je
bilo
skoro
strah
te
tihe
neznane
družbe
in
tako
sta
se
vračala
skozi
velike
mračne
sobe
po
dolgih
mostovžih
in
po
terasi
dol
na
vrt
.
Težak
vonj
se
je
vzdigal
iz
tisočerih
kelihov
,
legal
jima
je
na
prsi
,
na
srce
,
in
obema
je
bilo
tako
sladko
,
tako
nerazumljivo
trudno
in
otožno
;
sedla
sta
na
klop
,
čisto
tesno
—
telo
ob
telo
in
sta
zatisnila
oči
.
Zdramila
sta
se
šele
,
ko
so
pozno
na
večer
zaškripala
vrata
in
so
se
začuli
na
pesku
koraki
,
ki
so
prihajali
bliže
in
so
polagoma
utihnili
v
daljavi
...
Slika
je
ostala
nedovršena
—
samo
bel
,
neizmerno
nežen
obrazek
je
gledal
iz
nje
z
očmi
vdanega
in
plašnega
otroka
;
rok
ni
bilo
.
—
Vihar
je
prišel
popoldne
;
na
vrtu
,
v
gozdu
je
stokalo
in
vzdihovalo
,
veje
so
se
lomile
.
In
ko
se
je
na
večer
zvedrilo
,
so
bila
razmočena
tla
vsenaokoli
pokrita
z
listjem
;
pod
orehom
na
dvorišču
ie
ležalo
par
ubitih
vrabcev
.
Tako
je
nastopila
jesen
.
Francka
je
šla
zvečer
po
klancu
navzgor
;
kamenita
in
mestoma
ilovnata
steza
je
bila
spolzka
;
kamenje
je
bilo
gladko
,
umito
,
v
ilovico
so
se
vdirale
noge
.
Tla
so
bila
pokrita
z
oklestjem
,
z
nezrelimi
orehi
,
z
mokrim
listjem
.
Od
drevja
so
padale
debele
kaplje
—
padale
so
tako
trdo
z
lista
na
list
,
kakor
da
bi
tolkli
vodebi
ob
debla
.
Prišla
je
v
dolino
—
tam
je
bilo
hladno
in
vlažno
.
Voda
je
bila
narasla
,
segala
je
visoko
do
brega
in
umazani
rumeni
valovi
so
pljuskali
skoro
v
visoko
travo
med
vrbami
.
Klopi
so
bile
črne
in
mokre
,
pesek
na
poti
je
bil
razbit
,
razmetan
na
kupe
.
Francki
je
bilo
mraz
in
bala
se
je
—
samotno
je
bilo
tod
in
strahovi
so
gledali
nanjo
ter
so
čakali
noči
,
da
bi
prišli
bližje
.
Zmerom
dalje
je
šla
,
počasi
in
plašno
,
kakor
da
bi
se
plazila
po
temnem
mostovžu
v
gluhi
noči
.
Čisto
blizu
so
že
strmele
pečine
v
neizmerno
višino
,
v
kotu
je
stala
kapelica
Matere
božje
in
pozlačena
svetilka
se
je
lesketala
motno
,
kakor
vešča
v
mraku
.
Zapihal
je
veter
,
drevje
se
je
treslo
,
pripogibalo
,
mrzle
kaplje
so
padale
Francki
na
obraz
,
na
roke
in
zadrgetala
je
.
Vrnila
se
je
po
poti
,
koder
sta
se
zmerom
izprehajala
;
postala
je
časih
in
je
poslušala
—
voda
je
šumela
,
drevje
se
je
stresalo
,
samota
vsenaokoli
.
Sedla
je
na
klop
,
kjer
sta
zmerom
sedela
;
klop
je
bila
mokra
in
kapalo
je
neprestano
dol
.
Stisnila
je
roke
med
kolena
in
je
sedela
sključena
;
v
lica
ji
je
bilo
mraz
,
velika
žalost
ji
je
legla
na
srce
.
Zašuštelo
je
časih
nad
njo
,
kaplje
so
se
ji
usule
na
lase
in
iz
oči
so
padale
solze
na
kolena
.
„
Kod
hodiš
tako
dolgo
?
“
je
prosila
s
plašnim
in
tihim
glasom
,
da
bi
ga
ne
razžalila
in
poslušala
je
,
če
ji
ni
odgovoril
:
„
Oprosti
,
Fanny
,
če
sem
te
bil
razžalil
.
“
—
Samo
voda
je
pljuskala
ob
breg
.
„
Kaj
sem
ti
storila
,
da
stojiš
od
daleč
in
gledaš
,
kako
te
pričakujem
?
Vsa
vdana
sem
ti
,
glej
,
in
prosim
te
oproščenja
za
greh
,
ki
ga
nisem
storila
!
Oprosti
mi
,
da
te
ljubim
in
pridi
!
“
Ustnice
so
se
premikale
,
ali
besede
,
njej
sami
komaj
razumljive
,
so
ostale
v
srcu
.
Zazdelo
se
ji
je
,
da
so
se
oglasili
koraki
na
pesku
in
skoro
je
že
čutila
gorkoto
roke
,
ki
ji
je
legala
ljubeznivo
in
nalahko
okoli
vratu
.
—
Nič
se
ni
zgenilo
na
poti
,
samo
nad
njo
je
zašuštelo
in
mrzle
kaplje
so
se
ji
usule
na
lase
in
na
goli
vrat
.
„
Pridi
!
“
je
zaklicala
in
vedela
je
komaj
,
koga
je
klicala
.
Legla
je
noč
in
lepota
prejšnjih
večerov
je
ugašala
,
svetlikala
se
je
iz
daljave
nerazločno
,
kakor
večerno
nebo
izza
drevja
.
Život
je
bil
sklonjen
,
utrujen
in
noge
so
hodile
neokretno
,
ko
se
je
vračala
.
To
je
bila
Francka
,
ki
je
sedela
ob
oknu
zaklete
hiše
in
gledala
skozi
špranjo
na
drugi
svet
,
v
srcu
težko
in
nerazumljivo
koprnenje
.
Stal
je
ob
oknu
in
je
gledal
skozi
špranjo
in
poslušal
.
„
Kod
hodiš
tako
dolgo
?
“
Glas
je
bil
mehak
in
plašen
,
ali
slišal
ga
je
razločno
iz
šumenja
kostanjev
,
ki
so
rasli
ob
zidu
v
ravni
vrsti
in
so
segali
skoro
do
okna
z
dolgimi
vejami
.
Razumel
je
njene
besede
tako
natanko
,
kakor
bi
mu
jih
pripovedovala
na
uho
,
proseče
in
tiho
,
da
bi
ga
ne
razžalila
.
