letosto
pismo
,
ali
odgovorila
nisem
.
Ko
pa
sem
bila
na
pokopališču
,
zagledala
sem
pred
seboj
zapuščeni
pozabljeni
grob
–
moj
grob
–
in
še
vse
to
strašno
življenje
brez
sreče
,
v
vedni
samoti
,
zapuščenosti
–
tudi
to
življenje
sem
zagledala
pred
seboj
.
Tedaj
me
je
nekaj
pretreslo
.
Jaz
takega
življenja
nečem
več
.
Ti
predsodki
,
ki
so
mi
zastavljali
cesto
k
drugačnemu
življenju
,
so
se
umaknili
.
Šele
danes
vidim
,
kako
so
bili
smešno
malenkostni
in
tesnosrčni
!
Leo
mi
je
odgovoril
takoj
,
in
ker
niti
on
niti
jaz
nisva
človeka
,
ki
bi
kaj
odlašala
,
odpotujeva
že
jutri
v
Ameriko
.
Dolge
priprave
bi
bile
samo
smešne
;
to
staro
življenje
pustiva
v
Evropi
,
kakor
pustiva
najine
ponošene
obleke
.
Na
take
stvari
se
ne
spominja
več
in
se
jim
ne
daje
večje
važnosti
,
kakor
jo
zaslužijo
.
On
je
medtem
tudi
že
dosegel
postavno
ločitev
svojega
zakona
,
ima
dovolj
kapitala
,
da
se
reši
tudi
vseh
vezi
svojega
stanu
na
mah
,
ne
da
bi
mu
mogel
kdo
kaj
očitati
.
Vedno
sem
iskala
ljubezni
.
Imela
sem
jo
,
tako
veliko
,
močno
ljubezen
,
kakor
sem
si
jo
želela
–
ali
bilo
me
je
strah
:
kaj
porečejo
ljudje
!
Pomisli
,
tak
malenkosten
,
smešen
strah
!
Sram
me
ga
je
.
Jaz
danes
Leonove
ljubezni
še
ne
zaslužim
.
On
se
je
izkazal
zvestega
in
trdnega
,
jaz
ne
.
Ali
obljubila
sem
si
,
da
bom
skrbela
za
to
,
da
se
ne
bo
nikdar
kesal
,
da
je
toliko
zaupal
vame
.
To
se
je
dogodilo
,
draga
moja
,
z
menoj
.
Nelogično
je
prav
tako
,
kakor
kar
mi
pišeš
Ti
o
sebi
.
Ali
ljubezen
ni
nekaj
,
kar
bi
se
dalo
analizirati
.
Želim
Ti
vsega
dobrega
!
Če
Ti
pišem
ali
ne
pišem
,
rada
bi
vendar
,
da
se
v
prijateljstvu
spominjaš
Janje
.
Tisto
zimo
v
svečanu
je
umrla
Nadi
mati
.
Ona
trpkost
,
ki
jo
je
čutila
osobito
živo
in
grenko
v
prvem
začetku
svojega
duševnega
razvitka
proti
materi
,
se
je
tekom
let
blažila
in
manjšala
.
Istina
,
posebno
globokih
vezi
ni
bilo
med
njima
tudi
pozneje
,
ali
Nada
je
spoznala
,
da
je
mati
morda
enako
nesrečna
,
ker
ji
je
hči
tako
tuja
,
kakor
je
bila
nesrečna
ona
,
da
je
med
njima
onemogočeno
že
od
nekdaj
vsako
duševno
razumevanje
.
In
zlasti
zadnja
leta
,
ko
sta
se
vendar
redko
videli
in
vselej
samo
za
par
ur
,
je
čutila
Nada
,
kako
raste
v
njenem
srcu
neko
posebno
rahlo
in
mehko
nagnjenje
k
materi
.
Morda
je
bila
to
splošna
želja
vseh
ljudi
po
materinski
ljubezni
,
sanjarjenje
o
idealu
matere
,
o
katerem
je
čitala
toliko
in
toliko
razmišljevala
.
Zakaj
resnica
je
,
da
je
Nada
ljubila
mater
bolj
od
daleč
,
v
spominih
,
kakor
v
resnici
.
Kadarkoli
je
obiskala
mater
ali
ona
njo
,
vselej
je
nastopila
boleča
disharmonija
že
pri
prvih
besedah
.
»
Oh
,
glej
,
že
zopet
imaš
novo
obleko
!
Štedi
,
dekle
,
štedi
!
In
sploh
se
ne
spodobi
,
da
se
nosiš
tako
prešerno
,
ko
je
tvoja
mati
v
takih
skrbeh
!
«
tako
jo
je
pozdravljala
mati
,
ki
je
postajala
vedno
bolj
skopa
in
malenkostna
.
Ali
pa
:
»
No
,
kdaj
se
pa
omožiš
?
Da
,
da
,
kmalu
se
boš
kesala
.
Kako
bi
se
ti
lepo
godilo
!
In
meni
!
«
Začela
je
reminiscence
o
bogatem
snubcu
,
ki
ga
ni
mogla
pozabiti
,
in
je
mučila
hčer
z
modrimi
nasveti
,
kako
da
najde
poštenega
in
premožnega
moža
.
Ta
materina
nedelikatnost
je
Nado
vselej
razburila
,
in
ločili
sta
se
s
trpkimi
in
ogorčenimi
besedami
.
»
Pa
raje
ne
pridi
,
če
si
taka
,
tako
visoka
,
da
je
vsaka
beseda
milostivi
gospodični
preveč
!
«
je
rekla
mati
sovražno
,
kadar
je
Nada
odhajala
iz
Ljubljane
.
In
enako
je
Nada
mislila
,
ko
je
spremljala
mater
na
Bledu
na
postajo
v
Lesce
:
»
Ko
bi
vsaj
ne
hodili
sem
gori
!
Čemu
to
!?
Če
bi
mi
kakšna
tuja
ženska
govorila
take
reči
,
bi
jo
spodila
in
nikoli
več
bi
je
ne
pogledala
.
A
ona
niti
ne
ve
,
da
me
žali
,
da
me
vsaka
njena
beseda
ponižuje
,
in
še
domišljuje
si
,
da
ji
delam
krivico
!
«
Taka
je
bila
njuna
ločitev
vselej
,
in
odhajali
sta
narazen
s
trpkostjo
v
srcu
.
A
ko
sta
minila
dva
meseca
,
je
ta
dojem
pobledel
in
videli
sta
druga
drugo
v
lepši
,
idealnejši
luči
.
»
Saj
je
Nada
pravzaprav
dobra
;
piše
mi
,
in
glej
,
zadnjič
mi
je
poslala
sadja
!
Malo
čudna
je
res
,
ali
izpridil
jo
je
'
on
'
,
nihče
drug
.
«
Niti
zdaj
,
po
letih
,
se
ni
spominjala
lepo
'
nanj
'
–
na
svojega
moža
in
Nadinega
očeta
.
Ni
mu
mogla
odpustiti
,
da
je
bil
drugačen
kakor
ona
,
da
se
je
celo
vzviševal
nad
njo
,
čeprav
je
bila
to
samo
sprijenost
in
brezbožnost
,
načitana
iz
knjig
.
Mrzila
ga
je
še
po
smrti
,
ker
ji
je
izpridil
tudi
otroka
,
ker
sta
bila
oba
,
Nada
in
Milče
,
tako
po
njem
in
nista
poslušala
njenih
naukov
.
Dobro
se
ji
je
sicer
zdelo
po
eni
strani
,
da
je
bil
tako
pameten
in
nenavaden
in
da
so
ga
hvalili
še
zdaj
,
davno
po
njegovi
smrti
–
ali
kljub
temu
se
ni
mogla
nikoli
premagati
,
da
bi
ga
pred
ljudmi
tudi
zdaj
še
malo
ne
ponižala
,
da
bi
med
govorico
o
njem
ne
vzdihnila
,
da
bi
tako
vedeli
,
kakšna
mučenica
je
bila
,
ki
je
niso
spoznali
niti
mož
niti
otroci
.
Tako
je
pisala
hčeri
pismo
,
kjer
je
bilo
med
kopo
stokrat
opetovanih
nasvetov
in
naukov
tudi
par
toplih
besed
,
zlatih
drobtinic
pravega
čustva
in
ljubezni
.
In
Nada
,
ki
je
poznala
mater
in
jo
je
mehka
materina
beseda
vselej
ganila
,
je
mislila
ginjeno
:
»
Glej
,
vendar
čuti
,
da
je
mati
!
Vendar
ima
malo
srca
zame
!
Za
očeta
nima
nikoli
mehke
besede
,
ali
on
ji
je
bil
tuj
,
on
je
bil
z
drugega
sveta
,
ki
je
njej
previsok
.
Jaz
pa
sem
vendar
kri
od
njene
krvi
!
«
Zakipelo
ji
je
v
srcu
,
odgovorila
ji
je
v
lepem
pismu
in
ji
pošiljala
majhnih
daril
–
in
vendar
!
Če
je
premišljala
o
tej
svoji
ljubezni
k
materi
,
je
spoznala
s
strahom
,
da
je
to
boleča
,
skeleča
ljubezen
ne
do
svetlega
ideala
,
ki
nam
je
vzgled
,
ki
ga
obožavamo
in
hrepenimo
biti
njemu
enaki
,
ampak
da
je
to
trpka
ljubezen
do
bitja
,
ki
bi
ga
ne
ljubili
,
če
bi
ne
bili
vezani
nanj
z
vezmi
krvi
in
sorodstva
.
Kakor
bi
si
ne
bila
želela
biti
enaka
materi
,
ki
bi
bila
blazna
ali
zločinka
,
prav
tako
se
je
bala
odkriti
v
sebi
lastnosti
svoje
matere
.
