Da,
kriva
sem
—
sama
sem
zaslužila
svojo
pogubo
!
Prav
se
mi
godi
!
Prokleta
sem
,
kakor
je
prokleta
vsaka
Slovenka
,
ki
se
obrne
od
sinov
svojega
rodnega
ljudstva
in
postane
izdajalka
domovine
—
s
tem
,
da
stopi
s
tujcem
pred
oltar
!
...
Toda
ne
!
Boljše
je
umreti
kakor
biti
onečaščeni
...
Odpusti
mi
,
o
Bog
...
oče
in
brat
,
odpustita
svoji
nesrečni
Jerici
!
...
“
Z
divjo
odločnostjo
je
planila
kvišku
ter
si
zavezala
oči
s
svilenim
pasom
,
ki
so
ji
ga
bili
prinesli
med
obleko
—
da
ne
bi
videla
tiste
zoperne
,
umazane
globine
dvorišča
,
v
kateri
je
hotela
najti
rešitev
s
smrtonosnim
skokom
...
Tipaje
je
stopila
k
vratom
,
prekrižala
te
in
se
zaletela
k
oknu
,
odprtemu
na
stežaj
!
V
pogonu
se
je
doteknila
podoknice
—
zagnala
se
—
razprostrla
roke
v
praznoto
...
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Ali
se
je
bila
usoda
zaklela
zoper
nesrečno
deklico
tako
besno
,
da
ji
je
odrekla
celo
rešitev
s
smrtnim
skokom
?
Ali
je
čuvalo
nad
njo
dobrohotno
,
nevidno
oko
,
ki
jo
je
hotelo
obvarovati
pogina
in
jo
prihraniti
za
srečnejšo
usodo
?
Jerica
je
bila
napol
omedlela
v
trenotku
,
ko
se
je
izročila
globini
;
čuvstvo
smrtnega
trenotka
jo
je
prešinilo
s
hipno
,
ščegečočo
pijanostjo
.
A
ravno
v
tistem
hipu
,
v
tisti
tisočinki
sekunde
med
skokom
in
padcem
,
jo
je
zgrabila
silna
roka
za
lase
in
jo
potegnila
bliskoma
nazaj
.
Orjak
in
žoltolična
babnica
sta
se
vrstila
v
straženju
pred
linico
z
vnemo
,
vredno
boljšega
opravila
;
in
ker
je
usoda
včasih
tako
zavozlana
,
da
druži
prid
lopova
s
haskom
in
rešitvijo
nedolžne
žrtve
,
se
je
zgodilo
tudi
zdaj
,
da
je
„
hotelir
opazil
obupno
nakano
Jericino
in
vdrl
v
sobo
ravno
se
o
pravem
času
,
da
jo
je
otel
in
ji
preprečil
edino
rešitev
,
ki
jo
je
videla
nje
zbegana
duša
iz
te
nesreče
.
Položil
jo
je
na
posteljo
in
jo
držal
brezobzirno
za
roke
,
dokler
se
ni
pomirila
;
in
to
je
trajalo
dolgo
.
Ko
pa
se
je
izpremenila
dekličina
borba
z
ječarjem
v
tiho
,
bolestno
ihtenje
,
je
odšel
in
pustil
pri
njej
svojo
pomočnico
.
Jerica
je
ostala
pod
tem
nadzorstvom
do
večera
.
Če
jo
je
zapustila
paznica
za
kratek
hip
,
je
poklicala
dedca
,
da
je
pazil
ta
čas
nanjo
.
Zdaj
ni
bilo
nobene
možnosti
več
,
misliti
na
strašno
,
bogokletno
rešitev
z
uničenjem
lastnega
življenja
.
Nobene
možnosti
—
niti
,
če
bi
bila
Jerica
hotela
!
Toda
ona
ni
hotela
...
Obup
se
je
bil
umeknil
neizrekljivi
,
plahi
bridkosti
,
podobni
žalosti
revnega
otroka
,
ki
so
ga
odvedli
daleč
,
daleč
od
mamice
in
skrbnega
otca
—
med
tuje
ljudi
,
ki
ga
gledajo
s
tigrovimi
pogledi
in
mu
snujejo
zlo
...
Žolta
ženska
,
ki
je
preždela
pri
njej
ves
dan
,
je
govorila
vanjo
brez
prestanka
,
spremljaje
svoje
besedičenje
z
zgovornim
mahanjem
rok
in
neutrudljivo
igro
obraza
;
Jerici
se
je
zdelo
,
da
poizkuša
po
vrsti
več
jezikov
,
toda
razumela
ni
nobenega
.
Kolikor
je
mogla
posneti
,
jo
je
babnica
tolažila
,
češ
,
naj
se
ne
hoji
:
usoda
,
ki
jo
čaka
,
je
vse
prej
nego
žalostna
.
Obeta
se
ji
veselje
...
dobra
jed
in
sladke
pijače
,
lepotičje
,
zlatnina
,
življenje
brez
dela
in
šumenje
svilnatih
oblek
...
Z
gnusom
se
je
obrnila
sirota
v
zid
;
in
kmalu
se
ji
je
storilo
,
kakor
da
je
vse
to
besedičenje
le
še
grd
in
zopern
šum
tam
nekje
v
globoki
dalji
,
njene
misli
pa
se
zbirajo
in
jasnijo
:
rahla
,
topla
luč
prihaja
vanje
kakor
žarki
skritega
solnca
,
ki
oznanjajo
svoj
tihi
,
krotki
obet
:
„
Blagor
njim
,
ki
zaupajo
v
temni
noči
,
zakaj
jutro
jim
bo
tem
lepše
in
svetlejše
!
“
Jerica
je
začela
moliti
in
je
molila
dolgo
,
dolgo
...
Nato
se
ji
je
zazdelo
:
„
Bog
,
samo
moči
mi
daj
,
da
ne
izgubim
razsodka
!
Morda
se
pa
vendar
ponudi
prilika
rešitve
...
Ne
,
moj
Bog
,
ne
,
oče
,
ne
,
vi
moji
dragi
v
daljni
domovini
—
vaša
Jerica
noče
obupati
!
Borila
se
bo
in
vztrajala
—
in
če
jo
zdrobi
sovražna
sila
,
se
je
hoče
vsaj
braniti
,
dokler
ne
ugasne
zadnji
up
,
ne
pa
,
da
bi
se
ji
vdala
kakor
slepo
jagnje
...
“
In
naposled
,
ko
se
je
spuščalo
popoldansko
solnce
že
k
zatonu
,
je
zaspala
spanje
izmučenih
in
potolaženih
.
Toda
ni
ji
bilo
namenjeno
počivati
mirno
;
strašne
sanje
so
ji
legle
na
prsi
.
Von
Schratten
jo
je
presenetil
sedečo
na
bujni
,
cvetni
livadi
;
pograbil
jo
je
in
bežal
z
njo
na
visoko
,
strmo
goro
.
Brez
konca
je
trajal
ta
beg
navzgor
;
in
ko
se
mahoma
ustavil
sirovi
ugrabitelj
,
je
zazijalo
pred
njima
črno
,
neizmerno
globoko
brezdno
.
Jerica
je
hotela
kričati
na
pomoč
—
a
njeno
grlo
,
ki
ga
je
stiskala
groza
z
jeklenimi
prsti
,
ni
izdavilo
niti
glasu
;
von
Schratten
pa
se
je
zagrohotal
porogljivo
,
in
ves
njegov
obraz
je
zaigral
v
satanski
lokavosti
.
Dvignil
jo
je
visoko
,
visoko
,
in
jo
začel
vihteti
nad
prepadom
,
da
jo
strmoglavi
vanj
.
Ta
hip
pa
je
začula
iz
globine
glas
:
„
Jerica
,
ne
obupaj
!
Glej
,
hitim
ti
na
pomoč
,
in
zvesti
prijatelji
so
z
mamo
!
Pogum
,
sestrica
,
pogum
!
...
“
Pogledala
je
v
nižavo
,
od
koder
je
prihajal
glas
;
in
videla
je
Ivana
,
kako
hiti
k
njej
in
z
njim
četa
tovarišev
.
Hite
in
dreve
čez
drn
in
strn
,
toda
globoko
spodaj
so
še
,
predaleč
,
da
bi
jo
mogli
rešiti
.
Ivan
in
njegovi
prijatelji
se
spotikajo
,
padajo
po
ostrem
kamenju
,
vstajajo
—
krvave
jim
obrazi
in
roke
;
vstajajo
in
hite
na
pomoč
...
Toda
von
Schratten
jo
vihti
nad
globino
;
izpustil
jo
je
in
zdaj
pada
...
pada
v
črno
pogubo
...
V
tem
trenotku
groze
je
odprla
oči
;
zagledala
je
nad
seboj
prežeče
oči
Arabčeve
in
vso
zverinsko
družbo
,
ki
je
planila
skozi
vrata
,
na
čelu
ji
Halil
bej
...
Pognala
seje
kvišku
in
iztegnila
roke
,
kakor
da
hoče
suniti
lopove
od
sebe
.
Odprla
je
usta
—
toda
ruta
,
ki
jo
je
potisnil
Arabec
med
zobe
,
je
zamorila
njen
krik
.
Preden
se
je
mogla
ubraniti
,
je
bila
povita
tesno
v
širok
plašč
;
napol
v
omedlenici
je
čutila
,
da
jo
neso
po
stopnicah
navzdol
.
Hladni
večerni
zrak
je
poljubil
Jeričino
celo
in
osvežil
s
svojim
dihom
njene
zmedene
misli
...
V
krčevitem
naporu
je
napela
bliskoma
vse
mišice
,
porinila
ruto
z
jezikom
iz
ust
in
zakričala
...
kliknila
vso
svojo
grozo
in
svoj
obup
skozi
plašč
,
ki
ji
je
ovijal
glavo
.
To
je
bil
krik
,
ki
sta
ga
slišala
Ivan
in
Dušan
med
svojim
razgovorom
z
Olimpijo
Montebello
...
In
bil
je
zaman
;
kajti
Arabec
ji
je
pritisnil
svojo
železno
dlan
na
obraz
ter
planil
z
njo
v
kočijo
.