„
Kaj
sem
ti
storila
?
Vsa
vdana
sem
ti
,
glej
,
in
prosim
te
oproščenja
,
da
te
ljubim
...
“
Poslušal
je
in
se
je
tresel
kakor
morivec
,
ki
je
bil
udaril
premalo
in
gledajo
vanj
proseče
oči
in
ga
prosijo
milosti
.
„
Pozabi
,
Fanny
,
in
oprosti
mi
,
kakor
si
mi
vselej
oprostila
.
Vrnem
se
k
tebi
,
Fanny
,
čez
mesec
dni
,
čez
leto
dni
,
ti
dobra
Fanny
,
ti
moja
tolažnica
...
“
„
Pridi
!
“
Vzkrik
je
zatrepetal
do
njega
;
zaprl
je
oči
in
pritisnil
roke
na
čelo
;
potem
je
bilo
tiho
in
zazdihnil
je
.
Šel
je
z
lahkimi
koraki
skozi
razsvetljene
sobe
in
v
ateljeju
je
obrnil
k
steni
nedovršeno
sliko
.
Nato
se
je
zasmejal
in
je
hitel
po
stopnicah
vozu
naproti
,
ki
je
bil
pridrdral
na
dvorišče
.
Z
voza
je
stopila
dama
,
ogrnjena
v
dolg
plašč
.
Njeno
telo
je
bilo
kipeče
,
telo
mlade
žene
,
oči
so
gledale
toplo
,
razposajeno
.
„
Kaj
si
počel
v
tej
samoti
?
Ali
ti
ni
bilo
nič
dolgčas
?
“
„
Vdal
sem
se
bil
sentimentalnosti
—
kakor
zmerom
ob
poletnih
večerih
.
“
„
Ali
si
srečal
Fanny
?
“
Dama
se
je
zasmejala
naglas
.
„
Srečal
sem
jo
in
lepša
je
bila
nego
kdaj
prej
.
Samo
rok
ni
imela
lepih
,
raskave
so
bile
in
rdeče
.
“
...
Francka
je
bila
trudna
in
vsa
premočena
,
ko
je
prišla
domov
.
Lasje
so
se
sprijemali
na
čelu
in
na
vratu
,
v
život
ji
je
bilo
mraz
in
zobje
so
šklepetali
.
Slekla
se
je
in
je
legla
.
Ali
komaj
je
zatisnila
oči
,
jo
je
obšel
velik
strah
in
vzdignila
se
je
v
postelji
.
Nekaj
se
je
zlobno
zasmejalo
čisto
blizu
,
prišlo
je
k
njej
in
jo
je
pehnilo
surovo
.
Opravila
se
je
hitro
in
je
odprla
duri
.
Stopala
je
v
temi
oprezno
in
tiho
po
veži
,
potem
po
lesenih
vegastih
stopnicah
na
podstrešje
.
Tam
je
bila
noč
;
razprostrla
je
roke
,
hodila
je
varno
,
zadela
se
je
in
je
nekaj
prevrnila
.
Trepetala
je
kakor
v
mrzlici
,
ko
se
je
bližala
malemu
okroglemu
oknu
,
iz
katerega
je
prihajala
bleda
svetloba
.
Vzpela
se
je
in
je
gledala
.
Videla
je
visoko
,
razsvetljeno
,
nezagrnjeno
okno
in
skozi
okno
veliko
,
gosposko
opravljeno
sobo
.
Tla
so
bila
s
temnimi
preprogami
pogrnjena
,
luč
je
prihajala
od
zgoraj
—
pač
od
svetilke
,
ki
je
visela
na
stropu
in
ki
je
Francka
ni
videla
—
in
jasna
,
belorožasta
svetloba
je
lila
na
mehke
žametne
stole
,
na
široko
zofo
,
na
mizo
,
kjer
so
bile
rože
in
na
preproge
.
Nato
je
prišla
ozka
senca
,
šinila
je
naglo
po
preprogi
ter
se
vzdignila
na
steni
.
Lepa
dama
je
bila
,
gosposko
oblečena
;
krilo
je
bilo
belo
in
dolgo
,
a
rokavi
so
bili
zelo
široki
in
kratki
,
tako
da
so
se
videle
do
komolcev
lekti
,
ki
so
bile
okrogle
in
še
bolj
bele
nego
krilo
ali
čipke
ob
vratu
.
Na
prsih
je
imela
veliko
rožo
,
kakršne
Francka
še
ni
videla
,
na
zapesti
se
je
svetila
zlata
zapestnica
.
Obraza
se
je
Francka
prestrašila
;
lep
je
bil
,
kakor
mu
ni
enakega
na
svetu
,
oči
so
se
lesketale
čudno
,
da
bi
se
Francka
zgrudila
,
če
bi
se
sovražno
ozrle
nanjo
in
,
kadar
se
je
zasmejala
,
se
je
Francka
stresla
.
Lasje
so
bili
črni
in
so
padali
ob
čelu
čez
ušesa
.
Dama
je
prišla
,
stopila
je
k
mizici
,
kjer
so
bile
rože
,
sklonila
se
je
k
rožam
,
a
nato
se
je
okrenila
in
se
je
tiho
nasmehnila
.
Prišel
je
on
.
Francka
se
je
vzpela
na
prste
,
pritisnila
je
obraz
ob
raskavi
zid
in
je
strmela
z
velikimi
očmi
;
roke
je
bila
skrčila
in
prsti
so
se
zasadili
v
steno
;
lica
so
ji
splahnela
hipoma
in
so
bila
sivobleda
.
Stopil
je
k
njej
in
jo
poljubil
in
nato
sta
sedla
na
zofo
,
čisto
blizu
drug
k
drugemu
in
pritiskal
jo
je
k
sebi
.
Govorila
sta
in
sta
se
smejala
,
od
srca
,
tako
da
je
Francka
slišala
zvonke
glasove
.
Vsesala
se
je
v
njuna
obraza
in
razdalja
se
je
ožila
,
razsvetljena
soba
je
prihajala
bliže
in
tako
sta
sedela
čisto
pred
njo
,
poljubavala
sta
se
čisto
pred
njo
,
da
bi
ju
dosegla
,
če
bi
iztegnila
roko
.
O
njej
sta
govorila
,
veselo
in
razposajeno
,
gledala
sta
k
njej
gor
in
sta
se
smejala
.
„
Imel
sem
tukaj
dekleta
,
ki
sem
se
izprehajal
z
njo
ob
vodi
,
vsak
večer
—
topli
večeri
so
bili
in
luna
je
sijala
.