To
je
bilo
globoko
skrito
v
njej
in
nikomur
bi
ne
razodela
,
kako
skrbno
in
s
strahom
je
bdela
,
da
bi
se
ne
pokazala
v
njenem
značaju
in
čustvovanju
duševna
dediščina
matere
;
kako
pazljivo
je
gojila
v
sebi
zaupnost
,
strpnost
,
blagost
in
dobroto
,
ker
je
bila
njena
mati
skopa
,
nestrpna
,
slepa
v
svojih
trditvah
in
ker
je
sumničila
najlepše
nagibe
in
najboljše
ljudi
.
A
zdaj
ji
je
mati
umrla
!
Nagloma
je
umrla
,
nihče
se
ni
nadejal
.
Kake
dva
tri
dni
je
polegala
,
naenkrat
ji
je
pozlilo
in
stara
ženska
,
ki
ji
je
stregla
,
je
imela
komaj
časa
,
poklicati
najbližje
sosede
.
Brzojavili
so
hkrati
Nadi
,
a
ko
je
prišla
,
je
bila
mati
že
mrtva
.
Razjokala
se
je
bridko
.
Ne
zato
,
ker
bi
jo
bila
ta
izguba
tako
bolela
,
toda
milo
se
ji
je
storilo
nad
vsem
tem
ubogim
življenjem
svoje
matere
.
Umrla
je
in
nobene
sreče
ni
užila
in
ne
veselja
.
Sama
je
bila
kriva
,
da
je
bilo
vse
njeno
življenje
tako
pusto
in
prazno
.
Ko
bi
bila
le
malo
hotela
,
bi
bilo
njeno
življenje
bogato
,
jasno
bi
bilo
,
smejoče
in
toplo
.
Vse
bi
bilo
drugače
.
Drugim
bi
dajala
srečo
in
zato
bi
jo
tudi
sama
sprejela
v
obilni
meri
.
»
Kako
bi
jo
bila
ljubila
!
«
je
mislila
Nada
.
»
A
ona
je
imela
tako
trde
oči
.
Srce
je
imela
zakrknjeno
,
srce
in
dušo
.
«
Jokala
je
bridko
.
»
Tako
je
umrla
uboga
.
Niti
meni
,
hčeri
svoji
,
ni
pustila
krasnega
spomina
,
da
bi
lahko
vse
življenje
mislila
nanj
!
«
In
smilila
se
ji
je
mati
,
ki
ni
znala
dajati
prave
ljubezni
,
smilila
se
ji
je
mati
,
ker
je
ostala
tuja
možu
in
otrokom
.
Ni
znala
niti
buditi
niti
jemati
ljubezni
.
»
Polno
srce
imam
,
«
je
mislila
Nada
,
»
polno
srce
in
rada
bi
bila
dala
njej
mnogo
svoje
ljubezni
,
da
bi
se
bila
mati
tolažila
z
njo
in
da
bi
ji
bilo
lepo
.
Kaj
me
je
kdaj
od
srca
objela
?!
In
ali
sem
se
jaz
kdaj
pritisnila
k
njej
kakor
k
materi
?!
–
Kakor
tujci
smo
hodili
skupaj
,
in
besede
,
ki
smo
si
jih
dajali
,
so
bile
trde
in
so
ranile
.
«
Gledala
je
v
stari
razorani
obraz
in
smilila
se
ji
je
mrtva
mati
in
njeno
življenje
,
smilila
se
je
sama
sebi
in
jokala
je
nad
obema
:
nad
materjo
,
ki
ni
imela
hčere
,
in
nad
seboj
,
ki
ni
imela
več
matere
.
Prišel
je
brat
Milče
,
ki
je
bil
zdaj
suplent
nekje
v
Galiciji
,
in
jokal
je
tudi
on
.
Tudi
Milče
je
že
pregorel
prva
razočaranja
,
in
življenje
je
čedalje
bolj
trdo
in
okrutno
morilo
njegove
upe
in
ideale
.
Sanjaril
je
o
bogve
kakšnem
delovanju
za
svoj
narod
.
Ni
pozabil
ljudomilega
profesorja
,
zgodovinarja
,
ki
je
v
prvih
razredih
gimnazije
vcepil
v
njegovo
srce
kali
za
ves
njegov
daljni
razvitek
.
In
mislil
si
je
,
da
bo
tudi
on
enkrat
budil
mlade
duše
,
sejal
mednje
nove
in
dobre
ideje
,
ki
je
zanje
gorel
sam
.
–
Pa
so
ga
dali
v
Galicijo
!
Imel
je
60
–
70
učencev
in
iz
idealov
ni
bilo
nič
.
Potem
si
je
tudi
,
ko
je
bil
na
Dunaju
,
pridobil
od
samega
stradanja
mučno
želodčno
bolezen
,
ki
ga
je
še
bolj
potiskala
v
robstvo
.
Čutil
je
,
kako
je
od
vseh
strani
odvisen
in
tudi
od
svojega
lastnega
telesa
.
Poginiti
se
mu
še
ni
dalo
tako
mlademu
za
nič
in
zopet
nič
.
Bil
bi
kaj
delal
,
pisal
,
govoril
,
karkoli
.
Ko
je
bil
na
Dunaju
,
je
zahajal
v
socialistična
,
umetniška
,
pedagoška
in
podobna
društva
.
Goreče
navdušenje
ga
je
navdajalo
z
lepimi
cilji
,
ki
so
se
mu
prikazovali
v
govorih
raznih
predavateljev
,
v
vsem
tem
delovanju
okrog
njega
.
Potem
je
začel
bolehati
,
in
ko
je
dobil
mesto
,
mu
je
morala
biti
največja
skrb
,
kaj
bo
jedel
in
pil
,
da
se
vzdrži
fizično
.
Pri
množini
dijakov
mu
je
bilo
nemogoče
delovati
nanje
.
Predaval
je
šablonski
,
samo
da
se
reši
predpisane
tvarine
;
bil
je
strog
in
trd
,
samo
da
ga
ta
množica
mladih
razposajenih
fantov
ne
užene
.
Truden
in
izmučen
je
prihajal
iz
šole
domov
in
zdaj
,
v
drugem
letu
,
ni
niti
poizkušal
več
,
oznanjati
svoje
ideale
drugim
.
Spoznal
je
,
da
je
preslab
.
V
drugačnih
razmerah
bi
se
bile
njegove
moči
razvile
,
ali
v
tujini
se
je
udajal
čimdalje
bolj
resignaciji
.
Tudi
on
ni
jokal
toliko
zaradi
tega
,
ker
mu
je
umrla
mati
,
ali
spomnil
se
je
pri
tej
priložnosti
na
vse
želje
in
upe
,
ki
se
niso
izpolnili
,
in
zato
so
mu
tekle
solze
.
Tako
mlad
je
bil
še
,
a
že
ga
je
premagala
trudnost
.
Lepo
je
šel
po
poti
,
ki
se
je
na
nji
v
dalji
svetilo
toliko
zlatih
ciljev
,
ali
pot
je
postajala
strma
,
ozka
,
noge
so
se
spotikale
,
spoznal
je
,
da
nikdar
ne
pride
do
konca
,
do
cilja
.
Šel
bi
še
nekaj
časa
in
pal
bi
na
sredi
pota
premagan
v
prah
.
Imel
je
še
nekaj
sil
v
sebi
,
ali
žal
mu
je
bilo
,
da
bi
se
izcrpil
do
zadnje
kaplje
in
ne
dosegel
ničesar
.
Tako
je
sedel
ob
poti
,
kakor
da
odpočiva
,
ali
vedel
je
,
da
ne
vstane
nikoli
več
.
»
Veš
,
sestra
,
zdaj
me
še
malo
peče
,
ali
za
kakšnih
deset
let
se
privadim
.
Skoraj
vsi
berači
smo
slabiči
.
Pa
kaj
delaj
,
revolucioniraj
!
Stradaš
,
da
se
ti
želodec
izpridi
,
in
niti
ne
veš
,
tako
si
mašiš
glavo
z
lepimi
idejami
.
Prideš
v
življenje
,
rad
bi
se
gibal
,
pa
začutiš
,
da
si
za
nič
.
Daj
,
no
,
riskiraj
kaj
,
riskiraj
svoj
košček
telečje
pečenke
,
če
veš
,
da
se
ti
ob
krompirju
v
štirih
tednih
najkasnejše
iztegnejo
pete
!
Majčkeno
še
zatrepetaš
v
strahu
,
da
bi
te
kdo
ne
videl
,
potem
si
pa
pokoren
.
Jaz
že
čutim
,
kako
postajam
'
avstrijski
'
.
Naš
mili
slovenski
narod
,
domovina
,
ideali
!
Solit
se
pojdejo
!
Za
deset
let
bom
vzoren
'
avstrijski
'
profesor
,
oženil
se
bom
morda
s
krščeno
nemško
Židinjo
,
ki
ne
bo
brez
cvenka
in
ki
me
pošlje
lahko
za
sezono
v
Karlove
Vare
,
da
si
pozdravim
svoj
,
od
samih
idealov
pokvarjeni
želodec
.
Moji
otroci
bodo
imeli
ojaste
noge
,
in
kadar
bodo
slabe
volje
,
bodo
kleli
:
hudič
!
Toliko
jih
bom
naučil
svojega
jezika
!
«
Nada
se
je
čudila
bratu
.
Opazila
je
zadnja
leta
,
da
postaja
drugačen
,
da
izgublja
svojo
veselost
in
živahnost
.
Pisal
ji
je
samo
vsake
svete
čase
kakšno
razglednico
in
videla
sta
se
tudi
samo
ob
počitnicah
kakšno
popoldne
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
postaja
brat
prisiljeno
ciničen
in
sarkastičen
;
ne
bila
bi
se
nadejala
,
da
ima
ta
posmehljivi
ton
tako
bridek
in
grenek
izvir
.
»
Koliko
je
bilo
življenja
v
njem
!
«
je
mislila
Nada
in
čisto
je
slišala
njegov
glas
,
kako
je
vedno
prepeval
,
žvižgal
in
vriskal
.
