.Njeno
mokro
oko
mu
je
zapričalo
vprvič
gotovost
o
njeni
ljubezni
in
ta
hip
je
tudi
v
njem
zavladala
in
vse
prevladala
strast
.
Burno
objame
deklico
in
ji
odpoljubi
solze
z
belega
lica
.
Meja
je
bila
pretrgana
,
prestop
storjen
,
nazaj
ni
bilo
več
mogoče
.
Spoznanje
je
prišlo
obema
,
da
sta
se
ljubila
že
dolgo
,
že
prej
,
ko
še
občevala
nista
.
Tedaj
kakor
da
bi
bilo
»
namenjeno
«
.
In
nihče
svoji
usodi
ne
uteče
,
pravijo
in
dostavljajo
,
da
je
ljubezen
kakor
voda
,
ki
se
nabere
in
predere
vse
pomisleke
,
s
katerimi
ji
jezove
stavi
hladni
razum
.
»
Ne
govori
z
nikomer
,
srce
moje
,
tako
dolgo
,
da
jaz
svoje
misli
zberem
in
ti
vse
povem
,
česar
sedaj
ne
morem
;
prenaglo
in
nenavadno
je
prišla
cela
sreča
tvoje
ljubezni
.
Če
ne
bova
sama
govoriti
mogla
,
pišem
ti
.
«
Tako
je
Lisec
govoril
po
zadnjem
poljubu
,
ko
sta
na
potu
domov
zopet
med
orehi
hodila
po
mehki
travi
in
ko
je
prej
tako
vesela
,
tako
brezskrbna
in
nedolžna
deklica
v
najkrajšem
času
vsa
premenjena
nosila
v
svojem
srcu
prvo
skrivnost
svojega
življenja
,
sladko
skrivnost
prve
ljubezni
.
Gori
v
vinogradu
pak
je
iz
gozda
stopil
precej
po
odhodu
naših
ljubimcev
stari
Zober
s
puško
na
rami
in
s
torbo
ob
boku
,
počasno
korakal
do
mesta
,
kjer
sta
onadva
sedela
,
tam
v
tla
pogleda
kakor
iščoč
,
da
li
sta
kaj
izgubila
,
—
in
nazadnje
,
puško
in
torbo
odloživši
,
sam
sel
.
»
Historična
tla
za
dva
človeka
.
Kakor
je
bilo
videti
,
sta
tu
začela
.
Kakov
bode
konec
?
Kakov
spomin
na
tole
ped
zemlje
?
Ali
bosta
dosegla
ono
vsakdanje
stanje
,
katero
se
jima
sedaj
kot
bodoča
sreča
v
fantaziji
sveti
,
da
bode
kasneje
,
ako
dobljeno
,
le
navadno
regularno
dolgočasno
stanje
;
ali
pa
jim
bode
ta
trenutek
in
ta
prvi
poljub
črva
rodil
,
ki
bode
še
na
stare
dni
kavsal
in
govoril
:
kaj
je
onega
trebalo
,
čemu
si
veroval
in
varal
svoje
srce
,
budalo
!
Eno
ali
drugo
,
v
rezultatu
ni
velike
razlike
.
Vraga
!
Šel
sem
na
gorko
tu
,
a
mladega
duha
na
tem
sedežu
ne
čutim
.
Nič
vpliva
,
nič
poezije
,
nič
čudežev
več
!
«
Drugi
dan
je
bil
sicer
tisti
šesti
dan
,
za
odhod
namenjeni
dan
,
ali
Lisec
ni
odšel
niti
novega
obroka
delal
si
.
Prebil
je
noč
skoro
brez
spanja
.
Mislil
je
mnogo
,
težke
misli
.
Spominjal
se
je
,
kake
so
razmere
tu
v
gradu
,
kake
so
njegove
.
Vse
neugodno
in
nobenega
razgleda
v
gladko
bodočnost
!
Čudno
protivje
bolne
matere
,
njegovo
materialno
stanje
,
oprto
samo
na
delo
in
zdravje
,
celo
ohlajeno
prijateljstvo
gospodične
Senčarjeve
—
vse
to
mu
je
srce
težilo
in
žalil
se
je
!
Zakaj
je
vzel
njej
mir
?
Kaj
je
njena
duša
trebala
viharjev
nesrečne
,
ker
neuspešne
ljubezni
?
Vendar
na
koncu
vsega
takega
premišljevanja
se
usede
Lisec
in
napiše
Lini
pismo
,
polno
—
ne
kakovih
takih
pomislekov
,
nego
—
polno
vroče
ljubezni
in
večne
zvestobe
.
In
kar
je
pisal
,
teklo
mu
je
samo
izpod
peresa
,
zajeto
je
bilo
iz
srca
,
zato
je
bila
tudi
resnica
kakor
ono
prvo
,
dasi
zopet
učeni
in
bogaboječi
ljudje
trdijo
:
»
Resnica
je
samo
ena
.
«
Ker
nista
prilike
imela
biti
na
samem
skupaj
,
pisala
mu
je
tudi
Lina
vsak
dan
.
In
ker
ni
smela
po
njegovi
želji
še
nikomur
svoje
skrivnosti
razkriti
,
zaupala
je
svoje
plameneče
srčece
tem
več
in
tem
žarnejša
čutila
belemu
papirju
.
Tako
se
je
ogenj
razvnel
.
Za
bodočnost
,
za
nasledke
,
za
vse
,
kar
matere
in
očetje
,
varuhi
in
opravljivci
pred
kakovo
ženitvijo
v
prvi
poštev
jemljó
,
niso
se
Liščeva
in
Linina
ljubezenska
pisma
nič
brigala
.
A
tako
je
bilo
le
nekoliko
dni
.
Ostro
oko
tete
Senčarjeve
je
spazilo
premembo
v
vsem
vedenju
Lininem
in
zaslutilo
vzrok
.
Lisec
pak
je
sam
zaupal
svojo
tajnost
edinemu
človeku
,
ki
mu
je
tu
pomagati
mogel
,
dr.
Zobru
,
dasi
se
je
jako
težko
odločil
.
K
njemu
je
prišel
v
mraku
.
Začudil
se
je
močno
,
ko
mu
je
starec
že
precej
po
uvodu
v
besedo
segel
s
pripovedovanjem
tega
,
kar
je
mislil
,
da
je
njegova
največja
skrivnost
.
Da
je
bil
slučajen
prislušalec
v
vinogradu
,
tega
seveda
ni
mogel
vedeti
.
Kmalu
sta
sedela
skupaj
.
»
In
tu
naj
vam
pomagam
,
naj
vam
bodem
snubač
,
kajne
?