Dekle
je
bilo
neumno
,
vse
umazano
in
raztrgano
—
“
„
Kaj
sem
ti
storila
?
“
je
prosila
Francka
,
ali
on
se
je
smejal
in
je
pripovedoval
dalje
.
„
Vsa
raztrgana
je
bila
,
bose
—
kakšne
velike
blatne
noge
!
—
in
roke
je
imela
vse
rdeče
in
raskave
.
Prišel
sem
dol
k
vodi
—
tam
je
tiho
in
prijetno
,
draga
—
in
komaj
sem
jo
ugledal
,
že
mi
je
ovila
roko
okoli
vratu
—
“
„
Oprosti
,
da
sem
te
ljubila
!
“
je
prosila
Francka
.
„
In
nekoč
je
šla
z
mano
,
kakor
pokoren
psiček
je
capljala
za
mano
—
da
bi
jo
ti
videla
,
o
draga
,
smejala
bi
se
do
solz
—
in
našemil
sem
jo
po
svoji
razposajeni
volji
in
tako
je
sedela
tam
cele
dolge
ure
in
je
gledala
name
tako
neumno
zaljubljeno
—
o
,
da
bi
jo
videla
,
draga
!
Jaz
pa
sem
se
igral
z
njo
in
zdaj
sem
jo
sunil
stran
—
“
Francko
je
zabolelo
,
kakor
da
bi
jo
bil
udaril
s
pestjo
v
obraz
in
po
životu
in
stokala
je
;
ustnice
so
bile
odprte
,
brezbarvne
.
Ali
kmalu
sta
utihnila
,
le
časih
sta
še
zašepetala
,
nasmehnila
se
nalahko
in
gledala
sta
si
v
oči
...
Takrat
pa
je
Francka
vzkriknila
in
kri
ji
je
oledenela
:
strašen
je
bil
njegov
obraz
,
oduren
,
zloben
,
motne
oči
so
gledale
kakor
oči
morivca
,
ko
se
je
sklonil
k
dami
in
,
ko
je
potem
vstal
,
stopil
na
sredo
sobe
ter
vzdignil
roko
k
svetilki
,
ki
je
visela
od
stropa
...
Francka
je
vzkriknila
—
naravnost
k
njej
se
je
bil
ozrl
skozi
okno
—
omahnila
je
ter
hotela
bežati
.
Ali
pred
njo
so
se
zasvetile
iz
teme
zelene
oči
,
koščena
roka
se
je
iztegnila
proti
njej
in
jo
je
udarila
po
obrazu
.
„
Ne
vpij
,
ne
vpij
,
daj
mi
miru
...
Kako
bijejo
in
kriče
,
po
glavi
me
bijejo
...
o
!
Dajte
mi
miru
!
“
Francka
je
hitela
po
stopnicah
dol
,
v
svojo
izbo
,
prižgala
je
luč
,
obula
si
je
čevlje
in
si
ogrnila
ruto
,
v
culo
je
spravila
obleko
.
Roke
so
se
ji
tresle
,
da
so
ji
padale
stvari
na
tla
,
v
njenih
licih
ni
bilo
niti
kapljice
krvi
in
ječala
je
poluglasno
.
Prekrižala
se
je
pred
vrati
in
potem
je
bežala
po
klancu
.
Noč
je
bila
hladna
,
oblaki
so
se
podili
po
nebu
in
samo
za
hip
je
zasijala
časih
mesečina
,
kakor
da
bi
se
bilo
zablisnilo
.
Cesta
je
bila
blatna
,
vsečez
z
lužami
pokrita
.
Ko
je
šla
čez
most
,
jo
je
prestrašilo
zamolklo
bobnenje
spodaj
in
prekrižala
se
je
vdrugič
pred
znamenjem
sredi
mostu
.
Zavila
je
s
ceste
in
hitela
po
ilovnatih
spolzkih
stezah
preko
travnikov
;
čevlji
so
se
ji
vdirali
skoro
do
gležnjev
v
razmočeno
prst
;
vzdignilo
se
je
nenadoma
nekaj
velikega
,
črnega
—
samoten
kozolec
,
prazen
in
polurazpal
,
je
stal
sredi
travnika
.
Hladen
veter
je
pihal
,
oblaki
so
leteli
naglo
,
vstajali
so
na
vzhodu
,
razpadali
kakor
preperelo
sivo
platno
ter
se
spajali
sredi
neba
v
velike
bežeče
plasti
.
Francka
je
preskočila
jarek
in
je
prišla
na
veliko
cesto
.
Hodila
je
laže
,
ker
je
bila
cesta
zmita
in
na
sredi
čisto
trda
in
gladka
,
samo
mestoma
posuta
s
kamenjem
.
Temnilo
se
je
zmerom
bolj
,
oblaki
so
prepregli
že
vse
nebo
in
so
se
polagoma
umirili
—
plavali
so
počasi
,
premikal
se
je
enakomerno
ves
veliki
sivi
oblak
in
le
tupatam
je
sijala
izza
ozke
špranje
medla
svetloba
.
Pričele
so
padati
posamezne
kaplje
,
zašumelo
je
nalahko
v
drevju
ob
cesti
,
že
je
prišlo
z
neba
v
tenkih
,
poševnih
curkih
.
Francka
je
hodila
proti
dežju
in
prijetno
ji
je
bilo
,
ko
ji
je
umivalo
vroči
obraz
.
Časih
je
potegnil
veter
,
usulo
se
je
močneje
in
celi
korec
vode
ji
je
pljusknil
v
lica
.
Stopala
je
hitro
;
kadar
se
je
cesta
nagnila
,
se
je
spustila
v
tek
...
V
tistem
trenotku
,
ko
se
je
bil
ozrl
nanjo
z
ostudnim
in
zlobnim
pogledom
,
se
je
vsekalo
v
njeno
srce
z
železnimi
nohtovi
in
ni
več
izpustilo
.
Ni
bila
žalost
,
nič
lepega
,
ne
sladkega
ni
bilo
v
tej
bolečini
—
neizmeren
strah
je
bil
,
strah
pred
nečim
hudobnim
in
grdim
,
tako
da
ni
mogla
ne
kričati
ne
prositi
—
pokleknila
bi
,
iztegnila
roke
in
pričakovala
...
Čutila
je
,
da
ostane
samo
eno
—
bežati
,
domov
,
v
varno
izbo
,
kjer
sedi
mati
v
izbi
in
se
kadi
na
mizi
vroča
kava
in
je
vse
tako
mirno
in
toplo
...