Vratca
so
se
zaprla
—
zamrežena
vratca
,
za
katerimi
sta
sedela
četrt
ure
prej
von
Schratten
in
Birbantini
—
zaškripal
je
ključ
,
in
kočija
je
zdrdrala
v
pretečo
,
neznano
carigrajsko
noč
.
Arabski
sluga
pa
je
izvlekel
v
temi
konopec
in
jo
začel
vezati
,
tako
da
čez
par
hipov
ni
mogla
geniti
nobenega
uda
.
Halil
bej
se
je
ustavil
na
hišnem
pragu
ter
se
obrnil
k
lopoveki
dvojici
.
Njegovo
lice
je
pokrivala
zopet
prejšnja
,
neprodirna
orientalska
apatija
.
„
Vidva
bi
rada
zdaj
...
denar
?
“
je
izpregovoril
z
medlim
glasom
,
motreč
ju
s
priprtimi
očmi
.
„
Da
!
“
je
hitel
von
Schratten
lakomno
.
„
Imam
namreč
važne
namene
,
ki
zahtevajo
sredstev
,
in
zato
...
Če
je
ugodno
vaši
ekscelenci
,
“
je
dodal
zaradi
vljudnosti
.
„
Kdo
je
pravzaprav
...
opravičen
?
“
je
prašala
ekscelenca
s
prezirljivim
povdarkom
na
zadnji
besedi
.
„
Oba
,
ekscelenca
,
oba
!
“
sta
vzkliknila
pajdaša
kakor
en
mož
.
„
Vsak
polovico
—
točno
polovico
!
“
„
No
,
da
...
Saj
razumete
...
denarja
človek
ne
nosi
s
sabo
na
tak
častivreden
kraj
...
Bodita
jutri
opoldne
na
istem
mestu
;
moj
sluga
pride
po
vaju
—
da
?
“
Pokimal
je
in
sedel
v
kočijo
,
ne
da
bi
čakal
odgovora
.
Von
Schratten
čila
instinktivno
k
še
nekaj
omeniti
.
Toda
Halil
bej
se
je
zasmejal
s
suhim
,
brezbrižnim
smehom
,
mahnil
z
roko
in
ponovil
:
„
Jutri
!
...
“
Bič
je
švrknil
po
konjih
;
trenotek
nato
sta
bila
lopova
sama
med
hišnimi
vrati
.
Čuvstva
,
ki
sta
jih
čitala
drug
na
obrazu
drugega
,
so
bila
tako
malo
vesela
,
da
sta
se
nehote
zasmejala
drug
drugemu
od
same
škodoželjnosti
.
„
To
ne
bo
dobro
,
tristo
peklenščkov
!
“
je
zagodrnjal
von
Schratten
čez
nekaj
časa
.
„
Ali
misliš
,
da
bo
dobro
,
Birbantini
?
“
„
Zakaj
ne
bi
verjela
njegovim
besedam
?
“
je
dejal
Lah
z
nepopolnim
prepričanjem
.
„
Saj
veš
sam
najbolje
,
koliko
nama
sme
zaupati
,
hehe
...
Sicer
pa
do
svidenja
—
jutri
opoldne
,
kakor
veli
ekscelenca
;
meni
se
mudi
iz
Olimpijine
bližine
...
“
To
rekši
se
je
izgubil
v
noč
.
In
prav
je
imel
;
trenotek
nato
je
prisvetila
po
stopnicah
Olimpia
Montebello
,
spremljaje
dva
gosta
,
ki
sta
odšla
skozi
nasprotna
vrata
hiše
.
Von
Schratten
se
je
potuhnil
v
temo
.
Koga
je
spoznal
žlahtni
mož
v
enem
izmed
dvojice
,
je
bralcu
znano
.
Zrl
je
še
nekaj
hipov
za
njim
skozi
bnico
,
videl
,
kako
se
je
pridružilo
tujcema
dalje
tam
v
ulici
več
postav
,
in
se
vrnil
nato
majaje
z
glavo
v
svojo
sobo
...
„
Zum
Teufel
,
zum
Teufel
!
“
je
mrmral
,
pušeč
fino
cigaro
,
kupljeno
za
denar
očeta
Javornika
.
„
To
mi
je
pa
res
uganka
...
vsekakor
zanimiva
uganka
:
kaj
,
hudiča
,
išče
mladi
Javornik
v
Carigradu
,
ako
ne
mene
?
...
In
v
kak
namen
se
je
združil
z
onim
dolgim
koštrunom
—
očividno
je
Srb
!
—
in
z
ostalo
kompanijo
,
ki
sem
jo
videl
na
cesti
—
ako
ne
zato
,
da
me
primejo
za
vrat
...
z
združenimi
močmi
?
...
Kaj
sta
snovala
z
Olimpijo
Montebello
,
če
ne
moje
pogube
?
—
Aha
!
“
je
vzkliknil
zdajci
in
se
udaril
s
pestjo
po
čelu
.
„
Ju
že
imam
!
Vraga
sta
morala
izvedeti
,
da
je
počila
sladka
vez
ljubezni
,
ki
je
družila
Olimpijo
in
Birbantinija
;
prišla
sta
k
njej
,
da
si
nabavita
po
nizki
ceni
voljno
orodje
svojega
maščevanja
!
...
Donnerwetter
...
paziti
bo
treba
...
mnogo
jih
je
,
radi
me
nimajo
,
a
detektivi
so
izborni
,
kakor
se
vidi
...
Najrajši
bi
se
preselil
še
to
uro
—
a
kam
?
Proč
iz
Carigrada
—
zdravo
bi
bilo
!
...
Samo
ta
vražji
Halil
bej
,
da
naju
ni
izplačal
že
nocoj
;
kajpak
,
čakati
ga
moram
—
denar
je
denar
...
“
Vrgel
je
cigaro
skozi
okno
in
se
začel
slačiti
;
pod
elegantno
vrhnjo
obleko
se
je
pojavilo
prav
nearistokratsko
umazano
perilo
.
Von
Schratten
se
je
ogibal
velike
zaloge
takih
reči
,
ki
bi
ga
bila
samo
ovirala
na
Jijegovih
popotovanjih
,
in
si
je
pomagal
rajši
z
močnimi
parfumi
...
Zdajci
pa
mu
je
šinila
v
glavo
nova
misel
.
Bliskoma
je
potegnil
hlače
nazaj
in
se
napravil
za
največjo
silo
.
„
Žurimo
se
,
“
je
zamrmral
,
„
izkoristimo
čas
...
Olimpijina
skrivnost
je
morda
velevažna
—
vzlasti
zame
;
prijatelja
Birbantinija
mi
lahko
odnese
vrag
,
kadar
koli
mu
drago
...
“
Vzel
je
svečo
,
nateknil
raztrgane
copate
in
zdrsal
previdno
po
stopnicah
do
Olimpijine
sobe
.
Odhrknil
si
je
in
popraskal
rahlo
po
vratih
.
„
Kdo
je
tu
?
“
je
zacvilil
Olimpijin
glas
.
Začulo
se
je
škripanje
postelje
,
godrnjanje
in
poluglasno
italijansko
zmerjanje
—
ploha
čemerikavih
in
zaspanih
besed
,
večinoma
izrazov
,
ki
jih
ima
ta
bogati
južni
jezik
za
roparje
,
morilce
,
tatove
in
druge
slične
kavalirje
.
Kmalu
nato
so
se
odprla
vrata
na
ozko
špranjo
,
za
katero
se
je
pojavila
Olimpija
z
razpletenimi
lasmi
in
dremavimi
očmi
,
odeta
v
umazano
,
poluzapeto
nočno
haljo
.
„
Jaz
sem
,
Dubarry
,
“
je
šepnil
von
Schratten
,
nazivaje
se
z
imenom
,
pod
katerim
ga
je
poznala
dobrosrčna
Olimpija
.
„
Odpri
mi
—
samo
za
hip
;
imam
te
prašali
nekaj
važnega
.
“
„
Tebi
nikoli
...
Iump
in
lurapov
sin
!
“
je
siknila
Olimpija
;
njena
trudnost
se
je
naglo
izprevrgla
v
besnost
,
ko
je
spoznala
Birbantinijevega
prijatelja
.
„
Ti
brigante
,
birbante
,
assassino
!
“
In
že
je
hotela
zakleniti
vrata
.
Von
Schratten
pa
je
pazil
na
njene
kretnje
in
vteknil
koleno
vmes
.
„
Ne
boš
,
babnica
neumna
!
“
je
zarenčal
poluglasno
.
„
Ako
me
ne
spustiš
v
svoj
brlog
—
saj
ti
nočem
ničesar
zalega
!
—
boš
videla
,
kaj
se
ti
zgodi
.
V
tej
bajti
sem
jaz
večji
gospod
od
tebe
,
in
če
se
ti
kaj
pripeti
,
bodo
vsi
prej
krivi
kakor
jaz
.
Pusti
me
noter
,
ako
ti
je
življenje
drago
!
...
“
Italijanka
je
spoznala
,
da
se
v
tem
položaju
ne
bo
dobro
upirati
.
Umeknila
se
je
,
pustila
mu
sesti
tja
,
kjer
sta
sedela
malo
poprej
naša
prijatelja
,
in
obstala
pred
njim
,
prežeča
na
sleherno
njegovo
kretnjo
.
„
Olimpia
,
“
je
izpregovoril
Nemec
preteče
,
„
na
slaba
pota
si
zašla
.
Kaj
snuješ
s
tujcema
,
ki
sta
bila
pravkar
pri
tebi
?
“
„
Kakšna
tujca
?
“
je
vzkliknila
Olimpia
,
delaje
se
nevedno
,
„
Nikogar
ni
bilo
?
“
„
Ne
taji
;
videl
sem
ju
...
“
„
Pa
če
je
bil
kdo
...
kaj
vprašuješ
,
bedak
?
Ali
ne
veš
.
kakšne
posete
sprejema
Olimpia
Montebello
?
“
„
Ne
boš
,
kača
!
Vaš
razgovor
je
moral
biti
prav
posebne
vrste
...
Znano
mi
je
natanko
,
da
ste
se
nekaj
pogajali
in
pomenkovali
—
ves
čas
,
dokler
sta
bila
pri
tebi
.
“
Olimpia
ni
vedela
,
kaj
naj
odgovori
.