«
vpraša
starec
z
veselim
smehom
,
v
katerem
je
bila
dobrohotnost
poleg
ironičnega
porogavanja
.
»
Če
to
ne
,
vsaj
svetujte
mi
,
kaj
naj
počnem
.
«
»
Ni
bolj
neumnega
posla
na
svetu
,
kakor
zaljubljenim
ljudem
dobre
svete
dajati
.
Da
bi
svoje
stvari
pobrali
in
odšli
,
tega
vam
ne
smem
svetovati
,
kajne
da
ne
?
Ali
bilo
bi
najpreprostejše
.
Bog
zna
,
ali
se
ne
uklonite
nesreči
,
če
to
storite
.
Vi
bi
ne
bili
prvi
,
ki
je
angelu
mislil
odpovedati
se
,
a
je
dejansko
ubežal
samemu
vragu
v
ženski
podobi
.
Tega
vam
ne
svetujem
,
ker
ne
bi
poslušali
kakor
vsi
zaljubljeni
.
Saj
vem
,
kako
sem
bil
sam
slep
,
ko
me
je
ta
bolezen
imela
.
Vi
hočete
le
tak
svet
,
ki
vam
prav
daje
,
kajne
?
«
Lisec
molči
.
Kaj
je
mogel
na
to
odgovoriti
?
»
Sicer
res
nikdar
nisem
mislil
,
«
nadaljuje
starec
,
»
da
bodem
kdaj
klican
snubit
za
koga
njeno
hčer
.
Zadnjič
,
ko
sem
bil
tukaj
,
bil
vam
bi
v
glavo
zalučal
,
kar
bi
bil
najprej
dosegel
,
ko
bi
mi
bili
vi
ali
kdor
koli
prišel
z
zahtevanjem
,
naj
ga
oženim
s
hčerjo
njeno
in
onega
človeka
,
katerega
sem
na
zemlji
najbolj
sovražil
.
Vas
pak
sem
še
celo
pričakoval
te
dni
.
Ondan
sem
vas
svaril
.
Ali
bilo
je
,
kakor
vidim
,
že
prekasno
.
Vedel
sem
,
da
pride
tako
.
In
če
se
namenim
pomagati
vam
,
potem
veste
,
kako
se
človek
spremeni
.
Nazadnje
bi
mi
ne
bilo
neljubo
,
če
se
bodem
odločil
tukaj
v
tej
luknji
umirati
—
to
se
razume
,
ako
smrt
prej
in
naglo
ne
pride
,
kar
bi
mi
bilo
ljubše
—
ko
bi
imel
soseda
,
kakor
ste
vi.
Če
je
že
ona
našla
precej
,
da
imate
moje
oči
,
in
to
na
stare
dni
,
pač
bi
jo
tudi
rad
obsodil
,
da
bi
te
oči
morala
gledati
do
konca
svojih
dni
,
bilo
bi
tudi
malo
maščevanja
poleg
dobrega
dela
,
kakor
svet
te
reci
zove
.
«
»
Ne
,
ne
,
tega
jaz
upati
ne
morem
in
ne
smem
,
da
bi
jaz
deklico
dobil
,
«
reče
Lisec
.
»
Nu
,
kaj
pa
potem
hočete
?
Praktičen
nasledek
je
vendar
,
da
se
ženite
ž
njo
.
Ali
ste
mar
prišli
pravit
mi
svoje
srčne
bolečine
zato
,
da
vam
bom
pomagal
vzdihovati
in
sanjariti
?
Potem
seveda
ste
napačnega
zadeli
.
«
»
Jaz
sem
berač
!
Vidim
,
da
ni
mogoče
.
Ali
pobegniti
proč
in
resignirati
tudi
nimam
moči
,
«
pravi
Lisec
.
»
Da
,
«
govori
Zober
,
»
macedonskega
Filipa
z
zlatom
otovorjeni
osel
,
ko
bi
bil
moj
,
ne
bi
bil
me
vlekel
v
Orient
.
Kar
se
matere
tiče
,
tu
je
škoda
,
da
ni
njen
mož
tega
trenutka
dočakal
.
Njega
bi
bil
imel
jaz
veselje
zavijati
in
njega
bi
bil
jaz
mogel
pripraviti
,
da
bi
bil
dal
svojo
hčer
črnemu
ciganu
,
ne
samo
vam
,
ki
imate
Andrejeve
oči
.
Preklete
babe
!
A
propos
!
Jaz
vam
po
pravici
povem
,
da
mi
bode
nazadnje
tudi
čisto
vseeno
,
če
vas
oženim
in
vam
s
tem
pomagam
,
da
dobite
namesto
golobčka
vrano
,
namesto
žene
na
starost
Ksantipo
.
Kadar
bodem
dobre
volje
,
veselilo
me
bode
morda
videti
tako
zvani
srečni
zakon
pri
vas
,
a
narobe
bi
me
morda
tudi
veselilo
videti
,
kadar
bi
bil
slabe
volje
,
kako
ženska
greni
dneve
,
od
katere
ste
mladi
osel
obetali
si
nebesa
na
zemlji
.
Meni
se
je
tako
godilo
in
za
hudiča
jaz
ne
vem
,
kdo
me
more
prisiliti
,
da
bi
svojemu
bližnjemu
več
privoščil
,
nego
sem
sam
imel
.
Toliko
,
da
me
ne
boste
z
nobeno
hvaležnostjo
obkladali
,
če
se
stvar
srečno
izvrši
,
a
tudi
pustili
,
če
se
naenkrat
naveličam
in
vas
pustim
v
klancu
,
kjer
ste
.
Kajti
pravzaprav
imam
precej
težak
položaj
.
Jaz
sem
rekel
,
da
ste
moj
nečak
.
To
ni
res
,
kakor
veste
.
In
ker
stara
moja
nevera
ne
zaupa
mladim
možem
nič
in
neče
svojega
poroda
možiti
,
zmisliti
sem
se
moral
,
da
ste
ženin
,
samo
da
se
niste
zdeli
več
nevaren
.
In
,
za
vraga
,
sedaj
se
zares
zaljubite
.
Kakor
nalašč
in
meni
kljubu
!
Glejte
,
prijatelj
,
vi
ste
me
malo
blamirali
,
torej
vidite
,
da
bodem
težko
pomagal
in
da
imam
stališče
,
ki
je
jako
neugodno
.
«
Liscu
je
način
tega
govorjenja
bil
strašno
neprijeten
,
ali
kaj
je
hotel
.
»
Sicer
pa
berač
na
levo
ali
na
desno
,
zet
ste
dober
za
navadnega
plebejca
,
ki
je
malo
zaobogatel
—
in
še
na
kakov
način
,
to
jaz
vem
!