Zasadilo
se
ji
je
bilo
v
srce
in
se
zasajalo
zmerom
bolj
globoko
,
rilo
je
z
nohtovi
po
gorkem
mesu
,
po
gorki
krvi
in
Francka
se
je
tresla
od
groze
in
od
bolečine
,
bežala
je
in
je
komaj
čutila
utrujenost
.
Pot
je
bila
dolga
,
zmerom
navzdol
in
navkreber
,
brez
konca
.
Iz
teme
je
stopalo
samo
črno
drevje
,
ki
je
šumelo
in
vztrepe
tavalo
v
dežju
.
Časih
samotna
koča
—
zatulil
je
pes
in
umolknil
—
potem
gostilnica
za
voznike
,
luč
je
gledala
skozi
okno
z
dremajočim
očesom
,
živega
glasu
ni
bilo
,
samo
dež
je
trkal
na
steklo
,
od
kapa
je
lilo
in
v
jarku
,
ki
ga
je
bila
izglobila
podkapnica
pred
hišo
,
je
žuborela
voda
.
Že
je
ostavila
Francka
veliko
cesto
in
je
nastopila
strmo
,
vijugasto
pot
po
hribu
,
skozi
gozd
.
Od
obeh
strani
se
je
strnilo
gosto
temno
drevje
,
debele
kaplje
so
padale
dol
.
Zaukal
je
nekdo
na
klancu
s
hripavim
in
surovim
glasom
,
Francko
je
izpreletelo
do
mozga
.
Hodila
je
teže
,
trudna
je
bila
;
vročina
je
izginila
in
tresel
jo
je
mraz
;
v
čevlje
ji
je
bila
stopila
voda
in
je
brizgala
prav
do
gležnjev
.
Ukanje
pijanca
se
je
bližalo
;
vračal
se
je
iz
vaške
gostilnice
in
je
morda
izgrešil
pot
.
Francka
je
šla
prav
ob
robu
,
pod
drevjem
,
da
bi
je
ne
zapazil
;
gledala
je
kakor
pričarana
,
kako
je
prihajal
proti
njej
,
omahoval
po
klancu
,
spotikal
se
in
ukal
.
Ne
bi
jo
bil
ugledal
v
temi
,
ali
spotaknil
se
je
v
tistem
trenotku
,
omahnil
in
je
stal
tik
pred
njo
,
tako
da
je
čutila
vročo
,
smrdečo
sapo
iz
njegovih
ust
.
Iztegnil
je
roko
,
zasmejal
se
je
naglas
;
ko
se
je
sklonil
,
da
bi
jo
objel
,
je
padel
na
kolena
.
Francka
je
bežala
v
silni
grozi
,
hotela
je
vpiti
,
ali
glas
ni
mogel
iz
grla
.
Težki
koraki
so
omahovali
za
njo
po
kamenju
,
gnusen
glas
jo
je
klical
jecljaje
in
preklinjaje
,
in
hipoma
se
ji
je
zazdelo
,
da
kolne
tik
pred
njo
;
obrnila
se
je
in
se
je
opotekla
,
ali
tam
dol
je
prihajalo
,
črno
,
omahovaje
,
in
Francka
je
tekla
navkreber
.
Zakričalo
ji
je
še
enkrat
od
daleč
,
udarilo
je
zamolklo
ob
tla
in
nato
je
utihnilo
.
Spet
je
slišala
,
kako
so
zdrkovale
težke
kaplje
od
lista
.
do
lista
in
kako
je
šuštelo
in
šepetalo
v
gozdu
—
kakor
da
bi
šele
ravnokar
pričelo
deževati
.
Postala
je
;
žile
so
ji
tolkle
v
sencih
,
vroča
bolečina
ji
je
rezala
po
glavi
,
po
životu
pa
je
drgetala
in
bilo
ji
je
,
kakor
da
stoji
do
kolen
v
snežnici
...
Stala
je
dolgo
,
trudna
je
bila
in
sedla
bi
.
Domislila
se
je
hipoma
,
da
je
to
tista
pot
,
koder
je
že
hodila
nekoč
.
Ali
takrat
je
tekla
navzdol
...
ali
je
tekla
navkreber
...
zmedle
so
se
ji
misli
in
glava
jo
je
bolela
,
z
gorkim
nožem
je
rezalo
od
senca
do
senca
.
Stisnila
je
čelo
v
dlani
in
se
je
spomnila
in
je
zajokala
.
Stopala
je
hitro
dalje
,
ali
kakor
je
stopala
,
so
se
vračale
motne
,
težke
misli
,
prihajale
so
ji
naproti
in
so
jo
prijemale
za
roko
...
Hitro
domov
,
k
materi
.
Tam
je
mirna
in
topla
izba
,
kava
se
že
kadi
v
sajastih
črnih
loncih
na
mizi
,
mati
sedi
na
skrinji
in
bere
iz
velikega
molitvenika
,
ki
je
pisan
po
starem
.
Nežka
sedi
za
mizo
,
gleda
postrani
k
materi
in
liže
s
prstom
smetano
od
mleka
...
Zdrznila
se
je
in
je
vzkriknila
—
pijan
glas
je
kričal
za
njo
,
bližali
so
se
težki
koraki
tako
hitro
,
da
jim
ni
mogoče
uteči
,
že
je
poleg
nje
,
grabi
jo
za
roko
...
Francka
je
zastokala
in
je
postala
—
tiho
je
bilo
,
črna
veja
je
segala
dol
,
skoro
do
njenega
obraza
.
Zavzdihnila
je
,
domislila
se
je
nečesa
lepega
;
jasnega
večera
,
bele
peščene
poti
,
ki
se
je
svetila
v
mesečini
;
slavec
je
zapel
za
grmom
,
njej
na
čast
je
zapel
in
njemu
.
Ona
je
imela
širok
bel
slamnik
,
z
rdečimi
rožami
okrašen
;
belo
pisano
krilo
,
ozko
jopico
,
ki
so
bile
cvetice
uvezene
vanjo
,
stebelca
so
bila
od
zlata
.
Sedela
je
v
gosposki
sobi
in
je
gledala
njemu
v
oči
—
on
pa
se
je
ozrl
nanjo
in
njegov
obraz
je
bil
ves
hudoben
in
oduren
,
kakor
obraz
morivca
...
Že
so
se
bližali
njegovi
težki
koraki
,
kričalo
je
zadaj
in
preklinjalo
...
„
Teci
,
Francka
,
teci
,
teci
!
“
—
Zmedle
so
se
ji
misli
,
tekla
je
omahovaje
.
„
Teci
,
Francka
,
teci
!