Prav
mogoče
je
bilo
,
da
je
kdo
prisluškoval
in
povedal
lopovu
,
ali
pa
celo
,
da
jih
je
zalezoval
on
sam
.
Mučila
jo
je
le
negotovost
,
kako
naj
se
vede
:
ali
ve
lopov
,
kaj
so
govorili
?
Ali
sumi
?
Ali
je
prišel
k
njej
samo
vohunit
,
kaj
je
bilo
?
V
tej
negotovosti
se
je
umikala
neopazno
proti
nočni
omarici
.
Toda
von
Schratten
sam
jo
je
rešil
odgovora
.
„
Vidiš
,
“
je
dejal
osorno
,
„
da
mi
prikrivaš
nekaj
...
Spletke
snuješ
,
Olimpia
Montebello
,
in
jaz
ti
povem
,
kakšne
so
.
Mlada
moža
,
ki
sta
bila
pri
tebi
,
sta
moja
sovražnika
in
preganjalca
.
Znano
jima
je
,
da
sem
pogostoma
v
stikih
s
tvojim
bivšim
...
Birbantinijem
...
S
tvojo
pomočjo
hočeta
dobiti
v
svojo
pest
Birbantinija
...
z
njegovo
—
mene
!
...
“
„
To
mi
je
povsem
novo
!
“
je
vzkliknila
Italijanka
s
preodkritosrčnim
obrazom
.
„
In
vendar
je
res
;
ni
malo
ne
dvomim
o
tem
...
“
„
Prisežem
ti
,
da
ni
;
sestanek
je
bil
čisto
—
običajen
!
...
“
„
Dobro
,
tudi
to
je
mogoče
,
dasi
ne
verjamem
.
Vem
,
Olimpia
,
da
si
sprta
z
Birbantinijem
;
toda
midva
ostaneva
lahko
prijatelja
,
če
hočeš
.
Prodaj
mi
svojo
skrivnost
—
plačam
ti
jo
.
In
če
ni
skrivnosti
,
te
plačam
,
da
izvabiš
mojima
zasledovalcema
njune
nakane
...
in
njiju
sama
na
kraj
,
ki
ti
ga
zaznamujem
...
“
„
Aha
!
“
je
vzkipela
Italijanka
,
ki
ji
kljub
propalosti
vendar
še
ni
bilo
zmanjkalo
človeškega
čuvstva
.
„
Na
kraj
,
ki
mi
ga
zaznamuješ
!
Morilec
!
...
Zakaj
te
preganjata
—
ali
misliš
,
da
ne
slutim
?
Zato
,
ker
hočeta
terjati
od
tebe
krvav
račun
za
kako
drugo
,
ki
si
jo
pehnil
v
močvirje
,
po
katerem
tavam
jaz
nesrečnica
!
...
In
zato
da
naj
se
zvežem
s
teboj
?
Nikoli
!
Že
zato
ne
,
ker
si
Birbantinijev
prijatelj
,
onadva
pa
sta
dobra
in
poštena
človeka
—
ako
je
res
,
da
kanita
pogubo
lumpom
,
kakršna
sta
vidva
!
“
Še
preden
je
dogovorila
Olimpia
,
je
spoznala
,
da
je
rekla
preveč
.
Toda
zdaj
,
v
svojem
obnovljenem
gnevu
,
je
bila
gotova
svoje
stvari
—
tem
bolj
,
ker
je
videla
,
kako
je
zažarela
tista
prežeča
iskra
v
Schrattenovih
očeh
še
bolj
zlovešče
in
še
temneje
.
„
Ti
nočeš
?
“
je
zahropel
Nemec
z
besno
jezo
.
„
Sama
priznaš
,
da
sta
mi
ona
dva
lahko
nevarna
...
pa
hočeš
rajša
iti
z
njima
nego
z
menoj
!
...
Dobro
,
kača
:
če
nočeš
ubogati
—
umri
!
...
“
Planil
je
kvišku
in
segel
po
bodalce
,
ki
ga
je
nosil
v
žepu
.
Toda
bodalca
ni
bilo
na
mestu
!
Odložil
ga
je
bil
,
ko
se
je
razpravljal
v
svoji
sobi
...
„
Zadavim
jo
z
golimi
rokami
!
“
mu
je
šinilo
po
možganih
.
Toda
Olimpia
ga
je
prehitela
:
kakor
mačka
je
mahnila
z
roko
in
mu
vrgla
pest
pudra
v
izbuljene
oči
.
„
Satan
!
“
je
zagrmel
Nemec
,
ki
mahoma
ni
videl
ničesar
več
,
ter
planil
na
slepo
,
mežikaje
z
očmi
.
Toda
pudru
je
sledila
vsebina
steklenice
s
kolonjsko
vodico
!
Von
Schratten
je
zaječal
od
ostre
bolečine
in
se
sesedel
na
tla
.
Pa
to
je
bilo
šele
začetek
njegove
pogube
.
„
Rajša
preveč
kakor
premalo
!
“
si
je
mislila
Italijanka
ter
se
spustila
vanj
kakor
furija
.
Zloglasna
posodica
se
je
razbila
na
njegovi
glavi
z
zamolklim
treskom
;
gorka
kri
se
mu
je
ulila
po
obrazu
.
Za
posodico
je
prišel
na
vrsto
stolec
,
za
njim
steklenica
z
vodo
—
in
ko
je
zmanjkalo
besni
ženski
drugega
orodja
,
ga
je
začela
obdelavati
s
pestmi
in
nohti
,
pehaje
ga
neprestano
proti
vratom
.
„
Gott
sei
Dank
!
“
je
zastokal
srdito
,
ko
je
priletel
na
hodnik
,
razbit
,
krvav
,
raztrgan
in
moker
od
najraznovrstnejših
tekočin
.
Ta
hip
pa
sta
se
sklonili
k
njemu
dve
postavi
.
„
Allah
il
allah
!
“
je
zagodrnjal
turški
vratar
,
majaje
se
s
svetilko
v
roki
na
trhlih
nogah
.
„
Ta
jih
je
izkupil
!
...
Ne
pravijo
zaman
,
da
je
ustvaril
babo
šejtan
iz
pasjega
repa
!
“
„
O
strah
in
groza
!
“
je
zaječalo
debelo
Sloveče
—
naš
vrli
znanec
Pyguris
,
skrbni
oče
nepreskrbljenih
otrok
!
„
Vaša
kneževska
visokost
!
Vstanite
—
dajte
,
da
vam
pomoreva
v
vašo
sobo
...
“
„
Da
,
pojdimo
gor
!
“
je
dejal
Nemec
,
iztiraje
si
oči
z
rokami
.
„
A
vodi
me
ti
!
“
je
dodal
,
obračaje
se
k
vratarju
.
„
Grk
—
tri
korake
proč
od
mene
,
ali
pa
si
odgrizni
prej
svoje
tatinske
prste
!
“
Šele
,
ko
je
bil
zopet
v
svoji
sobi
in
si
je
izmil
oči
s
pomočjo
osuplega
Turčina
,
je
von
Schratten
odslovil
vratarja
in
poprašal
Pygurisa
,
kaj
ga
vodi
k
njemu
ob
tako
pozni
uri
.
„
Strašna
reč
!
“
je
vzkliknil
Grk
in
plosknil
z
rokami
.
„
Nevarnost
se
bliža
vaši
visokosti
in
preblagorodnemu
gospodu
markiju
...
Premislite
!
Zjutraj
me
pokličejo
nenadoma
v
hotel
Des
cinq
Nations
...
dva
tuja
človeka
—
fina
gospoda
drugače
!
—
me
pošljeta
iskat
prelepo
Olimpijo
...
najdem
jo
v
tej
hiši
...
gorje
,
gorje
!
...
Prejle
,
zvečer
...
jih
privedeni
semkaj
,
ona
dva
in
še
štiri
druge
,
ki
so
počakali
zunaj
...
čez
nekaj
časa
se
vrneta
...
in
zdaj
—
premislite
!
...
Nedaleč
od
tod
napade
vsa
šestorica
mene
in
moje
prijatelje
...
kakor
satani
iz
pekla
!
...
Trije
so
mrtvi
...
dva
umirata
...
ranjeni
smo
vsi
...
morilce
pa
lovi
policija
...
“
„
Ker
ste
jih
hoteli
oropati
!
“
ga
je
prekinil
von
Schratten
.
„
Poznam
takšne
galatske
ptiče
.
“
„
Saj
ne
gre
za
to
,
vaša
visokost
!
“
je
vzkliknil
Pyguris
,
tiščeč
si
robec
na
roko
,
ki
je
krvavela
od
Markovega
noža
.
„
Toda
poset
pri
Olimpiji
ni
bil
navaden
poset
...
veljal
je
Birbantiniju
ali
vam
...
ali
pa
obema
!
Ako
se
ne
motim
,
se
piše
vaša
visokost
tudi
von
Schratten
...
in
to
ime
sem
ujel
parkrat
v
razgovoru
onih
dveh
tujcev
.
Menila
sta
se
v
neomikanem
jeziku
...
menda
je
bil
srbski
...
Pazite
torej
!
Samo
to
sem
vam
hotel
povedati
...
“
Odmikal
se
je
proti
vratom
,
a
tam
je
obstal
,
kakor
da
čaka
nečesa
.
„
Dobro
,
Pyguris
!
“
je
dejal
von
Schratten
,
ugenivši
njegovo
željo
,
ter
mu
vrgel
zlatnik
.
„
Evo
vam
za
trud
!
Hitite
k
Birbantiniju
in
opozorite
tudi
njega
.
In
zdaj
—
lahko
noč
!
Naša
visokost
je
zaspana
.
“
Ostal
je
sam
.
Poslušal
je
na
hodniku
,
dokler
ni
zavladal
zopet
mir
po
hiši
;
nato
se
je
vrnil
v
sobo
,
spravil
bodalce
v
žep
in
poiskal
zveženj
vetrihov
.
„
Jutri
izvemo
,
ali
je
policija
ujela
naše
prijatelje
ali
ne
!
“
je
zamrmral
sam
pri
sebi
,
plazeč
se
nazaj
proti
Olimpijini
sobi
.
„
Za
zdaj
pa
je
glavno
,
da
ohladimo
njihovo
zaveznico
...
Počakaj
,
kača
italijanska
!
...