Ali
ona
—
to
že
vidite
,
da
prekletega
njenega
sedanjega
imena
ne
jemljem
rad
na
jezik
in
ga
tudi
težko
čujem
—
ona
ve
,
kaj
je
storila
,
da
je
denarnega
moža
dobila
.
Vi
pa
nič
nimate
.
Praktičen
je
svet
in
tudi
matere
,
če
so
prav
na
pol
blazne
.
Táko
je
vaše
stanje
,
neugodno
do
tal
.
Vendar
smete
s
starim
Zobrom
na
majhno
upanje
svoje
svatbe
z
malo
plavolasko
piti
celo
čašo
,
živio
!
«
Izpivši
,
starec
vstane
,
odpre
okovan
kovček
v
kotu
svoje
izbe
in
izvleče
majhen
zvezek
pisem
ter
,
kažoč
ga
Liscu
,
pravi
:
»
Vidiš
,
dragi
moj
psevdonečak
,
tile
papirčki
imajo
majhno
zgodovino
.
Tele
spise
sem
včasi
umrlemu
njenemu
možu
samo
omenil
in
obledel
je
kakor
stena
.
Da
so
še
na
svetu
,
vé
tudi
ona
.
Jutri
popoldne
bodo
morda
za
vas
svojo
dolžnost
storili
.
Razume
se
,
da
bode
neprijetna
scena
to
,
posebno
ker
je
sedaj
ona
včasi
res
že
pri
kraju
s
svojim
razumom
.
Zato
je
pa
treba
,
da
gospod
ženin
zapusti
grad
prej
,
nego
njegov
snubač
pride
agitirat
zanj
.
Tedaj
jutri
dopoldne
odidite
od
tod
.
Kasneje
boste
že
vabilo
dobili
,
samo
da
adreso
pustite
.
«
»
Jaz
ne
vem
,
kaj
je
v
tistih
vaših
pismih
,
gospod
doktor
,
in
ne
vprašam
.
Ali
iz
vaših
besedi
posnemljem
,
da
morete
z
njimi
na
staro
bolno
gospo
presijo
delati
,
ki
jo
mora
boleti
.
To
pa
ni
pošten
pripomoček
in
jaz
nečem
,
da
bi
zame
z
njim
delali
.
Pustite
.
Če
ni
mogoče
drugače
,
potem
...
«
»
Prekasno
,
«
odgovori
starec
.
»
Stvar
je
enkrat
v
tiru
,
jaz
sem
obljubil
in
hočem
.
Storim
,
kar
je
moja
volja
.
In
niti
več
o
tem
ne
govorim
.
Sedaj
pijva
;
govorite
kaj
drugega
,
jutri
zjutraj
pa
se
odpravite
od
tod
proč
.
Napišite
mi
tu
svojo
adreso
.
«
Lisec
napiše
.
Kasno
je
šel
domov
.
Srce
mu
je
bilo
težko
,
vest
ne
lahka
,
zdelo
se
mu
je
,
da
iz
tega
vsega
ni
mogoče
dobrega
konca
dočakati
.
Vendar
ni
mogel
ničesar
skleniti
.
Bil
je
mehka
,
pasivna
natura
.
Onega
železnega
značaja
,
ki
s
svojo
trdno
voljo
dela
in
odločuje
,
ni
imel
,
moral
se
je
dati
od
usode
plaviti
naprej
,
kam
?
To
mu
je
bilo
temno
.
Zato
je
bila
ta
poslednja
noč
,
ko
je
kot
gost
v
gradu
spal
,
ena
najnesrečnejših
zanj
.
Divje
sanje
so
se
mu
po
možganih
blodile
do
belega
jutra
.
Ker
je
Lisec
vedel
,
da
gospa
Langmanova
izhaja
dopoldne
na
polje
in
je
pogosto
ni
do
dvanajstih
domov
ali
od
delavcev
ali
od
drugih
samotnih
potov
in
opravkov
,
poslovil
se
je
drugo
jutro
rano
pri
njej
in
zahvalil
se
za
gostoljubnost
.
Poslednje
mu
je
šlo
težko
z
jezika
,
ker
imel
je
težečo
zavest
,
da
jo
je
po
njenih
željah
slabo
plačeval
.
Ona
ga
je
hladno
odpustila
,
želeč
mu
srečen
pot
in
niti
ne
omenivši
kako
zopetno
svidenje
.
Od
gospodične
Senčarjeve
se
je
hotel
kasneje
posloviti
.
Kak
bode
razhod
od
Line
,
o
tem
si
ni
upal
niti
misliti
.
Ni
bilo
niti
treba
.
Kajti
ko
je
svoje
poslednje
stvari
pospravljal
,
pride
dekla
v
njegovo
sobo
in
mu
prinese
pisemce
.
Bilo
je
od
»
tete
«
Senčarjeve
in
glasilo
se
je
:
»
Danes
odhajate
.
Želim
Vam
srečen
pot
in
zbogom
.
Ni
bilo
lepo
od
Vas
,
da
ste
za
mojim
hrbtom
začeli
razmero
,
katere
ona
,
ki
je
še
na
pol
dete
,
niti
premeriti
ne
more
in
katera
ne
more
v
naših
žalostnih
razmerah
nobenega
dobrega
uspeha
imeti
.
Medve
z
Lino
se
odpeljeve
.
Ona
ne
ve
ničesar
.
Za
boga
Vas
prosim
,
prihranite
ji
bridkost
ločitve
,
idite
in
pozabite
.
Pozabite
vse
,
skrbela
bodem
,
da
Vas
pozabi
tudi
ona
.
Zakaj
ste
ji
mlado
srce
vznemirili
?
«
Lisec
po
prvem
zares
potirajočem
učinku
tega
pisma
sede
in
napiše
dve
pismi
,
eno
Lini
,
drugo
njeni
starejši
tovarišici
;
prvo
je
bilo
polno
ljubezni
,
drugo
izgovorov
in
opravičevanj
.
Nujno
zahteva
odgovora
na
adreso
v
mesto
.
Pismi
izroči
dekli
,
potem
se
odpelje
,
uničen
in
potrt
,
brez
sveta
in
upanja
v
drugo
nego
v
čudesnega
starca
.
V
Volčjaku
ga
išče
,
ali
ne
najde
ga
doma
.
Starec
je
bil
po
svoji
navadi
odšel
na
lov
.
Lisec
mu
napiše
nekaj
vrstic
,
opominjajoč
ga
včerajšnje
obljube
.
S
kmeti
v
Volčjaku
je
imel
še
nekaj
ur
posla
,
ki
mu
je
bil
dolgočasen
in
mučen
.
Kasno
popoldne
se
je
vozil
po
cesti
nazaj
proti
mestu
.
