,otresa
biserno
roso
.
Ona
se
utaplja
v
Reki
,
se
pogublja
na
dremajoči
cesti
.
Zdrkne
raz
bezgove
vejice
v
odprto
čašo
ledinščice
,
žari
in
blešči
velika
solza
.
Takanje
palice
,
klapanje
podplatov
,
ki
se
drže
samo
že
za
lek
brezpetih
ostankov
obuče
,
prebudi
zamišljene
topole
.
V
rosnem
jutru
prihaja
žalostna
slika
,
prihaja
naš
znanec
Jožina
.
Hlače
so
v
resah
,
od
jankete
se
poslavljajo
zaplate
,
trta
drži
ostanke
obuče
,
veho
na
glavi
.
To
bo
imela
dela
Mihčeva
velika
dekla
,
ki
očedi
in
zašije
berača
v
zahvalo
,
da
ji
prerokuje
veliko
srečo
v
zakonu
z
volarjem
.
Imeli
bodo
dela
britev
,
škarje
.
Jožinu
je
pokrila
brada
usta
,
sili
mu
v
sence
.
In
malha
je
prazna
,
žalosten
je
škant
,
vse
na
Jožinu
visi
,
je
scefedrano
,
samo
rdeč
telovnik
zakriva
,
skrbno
zapet
,
skrivnosti
,
katere
prinaša
gotovo
iz
glasnega
sveta
v
tiho
dolino
.
Rosno
je
jutro
,
rosno
beračevo
oko
.
Zdi
se
mu
,
da
je
bil
dolgo
z
doma
.
Bilo
je
v
začetku
posta
,
ko
je
silila
pomlad
že
v
deželo
in
so
jo
ustavljali
mrzli
vetrovi
.
Srečal
je
grajskega
pisarja
,
ki
ga
je
povprašal
po
Reziki
in
mu
rekel
,
ko
mu
je
stisnil
par
centezimov
v
roko
:
„
Jožina
,
ti
ga
hodila
preveč
na
brda
.
Ona
gori
huda
.
“
Tiste
besede
je
pojasnil
še
birič
Jaka
,
rekoč
:
„
Salamenski
stari
krevsač
in
čeljustač
,
ne
moreš
se
držati
doli
?
Ti
diši
klop
?
“
V
postu
je
bilo
to
,
zdaj
gre
na
Binkošti
,
zdaj
se
je
naselila
pomlad
za
stalno
v
ljubi
dolini
.
Dosti
novega
je
slišal
in
videl
berač
,
kar
se
je
umaknil
komisarjevi
jezi
,
kar
se
je
vdal
Rezikinim
prošnjam
in
šel
na
Reko
,
da
poizveduje
o
Grgu
.
Dosti
novega
je
slišal
.
Polno
ponosnega
bahanja
francoske
vlade
,
jeznih
groženj
,
prerokovanj
o
njenem
padcu
iz
ust
domačinov
.
Verjel
je
,
kar
je
želel
.
Zdaj
pa
,
ko
se
vrača
,
da
prinese
važno
novico
Mihčevim
,
zdaj
čuti
,
da
je
tu
močna
in
trdna
francoska
oblast
.
Seničica
se
skriva
pred
skobcem
,
orel
lovi
jagnjeta
,
volk
ovce
,
in
berač
se
skriva
,
da
ga
ne
zaloti
žandarm
,
da
ga
ne
izroči
komisarju
.
„
Zlomek
!
Jožina
!
kod
si
hodil
,
kod
si
bil
?
“
Pri
znamenju
pod
mladimi
češpljami
na
graščinskem
travniku
ustavi
berača
Matevž
Bitinčev
,
majhen
možicelj
v
kratkih
hlačah
,
golorok
,
grablje
na
rami
,
ki
je
imel
posebno
navado
,
da
je
mežikal
pri
govorjenju
,
razširjal
usta
in
kremžil
ustnice
na
desno
in
levo
,
kar
ni
pripomoglo
posebno
k
njegovi
lepoti
.
„
I
,
kod
naj
bi
bil
?
“
odgovarja
berač
in
njegovo
godčevsko
razpoloženje
se
vrača
.
„
Na
Reki
sem
se
učil
francosko
.
Za
kapetana
so
me
hoteli
,
pa
sem
pobral
kopita
,
saj
veš
,
Matevž
,
da
mi
voda
ne
ugaja
.
In
Ančka
,
tista
lepa
Ančka
„
Pri
konjiču
“
te
pozdravlja
.
Pa
kaj
delaš
,
kaj
je
novega
pri
vas
?
“
„
Pozdravlja
me
tista
Ančka
?
“
vleče
Matevž
usta
na
vse
strani
.
„
Beži
,
beži
,
lažnivec
.
Ti
si
hodil
okoli
slabih
ljudi
in
po
slabih
potih
.
Povej
,
kaj
je
novega
?
Je
res
vojska
?
Travnik
pograbim
,
da
veš
,
krtine
.
Pa
zakaj
bo
vojska
?
“
„
O
ti
Jure
jurasti
.
Zato
ker
žro
francoski
molji
angleško
blago
.
Kaj
pa
je
novega
na
Premu
?
“
„
Novega
?
Pasji
rep
!
Jovaninu
na
Brcah
je
poginilo
tele
.
Komisar
da
se
je
odpeljal
v
Ljubljano
,
ker
pravijo
,
da
bo
neznansko
huda
vojska
.
Naši
fantje
so
že
šli
.
“
„
Saj
sem
ti
pravil
lani
—
komet
je
bil
,
in
rep
njegov
kot
metla
,
krvavordeč
.
Šli
so
,
Matevž
.
Na
Rusko
.
Tam
je
tak
mraz
,
da
zebe
še
ogenj
;
ena
stran
lonca
vre
,
druga
zmrzuje
,
tam
hodiš
cele
tedne
in
ne
najdeš
božjega
človeka
,
da
ti
poda
požirek
vode
.
Tam
so
hudi
zmaji
,
čudne
zveri
.
“
„
Ježeš
!
“
stoka
Matevž
.
„
Naši
fantje
!
kaj
praviš
,
Jožina
,
ali
pridejo
nazaj
?
“
„
Bog
ga
vedi
!
“
reče
resno
stari
berač
in
gre
naprej
po
rosni
cesti
.
Govoriti
o
vojski
in
smrti
v
tako
lepem
jutru
,
kaj
ni
to
greh
?
In
voditi
na
jezera
ljudi
v
tako
lepi
pomladi
v
smrt
...
O
ti
šiba
božja
,
drugi
Atila
,
nesrečni
Napoleon
!
Berač
gre
skoz
vas
Bitinje
.
Na
nizkih
ognjiščih
gore
ognji
,
skrbni
,
potrti
obrazi
žensk
se
kažejo
na
vratih
.
„
Stric
malhar
,
“
pozdravljajo
srajčniki
.
„
Jejs
,
Jožina
!
“
kličejo
ženske
,
vabijo
berača
v
zakajene
veže
.
Vsa
vas
prihiti
,
vprašuje
:
Ali
je
res
,
da
so
premagali
Francozi
Špance
in
Angleže
,
ali
je
res
,
da
je
ubit
Mihcev
Grga
?
Mihcev
Grga
ubit
?
se
čudi
Jožina
,
hoče
reči
,
da
ne
,
in
popravi
hitro
,
da
je
že
mogoče
.
Raznesla
je
potovka
,
mu
razlagajo
.
Ubogi
Mihčevi
!
Rezika
si
bo
izjokala
rjave
očke
.
Pa
se
ne
joče
toliko
za
Grgom
kot
zato
,
ker
ne
mara
starega
moža
.
Dobro
zate
,
Jožina
.
Zapel
boš
na
svatbi
.
Šiva
se
in
tke
pri
Mihčevih
,
po
Binkoštih
bo
svatba
.
Pa
pravijo
,
da
se
vidita
rada
deklic
in
grajski
pisar
.
Kaj
praviš
,
Jožina
,
kaj
bo
iz
vojske
?
Berač
se
čuti
na
višku
.
Dasi
ga
je
vznemirila
vest
o
žalosti
Mihčevih
in
se
mu
mudi
potolažit
jih
—
vendar
ne
more
pustiti
prilike
,
da
pokaže
,
kako
važna
oseba
da
je
on
,
stari
berač
.
Zato
maha
s
palico
,
stresa
sive
lase
,
miga
z
nosom
in
obrvmi
,
ko
mu
beže
laži
skoz
redke
zobe
:
Na
Reki
da
je
govoril
z
županom
,
z
vojaškim
komandantom
in
s
konzulom
cesarja
Franca
,
baronom
Lederer
.
Vojska
bo
huda
.
Če
bo
zmagal
Rus
Francoza
,
bo
huda
za
nas
,
če
bo
premagal
Francoz
Rusa
,
bo
huda
za
nas
.
Vojaški
komandant
je
hotel
poslati
Jožina
k
cesarju
Napoleonu
,
da
bi
bil
cesarju
prvi
svetovalec
.
Spoznal
je
,
kak
ptič
tiči
v
beračevi
janketi
,
kot
je
to
spoznala
svojčas
Marija
Terezija
.
Pa
cesar
Napoleon
se
spravlja
na
Rusko
in
tam
bo
mraz
.
Zato
je
ušel
Jožina
iz
Reke
in
se
umikal
po
potu
žandarjem
,
ki
so
ga
hoteli
peljati
po
sili
v
Pariz
.
Naj
ne
pove
nihče
Premskim
,
da
se
je
vrnil
berač
.
Škrlatno
obleko
bi
nosil
lahko
v
Parizu
,
svileno
na
Reki
,
pa
je
rajši
raztrgan
med
Barkini
.
Avstrijski
konzul
mu
je
naročil
pri
slovesu
pozdrav
do
Barkinov
.
„
Ne
bo
dolgo
,
“
je
dejal
,
„
ne
bo
dolgo
,
Jožina
,
pa
bova
zapodila
francoske
komisarje
in
žandarje
.
“
Mogoče
je
res
,
da
je
Grga
ubit
.
Angleži
so
oblegali
pod
svojim
prvim
generalom
Wellingtonom
mesto
Bajador
.
Grga
je
bil
pod
Wellingtonom
.
Šestega
aprila
je
padel
po
hudem
boju
Bajador
.
Dosti
Angležev
in
Špancev
so
pobili
Francozi
—
in
hudo
so
se
zmaščevali
Angleži
nad
premaganim
mestom
.
Nad
Francoze
prihaja
že
šiba
božja
.
