skodelicaz
blagoslovljeno
vodo
.
Stene
so
bile
orumenele
in
očrnele
od
dima
tresek
.
Zraven
vrat
,
na
vzvišenem
mestu
,
je
bil
umivalnik
in
omara
s
posodami
,
jedili
in
pijačami
.
Ob
golih
stenah
so
stale
težke
klopi
in
debele
mize
,
nepogrnjene
,
na
mizah
vrči
pa
kozarci
in
velike
,
žemljam
podobne
„
trente
“
.
Med
meščani
in
nemeščani
(
duhovniki
,
plemenitaši
,
uradniki
,
graduiranimi
in
diplomiranimi
doktorji
jezičnosti
in
zdravilstva
)
je
sicer
zeval
velikanski
prepad
,
ali
v
gostilnici
so
bili
vsi
enaki
in
sedeli
vsi
križema
skupaj
.
Zasedene
so
bile
skoraj
vse
mize
in
na
glas
so
se
pogovarjali
jezdeci
in
vozniki
,
oslarji
in
konjarji
,
ribiči
in
čolnarji
,
drvarji
,
seljaki
in
težaki
.
Tu
si
je
sezul
popotnik
prašne
in
blatne
čevlje
in
jih
snažil
in
mazal
,
tam
se
je
preoblačila
žena
ali
česala
zorna
devica
.
Pri
zelenkasti
peči
je
spal
krepak
mladenič
in
smrčal
in
puhal
na
vse
pretege
.
V
kotu
so
se
prepirali
kvartopirci
in
kockarji
.
Malone
vsi
moški
so
bili
oboroženi
z
meči
ali
vsaj
z
noži
,
dasi
bi
bili
morali
oddati
orožje
gostilničarju
.
Pri
mizi
ob
oknu
levega
kota
sta
sedela
dva
meščana
.
Prvi
je
bil
imoviti
ostrogar
Rok
Pilko
.
Mož
je
bil
bolj
majhen
,
golorok
in
gologlav
.
Trdi
dolgi
kuštri
so
mu
štrleli
na
vse
plati
nad
ušesi
in
nad
vratom
.
Premočni
brki
so
mu
segali
skoro
do
ram
in
bi
čezinčez
zadostovali
za
tri
možičke
njegove
bire
.
Preden
se
je
iznebil
kaj
modrega
,
je
vselej
skočil
za
mizo
na
prste
,
gubal
čelo
in
gladil
svoj
usnjati
predpasnik
na
prsih
.
Ta
spoštovani
meščan
ljubljanski
je
delal
ostroge
,
pa
tudi
stremene
,
žvale
,
verižice
,
konjska
česala
in
kovinske
okove
na
jahalnem
jermenju
;
bil
je
član
ključavničarske
zadruge
.
Zraven
bogatega
ostrogarja
Roka
Pilka
je
stoloval
v
črnem
talarju
kaj
imeniten
gospod
,
sam
mestni
pisar
Primož
Pogladin
,
velik
slok
starec
.
Veli
obraz
mu
je
bil
rumenkast
ko
vosek
.
Široke
oglate
rame
so
bile
visoke
;
toliko
,
da
se
niso
dotikale
ošabnih
ušes
.
Premodro
je
gledal
Primož
Pogladin
izpod
svojega
lepega
višnjevosvilnatega
bareta
.
Trudil
se
je
očitno
,
da
bi
se
držal
kar
najbolj
resno
in
visokostno
,
saj
je
bilo
to
po
njegovem
mnenju
neogibno
potrebno
v
varstvo
njegovega
visokega
dostojanstva
.
Mestni
pisar
,
član
mestnega
sveta
,
pa
tudi
ni
bil
karsibodi
.
Poleg
mestnega
sodnika
je
bil
najuglednejši
mož
dvanajsterakov
,
prisežnih
mož
mestnega
zastopa
,
„
ljubljanskih
gospodov
“
.
On
je
predstavil
na
svetega
Jakoba
dan
mestnim
očetom
novoizvoljenega
sodnika
;
on
mu
je
izročil
srebrno
sodno
žezlo
in
srebrne
ključe
mestnih
vrat
.
Znal
je
pisati
in
brati
,
celo
nemški
;
vsega
tega
ni
bilo
treba
drugim
dvanajsterakom
,
niti
sodniku
ne
.
Nekateri
so
pač
znali
vsaj
podpisavati
svoje
ime
,
ali
podčačkavali
so
se
povprek
s
tako
žalostno
zveriženimi
čačkurami
,
da
so
bili
njih
podpisi
skoraj
najbolj
podobni
sledovom
v
črnilo
pomočenega
obsedenega
ježa
,
ki
se
je
iz
nagle
jeze
strastno
povaljal
po
pergamenu
.
Mestni
pisar
je
bil
v
primeri
s
takimi
pismouki
cel
učenjak
.
Brez
njega
ni
bilo
nič
;
moral
je
biti
pri
vsaki
seji
.
Vestno
je
moral
beležiti
vse
ukaze
in
naredbe
,
vse
tožbe
in
sodbe
v
sodnih
zapisnikih
in
pregledoval
tudi
blagajnikove
račune
.
Poznati
je
moral
vse
mestne
razmere
in
navade
.
Stranke
so
prihajale
s
svojimi
tožbami
prej
k
njemu
nego
k
sodniku
samemu
.
Sestavljal
in
odpravljal
je
vse
po
magistratu
odobrene
listine
.
In
teh
ni
bilo
malo
;
zakaj
magistrat
je
bil
prva
instanca
v
političnih
in
sodnih
stvareh
za
meščane
,
zadruge
in
vse
neplemenitaše
,
oskrboval
vsa
mestna
posestva
,
vse
mestne
hiše
,
mostove
,
mline
,
travnike
,
njive
,
gozde
in
imel
pravico
,
obsoditi
na
smrt
.
Njega
,
mestnega
pisarja
,
so
pošiljali
v
Gradec
kot
pooblaščenca
mestnega
zastopa
.
Užival
je
celo
več
ugleda
nego
deželni
svetovalci
.
Dvanajsteraki
so
morali
plesati
,
kakor
jim
je
žvižgal
in
godel
on
.
Na
novega
leta
dan
so
mestni
očetje
,
kakor
rimski
diktatorji
ali
doži
benečanske
samovlade
,
vsi
v
škrlatastih
plaščih
spremljali
novo
izvoljene
mestne
uradnike
,
pisarja
,
špitalskega
načelnika
in
blagajnika
do
doma
in
to
ob
slovesnem
zvonjenju
zvonov
na
Gradu
.
Mestni
pisar
je
vodil
Ljubljano
,
on
je
bil
več
kakor
mestni
sodnik
in
vseh
drugih
enajst
mestnih
svetovalcev
.
Vobče
pa
je
pobegnil
iz
mestne
hiše
,
kadar
je
le
količkaj
utegnil
;
seje
v
gostilnici
je
ljubil
bolj
kakor
seje
na
dolgočasnem
rotovžu
.
Pa
tudi
v
krčmi
se
je
držal
gospod
Primož
Pogladin
strahovito
resno
in
važno
,
kakor
bi
slonela
res
vsa
blaginja
in
vse
gorje
Ljubljane
na
njegovih
suhih
ramah
.
Nasmehnil
se
slavni
dedec
ni
nikdar
;
venomer
je
mežikal
,
kakor
bi
se
mu
bleščalo
spričo
njegove
velesijajne
duhovitosti
.
Prespoštljivo
ga
je
gledal
ostrogar
Pilko
,
sila
vesel
,
da
sedi
zraven
takega
imenitnika
.
„
Hvaljen
Jezus
Kristus
in
Mati
božja
!
“
je
pozdravil
vitez
Ahac
in
sedel
nasproti
pisarja
.
„
O
,
naš
ponočni
kralj
!
“
je
vzkliknil
ostrogar
.
„
Bog
vam
pomagaj
danes
in
vekomaj
,
“
je
odzdravljal
milostno
prijazno
gospod
Pogladin
.
„
Amen
,
“
je
dodal
vitez
Ahac
in
zaklical
:
„
He
,
Anže
!
Anže
!
Ali
slišiš
ali
ne
?
Vina
sem
in
klobaso
,
saj
nismo
v
postu
,
ko
so
mesnice
zaprte
!
“
Tudi
drugi
gosti
so
klicali
Anžeta
,
trkali
ob
kozarce
in
tolkli
po
mizah
.
Počasi
se
je
primajal
natakar
Anže
,
kislook
,
bradat
hrust
,
ostrižen
,
ogoljen
,
umazan
.
Tudi
on
se
je
držal
ošabno
;
prevzetnosti
se
je
bil
nalezel
od
gostilničarja
,
gostilničar
pa
od
mestnega
pisarja
.
Edino
veselje
je
užival
takrat
,
kadar
je
smel
sitnega
vinskega
bratca
prestaviti
iz
gostilniške
veže
čez
prag
proti
svetega
Jakoba
cerkvici
.
Vitez
Ahac
je
naglo
naročil
kar
bokal
vipavca
in
pečeno
meseno
klobaso
.
„
Ste
imeli
danes
zopet
sejo
,
egregie
domine
?
“
je
vprašal
mestnega
pisarja
.
„
Ne
,
pač
pa
včeraj
,
gospod
vitez
!
“
je
odgovarjal
Primož
Pogladin
počasi
,
malomarno
.
„
Navadne
seje
imamo
po
dvakrat
na
teden
,
vsak
ponedeljek
in
vsak
petek
,
poleti
že
ob
šestih
zjutraj
,
pozimi
pa
tudi
že
ob
sedmih
.
Slavnostne
seje
so
pa
vsakih
štirinajst
dni
.
Nerodno
je
.
Moji
gospodje
ne
prihajajo
vsi
redno
k
zborovanju
.
Nekaterih
ni
po
celo
leto
k
nobeni
seji
;
se
jim
pač
ne
ljubi
,
vstajati
tako
zgodaj
.
“
Anže
je
prinesel
pijače
in
Ahac
je
precej
odštel
svojih
sedem
soldov
za
bokal
vipavca
,
zakaj
vsak
je
moral
plačati
takoj
.
Gostilničar
je
spravljal
denar
v
močno
hrastovo
skrinjico
.
„
Le
dajmo
ga
!
“
je
dejal
veselo
.
„
Presneto
bi
bilo
škoda
,
ako
bi
ostalo
kaj
tako
izbornega
vina
zarobljenim
Turkom
!
Na
zdravje
!
“
„
Saj
ga
ne
marajo
,
vina
,
“
je
ugovarjal
mali
ostrogar
,
dočim
je
vitez
Ahac
blaženo
zamižal
in
pil
.
„
Ne
marajo
?
Pojdite
no
,
gospod
ostrogar
,
pojdite
!
Ne
marajo
vina
,
kaj
pa
.