“
Ostal
je
pred
Olimpijinimi
vrati
in
pritegnil
sapo
.
Prisluškoval
je
dolgo
...
napeto
...
Olimpija
je
morala
spati
globoko
spanje
po
vseh
razburjenih
dogodkih
današnjega
dne
.
Nobenega
šuma
ni
bilo
slišati
iz
njene
sobe
...
nobenega
diha
...
Von
Schratten
je
začel
previdno
odklepati
vrata
;
šlo
je
brez
škripanja
in
brez
težave
.
Stopil
je
v
sobo
,
stiskaje
ostro
bodalce
v
desni
roki
,
ter
izvlekel
električno
žepno
svetilko
...
Srdita
,
glasna
kletev
mu
je
siknila
izza
zob
.
Olimpija
je
bila
izginila
!
...
Soba
je
bila
prazna
!
Planil
je
dol
in
dregnil
smrčečega
vratarja
:
„
Kje
je
Italijanka
!
...
“
„
Tako
mi
Allaha
,
effendi
...
ni
je
več
v
tej
hiši
!
Odšla
je
v
največji
naglici
,
takoj
ko
ste
se
vrnili
v
svojo
sobo
...
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Lahko
si
predstavljamo
razpoloženje
obeh
malopridnežev
,
ko
sta
se
sestala
drugi
dan
na
določenem
kraju
,
da
počakata
Halil
beja
,
ki
jima
je
bil
obljubil
prinesti
zasluženi
denar
.
Plašno
sta
se
ozirala
na
vse
strani
,
kakor
da
bi
sumila
preganjalca
in
maščevalca
v
slehernem
človeku
,
ki
je
stopil
mimo
njiju
nekoliko
počasneje
,
motreč
z
začudenjem
razburjena
obraza
„
prijateljev
v
trozvezi
“
.
Godilo
se
jima
je
kakor
vsakomur
,
kdor
poseže
s
kleto
roko
v
blagor
in
srečo
svojega
bližnjega
ter
ruši
in
ugonablja
,
ne
da
bi
mu
velevala
njegovo
dejanje
višja
pravičnost
,
ki
uporablja
tudi
zlo
v
svoj
dobri
namen
.
In
morala
sta
se
zavedati
,
da
jima
ni
upati
usmiljenja
,
ako
naleti
na
njiju
brat
odpeljane
nesrečnice
:
oba
sta
vedela
iz
nemilih
izkušenj
svojega
življenja
,
kakšen
je
Slovan
v
svojem
srdu
...
Pri
tem
moramo
povdariti
,
da
je
bil
von
Schratten
kljub
svoji
nemški
nesramnosti
prej
bojazljivec
kakor
junak
:
nihče
ni
tako
brž
pripravljen
storiti
bližnjemu
krivico
kakor
Švaba
—
nikomur
pa
tudi
ne
pade
srce
tako
po
bliskovo
v
hlače
kakor
njemu
,
če
spozna
,
da
je
prizadeti
ne
misli
vtekniti
mirno
v
žep
.
Šele
v
skrajnjem
obupu
se
mu
zopet
vzdrami
pogum
,
kakor
tatinskemu
volku
,
ki
se
vidi
obkoljenega
od
lovcev
in
prisiljenega
v
borbo
na
življenje
in
smrt
...
O
Birbantiniju
pa
niti
ne
govorimo
.
Italijan
—
ako
je
poštenjak
—
je
sicer
človek
plemenitih
in
velikodušnih
nagibov
,
vsaj
za
tistega
,
kdor
zna
vzbuditi
njegovo
simpatijo
;
toda
korajžen
je
najbolj
takrat
,
ko
je
nevarnost
prav
daleč
od
njega
.
In
če
velja
to
o
dobrih
Lahih
—
koliko
bolj
je
resnično
o
lopovih
,
ki
imajo
slabo
vest
!
Nekaj
časa
sta
se
izkušala
tolažiti
.
„
V
hotel
Des
cinq
Nations
se
niso
vrnili
,
“
je
menil
Birbantini
.
„
Vraga
—
če
bi
bil
vedel
včeraj
,
da
bivajo
z
mano
pod
isto
streho
!
Na
kak
način
bi
se
jima
že
prišlo
do
živega
...
Toda
,
saj
pravim
:
vrnili
se
niso
;
ali
so
jih
pobili
,
ali
pa
prijeli
...
“
„
Samo
da
bi
bilo
res
!
“
je
vzdihnil
nemški
junak
.
„
Kamen
bi
se
mi
odvalil
od
srca
,
če
bi
izvedel
,
da
ložirajo
v
varnih
prostorih
kake
carigrajske
ječe
.
A
moje
zaupanje
ni
preveliko
;
ti
slovanski
satani
imajo
vražjo
žilavost
:
ubij
ga
sedemkrat
—
in
sedemkrat
ti
vstane
;
prikleni
ga
še
tako
—
sam
Bog
ne
pomaga
,
da
ne
bi
bil
mahoma
zopet
prost
!
“
In
tako
sta
zaključila
da
morata
biti
pazna
in
previdna
,
pripravljena
vsak
trenotek
,
da
ju
doleti
plačilo
.
„
Prav
resno
premišljujem
,
kako
bi
jo
odkuril
,
“
je
dejal
von
Schratten
.
„
Samo
da
bi
držal
Halil
bej
besedo
...
Nič
prav
se
ne
morem
pomiriti
nad
tem
,
da
se
je
poslovil
snoči
kar
tako
...
ne
da
bi
se
doteknil
glavnega
vprašanja
.
Če
noče
plačati
,
kako
naj
ga
primeva
?
“
„
Iztožiti
se
res
ne
da
,
“
mu
je
pritrdil
Birbantini
.
„
Toda
stoj
!
“
je
vzkliknil
mahoma
.
„
Halil
bej
je
mož
beseda
!
Vidiš
...
že
se
pelje
!
Evo
ga
!
“
Pokazal
je
na
elegantno
kočijo
,
v
kateri
je
sedel
Halil
bej
z
nekim
drugim
turškim
gospodom
.
Kočija
se
je
bližala
v
naglem
diru
.
„
Kdo
sedi
poleg
njega
?
“
je
prašal
von
Schratten
mahoma
,
kakor
da
ga
je
uščenila
huda
slutnja
.
„
Ne
vidim
ga
dobro
...
Ah
,
zdaj
—
pozdravljeni
,
cekinčki
!
“
Lopova
sta
se
široko
odkrila
njegovi
ekscelenci
.
Kočija
jima
je
bila
v
tem
hipu
tik
pred
nosom
.
„
Vraga
!
Zakaj
ne
ukaže
ustaviti
?
“
je
hotel
reči
von
Schratten
.
„
Diavolo
!
Mimo
se
pelje
!
“
je
zaječal
Birbantini
in
prebledel
pod
temno
poltjo
svojih
lic.
Lopovoma
so
odpovedala
kolena
,
kakor
da
je
treščilo
med
njiju
.
In
resnično
:
Halil
bejeva
kočija
je
zdrčala
mimo
—
tesno
mimo
,
kakor
v
očividen
posmeh
.
„
Ekscelenca
!
“
je
kriknil
Birbantini
v
svojem
obupu
;
von
Schratten
je
hotel
storiti
enako
,
a
je
samo
zagrgral
nekaj
nerazumljivega
.
Halil
bej
se
je
ozrl
obenem
s
svojim
odličnim
gostom
,
postarnim
gospodom
s
sivkasto
brato
.
Njegove
črte
so
igrale
v
škodoželjnem
rezanju
premetenega
orientalca
;
dvignil
je
roko
z
ohlapno
kretnjo
...
Morda
jima
je
hotel
mahniti
v
slovo
?
Ne
!
Pokazal
je
na
njiju
!
Pokazal
—
komu
?
Preden
sta
se
mogla
začuditi
njegovemu
zagonetnemu
vedenju
,
ju
je
obkolila
množica
pretečih
obrazov
.
Krepke
roke
so
ju
pograbile
za
vrat
in
zapestja
—
osorni
glasovi
so
kliknili
vprek
nekaj
turškega
...
in
malopridneža
sta
znala
bas
dovolj
otomanskih
drobtin
,
da
sta
jih
razumela
!
Bila
sta
jetnika
turške
policije
!
V
svojem
strahu
in
razburjenju
sta
se
komaj
zavedala
,
kaj
je
sledilo
.
Policisti
so
razpehali
množico
,
ki
se
je
bila
zgnetla
od
vseh
strani
,
porinili
ju
k
zaprtemu
vozu
,
ki
se
je
pojavil
mahoma
od
nekod
—
gotovo
je
bil
pripravljen
v
bližini
!
—
in
kmalu
nato
sta
drdrala
uklenjena
v
neznano
smer
,
sedeča
v
temni
kletki
pod
častnim
nadzorstvom
dveh
zaptij
,
ki
sta
ju
motrila
s
prežečimi
jastrebjimi
očmi
.
Pogled
skozi
mrežo
na
malem
okencu
jima
je
pričal
samo
,
da
se
vračata
v
Galato
.
In
ko
si
je
začela
njuna
kočija
izbirati
pot
po
galatskih
ulicah
,
se
ju
je
lotil
trepet
,
ki
je
postajal
tem
hujši
in
prestrašenejši
,
čim
dalje
je
trajala
vožnja
.
Bil
je
opravičen
:
kočija
se
je
ustavila
pred
policijskim
uradom
v
ulici
Mumhane
!
„
To
ne
bo
dobro
,
marki
,
“
je
šepnil
Nemec
svojemu
sopotniku
.
„
Ali
meniš
,
da
bo
dobro
?
...
Donnerwetter
!
“
„
Nasedla
sva
,
dragi
baron
!
Diavolo
,
diavolo
!
“
Pehnili
so
ju
iz
voza
ter
ju
gnali
pred
turškega
komisarja
;
bil
je
sirovina
,
kakor
je
že
navada
v
tem
stanu
,
ki
živi
v
neprestanih
stikih
s
samimi
„
finejšimi
“
ljudmi
—
roparji
,
morilci
,
tatovi
in
drugim
takim
cvetjem
človeške
družbe
.
„
Kaj
—
baron
!
Kaj
—
marki
!
Tatova
sta
,
lopova
,
zarotnika
!
V
luknjo
z
vama
!