In
srce
jo
je
bolelo
,
da
bi
bila
kričala
.
Ko
so
pokopali
mater
,
sta
sedela
zvečer
sama
v
praznem
materinem
stanovanju
.
Spominjala
sta
se
očeta
in
osobito
Miloš
je
bil
čudno
mehek
.
Pripovedoval
je
sestri
svoje
osnove
,
ki
zdaj
že
ni
več
veroval
vanje
,
pripovedoval
ji
o
neki
svoji
ljubezni
,
ki
se
je
banalno
končala
s
tem
,
da
si
je
ona
pri
prvi
priložnosti
vzela
sicer
starejšega
,
ali
imenitno
plačanega
uradnika
.
»
Pisal
sem
ji
–
tako
sem
bil
neumen
,
«
je
pripovedoval
brat
,
»
in
ji
delal
očitke
.
A
ona
mi
je
odgovorila
z
visokega
:
Kaj
ste
si
pa
sploh
domišljali
?
Niste
grdi
in
za
prvo
ljubezen
ravno
zadosti
mladi
.
Če
bi
ne
bilo
drugega
,
bi
bila
morda
čakala
,
dokler
bi
naredili
državni
izpit
in
dobili
definitivno
mesto
.
Rezerva
je
vedno
dobra
!
–
Taka
je
bila
moja
ljubica
,
tista
,
ki
sem
jo
imel
najrajši
;
sama
vidiš
,
da
se
ne
izplača
,
da
bi
bil
človek
žalosten
zaradi
nje
.
«
In
govoril
je
o
drugih
rečeh
.
Kako
so
njegovi
dijaki
pravi
vragi
,
ki
ga
sovražijo
,
kakor
jih
sovraži
on
.
»
Kakor
da
bi
mi
kri
sesali
,
tako
mi
je
včasih
.
Oni
so
moji
mučitelji
in
jaz
njihov
–
je
že
tak
red
.
Samo
da
je
njih
68
,
jaz
pa
sem
–
sam
!
Če
bi
jih
bilo
polovico
manj
,
to
bi
se
še
kaj
delalo
,
ali
tako
je
samo
dresura
.
«
Psoval
je
tujino
,
tuje
ženske
,
tujo
hrano
,
vse
.
Tožilo
se
mu
je
domov
neprestano
,
ali
ne
prestavijo
ga
.
»
K
nam
pošiljajo
Nemce
,
mi
se
pa
klatimo
po
Galiciji
,
Bukovini
in
drugod
.
Ne
moremo
se
udomačiti
nikjer
in
tako
smo
najidealnejši
avstrijski
profesorji
,
kar
jih
je
.
Bojimo
se
za
kruhek
in
se
ga
držimo
kakor
pes
kosti
.
Doma
bi
se
kaj
upali
,
drugod
pa
smo
vladni
podrepniki
in
ne
dosti
več
.
Avstrija
je
lahko
zadovoljna
z
nami
in
našimi
izprijenimi
želodci
.
Kakor
sem
rekel
,
nismo
več
za
ričet
,
žgance
in
krompir
,
zato
nas
je
strah
,
da
bi
ne
obsedeli
na
klinu
,
in
pazimo
skrbno
na
to
,
da
se
odgaja
mladina
v
pokorne
in
poslušne
državljane
,
ki
ne
odpirajo
ust
,
če
nimajo
višjega
dovoljenja
.
To
ti
je
žalostna
historija
!
Naša
slovenska
inteligenca
!
Koliko
pa
je
je
,
te
neodvisne
inteligence
,
ki
ne
jeclja
od
strahu
za
službico
,
ki
je
ne
prime
v
odločnejšem
momentu
kašelj
zaradi
obzirov
na
gori
in
na
vse
strani
?!
Med
štirimi
stenami
smo
rebelantje
,
ali
če
se
nam
v
javnosti
enkrat
po
nesreči
kihne
,
nam
je
stotisočkrat
žal
;
od
Poncija
do
Pilata
letamo
,
da
bi
se
nam
tak
greh
ne
zameril
in
ne
zaračunal
na
škodo
naše
bodoče
kariere
!
«
V
sobi
je
postajalo
mrzlo
in
Nada
je
s
trudom
zanetila
v
peči
ogenj
.
Postelja
,
na
kateri
je
bila
ležala
materina
rakev
,
je
bila
samo
za
silo
pomaknjena
k
zidu
in
pogrnjena
.
Nada
si
je
pripravila
svojo
postelj
pri
peči
,
na
katero
je
legala
,
kadar
je
ostala
pri
materi
čez
noč
.
Miloš
jo
je
prosil
,
naj
mu
pogrne
na
divanu
.
Čeprav
sta
bili
odprti
okni
skoraj
vse
popoldne
,
je
še
vedno
dišalo
po
uvelih
cvetlicah
,
po
voščenih
svečah
in
po
kadilu
.
Kakor
da
so
se
vse
te
stare
reči
v
natlačeni
tesni
sobi
za
vedno
napile
mrtvaškega
duha
.
Če
sta
malo
utihnila
v
razgovoru
,
je
puščoba
naraščala
in
čudne
sence
so
se
plazile
po
kotih
.
»
Ali
si
vzameš
kaj
s
seboj
v
spomin
?
«
je
vprašala
Nada
.
Dogovorila
sta
se
,
da
naprosita
daljno
sorodnico
,
ki
je
stanovala
blizu
,
da
vse
uredi
in
razproda
pohištvo
in
drugo
šaro
,
ki
je
ostala
po
materi
.
»
Daj
mi
fotografije
sem
!
«
Snela
sta
fotografije
s
sten
,
zbrala
stare
albume
iz
predalov
in
jih
pregledovala
.
Miloš
si
je
vzel
svoje
fotografije
,
ko
je
bil
še
majhen
,
pa
očetovo
in
materino
po
eno
.
Nekje
je
bila
še
srebrno
okovana
palica
po
očetu
,
star
zlat
prstan
,
umetno
izrezljana
majhna
pipa
v
zaklopcu
.
Tudi
to
si
je
vzel
.
Tako
sta
si
delila
zapuščino
,
zakaj
drugi
dan
sta
morala
že
oditi
.
»
Ne
bova
se
kregala
,
kaj
?
«
se
je
nasmehnil
Miloš
,
ko
sta
pregledavala
predale
.
»
Sama
sva
zdaj
,
«
je
vzdihnila
sestra
in
milo
se
ji
je
storilo
.
Zasmilil
se
ji
je
brat
,
ki
nima
nobenega
domačega
na
tujem
,
ki
se
je
že
staral
,
ki
se
mu
lasje
niso
več
kodrali
nad
čelom
in
ki
nič
več
ne
poje
in
se
ne
smeje
.
Pogledala
ga
je
in
zdel
se
ji
je
že
upognjen
,
z
bledim
bolehnim
obrazom
in
udrtimi
očmi
.
Oklenila
se
ga
je
okrog
vratu
in
solze
so
jo
polile
.
»
Kako
te
je
škoda
,
Miloš
!
Kakšen
si
bil
,
sam
ogenj
;
zdaj
je
ostala
komaj
senca
,
kakršen
si
bil
!
«
»
Nikar
ne
toži
,
ne
!
Dokler
je
človek
neumen
,
je
vesel
in
se
smeje
,
ko
se
pa
malo
iztrezni
,
vidi
,
da
je
to
prebito
odveč
.
«
Nada
je
našla
kup
novih
letnih
nogavic
.
Moških
je
bilo
šest
parov
iz
tankega
bombaža
napletenih
,
ženskih
šele
dva
para
,
črnih
in
že
zaznamovanih
na
njeno
ime
.
Prinesla
je
na
mizo
,
kjer
je
sedel
brat
.
»
Glej
,
kaj
sem
našla
!
Vendar
naju
je
imela
mati
rada
!
Zakaj
se
pač
nismo
razumeli
?!
Žal
mi
je
,
da
ji
nisem
dala
več
dobrih
in
lepih
besed
.
Ali
pri
njej
je
bilo
,
kakor
da
se
odbijajo
od
skale
.
«
»
Tudi
to
ni
nič
čudnega
.
Midva
se
z
najinimi
otroki
najbrž
tudi
ne
bova
razumela
,
čeprav
sva
se
oba
učila
pedagogike
.
Najina
mati
ni
vedela
o
vzgoji
ničesar
,
ona
je
samo
želela
,
da
naju
na
kakšen
način'vzredi
'
tako
,
da
bi
se
nama
ne
godilo
prehudo
.
Pa
tudi
nama
ne
bo
najina
učenost
preveč
pomagala
,
si
mislim
.
Ko
je
človek
star
,
je
star
,
mladost
ga
ne
razume
več
,
kakor
on
ne
razume
več
mladosti
.
«
Počasi
so
lezle
minute
.
Zunaj
je
zavijala
burja
okrog
oglov
in
staro
pohištvo
je
čudno
škripalo
v
kotih
.
Miloš
je
našel
svoje
stare
notese
,
zvezke
in
zapiske
.
Brskal
in
čital
je
nekaj
časa
med
listi
,
potem
je
pokleknil
pred
peč
in
jih
metal
v
ogenj
.
Miloš
je
tožil
,
da
mu
je
pusto
,
da
neče
postati
melanholičen
,
a
da
je
pozabil
preskrbeti
se
s
cigaretami
.
Zaklel
je
parkrat
,
a
grlo
mu
je
bilo
čudno
hripavo
.
»
Ali
naj
skuham
čaja
?
«
je
vprašala
Nada
in
odprla
vrata
v
kuhinjo
.
»
Nič
ne
delaj
!
Ali
po
tobak
moram
!
Da
se
vsaj
malo
prezračim
.
Tukaj
je
zadušljivo
.
Pridem
takoj
.
Saj
te
menda
ni
strah
?
«
Nade
ni
bilo
strah
,
ali
branila
mu
je
vendar
,
naj
ne
hodi
.