Tako
prismojeni
pa
vendar
niso
zlodeji
!
Vem
,
da
jim
je
prenapeti
Mohamed
prepovedal
kapljico
božjo
;
vendar
pa
mislim
,
da
ga
žehtajo
zato
še
rajši
,
zakaj
prepovedani
sad
diši
in
tekne
vse
bolje
.
Kaj
ste
pa
kaj
sklenili
včeraj
pri
seji
,
gospod
mestni
pisari
?
“
„
Mnogo
važnega
,
“
se
je
pohvalil
Primož
Pogladin
in
prekrižal
dolge
roke
na
prsih
.
„
Gospod
mestni
sodnik
mora
skrbeti
za
to
,
da
peki
ne
bodo
pekli
kruha
ponoči
ali
pa
ob
nedeljah
in
praznikih
.
Naši
mesarji
ne
bodo
več
smeli
napihovati
klobas
.
Take
nemarne
grešnike
izbobnamo
kratkomalo
na
vse
večne
čase
iz
Ljubljane
!
Branjevci
ne
bodo
smeli
nakupovati
volovskih
jezikov
na
trgu
pred
določeno
uro
.
Kopune
bodo
smeli
prodajati
kvečemu
po
osem
krajcarjev
,
ne
draže
.
Maslarji
bodo
morali
dajati
maslo
po
štiri
krajcarje
funt
;
kdor
bo
zahteval
več
,
plača
deset
cekinov
globe
.
“
„
Ali
mi
ne
boste
hitro
tiho
,
brne
zarobljene
!
“
je
zarenčal
mali
brkati
ostrogar
Pilko
in
srdito
gledal
po
preglasnih
gostih
,
da
so
kar
onemeli
.
„
Zdaj
govore
naš
gospod
mestni
pisar
!
Vi
pa
jezik
za
zobe
!
Bodite
veseli
in
hvaležni
,
ako
slišite
kaj
pametnega
!
“
„
Svatb
in
drugih
veselic
naj
meščani
ne
praznujejo
več
tako
razkošno
,
krstinje
pa
naj
sploh
opuste
zavoljo
hudih
in
slabih
časov
.
Naši
Ljubljančani
so
le
preradi
veseli
,
noč
in
dan
bi
noreli
.
Upravnik
siromakov
in
prosjakov
izterjavaj
zaostale
davke
marljiveje
,
saj
ima
pet
goldinarjev
letne
plače
,
vrhutega
pa
še
po
tri
krajcarje
na
teden
!
Vsak
tujec
povej
čuvajem
pri
mestnih
vratih
natanko
,
kdo
je
in
kaj
in
odkod
.
“
„
Prav
,
da
se
ne
prikrade
kakšen
Turek
v
mesto
,
“
je
pripomnil
ostrogar
.
Tedaj
je
prišel
oni
sivo
oblečeni
neznani
vitez
z
rdečim
baretom
in
črnim
peresom
,
ošinil
viteza
Ahaca
s
svojimi
sivkastimi
očmi
,
pa
takoj
obrnil
lisičji
obraz
v
stran
.
Stopil
je
k
umazanemu
umivalniku
in
se
umil
,
kjer
se
je
bilo
umilo
danes
že
bogve
koliko
drugih
.
Potlej
je
sedel
v
teman
kot
,
navidezno
sila
truden
naslonil
glavo
na
roke
in
pazljivo
vlekel
na
ušesa
vse
,
kar
so
govorili
pri
pisarjevi
mizi
.
Vitez
Ahac
ga
ni
opazil
.
Bavil
se
je
s
pečeno
klobaso
,
ki
mu
jo
je
prinesel
kisli
natakar
Anže
na
lesenem
krožniku
.
„
Nč
!
Vojska
bo
,
vojska
!
“
je
zakričal
pri
sosednji
mizi
star
,
sključen
ižanski
seljak
s
tako
radostnim
obrazom
,
kakor
bi
oznanjal
najprijetnejšo
novico
.
Okrepčal
se
je
bil
z
rebuljo
mnogo
bolj
,
kakor
je
bilo
treba
in
kakor
je
menda
nameraval
izprva
.
Nekateri
so
se
jezili
,
drugi
so
se
mu
pa
le
smejali
.
„
Tiho
!
“
je
velel
hudi
ostrogarček
in
stopil
na
prste
,
da
bi
bil
videti
večji
.
„
Meni
se
zdi
,
da
je
ta
kmet
tako
malo
prismuknjen
!
“
„
Aha
!
“
je
blebetal
pijanček
.
„
Nč
.
Zasjau
jh
je
sam
satan
,
te
Turke
!
Zdej
plenijo
pa
Istri
al
pa
Frlanskem
al
kduve
keej
.
Uprašam
,
kagaa
je
hadič
?
Kdu
je
hadič
?
Toku
uprašam
.
Pa
praum
:
Turk
je
hadič
!
Al
ne
?
Nč
.
Turk
je
hadič
,
vrag
ga
vzemi
!
Pa
sveta
bo
konc
!
Še
ta
keden
al
pa
še
preej
.
Al
ne
res
,
ldje
boožji
,
kršanski
?
“
Z
motnimi
očmi
je
pogledal
naokoli
;
glas
se
mu
je
ustavljal
.
„
Babje
čenče
!
“
je
vzkipel
ostrogarček
.
„
Ne
bodi
no
tako
siten
pa
neslan
in
pojdi
svoje
neumnosti
prodajat
kam
drugam
!
“
Kmet
je
malo
pomajal
z
ramami
in
jecljal
:
„
Nč
.
Konc
sveta
bo
pa
amen
.
Paslušajte
me
!
Pavem
vam
še
nekej
nouga
.
Konc
sveta
bo
pa
amen
.
Zatu
je
narbl
pametne
,
če
zapijemo
use
o
pravem
čase
,
he
he
!
“
„
Drugega
ne
veš
nič
?
“
se
je
jezil
meščan
Pilko
.
„
O
še
!
Slišou
sm
,
de
boja
prulekli
tisti
zlodji
,
ti
prakleti
Turki
tud
tapove
saba
,
tapove
—
“
„
Beži
,
beži
,
prismoda
neumna
!
“
se
mu
je
ostrogar
živo
zaletel
v
besedo
.
„
Topove
!
Kako
neki
?
Na
konjih
?
Ha
ha
!
“
„
Pa
res
!
“
mu
je
pomagal
vitez
Ahac
.
„
Kaj
pa
mislite
,
mož
?
Težke
obležne
topove
vleče
komaj
deset
do
dvanajst
parov
volov
po
naših
slabih
cestah
.
Turški
hitri
jahači
topove
!
Ali
se
vam
sanja
?
Topovi
bi
preveč
ovirali
te
tolovaje
.
V
dveh
dneh
predirjajo
divjaki
Kranjsko
od
Kolpe
do
koroške
meje
,
saj
ceste
in
soteske
in
brodovi
niso
zastraženi
.
“
„
Zato
prihajajo
Turki
tako
pogostoma
,
“
je
naglašal
mestni
pisar
.
„
Letos
so
že
osmič
pri
nas
.
Po
prvih
treh
navalih
so
mirovali
štirideset
let
;
medtem
so
nas
nadlegovali
drugi
sovražniki
.
Bog
se
usmili
,
nikdar
ni
miru
!
Pred
tremi
leti
pa
so
pridirjali
širokohlačniki
kar
dvakrat
na
Kranjsko
.
O
Binkoštih
so
prilomastili
čez
Uno
in
Kolpo
in
se
ušatorili
pred
Metliko
,
razdejali
to
mesto
in
franšiškanski
samostan
„
Pri
treh
farah
“
.
Cel
teden
so
palili
in
plenili
po
okolici
.
Bilo
jih
je
okoli
desettisoč
konjanikov
.
Nekaj
jih
je
ostalo
ob
Kolpi
,
da
bi
zavarovali
povratek
.
Drugi
oddelek
je
upepelil
kočevski
trg
in
bližnje
vasi
,
divjal
po
Ribniški
dolini
,
prihrumel
pri
Igu
na
ljubljansko
ravan
,
opustošil
Matenjo
ob
robu
Ljubljanskega
barja
,
Šmarje
,
Predvor
in
sežgal
šenklavško
cerkev
pred
ozidjem
ljubljanskim
.
Tretji
oddelek
je
pa
konec
junija
obiskal
Žumberk
,
Kostanjevico
,
taboril
na
Šentjernejskem
polju
,
oplenil
Dobravo
,
najstarejši
trg
kranjski
.
Štirinajst
dni
so
divjali
roparji
po
naši
deželi
.
Z
bogatim
plenom
so
se
na
svetega
Urha
dan
umaknili
v
Bosno
.
Proti
koncu
leta
pa
so
se
vrnili
na
Štajersko
in
Kranjsko
.
Posekali
so
okoli
šesttisoč
kristjanov
in
jih
okoli
dvajsettisoč
prodali
v
Egipet
,
Babilonijo
,
Perzijo
,
Armenijo
.
Petsto
najlepših
kranjskih
dečkov
in
deklic
so
poslali
v
dar
sultanu
v
Carigrad
.
“
Debelo
,
z
velikim
občudovanjem
je
gledal
ostrogarček
gospoda
mestnega
pisarja
,
ki
je
umel
govoriti
tako
dolgo
,
tako
modro
in
tako
učeno
.
Ne
da
bi
trenil
z
okom
,
je
motril
vsak
njegov
gib
in
pazil
na
vsako
besedo
imenitnega
znanca
.
Primož
Pogladin
pa
je
predaval
dalje
:
„
Takoj
početkoma
bi
jih
morali
pognati
nazaj
v
Azijo
,
še
preden
so
se
dodobra
ugnezdili
v
Evropi
in
utrdili
svojo
moč
.
Lahko
ugasiš
gorečo
trsko
,
strehe
pa
ne
!
Največ
jim
je
pomagala
redna
vojska
,
zlasti
janičarji
,
rojeni
na
Hrvaškem
,
Štajerskem
,
Kranjskem
,
Češkem
,
Poljskem
,
Erdeljskem
,
Ogrskem
.
Čudno
:
krščanska
kri
je
steber
in
opora
turškega
cesarstva
!
“
„
Reči
bi
jim
morali
„
jeni
čeri
“
,
to
se
pravi
:
mlada
četa
,
“
je
posegel
vmes
vitez
Ahac
,
ki
je
komaj
čakal
,
da
bi
pokazal
tudi
on
svojo
učenost
.
„
To
mi
je
povedal
turški
trgovec
v
Benetkah
,
kjer
sem
študiral
.
Podjarmiti
hočejo
vse
,
vse
.