Tudi
prejšnjemu
guvernerju
Ilirije
,
Marmontu
,
gre
trda
na
Španskem
.
Pol
milijona
vojakov
,
tisoč
topov
in
dvajsettisoč
voz
vleče
Napolen
na
Rusko
.
Pa
prokleto
je
,
nesrečno
bo
njih
orožje
,
saj
je
oropal
svetega
očeta
,
sivega
starčka
.
Na
Francoskem
pa
jih
je
sila
takih
,
ki
hočejo
imeti
starega
kralja
in
se
vežejo
z
Rusom
in
Angležem
.
Rus
se
je
zvezal
s
Turkom
,
da
ga
bo
pustil
zdaj
Turek
v
miru
,
dokler
bo
on
račun
delal
z
Napoleonom
.
Vse
jejska
,
kolne
,
pritrjuje
in
občuduje
beračevo
modrost
.
Gospodinja
skoči
k
omari
,
in
ko
gre
berač
iz
vasi
,
sta
želodec
in
malha
polna
.
„
Lažja
polna
,
nego
prazna
,
“
se
reži
Jožina
,
pove
še
po
potu
kaj
in
se
bliža
okoli
poldneva
Premu
,
premišljevaje
novice
,
ki
jih
je
čul
.
Matevžu
,
nerodnežu
,
ni
verjel
,
da
se
je
odpeljal
komisar
,
pa
se
je
bržkone
res
.
Hudič
ga
nesi
!
Ampak
prav
.
Morda
pride
tačas
Grga
.
Prav
,
da
mislijo
,
da
je
mrtev
.
Kaj
pomaga
Reziki
bratov
prihod
?
Stari
je
dal
vero
—
in
Bog
!
kaj
se
zagleda
neumna
deklina
v
Francoza
.
Hm
,
joče
...
Bo
že
nehala
—
nehale
so
tudi
druge
,
ki
so
imele
zaljše
fante
kot
je
ta
pšeničnik
,
ki
je
sicer
prav
dober
človek
—
vendar
je
Francoz
.
Razmaknila
so
se
brda
,
odkrila
se
je
dolina
.
Tam
se
svetijo
urne
motike
,
tam
se
kolobari
dim
iz
mlinov
in
vasi
po
brdih
.
In
na
holmu
nad
Reko
,
za
starim
visokim
zidom
—
o
srečne
oči
!
Pozdravljena
,
sv.
Helena
!
Pozdravljena
,
sv.
Marjeta
!
Jožina
se
vrača
pod
domači
zvon
—
težke
dni
je
živel
revež
starec
v
tujini
.
Oj
graščina
naša
!
Še
groziš
vasem
?
Še
si
tisti
,
ravno
tisti
stolp
pri
vhodu
?
Klop
,
palica
,
verige
...
Pa
je
vendar
težko
biti
daleč
od
tebe
,
ljubi
,
preljubi
Prem
!
O
,
hudo
je
beraču
in
bogatinu
drugod
.
Hodiš
,
ne
prideš
do
cilja
,
poslušaš
in
ne
slišiš
—
ješ
in
se
ne
naješ
.
Ni
našega
zelja
,
ni
naših
žgancev
,
ni
našega
kruha
.
Samo
riba
in
olje
—
in
olje
in
riba
in
smrad
.
Tu
pa
cvetje
,
vonjava
,
lepota
!
Zavriskal
bi
človek
in
zapel
,
tekel
na
široko
graščinsko
cesto
,
na
cesto
,
izglajeno
od
kočij
in
konj
,
porošeno
od
potnih
kapelj
tlačanov
.
Oj
,
trd
gospodar
si
,
grad
!
Premerjen
je
vsak
korak
,
pretehtana
vsaka
beseda
.
„
Kje
si
bil
?
S
kom
si
govoril
?
“
Izpraševali
bodo
,
če
ga
dobe
,
starca
berača
.
Če
jim
ne
odgovori
po
volji
—
v
stolp
ž
njim
!
Če
je
posebno
sumljiv
—
v
Ljubljano
ž
njim
!
Tam
je
zaprtih
dosti
njih
,
ki
ne
vedo
prav
,
zakaj
.
Čeljustih
so
se
.
Premalo
so
kadili
Napoleona
,
guvernerja
,
žandarje
,
komisarje
,
delegve
.
Oj
Jožina
,
pripravi
se
.
Bolj
kot
komisarja
,
kadar
se
vrne
iz
Ljubljane
,
sprejemljejo
tebe
.
Jožina
je
prišel
!
bodo
vpili
po
Premu
—
in
težko
se
izogneš
žandarjem
.
Pa
le
naprej
,
da
izvedo
Mihčevi
.
Joj
,
to
se
bo
veselila
mati
in
bo
zarobantil
stari
ata
!
In
ko
se
izprazni
malha
novic
—
nazaj
na
Reko
,
da
počakaš
Angleža
,
ki
pripelje
Grga
.
Oj
fantje
smo
mi
...
Jožina
pomakne
svojo
veho
na
stran
,
hoče
zavriskati
.
Pa
glas
mu
zastane
v
grlu
.
Pomagaj
,
sveta
Marjeta
,
patrona
grajske
kapele
!
Črnopolta
,
grdogleda
stojita
premska
žandarja
pred
njim
,
se
režita
hudobno
.
Mislita
si
pač
:
Zdaj
te
imamo
,
potepuh
!
Berač
si
hitro
izpraša
vest
.
O
večkrat
,
da
bi
ne
bil
tako
,
je
razdražil
žandarja
z
osoljeno
šalo
.
Bilo
je
pri
Jeri
,
in
jemala
sta
na
ljubo
beračev
in
drugih
pivcev
zasmeh
.
Zdaj
pa
se
pregleda
tvoj
rovaš
,
Jožina
,
zdaj
se
držita
tadva
,
ko
da
bi
bila
izmed
tistih
,
ki
so
križali
našega
Zveličarja
—
čast
in
slava
mu
bodi
na
veke
vekov
amen
!
„
Carte
de
domicile
,
passeporte
,
“
se
zadereta
žandarja
.
Jožina
sede
na
kantonski
kamen
.
Kdaj
še
je
jemal
berač
karto
,
ki
stane
76
cent
.
in
se
mora
dati
podpisati
vsak
mesec
komisarju
!
In
čemu
karta
,
da
bi
hodil
po
domačem
kantonu
,
ali
pas
,
če
gre
v
drug
okoliš
.
Pas
stane
pet
frankov
,
Kočevarji
,
grešniki
,
ga
dobe
za
en
frank
,
berač
zastonj
.
Toda
čemu
vse
to
?
Berač
nosi
vedno
,
vsem
vidno
svojo
domovnico
—
malho
!
—
Hudomušno
poškili
Jožina
na
moža
postave
in
jima
pomoli
malho
,
napolnjeno
z
različnimi
božjimi
darovi
.
Žandarja
vzrojita
:
„
Tak
beračon
hoče
imeti
sluge
velikega
Napoleona
za
norca
—
ti
nimaš
karte
,
potepin
?
Le
počakaj
!
Povej
,
kod
si
hodil
,
s
kom
si
govoril
?
“
—
Le
korajžo
Jožina
!
bodri
berač
sam
sebe
,
jemlje
škant
z
rame
in
poje
:
„
Revež
sem
star
,
hodim
po
svetu
kakor
čebela
,
od
božjega
pozora
do
solnčnega
zahoda
...
“
„
Ne
delaj
se
nedolžnega
.
Preko
meja
hodiš
,
prenašaš
poročila
.
“
„
Na
Reko
sem
šel
,
da
se
naučim
igrati
‚
Le
marche
du
Grande
Napoleon
‘
.
Zložil
ga
je
Chirmer
,
saj
vesta
gospoda
,
pri
drugem
regimentu
lovcev
je
.
Na
Trsat
sem
plezal
,
da
izprosim
cesarosti
,
zdrav
naj
bo
!
srečo
na
vojski
.
Pa
sem
videl
,
naj
me
oslepi
sveta
Lucija
!
Sem
videl
zavrženo
dušo
na
oltarju
sv.
Mihaela
,
ki
je
čisto
taka
kot
gospod
vodja
.
Pa
sem
prosil
Boga
,
da
ne
dene
dobrega
gospoda
na
sodni
dan
med
kozličke
na
levo
stran
.
“
Gospod
vodja
ni
razumel
prav
vsake
besede
,
vendar
je
posnel
iz
beračevega
pogleda
,
da
se
norčuje
Jožina
še
vedno
iz
mož
postave
.
Zato
je
segel
po
ovratniku
beračeve
jankete
,
stresel
z
močno
roko
starca
in
vpil
:
„
Po
svojem
kantonu
se
zveraj
,
nisi
vzel
dovoljenja
pri
komisarju
.
Čakaj
,
vas
že
naučimo
!
Ta
ne
ve
,
kdaj
je
rojen
,
drugi
ne
ve
,
kako
mu
je
ime
,
kje
je
doma
...
Allonc
!
Z
nami
!
“
Naberačeni
drobiž
v
beračevem
žepu
je
žvenketal
,
strune
na
škantu
so
jeknile
,
Jožina
se
je
pa
kremžil
in
prosil
:
„
Pustite
me
za
voljo
božjo
!
Nikomur
ne
prizadenem
zalega
—
pustite
me
,
žal
vam
bo
!
Pomagaj
,
sveta
Marjeta
!
“
Hitro
je
uslišala
patrona
grajske
kapele
berača
.
Kot
vihar
je
pridrvil
po
cesti
jezdec
.
Morda
kurir
,
ki
nese
važen
ukaz
guvernerjev
?
Ne
,
tako
ne
podi
konja
ukaz
službe
,
tako
hiti
samo
ljubezen
.
Zasvetijo
se
epavlete
,
vihra
bel
plašč
,
črna
griva
.
Konj
in
jezdec
sta
izraz
nepremagljive
sile
,
ki
vzbudi
vsako
pomlad
novo
lepoto
in
življenje
,
ki
rodi
velike
misli
,
ki
ustvarja
,
ohranjuje
.
„
Intendant
!
“
vzklikneta
žandarja
in
se
postavita
v
red
.
„
Intendant
!
“
reče
veselo
berač
,
dvigne
roke
in
kliče
:
„
Bog
ohrani
mademoazelo
v
gradu
!
“
Rosa
blešči
v
Andrianovih
kodrih
,
vlažne
,
zamišljene
so
njegove
oči
.