»
Moram
,
pusti
me
!
«
Pozno
je
čakala
nanj
,
ali
vrnil
se
je
šele
po
polnoči
–
pijan
.
Kadar
so
moški
žalostni
,
se
tolažijo
na
tak
način
.
Bila
je
še
tema
,
ko
se
je
prebudila
Nada
.
Oblekla
se
je
tiho
in
odšla
v
kuhinjo
,
da
pripravi
zajtrk
.
Prišla
je
tudi
stara
postrežnica
,
zakurila
v
peči
in
vprašala
,
če
bo
še
kaj
potrebno
.
Nada
ji
je
darovala
nekaj
stare
materine
obleke
in
jo
poslala
proč
.
Da
imata
oba
z
bratom
še
mnogo
potov
in
da
bosta
obedovala
kje
v
gostilni
.
Ko
se
je
vrnila
v
sobo
,
se
je
tudi
brat
že
oblačil
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
ga
je
sram
,
umikal
se
je
njenim
očem
.
»
Ali
te
boli
glava
?
«
ga
je
vprašala
prijazno
.
Ni
ji
prišlo
na
misel
,
delati
mu
očitke
,
nasprotno
,
čudila
se
je
,
da
jo
je
tako
malo
presenetilo
,
da
se
je
bil
zvečer
opijanil
.
»
Glava
me
ne
boli
,
ali
vesel
se
tudi
nisem
,
lahko
si
misliš
.
Smešno
je
bilo
in
neumno
,
da
sem
šel
pit
.
Človek
kljubuje
vsej
tej
sentimentalnosti
,
ki
se
nabira
v
njem
,
vsej
tej
obupnosti
nad
samim
seboj
,
misli
,
bogsivedi
kako
je
pogumen
,
če
vso
žalost
malo
poplakne
z
vinom
!
Če
si
jetičen
,
se
lahko
desetkrat
izpljuneš
,
pa
te
bo
še
vedno
dušilo
v
grlu
!
«
Izpil
je
kavo
na
dušek
.
»
Sploh
pa
si
zaradi
mene
ne
delaj
težkega
srca
.
Nisem
slabši
od
sto
drugih
in
godilo
se
mi
ne
bo
dosti
gorje
,
kakor
se
godi
drugim
bodočim
srednješolskim
profesorjem
širom
naše
avstrijske
domovine
.
To
je
velika
tolažba
,
dekle
!
In
da
imam
želodec
malo
pokvarjen
,
to
ni
taka
reč
.
Vsak
ima
nekaj
.
Poznam
prijatelje
in
kolege
,
ki
lazijo
okrog
doktorjev
prav
kakor
jaz
;
eden
ima
oči
vnete
,
drugi
je
nevrasteničen
,
ta
ima
jetra
ali
ledvice
pokvarjene
,
oni
trpi
na
večni
malariji
–
in
to
vse
gotovo
ni
na
korist
nekdanjim
njihovim
idealnim
sanjam
.
«
Nada
je
molčala
.
»
Sploh
sem
pa
velikanski
norec
in
neznosna
klepetulja
,
«
je
nadaljeval
.
»
Sinoči
sem
tudi
govoril
še
bolj
kakor
pil
.
Veš
,
tam
gori
v
Galiciji
vedno
molčim
,
in
če
se
razgovarjam
,
so
to
čisto
drugačni
pohlevni
in
ljubeznivi
motivi
,
ki
jih
izpuščam
iz
sebe
v
razvedrilo
svojih
bližnjih
in
v
lastno
korist
,
da
se
prikupim
lepemu
spolu
,
nadebudnim
dotam
in
njihovim
uglednim
materam
.
«
Mahal
je
z
rokami
in
naglašal
besed
,
kakor
slavnostni
govornik
,
ki
zija
vanj
polna
dvorana
.
Nadi
je
bilo
hudo
,
zakaj
zasmejal
se
je
strupeno
,
da
jo
je
izpreletelo
.
Od
njegove
nekdanje
vesele
lahkomišljenosti
ni
ostalo
niti
sledu
.
»
Kaj
večkrat
piješ
?
«
ga
je
vprašala
nehote
.
Zasmejal
se
je
.
»
O
ne
,
ljuba
sestra
!
Ne
privoščim
si
tega
veselja
niti
vsake
kvatre
enkrat
.
Prehitro
bi
odžvižgal
!
In
meni
se
še
noče
s
tega
dražestnega
sveta
.
Saj
veš
,
tisti
,
ki
dolgo
konec
jemlje
,
se
najbolj
boji
,
da
bi
ga
bilo
res
že
enkrat
konec
.
Sicer
pa
,
draga
moja
,
ti
moram
še
nekaj
reči
,
kar
se
menda
tiče
posebno
tebe
.
«
Postavil
se
je
pred
njo
in
jo
gledal
napol
posmehljivo
,
napol
dobrohotno
.
»
Torej
,
kdo
misliš
,
da
me
je
spremil
sinoči
,
da
ne
bi
delal
sramote
spoštovanemu
našemu
imenu
?
...
Gojko
!
«
Ni
si
mogla
pomagati
,
da
bi
ne
zardela
.
Vendar
je
vprašala
še
dokaj
trdno
:
»
Kako
pa
je
prišel
Gojko
zdaj
v
Ljubljano
?
Mislila
sem
,
da
je
na
Dunaju
.
«
»
Zdaj
je
konec
semestra
pa
je
prišel
.
Morda
je
prišel
,
da
osebno
posreduje
pri
starih
zaradi
cvenka
.
Slišim
,
da
je
precej
divji
.
Punce
pa
kroki
,
ali
osobito
punce
!
Sicer
ne
samo
tiste
v
kratkih
krilih
–
babe
sploh
.
Slišim
,
da
ima
za
francoske
romane
specialen
talent
.
In
pri
vdovah
ima
salamensko
srečo
...
Sploh
pa
ne
zameri
,
da
ga
pri
tebi
opravljam
...
Ali
si
ga
imela
jako
rada
?
«
Skočila
je
kvišku
.
»
Kaj
si
domišljaš
?!
Pusti
me
pri
miru
s
temi
rečmi
!
Ni
čas
za
take
mame
!
In
tebi
najmanj
pristoja
,
da
me
mučiš
s
temi
šalami
!
«
Dve
solzi
sta
ji
kanili
na
lice
,
ali
dala
bi
bila
ne
vem
kaj
,
da
bi
ju
brat
ne
bil
videl
.
Prijel
jo
je
za
rame
,
njegov
glas
je
postal
mehek
.
»
Nikar
se
ne
jezi
,
Nada
!
Morda
sem
res
naredil
neumnost
,
proti
svoji
volji
.
Vem
,
da
si
ga
imela
enkrat
rada
,
in
ve
ženske
ste
romantične
.
Od
prve
ljubezni
vam
vedno
nekaj
ostane
.
Tudi
se
mi
je
zdelo
,
ko
me
je
včeraj
Gojko
vprašal
po
tebi
,
da
je
nekako
zmeden
.
Jako
mnogo
je
povpraševal
po
tebi
;
sicer
jako
pozorno
,
da
bi
jaz
ničesar
ne
opazil
,
ali
vendar
nisem
slep
!
Na
Dunaju
je
bil
sicer
precejšen
lahkoživec
,
toda
drugače
je
pošten
fant
.
Saj
ni
greh
,
če
bi
se
zopet
videla
.
Prijatelji
smo
bili
enkrat
,
in
kaj
bi
bilo
čudnega
,
da
naju
obišče
,
zdaj
,
ko
nama
je
umrla
mati
in
odpotujem
jaz
zopet
gori
v
Galicijo
.
Saj
se
ne
jeziš
,
kaj
?
Izpočetka
se
je
branil
,
ko
sem
ga
povabil
,
da
naj
pride
;
da
bi
tebi
ne
bilo
prav
in
tako
.
Jaz
pa
sem
mu
kar
dejal
,
naj
me
obišče
danes
ob
štirih
,
da
ne
boš
imela
nič
proti
temu
,
saj
nisi
otrok
.
Ali
se
jeziš
?
«
»
Ne
jezim
se
,
ne
.
Ako
je
bilo
kaj
med
nama
,
je
bilo
vsega
že
davno
konec
.
Ne
bi
rada
,
da
bi
si
kaj
domišljal
,
kakor
si
jaz
ničesar
več
ne
domišljam
.
In
potem
,
kaj
bi
bila
jaz
takemu
,
kakor
je
on
?
«
Hotela
je
še
nekaj
reči
,
a
je
obmolknila
.
Potem
sta
z
bratom
odšla
po
opravilih
.
Bila
je
jako
nemirna
ves
dan
.
Ah
,
če
bi
ne
bil
brat
pripovedoval
,
na
kakšnem
glasu
je
Gojko
!
Da
bi
bil
molčal
,
da
bi
ničesar
ne
vedela
!
Kaj
jo
briga
vse
to
,
vse
one
punce
,
vdove
in
gospe
,
ki
iz
dolgočasja
ljubkujejo
z
mladimi
ljudmi
!
Brat
pravi
,
da
je
bil
vznemirjen
,
ko
je
govoril
o
njej
,
da
je
toliko
povpraševal
...
Morda
je
vendar
ni
popolnoma
pozabil
.
In
oni
prizor
pri
Savici
?!
Saj
vendar
ni
sanjala
!
...
Ali
ako
bi
jo
ljubil
,
bi
ne
hodil
za
drugimi
...
Ali
morda
so
vse
te
povesti
še
od
prej
,
od
lanskega
leta
in
še
starejše
?
...
Srce
ji
je
vzkipelo
,
vsa
je
bila
vznemirjena
,
govorila
je
z
glasnim
,
skoraj
veselim
glasom
,
oči
so
ji
iskrile
.
Za
trenutke
je
čisto
pozabila
na
svojo
črno
obleko
in
da
so
ji
včeraj
pokopali
mater
.