“
—
Voz
je
drdral
pred
njo
in
na
vozu
so
sedeli
romarji
in
romarice
in
so
se
smejali
,
niso
hoteli
čakati
nanjo
...
Prišla
je
na
hrib
,
tam
je
bila
pot
gladka
in
ravna
in
Francka
je
tekla
hitreje
.
Čula
je
razločno
,
kako
je
drdralo
pred
njo
,
razločevala
je
celo
peketanje
kopit
,
slišala
je
,
kako
je
hreščal
pesek
pod
kolesi
in
veseli
smeh
romaric
je
prihajal
prav
do
nje
...
Gledala
je
z
velikimi
,
izbuljenimi
očmi
in
ugledala
jih
je
pred
sabo
,
že
jih
je
videla
natanko
.
Vsi
obrazi
so
bili
široki
,
neusmiljeni
,
smejali
so
se
in
so
jo
oponašali
,
kako
je
tekla
vsa
zasopla
,
sključena
,
z
odprtimi
ustmi
,
kakor
pes
,
kadar
teče
za
vozom
.
„
Hej
,
Francka
,
pridi
no
,
sedi
no
gor
,
da
se
popelješ
z
nami
na
sveto
romarsko
Goro
!
“
—
Pot
se
je
spet
globoko
nagnila
,
vila
se
je
navzdol
,
proti
malinu
.
Francka
je
sopla
težko
,
dasi
je
šlo
navzdol
,
ni
mogla
več
dalje
.
Obšla
jo
je
grenka
žalost
,
legla
je
nanjo
kakor
noč
—
nikoli
ne
doide
voza
,
nikoli
ne
pride
na
sveto
romarsko
Goro
;
in
če
bi
hodila
do
konca
sveta
,
vse
dolgo
življenje
—
nikoli
!
—
Postala
je
spet
in
v
tistem
trenotku
je
vse
utihnilo
,
nikjer
ni
bilo
voza
,
ne
romarjev
nikjer
.
Tam
v
senci
,
čisto
v
temi
,
je
stal
malin
in
voda
je
šumela
.
Deževati
je
nehalo
,
izza
oblakov
je
zasijala
mesečina
.
Ko
je
hotela
dalje
,
so
bile
noge
kakor
od
železa
;
hodila
je
počasi
,
trudoma
in
dihala
je
iz
dna
prsi
,
slišala
je
sama
svoje
bolno
hropenje
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
je
glava
silno
velika
,
da
se
maje
od
leve
na
desno
.
Misli
,
prej
vroče
in
razbegane
,
so
legle
utrujene
.
„
Kako
daleč
je
še
?
“
je
mislila
,
izpregovorila
je
besede
naglas
in
jih
je
ponavljala
z
neokretnim
jezikom
...
Tam
je
že
klanec
,
tam
na
levi
je
hiša
,
je
topla
izba
...
Potrkala
je
na
okno
,
oprla
se
je
ob
zid
in
je
potrkala
še
enkrat
,
da
je
okno
zažvenketalo
.
Kolena
so
se
tresla
,
bližala
so
se
počasi
tlom
in
glava
je
klonila
...
Francka
je
legla
;
odprla
je
komaj
oči
,
ko
je
mati
kričala
tik
pred
njenim
obrazom
;
hotela
je
odgovoriti
,
ali
ustnice
se
niso
premikale
,
težke
so
bile
in
zatekle
.
Ležala
je
v
postelji
dva
meseca
in
ko
je
ozdravila
,
je
bil
njen
obraz
ves
miren
in
resen
,
nič
otroškega
ni
bilo
več
na
njem
.
Časih
se
je
zazdelo
Francki
,
da
je
doživela
pred
davnim
časom
nekaj
neizmerno
lepega
—
bogvekdaj
je
bilo
in
bogvekaj
.
Zamislila
se
je
in
srce
ji
je
zakoprnelo
...
Služila
je
v
trgu
pri
načelniku
železniške
postaje
.
Čemeren
človek
je
bil
,
starikav
,
majhen
,
in
bal
se
je
svoje
žene
,
ki
je
bila
večja
in
močnejša
od
njega
.
Imela
sta
troje
otrok
,
debelih
,
rdečih
,
zelo
razvajenih
.
Kadar
je
kateri
zajokal
iz
dolgega
časa
,
je
prišla
gospa
in
je
kričala
nad
Francko
,
ki
je
poslušala
mirno
in
se
ni
ozrla
.
Ali
ko
je
bila
sama
,
ji
je
bilo
težko
;
stala
je
ob
oknu
in
gledala
po
dolini
,
po
belem
trgu
,
ki
se
je
svetil
tam
v
beli
prazniški
svetlobi
in
sanje
so
prihajale
,
nerazumljive
,
sladke
,
nemirne
,
spomini
na
nekaj
polupozabljenega
,
hrepenenje
po
nečem
neznanem
.
Bilo
ji
je
takrat
dvajset
let
;
prej
je
bila
dekla
v
domači
vasi
—
kmet
je
prišel
nekoč
pijan
domov
in
jo
je
pretepel
,
ker
se
je
branila
,
da
bi
jo
objel
;
nato
je
šla
šivat
k
šivilji
v
trgu
—
šivilja
je
zbolela
in
umrla
in
Francka
je
šla
služit
,
ker
je
mati
zapovedala
.
Roke
,
ki
so
bile
že
bolj
bele
in
mehke
,
so
bile
spet
razpokane
,
grbave
in
neokretne
.
Vsak
mesec
je
prišla
mati
in
Francka
ji
je
dala
denar
;
obleke
si
ni
kupovala
sama
,
vse
je
kupila
mati
in
blago
je
bilo
starinsko
,
kakor
se
nosijo
stare
ženske
v
hribih
.
Denar
je
spravila
mati
v
robec
in
se
vrnila
peš
domov
—
tri
ure
hoda
je
bi
!
o.
Francka
je
gledala
dolgo
za
njo
in
grenkoba
,
ki
je
je
bilo
vse
srce
polno
,
se
je
dvigala
proti
grlu
.
Ko
je
bila
mati
že
daleč
gori
na
poti
,
ki
se
je
vila
proti
gozdu
,
bi
zaklicala
Francka
in
zaprosila
:
„
Mati
!
“
—
Ali
mati
se
ni
ozrla
,
niti
tedaj
ne
,
ko
je
zavila
s
poti
v
gozd
in
se
je
skrila
njenim
očem
.
Časih
je
Francka
čakala
,
pogledala
je
naskrivoma
in
strahoma
v
njen
obraz
—
da
bi
se
mati
nasmehnila
in
da
bi
jo
pobožala
po
licu
,
ali
da
bi
rekla
samo
ljubeznivo
besedo
,
čisto
mirno
,
prijateljsko
:
„
Kako
se
ti
godi
,
Francka
?