Ko
so
osvojili
Carigrad
in
ko
se
je
zasvetil
polumesec
nad
cerkvijo
svete
Zofije
,
nad
naj
lepšim
ondotnim
hramom
božjim
,
tedaj
je
velel
sultan
Mohamed
:
Le
en
sam
Bog
je
v
nebesih
;
tako
bodi
tudi
na
zemlji
le
en
gospodar
in
vse
se
klanjaj
polumesecu
!
“
Začudeni
ostrogarček
je
občudoval
zdaj
tudi
modrost
viteza
Doljanskega
,
mestni
pisar
pa
je
nadaljeval
:
„
Taka
je
.
Sam
sultan
jim
daje
potuho
!
Lani
so
nas
posetili
kar
trikrat
!
Pomladi
je
prilomastil
Isa
paša
dvakrat
zaporedoma
iz
Bosne
in
odgnal
štiridesettisoč
ljudi
v
sužnost
,
ne
da
bi
ga
kdo
oviral
.
Podatke
o
poslednjem
navalu
pa
sem
si
zabeležil
natanko
.
Gospod
vitez
,
želite
brati
?
“
Dal
mu
je
visok
ozek
zvezek
,
vezan
v
usnje
.
Radovedni
vitez
Ahac
se
je
zahvalil
in
bral
počasi
,
presledkoma
:
„
Anno
dominiy
MCCCC
und
in
den
lxxj
ist
der
esebek
der
turk
in
das
Land
czogen
gen
weinicz
komen
an
den
pfingst
tag
vnd
ist
czogen
die
helb
nacht
vnd
zu
morgens
am
montag
hat
er
sich
an
der
Raschicz
zu
veld
geslagn
vnd
den
sakman
gen
lassn
da
selbst
vmb
aursperg
vnd
ist
dar
noch
furt
czogen
gen
laibach
von
den
ain
sackman
geschickt
vnd
ist
Is
ab
czogen
fur
sittich
vnd
maichaw
vnd
die
turkn
sind
Is
an
die
mettling
komen
erttag
...
an
goczlaichnamtag
sind
die
turkn
ali
hinn
wider
czogen
.
“
„
Gospod
vitez
,
povejte
mi
to
po
naše
,
“
je
prosil
gospod
Pilko
.
„
Takoj
.
Poslušajte
:
Leta
Gospodnjega
1471.
je
prišel
Turek
Isa
beg
v
deželo
,
prihrumel
na
Binkoštno
nedeljo
proti
Vinici
in
jezdil
pol
noči
in
se
utaboril
Binkoštni
ponedeljek
zjutraj
ob
Rašici
in
razposlal
svoje
malharje
okoli
Turjaka
in
odhitel
proti
Ljubljani
in
jahal
proti
Zatičini
in
Mehovemu
.
In
v
torek
so
prišli
Turki
pred
Metliko
.
Odjahali
so
na
svetega
Rešnjega
Telesa
dan
.
—
Tako
.
Gospod
mestni
pisar
,
to
si
moram
pa
prepisati
.
Egregie
domine
,
dovolite
?
Pišem
namreč
kroniko
.
Zvezek
vam
vrnem
že
jutri
.
“
„
Prosim
,
gospod
vitez
!
Veseli
me
,
da
vam
morem
ustreči
.
—
Presneto
so
hitri
,
ti
vražji
Turki
!
Jutri
utegnejo
biti
že
pred
Ljubljano
.
“
Hudi
ostrogarček
je
obledel
in
se
nehotoma
prijel
za
vrat
.
Vinjeni
Ižanec
pri
bližnji
mizi
pa
je
jel
grdo
kričati
:
„
Turk
je
pašast
.
Nej
člouk
!
Zverine
sa
!
“
Razgrajal
in
razsajal
je
tako
dolgo
,
da
je
nastopil
žilavi
natakar
Anže
in
ga
z
neopisnim
veseljem
kakor
otroka
odnesel
iz
gostilnice
v
prognanstvo
in
ga
naslonil
ob
zid
sosednje
ulice
.
Ondi
je
omahoval
jezični
Ižanec
na
veliko
veselje
razposajenih
paglavcev
,
se
pridušal
,
mahal
s
polhovko
in
prerokoval
na
vso
sapo
:
„
Ldje
boožji
!
Nč
!
Badite
n
pametn
pa
nagu
zapijte
use
,
kar
imate
!
Pavem
vam
,
še
ncoj
bo
svetaa
konc
!
“
„
Turek
je
kakor
hudournik
in
povodenj
,
“
je
povzel
dolgi
rumenolici
gospod
mestni
pisar
Primož
Pogladin
in
mrko
pogledoval
izpod
višnjevosvilnatega
bareta
.
„
Kristjani
smo
pa
take
počasne
mevže
.
Osupli
krščanski
vladarji
trepetajo
in
ugibajo
:
Kaj
bo
,
kaj
bi
!
Pa
ne
,
da
bi
složno
udarili
na
sovražnika
!
Ali
se
vojskujejo
med
sabo
in
pulijo
za
svetle
krone
in
lepe
naslovčke
in
deželice
,
ali
pa
se
vsaj
pisano
gledajo
in
kujejo
grde
naklepe
drug
proti
drugemu
.
Medtem
pa
Turku
raste
moč
in
greben
.
“
Brkati
ostrogarček
Rok
Pilko
je
skočil
pokoncu
in
se
gladil
po
usnjatem
predpasniku
na
prsih
.
Početkoma
je
bil
v
zadregi
,
kako
naj
se
vede
in
govori
pričo
takega
učenjaka
in
veljaka
,
kakor
je
bil
meščan
in
mestni
pisar
Pogladin
;
kar
čudil
se
je
,
da
tako
vzvišeno
bitje
tudi
je
in
pije
,
kakor
drugi
ljudje
.
Polagoma
pa
ga
je
razvnelo
Čičigojevo
vince
in
moško
je
zasadil
besedo
takole
:
„
Sebični
krščanski
vladarji
niso
sposobni
za
složno
in
junaško
delovanje
.
To
je
tako
čista
in
živa
resnica
,
kakor
sem
jaz
,
ostrogar
Rok
Pilko
,
pravi
član
častite
ključavničarske
zadruge
.
“
Ko
je
to
povedal
,
je
zopet
sedel
.
Bil
je
jako
zadovoljen
,
zakaj
tako
tehtovitega
in
tako
dolgega
govora
ni
sprožil
že
tri
kvatre
.
„
Pa
ti
zbori
,
deželni
in
državni
!
“
se
je
oglasil
mestni
pisar
iznova
.
„
Same
seje
,
seje
,
seje
!
Sama
prazna
slama
!
Akotudi
je
sila
velika
,
vendar
romajo
zborovalci
po
mesece
in
mesece
,
po
polževo
,
in
lezejo
skupaj
.
Ko
se
zbero
,
se
pričkajo
po
več
ur
,
kdo
bo
sedel
na
desni
,
kdo
na
levi
,
kdo
bolj
spredaj
,
kdo
bolj
zadaj
.
In
ko
sedi
vsak
na
svojem
sedežu
,
si
čestitajo
v
dolgih
govorih
,
da
so
se
vendar
enkrat
srečno
zbrali
čili
in
zdravi
.
Naposled
jamejo
zborovati
,
to
se
pravi
:
besedovati
.
“
„
Zborujejo
na
vse
kriplje
!
“
je
pripomnil
živahni
ostrogarček
srdito
.
„
Turek
se
jim
pa
reži
in
trdnjave
zida
.
Pa
naj
se
pravi
kristjan
ne
bi
jezil
!
“
„
Prav
ganljivo
opisujejo
strahovito
stisko
in
bedo
naših
napadanih
dežela
;
tožijo
,
koliko
sveta
je
utrgal
Turek
sveti
veri
;
naglašajo
,
koliko
stotisoč
kristjanov
je
poklal
zverinski
sovražnik
ali
pa
tiral
v
sužnost
.
Natančno
računajo
,
koliko
bi
bilo
treba
vojakov
jež
in
koliko
vojakov
peš
,
vabijo
kralje
in
kneze
in
celo
papeža
na
vojsko
.
Smrt
in
pogin
prisegajo
Turku
,
sklepajo
in
obetajo
na
vse
plati
.
O
te
jalove
seje
!
Po
teh
lepih
navdušenih
besedah
bi
človek
pričakoval
,
da
že
drugo
leto
ne
bo
nobenega
Turka
več
na
svetu
.
Pa
kaj
—
ko
le
govore
,
govore
,
govore
—
—
ne
store
pa
nič
!
Kaj
so
vse
nasvetovali
,
predlagali
in
sklenili
lani
na
zboru
v
Ratisboni
;
zdaj
pa
drže
vsi
roke
križema
...
Kaj
pomagajo
same
lepe
besede
!
Kaj
se
briga
Turek
za
tuje
sklepe
in
modrovanja
!
“
„
In
vsak
hoče
biti
večji
Salomon
kakor
predgovornik
,
“
je
vzkliknil
mojster
Pilko
in
jezno
mahal
s
kratkimi
debelimi
rokami
.
„
Turek
se
ima
pa
dobro
pri
nas
in
tudi
doma
.
Pa
naj
krščanski
človek
ne
bi
bil
nejevoljen
!
“
„
Vedno
poudarjajo
,
da
so
naše
dežele
del
svetorimskega
nemškega
cesarstva
,
“
je
dodal
vitez
Ahac
.
„
Ne
pomagajo
nam
pa
nikdar
,
saj
je
Turek
še
dosti
daleč
od
zapadne
Evrope
.
Le
zase
skrbe
,
za
svojo
blaginjo
in
veljavo
.
Lahko
zidajo
drugi
krasne
stavbe
,
goje
umetnost
,
vedo
in
omiko
,
lahko
jim
cveto
mesta
,
trgovstvo
in
obrtstvo
—
mi
pa
zaostajamo
,
nazadujemo
in
mremo
...
“
„
Tako
je
,
“
je
pritrjeval
mestni
pisar
malo
živahneje
.
„
In
sami
se
moramo
braniti
,
sami
plačevati
najete
vojake
pa
turški
davek
,
sami
moramo
utrjevati
mesta
in
trge
in
tabore
.
“
„
Le
čemu
bi
se
borili
za
tako
življenje
,
polno
nevarnosti
,
skrbi
pa
pomanjkanja
,
“
je
vprašal
hudi
ostrogarček
,
ki
je
sedeval
po
pet
ur
na
dan
po
gostilnicah
.
„
Naš
cesar
je
prepočasen
,
“
je
rekel
vitez
Ahac
,
ki
je
bil
dejal
desnico
na
mečev
ročaj
in
podpiral
glavo
z
levico
.
„
Naš
cesar
nastopa
vse
premalo
krepko
in
le
odlaša
in
se
obotavlja
.
Naš
Friderik
je
sumljiv
,
nezaupljiv
,
odljuden
,
trmast
in
strašno
skop
.
Žal
mu
je
zlata
.
Zlato
pa
odpre
vsaka
vrata
.