Sladek
spomin
,
pričakovanje
je
v
njih
.
Kar
ga
prebudi
lesk
bajonetov
,
ga
kliče
proseč
glas
,
ki
blagoslavlja
ime
ljubljene
deklice
.
S
krepko
roko
ustavi
Andrian
mahoma
konja
,
stisne
obrvi
,
ko
spozna
,
kaj
se
godi
,
z
zapovedujočim
glasom
zahteva
pojasnila
.
Vodja
poroča
,
intendant
se
igra
z
bičem
,
tenki
prsti
oprijemajo
nervozno
ročaj
,
okrog
pesniških
ust
se
seda
nezadovoljnost
,
prezir
:
kaj
mislita
žandarja
,
da
ju
priporoči
za
tak
slaven
čin
guvernerju
,
da
dobita
dekoracijo
od
cesarja
?
Berača
zlostavljati
,
ki
je
klical
Mabellino
ime
,
ki
ga
obdaruje
vedno
rada
preljubezniva
...
Andrian
de
Varburg
dvigne
glavo
,
premeri
oborožena
moža
:
„
Znana
mi
je
,
gospoda
,
vaša
vnema
v
cesarjevi
službi
.
Polovili
smo
roparje
,
vtaknili
potepuhe
v
vojaško
suknjo
.
Godce
,
ki
vedre
dušo
tega
preprostega
,
dobrega
naroda
,
berače
,
ki
se
obračajo
na
usmiljenje
lepih
duš
,
onemogle
starce
—
te
pustimo
,
ti
ne
škodijo
nikomur
.
In
,
“
se
nasmehne
Andrian
ljubeznivo
,
„
je
tudi
res
,
da
je
malha
potna
pravica
beračev
,
malhi
je
odprt
svet
—
zato
naj
le
gre
berač
svoboden
za
svojo
zastavo
.
“
„
Bog
Vas
blagoslovi
—
koder
bom
hodil
in
šel
—
povsod
bom
molil
,
da
povrne
Bog
tisočkrat
Vašo
dobroto
,
da
varujejo
vsi
svetniki
in
mamka
božja
mademoazelo
.
“
Tako
je
hitel
vesel
berač
in
poljuboval
rob
Andrianovega
plašča
.
Žandarja
sta
se
pooblačila
in
vodja
je
opomnil
drzno
:
„
Dovolite
,
gospod
intendant
—
gospod
komisar
je
ukazal
...
Berač
je
sumljiv
...
“
Andrian
ga
premeri
:
„
Slabo
smo
zapisani
v
srcu
Ilircev
,
če
se
moramo
bati
starih
beračev
.
Na
moj
ukaz
!
Allonc
!
Eu
marche
!
“
Pozdravila
sta
in
koračila
po
vojaško
proti
Premu
.
Plemenito
nevoljo
na
lepem
obrazu
,
je
gledal
Andrian
za
njima
in
vprašal
prijazno
berača
,
kako
sta
ravnala
žandarja
ž
njim
,
ga
pomiloval
in
mu
vrgel
svetel
frank
.
Ko
je
že
oddirjal
,
je
držal
Jožina
rosnih
oči
frank
v
roki
:
„
Naj
me
vzame
zlodej
,
“
se
je
zaklinjal
sam
sebi
,
„
če
ni
škoda
,
da
je
Francoz
!
Niso
vsi
Francozi
pasji
,
temu
gleda
dobrota
kar
iz
oči
.
Daj
ti
Bog
stotisoč
sreč
s
tvojo
lepo
deklico
!
“
Blagoslavljaje
Andriana
se
je
bližal
berač
Mihčevemu
mlinu
.
Ni
slutil
,
da
pomaga
ravno
on
,
da
pride
velika
žalost
nad
mladega
intendanta
.
Ko
je
zvonilo
poldne
,
je
stopil
berač
skoz
kolono
obzidanega
dvorišča
pod
porton
,
se
prihulil
do
družinske
hiše
in
vzel
škant
raz
ramo
.
Prisluškal
je
hip
,
se
nasmejal
zvito
,
ves
nekdanji
Jožina
.
Notri
je
šumelo
kot
v
panju
čebel
.
Lesene
žlice
so
udarjale
ob
skledo
,
dišalo
je
po
žgancih
z
ocvirki
,
po
kislem
zelju
.
Govorili
so
seveda
o
vojski
,
omenjali
tudi
Jožina
,
molčali
o
Grgu
,
da
ne
slišijo
gospodarjevi
,
ki
kosijo
v
atovi
hiši
.
Berač
je
širil
nosnice
,
požiral
vonj
moke
,
jedil
,
se
spomnil
,
da
hite
notri
jeziki
pa
tudi
žlice
—
in
udaril
z
javorjevimi
palčicami
po
škantu
in
zapel
:
„
Bom
molil
sveti
očenaš
,
kakor
ga
je
molil
Jezus
naš
.
Marija
Devica
je
sanjala
...
“
„
Ježeš
!
Jožina
!
“
se
je
dvignil
notri
po
hipnem
molku
glasen
hrup
;
železna
vrata
butnejo
narazen
,
radovedni
obrazi
,
mastne
žlice
obkrožijo
berača
,
ženske
in
moški
ga
obsujejo
z
vprašanji
.
Tu
je
tudi
klepetavi
škilasti
čevljar
iz
Kilovč
,
modri
tkalec
iz
Zagorja
,
mojškrca
iz
Bistrice
,
in
vse
kriči
:
„
Jožina
!
Jožina
!
“
Na
tak
šum
se
pojavita
na
pragu
gospodarjeve
obednice
gospodarja
,
ki
bi
sicer
ne
vstala
od
kosila
,
tudi
da
pride
sam
francoski
komisar
v
vas
,
bolj
počasi
pride
bleda
gospodinja
,
deklici
.
Vsi
so
pobiti
.
Berač
pogleda
po
vrsti
obraze
,
v
katere
je
vdihnila
grozna
novica
pečat
žalosti
,
dvomov
.
„
Je
mrtev
—
je
res
mrtev
Grga
—
veš
kaj
,
Jožina
?
“
Nepopisno
velikega
se
čuti
Jožina
.
Kaj
mu
ni
rekel
ta
gospodar
,
da
naj
se
ne
vtika
berač
vanj
?
Zdaj
pa
vidi
rad
,
da
se
vtika
,
prerad
!
Na
nemo
vprašanje
gospodinje
odgovori
s
tolažilnim
mežikanjem
,
z
migljajem
,
da
ve
dosti
,
pove
pa
pozneje
.
Nihče
ni
omenil
Grga
.
Vendar
so
ubežale
sence
od
Mihčevih
,
se
skrile
pred
pomladno
lučjo
v
temne
kote
velike
obednice
,
da
počakajo
tam
ure
,
ko
se
vrnejo
v
srca
in
lica
.
„
Rezika
,
“
zapove
gospodinja
,
„
daj
Jožinu
krožnik
,
danes
bo
jedel
z
nami
.
“
Rezika
odpira
veliko
omaro
za
posodo
,
družina
zija
okamenela
na
dolgo
mizo
v
obednici
in
na
berača
.
Še
nikdar
se
ni
slišalo
kaj
takega
!
Berač
z
gospodarjem
pri
mizi
!
In
tudi
Jožinu
se
zdi
preveč
te
časti
.
„
Bog
vam
povrni
,
botra
Mihčeva
,
“
pravi
.
„
Res
sem
že
jedel
z
generali
in
benečanskimi
plemenitaši
,
tudi
z
našim
svetlim
knezom
,
gospodom
Porcia
,
Bog
ga
ohrani
!
Pa
tega
je
že
dolgo
!
Zdaj
jem
najrajši
,
kot
tista
prevzetna
grofica
,
na
koščeni
mizi
,
na
lastni
mizi
.
Haha
!
Botra
Mihčeva
,
na
Reki
so
se
mi
delale
skomine
po
vaših
žgancih
—
daj
mi
jih
,
Rezika
,
preden
požro
te
grdobe
vse
,
žgancev
in
zelja
mi
daj
.
“
Jožina
,
navihanec
,
hoče
deliti
svojo
čast
in
besede
med
družino
in
gospodarji
,
pa
sede
na
prag
med
obema
sobama
,
je
in
govori
.
Čudne
zmesi
resnice
in
laži
je
razkladal
,
da
je
strmela
družina
in
sta
se
nasmihala
resna
gospodarja
.
Izginili
so
medtem
žganci
,
družina
je
naslonila
lakti
na
javorjevo
mizo
in
zijala
v
berača
,
ki
je
postal
na
Reki
tako
imenitna
oseba
.
Še
Šimen
mu
ne
zabavlja
danes
,
saj
ni
revež
sploh
več
tako
glasen
,
kar
se
moži
Rezika
.
Gospodinja
pogleda
starega
ata
.
Mož
vstane
,
se
prekriža
,
giblje
viseče
ustnice
,
vela
lica
.
„
Dovolj
je
čenč
!
“
reče
po
molitvi
.
„
Vi
drugi
na
delo
,
Jožina
,
tu
imaš
kozarec
vina
,
povej
,
kar
veš
,
pa
ne
lovi
muh
!
“
Berač
pripoveduje
,
gospodarja
potegujeta
črno
kapo
na
ušesa
,
mati
,
sestre
se
zasolzijo
.
Da
,
sam
Bog
je
dal
,
da
je
dobil
Jožina
Stiva
,
da
se
ne
topijo
zdaj
žalosti
radi
usodne
novice
,
da
se
jim
užiga
up
videti
po
tako
dolgi
ločitvi
ljubljenega
Grga
.
V
krčmi
„
Na
Mlaki
“
pred
Reko
,
pri
„
Barba
Franu
“
,
se
shajajo
skrivači
in
privaževalci
angleškega
blaga
,
pred
nosom
duanerjev
in
slavne
narodne
straže
,
ki
naj
čuva
vse
ilirsko
obrežje
.
V
tisti
krčmi
je
zmerom
godba
,
ples
.
Pihajo
na
meh
,
na
sopelice
,
udarjajo
tudi
po
slamici
,
prepleteni
z
žicami
.
Tam
se
je
bil
ustavil
Jožina
,
izpraševal
,
pil
in
godel
,
nazdravljal
v
pričo
duanerjev
Napoleonu
,
ga
klel
za
njihovim
hrbtom
in
čakal
,
da
se
pojavi
Stivo
Ružičev
iz
Preluke
,
ki
prenaša
na
brzem
angleškem
korzarju
prepovedano
blago
in
je
bil
odpeljal
Grga
na
Špansko
.