Ali
ti
je
dobro
tukaj
?
“
Toda
ni
se
nasmejala
in
gledala
je
Francko
z
osornimi
očmi
:
„
Ali
mi
ne
prikrivaš
nekaj
?
Ali
nimaš
nič
več
?
Nikar
mi
ne
prikrivaj
,
poznam
te
!
“
Tako
da
je
bilo
Francko
strah
,
da
je
povešala
oči
in
bi
najrajša
zajokala
.
Samo
takrat
se
je
nasmehnila
mati
ljubeznivo
,
ko
je
govorila
z
gospo
;
in
tudi
gospa
je
bila
ljubezniva
,
sedeli
sta
dolgo
in
sta
se
razgovarjali
šepetaje
in
Francka
je
prinesla
materi
vina
in
pogače
;
mati
je
vedela
vse
,
kar
se
je
godilo
po
svetu
in
vsi
so
jo
imeli
radi
...
Vsako
uro
je
pribučalo
od
daleč
in
prišel
je
mimo
vlak
;
časih
se
je
kateri
ustavil
in
ljudje
so
prihajali
,
govorili
so
na
peronu
ter
odhajali
skozi
vežo
.
Vselej
je
prihitela
Francka
k
oknu
,
posebno
takrat
,
kadar
so
prihajali
tisti
vlaki
,
ki
se
niso
ustavljali
.
Skozi
mala
okenca
so
gledali
neznani
ljudje
,
časih
je
opazila
Francka
čudovit
klobuk
na
glavi
gosposke
ženske
,
bilo
ji
je
,
kakor
da
je
zadišalo
sladko
in
opojno
od
teh
lepih
tujih
ljudi
,
ki
so
nosili
s
sabo
vonj
daljnih
krajev
,
kjer
je
sreča
in
veselje
in
bogastvo
.
Šinilo
je
mimo
,
tudi
sladki
vonj
je
mahoma
izginil
—
vse
je
bilo
pusto
naokoli
,
ob
tiru
golo
kamenje
,
grmičevje
in
žalostne
samotne
smreke
.
Še
je
bobnelo
zamolklo
od
daleč
,
utihnilo
je
.
Načelnik
se
je
vračal
v
vežo
sključen
,
z
neprijaznim
obrazom
,
zmerjal
je
spodaj
nekega
in
nato
je
stopal
s
težkimi
koraki
po
stopnicah
.
Železniška
postaja
je
bila
precej
visoko
nad
trgom
,
prilepljena
na
hrib
,
ob
katerem
se
je
vila
železnica
kakor
železen
pas
.
Spodaj
je
bila
ozka
dolina
,
ki
se
je
polagoma
širila
;
goli
,
dolgočasni
holmi
so
se
dvigali
iz
nje
—
kamenje
,
osat
,
komaj
tupatam
je
dremalo
drevo
,
ki
ga
veter
še
ni
bil
izrval
.
Okolica
trga
pa
je
bila
zelena
in
prijazna
—
lepi
drevoredi
,
travniki
,
polje
in
sredi
vrtov
in
drevoredov
dve
vrsti
belih
hiš
;
le
ob
klancih
je
stalo
par
siromašnih
,
s
slamo
kritih
koč
,
ki
so
gledale
dol
z
mrkim
pogledom
,
kakor
zapodene
iz
gosposke
družbe
.
Francka
je
šla
samo
ob
nedeljah
po
lepi
cesti
,
kjer
so
stale
ob
obeh
straneh
bele
enonadstropne
hiše
—
sodnija
,
šola
,
pošta
,
sama
mirna
,
ponosna
poslopja
.
Gledala
je
v
tla
in
hodila
hitro
;
če
ji
je
kdo
pogledal
v
obraz
,
je
zardela
.
In
prišel
je
časih
mimo
gospod
z
naočniki
,
postal
je
in
se
ozrl
na
njo
in
se
je
nasmehnil
.
Kmečki
fantje
so
šli
mimo
in
,
ker
so
se
bili
že
malo
napili
,
so
se
smejali
naglas
in
časih
je
kdo
zaklical
za
njo
.
Vitka
je
bila
in
majhna
,
obraz
je
bil
bel
in
prenežen
,
čisto
gosposki
,
tako
da
so
se
ji
posmehovali
;
tudi
oči
so
bile
pretihe
,
preveč
plašne
,
velike
.
Strah
jo
je
bilo
ljudi
,
srce
ji
je
tolklo
,
kadar
je
stopala
med
njimi
;
ni
se
ozirala
,
ali
čutila
je
vsak
pogled
,
kakor
da
bi
se
dotikali
z
rokami
njenega
lica
.
Bala
se
je
,
ali
ko
je
bila
doma
,
si
je
zaželela
ljudi
in
veselega
šuma
in
tistih
pogledov
,
ki
so
se
dotikali
njenih
lic.
Videla
je
skozi
okno
,
kako
so
na
večer
pohajali
fantje
po
cesti
,
postajali
pred
hišami
ter
se
razgovarjali
z
dekleti
.
Dekleta
so
bila
vsa
nedeljsko
oblečena
,
bleščeče
rute
na
glavi
,
šumeča
krila
od
pisanega
blaga
,
celo
uhane
v
ušesih
in
nekatere
so
imele
lase
počesane
malo
na
čelo
,
kar
je
bilo
zelo
lepo
.
Mračilo
se
je
doli
in
fantje
so
se
izprehajali
z
dekleti
,
veseli
smeh
je
prihajal
prav
gor
do
samotne
postaje
,
kjer
je
stala
Francka
ob
oknu
in
tiščala
vroče
čelo
v
dlani
...
Otroci
so
spali
,
gospod
je
bil
v
kleti
in
je
pil
,
gospa
je
bila
v
trgu
pri
gospe
notarki
.
Temno
je
bilo
po
sobah
,
komaj
še
se
je
razločevalo
pohištvo
.
Tudi
zunaj
je
bila
že
noč
—
jasna
jesenska
noč
,
vse
nebo
je
bilo
z
zvezdami
posuto
.
Tam
doli
so
se
še
zmerom
svetile
bele
hiše
,
zmerom
še
se
je
zdelo
Francki
,
da
sliši
veselo
razgovarjanje
fantov
in
deklet
,
ki
stoje
pred
hišami
in
se
izprehajajo
po
lepi
cesti
,
skozi
trg
in
tam
po
tihem
drevoredu
,
kjer
šume
nalahko
temni
kostanji
...