Ne
vem
,
kakšni
so
kaj
njegovi
svetovalci
.
“
„
Saj
Friderik
sam
nima
nič
,
“
je
oporekal
pisar
Pogladin
in
se
držal
še
važneje
.
„
Vedno
tiči
v
denarnih
stiskah
;
naposodo
jemlje
,
kjer
le
dobi
,
od
plemstva
in
od
meščanov
,
celo
po
osemdeset
ali
po
šestdeset
cekinov
,
samo
da
je
kaj
.
“
„
Ne
vrača
pa
nič
,
“
je
zaonegavil
mali
ostrogar
žalostno
,
dasi
ni
bil
posodil
cesarju
Frideriku
še
nobenega
vinarčka
.
„
Kje
pa
je
denar
,
ki
mu
že
trideset
let
dohaja
od
štirih
kneževin
,
nekaj
grofovin
in
več
graščin
?
In
kje
so
podedovane
dragocenosti
?
“
„
Pa
res
,
“
je
pritegnil
vitez
Ahac
.
„
Ponižno
prosimo
in
prosimo
:
Pomagaj
nam
,
cesarost
!
Pohlevno
ga
opominjamo
:
Spravi
pa
pobotaj
se
s
Svojimi
zoprniki
!
Ne
dremlji
v
tako
burnih
časih
,
ampak
loti
se
Turka
na
vso
moč
!
Pomisli
,
da
Ti
niso
dali
knjige
v
roko
,
ampak
meč
!
“
„
Naš
cesar
hoče
svoje
namene
doseči
po
dolgi
in
dolgočasni
poti
sej
in
zborovanj
,
akotudi
pravi
sam
:
Kdor
hoče
vladati
dobro
,
on
se
boj
zborov
,
stanov
in
plemstva
!
“
Vitez
Doljanski
je
ob
teh
besedah
malo
pokašljal
in
pisano
pogledal
nadutega
meščana
Pogladina
,
ta
pa
je
nadaljeval
čisto
mirno
:
„
Poprej
so
vladarju
zadostovali
dohodki
njegovih
posestev
,
vojdnina
,
sodnina
,
posrednji
davki
,
pridobnina
,
mostnina
,
fevdnina
,
pravici
,
denar
kovati
in
rudo
kopati
,
ter
radovoljni
darovi
ob
poklanjanju
in
ženitovanju
vladarjevih
sorodnikov
in
o
drugih
prilikah
.
Predlanjskim
je
naložil
Štajerski
,
Kranjski
in
Koroški
davek
za
različne
stanove
.
Plačevati
ga
morajo
ne
samo
grofje
in
škofi
,
meščani
pa
kmetje
,
ampak
tudi
posli
pa
delavci
,
učenci
in
berači
,
celo
dojenčki
!
“
„
Jaz
moram
plačevati
po
deset
goldinarjev
,
“
je
vzdihnil
vitez
.
„
Ubogim
delavcem
,
vdovam
in
sirotam
jemlje
denar
,
pridobljen
s
krvavimi
žulji
,
ne
pa
da
bi
jim
pomagal
in
jih
varoval
nadlog
in
pomanjkanja
.
On
najema
vojake
,
plačujemo
jih
pa
mi
;
v
zahvalo
divjajo
in
delajo
škodo
po
deželi
.
In
davka
ne
porablja
cesar
zoper
Turka
,
marveč
plačuje
svoje
dolgove
,
pa
le
posebno
sitnim
upnikom
,
n.
pr.
vipavskemu
baronu
Andreju
Baumkircherju
.
“
„
Kako
nam
more
poviševati
davke
,
ko
so
nam
že
dvajset
let
zastavljena
in
zaprta
malone
vsa
trgovska
pota
in
ceste
!
“
se
je
gneval
meščan
Pilko
.
„
Čemu
pa
je
romal
v
Palestino
in
v
Rim
,
če
je
doma
vse
narobe
!
“
je
naglašal
vitez
Ahac
.
„
Cesarju
ni
toliko
do
naših
dežela
,
saj
so
tako
že
njegove
.
Češko
kraljestvo
bi
rad
in
ga
ne
mara
prepustiti
ogrskemu
kralju
Matjažu
,
kakor
mu
je
obetal
.
“
Mestni
pisar
je
pogledal
viteza
Doljanskega
nekam
milostno
in
njegovi
dolgi
beli
prsti
so
se
malomarno
igrali
z
rdečim
karneolom
,
ki
mu
je
visel
na
zlati
verižici
ob
talarju
.
„
Ne
smemo
preveč
krivdati
cesarja
samega
,
“
je
zavrnil
viteza
Doljanskega
z
glasom
,
ki
je
zvenel
resno
,
skoraj
slovesno
.
„
Naš
po
božji
milosti
maziljeni
cesar
svetorimske
nemške
države
je
vendarle
dober
vladar
.
Miroljubni
Friderik
ima
žalibog
vse
premalo
vpliva
do
nemških
knezov
in
mest
,
zamotanih
v
domače
prepire
in
pravde
.
Uvažujmo
,
da
je
našel
v
svojih
dednih
pa
tudi
v
državnih
deželah
mnogo
gnilobe
,
mnogo
upornosti
celo
v
svoji
rodovini
.
Koliko
skrbi
ga
tare
zaradi
prestola
!
Naš
Friderik
ima
mnogo
nasprotnikov
,
častilcev
pa
malo
.
In
vendar
moramo
priznati
,
da
se
vsaj
prizadeva
predrugačiti
in
poboljšati
žalostne
razmere
.
Naklonjen
je
zlasti
nam
.
Samo
od
njega
je
dobila
Ljubljana
več
nego
trideset
privilegij
,
neprecenljivih
za
razvoj
in
blaginjo
našega
mesta
.
Kakor
drugi
Habsburžani
nam
je
stregel
vsekdar
tudi
on
v
roko
.
Oblagodaril
je
trgovce
z
mnogimi
predpravicami
pri
trgovstvu
doma
in
na
tujem
.
Pred
tridesetimi
leti
je
popustil
Ljubljančanom
spričo
njih
hrabrosti
za
njegove
vojne
s
celjskim
grofom
ves
hišni
davek
.
Dovolil
nam
je
pečatiti
z
rdečim
voskom
in
to
ni
majhna
odlika
,
zakaj
sicer
smejo
rdeče
pečatiti
zgolj
cesarji
in
kralji
,
veleduhovniki
zeleno
,
svobodna
državna
mesta
belo
,
načelniki
viteških
redovnikov
pa
črno
.
Dal
je
olepšati
deželni
grb
kranjski
,
tako
da
ima
višnjevi
orel
zlato
prečnico
,
na
glavi
pa
cesarsko
krono
in
ne
več
vojvodskega
klobuka
.
Ustanovil
je
za
našo
deželo
častne
službe
dednih
maršalov
,
stolnikov
in
točajev
.
Dal
nam
je
pravico
,
da
smemo
sprejemati
med
meščane
,
kogar
sami
hočemo
;
dal
nam
je
posebne
sodne
pravice
,
da
nam
ni
treba
pred
gosposka
sodišča
:
plemenitaši
ne
smejo
soditi
nobenega
ljubljanskega
meščana
.
V
kapeli
na
Gradu
je
ustanovil
večno
mašo
in
ustanovil
za
našo
deželo
posebno
škofijo
in
tako
združil
razne
kose
v
celoto
.
Zato
ga
imenujejo
nekateri
očeta
kranjske
dežele
.
“
Ko
je
slišal
ostrogarček
te
besede
,
je
takoj
pozabil
prejšnjih
očitkov
,
stopil
na
prste
in
zaklical
navdušeno
:
„
Trčimo
!
Vivat
Fridericus
,
naš
cesar
in
oče
!
“
Pili
so
vsi
trije
.
Vitez
Ahac
je
spraznil
svoj
bokal
na
dušek
in
ga
porinil
proti
natakarju
Anžetu
.
„
Ta
ga
pa
zna
!
“
sta
si
mislila
sopivca
.
Vitez
Ahac
pa
je
majal
debelo
glavo
in
ugovarjal
:
„
Prej
sta
govorila
malo
drugači
.
Toda
—
nič
ne
tajita
,
tudi
vidva
mislita
tako
kakor
jaz
.
Res
,
lepe
pravice
podeljuje
cesar
mestom
in
trgom
,
sam
pa
ne
da
počenega
groša
za
obrambo
naše
dežele
.
Zaukazal
je
,
naj
pridno
molimo
in
zahajamo
k
litanijam
in
romamo
in
se
postimo
vsak
teden
in
vsak
mesec
naj
hodijo
procesije
skozi
mesta
in
vasi
,
da
odvrne
Bog
nesrečo
.
Na
cesarjevo
prošnjo
je
razpisal
papež
Pavel
Drugi
odpustke
za
vse
,
ki
se
bodo
bojevali
zoper
Turka
.
Friderik
sam
pa
ogleduje
cvetlice
in
snuje
načrte
,
kako
bi
povzdignil
Avstrijo
do
velesile
.
Na
svojih
bukvah
,
posodah
in
palačah
,
povsodi
ima
napis
:
A.
E.
I.
O.
U.
—
Austriae
est
imperare
orbi
universo
...
Avstriji
je
usojeno
,
da
bo
gospodovala
po
vsej
zemlji
...
Kaj
pa
obramba
?
Preden
dobi
cesar
poročilo
o
preteči
nevarnosti
in
preden
nabero
brambovcev
,
mineta
več
nego
dva
tedna
.
Medtem
pa
Turki
že
oropajo
in
opustošijo
deželo
dodobra
.
Ako
pridejo
pred
Ljubljano
,
gorje
okolici
in
tudi
nam
—
nemine
impediente
,
nullo
opem
ferente
—
njih
ne
bo
opoviral
nihče
,
nam
ne
bo
pomagal
nihče
.
Kaj
naj
opravi
tistih
par
sto
najetih
vojnikov
v
mestu
in
na
Gradu
?
In
le
poglejte
,
kakšne
so
ljubljanske
utrdbe
!
Ozidje
je
staro
in
ponekod
jako
slabo
,
zlasti
pa
je
premalo
stolpov
in
jarki
so
preplitvi
.
“
Sivo
oblečeni
vitez
z
rdečim
baretom
in
črno
perjanico
se
ni
genil
v
svojem
kotu
.
Delal
se
je
,
kakor
bi
spal
.
Sivkaste
lokave
oči
med
napol
zaprtimi
veki
so
mu
begale
potuhnjeno
naokoli
,
kakor
prežečemu
lisjaku
.
Nepremične
neplemenite
poteze
upalega
bledega
obraza
so
bile
kakor
okamenele
.
Glavo
si
je
opiral
z
levico
,
da
bi
zakrival
rdečo
brazgotino
slabo
zaceljene
rane
.