Stivo
,
to
je
junak
.
Pod
topovi
Pulja
in
Reke
,
pod
puškami
narodne
straže
izkrcuje
on
bale
in
žaklje
.
Naj
le
pišejo
Franzozi
o
bojih
cesarju
vdane
obrežne
straže
,
kos
finega
sukna
je
stražarjem
ljubši
nego
Napoleonova
hvala
.
Ljudstvo
po
Reki
in
Trstu
je
silno
razburjeno
,
kadar
požigajo
oblasti
angleške
bale
.
Ne
gre
jim
v
glavo
,
zakaj
da
ne
pusti
cesar
rajši
razdeliti
tako
blago
med
lačne
in
gole
reveže
.
Ne
gre
jim
v
glavo
,
zakaj
da
prodaja
vlada
vzeto
kolonialno
blago
,
ne
gre
jim
v
glavo
,
da
se
mora
delati
sladkor
iz
javorjevega
soka
,
iz
grozdja
,
iz
koruznih
stebel
,
iz
pese
.
Pripovedujejo
,
da
bo
vojska
,
ker
je
dovolil
rusovski
cesar
angleškim
barkam
v
deželo
in
prepovedal
francoskim
.
Pravijo
,
da
bo
sežigal
zdaj
Rus
francosko
blago
,
oj
,
ti
popačeni
svet
!
Vse
je
sito
večne
vojske
in
straže
po
morju
,
vse
je
sito
francoske
,
samo
sebe
hvaleče
vlade
.
Neki
dan
je
bilo
nabito
polno
pri
„
Barba
Franu
“
.
Dim
se
je
vlekel
tako
gost
,
da
se
ni
videla
več
debela
Mara
pri
ognjišču
,
kjer
je
mrcvarila
večne
sardele
in
polento
.
Duanerji
so
kvartali
,
majolike
so
pele
,
črni
istran
je
tekel
po
mizi
.
Godci
so
peli
Marmontovo
slavo
in
pivci
so
potegovali
neskočne
:
„
Onaninanena
,
krava
nima
sena
.
“
Pa
ti
stopi
v
tisti
dim
,
na
opljuvana
tla
,
gospod
iz
žlahtnega
stanu
.
Lase
namokane
,
klobuk
na
tri
ogle
,
škricovsko
suknjo
,
baržunasto
,
modro
,
zlate
gumbe
.
Vprašal
je
oštirja
,
če
je
tu
kdo
,
da
ga
prepelje
na
Volosko
.
Počaka
naj
žlahtni
gospod
,
je
rekel
oštir
in
mu
prinesel
vina
.
Gospod
je
le
pokušal
vino
,
poslušal
besedo
in
petje
,
ogledoval
ljudi
.
Duanerji
so
odšli
.
Mož
,
ki
je
igral
na
slamico
,
je
udaril
novo
vižo
.
O
močni
Mantovi
,
ki
je
bila
čast
kraljeva
,
je
zapel
,
o
junaku
Andražu
,
ki
je
vodil
Tirolce
in
umrl
za
starega
cesarja
.
Nato
je
zapihal
mehar
o
generalu
Lavdonu
in
Jožina
je
zabrenkal
:
„
Kar
smo
mi
brambovci
“
.
In
naenkrat
so
pozabili
vsi
na
Francoze
,
vse
je
govorilo
in
želelo
Napoleonu
pogin
,
pelo
slavo
angleškemu
generalu
Wellingtonu
,
ruskemu
Aleksandru
.
Gospod
v
modri
suknji
je
stopil
k
beraču
in
ga
vprašal
:
„
Odkod
si
ti
?
“
„
Iz
Barkinov
,
žlahtni
gospod
.
“
„
Vi
Barkini
ste
jako
zavzeti
za
Francoze
?
“
„
Ubila
jih
strela
,
žlahtni
gospod
!
“
„
Tako
je
prav
,
“
je
potrkal
gospod
beraču
po
rami
in
klical
:
„
Vina
,
za
tako
besedo
vina
!
“
Udarili
so
z
majoliko
po
mizi
,
da
so
letele
rdeče
pene
pod
strop
.
Tuji
gospod
je
sedel
k
beraču
in
izprašal
to
in
ono
o
komisarju
,
o
kmetih
,
in
se
ni
odpeljal
nikamor
.
Ko
je
odšel
,
je
povedal
Barba
Franc
,
da
je
to
sam
avstrijski
konzul
,
baron
Lederer
,
da
poizveduje
rad
,
kako
se
godi
v
deželi
cesarja
Franca
,
in
da
pomaga
rad
vsakemu
,
ki
drži
s
starim
cesarjem
in
ima
kak
račun
z
novim
.
Dobro
je
,
če
ima
človek
takega
prijatelja
.
Tisto
noč
je
prišel
Stivo
.
Povedal
je
,
da
leži
Grga
ranjen
v
Bajadocu
,
da
mu
je
poslal
Grga
sporočilo
po
ujetem
vojaku
Francozu
,
kateremu
je
bil
rešil
življenje
;
da
želi
in
hoče
Grga
v
kraj
,
kjer
se
razvije
vojska
zoper
sovražnika
miru
,
Napoleona
.
Stivo
mu
bo
pomagal
,
da
pride
in
pozdravi
na
tem
potu
tudi
dom
.
Nevarno
je
Ilircu
,
ki
služi
pod
drugo
zastavo
,
pokazati
se
v
Iliriji
.
Kot
mornarja
pripelje
Stivo
Grga
na
Reko
,
odtam
naj
ga
vodi
dobra
sreča
na
dom
,
preko
meje
.
Še
niso
zapeli
petelini
ob
reški
cesti
,
še
pase
danica
zvezd
nešteto
čredo
,
ko
vzbuja
speče
vasi
ob
dolenjskem
Potoku
ropot
koles
.
Jakopinov
Mene
v
Dolenji
vasi
odpre
zasenene
oči
in
gleda
iz
visokih
svisli
,
kako
se
vleče
po
temni
cesti
voz
za
vozom
proti
potoku
.
Eden
—
dva
—
tri
—
cela
vrsta
...
Deset
jih
je
.
Na
vsakem
gorita
po
dva
farala
,
pri
vsakem
hodi
ob
velikih
konjih
trdega
koraka
voznik
.
Kolesa
se
obračajo
,
škripljejo
,
pričine
se
tresejo
na
močnih
verigah
,
zalite
noge
konj
tolčejo
enakomerno
gladka
tla
,
voznik
z
modrim
pripasom
,
klobuk
po
strani
,
kamižolo
na
rami
,
se
ozira
na
zaprta
okna
,
ne
zažvižga
,
ne
zapoje
,
kot
da
se
boji
prebuditi
tihoto
noči
.
Parizarji
so
.
Vozovi
,
narejeni
v
Parizu
po
cesarjevem
predpisu
in
ukazu
,
da
morejo
nositi
toliko
in
toliko
centov
in
kvintalov
blaga
,
namenjeni
,
da
prenašajo
iz
daljne
Turčije
preko
Ilirije
in
Italije
na
Francosko
bombaž
,
kože
,
tobak
,
velblodjo
dlako
,
drage
tkanine
.
Napoleon
je
prepovedal
Angležu
razvažati
svoje
blago
po
Francoskem
in
po
morju
Francozom
vdanih
vladarjev
.
Tam
daleč
pri
Indiji
pa
ne
pusti
Anglež
,
da
si
Napoleon
odvaža
prekmorsko
blago
.
Večna
vojska
je
na
morju
.
Zdaj
ti
ujame
angleški
korzar
francosko
fregato
—
zdaj
pokonča
francoska
brzojadrnica
angleški
brik
.
Zato
je
poiskal
mogočni
cesar
trgovini
novo
pot
,
guverner
Ilirije
,
Marmont
,
jo
je
izgladil
,
očistil
,
naredil
varno
.
Na
tržaškem
in
ljubljanskem
trgu
sežigajo
kupe
angleškega
sukna
.
Bogve
čemu
?
Iz
Turškega
pa
pride
sirovina
,
izdelana
na
Francoskem
.
Od
vozov
se
plača
transito
20
cent
.
od
kvintala
dunajske
teže
,
15
cent
.
od
100
frankov
vrednosti
.
Zidajo
se
skladišča
,
odpirajo
gostilne
,
služijo
vozniki
,
služi
dežela
.
Čudni
časi
—
kdo
jih
razume
?
Pa
zakaj
gredo
parizarji
nocoj
,
ponoči
v
Trst
?
Sicer
hodijo
za
dne
in
pridejo
na
noč
tja
.
Slabo
so
postregli
voznikom
pri
Pipanu
v
Jušicah
,
ker
gredo
tako
tiho
skoz
vas
,
ko
jih
je
sicer
sama
prešernost
.
Ne
vriskajo
,
ne
robantijo
,
ne
pokajo
z
bičem
.
Gotovo
se
boje
strahov
v
Potoku
...
Tako
premišljuje
in
premišljuje
Mene
,
dokler
mu
izgine
luč
faralov
iz
oči
in
ga
zagrne
nov
spanec
.
Karavana
voz
je
iz
vasi
.
Vozniki
se
ozirajo
.
Za
njimi
so
ostale
Jelšane
,
na
griču
,
objetem
od
ceste
,
pred
njimi
je
gozd
,
ozka
soteska
,
po
njej
teče
ob
cesti
potok
.
Nevaren
,
pust
kraj
.
Zato
si
potegne
Fernantov
Bolte
klobuk
na
čelo
,
izkuša
prodreti
tmino
noči
,
gozda
in
jarka
in
opozori
tovariše
s
klicem
:
„
Varda
!
“
„
Jožina
,
“
reče
nato
polglasno
močan
fant
pri
petem
parizarju
in
pogleda
na
višino
voza
,
„
zdaj
velja
korajža
,
zdaj
pride
Krvavo
rebro
in
jelšanski
Lah
.
“
„
Da
bi
vzelo
Krvavo
rebro
zelenega
žandarja
,
“
želi
glas
z
voza
.
„
Bog
te
usliši
,
Jožina
,
in
nas
reši
Lahov
,
živih
in
neživih
strahov
,
“
odgovori
voznik
.
„
Ali
si
neumen
!
“
ga
poučuje
potihem
glas
na
vozu
:
„
Vsak
strah
je
živ
.
Če
ni
živ
,
ne
more
iti
po
potoku
.
“
„
Tudi
ura
gre
,
pa
ni
živa
—
kaj
dela
Grga
?