Zasmejala
se
je
,
začudeni
pogledi
,
karajoče
namrgodeni
obrazi
okrog
nje
so
jo
streznili
...
Oh
,
odkod
prihajajo
te
misli
,
ta
sladki
,
veseli
nemir
?
Mati
je
umrla
in
brat
je
nesrečen
.
–
Gojko
je
ne
ljubi
;
kako
bi
jo
ljubil
?
Lahkomišljene
ženske
so
ga
vplele
v
svoje
mreže
,
lepe
gospe
,
mlade
vdove
...
Kako
bi
mislil
nanjo
,
ki
nima
nič
očarujočega
na
sebi
,
ki
ne
zna
govoriti
duhovito
in
metati
žarečih
pogledov
...
In
niti
neče
!
Vzravnala
se
je
.
Ne
,
s
takimi
ženskami
ne
bo
tekmovala
.
In
naj
so
krasne
,
bogate
,
duhovite
!
–
Začutila
je
,
da
jih
vse
prezira
in
sovraži
.
Ah
,
ne
,
ne
sovraži
–
samo
prezira
.
Čemu
bi
jih
sovražila
?
Naj
jih
ljubi
,
naj
,
ta
Gojko
!
Smešno
,
kdo
ve
,
kaj
si
še
domišlja
.
Da
misli
ona
še
nanj
,
da
je
še
zaljubljena
...
Oh
,
ta
brat
,
kdo
ve
,
kaj
je
govoril
?
–
Ali
ne
,
brat
ni
tak
.
Tudi
Miloš
je
ponosen
in
ne
bi
ponižal
sestre
pred
človekom
,
ki
ima
bogvedi
kakšno
grdo
mnenje
o
ženskah
.
Zdaj
jo
je
zabolelo
srce
,
da
so
ji
stopile
solze
v
oči
,
potem
zopet
ji
je
postalo
hipno
veselo
in
mislila
je
,
da
bo
danes
popoldne
jako
lepa
.
Ima
lepe
lase
,
zlate
–
in
lepo
jih
bo
videti
zdaj
,
ko
je
vsa
v
črnini
,
ko
ima
svoje
velike
okrogle
naušnice
,
ki
jih
ji
je
kupil
brat
ravnokar
in
ki
tako
krasno
pristojajo
zlatim
lasem
...
Sram
jo
je
bilo
,
ko
se
je
zalotila
na
takih
nečimrnih
mislih
.
Moj
Bog
,
saj
vendar
ni
brez
čustva
!
Mati
je
umrla
,
včeraj
je
bil
pogreb
...
Že
ob
treh
je
bilo
v
sobi
vse
pospravljeno
.
Hotela
je
priti
še
kako
nedeljo
doli
,
da
se
z
ono
sorodnico
natančnejše
dogovori
,
kaj
bo
z
vsemi
temi
rečmi
,
kaj
razda
,
kaj
proda
,
shrani
...
Vendar
ji
je
bilo
težko
,
ko
je
sedela
na
starem
divanu
sama
in
ni
niti
ura
tiktakala
na
steni
,
ker
jo
je
bila
pozabila
naviti
.
V
sobi
je
bilo
že
malo
mraz
;
od
jutra
se
je
shladilo
.
Ali
niti
drv
niti
premoga
ni
bilo
doma
in
k
sosedam
Nada
ni
hotela
hoditi
prosit
na
posodo
.
Pripravila
je
špirit
in
vodo
,
da
bi
skuhala
čaj
,
kadar
prideta
brat
in
Gojko
.
Da
ne
bo
tako
pusto
in
mrzlo
.
Poškropila
je
z
vijoličnim
parfumom
po
tleh
,
da
bi
pregnala
oni
čudni
starinski
duh
,
ki
vlada
v
tesnih
,
z
razno
šaro
natlačenih
sobah
starih
devic
in
vdov
.
Postala
je
mirnejša
.
»
Včeraj
so
mi
pokopali
mater
;
ne
bom
pozabila
dostojnosti
.
«
Poravnala
si
je
obleko
in
pogladila
lase
,
ki
so
se
ji
kodrali
na
sencih
.
Tudi
črne
okrogle
naušnice
je
snela
iz
ušes
.
Bala
se
je
vsake
najmanjše
koketnosti
v
tem
trenutku
.
Pogledala
se
je
v
zrcalo
in
videla
je
tam
bled
resen
obraz
,
velike
črne
oči
so
bile
žalostne
ali
mirne
.
Vsa
veselost
je
izginila
iz
njenega
srca
,
bilo
ji
je
,
kakor
da
je
pravkar
jokala
,
in
ta
mirna
otožnost
ji
je
bila
skoraj
prijetna
.
Na
njeni
mali
žepni
uri
še
ni
bilo
tri
četrt
na
štiri
,
ko
je
zaslišala
zunaj
na
hodniku
stopinje
.
Niso
bile
bratove
.
Obstala
je
sredi
sobe
in
v
tistem
trenutku
je
vstopil
Gojko
.
Njegov
obraz
je
bil
nenavadno
resen
.
Dala
mu
je
roko
,
katero
je
on
poljubil
z
velikim
spoštovanjem
.
»
Včeraj
sem
izvedel
,
da
ste
pokopali
mater
.
Ne
bom
delal
praznih
besed
,
«
–
je
rekel
,
držeč
njeno
roko
v
svoji
.
Ponudila
mu
je
stol
.
»
Odpustite
mi
,
da
sem
prišel
prej
,
ali
upal
sem
,
da
vas
dobim
samo
doma
...
Rad
bi
govoril
z
vami
med
štirimi
očmi
...
Ne
tajim
,
mnogo
sentimentalnosti
je
v
tej
moji
želji
.
Rad
imam
one
minule
dni
,
ki
so
bili
morda
jako
naivni
ali
celo
smešni
–
a
vendar
tako
krasni
!
Prišel
sem
k
vam
,
kakor
bi
še
enkrat
obiskal
vse
one
lepe
dni
,
k
vam
,
ki
ste
toliko
pomenili
v
mojem
življenju
.
In
škoda
,
da
ne
še
več
!
Bil
bi
pač
danes
drugačen
človek
.
«
Govoril
je
,
kakor
da
je
imel
vse
besede
že
dolgo
pripravljene
in
kakor
da
hiti
zdaj
,
da
bi
jih
mogel
izreči
vse
,
kakor
da
se
boji
,
da
bi
ga
ne
prekinila
ona
ali
kaj
drugega
nepričakovanega
.
»
Gotovo
ste
slišali
že
mnogo
slabega
o
meni
ali
pa
še
boste
,
«
je
nadaljeval
in
se
malo
nasmehnil
.
»
Vse
je
res
!
Toda
nisem
izmed
onih
,
ki
bi
renomirali
s
svojimi
slabostmi
,
in
včasih
,
kadar
pomislim
,
kako
lepo
bi
bilo
lahko
to
moje
življenje
,
mi
je
žal
,
da
sem
si
ga
izpridil
.
Ne
vem
,
morda
nisem
pokvarjen
človek
,
ampak
samo
slabič
,
ki
proti
svoji
želji
ne
more
iz
blata
–
ali
to
bi
bilo
še
žalostnejše
!
Skratka
,
nerad
bi
,
da
bi
me
,
Nada
,
obsodili
tako
,
kakor
me
obsoja
vsak
drug
.
Smešno
je
to
,
ali
dejal
sem
že
,
da
sem
sentimentalen
,
kadar
se
spomnim
vas
,
Nada
,
in
tiste
najine
prve
ljubezni
!
Saj
sem
bil
takrat
res
še
jako
zelen
fant
,
ne
tajim
,
ali
kadar
sem
odkritosrčen
in
si
priznavam
,
kako
sem
bil
takrat
srečen
,
kako
sem
čustvoval
lepo
,
kakor
ne
bom
nikoli
več
–
eh
,
takrat
bi
vse
proklel
od
jeze
in
morda
tudi
od
žalosti
...
Ali
tako
odkritosrčen
,
Nada
,
nisem
bil
mnogokrat
v
teh
zadnjih
letih
–
in
morda
tudi
ne
bom
več
.
«
Nada
je
bila
položila
roke
sklenjene
na
mizo
in
ga
je
tako
poslušala
mirno
in
molče
.
Njene
velike
temne
oči
so
ga
gledale
resno
in
skoraj
vdano
,
srce
se
ji
je
stiskalo
v
nemi
in
boleči
slutnji
.
Bila
je
mila
in
vzvišena
obenem
,
ko
jo
je
gledal
tako
pred
seboj
.
Spreletelo
ga
je
ob
misli
:
Po
kaj
sem
pravzaprav
prišel
?!
Saj
je
vse
to
tako
smešno
odveč
!
–
Ali
ko
je
pogledal
nanjo
,
mu
ni
bilo
žal
,
da
se
ni
ognil
tem
obenem
mučnim
in
dragim
trenutkom
.
V
njenem
obrazu
,
okrog
resno
stisnjenih
ustnic
in
v
teh
njenih
sklenjenih
rokah
,
ki
so
blede
ležale
na
mizi
,
je
bilo
toliko
vdanosti
,
a
tudi
prikrite
boli
,
da
je
začutil
,
da
ga
ljubi
Nada
globoko
in
lepo
.
In
zazdela
se
mu
je
ta
njena
ljubezen
tako
sveta
in
krasna
,
da
ga
je
zabolelo
v
srcu
in
je
moral
pogledati
proč
.
Zasmilila
se
mu
je
ta
ljubezen
,
ki
je
ni
bil
vreden
in
ki
je
ni
znal
in
ni
mogel
vračati
,
ki
se
je
ni
upal
vzeti
.
Bilo
je
tiho
par
trenutkov
v
sobi
.
Nada
je
odprla
usta
,
kakor
da
bi
hotela
nekaj
reči
,
ali
samo
odkašljala
se
je
,
kakor
bi
jo
dušilo
v
grlu
.