Poslušal
je
pozorno
,
kaj
govori
trojica
pri
Ahačevi
mizi
,
vendar
mu
je
ušla
marsikatera
,
ker
so
drugi
gostje
govorili
in
kričali
,
ropotali
in
razbijali
po
mizah
.
„
Ozidje
našega
mesta
res
ni
posebno
močno
,
“
je
priznal
mestni
pisar
.
„
Toda
tako
slabo
pa
tudi
ni
,
kakor
se
dozdeva
nekaterim
.
Gradili
so
ga
večinoma
Italijani
iz
Merana
,
Benedek
in
Neapolja
,
možje
,
ki
slove
kot
najboljši
zidarski
mojstri
.
Po
ukazu
našega
cesarja
so
poslali
pozneje
plemenitaši
,
duhovniki
,
grajski
oskrbniki
po
kmetih
in
drugi
veljaki
svoje
ljudi
v
Ljubljano
,
da
bi
pomagali
mesto
utrjevati
.
Mogoče
je
,
da
so
seljaki
delali
le
bolj
površno
,
na
naglo
roko
,
drugod
pa
so
zidine
polagoma
razjedli
in
okrušili
dež
in
sneg
in
vihar
.
“
„
Najslabše
je
mestno
zidovje
okoli
nemške
komende
proti
Krakovski
vasi
,
in
ob
Nemških
vratih
,
proti
Gradišču
,
“
je
zabavljal
vitez
Ahac
.
„
Ogledoval
sem
ga
pred
nekaj
dnevi
.
Mestoma
je
razpokano
tako
zelo
,
da
bi
mogel
v
nekatere
luknje
vtakniti
vso
pest
.
Lepa
reč
!
“
„
Nič
se
ne
bojte
,
gospod
vitez
,
“
je
dejal
mestni
pisar
.
„
Razpoke
so
že
vse
zamašili
.
Nemška
vrata
so
pa
kar
zazidali
menda
včeraj
,
če
ne
že
predvčerajšnjim
.
“
„
Popraviti
in
bolje
utrditi
bi
morali
tudi
Vicedomska
vrata
.
Ta
kraj
je
jako
važen
,
tukaj
bi
sovražnik
najlaglje
naskakoval
Ljubljano
!
“
„
Nemška
in
Vicedomska
vrata
so
vendar
v
Novem
trgu
,
“
je
odvrnil
gospod
Pogladin
ubadljivo
.
„
Zakaj
pa
se
plemenita
gospoda
ne
brigajo
bolje
zanje
?
Mi
meščani
imamo
komaj
denarja
za
utrdbe
na
našem
,
na
desnem
bregu
Ljubljanice
.
Popraviti
bi
morali
meščanski
bastijon
na
Gradu
.
Sezidati
bi
morali
močan
stolp
na
Žabjaku
konec
zidu
ob
vodi
.
Zgraditi
bi
morali
zid
od
Tranče
do
ogala
frančiškanskega
samostana
na
desnem
bregu
pri
manjši
pregraji
,
pri
mlinu
,
in
odondod
pred
Poljansko
vasjo
do
grajske
trdnjave
.
Na
vašem
levem
bregu
pa
bi
bil
potreben
stolp
pri
svetega
Fridolina
cerkvici
na
Bregu
in
več
stolpov
v
ozidju
.
Tudi
bi
morali
poglobiti
jarek
proti
Krakovemu
.
“
„
Pa
naj
bi
cesar
kaj
dal
iz
svojih
kameralnih
dohodkov
,
iz
vicedomske
blagajnice
,
“
je
godrnjal
vitez
Ahac
.
„
Zakaj
pa
gospoda
na
levem
bregu
ne
dovolijo
par
tisoč
goldinarjev
iz
deželne
blagajnice
?
“
je
očitajoče
vprašal
mestni
pisar
.
„
Oprostite
,
egregie
domine
,
ljubljanske
razmere
poznam
še
vse
premalo
,
da
bi
vam
mogel
prav
odgovoriti
.
Toda
povejte
mi
,
čemu
imate
tisto
pregrajo
,
tiste
kole
v
Ljubljanici
od
Žabjaka
do
svetega
Fridolina
,
pa
tudi
drugod
!
Ali
upate
,
da
bodo
ti
slabi
koli
,
zabiti
le
malo
čevljev
v
tla
,
mogli
zadrževati
sovražnika
?
“
„
Kaj
še
.
Pregraja
nam
zadržuje
samo
odklenjene
čolne
in
ladje
in
pa
les
,
ki
je
padel
v
vodo
.
Za
sovražnike
smo
pripravil
druge
lepe
stvari
,
da
ga
sprejmeno
kar
se
da
dostojno
.
Iz
poškodovanih
starih
topov
smo
dali
uliti
pet
novih
,
velikih
.
V
smodniščnici
pri
Gradiških
ali
Nemških
vratih
imamo
okoli
osemsto
centov
smodnika
.
Večinoma
smo
ga
nakupili
v
Trstu
.
Sto
centov
smo
ga
razdelili
po
Kranjskem
;
nekaj
pa
smo
ga
poslali
v
Zagreb
in
Varaždin
,
poleg
tega
tudi
raznega
orožja
in
svinca
.
“
„
Kaj
pa
,
ako
bi
treščilo
v
orožnico
pri
Nemških
vratih
,
v
smodnik
?
“
je
vprašal
vitez
Ahac
in
si
gladil
brado
,
po
burgundski
modi
razdeljeno
v
dva
repka
.
„
Stanujem
čisto
blizu
.
Odneslo
bi
vse
hiše
tam
okoli
pa
še
mene
povrhu
,
kakor
bi
pihnil
.
“
„
Treba
bi
jo
bilo
prestavili
kam
drugam
,
na
primer
na
Grad
,
“
je
pokimal
mestni
pisar
in
dodal
po
kratkem
molku
:
„
Tudi
sicer
smo
ukrenili
vse
potrebno
.
Že
pred
dobrima
dvema
tednoma
je
bobnal
mestni
bobnar
trikrat
po
mestu
,
da
mora
nakupiti
vsak
pek
moke
najmanj
za
tri
mesece
,
vsak
meščan
pa
vsaj
za
štiri
tedne
,
sicer
plača
deset
cekinov
globe
.
Magistrat
si
je
ogledal
žitnice
,
da
bi
videl
,
če
imamo
dovolj
žita
.
Danes
popoldne
pa
si
ogleda
meščanske
brambovce
tam
zunaj
pred
Šenklavžem
;
naročili
smo
bili
orožja
iz
Norimberga
,
in
kdor
pride
brez
sulice
ali
meča
,
plača
tri
cekine
.
Mestni
svet
je
ukazal
,
da
ponoči
ne
sme
nihče
streljati
in
da
ne
smejo
vratarji
odpirati
mestnih
vrat
nikomur
,
niti
samemu
gospodu
mestnemu
sodniku
,
niti
vicedomu
,
niti
deželnemu
glavarju
ne
.
Moja
gospoda
so
tudi
zapovedali
,
naj
pretovorijo
lesarji
ves
les
v
mesto
,
da
ga
Turki
ne
sežgo
.
K
vsakim
vratom
smo
postavili
top
in
stražo
,
mnogo
straž
tudi
ob
ozidju
.
“
„
Koliko
mož
pa
šteje
meščanska
bramba
?
“
je
vprašal
vitez
Ahac
.
„
Presneto
malo
.
Vseh
meščanov
,
starih
in
mladih
,
zdravih
in
bolnih
,
je
komaj
tristo
.
V
Ljubljano
prihajajo
od
vseh
vetrov
sveta
tujci
,
Štajerci
,
Korošci
,
Hrvatje
,
Čehi
,
Tirolci
,
Bavarci
,
Saksoni
,
Franki
,
Švabi
,
Italijani
,
celo
Francozi
,
Pomorjani
,
Holandci
,
Danci
.
Tretjina
ljubljanskih
meščanov
je
iz
tujine
.
Večinoma
ostanejo
tukaj
le
tako
dolgo
,
da
si
natlačijo
bisage
,
potem
pa
jo
popihajo
lepo
domov
.
Zato
imamo
le
malo
starih
meščanskih
rodovin
...
Marsikoga
so
pregnali
tudi
nevarni
,
slabi
časi
.
Trgovina
in
obrt
pešata
.
Nekater
kraji
so
popolnoma
opustošeni
in
zapuščeni
,
saj
Turka
ne
ovirajo
ne
velike
reke
,
ne
visoke
gore
brez
cesta
in
steza
;
drugod
životarijo
naši
ubogi
seljaki
med
razvalinami
.
Kmet
je
pa
res
velik
revež
.
Kar
jih
je
ušlo
turškemu
handžarju
ali
verigam
,
ti
morajo
hudo
tlako
delati
pri
utrdbah
.
Mi
meščani
smo
pa
vedno
v
denarni
zadregi
,
dasi
nam
včasi
po
ukazu
deželnega
kneza
pomaga
gospod
vicedom
Jurij
Rainer
iz
kameralne
blagajnice
.
Židovi
sleparijo
in
izžemajo
deželo
.
Denar
velja
vedno
manj
;
izvoznina
,
uvoznina
,
dac
na
vino
,
na
sol
in
železo
je
vedno
višji
.
Draži
se
žito
,
meso
in
vino
.
Kmalu
kmet
še
ovsenega
soka
ne
bo
imel
za
kosilo
.
Ako
ne
bo
druga
,
bodo
morale
zadruge
in
mesto
prodati
svoje
imetje
in
dati
bomo
morali
pristojbine
v
najem
,
da
poplačamo
dolgove
zaradi
Turkov
.
Predkratkim
smo
ponudili
mestne
travnike
na
Prulah
in
na
Dolgem
bregu
naprodaj
,
pa
jih
ne
mara
nobena
živa
duša
!
Dobro
je
le
to
,
da
Turku
ni
toliko
do
osvojitve
ozidanih
mest
in
da
se
nikjer
ne
mudi
dolgo
.
“
Vitez
Ahac
je
udaril
z
mečem
ob
tla
,
namrgodil
čelo
in
dejal
:
„
Ako
jame
Turek
brenkati
na
druge
strune
in
osvoji
našo
deželo
,
potlej
mu
je
pot
odprta
tudi
v
laške
in
nemške
kraje
in
nevarnost
preti
celo
Rimu
,
saj
je
azijatski
divjak
v
malo
letih
pridrevil
iz
Carigrada
do
Kranjskega
pa
še
dalje
.
“
„
Cesar
naj
bi
pozval
nekaj
izurjene
pehote
in
konjice
z
Nemškega
in
te
vojake
postavil
za
stalno
stražo
ob
granici
,
“
je
rekel
mestni
pisar
.
„
Najel
naj
bi
pretkanih
vohunov
,
ki
bi
vestno
opazovali
sovražnika
.