Kako
z
lahkim
srcem
je
po
tem
potu
hodil
pred
ne
mnogo
tedni
,
a
sedaj
šel
nazaj
težak
in
poln
!
Pozno
ponoči
je
njegov
voz
pridrdral
na
mestni
tlak
domov
—
če
je
smel
svojo
najeto
neveliko
sobo
svoj
dom
imenovati
.
Ko
je
v
svoji
sobici
luč
naredil
,
odpravil
voznika
,
ki
mu
je
njegove
stvari
z
voza
prinesel
,
in
se
ogledal
okoli
,
zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
bi
bil
pol
življenja
iz
te
mirne
izbe
proč
.
In
ko
je
svoje
zaslužene
novce
spravljal
k
mali
vsotici
svoje
prejšnje
prištedine
,
moral
se
je
bridko
zasmejati
:
»
Delavec
sem
,
za
kruh
delam
,
nič
nimam
,
kako
bi
smel
nanjo
misliti
!
Da
,
istina
je
,
pozabiti
!
To
je
edina
beseda
.
Kratke
sanje
so
to
bile
,
ki
prihajajo
proti
volji
človekovi
in
katere
baš
tačas
ne
more
podaljšati
,
kadar
bi
rad
,
kakor
so
sladke
,
nego
majhen
šum
človeka
v
resničnost
vzbudi
in
iz
duše
veselje
prežene
.
«
Odreči
se
sreči
,
pozabiti
—
to
je
bil
tako
hiter
sklep
pri
njem
,
kakor
je
bila
prej
v
ljubezni
hitra
in
nenadna
katastrofa
v
»
vinogradu
«
.
Vendar
ko
mu
je
njena
podoba
zopet
pred
očmi
vstala
,
je
ta
sklep
isto
tako
brzo
padel
,
krčevito
je
,
brez
spanja
na
svoji
postelji
ležeč
,
prijel
svoje
mehko
zglavje
in
jokal
kakor
dete
.
Drugi
,
tretji
,
peti
dan
je
pričakoval
pisma
.
A
nihče
ni
pisal
,
ni
Senčarjeva
,
ni
Lina
,
ni
Zober
.
Ti
dnevi
so
bili
za
Lisca
polni
muke
in
dvoma
,
ni
mogel
ni
misliti
ni
delati
;
dosadno
mu
je
bilo
v
društvu
znancev
,
še
bolj
pak
v
samoti
.
Sedmi
dan
mu
je
prineslo
jasnoto
.
A
kako
?
Zober
je
pisal
sledeče
:
»
Prijatelj
!
Vi
ste
osel
.
Kaj
Vas
je
vrag
motil
,
da
dajete
pisma
nezanesljivim
osebam
.
Kar
ste
pisali
dekletu
,
dobila
je
mati
v
roke
in
divja
,
da
ni
mogoče
človeku
besede
držati
.
Tudi
za
Vas
bi
ne
bilo
varno
sedaj
priti
sem
.
Sedaj
moram
jaz
oditi
.
Na
spomlad
se
vrnem
sem
.
Tačas
poskusim
,
če
se
Vaša
nevesta
pred
pustom
ne
vda
kakemu
Vašemu
sovražniku
,
ki
ima
nekaj
krajcarjev
več
kot
Vi
in
je
za
linijo
lepši
kot
Vi
,
kar
je
pri
vsaki
ženski
verjetno
.
Če
hočete
pak
moja
pisma
,
pišite
mi
v
Carigrad
»
Grande
rue
de
Pera
,
Hôtel
National
«
.
To
je
:
če
hočete
z
mojimi
dokumenti
izsiliti
bogato
nevesto
.
Vi
vidite
,
da
več
ne
morem
storiti
.
Sicer
pa
bodite
pametni
.
Nikjer
ni
zapisano
,
da
bi
baš
Vi
morali
srečni
biti
,
če
je
tolika
večina
ljudi
okoli
Vas
brez
sreče
.
«
To
je
bila
torej
zadnja
tolažba
!
Neusmiljena
tolažba
,
ali
vendar
resnična
!
Še
tisti
dan
sprejme
ponudbo
starega
kolega
,
ki
mu
je
pismeno
ponujal
mesto
pri
kopanju
velikih
vodotokov
na
južnem
Ogrskem
,
kjer
je
bilo
dela
za
celo
leto
.
»
Tedaj
pozabimo
,
lahko
ali
težko
;
tebi
pa
,
draga
devojka
,
daj
bog
tisoč
sreč
,
zbogom
domovina
!
«
rekel
je
Lisec
,
vozeč
se
z
železnico
čez
mejo
.
In
vtem
,
ko
je
namene
delal
,
ne
vrniti
se
prej
v
domovino
,
nego
bode
njeno
podobo
pozabil
,
prihajala
mu
je
vedno
na
misel
;
in
ako
je
prisilil
se
misliti
na
drug
predmet
,
težilo
mu
je
nekaj
dušo
z
neznano
močjo
.
Bilo
je
dve
leti
kasneje
.
Po
široki
Donavi
ob
hrvatsko-srbskem
Sremu
je
plul
navzdol
proti
srbskim
zemljam
mogočen
parobrod
.
Deževalo
je
prej
ta
dan
in
predpoldne
,
zato
je
bila
voda
kalna
in
je
drevila
različno
brstje
in
blato
s
seboj
na
jug
proti
morju
nenasitnemu
.
Kapitan
je
na
svojem
vzvišenem
pomostju
stopical
sem
ter
tam
,
madžarski
klepetaje
s
črnorusim
debelim
potnikom
,
kormanuš
je
govoril
nemški
s
svojim
tovarišem
pomagačem
,
dve
dami
sta
sedeli
na
parobrodnem
krovu
in
,
meglene
kraje
ob
sremskem
bregu
ogledovaje
,
francoski
brbljali
,
njim
nasproti
pak
je
srbski
pop
z
dolgo
črno
,
malo
zamazano
haljo
razkladal
po
srbsko
,
kako
se
zove
ta
in
oni
kraj
,
mlademu
gospodu
v
belem
slamniku
,
ki
je
bil
že
dalje
časa
v
pogovoru
s
sopotujočim
popom
—
kakor
se
je
videlo
,
iz
dolgega
časa
,
ker
slonel
je
leno
na
ročaju
in
,
ogledovaje
rjave
valove
,
katere
so
delala
parobrodna
kolesa
v
vodi
,
le
več
poslušati
nego
govoriti
hotel
.
»
Oprostite
gospodine
,
«
vpraša
naposled
pop
,
»
vi
niste
Srbin
?
«
»
Ne
,
jaz
sem
Slovenec
,
«
odgovori
mladi
gospod
v
tonu
,
kateri
ni
bil
posebno
vabljiv
,
dalje
izpraševati
.