“
je
zarjul
prijazni
mož
,
kakor
hitro
sta
mu
poizkusila
razložiti
,
da
ima
posla
z
nedolžnimi
ljudmi
.
Turška
policija
je
toliko
praktičnejša
od
naše
,
da
ne
ljubi
dolgih
in
brezpomembnih
zapisnikov
.
Ne
da
bi
mučil
naša
znanca
s
kakršnimkoli
izpraševanjem
,
ju
je
izročil
komisar
ječarjem
,
ki
so
ju
tirali
po
temnih
hodnikih
brez
konca
semtertja
in
ju
vrgli
nazadnje
v
umazano
luknjo
z
lesenim
pogradom
in
vlažnimi
,
smradljivimi
tli
.
Okna
ni
bilo
v
tem
prostoru
;
le
skozi
majhno
linieo
nad
težkimi
okovanimi
vrati
je
padalo
nekaj
medlega
in
bledega
ter
pričalo
,
da
žive
daleč
tam
zunaj
ljudje
na
luči
in
zraku
.
Sneli
so
jima
spone
in
ju
prepustili
žalostnim
mislim
.
V
topi
potrtosti
sta
pocenila
vsak
na
svoj
konec
lesenega
ležišča
;
tako
jima
je
začel
potekati
čas
—
mučen
in
dolg
,
kakor
je
po
navadi
v
ječah
in
zaporih
.
Že
je
temnela
bleda
lisa
nad
vrati
njune
temnice
,
ko
se
je
oglasil
Birbantini
s
čudnim
,
žalobnim
glasom
:
„
Uuuh
—
hu
—
hu
...
mio
Dio
,
kako
sem
nesrečen
!
Kaj
premišljaš
,
dragi
baron
?
“
„
Ah
,
kaj
vprašuješ
!
...
Do-oh-hohoonnenvetter
!
Da
naju
je
mogel
tako
opehariti
!
Prokleti
turški
lopov
!
Ti
in
tvoj
satanski
Halil
bej
!
...
“
„
Maledetto
!
Jaz
nisem
kriv
...
iskal
sem
svoj
prof
it
najmanj
tako
pošteno
kakor
ti
!
...
“
„
Oh
,
meta
Gott
!
...
Kaj
naju
čaka
zdaj
!
...
“
„
Kaj
naju
čaka
!
Kvečjemu
par
dni
ob
kruhu
in
vodi
...
Halil
bej
je
umna
glava
,
pa
si
je
mislil
:
moj
dolg
je
neiztirljiv
—
ako
mi
hočeta
delati
sitnosti
,
si
stareta
sama
glavo
!
Da
bi
ga
prav
razumela
,
naju
je
dal
zapreti
;
čez
nekaj
časa
naju
spode
,
in
vesela
bova
,
da
se
je
končalo
vse
tako
srečno
.
“
„
Srečno
pa
že
!
“
je
zaškripal
von
Schratten
in
potipal
nehote
svoj
prsni
žep
.
„
Hvala
Bogu
!
“
je
zastokal
nehote
,
čuteč
,
da
je
listnica
z
Javornikovo
doto
še
na
svojem
mestu
.
„
Kaj
hvališ
Boga
?
“
je
prašal
Birbantini
.
„
Zato
...
kar
tako
...
ker
praviš
,
da
ne
bo
hujšega
...
“
„
Ne
bo
;
za
denar
se
obriševa
,
to
je
gotovo
.
In
kvečjemu
še
majhna
bastonada
—
da
jih
ohraniva
v
prijaznejšem
spominu
.
“
„
Bastonada
?!
je
kriknil
von
Schratten
;
mrzla
zona
ga
je
obliki
po
vsem
telesu
.
„
Da
;
petdeset
...
sto
...
dvesto
šib
po
nagih
podplatih
—
kakor
pride
.
To
je
turška
špecialiteta
.
“
„
Mein
Gott
,
mehi
Gott
!
...
zunaj
njen
brat
,
tu
—
bastonada
!
...
In
to
meni
—
avstrijskemu
državljanu
!
Ha
,
prokleti
mačkojedec
!
Ti
si
me
zapeljal
v
to
kupčijo
!
“
„
Ti
pa
mene
,
porco
tedesco
!
...
“
Temnica
se
je
napolnila
s
cviljenjem
,
pokanjem
in
pridušanjem
—
izkratka
z
vsemi
značilnimi
glasovi
ljutega
pretepa
med
dičnima
bratoma
v
trozvezi
,
ki
je
trajal
dobre
četrt
ure
in
se
je
končal
šele
takrat
,
ko
so
zarožljali
ključi
in
je
prinesel
čemerikavi
ječar
vrč
vode
in
dva
hlebca
slabega
kruha
.
Spustimo
zastor
nad
obupom
dveh
opeharjenih
sleparjev
in
vrnimo
se
k
usodam
ljudi
,
ki
so
nam
bližji
in
dražji
!
V
strašnem
položaju
smo
se
razstali
s
svojimi
preganjanimi
prijatelji
:
kroginkrog
sovražna
Galata
,
na
desni
,
na
levi
besnenje
preganjalcev
—
junaška
sestorica
pa
v
ulici
brez
izhoda
,
pred
visoko
hišo
z
močnimi
,
zaklenjenimi
vrati
.
Ivan
je
ležal
nezavesten
na
pragu
;
vsi
drugi
so
bili
izmučeni
od
bega
.
Vedeli
so
,
da
bi
bilo
blaznost
,
spustiti
se
v
boj
s
premočjo
zasledovalcev
,
vedeli
pa
so
tudi
,
da
zavisi
ves
uspeh
njihovega
smelega
podjetja
od
teh
par
trenotkov
svobodnega
ravnanja
,
ki
so
jim
še
dani
.
Kaj
storiti
?
Kje
iskati
rešitve
?
...
Zdelo
se
je
—
kakor
v
vseh
nevarnih
hipih
—
da
beže
sekunde
z
naglico
divjih
konj
.
Vdati
se
?
Dokazati
,
da
so
nedolžni
?
Kdaj
bi
se
jim
posrečilo
?
Koliko
tednov
bi
morali
presedeti
v
zaporih
,
preden
bi
razklenila
sultanova
pravica
svoje
kremplje
?
Ne
,
ne
!
...
Čim
dalje
bliže
je
prihajalo
hrumenje
.
Zdaj
—
zdaj
so
morale
planiti
izza
vogala
besne
postave
.
In
potem
je
bilo
izgubljeno
vse
.
Mahoma
pa
je
prisluhnila
vsa
družba
s
tisto
napeto
pozornostjo
,
ki
jo
vzbudi
vsak
nenavaden
dogodek
v
uri
sile
—
takrat
,
ko
čuti
srce
,
da
je
mogoča
samo
še
čudežna
rešitev
.
Strašno
kričanje
se
je
bilo
začelo
v
notranjosti
hiše
;
kričanje
hripavega
starčevskega
glasu
—
tako
obupno
,
žalostno
in
bolestno
,
kakor
da
se
brani
nekdo
za
temi
zaklenjenimi
vrati
cele
tolpe
napadajočih
morilcev
.
In
zdajci
je
prešinil
naše
junake
radosten
,
bliskovit
drget
:
kričanje
se
je
bližalo
—
drsajoči
koraki
so
prihiteli
proti
vratom
,
približalo
se
je
tudi
treskanje
kdovekakšnega
orodja
,
ki
je
moralo
biti
povod
teh
izbruhov
bolečine
—
in
zdajci
je
zaškripal
zapah
,
zaškripal
je
ključ
...
„
Momci
!
“
je
vzkliknil
divji
Marko
in
dvignil
Ivana
na
pleča
kakor
peresce
.
Ni
mu
bilo
treba
opozarjati
.
V
hipu
,
ko
so
bila
vrata
odklenjena
,
je
treščila
vsa
četa
kakor
bomba
v
neznano
hišo
in
podrla
v
svojem
navalu
dve
človeški
postavi
,
ki
sta
ji
bili
na
poti
.
Jovo
je
bliskoma
zapehnil
vrata
in
jih
zaklenil
tako
naglo
,
da
je
hotel
še
tretjikrat
obrniti
ključ
.
Bili
so
oteti
—
vsaj
za
trenotek
!
Samo
če
niso
prišli
iz
dežja
pod
kap
!
Hiša
,
ki
so
udrli
vanjo
,
je
bila
očividno
last
kakega
Turka
in
kraj
opasnih
dogodkov
—
tako
je
pričalo
vsaj
kričanje
,
ki
so
ga
slišali
prej
,
in
ječanje
,
ki
je
polnilo
prostor
,
v
katerem
so
stali
.
Tema
je
bilo
kakor
v
rogu
.
Luč
,
ki
je
šinila
v
prvem
hipu
skozi
špranjo
vrat
,
je
bila
ugasnila
obenem
z
njihovim
skokom
v
hišo
.
Dušan
je
segel
naglo
po
užigalice
;
prasnilo
je
—
in
bilo
je
svetlo
.
Zagledali
so
nenavadno
čedno
opremljeno
vežo
.
Na
tleh
pa
,
pregrnjenih
s
krasnimi
starimi
preprogami
,
se
je
valjala
dvojica
,
častitljiv
Turek
z
dolgo
sivo
brado
in
trebušna
Turkinja
zrelih
let
v
širokih
svilenih
hlačah
,
ki
so
značilne
za
staroturško
žensko
nošo
.
Poleg
Turkinje
je
ležal
svečnik
z
ugaslo
svečo
;
Dušan
ga
je
naglo
pobral
,
prižgal
in
postavil
na
mizico
,
ki
je
stala
v
bližini
.
Bili
so
v
strašni
zadregi
.
Tu
,
pred
njima
—
užaljeni
domačin
in
njegova
brezdvomno
še
srditejša
polovica
,
zunaj
—
tolpa
in
policija
,
ki
se
je
bila
že
usula
v
zagato
in
jo
napolnila
s
svojim
hrumenjem
.
Kaj
poreče
Turek
,
ki
so
mu
prekršili
sveti
hišni
pokoj
sredi
temne
noči
?
Ali
jih
ne
izroči
zasledovalcem
,
ne
da
bi
premišljal
?
Marko
in
Jovo
sta
bila
moža
naglega
ravnanja
.