“
„
Spi
.
“
„
Varda
!
Maček
!
“
zakliče
z
glasom
,
v
katerem
trepeče
groza
,
ki
jo
čuti
korajžni
,
tepeža
vedno
željni
Fernantov
Bolte
.
Vsem
gredo
lasje
pokonci
in
vsak
las
ima
svoj
kanec
:
Gozd
ob
cesti
,
dom
neizpokorjenih
,
nerešenih
duš
,
stoče
,
raste
visoko
.
Svit
faralov
pada
na
cesto
in
jarek
.
Vsem
je
viden
maček
,
ki
se
priplazi
izpod
orjaške
smreke
,
se
plazi
voznikom
okrog
nog
in
jih
spremlja
tako
od
prvega
do
zadnjega
.
Že
leta
se
klati
ta
maček
ponoči
ob
potoku
,
ne
prežene
ga
molitev
,
pobožna
beseda
.
Udariti
pa
ne
smeš
mačka
z
bičem
ali
s
palico
tudi
o
belem
dnevu
ne
.
Gre
o
tem
taka
pravljica
in
potrjujejo
jo
stari
in
resni
ljudje
,
potrjuje
jo
poštar
Juri
v
Bistrici
,
ki
je
videl
na
svoje
oči
sledečo
prigodbo
:
Voznika
,
ki
je
hotel
na
Koseze
,
je
ustavljal
pri
znamenju
velik
maček
.
Bržkone
ker
se
voznik
ni
odkril
in
ni
pomolil
za
dušo
Janeza
Rejčevega
,
ki
se
je
ubil
tam
.
Nekoč
voznik
obrne
bič
in
udari
mačka
.
In
glej
!
Maček
je
vzrastel
,
se
razpolovil
—
nastala
sta
dva
.
Ta
sta
se
tudi
razpolovila
in
tako
je
bila
nakrat
vojska
mačkov
tu
,
ki
je
silila
na
voz
.
Da
se
ni
preplašil
konj
in
oddirjal
,
da
ni
klical
mož
vseh
svetnikov
in
da
ni
imel
svete
moči
pri
sebi
,
raztrgali
bi
ga
bili
jezni
mački
.
Taka
se
zgodi
večkrat
fantom
na
vasovanju
.
Nalete
na
mačka
,
ga
sunejo
,
maček
zabrlizga
in
v
hipu
je
kup
mačkov
tu
,
ki
puha
,
raste
,
se
množi
...
Samo
leskova
šiba
,
če
udariš
na
desno
,
od
sebe
,
te
reši
pošasti
.
Taka
je
z
mački
,
hudi
duh
je
v
njih
.
Kaj
čuda
,
če
trese
mraz
naše
voznike
v
taki
soseščini
...
Maček
se
ustavi
na
poti
,
ki
je
odmerjena
nerešeni
duši
,
zamijavka
.
Smeh
sov
odgovori
njegovi
tožbi
,
po
gozdu
hrešči
kot
bi
lomila
burja
veje
,
ko
je
vendar
tako
tiha
pomladna
noč
.
Veseli
se
otresejo
vozniki
in
trde
,
da
jih
ni
bilo
prav
nič
strah
,
ne
za
kanec
,
ne
za
lekec
.
Klic
:
„
Varda
!
“
jih
opozori
na
drugo
neprijetnost
:
Žandarji
...
Bajoneti
se
zasvetijo
,
grozeč
,
prodirno
zro
izpod
visokih
klobukov
Lahov
ostre
oči
.
„
Tutto
in
ordine
?
“
vprašata
in
gresta
od
voza
do
voza
,
pogledujeta
,
če
je
prevezano
,
privezano
in
pokrito
vse
po
predpisih
.
„
Tutto
in
ordine
,
“
pustita
parizarje
naprej
.
„
Tutto
in
ordine
,
“
ponavljajo
vozniki
prešerno
,
zapokajo
z
bičem
,
zavriskajo
,
da
odmeva
iz
tihe
noči
.
„
Tutto
in
ordine
,
“
zakliče
hripav
starikav
glas
in
krohotaje
ponavljajo
vsi
te
bogve
zakaj
tako
smešne
besede
.
Žandarja
se
spogledata
,
primeta
za
puško
.
Se
upajo
predrzni
kmetje
norčevati
iz
zastopnikov
postave
in
reda
?
O
pač
,
upajo
se
!
Kaj
vse
se
ne
upa
ta
predrzni
,
zarobljeni
svet
,
kako
nagaja
skrivaj
in
na
javnem
žandarjem
in
drugim
oblastim
,
ki
so
poklicane
,
da
napravijo
iz
teh
zaplankanih
ljudi
zavedne
državljane
slavne
Francije
.
Boga
bi
zahvalil
Kastavec
in
Barkin
,
da
je
segel
veliki
Napoleon
s
svojimi
ukazi
in
skrbjo
v
primitivne
naprave
teh
dežel
.
Par
let
in
vladala
bi
obilnost
v
teh
kamenitih
krajih
,
koder
je
lepšala
in
tolažila
doslej
revščino
neumna
zadovoljnost
neznanja
.
A
hvaležnost
—
kje
je
?
Koliko
dela
je
dalo
ilirski
upravi
samo
čiščenje
gozdov
in
cest
.
Skrivali
so
se
v
njih
cigani
,
dezerterji
,
vojaški
uhajači
,
rokovnjači
.
Kmetje
,
meščani
so
stali
v
tajni
zvezi
ž
njimi
.
Roparji
so
bivali
v
kamniških
gozdovih
,
na
notranjski
Rauberkomandi
,
pri
Jelšanah
,
na
Mašunu
.
Največ
škode
in
preglavice
pa
je
delala
različnim
vladam
roparska
družba
,
ki
je
bivala
že
okrog
štirideset
let
v
lesovih
med
Puljem
in
Rovinjem
in
strašila
odtam
,
stoinpetdeset
glav
po
številu
,
vse
Primorje
.
Lovili
so
Benečanje
to
družbo
—
pa
njih
ekspedicije
zoper
roparje
je
potolažil
denar
—
in
hrvaška
meja
je
bila
blizu
...
Pod
avstrijsko
upravo
so
ponehala
zasledovanja
,
roparji
so
se
okrepili
,
in
ko
je
prišla
Istra
pod
italsko
kraljestvo
,
se
je
začel
še
bolj
divji
nered
.
Ker
pa
so
bili
celo
bogati
posestniki
skriti
udje
roparske
družbe
in
so
se
bali
drugi
posestniki
ovaditi
kaj
iz
strahu
pred
roparskim
maščevanjem
,
so
bili
zaman
napori
redarstva
,
polastiti
se
predrzne
bande
.
Ženialni
organizator
Ilirije
,
bistrovidni
Marmont
,
je
našel
leka
tudi
tej
rani
.
Poslal
je
redne
vojake
nad
roparje
in
jih
pomnožil
z
oddelkom
narodnih
gardistov
;
tem
se
ni
bilo
bati
za
svoja
posestva
,
ker
niso
imeli
ničesar
,
a
so
poznali
roparje
in
njih
skrivališča
.
Vojaki
so
obstavili
nepričakovano
vasi
,
da
ni
mogla
živa
duša
obvestiti
roparjev
.
Tako
so
jih
polovili
po
gozdih
in
nagla
ostra
sodba
je
preplašila
druge
;
dežela
je
očiščena
.
—
Varnost
bi
že
bila
.
Njo
cenijo
tudi
Ilirci
;
drugače
pa
je
,
teže
je
z
drugimi
naredbami
:
za
javno
snago
,
red
in
zdravje
,
ki
ne
gredo
v
glavo
tem
zanikarnim
ljudem
.
Pristojbine
,
patenti
,
to
jim
ne
gre
.
Zakaj
ne
bi
smele
zdraviti
babice
brez
izpričevala
,
zakaj
bi
se
ne
smelo
prodajati
,
kupovati
,
točiti
,
delati
—
vse
,
kakor
se
komu
poljubi
?
Razlagaj
jim
!
Kot
vol
zijajo
v
tebe
ali
pa
škilijo
zlobno
izpod
čela
.
In
potem
so
pritožbe
radi
kazni
!
Za
domovnico
se
ne
potrudijo
,
pisma
dajejo
vkljub
vsem
oglasom
nefrankirana
na
pošto
,
prošnje
nekolekovane
.
Zato
je
odmerjena
kazen
tridesetih
frankov
za
nekolekovano
listino
.
In
orožje
nosijo
še
vedno
radi
,
vkljub
ukazu
,
da
se
pošlje
vse
orožje
in
strelivo
v
Novo
mesto
in
Ljubljano
;
nosijo
ga
,
pa
ne
marajo
plačati
pravice
zanj
,
deset
frankov
.
Smodnik
najdeš
vedno
tu
in
tam
v
kaki
hiši
.
Kolikim
so
ga
že
pobrali
in
poslali
chefu
en
poudre
v
Ljubljano
.
Da
bi
si
že
enkrat
zapomnili
,
da
smejo
imeti
pet
kil
smodnika
pri
hiši
samo
tedaj
,
če
izpričajo
,
da
ga
rabijo
za
lov
.
Da
bi
ne
kadili
po
hišah
zoper
točo
,
zoper
coprnice
,
zoper
bolezni
,
na
čast
svetnikom
—
tega
jim
ne
izgovoriš
.
Zato
pa
vedni
požari
,
škode
.
Zdaj
pogori
mesto
,
zdaj
vas
,
in
zaman
so
odredbe
intendantov
za
varnost
,
če
jih
ne
uvažuje
narod
.
Ilirija
meji
na
morje
,
je
ključ
nanj
.
Obrežje
mora
biti
zavarovano
,
ker
križarijo
po
Adriji
angleške
jadrnice
in
silijo
na
suho
s
svojim
tovorom
.
Vojaška
straža
po
vsem
dolgem
in
ključastem
robu
Ilirije
bi
stala
mnogo
denarja
,
bi
morala
biti
gosto
postavljena
.
Po
zgledu
straže
na
granici
,
katere
organizacijo
je
razumel
in
občudoval
maršal
Marmont
,
po
tistem
zgledu
je
osnoval
narodno
stražo
Ilirije
,
ki
čuva
bregove
,
menjuje
krogle
z
Angleži
;
stražo
ki
ne
stane
skoraj
ničesar
,
a
izvršuje
vneto
svojo
častno
službo
.