Vendar
oznanjevalec
pravoslavne
vere
se
ni
dal
odpraviti
.
»
To
je
tamo
oko
Ljubljane
,
«
rekel
je
,
da
bi
svojo
učenost
v
zemljepisu
in
narodoznanstvu
pokazal
.
»
Ja
sam
si
odmah
mislio
.
Vaš
akcent
nije
srbski
,
ja
sam
mislio
,
da
ste
kakav
Hrvat
.
A
kažite
vi
meni
,
gospodine
...
«
Pop
je
govoril
ali
vprašal
še
dalje
,
ali
Ivan
Lisec
—
kajti
njega
smo
našli
v
tem
gospodu
z
belim
slamnikom
čez
dve
leti
tu
na
široki
Donavi
navzdolž
plujočega
—
Lisec
ga
ni
poslušal
več
.
Drug
človek
je
ves
njegov
pozor
nase
potegnil
.
Izza
stopnic
,
po
katerih
se
ide
v
podkrovno
parobrodsko
sobano
prvega
reda
,
pomolil
je
bil
star
gospod
s
sivo
brado
glavo
.
A
ker
je
baš
sedaj
mrzel
veter
popihal
,
mislil
je
menda
starec
:
bolje
je
,
da
ostanem
doli
—
kajti
precej
se
je
nazaj
pomaknil
.
»
Kje
sem
tega
človeka
že
videl
?
«
misli
Lisec
.
Ker
je
bilo
pasažirjev
polno
,
bilo
je
naravno
,
da
je
Lisec
tega
sopotnika
stoprv
opazil
,
ko
je
že
več
štacij
vozil
se
s
tem
parobrodom
.
Kdo
je
to
?
Ne
more
se
domisliti
.
Vstane
,
poslovi
se
pri
popu
in
ide
navzdol
starega
gospoda
še
enkrat
pogledat
.
Najde
ga
pri
mizi
sedečega
v
kotu
na
žametnih
blazinastih
klopeh
,
ali
pled
je
imel
čez
eno
,
klobuk
čez
drugo
polovico
obraza
potegnjen
in
je
delal
se
,
kakor
da
bi
dremal
,
ali
morda
je
res
dremal
.
Lisec
mu
ni
mogel
v
celo
lice
videti
.
Obrne
se
in
prisede
k
drugi
mizi
,
da
bi
od
strani
poslušal
razgovor
dveh
mladih
gospodičen
.
Govorili
sta
tudi
oni
srbski
in
Lisec
je
občudoval
lepoto
tega
,
našemu
najbližnjega
jezika
,
ki
zvonko
na
uho
bije
,
posebno
,
kadar
se
čuje
iz
lepih
dekliških
ust
.
Nemir
in
dolgčas
ga
žene
zopet
ven
.
Hodi
nekaj
časa
v
srednjem
prostoru
,
kjer
nagopleči
kurjavec
mašinski
kotel
z
ljutim
ognjem
hrani
in
pita
,
hodi
okoli
ladje
po
hodniku
in
nazadnje
spleza
zopet
na
krov
,
kjer
s
precej
slabim
uspehom
začne
pogovor
z
dvema
bosenskima
turškima
trgovcema
.
Mrak
se
počasi
uleže
na
gore
in
planjave
ob
vodi
in
luna
zasveti
ter
čarobno
obseva
mogočno
reko
.
Mračno
je
bilo
vse
okoli
Lisca
,
mračno
in
tuje
.
A
bil
je
napravljen
iti
še
bolj
v
tuje
,
še
dalje
od
domovine
,
in
sedaj
je
baš
na
potu
.
Misel
o
tem
mu
je
morala
po
glavi
hoditi
,
ko
je
s
polglasnim
vzdihom
vračal
se
v
notranjo
veliko
sobo
parobroda
.
Gre
gor
in
dol
po
sobani
.
Onega
spečega
starca
ni
bilo
več
v
kotu
.
Kam
je
šel
?
Glej
,
tam
pri
mali
mizici
so
se
spravili
štirje
igralci
pri
kartah
in
okoli
sebe
imajo
polno
stoječih
gledalcev
.
Igrajo
visoko
ter
plačujejo
v
zlatu
,
pred
vsakim
leži
kupček
cekinov
.
Med
temi
igralci
je
tudi
starec
s
sivo
brado
,
ki
je
bil
prej
Liščevo
pozornost
vzbudil
.
Zato
Lisec
pristopi
h
gledalcem
igre
in
ga
začne
še
enkrat
opazovati
.
Oni
je
molčal
in
gledal
v
karte
,
tudi
drugi
trije
igralci
niso
govorili
,
nekoliko
zato
,
ker
je
šlo
za
novce
,
nekoliko
,
ker
so
bili
neznanci
med
seboj
in
so
se
tu
na
ladji
slučajno
sešli
.
Pogleda
Lisec
starega
gospoda
,
ko
baš
oči
vzdigne
in
svojo
igro
napove
.
Da
,
sedaj
je
starca
spoznal
!
A
te
bele
brade
zadnjič
ni
imel
,
morda
se
pa
ipak
moti
?
Gre
okoli
mize
in
pride
s
časom
tik
za
hrbet
staremu
.
Drugi
»
majerji
«
so
že
svoje
opombe
delali
,
starec
je
bil
že
prej
enemu
osorno
opomnil
,
da
je
tu
treba
molčati
,
vendar
je
bil
pri
Liscu
sklep
gotov
,
vmešati
se
pri
njem
,
moral
je
vedeti
,
je
li
pravi
,
je
li
pak
drug
človek
,
popolnoma
podoben
.
»
Devet
hudičev
!
Dober
kup
,
«
reče
Lisec
glasno
,
kateri
sicer
ni
imel
navade
kleti
,
ni
slovenski
ne
drugače
.
»
Tiho
!
«
zarenči
starec
,
a
se
niti
ne
obrne
,
da
bi
pogledal
,
kdo
neki
—
»
hudičuje
«
tu
nizko
v
jugu
.
Lisec
je
bil
namreč
nalašč
precej
to
specifično
slovensko
kletev
izbral
,
da
bi
pozornost
starčevo
vzbudil
in
se
zagotovil
ali
je
—
doktor
Zober
to
ali
ne
.
A
iz
»
tiho
«
ni
mogel
vsega
posneti
.
Glasu
tudi
iz
te
kratke
besede
ni
znal
ločiti
,
tem
manj
,
ker
je
pred
dvema
letoma
vendarle
tudi
ne
mnogo
občeval
z
njim
,
a
sedaj
ga
dve
leti
ni
videl
.