Prvi
je
vzdignil
Turka
,
drugi
—
dasi
stokaje
—
njegovo
ženo
.
Dušan
je
svetil
,
Miloš
in
Janković
pa
sta
prijela
Ivana
,
ki
se
mu
je
počasi
vračala
zavest
.
„
Nič
se
ne
boj
,
effendija
,
“
je
prigovarjal
Marko
domačinu
,
tekoč
z
njim
po
stopnicah
v
zgornje
prostore
.
„
Reveži
smo
;
lopovi
so
nas
napadli
—
mi
smo
se
branili
,
in
zdaj
so
nagnali
za
nami
policijo
.
Skrij
nas
ali
pokaži
nam
rešilno
pot
,
pa
ti
ne
skrivimo
lasu
na
glavi
.
Ako
boš
kričal
,
smo
te
seveda
primorani
poslati
k
Allahu
!
“
Marko
je
govoril
dobro
po
turško
,
in
besede
,
ki
jih
je
izbiral
,
so
našle
pot
do
Turkovega
srca
.
Molčal
je
in
le
zastokal
tuintam
,
to
pa
očividno
ne
toliko
od
strahu
,
kolikor
od
bolečin
,
ki
so
mu
jih
provzročali
dobljeni
udarci
.
„
Tu
noter
!
“
je
dejal
zgoraj
in
pokazal
na
vrata
s
težko
zaveso
.
„
Tako
...
Pusti
me
zdaj
,
postavi
me
na
tla
!
...
“
Bili
so
v
bogato
opremljeni
sobi
.
Okna
so
izginjala
med
zavesami
in
preprogami
,
ki
so
pokrivale
stene
.
Ob
tleh
so
se
vlekli
nizki
divani
;
v
kotu
je
stala
rezljana
mizica
,
poleg
nje
dragocen
nargile
od
brušenega
kristala
—
izkratka
,
vse
je
pričalo
,
da
se
nahajajo
v
domovanju
imovitega
turškega
meščana
.
Jovo
je
držal
debeluhinjo
še
vedno
v
naročju
.
K
njemu
,
ali
bolje
,
k
njej
se
je
obrnil
stari
Turek
,
ko
je
stal
zopet
na
lastnih
nogah
.
„
Effendi
,
“
je
dejal
,
„
ako
si
pošten
človek
,
nesi
mojo
ženo
z
mano
v
drugo
sobo
,
kamor
ti
porečem
.
Vedite
pa
,
“
je
dejal
,
obračale
se
k
vsej
šestorici
,
„
da
mi
ne
morete
storiti
zalega
brez
kazni
.
Zunaj
so
vaši
zasledovalci
—
a
iz
te
hiše
ni
izhoda
razen
onega
,
ki
ga
poznam
jaz
edini
.
Če
pa
ste
dobri
ljudje
,
vas
hočem
oteti
,
zakaj
sam
Allah
vas
je
poslal
v
pravem
trenotku
.
“
Po
teh
besedah
,
ki
so
navdala
srca
vseh
z
radostno
nado
,
je
odgrnil
vhod
v
sosednjo
sobo
in
korakal
pred
Jovom
skozi
celo
vrsto
enako
bogato
opremljenih
prostorov
,
dokler
nista
prišla
do
močnih
vrat
,
vodečih
v
nekakšno
shrambo
z
majhnim
,
gosto
zamreženim
okencem
,
ki
je
zrlo
na
vrt
.
„
Tu
se
izpokori
,
hudobna
Fatma
,
“
je
kriknil
Turek
s
pridigarskim
zanosom
svoji
debeli
babnici
,
ki
je
zdaj
tiho
jokala
.
„
Ako
si
premisliš
in
se
ukrotiš
,
ti
odprem
kmalu
—
ako
ne
,
poprimem
jaz
za
tvojo
metlo
!
...
Pojdiva
,
effendi
.
“
To
rekši
je
zaklenil
ihtečo
Fatmo
v
njeno
improvizirano
ječo
ter
se
vrnil
z
Jovom
k
ostalim
tovarišem
.
„
Vidim
,
“
je
dejal
,
ozrši
se
po
sobi
,
„
da
ste
pošteni
ljudje
:
vse
je
še
na
svojem
mestu
...
Sedite
,
effendim
.
“
Kaj
radi
so
ustregli
naši
izmučeni
prijatelji
njegovemu
povabilu
.
„
Ali
si
videl
mojo
ženo
?
“
se
je
obrnil
k
Jovu
.
„
Tako
mi
Boga
,
nisem
je
videl
,
effendija
,
“
je
odgovoril
premeteni
Jovo
.
„
Allah
bodi
zahvaljen
!
Koran
prepoveduje
,
da
bi
videlo
oko
nevernika
moslimovo
ženo
...
In
ker
nisi
videl
,
je
vse
v
redu
;
allah
il
allah
!
Effendim
,
postregel
bi
vam
s
črno
kavo
,
toda
moj
sluga
je
pobegnil
;
pregnala
ga
je
Fatma
s
svojo
zlobnostjo
—
saj
je
malo
manjkalo
,
da
je
niste
videli
pri
delu
!
Allah
,
mašallah
,
ta
ženska
je
kazen
božja
.
Fatmina
sužnjica
pa
leži
bolna
v
svoji
čumnati
,
in
tudi
ko
bi
bila
zdrava
,
njena
kava
ni
za
nič
.
Imam
pa
nekaj
,
“
je
dodal
,
stopivsi
k
stenski
omarici
,
„
nekaj
izvrstnega
...
mašallah
!
...
seveda
,
samo
za
nevernike
...
Koran
prepoveduje
piti
vino
!
“
To
rekši
je
postavil
na
mizico
steklenico
rdečega
vina
in
fin
,
krasno
brušen
kozarec
.
„
Samo
en
kozarec
imam
,
“
je
dejal
in
si
nehote
obliznil
brke
.
„
Effendim
—
kar
po
vrsti
.
“
Dušan
je
natočil
prvi
kozarec
Ivanu
,
ki
je
sedel
poleg
njega
ves
bled
.
Ognjevita
pijača
je
oživila
našega
rojaka
in
mu
mahoma
pordečila
obraz
.
Nato
je
romala
steklenica
v
krogu
in
se
izpraznila
,
preden
bi
trenil
.
Turek
je
gledal
žalobno
,
kako
je
izginila
poslednja
kapljica
v
širokem
grlu
divjega
Marka
.
„
Mašallah
,
“
je
vzkliknil
,
ko
se
ni
mogel
več
premagati
,
„
če
bi
vedel
,
da
mi
allah
za
enkrat
oprosti
:
tako
sem
truden
in
bolan
od
udarcev
svoje
hudobne
Fatme
—
res
bi
me
pokrepčal
požirek
te
neverniške
pijače
...
Effendim
,
pijmo
ga
še
eno
steklenico
—
allah
je
velik
in
mi
bo
odpustih
“
Šel
je
,
prinesel
dve
steklenici
namesto
ene
,
izpil
kozarec
z
veščo
naglico
,
ki
so
se
ji
skrivaj
namuznili
vsi
naši
znanci
,
mlasknil
z
jezikom
,
sedel
in
podvil
noge
.
„
Effendim
,
dober
človek
sem
,
“
je
izpregovoril
z
neobičajno
živahnostjo
.
„
Najboljši
dokaz
je
to
,
da
sem
vam
dal
zavetje
v
svoji
hiši
.
Moj
imetek
mi
dovoljuje
živeti
brez
skrbi
—
allah
bodi
zahvaljen
!
—
moje
ime
je
Hasan
effendi
,
in
poklica
nimam
,
razen
tega
,
da
hvalim
allaha
in
zlagam
pesmi
...
Moje
pesmi
so
znane
po
vseh
deželah
otomanskega
jezika
;
le
kdo
jih
ne
ve
ceniti
?
Srdita
Fatma
,
ki
mi
jo
je
naložil
allah
za
pokoro
!
...
Effendim
,
“
je
dejal
,
odhrknivši
si
iz
globine
širokih
prsi
,
„
pesništvo
brez
ljubezni
je
kakor
nevernik
brez
vina
—
to
ve
vsak
,
samo
Fatma
noče
verjeti
.
Naučil
sem
jo
pisati
in
citati
,
da
bi
lahko
uživala
moje
poezije
;
a
kaj
imam
v
zahvalo
?
Fatma
brska
po
mojih
papirjih
in
če
najde
pesmico
,
v
kateri
pripovedujem
,
kako
se
izprehaja
lepa
mlada
deklica
ob
žuborečem
potočku
,
takrat
je
joj
!
“
Marko
je
prevel
prijateljem
besede
Hasana
effendija
;
lahko
si
mislimo
,
da
so
ga
poslušali
radi
.
Eifendi
je
motril
pozorno
njihove
obraze
in
nadaljeval
potem
:
„
Nocoj
,
effendim
,
se
mi
je
zopet
pripetila
ta
nesreča
.
Fatma
je
našla
med
mojimi
spisi
pesem
velike
lepote
...
effendim
,
se
me
samega
ni
sram
pohvaliti
,
si
lahko
mislite
,
da
je
res
!
...
a
seveda
,
opeval
sem
—
kako
že
pravim
?
—
da
:
cvetoče
grudi
zornih
dev
...
In
ta
kazen
allahova
,
ki
je
spoznala
brez
truda
,
da
s
tem
ne
mislim
nje
,
je
pograbila
metlo
,
naskočila
me
kakor
razjarjen
vitez
svojega
sovražnika
in
si
priborila
zmago
,
ki
jo
čutim
še
zdaj
na
neštetih
koncih
svojih
starih
kosti
.
Mašallah
!
mislil
sem
že
,
da
je
po
meni
...
s
poslednjimi
močmi
sem
odklenil
vrata
...
planil
bi
bil
na
ulico
—
pa
kaj
,
zasledovala
bi
me
bila
na
kraj
sveta
!
—
takrat
pa
mi
pošlje
allah
vas
,
solnca
mojega
življenja
,
velikodušni
rešitelji
!
...
“
Jezik
Hasana
effendija
je
postaljal
tem
bolj
pesniški
in
barvitejši
,
čimbolj
se
je
zapletal
od
vpliva
neverniške
pijače
na
njegovo
starikavo
kri
.