Dotaknil
se
je
njenih
rok
.
»
Nada
,
takrat
pri
Savici
ste
morda
videli
,
da
vas
imam
še
rad
.
Zagorelo
je
bilo
zopet
v
meni
,
in
neka
gosposka
ponosna
volja
me
je
bila
prevzela
:
tvoja
je
,
kdo
bi
ti
jo
mogel
vzeti
?!
Če
bi
bil
šel
tiste
dni
na
Bled
,
bi
vas
bil
objel
,
kjerkoli
bi
vas
bil
srečal
,
pred
vsemi
ljudmi
.
Zdelo
se
mi
je
,
da
imam
pravico
do
tega
,
ki
bi
mi
je
ne
kratil
nihče
,
tudi
vi
ne
.
Vidite
,
jaz
nisem
premišljal
,
če
vas
smem
ljubiti
s
tako
ljubeznijo
...
Šel
sem
nazaj
na
Dunaj
in
živel
sem
,
kakor
sem
živel
prej
.
Ni
posebno
idealno
tako
življenje
in
včasih
bi
rekel
,
da
brodim
po
blatu
.
Nič
ni
lepega
v
tem
življenju
.
Kakor
da
je
človek
pijan
.
Prijetno
je
,
veselo
,
ali
ko
se
strezniš
,
gnusi
se
ti
vse
.
A
da
bi
pozabil
ta
gnus
,
se
zopet
opijaš
,
zopet
in
zopet
...
Mislil
sem
včasih
na
vas
.
Redkokdaj
,
pravim
,
zakaj
ni
prijetno
misliti
na
vas
.
Boli
to
in
peče
.
In
tako
sem
spoznal
,
da
vas
ne
smem
ljubiti
tako
.
Ne
,
kakor
tiste
dni
potem
,
ko
sem
vas
zopet
videl
pri
Savici
.
Ožgala
in
oskrunila
bi
vas
taka
ljubezen
.
In
potem
,
Nada
,
zdi
se
mi
tudi
,
da
bi
ne
imela
obstanka
...
Nada
,
slišite
nekaj
vam
povem
:
ljubim
vas
in
zopet
ne
ljubim
,
prav
nič
!
Ljubim
vas
,
kakor
se
ljubijo
krasni
spomini
,
ki
jih
človek
pozablja
in
oskrunja
vsak
hip
;
ljubim
vas
,
kakor
ljubi
človek
lepe
ideale
,
ki
jih
zatajuje
in
onečašča
vsak
dan
.
«
Gledal
je
vstran
,
nekam
skozi
okno
,
ali
njegove
oči
niso
videle
ničesar
.
Zardel
je
in
sramoval
se
je
.
In
čisto
mehanično
je
govoril
dalje
.
»
Čudno
živim
.
Začelo
se
je
kdove
kako
,
nadaljevalo
se
je
iz
kljubovalnosti
;
češ
:
tako
ni
in
ne
bo
,
kakor
si
mislim
,
pa
uničimo
še
to
,
kar
bi
bilo
!
–
Pijem
,
zapravljam
.
In
potem
ženske
!
Eh
,
odpljunil
bi
si
človek
,
ko
se
domisli
–
ali
ne
more
iz
tega
,
drži
se
ga
vsa
ta
smrdljiva
nesnaga
,
zasužnjuje
ga
,
uničuje
mu
vso
voljo
...
Ali
veste
,
zakaj
sem
zdaj
,
ob
tem
času
,
v
Ljubljani
?
Zato
ker
imam
dolgove
,
ker
moram
imeti
denar
.
Lagal
bom
očetu
,
ponižal
se
bom
z
vsako
besedo
,
zakaj
vsaka
bo
laž
.
In
zakaj
?
Zato
da
bom
lahko
plačal
neki
vdovi
na
Dunaju
njeno
ničvredno
ljubezen
,
zato
da
bom
lahko
poklonil
tisti
ženski
lišpa
,
zlate
uhane
in
svilene
bluze
,
da
bi
me
ljubila
.
Takšen
sem
.
In
kadar
me
zapodi
,
ker
ji
ne
bom
več
zadosti
dajal
,
si
poiščem
zopet
drugo
,
enako
ničvredno
,
kakor
je
ona
in
kakor
sem
jih
imel
pred
njo
.
«
Vstal
je
in
hodil
po
sobi
.
»
Od
takrat
,
ko
sem
vas
zopet
videl
pri
Savici
,
sem
mnogokrat
mislil
na
vas
.
Od
začetka
lahkomišljeno
in
gosposko
,
kakor
se
spominja
vrtnar
svoje
rože
v
vrtu
,
ki
je
lepa
in
ki
jo
ima
rad
,
ki
je
v
njegovi
moči
in
ki
jo
lahko
utrga
kadarkoli
.
Uvenela
bi
na
njegovem
klobuku
in
cvet
bi
odpadel
na
cesto
v
prah
.
Ali
kaj
zato
,
lepa
je
in
veselilo
bi
ga
,
imeti
jo
en
dan
za
trakom
na
klobuku
.
Tako
sem
mislil
v
začetku
,
Nada
...
Pozneje
pa
sem
se
spomnil
,
kako
dober
sem
bil
takrat
,
ko
sem
vas
poljubil
prvikrat
,
in
žal
mi
je
bilo
teh
nekdanjih
lepih
spominov
,
da
bi
jih
oskrunil
.
Hotel
sem
vas
imeti
tako
rad
,
kakor
sem
vas
imel
rad
pred
leti
,
tako
lepo
in
sveto
.
Hotel
sem
vas
ljubiti
tako
,
kakor
vas
je
ljubil
tisti
študent
,
ki
je
bil
z
vami
takrat
pri
Savici
,
da
bi
vas
pogledal
s
takimi
čistimi
očmi
,
kakor
vas
je
gledal
on
.
Vesel
sem
bil
,
ko
sem
tako
mislil
.
Vesel
sem
bil
ves
dan
,
ko
sem
sam
hodil
po
dunajskem
gozdu
in
mislil
na
vas
in
se
mi
je
zdelo
,
kakor
da
se
moje
misli
srečujejo
z
vašimi
,
ki
so
enako
lepe
.
Ne
vem
–
slutil
sem
,
da
me
imate
radi
,
mene
in
nikogar
drugega
,
da
mi
je
bilo
treba
samo
spomniti
vas
nase
,
da
bi
me
–
da
ste
me
zopet
ljubili
...
Gosposke
so
bile
te
misli
,
ali
lepe
in
sladke
.
In
še
zdaj
včasih
zamižim
,
pozabim
na
vse
in
mislim
te
lepe
misli
kakor
otrok
,
kadar
zaspi
in
misli
,
da
je
vse
res
,
kar
se
mu
sanja
lepega
.
Ali
samo
za
hip
se
zamislim
v
te
lepe
misli
,
zakaj
vem
,
da
niso
resnične
,
da
so
kakor
pene
,
ki
jih
spuščajo
otroci
,
da
se
blešče
v
soncu
in
se
razprše
tisti
trenutek
v
nič
.
Še
tisti
dan
,
ko
sem
tako
lepo
mislil
na
vas
,
sam
v
dunajskem
gozdu
,
sem
sedel
zvečer
v
nočni
kavarni
in
plačeval
ženskam
likerje
in
vse
,
kar
so
se
izmislile
.
Dišale
so
po
mošusu
in
poljubljale
so
me
s
svojimi
pobarvanimi
in
plačanimi
ustnicami
,
da
sem
pozabil
na
vas
in
na
ljubezen
,
s
katero
sem
vas
hotel
imeti
tako
lepo
rad
kakor
nekdaj
,
ko
sem
bil
še
neumen
in
sem
vas
prvikrat
poljubil
na
Šmarni
gori
v
soncu
nad
meglo
in
so
se
vam
razpleli
lasje
kakor
zlato
ogrinjalo
.
Ali
se
še
spominjate
?
...
Kakor
široko
morje
se
je
razgrinjala
bela
megla
pod
nama
in
veter
se
je
igral
z
njo
,
da
se
je
izpreminjala
srebrno
.
Vi
ste
bili
tako
lepi
kakor
še
nikoli
poprej
,
in
jaz
sem
vam
rekel
,
da
vas
imam
rad
.
«
Ustavil
se
je
pred
omaro
in
se
zagledal
v
sliko
na
steni
.
Ali
ni
videl
slike
;
njegove
oči
so
gledale
daleč
nazaj
v
krasen
sončni
dan
,
ki
je
bil
pravkar
svež
in
čist
vstal
iz
jutranje
megle
.
Ura
na
steni
je
udarila
,
in
Gojko
se
je
stresel
,
kakor
da
se
je
prebudil
iz
sanj
.
»
Ko
sem
šel
danes
semkaj
,
šel
sem
zato
,
ker
sem
hotel
še
enkrat
pogledati
tiste
čase
.
Samo
vas
pogledam
,
in
vsi
oni
dnevi
stoje
pred
menoj
,
vse
lepe
misli
,
ki
sem
jih
mislil
o
vas
.
In
potem
sem
hotel
povedati
vam
,
kakšen
sem
,
da
bi
ne
mislili
več
lepo
name
,
ker
tega
ne
zaslužujem
.
Lahko
bi
se
vam
danes
mnogo
nalagal
.
Samo
iz
srca
bi
vzel
vse
,
kar
čutim
,
in
dal
bi
vam
;
lepo
bi
bilo
in
verjeli
bi
mi.
Jaz
sam
bi
verjel
,
danes
bi
verjel
in
še
jutri
morda
,
potem
pa
bi
pozabil
na
vas
in
na
vse
lepo
,
kar
bi
vam
povedal
,
vse
moje
besede
bi
se
izpremenile
v
laž
;
oskrunil
bi
jih
,
oskrunil
spomin
na
vas
,
obljube
,
vse
lepe
upe
,
vse
...