Igra
je
bila
končana
in
izgubljena
za
starca
.
Izplača
in
porine
karte
sosedu
.
Zdaj
stoprv
se
nazaj
ozre
in
Lisca
pogleda
.
Bil
je
v
istini
Zober
.
»
Kaj
vraga
?
Kje
vas
pa
dobim
,
«
reče
in
vstane
.
»
Jaz
ne
igram
več
,
«
napove
hitro
nemški
svojim
soigralcem
,
med
katerimi
je
bil
židovski
ogrski
trgovec
,
debelušen
,
madžarskemu
magnatu
podoben
potovalec
in
dobrodušno
civilno
lice
,
ki
je
bil
lahko
,
kar
si
hotel
,
najbrž
pa
lastnina
potujočega
trgovskega
agenta
.
»
Najbolj
iznenaden
sem
jaz
,
gospod
doktor
,
kajti
,
ker
sedaj
nosite
brado
,
vas
nisem
poznal
,
«
reče
Lisec
.
»
Kam
se
vozite
?
«
vpraša
Zober
.
»
V
Odeso
.
«
»
Po
kaj
?
«
»
Tam
dobim
zaslužka
.
Tukaj
,
kjer
sem
do
sedaj
bil
,
na
Ogrskem
,
smo
dodelali
.
Dobil
sem
poziv
od
prijatelja
,
ki
je
v
Rusiji
,
in
sedaj
me
vidite
na
potu
tja
,
«
reče
Lisec
.
»
Tedaj
v
Rusijo
po
zaslužku
,
po
delu
.
Nu
,
mladi
ste
še
in
jaz
bi
vam
privoščil
tako
burno
življenje
daleč
proč
po
svetu
,
kjer
človeku
rogove
odbijajo
,
kjer
mu
prevelika
upanja
poginejo
in
kjer
se
nauči
računiti
z
realizmom
.
To
se
ve
,
da
je
ta
nauk
samo
koristen
,
ako
usoda
ne
igra
s
človekom
preveč
brezobzirno
,
sicer
vse
lekcije
niso
nič
prida
.
Ali
vi
ste
premehek
človek
za
daljni
svet
.
Že
sedaj
ste
predaleč
proč
od
doma
.
—
Kdaj
ste
bili
zadnjič
doma
?
Sediva
tu
v
stran
in
pijva
buteljo
vina
.
Jaz
imam
mnogo
z
vami
govoriti
.
«
Tako
je
dejal
stari
,
ali
govoril
je
mirno
in
lahkodušno
,
kakor
da
bi
mu
imel
samo
navadno
dogodbo
od
včeraj
povedati
.
Sedeta
k
majhni
mizi
.
Parobrodni
kletar
jima
prinese
vina
.
»
Doma
?
V
domovini
nisem
bil
,
odkar
sva
se
midva
ločila
.
Mati
mi
je
umrla
kmalu
potem
,
tako
nimam
tudi
nikogar
svojih
več
,
«
odgovarja
Lisec
Zobru
.
»
Torej
gradu
Pražanka
in
moje
rojstne
vasi
Volčjaka
ste
res
popolnoma
pozabili
?
Sapristi
!
In
tisto
lepo
mlado
plavolasko
tudi
?
«
Lisec
močno
zardi
,
starec
se
nasmehne
.
»
Pozabil
?
Ne
,
lagal
bi
,
ko
bi
to
rekel
.
To
mi
ni
mogoče
nikoli
,
ali
saj
veste
,
da
bi
bilo
najbolje
,
ko
bi
mogel
.
Vi
sami
ste
mi
svetovali
,
«
reče
Lisec
.
»
Istina
je
,
tačas
sem
vam
tako
svetoval
.
Danes
vam
ne
.
«
Lisec
se
osupnjen
zgane
.
»
Kaj
me
srpo
gledate
?
«
pravi
Zober
.
»
Na
mojo
vero
!
Sedaj
so
razmere
druge
na
Pražanku
.
Tista
vaša
mala
devojčica
je
sedaj
resna
,
malo
bleda
gospodična
postala
in
upa
na
vas
kakor
Jud
na
Mesijo
.
In
tista
stara
bosanka
je
skoro
—
pomislite
to
kolosalno
nemožnost
nekdanjega
veka
—
Senčarica
je
moja
prijateljica
postala
in
me
je
prosila
,
naj
vendar
gotovo
izvem
za
vas
,
sicer
nazadnje
vaša
ljubica
še
umrje
od
nesrečne
ljubezni
.
Moje
nazore
poznate
o
takih
rečeh
in
me
boste
razumeli
,
če
rečem
,
da
,
če
ne
kasnite
,
če
pustite
Odeso
Rusom
in
se
naravnost
po
Savi
čez
Sisek
in
Zagreb
v
domovino
vrnete
,
precej
na
grad
Pražanek
vozite
,
najdete
jo
še
pri
celem
zdravju
in
se
ženite
.
In
skoro
vam
ni
drugega
svetovati
.
Vi
imate
temperament
in
talent
za
dobrodušnega
filistra
,
ki
varuje
dom
in
ženo
in
kopo
otrok
.
Hajdi
nazaj
,
dečko
!
To
seve
le
,
ako
mi
niste
kakove
bedastoče
naredili
med
tem
,
kar
ste
se
izgubili
za
nas
,
namreč
da
bi
se
bili
že
v
zakon
vpregli
s
kako
Nemko
ali
Madžarko
.
Vaša
ljuba
,
Lina
,
katero
imam
tudi
jaz
rad
,
dasiravno
baš
tekmec
ne
bodem
,
sicer
je
glede
vas
polna
optimizma
.
«
»
Vi
se
šalite
!
«
vzklikne
Lisec
z
žarečim
obrazom
.
»
Pa
zakaj
!
Mar
se
vam
moram
po
kranjsko
pridušiti
,
da
mi
boste
verovali
?
Naravnost
z
Volčjaka
prihajam
in
novopečene
novosti
so
,
ki
vam
jih
kažem
.
In
za
mene
celo
niso
novosti
,
ker
isto
tako
je
stvar
stala
že
lansko
jesen
,
ko
sem
bil
nekoliko
dni
doma
.
Čemu
ne
daste
glasu
od
sebe
,
kje
ste
?
Vrag
vas
je
dal
in
stvoril
,
kakor
Hrvat
kaže
.
«
»
In
gospa
Langmanova
?
«
»
Umrla
!
Že
poldrugo
leto
tega
!
«
»
In
gospica
...?
«
»
Hodi
na
hrib
in
gleda
,
ali
bode
prišel
Ivan
Lisec
,
ki
je
pred
lastno
srečo
bežal
,
in
od
kod
.