Tako
straži
ilirijino
obrežje
dvatisočpetsto
mož
od
Reke
do
Trsta
,
vse
straže
od
Ilirije
do
Dalmacije
in
Albanije
je
deset
tisoč
.
Treba
je
stražiti
,
paziti
.
Mnogo
emigrantov
je
v
Avstriji
,
v
Iliriji
.
Po
morju
prihajajo
bojna
poročila
—
preko
morja
se
snujejo
tajne
zveze
.
Kazen
,
ki
je
zadela
zaroto
Georga
Cuodedala
,
katero
je
plačal
z
glavo
princ
d
’
Eughien
,
ne
plaši
onih
,
ki
ljubijo
tmino
nereda
,
ker
se
ribari
tako
dobro
v
njej
.
Radikalni
republikanci
bi
radi
prevrgli
od
Napoleona
postavljeni
strogi
red
.
Legitimisti
zahtevajo
,
trde
,
da
bi
bil
moral
Napoleon
,
ko
je
potlačil
revolucijo
in
postavil
zopet
vladarski
prestol
,
da
bi
bil
moral
poklicati
nanj
Bourbonce
,
edino
upravičene
vladarje
Francoske
.
Vedne
spletke
teh
in
onih
silijo
slavnega
cesarja
k
strogim
naredbam
,
ki
so
neljube
njegovemu
rahlemu
čuvstvu
.
Angleško
zlato
,
angleški
vpliv
hujska
vladarje
k
vojski
,
narode
na
upor
;
Ilirci
,
slepi
za
svojo
srečo
in
slavo
,
poslušajo
radi
angleške
podpihovalce
,
zato
je
žandarjem
stroga
dolžnost
paziti
,
da
ne
pridejo
v
deželo
nepotrebni
ljudje
,
nepotrebne
misli
.
Na
vse
to
mislita
čuvaja
postave
,
ko
sledita
karavani
voz
,
poslušata
krohot
vodnikov
.
Krohot
se
umika
,
umolkne
,
farali
izginejo
.
—
Prvi
prameni
svetlobe
preprezajo
nebo
,
ko
pridejo
vozniki
do
Kosez
.
Petelini
po
vasi
pozdravljajo
rojstvo
jutra
,
na
visokem
parizarju
se
dvigne
razmršena
glava
,
gleda
pozorno
v
mrak
,
se
nagne
nad
bledi
obraz
,
ki
gleda
iz
povoščene
plahte
.
„
Grga
,
zarja
poka
!
“
kliče
Jožinov
ohripeli
glas
.
Starec
se
spominja
,
kako
je
klical
nekdaj
s
temi
čarobnimi
besedami
,
ki
opisujejo
skrivnost
rojstva
mladega
dne
,
pred
hišo
ob
reki
dečka
,
katerega
pelje
zdaj
ranjenega
naskrivaj
v
dragi
dom
.
„
Zarja
poka
,
pri
Kosezah
smo
,
Grga
.
Te
zebe
,
dečko
moj
?
“
Grga
odpre
oko
,
leskeče
v
žaru
vročnice
,
ne
odgovori
.
Rjavi
krasni
zvezdi
se
upreta
v
nebo
,
se
zamislita
.
„
Kmalu
boš
doma
,
Grga
,
“
ga
budi
berač
.
Mladenič
izkuša
dvigniti
obvezano
glavo
,
starec
mu
jo
podpre
.
Radostnogrenko
zaigra
pod
senco
dolgih
las
,
slike
vročnice
se
umikajo
,
misli
šepečejo
:
—
Doma
!
Pozdravljaš
,
beloglava
čuvarica
,
visoka
Stražica
,
pozdravljate
,
gore
,
sina
,
ki
se
vrača
v
vaše
krilo
,
bojevnika
svobode
,
ki
prihaja
ranjen
,
da
si
pridobi
novih
moči
v
tvojem
toplem
vrelu
;
da
se
bo
bojeval
naprej
zoper
moloha
,
nenasitnega
dežel
in
krvi
,
bojeval
do
zadnje
kaplje
.
Dom
,
dragi
dom
!
Ilirija
,
sen
vročih
src
!
Nad
teboj
plava
Napoleonov
orel
...
Ostrokljun
,
grabljiv
.
Pa
ne
dolgo
več
,
moj
dom
,
ne
dolgo
—
in
orel
povesi
mogočna
krila
...
Dom
moj
!
Nad
teboj
je
danica
—
je
upanje
.
Danica
,
draga
znanka
!
Na
morski
poti
,
na
skalah
španskih
taborišč
si
gledala
v
me
,
si
mi
prinašala
materin
pozdrav
.
Svetlo
si
lesketala
na
tujem
,
leskečeš
v
domu
—
leskečeš
materinih
solza
.
Ljuba
mati
!
Tvoje
molitve
,
tvoje
vzdihe
sem
slišal
v
gromu
smrtonosnih
topovih
krogel
.
Tvoja
molitev
je
odvračala
od
mene
svinčenke
,
jeklo
in
ogenj
.
Zdaj
pridem
,
mati
,
da
ozdravim
ranjenec
ob
postrežbi
tvojih
mehkih
rok
.
Težko
si
pustila
sina
—
težko
ga
pustiš
...
Solze
bodo
spremljale
mojo
pot
.
Tolaži
se
:
Ne
jokaš
sama
,
vse
matere
v
Evropi
jočejo
s
teboj
.
V
dolgih
vrstah
hodijo
,
jezdijo
.
Vozijo
topove
,
orožje
,
prah
.
Izbrani
so
konji
,
izbrani
jezdeci
in
pešci
,
izbrani
so
vojvodi
.
„
La
Grandé
Armée
“
.
Z
dušo
,
prekipevajočo
gotovosti
zmage
,
je
imenoval
Napoleon
to
skupino
odličnih
regimentov
pod
poveljem
svetovnoznanih
mož
.
Vsi
vajeni
zmag
!
Preplašijo
Rusijo
?
Kasna
v
besedah
,
resna
,
neukretna
,
se
ne
baha
,
ne
govoriči
velika
Rusija
.
Plemeniti
Aleksander
je
prevzel
nalogo
,
da
maščuje
čast
evropskih
vladarjev
,
dovolj
so
se
že
uklanjali
potomci
imperatorjev
otroku
revolucije
;
predolgo
že
je
svoboda
in
sreča
narodov
igračna
beseda
v
ustih
Korzijca
.
Vstaja
Rusija
,
da
maščuje
narode
in
vladarje
.
In
ti
,
Avstrija
?
O
ti
geslo
bivših
brambovcev
—
ti
hočeš
biti
,
vem
,
hočeš
biti
:
Avstrija
za
vse
!
Da
reši
tebe
,
je
žrtvoval
cesar
Franc
lastno
hčer
.
Na
prestol
,
postavljen
nad
krvavimi
podrtinami
,
je
sedla
Marija
Luiza
.
Pri
njej
stoji
senca
nesrečne
Antoinette
.
—
Francija
je
mačeha
avstrijskih
cesaričinj
,
Francija
je
ognjenik
,
ki
bruha
pogubonosno
lavo
.
Da
ustavi
Aleksander
uničujoči
tok
,
da
ga
ohladi
mrzla
moč
severja
,
čakata
Franc
in
Friderik
Viljem
,
čakajo
vsi
,
ki
so
bili
žaljeni
,
oškodovani
po
Napoleonu
.
In
kdo
ni
bil
?
Kdo
ni
vzdihal
pod
njegovim
despotizmom
?
Književnost
vse
Evrope
plazi
pred
njim
—
in
če
se
najde
plemenit
,
svobodeželjen
duh
,
ki
pove
odkrito
svojo
misel
—
tedaj
se
pokaže
naše
sramotno
suženjstvo
.
Palm
—
nemški
tiskar
,
ustreljen
na
Nemškem
,
na
ukaz
Napoleonov
,
ker
se
je
tiskala
pri
njem
brošura
,
ki
drami
nemški
narod
;
Stein
—
umen
mož
,
ki
je
zidal
podlago
osvobojenja
na
Pruskem
in
bil
pregnan
na
ukaz
mogočneža
.
Niste
edini
v
inozemstvu
,
ki
ste
trpeli
od
tiranstva
samosilnika
družijo
se
vam
v
Vezelu
postreljeni
Šilovi
častniki
,
naši
postreljeni
kmetje
v
Novem
mestu
.
Pregnani
vladarji
,
oropane
cerkve
.
Prehuda
sila
rodi
odpor
.
Mar
nisi
postal
nerazsoden
,
ženialni
,
veliki
Napoleon
?
Vele
,
da
ne
dosegajo
več
tvoje
moči
tvojih
blaznih
načrtov
,
vele
,
da
je
otemnelo
brezmejno
hvalisanje
tvoj
um
,
da
ti
je
vzela
višina
prestola
čisti
pogled
v
nižino
.
Iskal
si
vojske
,
da
ponižaš
moža
,
ki
ti
je
bil
prijatelj
,
da
ukloniš
svoji
volji
državo
neznane
velikosti
.
Veš
li
,
predrznež
,
ki
se
igraš
s
človeškim
življenjem
,
veš
li
,
kake
sile
izbruhne
sever
v
tvojo
propast
?
Še
vihrajo
nad
Grand
’
Armée
zmagonosna
bandera
Ostrlenke
,
Jene
,
Wagrama
;
še
jo
spremljajo
orli
posnemalca
rimskih
cesarjev
,
še
hoče
biti
Napoleon
drugi
Aleksander
Veliki
,
drugi
Karol
Veliki
.
A
prvi
list
je
padel
pri
Eßlingenu
iz
venca
tvoje
slave
,
Napoleon
—
več
nisi
nepremagljiv
.
Senca
pogube
spremlja
Grand
’
Armée
...
Slovanski
bratje
!
Barbari
!
Vi
rešite
svobodo
Evrope
!
—
Oddahne
se
svet
.
A
gorje
nam
,
hlapcem
!
Naši
bratje
padejo
žrtve
naše
sužnosti
...
Kje
ste
,
brambovci
?
Prisegli
ste
zemlja
in
nebo
sta
slišala
—
zemlja
in
nebo
sta
priča
naše
sramote
...
Ilirija
!
Lažniv
glas
te
je
klical
glas
ošabnega
Korzijca
.
Rahlo
priveje
od
Stražice
,
stresa
rosne
veje
.
Hladeče
padajo
kapljice
na
Grgovo
vneto
glavo
,
tolažeče
mu
šušti
veter
:
Pogum
!
Niso
strti
vsi
značaji
—
ni
uklonjena
volja
,
ni
pozabilo
srce
.