Razgovarjajo
se
in
se
smejejo
veselo
in
se
sklanjajo
drug
k
drugemu
,
roka
lega
okrog
pasu
in
glas
je
tišji
,
besede
so
ljubeznivejše
,
mehke
,
presrčne
...
Tudi
Francka
bi
se
izprehajala
...
tam
mimo
belih
hiš
,
v
toplem
,
šepetajočem
mraku
,
tam
po
drevoredu
,
kjer
se
zibljejo
nalahko
temni
kostanji
.
In
položil
bi
ji
roko
okrog
pasu
—
Francka
je
trepetala
,
gledala
je
dol
z
zastrtimi
očmi
in
bi
se
sklonil
čisto
blizu
k
njenemu
obrazu
:
„
Francka
!
...
“
Naglas
je
zaklicalo
iz
njenih
sanj
in
Francka
se
je
zdramila
.
„
Francka
!
“
je
zaprosilo
pod
oknom
s
pritajenim
glasom
in
Francka
je
strepetala
,
prestrašila
se
je
,
kakor
da
bi
zjutraj
,
še
v
polusnu
,
odprla
oči
in
ugledala
pred
sabo
tuj
obraz
.
Stopila
je
od
okna
in
je
stala
za
zagrinjalom
,
trepetajoča
,
toda
luči
ni
prižgala
in
tudi
okna
ni
zaprla
.
„
Francka
!
“
je
zaklicalo
glasneje
;
nekdo
je
stal
ob
plotu
,
v
senci
in
gledal
proti
oknu
.
„
Pridi
dol
,
Francka
!
“
Strah
jo
je
bilo
,
zaprla
bi
okno
,
prižgala
bi
luč
—
toda
roke
se
niso
zgenile
,
pač
pa
se
je
sklonila
,
da
bi
pogledala
skozi
okno
,
proti
plotu
,
kjer
je
stal
v
senci
in
klical
s
pritajenim
glasom
...
Prišlo
je
po
pesku
,
zašumelo
je
krilo
gospe
načelnice
.
Francka
je
prižgala
luč
in
je
šla
v
kuhinjo
.
Ko
je
pogledala
naskrivoma
skozi
okno
,
ni
bilo
v
senci
nikogar
več
in
srce
jo
je
zabolelo
.
Svetilka
je
dremala
na
ognjišču
,
postelja
je
bila
napravljena
,
ali
Francka
je
stala
ob
oknu
in
čelo
se
je
dotikalo
mrzlega
stekla
...
Večeri
so
bili
zmerom
lepši
,
čudovita
jesen
se
je
razgrnila
nad
pokrajino
;
noči
so
bile
jasne
in
tople
,
prikazal
se
je
časih
bel
oblaček
na
nebu
,
zibal
se
je
in
tresel
v
vetru
ter
se
potopil
v
čisto
sinjino
.
Francki
je
bilo
težko
in
sladko
;
spala
je
nemirno
;
blago
dišeč
vzduh
se
je
vzdigal
zunaj
iz
vrta
,
iz
doline
,
iz
pokošenih
travnikov
in
je
plaval
v
sobo
;
iz
vse
tople
noči
je
klicalo
pritajeno
,
proseče
—
iz
doline
je
klicalo
,
iz
vrta
,
tam
od
plota
,
kjer
se
je
širila
senca
visokega
kostanja
...
„
Francka
!
“
...
Časih
je
vstala
,
stopila
je
k
oknu
,
da
bi
odgovorila
;
že
je
prijela
za
kljuko
,
da
bi
odprla
duri
,
toda
na
stopnicah
se
je
vrnila
,
od
strahu
so
se
ji
tresle
noge
...
Kakor
da
bi
ji
bilo
šinilo
mimo
oči
,
hitro
kakor
da
bi
trenil
,
toda
tako
jasno
,
da
bi
prijela
z
roko
:
ostudno
spačen
obraz
,
ki
se
je
sklanjal
k
lepi
dami
ter
se
je
v
tistem
hipu
ozrl
nanjo
s
hudobnim
pogledom
,
tako
da
ji
je
oledenela
kri
...
Šinilo
je
mimo
,
toda
strah
je
ostal
in
noge
so
se
ji
tresle
...
„
Zakaj
te
ni
bilo
tako
dolgo
,
Francka
?
Vsak
večer
sem
te
čakal
po
celo
uro
in
sem
videl
dobro
,
kako
si
stala
ob
oknu
,
skrita
za
zagrinjalom
.
“
Držal
jo
je
za
roko
in
se
je
smejal
.
Tudi
Francka
se
je
smejala
.
Malo
hladno
je
že
bilo
zunaj
,
tla
so
bila
posuta
z
rumenim
listjem
in
mesec
je
sijal
jasno
skozi
polugolo
vejevje
.
Okna
postaje
so
bila
temna
,
samo
spodaj
se
je
svetilo
,
kjer
je
pisal
uradnik
in
petrolejka
v
veži
je
dremala
zaspano
.
„
Bala
sem
se
te
,
“
je
odgovorila
Francka
in
oba
sta
se
zasmejala
.
On
je
bil
mlad
,
droben
fant
,
komaj
malo
večji
od
Francke
;
imel
je
kakih
šestindvajset
let
;
brki
so
bili
premočni
za
suhljati
obraz
,
rjave
,
svetle
oči
so
gledale
veselo
,
čelo
je
bilo
visoko
in
ploščato
,
kadar
se
je
smejal
,
je
dobil
ves
obraz
nekaj
prešernega
,
skoro
zaničljivega
.
Govoril
je
lepo
,
z
mehkim
glasom
,
v
izbranih
besedah
.
Bral
je
knjige
in
časopise
,
bil
je
celo
v
odboru
bralnega
društva
,
ob
različnih
veselicah
je
govoril
slavnostne
govore
in
skrbel
je
zelo
,
da
se
je
njegovo
vedenje
razločevalo
od
vedenja
drugih
fantov
ter
se
približevalo
občevanju
gosposke
družbe
.
Bil
je
krojač
v
trgu
in
je
šival
časih
tudi
za
gospodo
.
Spoznala
ga
je
,
ko
jo
je
nekoč
pozdravil
—
odkril
se
je
in
Francka
je
zardela
.
Kadar
je
bila
v
cerkvi
pri
veliki
maši
,
je
slišala
s
kora
njegov
glas
—
ni
se
ozrla
,
ali
vedela
je
,
da
je
tisti
mehki
,
toplo
zveneči
glas
njegov
.
Nikoli
ni
slišala
tako
lepih
besed
,
božale
so
jo
kakor
z
ljubečo
roko
.