A
tega
nečem
!
Lepe
besede
mi
silijo
na
ustnice
,
rad
bi
vam
jih
rekel
,
Nada
.
Ali
molčati
moram
,
ker
se
poznam
...
Ne
smem
jih
izreči
.
Vem
,
vreden
sem
zaničevanja
,
slabič
,
kakor
sem
,
ki
se
ne
upa
delati
obljub
,
ker
se
boji
in
naprej
ve
,
da
jih
ne
izpolni
.
«
Hodil
je
semtertja
,
zamišljen
in
kakor
odsoten
.
Odbežale
so
misli
v
lepe
sanje
,
in
Gojko
je
zamižal
,
da
bi
jih
ne
motil
.
Naj
hodijo
po
lepih
potih
,
katerih
ne
ugleda
nikoli
v
resnici
!
–
Bolelo
ga
je
v
srcu
,
a
bilo
je
obenem
lepo
in
krasno
.
Pristopil
je
k
Nadi
in
pritisnil
njeno
glavo
za
hip
na
svoje
prsi
.
Gledala
je
kvišku
k
njemu
in
dve
solzi
sta
se
ji
utrnili
iz
oči
.
Pogladil
jo
je
po
laseh
in
odstopil
.
Ni
je
poljubil
...
Potem
pa
je
prišel
Nadin
brat
,
Miloš
,
in
govorili
so
navadne
reči
.
Ko
se
je
Nada
vrnila
na
Bled
,
zahotelo
se
ji
je
samote
.
Preveč
ljudi
je
bilo
okrog
nje
,
ko
bi
bila
najrajši
sama
s
svojimi
čustvi
in
mislimi
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
izgublja
in
troši
samo
sebe
,
ko
je
morala
tudi
razen
uradnih
ur
biti
med
ljudmi
in
zahajati
v
družbo
.
»
Nimam
sebe
,
trošim
se
v
malenkostnih
pogovorih
in
zabavah
,
ki
me
raztresajo
,
ki
mi
kradejo
moje
pravo
življenje
,
ki
je
v
meni
sami
,
in
ne
v
teh
ljudeh
okrog
mene
,
katerim
nisem
nič
in
ne
morem
biti
nič
,
«
tako
je
mislila
in
čudila
se
je
,
kako
si
je
mogla
še
nedavno
,
pred
letom
,
tako
zelo
želeti
ljudi
in
družbe
.
Ljubila
je
prirodo
bolj
kakor
kdaj
poprej
,
in
krasna
okolica
Bleda
se
ji
je
še
bolj
omilila
,
ali
bala
se
je
obenem
leta
,
ko
se
zbero
tu
ljudje
iz
vseh
krajev
in
ne
bo
človek
nikjer
varen
pred
njimi
in
njihovimi
banalnostmi
.
Ni
se
čutila
nesrečne
,
ali
želela
si
je
miru
.
In
tu
ji
je
prišlo
na
misel
,
da
bi
prosila
kam
k
morju
.
Morje
je
veliko
,
krasno
,
molčeče
,
vedno
isto
,
vedno
drugačno
,
mirno
in
strastno
,
milo
in
veličastno
–
najboljši
tovariš
človeku
,
ki
so
mu
navadna
poznanstva
z
ljudmi
prepovršna
.
Nikoli
ti
nihče
od
ljudi
,
ki
jih
vidiš
vsak
dan
in
ki
ti
prodajajo
svoje
prazne
dovtipe
in
duhovitosti
,
ne
pove
toliko
,
kakor
ti
pove
morje
.
Morje
!
–
Oko
leti
do
obzorja
in
misli
ti
vstajajo
v
duši
tihe
in
nemotene
.
Blesti
se
modro
kakor
azur
,
in
srce
se
ti
širi
,
ko
gledaš
v
neizmerno
in
jasno
njegovo
krasoto
.
Temno
je
,
razburjeno
,
jezno
,
visoko
pljuska
na
breg
,
valovi
vstajajo
,
padajo
,
in
v
tvoji
duši
se
odzivajo
močna
in
velika
čustva
.
Nada
še
ni
videla
morja
,
ali
slutila
je
,
kaj
more
biti
človeku
,
ki
je
rad
sam
s
seboj
,
in
vendar
ne
zapuščen
.
Ponavljala
je
laščino
iz
šole
,
in
še
preden
se
je
začela
glavna
sezona
,
je
prosila
,
da
jo
premeste
na
kako
manjšo
pošto
ob
morju
.
Nekateri
so
se
ji
smejali
:
»
Preveč
ste
romantični
!
«
ali
to
je
ni
motilo
.
Postala
je
bogata
v
svoji
duši
,
nikoli
ji
ni
zmanjkalo
misli
,
četudi
je
bila
sama
dolge
ure
.
Mislila
je
včasih
na
Gojka
,
toda
kakor
na
nekaj
,
kar
je
minilo
za
vselej
.
V
začetku
je
mnogo
premišljevala
o
vsem
,
kar
ji
je
pripovedoval
takrat
v
Ljubljani
.
Vsako
besedo
je
slišala
še
enkrat
,
ki
ji
jo
je
rekel
,
in
o
vsaki
je
razmišljala
.
Delala
si
je
očitke
,
da
je
pustila
,
da
sta
se
razšla
na
tak
način
.
»
Morala
bi
mu
bila
reči
,
«
si
je
mislila
,
»
kako
ga
ljubim
,
da
ga
ljubim
tako
močno
,
da
bi
premagala
vse
.
Vse
,
vse
bi
premagala
,
prisilila
bi
ga
,
da
bi
vedno
,
vsak
hip
mislil
name
.
Tako
bi
bila
bogata
,
raznotera
,
da
bi
me
ljubil
vedno
vnovič
,
da
bi
mu
nikdar
ne
mogla
postati
navadna
ali
dolgočasna
!
Moral
,
moral
bi
me
ljubiti
,
kakor
ljubim
jaz
njega
!
«
Potem
pa
je
zopet
dvomila
v
svojo
moč
»
In
če
bi
bil
res
slabič
,
kakor
se
je
slikal
sam
?
Kaj
ga
poznam
tako
do
dna
srca
?
Jaz
samo
želim
,
da
bi
bil
tak
in
tak
,
ali
pa
bi
bil
tudi
v
resnici
?
Če
bi
me
ljubil
,
ljubil
v
resnici
,
imel
bi
zaupanje
vase
,
imel
bi
moč
,
ostati
zvest
svoji
ljubezni
...
Ljubim
ga
,
ali
ne
poznam
ga
,
ne
vem
,
kakšne
strasti
so
prevzele
njegovo
srce
,
ne
poznam
tajnih
moči
in
nagnjenj
njegove
duše
in
njegovega
bitja
.
Ako
niti
takrat
,
v
onem
trenutku
,
kakor
še
nikoli
,
ako
niti
tedaj
ni
bila
njegova
ljubezen
dovolj
močna
,
da
bi
veroval
v
sebe
in
svojo
voljo
,
je
vse
zaman
–
in
še
bolj
bi
bila
nesrečna
oba
.
Gojko
ni
srečen
in
ne
more
biti
srečen
,
kakor
tudi
jaz
nisem
srečna
,
ali
laži
ni
med
nama
,
ni
podlosti
in
goljufanja
.
Žalostne
misli
so
in
srce
boli
,
kadar
se
spomniva
drug
drugega
,
ali
proste
so
očitanj
in
mržnje
.
«
Tako
je
premišljevala
Nada
.
Bila
je
žalostna
,
ali
obenem
se
je
njeno
življenje
obogatilo
in
poglobilo
.
Zdelo
se
ji
je
,
kakor
da
je
šele
zdaj
spoznala
pravo
ceno
in
smisel
življenja
.
To
,
kar
si
je
prej
tako
želela
in
kar
je
tako
nestrpno
iskala
–
bogato
intenzivno
življenje
–
,
to
je
zdaj
izviralo
iz
nje
same
.
Ne
,
kar
doživiš
od
zunaj
,
kar
ti
prinašajo
zunanje
okolnosti
,
je
življenje
–
ono
je
v
človeku
samem
,
od
njega
samega
je
odvisno
,
ali
je
bogato
ali
ubogo
.
Nadi
je
bilo
,
kakor
da
so
se
ji
odprle
oči
.
Slepa
je
hodila
prej
okoli
,
z
zaprto
dušo
.
Zdaj
je
vse
bogato
in
intenzivno
odmevalo
v
njenem
srcu
.
Krasno
čustvo
mladosti
in
sile
jo
je
navdajalo
;
tako
mlada
še
ni
bila
nikoli
.
Hotela
je
živeti
,
hotela
se
je
veseliti
,
uživati
.
In
lahko
in
polno
se
je
živelo
.
Ne
kaj
se
doživlja
,
je
glavno
;
glavno
je
,
kako
se
doživlja
.
Nekaterim
so
veliki
dogodki
prav
toliko
kakor
drugim
vsakdanje
malenkosti
,
ki
bi
jih
oni
niti
ne
opazili
.
Nada
sama
ni
vedela
,
odkod
in
kdaj
je
prišla
vanjo
ta
sposobnost
,
vse
tako
globoko
in
bogato
čutiti
,
življenje
v
vsem
potencirati
.
Toliko
malenkosti
je
bilo
,
ki
jih
prej
ni
niti
opazila
,
a
zdaj
so
ji
delale
veliko
veselje
.
Prej
ji
je
tudi
ugajalo
modro
nebo
,
ugajale
so
ji
zvezde
,
mesec
,
kadar
se
je
svetlikal
izza
oblakov
in
jim
srebril
fantastične
konture
–
ali
zdaj
je
čutila
to
lepoto
drugače
,
bogatejše
;
čisto
je
čutila
,
kako
so
ji
postale
oči
velike
in
vesele
,
kadar
jih
je
dvignila
proti
nebu
.
Bila
je
tudi
z
ljudmi
drugačna
,
čeprav
si
ni
želela
in
ni
iskala
njihove
družbe
.