Človek
,
ali
imaš
še
sluh
,
čuješ
ali
ne
!
Pij
!
«
In
izpivši
nadaljuje
:
»
Jaz
vam
moram
povedati
,
da
,
odkar
to
vašo
deklico
tako
poznam
,
kakor
sem
jo
to
spomlad
in
te
dni
spoznal
—
razume
se
,
da
je
bila
le
zaradi
vas
vedno
pri
meni
—
spoštujem
zopet
žensko
.
Njen
oče
je
bil
za
moj
del
lump
,
to
je
istina
,
njena
mati
je
bila
navadna
ženska
,
ženska
sploh
,
kakor
jih
dvanajst
šteje
dvanajstorico
,
a
hči
je
videti
res
nekaj
dobrega
blaga
in
čestitam
vam
.
Veseli
me
pa
posebno
,
da
sem
vas
dobil
,
jaz
prvi
.
«
»
Bog
vam
odpusti
,
gospod
doktor
,
ako
neumestno
strašno
šalo
z
menoj
imate
...
,
«
pravi
Lisec
s
tresočim
se
in
zamolklim
glasom
.
Kar
je
tu
čul
,
prišlo
je
zanj
vse
prenaglo
.
Sreča
ga
je
udarila
po
glavi
.
»
Grom
Elijev
,
resen
jaz
nikdar
ne
lažem
!
«
udari
zdaj
tudi
Zober
ob
mizo
,
da
se
mu
čaša
strklja
in
vino
razlije
ter
se
od
več
gruč
ljudje
obrnejo
na
samotna
dva
pivca
.
Sedaj
je
Lisec
veroval
.
»
Oprostite
,
«
reče
,
»
kar
ste
mi
povedali
,
vse
je
tako
velikansko
iznenadenje
,
ki
me
je
zadelo
kakor
strela
,
potrpite
...
«
Roka
,
ki
jo
je
preko
mize
Zobru
dal
,
tresla
se
mu
je
kakor
glas
in
zamišljen
se
nasloni
na
mizo
.
»
Nu
,
da
,
naj
si
bode
,
«
pravi
starec
,
vzdigne
čašo
ter
pije
.
Imel
je
še
na
veliko
vprašanj
odgovarjati
.
Nekatere
stvari
je
Lisec
vpraševal
po
dvakrat
,
preden
je
na
celo
prav
verovati
mogel
.
Kajti
kaka
sprememba
!
Prej
,
jedva
pred
nekaj
trenutki
,
je
na
krovu
gori
premišljeval
neveselo
usodo
,
ki
ga
žene
samotnega
v
daljni
svet
,
a
sedaj
se
mu
naenkrat
ponuja
več
,
nego
je
smel
upati
,
ljubljena
deklica
,
katero
pozabiti
si
je
prizadeval
,
a
katere
podobe
izbrisati
iz
spomina
in
iztrgati
iz
srca
ni
za
en
dan
ni
mogel
!
Sedaj
se
mu
je
kazal
ali
je
pravzaprav
že
bil
konec
strašne
muke
,
ki
mu
jo
je
prizadeval
boj
med
srcem
in
razumom
,
med
dolžnostjo
in
željo
.
Bežal
je
bil
pred
svojo
srečo
,
ker
se
mu
je
zdela
nedosegljiva
,
ker
ji
ni
mogel
gledati
v
presvetlo
lice
,
a
sedaj
se
mu
je
bližala
v
vsej
istinitosti
.
Ko
je
vse
to
Liscu
po
glavi
šlo
kakor
bliski
,
našteval
je
stari
dr.
Zober
hladnokrvno
črteže
,
po
katerih
naj
se
ravna
.
Plačano
vozno
karto
po
Donavi
od
Zemuna
naprej
naj
vrže
v
vodo
.
V
Zemunu
naj
se
izladja
,
tam
v
brodni
agenturi
pozve
,
kdaj
pluje
prva
ladja
iz
Zemuna
ali
Beograda
po
Savi
—
če
velja
še
vozni
red
kakor
lani
,
odhaja
že
jutri
zjutraj
,
reče
—
»
in
potem
ste
v
štirih
dneh
na
slovenski
zemlji
in
na
Pražanku
in
ona
se
bode
naslonila
na
vas
in
od
veselja
jokaje
očitala
,
zakaj
vas
ni
bilo
‚
tako
dolgo
,
oh
,
tako
dolgo
,
kaj
sem
tačas
trpela
in
jokala
za
tebe
,
ti
ljubi
hudobnež
,
ti
...
’
ha
,
ha
,
ha
!
Kajne
,
da
znam
še
?
Isto
tako
je
nekdaj
njena
mati
z
menoj
golobovala
,
a
vraga
,
nazadnje
je
drugega
za
moža
vzela
!
—
A
propos
,
zakaj
mi
niste
pisali
ničesar
,
da
nisem
adrese
vaše
vedel
?
«
vpraša
na
konec
starec
Lisca
.
»
Izgovor
je
tako
navaden
,
da
skoro
neverjeten
,
ali
resničen
je
.
Preseljevaje
se
,
izgubil
sem
bil
vaše
pismo
,
v
katerem
ste
mi
bili
ulico
in
hotel
zapisali
.
Precej
od
početka
pa
vam
nisem
hotel
niti
mogel
odgovarjati
,
ker
vaše
ponudbe
s
tistimi
pismi
,
ki
ste
mi
jih
na
razpolaganje
stavili
,
zdelo
se
mi
je
...
«
»
Nemožato
sprejeti
?
Nu
,
da
,
prav
ste
imeli
.
Sedaj
tudi
ni
mogoče
več
,
kakor
tudi
ni
treba
.
Požgal
sem
jih
lani
.
Oba
sta
umrla
in
maščeval
sem
se
na
obeh
.
Pravijo
,
da
na
starost
človek
otročji
postaje
,
tako
se
naj
pa
še
z
menoj
zgodi
.
Nasovražil
sem
se
,
sedaj
poskusim
,
če
je
še
kaj
ljubezni
ostalo
.
In
kakor
rečeno
,
one
papirje
sem
požgal
.
«
»
Ali
bi
smel
vedeti
,
kaj
je
bilo
v
njih
?
«
vpraša
Lisec
.
»
Tako
?
Ponujal
sem
vam
jih
—
na
moje
poštenje
,
da
bi
jih
ne
bil
nikomur
drugemu
dal
za
nobeno
ceno
—
a
niste
jih
hoteli
.
Zdaj
vam
pa
naj
razlagam
,
kaj
je
bilo
v
njih
?
Nu
,
vi
sami
bi
ne
vedeli
mnogo
več
,
nego
veste
do
sedaj
,
ako
bi
jih
bili
čitali
.