Kadar
je
bila
pri
njem
,
se
je
prikazala
nežna
rdečica
na
njenih
licih
,
oči
so
sijale
,
molčala
je
in
poslušala
.
On
jo
je
gledal
s
koprnečim
pogledom
,
debele
ustnice
so
se
mu
tresle
in
časih
se
mu
je
zmedlo
,
besede
so
se
mu
izgubile
.
Prišel
je
nekoč
iz
gostilnice
,
dišal
je
še
malo
po
vinu
.
Bil
je
predrznejši
,
govoril
je
neprestano
,
objel
jo
je
in
je
iskal
njenih
ustnic
.
Francko
je
pretreslo
,
hipoma
jo
je
spet
obšla
bojazen
in
ubežala
bi
.
V
tistem
trenotku
je
šinilo
mimo
njenega
spomina
nekaj
že
pozabljenega
,
strašnega
:
bežala
je
po
blatnem
klancu
,
skozi
gozd
,
debele
kaplje
so
padale
z
drevja
in
tam
,
glej
,
iz
teme
,
je
skočilo
proti
njej
,
smrdeča
sapa
ji
je
puhnila
v
obraz
,
težka
roka
jo
je
zgrabila
za
ramo
...
Zakričala
bi
—
toda
že
je
šinilo
mimo
,
samo
strah
je
še
ostal
in
noge
so
se
ji
tresle
.
„
Kakšna
si
,
Francka
?
Zakaj
se
mi
umikaš
,
Francka
?
Kaj
sem
ti
storil
?
No
,
glej
,
ne
bodi
huda
,
rad
te
imam
,
kakor
nikogar
na
svetu
,
nič
ti
ne
storim
hudega
.
“
Prijel
jo
je
nalahko
za
roko
in
je
stal
pred
njo
.
Ko
je
bil
ugledal
njen
prestrašeni
obraz
,
se
mu
je
v
prsih
nekaj
stisnilo
,
zasmilila
se
mu
je
in
ljubil
jo
je
resnično
.
Slonela
sta
ob
plotu
,
čisto
v
senci
,
časih
je
zašuštelo
nad
njima
in
par
velih
listov
je
padlo
nanja
.
Govoril
je
skoro
šepetaje
,
kakor
da
bi
se
bal
,
da
bi
je
ne
razžalil
z
glasno
besedo
.
Zdela
se
mu
je
zelo
majhna
,
otroška
,
sočutja
vredna
,
vsa
drugačna
kakor
dekleta
,
ki
je
govoril
z
njimi
v
trgu
;
nikoli
ni
zatrepetala
prešernost
na
njenih
ustnicah
,
nikoli
ni
bilo
nezaupnosti
v
njenih
očeh
—
ni
ji
prišlo
na
misel
,
da
bi
mogle
biti
njegove
besede
zlagane
in
zato
se
mu
je
smilila
in
žal
mu
je
bilo
,
če
je
izpregovoril
besedo
,
ki
je
ni
čutil
v
srcu
.
„
Boš
videla
,
Francka
,
kako
lepo
življenje
si
bova
napravila
,
kadar
boš
ženka
moja
.
Dela
imamo
veliko
,
nič
skrbi
ne
bova
imela
.
In
lepo
te
bom
oblekel
,
da
ne
boš
hodila
kakor
kakšna
dekla
...
Veš
,
Francka
,
in
tukaj
ne
bova
ostala
;
predolgočasno
je
tukaj
in
ljudje
so
taki
.
V
Ljubljano
pojdeva
,
boš
videla
,
tam
bo
vse
drugače
.
Kdor
ima
kaj
korajže
,
gre
stran
,
tukaj
ni
nič
.
Ali
še
dalje
,
Francka
,
morda
v
Ameriko
,
tam
je
življenje
vse
drugačno
,
ljudje
so
drugačni
,
tam
so
vsi
gospodje
,
vsak
je
gospod
,
kdor
kaj
zna
in
premore
—
ne
bi
me
gledali
zaničljivo
,
ker
sem
krojač
,
kakor
tukajle
kakšen
pisarček
,
ki
nima
toliko
v
glavi
,
kakor
jaz
v
mezincu
...
Vse
bo
drugače
,
kadar
boš
moja
žena
,
Francka
...
Klobuk
boš
nosila
in
...
“
Kakor
je
govoril
,
so
mu
prihajale
sproti
najlepše
sanje
,
sam
se
je
opajal
z
njimi
,
vesel
jih
je
bil
in
verjel
je
nanje
.
Velik
,
svetel
svet
se
je
odpiral
pred
njim
in
bilo
mu
je
,
kakor
da
mu
ga
je
odprla
plašna
otroška
Francka
,
ki
je
stala
poleg
njega
in
poslušala
z
velikimi
,
zamišljenimi
očmi
.
Tudi
njej
se
je
odpiral
velik
in
čudovit
svet
—
čisto
novo
življenje
se
je
razgrnilo
pred
njo
in
lica
so
ji
gorela
,
srce
se
je
širilo
od
sladkosti
...
Ko
sta
se
poslovila
,
jo
je
poljubil
na
ustnice
in
Francka
se
ni
umeknila
.
Šel
je
proti
dolini
in
hipoma
se
je
domislil
svojih
besed
.
Postal
je
in
gledal
proti
postaji
;
spodaj
je
dremalo
okno
,
kjer
je
pisal
uradnik
,
a
kmalu
se
je
zasvetilo
tudi
,
pri
oknu
se
je
prikazala
svetloba
,
medlela
je
in
izginila
ter
se
prikazala
pri
drugem
oknu
;
Francka
je
bila
prižgala
svetilko
ter
jo
nesla
iz
sobe
v
kuhinjo
.
Obšlo
ga
je
kakor
sočutje
,
vesel
je
bil
svojih
besed
in
zamahnil
je
z
roko
v
pozdrav
...
Francka
se
je
razpravljala
počasi
.
Vse
,
kar
je
govoril
,
se
je
vračalo
,
slišala
je
še
zmerom
njegov
šepetajoči
glas
,
kakor
da
bi
stal
zraven
nje
,
objemal
jo
okoli
pasu
ter
pripovedoval
...
„
Francka
,
lepo
življenje
si
bova
napravila
,
kadar
bo
moja
ženka
...
Klobuk
boš
nosila
,
Francka
,
in
stran
pojdeva
odtod
,
ker
so
ljudje
tako
dolgočasni
,
v
Ljubljano
pojdeva
...
tam
je
življenje
lepo
,
vse
drugačno
nego
tukaj
...
“
Sklonil
se
je
k
njej
in
jo
je
poljubil
na
ustnice
;
njegove
ustnice