Najmanj
osemtisoč
kmetov
naj
bi
bilo
vedno
pripravljenih
za
na
vojsko
.
Friderik
naj
bi
potrkal
tudi
pri
sosednjih
vladarjih
!
“
„
Tudi
cerkev
naj
bi
bolje
podpirala
vojne
príprave
za
obrambo
zoper
Turka
!
“
je
kričal
ostrogar
Pilko
,
zakaj
sicer
ga
ne
bi
bil
nihe
razumel
spričo
velikega
šundra
in
hrupa
.
„
Mnogo
denarja
in
dragocenosti
je
prejelo
duhovstvo
za
cerkev
in
vero
,
zato
naj
v
sili
tudi
rabi
darila
za
ohranitev
cerkve
in
vere
!
“
Mestni
pisar
ni
zinil
nobene
več
.
Dostojanstveno
je
pokimal
,
vstal
in
odšel
.
Ponižno
so
ga
pozdravljali
;
oživel
je
celo
dolgočasni
natakar
in
hlapec
Anže
in
hitel
visokemu
gostu
odpirat
vrata
.
Vitez
Ahac
je
vtem
motril
zaspanega
sivo
oblečenega
viteza
in
že
je
hotel
stopiti
k
njemu
in
potolažiti
svojo
radovednost
,
tedaj
pa
je
predlagal
ostrogarček
:
„
Kaj
pa
,
ko
bi
poizkusila
tudi
midva
malo
s
kockami
?
Saj
utegneva
,
do
kosila
.
“
„
Pa
dajva
!
“
je
privolil
strastni
kockar
Ahac
in
mignil
natakarju
.
Anže
jima
je
prinesel
štiri
kocke
,
kredo
in
tablico
.
Potegnil
jima
je
s
kredo
belo
črto
podolgoma
sredi
mize
in
jela
sta
kockati
.
Vitezu
Ahacu
početkoma
sreča
ni
bila
mila
;
pozneje
pa
so
mu
padale
boljše
pike
pred
belo
črto
.
„
Repetitio
mater
studiorum
!
“
je
kričal
.
„
Anže
,
Anže
,
na
pomoč
!
Ako
izpijem
tri
bokale
,
se
ne
bojim
petih
Turkov
.
Ako
pa
izpijem
štiri
mere
,
se
pa
ne
bojim
vseh
janičarskih
zlodejev
in
še
satanskega
sultana
povrhu
!
Prinesi
mi
tudi
vode
,
pa
nikar
se
ne
boj
,
da
jo
bom
pil
!
“
Kislogledi
Anže
je
prinesel
bokal
vina
v
vedrici
mrzle
vode
.
Vitez
je
takoj
plačal
in
strastno
igral
dalje
.
Nekateri
gostje
so
odhajali
,
drugi
so
prihajali
;
pozdravil
jih
ni
nihče
.
Možje
so
vpili
,
žene
so
se
prepirale
in
otroci
so
javkali
in
prodajali
sitnost
.
Prišla
je
debela
bleda
gostilničarka
Polona
Čičigojeva
in
jela
z
Anžetom
pogrinjati
mize
.
Prti
so
bili
sirovi
,
debeli
,
ko
platno
za
jadra
;
bili
so
vsi
umazani
in
marogasti
,
zakaj
poslednjikrat
jih
je
perica
pred
Božičem
oprala
v
rjavkasti
močvirnati
Ljubljanici
.
Vendar
se
zastran
tega
ni
pritožil
nihče
,
saj
je
vsak
vedel
,
da
dobi
le
robat
odgovor
:
Pa
se
izgubi
kam
drugam
,
ako
ti
ne
ugaja
pri
nas
!
In
drugod
ne
bi
naletel
na
čisto
nič
boljšega
.
Po
sedem
,
osem
jih
je
sedelo
pri
vsaki
mizi
,
vse
križema
,
gospoda
in
hlapci
,
bogatini
in
siromaki
.
Razkuštrani
bradati
natakar
Anže
je
prinášal
lesene
krožnike
pa
žlice
in
polnil
kositrene
kozarce
.
Moški
so
se
odkrili
;
krčmar
Vid
Čičigoj
je
snel
svojo
ogoljeno
zelenobaršunasto
čepico
z
debele
glave
,
se
prekrižal
,
sklenil
roke
na
zvitem
belem
predpasniku
in
molil
na
glas
očenaš
in
češčenasimarijo
.
Mati
Polona
so
donašali
juhe
,
kaše
in
pečenke
.
Jeziki
so
za
nekaj
trenotkov
utihnili
;
slišalo
se
je
le
ropotanje
žlic
in
krožnikov
,
godrnjanje
pustega
Anžeta
in
zabavljanje
igralcev
.
Nekateri
snagoljubni
gostje
so
metali
kosti
in
ostanke
lepo
v
kot
,
drugi
pa
kar
med
mize
na
tla
;
tam
so
se
nesramni
psi
renče
vojskovali
za
odpadke
.
Drug
za
drugim
so
prihajali
krošnjarji
in
ponujali
razne
robe
in
sadja
;
vsi
so
bili
oboroženi
z
dolgimi
bodali
.
Roj
sitnih
muh
je
nadlegoval
ljudi
in
živali
.
Vitezu
Ahacu
se
je
kmalu
izneverila
sreča
;
rumenjak
za
rumenjakom
je
izginil
iz
njegove
torbice
.
„
Treba
bo
kosit
,
“
ga
je
opomnil
ostrogarček
,
ki
je
bil
od
sreče
in
pijače
že
jako
dobre
volje
.
„
Še
parkrat
,
no
!
“
je
prosil
vitez
Doljanski
in
mencal
kocke
.
Meščan
ga
je
uslišal
in
vitez
je
izgubil
še
tri
cekine
.
„
Gospod
vitez
,
doma
me
čaka
kosilo
,
“
je
dejal
Rok
Pilko
.
„
In
moja
žena
kuha
rada
sitnost
.
Saj
veste
,
kakšne
so
.
“
Vitez
Ahac
je
pisano
pogledal
in
vrgel
še
perišče
drobiža
na
mizo
.
Izgubil
je
zopet
;
ostal
mu
je
le
še
zlat
križavec
.
„
Bova
pa
po
južini
spet
,
ako
hočete
,
“
je
veselo
predlagal
ostrogar
.
„
Moja
preljuba
žena
ima
presneto
strupen
jezik
!
In
tako
močna
zdrava
pljuča
ima
moja
Lucija
,
da
jo
ljudje
prav
razločno
slišijo
celo
na
vrhu
Gradu
,
kadar
se
reva
togoti
in
razsaja
spodaj
pri
Ljubljanici
nad
klepetavimi
pericami
ali
na
dvorišču
doma
nad
neumno
krščenico
in
butaro
Notburgo
.
Verjamete
?
“
„
Kajpada
—
ali
...?
“
„
Počakajte
le
še
malo
,
da
vam
še
kaj
povem
,
ko
sem
že
začel
;
saj
sva
prijatelja
.
Luco
moram
še
pohvaliti
,
saj
to
ni
nič
grdega
.
Noben
mestni
bobnar
ne
zna
tako
imenitno
ropotati
in
kričati
kakor
moja
Luca
.
Kockal
bi
z
vami
do
trde
noči
,
ker
sem
prav
židane
volje
.
Ali
doma
—
razumete
?
“
Vitez
Ahac
je
namrdal
obraz
in
pomislil
:
„
Pa
menda
vendar
ne
,
da
bi
me
hotel
imeti
ta
možicelj
povrhu
še
za
norca
?
“
Vendar
se
mu
je
nasmehnil
in
se
pošalil
:
„
Pa
bi
jo
poslali
zoper
Turka
,
gospo
Lucijo
!
“
„
Luco
zoper
Turka
?
To
je
beseda
!
Zakaj
pa
ne
?
Moja
Luca
bi
ugnala
s
svojim
bridkim
omelom
vse
Turke
pa
pesoglavce
v
kozji
rog
.
Da
bi
le
hotela
.
Pa
noče
.
Nekatere
ženske
so
presneto
svojeglavne
,
veste
,
gospod
vitez
!
In
med
temi
je
žalibog
tudi
moja
Luca
.
Kar
ne
gane
se
z
doma
.
Moja
Luca
je
kakor
muca
.
Ej
,
malo
takih
Luc
v
Ljubljani
in
v
Gradcu
pa
celo
na
Dunaju
!
Škoda
,
da
je
ne
poznate
!
“
Vitez
Ahac
je
že
grdo
gledal
nadelanega
ostrogarja
in
se
jezil
,
da
mu
prav
zdaj
ne
pride
nič
ubadljivega
na
misel
.
Meščan
pa
je
mirno
izpil
svoje
vino
,
vstal
in
prijazno
nadaljeval
:
„
O
da
bi
vedeli
,
kako
je
zgovorna
,
zgovorna
!
Govoriti
zna
po
celo
uro
in
tako
lepo
gladko
,
kakor
bi
delala
najboljše
klobase
.
Nikoli
ji
ne
zmanjka
ne
sape
,
ne
prikladnih
izrazov
.
Bolje
zna
onegaviti
kakor
vsak
jezični
doktor
.
Jaz
jo
pa
kar
poslušam
,
nekoliko
zato
,
da
je
ne
zmotim
,
nekoliko
pa
tudi
zato
,
da
bi
se
kaj
naučil
.
Ce
bi
znal
jaz
tako
,
kakor
zna
moja
ljuba
Luca
,
oh
,
kdaj
bi
bil
že
svetovalec
in
bi
moško
sedel
v
slavnem
ljubljanskem
mestnem
svetu
!
Pa
brez
zamere
,
gospod
vitez
!
Proti
mraku
pa
spet
udariva
,
kajne
?
Bog
vas
obvari
!
“
In
odkoracal
je
z
zadovoljnim
nasmehom
.
„
Dobro
me
je
obral
dedec
bedasti
,
“
se
je
gneval
vitez
Ahac
.
„
Le
čakaj
,
prismoda
meščanska
,
zvečer
oskubim
pa
jaz
tebe
!
Igral
bom
oprezneje
in
z
večjimi
kockami
,
male
niso
za
nič
.
Zdaj
bo
treba
zopet
k
Aronu
,
da
dobim
kaj
denarja
.
“
Pogledal
je
skozi
okno
.
Mimo
hiše
je
jezdil
oni
sivo
oblečeni
vitez
;
le
za
par
trenotkov
je
videl
vitez
Ahac
njegov
obraz
in
se
takoj
vprašal
:
„
Kdo
je
ta
človek
?
Gleda
kakor
levi
razbojnik
na
križu
.
Kje
sem
vendar
že
videl
ta
potuhnjeni
zlobni
obraz
?
Nikomur
ni
ta
skuta
sivkasta
tako
podoben
kakor
shujšanemu
Belcebubu
.
Kdo
je
vendar
to
?