Prej
je
govorila
z
njimi
,
morda
duhovito
in
kratkočasno
,
ali
sebe
ni
dala
.
Zdaj
se
ji
je
zdelo
,
da
zajema
besede
naravnost
iz
srca
,
zdelo
se
ji
je
,
da
so
še
tople
in
polne
njenega
življenja
.
Postala
je
prisrčna
,
odkrita
,
pripovedovala
je
o
sebi
,
o
dogodkih
,
ki
so
ji
bili
dragi
,
pripovedovala
,
kakor
bi
rekla
:
to
vam
dam
,
ker
je
to
lepo
,
ker
imam
to
rada
in
ker
vas
bo
morda
veselilo
;
to
je
del
,
košček
mojega
življenja
in
dam
vam
ga
kakor
dar
iz
srca
,
ki
bi
želela
o
njem
,
da
bi
vas
vzradostil
in
razveselil
.
In
ni
se
bala
,
da
bi
ljudje
to
,
kar
je
dajala
tako
lepo
in
s
tako
toplo
dušo
,
da
bi
vrgli
ljudje
to
proč
,
v
blato
in
da
bi
pomandrali
in
zasmehovali
,
kar
ji
je
bilo
milo
in
dragoceno
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
ljudje
ne
morejo
oskruniti
tega
,
kar
je
zaupala
tako
odkritosrčno
,
in
če
bi
tudi
,
nje
bi
to
ne
bolelo
,
ne
bi
je
oškodovalo
.
»
In
če
samo
eden
tako
lepo
sprejme
,
kakor
jaz
dam
,
ako
samo
eden
od
desetih
čuti
tako
,
kakor
čutim
sama
,
je
tudi
to
dovolj
.
Rečem
lepo
besedo
,
oči
se
mu
zasvetijo
,
vidim
,
kako
mu
je
šlo
do
srca
–
a
jaz
sem
bogatejša
za
ta
drhtaj
tuje
duše
,
za
ta
drhtaj
,
ki
sem
ga
zbudila
jaz
.
«
Tako
je
mislila
in
čutila
je
obenem
,
da
je
bogata
,
ker
lahko
daje
s
polnimi
rokami
.
Ah
,
vse
ji
je
bilo
dragoceno
,
vsak
doživljaj
.
Ničeven
dogodek
,
ki
jo
je
razveselil
,
je
pripovedovala
s
tako
vnemo
,
da
so
se
tudi
oni
veselili
nad
njim
,
ki
so
jo
poslušali
,
čeprav
bi
ne
bili
čutili
ničesar
,
ako
bi
ga
bili
doživeli
sami
.
Šla
je
po
poti
.
Majhen
deček
,
pet
pedi
visok
,
s
čudno
kučmo
na
glavi
,
se
je
igral
pred
njo
.
Šla
je
mimo
in
njeno
krilo
se
je
zadelo
v
njegove
frnikole
,
da
so
se
razkotalile
na
vse
strani
.
Možiček
je
vstal
in
se
je
obregnil
ob
njo
z
osobito
važnim
glaskom
:
»
Ali
,
prosim
te
,
kaj
moraš
ravno
tukaj
hoditi
?!
Kaj
se
nisi
mogla
ogniti
?!
Saj
vidiš
,
da
se
igram
!
«
Naglasil
je
zadnji
vzklik
osobito
ogorčeno
,
da
je
bila
v
hipu
prepričana
o
važnosti
in
imenitnosti
njegovega
početja
.
Opravičila
se
je
pri
petpediču
,
zbrala
razkotaljene
frnikole
,
in
od
takrat
sta
bila
prijatelja
.
Zvečer
jo
je
čakal
pred
pošto
ob
vsakem
vremenu
in
ji
pripovedoval
svoje
vsakodnevne
šolske
dogodke
.
Bil
je
abecedar
,
in
ona
mu
je
dajala
svinčnike
,
peresa
in
druge
take
drobnjave
.
–
Neki
dan
jo
je
čakal
ves
objokan
.
»
Kaj
pa
ti
je
?
«
ga
je
vprašala
.
»
Abecednik
sem
izgubil
!
«
»
Kje
pa
?
«
»
Nič
ne
vem
;
v
šoli
ga
nisem
imel
.
«
»
Ali
si
doma
po
hiši
že
kaj
iskal
?
«
»
Kako
bom
,
če
te
čakam
,
odkar
sem
iz
šole
!
Danes
te
ni
bilo
strašno
dolgo
!
«
Potolažila
ga
je
in
mu
obljubila
,
da
mu
kupi
drugega
,
če
se
abecednik
ne
najde
.
–
Drugi
dan
,
ko
je
zjutraj
odprla
pošto
,
ji
pade
njen
prijateljček
v
roke
.
»
Ga
že
imam
!
Na
polici
je
bil
!
«
»
No
,
dobro
,
ali
samo
hiti
,
šolo
boš
zamudil
.
«
»
Naj
!
Saj
sem
ti
moral
vendar
povedati
,
da
sem
ga
našel
!
«
ji
odgovori
prepričevalno
in
jo
odsmodi
proti
šoli
.
To
njeno
prijateljstvo
ji
je
delalo
veliko
veselje
,
rada
se
je
razgovarjala
s
smešnim
in
ljubkim
možičkom
.
Kadar
je
bil
v
šoli
kaznovan
,
je
takoj
vedela
;
sam
ni
povedal
ničesar
,
a
če
ga
je
vprašala
:
»
Nu
,
kako
je
bilo
pa
danes
?
«
,
je
naredil
šobo
in
se
nevoljno
odrezal
:
»
Ali
pa
tudi
vprašuješ
!
«
,
povedal
pa
ni
ničesar
.
Izprehajala
se
je
z
njim
ob
jezeru
in
se
razgovarjala
včasih
po
cele
ure
s
tem
pritlikavcem
.
Včasih
pa
so
prišli
drugi
otroci
,
ali
tega
njen
prijatelj
ni
imel
rad
.
Razžaljeno
je
nategnil
obraz
:
»
Če
imaš
one
rajši
,
pa
z
njimi
hodi
!
Z
vsemi
se
razgovarjaš
!
«
Prej
ni
iskala
takih
doživljajev
niti
jih
je
vedela
ceniti
;
bili
so
ji
premalenkostni
,
zdaj
pa
so
ji
bili
dragi
in
mili.
Tudi
njena
služba
sama
ji
je
nudila
večje
zadovoljstvo
.
Kadar
je
prej
prišla
kaka
ženica
in
poslala
dva
ali
tri
goldinarje
sinu
v
mesto
k
vojakom
,
ni
vedela
ničesar
o
tem
.
Zdaj
si
je
vselej
pogledala
te
žuljave
,
trde
,
tresoče
roke
,
kako
so
odvozljavale
denar
,
skrbno
zavit
in
zavezan
v
robec
,
in
videla
je
vse
pomanjkanje
v
hiši
,
ves
trud
,
ki
ga
je
imela
stara
ženica
,
preden
si
je
prihranila
goldinarja
po
krajcarjih
od
ust
,
da
bi
ju
mogla
poslati
sinu
.
Prej
,
če
je
prišla
mlada
žena
vprašat
,
ali
je
že
prišlo
pismo
iz
Amerike
od
njenega
moža
,
ji
je
nakratko
in
mehanično
odgovorila
:
»
Še
ne
!
«
Zdaj
pa
je
slišala
v
tem
plahem
vprašanju
vso
skrb
in
ves
strah
,
ki
ga
je
imela
sirota
,
da
bi
ji
ne
rekla
zopet
'
ne
'
.
Zato
ji
je
odgovarjala
prijazno
in
obširno
,
da
je
pač
Amerika
daleč
,
da
pismo
dolgo
potuje
ali
pa
se
je
po
poti
izgubilo
in
da
se
človek
ne
sme
takoj
bati
bogve
česa
.
Izbirala
je
besede
,
da
bi
mlado
ženo
ne
bolele
in
jo
potolažile
,
da
bi
ne
odšla
preveč
v
skrbeh
in
žalostna
od
nje
.
Kadar
je
prej
kak
kmet
dolgo
in
zbrano
podpisoval
svoje
ime
na
poštni
recepis
pisma
,
ki
ga
je
dobil
iz
mesta
od
advokata
,
je
bila
kvečjemu
nepotrpežljiva
,
da
bolj
ne
hiti
,
da
mora
tako
dolgo
čakati
nanj
;
zdaj
pa
je
takoj
slutila
,
ali
se
mož
tožari
ali
pa
je
dobil
terjatev
.
Znala
je
čitati
v
teh
razoranih
obrazih
,
ki
so
delo
,
trud
in
skrbi
uničili
vso
lepoto
v
njih
in
jih
prepregli
s
prezgodnjimi
gubami
.
Vse
to
je
videla
,
kar
je
prej
ni
zanimalo
in
česar
ni
opazila
.
Ni
bila
radovedna
,
ali
življenje
se
je
samo
odpiralo
okrog
nje
,
kamorkoli
je
pogledala
.
In
postalo
je
polno
in
bogato
tudi
zanjo
.
Spoznavala
ga
je
vedno
bolj
in
enako
je
spoznavala
tudi
ljudi
.
Videla
je
,
kako
so
duševno
bogatejši
in
boljši
oni
,
ki
so
kaj
prestali
in
pretrpeli
;
videla
,
kako
je
večkrat
ravno
tako
imenovana
inteligenca
plitkejša
in
v
srcu
bolj
surova
,
primitivna
in
uboga
kakor
preprosti
ljudje
in
tudi
taki
,
ki
niso
znali
niti
čitati
.
Osobito
ženske
premožnejših
krogov
so
bile
mnogokrat
zlobne
,
malenkostne
in
omejene
,
ker
niso
izkusile
ničesar
,
ker
niso
poznale
življenja
,
obvarovane
v
svojem
zatišju