Pevec
Ilirije
zapoje
novo
pesem
,
duh
Napoleonov
preobrazi
Ilirce
,
da
vstanejo
nov
narod
.
„
Grga
,
ali
slišiš
,
Grga
?
Kako
ti
je
,
dečko
moj
?
“
vprašuje
Jožina
in
briše
mladeničevo
rosno
čelo
.
„
Dol
s
francoskim
orlom
!
“
odgovori
Grga
,
zapre
oči
,
se
obrača
nemirno
.
—
„
Sveta
Marjeta
!
Gnila
mrzlica
!
Hoditi
s
tako
luknjo
v
glavi
po
svetu
,
to
zmore
samo
Grga
.
Da
bi
le
čakal
že
koleselj
pri
Severjevih
.
“
Težkih
skrbi
poln
čepi
starec
na
vozu
,
se
ozira
na
nebo
,
se
križa
,
vzdihuje
.
Mrak
je
še
,
ko
se
ustavijo
vozovi
pred
veliko
hišo
v
Trnovem
.
Temna
so
okna
,
nema
vrata
.
Ko
pa
potrka
Fernantov
Bolte
,
se
odpre
porton
,
zazija
hlev
,
živino
in
človeka
čaka
počitek
.
Hlapci
sprezajo
,
vozniki
stoje
pri
Jožinu
,
ki
je
zlezel
raz
voz
in
vprašuje
Severjevega
hlapca
po
Mihčevih
.
„
Sta
že
tu
oba
gospodarja
in
Šimen
.
Pokličem
,
uprežem
.
“
„
Kaj
ne
pride
Grga
dol
,
da
se
pogreje
?
“
vprašujejo
vozniki
.
„
Ne
more
,
ne
more
,
“
tarna
berač
in
sili
v
hlapca
,
ki
pelje
konja
v
hlev
:
„
Podvizaj
se
,
uprezi
,
da
nas
ne
zalotijo
dan
in
ljudje
.
“
„
Ne
bojte
se
Trnovcev
,
“
odgovarja
hlapec
,
„
nismo
prodali
duš
.
Bežite
k
ognju
,
fantje
.
“
Vozniki
hite
v
veliko
kuhinjo
,
majnikova
noč
je
le
še
hladna
,
posebno
če
človek
ne
spi
.
V
veži
pozdravljajo
molče
temne
postave
:
Severjeva
in
Mihce
vi.
„
Ne
hodite
vun
,
“
brani
Grgov
oče
Severju
in
njegovi
ženi
.
„
Najbolje
je
,
da
ne
vesta
ničesar
.
Bog
vama
povrni
...
“
Onadva
ostanpta
v
veži
,
Mihcev
Janez
vpraša
z
glasom
,
ki
naj
bi
bil
trd
,
pa
se
trese
razburjenja
:
„
Kako
je
,
Jožina
?
Kje
je
Grga
,
moj
sin
!
“
„
Kje
je
Grga
?
“
ponavlja
mehko
stari
Mihec
in
se
ozira
na
vozove
.
Kaj
da
se
ne
oglasi
nihče
v
pozdrav
?
A
pač
...
To
je
Grgov
glas
...
Kaj
govori
?
„
Ljubezen
do
domovine
,
čast
...
“
ječa
Grga
na
vozu
.
—
„
Blede
,
blede
,
“
šepeče
žalostno
Jožina
.
„
Ježeš
!
“
se
oglasi
Severka
v
veži
,
„
rosa
je
strupena
za
bolnike
...
Katra
!
Katra
!
“
Zaspana
dekla
priteče
nerada
iz
kuhinje
.
„
Kaj
?
“
reče
čmerno
.
„
Hitro
po
bezgovega
listja
na
ograjo
,
“
ji
veli
gospodinja
in
hiti
sama
v
kamro
po
bezgovec
.
„
Treba
ga
bo
kar
preložiti
z
voza
na
koleselj
,
“
reče
mirno
stari
Mihec
.
„
Držala
ga
je
njegova
močna
volja
pokonci
,
zdaj
ko
je
doma
,
ga
prevladata
trud
in
slabost
.
“
„
Luknjo
ima
v
glavi
kot
moja
pest
,
“
hiti
Jožina
,
„
tudi
jaz
sem
imel
tako
in
zaradi
nje
nisem
postal
general
...
“
„
Pojdi
,
pojdi
,
Jožina
,
in
poplahni
si
grlo
,
“
odmaja
Grgov
oče
.
Tega
vedno
žejnemu
godcu
ni
treba
reči
dvakrat
.
Sede
k
ognju
in
se
pogreje
z
vinsko
juho
.
Vozniki
se
krepčajo
z
zeljem
in
rebrcami
.
Gospodar
sam
naliva
imenitnim
gostom
,
ki
trosijo
dosti
in
plačajo
radi
,
ki
prinašajo
bolj
točne
novice
kot
uradni
list
.
Danes
govore
le
polglasno
;
vendar
se
nasmeje
zadovoljno
:
„
To
smo
jih
,
žandarje
!
Pripeljati
mimo
njih
Ilirca
,
ki
se
je
pregrešil
na
smrt
zoper
Napoleona
!
Saj
so
ustrelili
dvanajstega
aprila
v
Trstu
mornarja
iz
Lesine
,
ker
je
bil
na
angleški
ladji
.
O
,
kako
veselje
rešiti
domačega
fanta
,
fanta
junaka
,
pred
temi
pasjimi
dušami
.
Ej
!
Na
Španskem
so
začeli
biti
hlačarje
.
Bogve
,
kaj
še
pride
,
fantje
!
Hude
kazni
so
razpisane
za
vsakega
,
ki
bi
pomagal
beguncu
,
pa
Matevž
Premru
na
Ubeljskem
se
jih
ni
bal
,
ko
je
bil
zastavil
glavo
in
premoženje
,
da
je
rešil
življenje
petih
avstrijskih
huzarjev
;
tudi
mi
se
jih
ne
bojimo
.
Tam
kjer
govore
in
žive
drugače
,
se
je
bil
Grga
s
pasjeglavci
—
dušo
zanj
,
fantje
!
Berač
se
otrese
skrbi
,
ki
je
legla
težka
na
njegove
rame
,
in
pravi
voznikom
,
kako
grozen
je
bil
tepež
za
Bajadoc
,
kako
so
se
zmaščevali
Angleži
nad
mestom
.
Zgodile
so
se
strašne
reči
.
Grga
sam
jih
je
videl
—
mučili
so
starce
,
kradli
,
zlostavljali
ženske
.
Ah
—
vojska
je
šiba
božja
!
Berač
pripoveduje
živo
,
kot
da
je
bil
sam
v
Bajadocu
,
miga
z
očmi
in
brado
,
maha
z
rokami
.
„
Cel
Abraham
,
“
sune
Fernantov
Mohačevega
.
„
Samo
da
ni
bil
Abraham
tako
raztrgan
,
“
kima
ta
.
„
Abraham
je
imel
velike
črede
ovac
in
volov
—
tudi
Jožina
ima
črede
—
podobnost
je
,
“
razsodi
važno
tretji
.
„
Raztrgan
ali
pa
ne
!
“
udari
četrti
s
kupico
po
mizi
,
„
z
vsemi
mazili
je
namazan
berač
in
nič
se
ne
čudim
,
če
ga
je
hotela
postaviti
Marija
Terezija
za
generala
.
Kvarner
hudičev
!
Če
bi
imel
cesar
Franc
takega
,
bi
bil
premagal
Napoleona
,
če
ne
z
orožjem
,
pa
z
zvijačo
,
in
teh
je
poln
stari
godec
.
Pripeljati
Grga
tako
lepo
mimo
žandarjev
...
Hahaha
!
“
„
Jožina
!
“
kliče
resen
glas
junaka
te
noči
.
Hitro
vstane
berač
,
se
poslovi
kratko
,
položi
še
enkrat
prst
na
usta
.
„
Dol
z
Napoleonovim
orlom
!
“
prihaja
Grgov
klic
v
kuhinjo
.
Potem
ropot
koleslja
—
tihota
.
Vozniki
se
pridušijo
,
udarijo
po
mizi
,
se
kregajo
.
Samo
zato
,
da
ne
bi
videl
drug
drugega
,
kako
mu
je
stopilo
nekaj
mokrega
v
oči
.
„
Ti
strpenski
ogenj
,
ti
!
Kar
iskre
nosi
v
me
!
“
rentači
Fernantov
Bolte
in
se
obriše
z
rdečo
ruto
.
„
Kaj
da
ste
danes
tako
zelo
pridni
,
Chapotin
?
“
vpraša
z
dobrovoljno
ironijo
premski
komisar
svojega
tajnika
,
ki
se
je
kar
zaril
v
kup
papirja
.
„
Kaj
mi
nimate
ničesar
poročati
?
Čudno
,
da
se
ni
zgodilo
prav
nič
v
moji
odsotnosti
.
Samo
o
smrti
mlinarjevega
sina
tam
doli
ste
mi
pravili
.
Škoda
junaka
!
A
bolje
za
njegove
roditelje
.
Da
je
redkozobi
berač
zopet
tu
,
mi
tudi
ne
poveste
.
O
ta
mladost
!
Vsi
so
enaki
!
Prijaše
Andrian
iz
Postojne
,
da
mi
poroča
,
kako
je
ravnal
z
mojimi
Barkini
.
Prijaše
—
prinese
Mabelli
šopek
,
ji
deklamuje
pesem
o
solncu
,
mesecu
in
zvezdah
...
Vi
pa
skrivate
svoje
oko
,
Chapotin
—
žalujete
z
Reziko
,
za
Reziko
?
—
Misli
,
da
ne
vidim
,
da
se
je
izogibal
pisarne
—
Nesrečni
zaljubljenci
,
“
dostavi
komisar
polglasno
sam
sebi
in
razgrne
velik
zemljevid
,
„
vsi
so
enaki
,
ti
mladi
ljudje
.
“
Chapotin
vzdigne
obraz
iz
papirja
,
pogleda
po
strani
komisarja
;
kot
da
je
on
kaj
boljši
!
Saj
se
poznamo
.
Močno
povzdignjen
je
prišel
komisar
včeraj
iz
Ljubljane
;
sence
,
ki
mu
kaze
sicer
lepi
obraz
,
so
se
skrile
—
dokler
jih
ne
pokliče
nazaj
gospa
markiza
.