“
Premišljal
je
,
zdajci
pa
so
se
mu
razširile
oči
in
nehotoma
je
udaril
z
dlanjo
po
mizi
.
„
Če
ne
bi
imel
ta
jezdec
črnih
las
in
črne
brade
,
bi
stavil
jaz
,
vitez
Ahac
Doljanski
,
da
sem
imel
čast
videti
viteza
Erazma
Frauensteinerja
pa
nobenega
drugega
ne
!
Ali
se
je
prebarval
?
Čemu
neki
?
Zdaj
sem
pa
res
radoveden
.
Ali
je
,
ali
ni
?
No
,
saj
bo
ena
pot
—
le
kar
za
njim
!
“
Preden
je
stopil
vitez
Ahac
iz
obokane
veže
pri
Veselem
medvedu
v
Rožno
ulico
,
je
zagonetni
jezdec
kajpada
že
izginil
;
Doljanski
pa
ni
obupal
in
ni
ugibal
dolgo
.
„
Jahal
je
na
levo
.
Ako
bi
bil
nameraval
iz
mesta
,
proti
Dolenjskemu
,
proti
Pisanim
vratom
,
bi
bil
krenil
na
desno
.
Na
vsak
način
se
gunca
zdajle
na
svoji
suhi
kobili
proti
Gorenjskim
vratom
pri
mostu
.
Potemtakem
se
mu
ne
mudi
iz
mesta
.
V
naš
Novi
trg
onkraj
Ljubljanice
ga
vabi
vrag
,
pa
nikamor
drugam
.
In
tam
ga
moram
izvohati
,
pa
naj
se
obesi
sam
Satan
in
vsa
njegova
peklenska
žlahta
!
“
Zavil
je
v
oglato
,
tesno
prečno
ulico
.
Pokrivala
jo
je
debela
plast
sivkljatega
blata
,
tukaj
strjenega
,
tamkaj
zdrobljenega
.
Ozke
podolgaste
hišice
so
bile
lesene
vse
od
slemena
do
tal
in
krite
večidel
s
slamo
.
Vendar
se
je
dozdevalo
vitezu
Ahacu
,
da
priveva
od
teh
okajenih
vež
,
od
teh
sajastih
,
očrnelih
hišic
nekaj
zanimivega
in
vdanega
;
zdelo
se
mu
je
,
da
priveva
od
teh
tihih
,
sanjavih
stark
v
teh
mrakotnih
kljukovitih
uličicah
nekaj
udobnega
,
nekaj
mirnozadovoljnega
...
Le
redkokod
je
iztezal
bezeg
svoje
prašno
,
žalostno
zelenje
kakor
uklet
grešnik
proseče
proti
nemilostnemu
nebu
...
Le
malokje
je
pestrel
pisan
vrtec
,
par
rjuh
plodne
prsti
za
polomljeno
ograjo
.
Ob
kočah
je
rasla
trava
,
hirala
zlatica
,
marjetica
...
V
kote
in
ogale
je
bila
zanesla
sapa
cele
kupe
prahu
in
usmiljeno
vsaj
nekoliko
pokrila
zavržene
čepinje
,
raztrgane
čevlje
,
cunje
,
gnile
deske
,
staro
šaro
in
nesnago
.
Povsodi
je
dišalo
po
zatohlini
,
trohnobi
.
Tuintam
so
bile
dišavice
posebno
neprijetne
:
zaudarjalo
je
po
dimu
,
po
čreslu
,
po
kožah
,
po
loju
.
Le
redkoma
se
je
ganil
zrak
,
zaprt
v
ozke
tokave
mestnih
zidin
...
Okoli
Šent
Jakoba
je
stal
najstarejši
del
Ljubljane
,
starejši
od
Rožne
in
Hrenove
ulice
.
Tukaj
so
prebivali
ljudje
že
petnajststo
let
pred
Kristusom
.
Ob
znožju
grajskega
hriba
,
na
njegovi
prisojni
strani
,
so
se
naselili
že
v
tajnoviti
pradavnini
Slovenci
in
med
njimi
ostanki
italskih
Romanov
,
čolnarji
,
ribiči
,
zlasti
pa
—
trgovci
.
Ogibali
pa
so
se
Slovenci
levega
brega
ob
kalni
Ljubljanici
;
ogibali
so
se
ondotnih
samotnih
,
grozotnih
razvalin
stare
Emone
,
koder
so
ponoči
baje
strašile
pošastne
žrtve
kralja
Atile
in
njegovih
divjih
Hunov
,
tožili
duhovi
ubitih
in
poklanih
Ilirov
,
Keltov
in
Rimljanov
...
Vroče
je
bilo
vitezu
Ahacu
,
akotudi
je
hodil
v
senci
.
Na
večjem
dvorišču
je
kokodajskala
silno
razburjena
kokoš
,
v
bližini
pa
so
se
klicali
presiti
petelini
na
kurjo
korajžo
.
Povsodi
naokoli
so
razbijala
kladiva
,
vreščale
pile
,
puhali
mehovi
,
peli
in
žvižgali
rokodelci
.
Za
ogali
so
se
čakali
neugnani
belolasi
paglavci
.
Veseli
,
da
jim
v
tem
nevarnem
času
ni
treba
nič
v
šolo
pri
svetem
Miklavžu
,
so
si
mladi
junaki
pogumno
kazali
fige
in
jezike
,
si
zabavljali
na
vse
pretege
in
iz
polnih
perišč
kakor
obsedeni
streljali
cele
oblake
prahu
proti
sovražniku
.
Ves
razjarjen
je
kihal
in
klel
vitez
Ahac
in
prepodil
vse
skupaj
,
Turke
in
kristjane
.
Mimo
ozkih
in
visokih
hiš
Žabje
ulice
je
prišel
na
precej
prostorni
trg
pred
staro
mestno
zbornico
.
Skoraj
nasredi
trga
pred
rotovžem
je
stal
mestni
vodnjak
,
ki
je
dobival
vodo
z
Golovca
.
Obsenčevala
ga
je
častitljiva
stara
lipa
.
Vitez
Ahac
se
je
nekoliko
oddahnil
;
tukaj
je
bilo
vse
svetleje
in
prijazneje
in
manj
zatohlo
.
Rahel
piš
je
pozibaval
zeleno
lipo
in
visoko
travo
okoli
vodnjaka
.
Na
kameniti
klopi
so
sedeli
v
hladni
senci
pod
košatim
drevesom
hrabri
meščanski
stražniki
in
čuvali
top
.
Vitez
Ahac
se
je
nasmehnil
hudomušno
.
„
Kako
vestno
stražijo
svoj
top
,
lej
,
lej
!
“
je
dejal
sam
pri
sebi
.
„
Morda
se
boje
,
da
jim
ga
ne
zavleče
povodni
mož
ali
pa
celo
njegova
huda
baba
v
umazano
Ljubljanico
!
“
Pri
vodnjaku
so
stale
dekle
in
kuharice
v
pisanih
krilih
,
zajemale
vodo
v
vedrice
in
si
v
največji
naglici
pripovedovale
velezanimive
novice
o
svojih
zaljubljenih
gospodarjih
in
sitnih
gospodinjah
.
Skrivoma
pa
so
pogledavale
zalega
mladega
meščana
,
ki
pa
ni
pomagal
tovarišem
stražiti
dragoceno
orožje
,
ampak
je
le
dremal
in
kimal
na
klopi
.
Mladenič
je
bil
gizdavo
našemarjen
s
svilnatimi
trakovi
,
da
so
mu
vihrali
v
sapici
,
kakor
bi
hoteli
odleteti
od
nevarnega
kraja
blizu
topa
.
Na
lipi
so
fanatčino
čivkali
razposajeni
vrabci
.
Nasproti
lipe
in
vodnjaka
je
zagledal
vitez
Ahac
staro
poslopje
z
malim
stolpom
.
Ondukaj
,
malone
nasredi
starega
mesta
,
nasredi
med
Pisanimi
vrati
in
Trančo
,
je
stal
ljubljanski
rotovž
s
svojim
skoraj
dvestoletnim
zidovjem
.
Ob
široma
odprtih
železnih
vratih
sta
viseli
dve
svetiljki
,
pa
le
bolj
za
parado
:
prižigali
so
ji
varčni
Ljubljančani
le
takrat
,
kadar
je
ponoči
gorelo
kje
v
bližini
.
Na
stenah
so
bile
zamite
,
preperele
slike
:
na
prestolu
žena
z
zavezanimi
očmi
,
z
mečem
in
tehtnico
,
podoba
pravice
;
petelin
,
simbol
budnosti
;
meščan
v
železnem
oklepu
,
s
kratkim
kopjem
in
buzdovanom
;
grba
ljubljanskega
mesta
in
deželnega
kneza
...
Blizu
vrat
pod
omreženim
oknom
sta
stali
klop
bridkosti
in
pa
železna
kletka
za
tatove
,
tatice
in
druge
nerodne
uboge
grešnike
,
ki
niso
znali
o
pravem
času
uiti
hudobnim
mestnim
biričem
.
Na
tej
klopi
so
tržne
dni
močni
,
izurjeni
sodni
hlapci
s
šibami
ali
z
zavozlanimi
jermeni
tepežkali
natančno
obsojene
reveže
in
reve
za
pokoro
zlikovcev
in
v
priljubljeno
brezplačno
zabavo
nerahločutnih
gledalcev
.
Zdaj
sta
sedela
tukaj
dva
redarja
;
prodajala
sta
dolgčas
,
zehala
in
prijazno
bezala
drug
drugega
z
dolgima
sulicama
,
da
ne
bi
zaspala
in
nehala
skrbeti
za
javni
mir
in
red
in
varnost
.
V
oba
ogala
sta
bila
vzidana
kipa
Adama
in
Eve
;
Evo
je
moral
poljubiti
vsak
,
ki
je
prvikrat
prišel
v
Ljubljano
.
V
prvem
nadstropju
so
bila
tri
okna
;
ozka
vrata
so
vodila
na
železen
balkon
,
na
oder
sramote
,
kjer
so
razglašali
in
izvrševali
manjše
obsodbe
.
Konec
strešnih
žlebov
sta
se
spakovala
dva
neokusna
zmaja
.
Nad
streho
je
molel
stolpek
z
mestno
uro
in
vetrnico
.
Na
trgu
je
še
zmeraj
čepelo
nekoliko
prodajalk
.
Kmetice
,
kajžarice
in
vrtnarice
iz
krakovske
in
trnovske
vaši
,
zlasti
pa
iz
šempetrskega
predmestja
,
so
prodajale
večinoma
domačo
zelenjavo
.
Danne
bi
povenila
pod
solnčnimi
žarki
,
so
jo
škropile
;
iz
košar
je
curljala
in
kapala
voda
in
odtekala
po
ulici
proti
Ljubljanici
.