Naši
prijatelji
so
ga
poslušali
v
svojo
veliko
zabavo
;
Marko
je
tolmačil
vestno
vsako
besedo
in
dodal
ponekod
sam
še
kaj
,
dočim
sta
Dušan
in
Miloš
obvezovala
Ivanovo
ramo
;
rana
ni
bila
globoka
,
in
krvavenje
je
ponehavalo
samo
od
sebe
.
Pač
pa
je
bil
Ivan
tako
slab
,
da
se
je
Dušan
bal
,
kako
jih
bo
mogel
spremljati
na
nevarnih
potih
,
ki
so
jih
še
čakala
nocojšnjo
noč
.
Hasan
effendi
je
pralal
,
kaj
jim
je
nakopalo
vso
to
burno
prigodo
;
in
Marko
,
videč
,
da
se
jim
od
dobrodušnega
pijančka
ni
bati
zlega
,
mu
je
razložil
v
glavnih
potezah
vse
dosedanje
zgodbe
naše
povesti
.
Turški
pesnik
je
majal
otožno
z
glavo
,
mrmraje
:
„
Da
,
da
,
zlih
ljudi
ne
manjka
nikjer
na
svetu
...
Allah
bodi
z
vami
,
da
dosežete
svoj
namen
!
“
Nato
je
pozorno
pogledal
Dušana
in
zamomljal
:
„
Ašygha
Bagdad
uzak
dejil
dir
...
“
„
Kaj
pravi
?
“
je
vzkliknil
Dušan
in
zardel
nehote
.
„
Ti
preklicana
kost
turčinska
!
“
se
je
smejal
Marko
,
prestavljaje
tovarišu
domačinove
besede
.
„
Saj
mu
nisem
zinil
niti
besedice
o
tem
!
...
Hasan
effendija
,
ti
si
res
veščak
v
ljubezni
;
nemara
si
pa
zaslužil
v
prejšnjih
časih
,
da
te
tvoja
Fatma
zdaj
tako
mikasti
.
“
„
Ah
,
mašallah
!
“
je
zavzdihnil
Hasan
Hasan
effendi
in
nabral
obraz
v
smešno
otožne
gube
.
„
Mi
pesniki
vemo
,
kaj
je
gorje
srca
!
“
„
Reci
,
Marko
,
da
nam
je
bilo
v
silno
čast
,
seznaniti
se
s
tako
odličnim
predstaviteljem
turške
književnosti
,
“
je
velel
Dušan
.
„
Potem
pa
naj
bo
dovolj
tega
pomenka
;
dika
Carigrada
,
ponos
vse
Turčije
,
luč
naših
oči
—
veleslavni
Hasan
effendi
naj
nam
pove
,
kod
pridemo
varno
iz
njegove
hiše
;
do
jutra
ne
moremo
tičali
v
njej
,
dasi
je
gostoljubna
!
“
Ko
je
Marko
raztolmačil
to
željo
,
je
položil
Hasan
effendi
prst
na
čelo
in
pomislil
.
„
Hm
,
“
je
Izpregovoril
po
daljšem
preudarjanju
,
„
lahko
bi
vas
skril
pri
sebi
.
V
moji
hiši
vas
policija
ne
bi
iskala
—
toliko
spoštovanja
sme
pač
zahtevati
moja
siva
brada
hi
moja
pesniška
zaslužnost
.
Toda
mogoče
postavijo
na
ulico
ogleduhe
,
češ
,
kjer
so
izginili
,
tam
se
morajo
spet
pojaviti
;
bilo
bi
zlo
za
vas
in
sitno
zame
.
Pokažem
vam
torej
drugo
pot
rešitve
...
“
Vstal
je
,
vzel
svečo
in
poiskal
v
skrinji
obilen
,
zarjavel
ključ
.
„
Pojdite
z
mano
,
effendim
,
“
je
dejal
skrivnostno
.
„
Nadejam
se
,
da
pokopljete
kasneje
spomin
na
to
,
kar
boste
videli
;
vsak
človek
ima
reči
,
ki
jih
obdrži
najrajši
zase
—
posebno
če
prebiva
v
Ganiti
.
“
Vrnili
so
se
v
vežo
;
tam
je
odklenil
Hasan
effendi
zakrita
vrata
,
od
katerih
so
se
vile
ozke
in
vlažne
stopnice
globoko
v
podzemlje
.
„
Boga
mi
,
če
nas
ne
vodiš
v
pekel
!
“
je
šepnil
Marko
Hasanu
.
ko
so
stopili
po
dolgem
romanju
spet
na
ravna
tla
.
„
Mašallah
—
rekel
si
!
“
se
je
zasmejal
vinjeni
effendi
in
dvignil
svečo
nad
glavo
.
„
Ali
vidiš
—
vse
polno
hudičev
,
ki
spravljajo
dušo
pravovernika
v
izkušnjavo
!
“
Naša
družbica
se
je
zasmejala
na
vse
grlo
.
Prostor
je
bil
obokan
.
Ob
stenah
so
se
šopirile
police
,
natlačene
s
steklenicami
;
v
kotu
za
vrati
,
kjer
je
bila
tema
najgostejša
,
pa
so
razločile
oči
trebušne
obrise
dveh
velikih
sodov
.
„
Poslušaj
,
effendija
!
“
je
dejal
Marko
in
dregnil
domačina
s
komolcem
.
„
Kar
v
temle
skrivališču
nas
pusti
;
prav
dovolj
varno
se
mi
zdi
...
“
„
Allah
vsegamogočni
!
“
je
vzkliknil
pregrešni
opevalec
lepih
deklet
.
„
V
peklu
?
In
kako
naj
se
zagovarjam
na
dan
sodbe
,
ako
vas
pokončajo
hudobni
duhovi
?
Ne
,
ne
;
preveč
sem
v
skrbi
za
blagor
vaših
duš
in
svoje
lastne
...
“
Postavil
je
svečo
na
tisti
sod
,
ki
je
bil
najgloblje
v
kotu
;
nato
je
odstranil
par
deska
,
ki
so
slonele
ob
steni
.
Pokazala
,
so
se
ozka
,
težko
okovana
hrastova
vrata
.
Hasan
effendi
je
vteknil
ključ
v
ključavnico
in
se
obrnil
k
svojim
rešiteljem
in
varovancem
:
„
Allah
vas
spremljaj
,
effendim
;
tukaj
se
ločimo
.
Hvala
vam
še
enkrat
!
...
Ta
vrata
vodijo
v
rov
,
ki
se
konča
svojih
petsto
korakov
od
tod
—
pod
samotnim
vrtom
—
krajem
sladkega
spomina
.
Na
koncu
ga
zapira
kamenita
plošča
;
dvignili
jo
boste
brez
težave
.
Izhod
je
sredi
gostega
grmovja
—
španskega
bezga
...
tik
ob
zidu
,
ki
ga
preplezate
z
lahkoto
;
ulica
,
ki
leži
onostran
zidu
,
teče
naravnost
proti
Zlatemu
rogu
...
In
kadar
se
boste
spominjali
svoje
rešitve
,
spomnite
se
tudi
,
da
je
izkopal
ta
rov
stari
Hasan
effendi
v
svojih
mladih
letih
,
da
je
mogel
hoditi
ašikovat
k
lepi
Zulejki
,
hčeri
Omerja
paše
...
Bodite
brez
skrbi
;
pred
tremi
leti
mi
je
naklonil
slučaj
po
dolgem
času
priliko
,
da
sem
videl
zopet
kraj
nekdanjih
srečnih
ur
;
vse
je
po
starem
—
bezeg
je
tam
...
ves
zaraščen
...
in
tista
klopica
—
mašallah
!
...
“
Starcu
se
je
zadrgnil
drhteči
glas
;
potegnil
je
z
dlanjo
preko
oči
in
odprl
hreščeča
vrata
,
za
katerimi
je
zazijala
votlina
črnega
,
nizkega
hodnika
...
Brez
dolgega
zahvaljevanja
so
se
poslovili
naši
prijatelji
od
vrlega
starca
.
„
Pazite
na
svečo
!
“
je
še
zaklical
za
njimi
.
Nato
je
zaprl
vrata
;
slišali
so
,
kako
je
zaškripal
zarjaveli
ključ
—
žalostno
in
turobno
,
liki
odmev
davno
zvenelih
sladkosti
.
Korakali
so
po
vrsti
;
dolga
,
brezkončna
je
bila
pot
.
Vlaga
je
stala
nad
kamenitimi
tli
hodnika
v
skoraj
nepretrgani
mlaki
;
zrak
je
bil
težak
in
plesnjiv
kakor
v
starih
grobnicah
.
„
Kako
,
Ivane
,
ali
hodiš
težko
?
“
je
prašal
Miloš
našega
rojaka
.
„
Ne
prav
lahko
;
moči
mi
manjka
—
in
skrbi
me
.
Drugega
zla
mi
ni
.
“
„
Stojte
!
“
je
zaklical
v
tem
trenotku
Jovo
,
ki
je
stopal
naprej
ter
svetil
tovarišem
s
svečo
in
z
mnogimi
kletvicami
.
„
Zdi
se
,
da
smo
na
koncu
.
“
Rov
se
je
bil
razširil
okrog
njih
,
končavaje
se
pred
steno
,
zgrajeno
iz
naloženega
kamenja
:
tudi
strop
se
jim
je
dvignil
mahoma
iznad
glav
.
Posvetili
so
kvišku
in
zagledali
nad
seboj
ozko
luknjo
,
pokrito
z
mramorno
ploščo
,
ki
je
bila
ohranila
kljub
času
in
nesnagi
še
nekaj
svojega
belega
bleska
.
„
Previsoko
je
;
lezti
bomo
morali
drug
drugemu
na
rame
,
“
je
menil
Janković
.
„
A
ne
!
Evo
vam
lestvice
,
ki
je
služila
Hasanu
effendiju
v
starodavnih
časih
!
“
To
rekši
se
je
uprl
v
kos
širokega
mramornega
stebra
—
ostanka
kdo
ve
kakšne
krasne
stavbe
iz
bizantinske
preteklosti
—
ki
je
ležal
podrt
tik
ob
steni
.
Jovo
in
Marko
sta
mu
pomagala
,
in
v
par
trenotkih
je
stal
steber
pod
ploščo
.