Vsi
smo
enaki
,
gospod
komisar
—
ni
starost
ni
modrejša
od
mladosti
.
Guverner
grof
Bertrand
je
priznal
komisarjeve
zasluge
,
mu
odkril
,
da
ga
pokliče
cesar
skoro
na
ugledno
mesto
;
on
pač
pozna
in
prizna
trud
vsakega
svojega
služabnika
.
Enkrat
na
potu
—
se
pomakne
še
više
,
in
gospa
,
ki
prezira
službo
komisarja
malega
okrožja
,
bo
uvaževala
glavnega
intendanta
Kranjske-Ilirije
.
In
samo
za
to
se
gre
,
možati
Martin
...
Ženska
povsod
!
Nam
vsem
se
dogodi
lahko
,
da
premaga
ljubezen
dolžnost
...
Chapotin
vzdihne
,
se
sklone
v
papirje
,
da
mu
ne
seže
prodirni
komisarjev
pogled
v
dušo
,
da
ne
vidi
,
česar
ne
sme
videti
.
„
Sem
ga
obesim
,
“
pravi
komisar
,
„
ravno
prav
pada
luč
na
zid
in
žebelj
je
že
tu
.
Krasen
zemljevid
!
Kupil
sem
ga
pri
Gašpardu
Weißu
,
ki
prodaja
knjige
in
porcelan
.
To
vam
je
vrvenje
v
naši
prestolnici
,
Chapotin
!
Kurirji
prihajajo
in
odhajajo
,
guverner
daje
avdience
kot
kak
vladar
,
Ilirija
je
Napoleonova
ljubljenka
.
Glejte
,
kako
natančno
so
začrtane
tu
vse
ceste
in
reke
Evrope
.
Tu
bomo
zasledovali
razvitek
vojne
,
ki
zanima
vsakega
Francoza
,
vznemirja
ves
svet
.
“
„
Seveda
!
“
kima
tajnik
iz
kupa
papirja
.
Zanima
vsakega
iz
svojih
ozirov
.
Napoleonovi
ljubi
zavezniki
čakajo
napeto
,
če
jim
da
neuspeh
francoskega
orožja
priliko
,
otresti
se
predragega
prijateljstva
.
Chapotin
se
boji
neuspeha
ne
samo
kot
Francoz
—
in
komisar
se
veseli
v
gotovosti
Napoleonovega
novega
triumfa
,
ker
bo
porazil
tak
rojaliste
—
ponižal
gospo
markizo
.
Tako
merimo
vselej
in
povsod
vsako
stvar
s
svojim
srcem
—
redkokdaj
je
naše
navdušenje
za
visoke
stvari
brez
te
primesi
.
„
Naj
se
Vam
ne
mudi
tako
,
Chapotin
,
“
pozivlje
ga
žareče
komisar
.
„
Glejte
,
kako
se
križajo
in
vežejo
tu
pota
.
Ceste
prodirajo
gorovja
,
reke
vežejo
morja
in
mesta
.
Vse
služijo
naši
veliki
misiji
.
Po
njih
gre
nepremagljivi
junak
revolucije
,
po
njih
vodi
cesar
Francije
Veliko
Armado
do
visokega
cilja
.
Evropa
ne
pozabi
strmenja
!
Napoleonovo
ime
prežene
tmine
despotizma
preko
meja
Azije
,
Napoleonovo
ime
je
baklja
,
ki
razsvetli
ves
svet
s
plamenom
omike
in
bratoljubja
.
Poglejte
,
Chapotin
,
ta
veliki
kompleks
dežela
!
Že
sega
naše
cesarstvo
od
morja
do
morja
,
tu
naša
Italija
,
tu
dežele
zaveznih
knezov
,
ki
trepečejo
pred
malim
korporalom
,
tu
žalostna
senca
mogočnega
in
svetega
rimskega
cesarstva
:
postrižena
in
ponižana
Avstrija
.
Skoraj
vsa
Evropa
je
naša
,
Švedske
se
ne
bojimo
,
Turkovo
nestalno
prijateljstvo
se
utrdi
ob
naši
moči
.
A
tu
—
ta
krpa
v
morju
—
Anglija
—
.
Tam
,
ob
Poljski
,
ki
pričakuje
rešitve
od
Napoleona
,
ki
pošilja
zvesto
svoje
sinove
na
špansko
in
nemško
bojno
pozorišče
—
dežela
neznane
veličine
,
ki
se
veže
preko
morja
z
Anglijo
,
se
ne
klanja
Napoleonovemu
orlu
.
To
kazi
zemljevid
Evropin
...
Kaj
mislite
,
Chapotin
:
Kolikokrat
je
pač
gledal
naš
heroj
tako
na
zemljevid
in
se
ustavil
ob
tej
črti
v
nemi
jezi
...
Kako
ga
umejem
,
Chapotin
,
kako
ga
umejem
!
Napoleonovi
veliki
duši
mora
biti
pretesen
svet
.
On
vidi
narode
v
tmini
neznanstva
,
babjeverstva
,
in
se
čuti
poslanega
od
neba
,
da
reši
spone
sužnjev
,
da
poruši
prestole
od
Boga
danih
vladarjev
in
postavi
prestole
poslancem
revolucije
,
izbranim
od
ljudstva
.
“
„
Hm
,
“
zagodrnja
Chapotin
in
prežene
s
peresom
muho
raz
čelo
.
Martina
ne
ustavi
tajnikova
hladnost
,
žarečih
oči
zasleduje
svojo
misel
:
„
Kolikokrat
je
zavidal
Napoleon
Aleksandra
Macedonskega
,
ki
je
mlad
preletel
svet
kot
vihar
,
ga
razplamenel
kot
baklja
.
Posnemal
ga
je
Napoleon
.
Dežela
za
deželo
je
večala
njegovo
slavo
—
ustavlja
ga
samo
Anglija
in
ta
Rusija
!
Ona
ga
mami
s
svojim
neuganljivim
obrazom
,
v
njej
hoče
zadeti
Anglijo
.
Poizkušal
je
biti
prijatelj
Rusije
,
a
svet
je
premajhen
za
Napoleona
in
Aleksandra
,
za
svobodnega
orla
in
sužensko
knuto
...
Radujte
se
,
milijoni
ubogih
mužikov
,
prihaja
osvoboditelj
—
reši
vas
verig
...
“
„
Prinaša
mir
—
poznamo
to
pesem
,
“
zagodrnja
Chapotin
.
„
Kaj
pravite
,
Chapotin
?
Ah
—
Vam
niso
ljubi
drzni
načrti
našega
Ahila
?
Enaki
ste
našim
generalom
,
ki
zapuščajo
neradi
svoje
kneževine
,
sito
življenje
.
Kaj
ne
hrepeni
Francoz
več
po
lovorikah
?
“
„
Kaj
ne
želi
cesar
vedno
miru
?
Čudno
res
,
da
mu
ga
ne
dajo
oni
,
ki
trepečejo
pred
njim
...
‚
Francija
,
to
je
mir
,
‘
naglaša
naš
Ahil
pri
vsaki
priliki
,
in
ta
njegova
želja
miru
je
peta
,
na
kateri
izpodrsne
...
Mir
,
mir
!
...
Potrebni
smo
ga
mi
in
drugi
,
a
kadar
deklamuje
Napoleon
najrajši
o
miru
,
takrat
se
spravlja
na
svoje
ljube
prijatelje
in
zaveznike
—
in
kri
revežev
plačuje
njegove
zabave
.
“
Naglo
so
privrele
besede
Chapotinu
iz
ust
.
Začuden
ga
premeri
komisar
:
„
Chapotin
—
cenim
Vašo
odkritosrčnost
,
a
varujte
se
takih
izlivov
napram
domačinom
.
Veste
,
kako
je
ožigosal
guverner
Marmont
kritikovanje
cesarjevih
naredb
napram
Ilircem
,
veste
,
da
je
spravilo
tako
kritikovanje
d
’
Auschija
ob
generalno
intendanco
Ilirije
.
Napoleonov
uradnik
mora
biti
vsekdar
prepričan
o
globokosti
cesarjeve
modrosti
—
ne
sme
mrmrati
,
ne
poslušati
mrmranja
—
Vi
si
zapirate
pot
,
Chapotin
...
Vi
namigujete
,
da
sta
cesarju
vojska
in
krvolitje
samo
v
zabavo
,
a
veste
dobro
,
da
so
bile
vse
vojske
potrebne
v
priznanje
francoske
vlasti
,
veste
,
kako
mučen
je
cesarju
pogled
na
krvavo
polje
po
bitki
,
veste
,
kako
skrbi
za
ranjence
,
vdove
in
sirote
;
veste
tudi
,
da
ravno
te
vojne
ni
izzval
Napoleon
,
da
jo
je
izzvalo
angleško
zlato
,
rovanje
rojalistov
.
Pa
naj
le
skovikajo
angleške
sove
!
Kurirji
javljajo
,
da
je
Grand
’
Armée
že
razpostavljena
med
Vislo
in
Njemenom
,
da
vriska
vsa
Poljska
našemu
orlu
naproti
,
da
leti
zmageželjan
proti
glavnemu
stanu
ruskega
cesarja
—
proti
Vilni
...
Tukaj
sem
...
“
Razvnet
kaže
komisar
na
črno
črto
v
belem
polju
,
čmerno
pogleda
Chapotin
.
Gorel
je
,
ni
dolgo
tega
,
za
cesarjeve
predrzne
načrte
,
čudovite
zmage
,
zdaj
pa
je
zaljubljen
.
V
hčer
najbolj
trdoglavega
Barkina
,
moža
,
ki
ima
dva
sina
,
ki
bi
morala
v
sili
pomnožiti
cesarjeve
bojne
vrste
.
Šel
je
Regiment
Illyrien
.
Ko
zredčijo
ruski
napadi
njegove
oddelke
,
jih
morajo
polniti
drugi
...
Že
pazijo
župani
na
fante
,
že
jim
ne
smejo
dajati
potnih
listov
za
nedoločen
čas
,
že
nalagajo
roditeljem
,
da
kličejo
odsotne
sinove
,
grozijo
s
kaznijo
občinam
...
In
uradnik
,
ki
ne
naznani
ubežnika
,
ki
pospeši
njegov
beg
,
izgubi
službo
,
prostost
.
O
Rezika
,
Rezika
!
Bujni
cvet
tihe
doline
...
Zaradi
tebe
...
Da
bi
ne
vedel
Napoleonov
sluga
,
kar
ve
!
Tiha
je
bila
noč
.