Ko
so
zagledale
babnice
viteza
Ahaca
,
so
se
izkušale
,
da
bi
prevpila
druga
drugo
:
„
Pomaranče
iz
Gorice
!
Suhe
tržaške
fige
!
Vipavske
češnje
!
Dober
sir
!
Sladki
mandeli
!
Jajca
,
jajca
!
Divje
grlice
in
golobi
!
“
Dočim
so
prebivali
v
Rožni
ulici
in
okoli
Šent
Jakoba
skoraj
le
rokodelci
,
obrtniki
,
so
stanovali
na
Starem
trgu
od
rotovža
proti
Tranči
večinoma
trgovci
.
Malone
nad
vsakimi
vrati
je
videl
vitez
Ahac
sidro
,
znamenje
kupčijstva
.
Hiše
so
bile
večidel
preproste
,
kamenite
,
ponekod
tudi
še
popolnoma
lesene
.
V
kamenitem
pasu
mestnega
ozidja
zagožene
med
Grad
in
Ljubljanico
,
so
stale
vse
podolgoma
od
reke
proti
hribu
in
imele
na
mnogo
ožjem
uličnem
pročelju
le
po
troje
ali
celo
samo
po
dvoje
oken
.
Gorenja
nadstropja
so
molela
čez
spodnje
dele
,
tako
da
je
bila
ulica
zgoraj
še
ožja
nego
spodaj
;
bila
so
malone
vsa
lesena
,
saj
so
imeli
ljubljanski
meščani
dovolj
dobrega
lesa
v
svojih
gozdovih
na
Golovcu
,
v
Mestnem
logu
,
pri
Igu
,
pri
Sveti
Katarini
.
Vrata
so
se
odlikovala
z
močnimi
oboki
,
tuintam
s
pisanimi
,
lično
izrezljanimi
stebri
.
Pritlična
okna
so
varovale
debele
,
zarjavele
železne
palice
ali
goste
mreže
.
Nihče
ni
pogrešal
številk
,
saj
so
si
bile
hiše
kaj
malo
podobne
:
vsako
so
krasile
značilne
podobe
,
tukaj
hišni
svetniki
,
tam
angeli
,
tukaj
igrajoči
se
otroci
,
tam
živobarvni
venci
s
cvetlicami
in
sadjem
;
vsaka
je
kazala
drugačne
prečnice
,
okenske
robnike
in
prizidke
,
drugačne
pomole
in
stolpke
.
Med
hišami
so
bili
ozki
medzidki
z
nizkimi
vratci
,
vodečimi
na
nabrežje
.
Vitez
Ahac
je
moral
paziti
,
da
se
ni
spotaknil
na
grbavinastih
tleh
.
Tlak
bi
moral
oskrbovati
vsak
hišni
posestnik
sam
ob
svoji
hiši
;
tlakal
pa
ni
nihče
,
dobro
vedoč
,
da
tudi
njegovi
modri
sosedje
ne
bodo
metali
denarja
na
ulico
.
Na
desni
so
se
svetile
okrogle
,
v
svinec
vdelane
šipe
v
majnikovem
solncu
.
Iz
hladnih
prodajalnic
so
prihajale
močne
dišave
jutrove
dežele
.
Od
nekod
so
se
glasili
tajinstveni
temni
zvoki
tožne
harfe
.
Vitez
Ahac
se
je
ozrl
navzgor
in
uzrl
pri
oknu
sanjav
bled
obrazek
mlade
Ljubljančanke
.
Prijazno
je
pomežikal
zamišljeni
lepotici
,
ona
pa
je
takoj
izginila
od
okna
...
„
To
je
vendar
čudno
,
da
sem
še
vedno
tak
!
“
je
premišljal
sam
sebe
.
„
Saj
jih
imam
že
dovolj
na
grbi
,
pa
so
mi
še
vedno
tako
povšeči
!
Te
mlade
žene
in
dekleta
,
te
lepe
izkušnjave
ljubljanske
so
pa
res
prenevarne
občutljivemu
moškemu
srcu
!
Ni
čuda
,
da
so
zmešale
pamet
že
marsikateremu
odličnemu
modrijanu
.
Le
pomisli
,
vitez
Doljanski
!
Ako
bi
se
zaljubil
iznova
,
bi
bilo
to
sila
narobe
in
žalostno
tudi
!
Misili
rajši
na
hinavca
Frauensteinerja
!
Sam
Bog
vedi
,
kam
ga
je
cefral
vrag
!
“
Pogledal
je
proti
Rebri
.
Ondi
so
čepele
na
poboju
najubožnejše
koče
ljubljanske
,
lesene
in
slamnate
od
vrha
do
tal
.
Z
luknjastimi
strehami
in
nagnjenimi
stenami
,
napol
podrte
,
so
trudno
gledale
izmed
zelenega
drevja
.
Tukaj
so
prebivali
največji
siromaki
.
Tačas
se
je
bližala
od
Gorenjih
vrat
večja
gruča
ubežnih
okoličanov
z
gorenjske
strani
.
Zdajci
pa
je
prijezdil
mimo
Ahaca
oni
sumni
vitez
.
„
He
,
prijatelj
Erazem
!
“
je
viknil
vitez
Ahac
takoj
za
njim
.
„
Kdaj
pa
si
si
počrnil
svoje
rdeče
lase
in
rdečo
brado
?
Stoj
,
počakaj
no
malo
!
Misliš
,
da
te
nisem
spoznal
?
Vitez
Frauensteiner
!
Dobro
sem
videl
tvojo
brazgotino
—
“
Ali
klical
ga
je
zastonj
.
Tuji
vitez
se
ni
niti
okrenil
,
kakor
ne
bi
bil
slišal
prijaznega
vabila
.
In
ne
da
bi
ustavil
svojega
konja
,
le
še
hitreje
je
jahal
proti
mestnim
vratom
.
Vitez
Ahac
bi
bil
rad
pohitel
za
njim
;
toda
že
so
ubežniki
s
svojo
tovorno
živino
zagatili
ozko
ulico
.
Pridrevili
so
trgovci
iz
svojih
prodajalnic
,
hvalili
kmetom
svojo
robo
na
vso
sapo
,
se
spakovali
in
nalašč
prav
čudno
in
smešno
zavijali
besede
.
Posebno
živahni
in
glasni
so
bili
mnogoštevilni
priseljeni
Italijani
.
Vendar
se
ni
ustavil
noben
kupec
pri
štacunah
;
vse
se
je
gnetlo
dalje
proti
Rebri
.
Vitez
Ahac
je
moral
hočeš
nočeš
počakati
,
da
so
odšli
pribežniki
po
stranski
uličici
navkreber
.
„
To
je
čudno
,
da
me
zlodej
ni
maral
slišati
!
“
si
je
dejal
in
sopihal
za
njim
ves
osupel
in
radoveden
.
„
Kaj
mu
je
?
Kaj
namerava
?
Kar
bo
še
kdaj
malvazije
po
kleteh
Blagajevih
gradov
,
vso
bi
stavil
z
vsakomur
,
da
je
ta
potuhnjenec
sam
Saldin
brat
Frauensteiner
.
Pa
tudi
v
gostilnici
je
pasel
potuho
.
To
je
jako
jako
sumno
!
“
Požuril
se
je
in
prišel
mimo
mestne
kruharnice
,
ki
je
stala
na
najožjem
delu
Starega
trga
na
levi
.
Tukaj
je
bila
pekovska
prodajalnica
in
shramba
za
žito
in
moko
.
Pred
hišo
je
sedel
rejen
pek
na
klopi
sramote
,
ker
je
bil
pekel
premajhne
žemlje
in
preslabe
hlebe
.
Debeli
grešnik
si
pa
tega
ni
gnal
kdove
kako
k
srcu
,
ampak
je
mirno
dihal
in
spal
,
akotudi
se
je
po
njegovem
močnatem
tolstem
obrazu
izprehajala
cela
družba
ščegetljivih
muh
.
Ondukaj
,
pri
kruharnici
,
je
tekla
Ljubljanica
najbliže
mimo
Gradu
,
ondukaj
je
bil
gorenji
,
severni
konec
najstarejše
Ljubljane
.
Zavarovan
je
bil
ta
kraj
z
Gorenjskimi
vrati
,
nerodnim
temnim
poslopjem
;
vdelana
so
bila
v
severni
mestni
zid
,
ki
je
tekel
od
Gorenjega
mostu
naravnost
po
strmem
pobočju
do
velike
grajske
trdnjave
.
Povsodi
so
se
kazali
sledovi
in
ostanki
popravljanja
,
povsodi
je
bila
raztresena
malta
,
opeka
,
kamenje
,
apno
.
Odprte
hrastove
durnice
so
bile
obite
z
debelimi
železnimi
klini
in
bronastimi
pločami
;
na
njih
so
bili
nalepljeni
magistratovi
oglasi
;
brala
jih
ni
živa
duša
razen
avtorja
,
veleučenega
mestnega
pisarja
.
Nad
oglase
je
ljubljanski
rabelj
pribil
obe
roki
razčetrtanega
razbojnika
.
Zunaj
vrat
sta
stala
dva
oborožena
nadzornika
meščanske
straže
.
Nad
vrati
je
plapolala
mestna
zastava
;
iz
line
je
pretil
dolgoceven
top
.
Vitez
Ahac
je
stopil
h
kosmatemu
vratarju
,
ki
je
pobiral
mostnino
in
spuščal
denar
v
pušico
,
priklenjeno
na
belozelenem
stebru
.
„
Prijatelj
v
Kristusu
,
ali
ste
videli
,
kam
se
je
obrnil
vitez
z
rdečim
baretom
in
črno
perjanico
?
Jezdil
je
pravkar
tod
skozi
.
“
Vratar
je
že
poznal
viteza
Ahaca
in
vedel
,
da
ta
veseljak
ne
gre
nikdar
takoj
po
večernicah
spat
,
marveč
roma
vedno
zadnji
skozi
mestna
vrata
.
Prijel
se
je
za
brado
in
se
odrezal
modro
:
„
Ne
vem
,
res
ne
vem
,
kam
.
Nisem
gledal
.
Nisem
utegnil
.
Kdo
bi
za
tistih
štirinajst
krajcarjev
na
teden
še
pazil
,
kam
hoče
ta
in
ta
!
Jahal
je
pa
najbrže
v
Novi
trg
ali
pa
tudi
proti
Šenklavžu
.
Drugam
ni
mogel
.
“
Vitez
Ahac
je
stopil
okoli
ogala
na
levo
proti
mostu
v
kratko
in
ozko
ulico
,
temno
in
vlažno
kakor
skalna
globel
.
Druge
kraje
Starega
trga
je
osvetljevalo
solnce
vsaj
po
nekaj
ur
na
dan
,
tukaj
pa
njegovi
žarki
niso
mogli