Marko
je
skočil
nanj
;
bil
je
toliko
visok
,
da
se
je
mogel
upreti
v
ploščo
s
svojimi
bikovskimi
pleči
.
„
Pozor
!
“
je
šepnil
tovarišem
.
„
Kakor
hitro
vidite
,
da
se
pomikam
gor
,
upihnite
svečo
,
da
nas
ne
izda
!
Zdaj
...
ena
!
...
dve
!
...
tri
!
...
“
Pesek
je
zaškripal
okrog
plošče
;
prst
,
drobno
kamenje
in
velo
listje
se
je
usulo
med
družbico
—
silna
postava
divjega
Marka
,
prej
sključena
,
pa
se
je
vzravnala
.
Slišalo
se
je
,
kakor
da
išče
z
rokami
opore
med
pokajočimi
vejami
;
nato
so
mahoma
izginile
tudi
njegove
noge
.
Jovo
je
upihnil
luč
;
stali
so
v
gosti
temi
,
toda
s
svetlo
zavestjo
v
srcu
,
da
jih
loči
le
še
par
trenotkov
od
varnosti
in
svobode
.
„
Janko
vič
in
Miloš
,
sledita
mu
!
...
“
je
velel
Dušan
.
„
Ako
je
vse
varno
,
pomoreva
nato
midva
z
Jovom
Ivanu
...
jaz
pojdem
zadnji
!
“
Marko
je
našel
očividno
vse
v
redu
;
ne
da
bi
črhnil
le
besedico
svarila
,
je
pomagal
prijateljem
po
vrsti
na
prosti
zrak
.
Ko
so
bili
vsi
zunaj
,
je
pomeknil
previdni
Jovo
ploščo
nazaj
,
češ
:
„
Kdo
more
reči
,
kaj
še
pride
!
“
Obdajalo
jih
je
tako
gosto
bezgovo
grmovje
,
da
so
se
komaj
prerili
na
kraj
,
kjer
so
se
mogli
vsaj
nekoliko
geniti
:
bilo
je
ob
dobre
tri
metre
visokem
zidu
.
Grčavih
bezgovih
debel
pa
je
bilo
tudi
tam
še
dovolj
,
da
je
zlezel
Jovo
z
lahkoto
na
vrh
.
Odprl
se
mu
je
pogled
na
prostran
,
gosto
zaraščen
vrt
na
eni
,
v
neširoko
ulico
na
drugi
strani
.
Po
ulici
ni
bilo
videti
ljudi
;
in
tam
na
koncu
se
je
bleščala
luka
—
tam
je
ležal
Zlati
rog
v
svojem
tajinstvenem
nočnem
lesketanju
.
Do
njega
je
trebalo
priti
za
vsako
ceno
:
od
ondot
jim
je
bila
prosta
pot
kamorkoli
,
pa
tudi
kaki
nevarnosti
se
je
bilo
tam
lažje
ogniti
,
saj
je
zasidrano
v
Zlatem
rogu
vedno
dovolj
evropskih
ladij
.
Kratko
in
naglo
je
šepnil
tovarišem
rezultat
svojega
opazovanja
.
Nato
se
je
prijel
z
rokami
za
zid
,
spustil
se
in
skočil
.
Sledil
mu
je
Marko
,
ki
se
je
brž
postavil
tesno
k
steni
,
tako
da
je
dosegel
Ivan
z
nogami
njegove
rame
;
Jovo
je
pomagal
našemu
ranjenemu
prijatelju
nežno
in
previdno
na
tla
.
„
Pst
!
“
je
siknil
Jovo
nenadoma
,
ko
sta
bila
ravno
še
Dušan
in
Miloš
na
vrhu
.
„
Nekdo
prihaja
!
“
Dušan
se
je
spustil
kljub
temu
na
ulico
;
ali
še
preden
je
dobro
dosegel
tla
,
je
planil
med
družbo
turški
zaptija
,
ki
se
je
bil
primajal
v
ta
samotni
kraj
na
svojem
službenem
obhodu
in
videl
od
daleč
,
kako
neobičajno
odhajajo
naši
prijatelji
s
tujega
vrta
.
Skočil
je
—
naravno
—
proti
Marku
,
ki
je
stal
v
svesti
si
svoje
naloge
nepremično
ob
zidu
in
ni
niti
trenil
,
ko
ga
je
zgrabil
zaptija
za
vrat
.
Saj
se
mu
pa
tudi
ni
trebalo
braniti
:
Miloš
,
ki
se
je
pravkar
pripravljal
na
zidu
,
da
zleze
za
ostalimi
,
je
skočil
v
svoji
nejevolji
nad
tem
motenjem
zaptiji
naravnost
na
glavo
;
policist
se
je
sesedel
stokaje
na
tla
,
in
naša
družba
je
odnesla
pete
proti
Zlatemu
rogu
.
Ker
ji
pa
ni
ostalo
časa
,
da
bi
mogla
zamašiti
nesrečnemu
zaptiji
usta
,
se
je
kmalu
dvignil
za
njenim
hrbtom
krik
—
krik
enega
—
dveh
—
treh
—
naenkrat
mnogih
glasov
.
Ponovil
se
je
prizor
,
ki
smo
ga
že
videli
nocoj
;
kakor
pod
čarobno
palico
so
rastli
iz
tal
preganjalci
—
drugi
pa
so
se
jim
usuli
naproti
,
ko
so
dospeli
na
pobrežje
...
„
Ali
smo
res
prokleti
!
je
zarohnel
Dušan
,
ki
je
drl
z
Markom
na
čelu
,
pehaje
na
desno
in
levo
in
delaje
tovarišem
prosto
pot
.
„
Jovo
,
vztrajaj
!
...
V
prvi
čoln
,
ki
ga
najdemo
!
...
“
Toda
motil
se
je
,
ko
je
upal
rešitve
na
ta
način
:
ravno
tam
,
kjer
so
planili
k
morju
,
ni
bilo
daleč
na
okoli
nobenega
čolna
—
kakor
da
se
je
vse
zaklelo
proti
njim
.
Že
se
je
oglasil
klic
:
„
Držite
jih
!
To
so
morilci
,
ki
jih
je
lovila
nocoj
policija
...
“
Od
vseh
strani
so
tekli
stražniki
in
ljudje
;
še
dva
hipa
,
in
družba
je
morala
biti
obkoljena
,
zajeta
—
izgubljena
.
Stara
stvar
je
,
da
delujejo
možgani
v
nevarnih
položajih
z
desetkratno
silo
.
Pogled
se
poostri
,
sluh
postane
tanjši
od
volčjega
,
misel
se
skleplje
z
mislijo
tako
urno
,
da
zadobe
trenotja
vsebino
ur
in
dni
...
Ivan
je
bil
zdaj
v
takšnem
stanju
duha
;
docela
je
pozabil
rano
in
izgubo
krvi
.
Njegova
trudnost
se
je
izpremenila
V
tisto
obupno
moč
,
ki
je
zmožna
izčrpati
vse
življenjske
sile
v
enem
samem
neverjetnem
naporu
proti
rešitvi
.
Ko
je
videl
,
da
ni
čolna
daleč
naokrog
,
mu
je
šinil
pogled
po
nočni
gladini
Zlatega
roga
.
„
Tu
moramo
biti
ravno
med
trgovsko
in
vojno
luko
!
“
je
dejal
sam
pri
sebi
.
„
Nikjer
nobene
ladije
!
“
Toda
že
mu
je
zajelo
oko
precej
daleč
na
desni
silueto
velikega
trgovskega
parnika
,
ki
je
temnela
v
brezzvezdni
noči
.
V
istem
trenotku
je
bil
storjen
tudi
sklep
,
skočiti
v
globoko
vodo
in
splavati
tja
,
kljub
daljavi
—
kljub
negotovosti
rešitve
:
najpogubnejše
je
bilo
zdaj
to
obotavljanje
na
bregu
.
Vse
to
se
je
izvršilo
v
dveh
sekundah
;
preden
je
napočila
tretja
,
je
planil
Ivan
pred
očmi
svojih
tovarišev
tesno
k
vodi
,
vzmahnil
z
rokami
in
z
vsem
životom
ter
se
zapodil
v
hladno
,
počivajočo
mokroto
.
Zmanjkalo
mu
je
tal
;
slana
voda
ga
je
zakrila
v
prvem
hipu
...
Nato
ga
je
dvignila
na
vrh
;
splaval
je
,
poganjaje
se
z
močnimi
razgibi
in
poslušaje
z
radostnim
srcem
pljuskanje
za
seboj
:
prijatelji
so
bili
razumeli
njegov
namen
in
sledili
brez
domenka
njegovemu
zgledu
.
Dušan
in
Marko
sta
se
gnala
instinktivno
za
njim
;
v
par
trenotkih
sta
mu
bila
na
desni
in
levi
.
„
Vzdrži
,
dokler
moreš
!
“
je
kriknil
Dušan
.
„
Če
opešaš
,
zanesi
se
na
naju
.
Urno
naprej
,
momci
!
“
Ozrl
se
je
za
ostalimi
:
Janković
,
Jovo
in
Miloš
so
bili
vrli
plavalci
;
zdelo
se
je
,
da
se
čutijo
v
mokrini
prav
tako
varne
kakor
na
suhem
.
Toda
nekaj
drugega
je
vznemirilo
mladega
moža
r
ob
bregu
so
se
bili
pojavili
obrisi
čolna
!
Dušan
je
videl
,
kako
je
prišumela
ladjica
k
bregu
;
razločil
je
,
kako
je
skočilo
par
ljudi
na
kopno
,
slišal
krik
in
nagle
besede
...
par
ljudi
je
planilo
v
čoln
—
Dušan
se
je
obrnil
k
Ivanu
in
Marku
,
da
jima
zakliče
,
kaj
vidi
—
a
zdajci
ga
je
pretreslo
do
kosti
:
v
čolnu
je
zatrobilo
—
odrinil
je
...
spustil
se
je
za
njimi
kakor
pušica
,
trobeč
glasno
in
presunljivo
...
trobeč
venomer
!
„
Prokleta
noč
!
“
je
kriknil
Janković
,
ki
se
je
tudi
ozrl
v
tem
hipu
.
„
Love
nas
z
motornim
čolnom