Posneli
bi
bili
iz
enega
,
da
nekov
dr.
Langman
sam
priznaje
meni
nasproti
,
da
me
je
lopovsko
prevaril
,
in
me
za
ves
svet
prosi
,
naj
mu
prizanesem
.
Dalje
bi
bili
brali
zaljubljeno
pismo
neke
Alojzije
,
ki
ni
bila
nihče
drug
nego
mati
vaše
neveste
,
Langmanica
,
ter
sem
zopet
kot
prejemnik
jaz
imel
čast
na
zavitku
figurirati
.
Tretje
je
bil
pa
protokol
,
narejen
na
konzulatu
v
Aleksandriji
,
katerega
bi
tudi
mogli
šele
potem
razumeti
,
ko
bi
vam
jaz
nekatere
stvari
od
početka
povedal
.
—
Sicer
bi
to
pripovedovanje
lahko
odložil
do
časa
,
da
se
zopet
na
Pražanku
vidiva
,
kjer
vas
prihodnje
leto
ali
morda
že
na
spomlad
sigurno
kot
posestnika
najdem
.
Vendar
nekoliko
naj
bode
povedano
precej
,
da
vam
bodo
one
stvari
jasne
,
katerih
sem
samo
na
pol
omenil
v
prejšnjih
najinih
pogovorih
.
Mislim
pak
,
da
bode
najbolje
,
ako
jih
veste
sami
.
Ženskama
na
Pražanku
,
vaši
nevesti
in
tisti
stari
hišni
,
sem
navezal
izmišljeno
fabulo
na
vrat
;
poslušajte
zvesto
,
kar
vam
bodo
o
meni
pravili
,
in
naredite
se
,
kakor
da
bi
vse
svetopisemsko
verjeli
,
tako
bode
še
najbolje
.
Vam
hočem
pa
resnico
povedati
,
vsaj
povrhu
,
drugo
lahko
kasneje
dopolnim
.
Prej
pa
je
dobro
,
da
večerjava
.
Biftek
na
ladji
mi
je
vselej
dišal
.
Potem
pri
čaši
vina
vam
hočem
košček
svoje
zgodovine
povedati
.
Doli
v
spalnici
imam
v
kovčku
nekaj
slovenskega
vina
,
ki
sem
ga
iz
najine
domovine
s
seboj
vzel
.
Oskrbite
večerjo
,
jaz
prinesem
pijače
.
Enkrat
sva
že
pri
domačem
vinu
razgovor
imela
,
dakle
tudi
za
to
slovo
.
«
Rekši
,
stari
Zober
odide
v
trebuh
ladje
dol
,
kjer
so
majhne
kabine
za
spanje
toliko
oseb
,
kolikor
se
jih
v
praksi
pregovora
drži
»
kdor
prej
pride
,
prej
melje
.
«
Ko
sta
potem
povečerjala
in
pri
čaši
domačega
vinca
sedela
,
začne
Zober
:
»
Jaz
sem
bil
živ
dečko
,
ko
sem
bil
mlad
.
Dasi
sem
bil
kmetskega
kolena
,
vendar
mi
je
bilo
kmalu
lahko
mogoče
,
sleči
ono
nerodnost
in
negotovost
v
obnašanju
,
ki
navadno
tudi
najtalentiranejše
študente
iz
kmetskih
rodovin
karakterizira
in
jim
vse
življenje
ostaje
.
Saj
ste
čuli
že
pregovor
:
rustica
natura
tenet
sua
jura
—
ali
:
kmet
ostane
kmet
,
čeprav
do
poldne
spi
.
Tako
sem
bil
kmalu
v
boljših
hišah
znan
in
priljubljen
.
Podučeval
sem
pri
nekem
trgovcu
,
ko
sem
bil
v
zadnjem
letu
licejskih
študij
.
Imeli
so
me
popolnoma
za
domačega
in
med
otroki
sem
bil
kakor
brat
.
Posebno
sem
se
rad
zabaval
s
tačas
petnajstletno
Alojzijo
,
in
ko
sem
šel
na
vseučilišče
in
sem
se
na
gradiču
Pražanku
,
kjer
je
tačas
trgovčeva
familija
na
letnih
počitnicah
bila
—
kajti
grad
je
imel
drugega
gospodarja
—
poslavljal
pred
odhodom
,
zapazil
sem
,
da
sem
v
deklico
zaljubljen
,
ona
v
mene
.
Prisezala
sva
si
večno
zvestobo
,
in
ker
sem
na
Dunaju
medicino
učil
se
,
a
od
staršev
zapuščen
bil
,
bila
so
mi
njena
pisma
največja
tolažba
in
vsaj
duševno
krepilo
.
Vsake
počitnice
pak
sem
imel
doma
,
v
obližju
Pražanka
,
priliko
shajati
se
ž
njo
in
delala
sva
osnove
,
kako
bode
po
dokončanih
študijah
ona
moja
ljubljena
žena
postala
,
kako
mi
bode
sreča
gotovo
naklonila
lepo
prakso
,
in
največje
veselje
bi
bilo
potem
za
naju
,
ko
bi
kupila
gradič
Pražanek
,
o
katerem
sem
od
svojega
očeta
že
tačas
vedel
,
da
bode
prodan
,
kadar
umrje
tedanji
lastnik
.
To
so
bili
najlepši
časi
mojega
življenja
,
časi
iluzije
in
domišljave
špekulacije
na
lepo
prihodnost
.
Med
mojimi
tovariši
že
na
liceju
mi
je
bil
najljubši
prijatelj
součenec
,
Langman
z
imenom
,
sin
nemškega
uradnika
,
kateri
je
bil
kakor
toliko
drugih
uradnikov
porinjen
iz
ne
vem
katere
nemške
province
k
nam
.
Jaz
pravzaprav
ne
vem
,
kaj
me
je
k
temu
človeku
vleklo
.
Že
tačas
—
to
so
bili
še
drugi
časi
nego
danes
in
tudi
današnji
so
prekleto
žalostni
—
nas
je
bilo
nekoliko
v
naših
ponemčenih
šolah
,
ki
smo
med
seboj
govorili
jezik
svoje
matere
.
Ločili
smo
se
kmetski
sinovi
od
gosposkih
sinov
,
uradniških
itd.
Langman
je
znal
samo
nemški
in
se
mi
je
še
smejal
,
kadar
sem
s
tovariši
slovenski
govoril
,
kar
gotovo
ni
bilo
prikupljivo
.
Ker
je
imel
malo
talenta
navzlic
svoji
veliki
pridnosti
,
moral
sem
mu
jaz
pomagati
v
vsem
.
Denarja
sem
imel
jaz
skoro
več
nego
on
.
Sicer
nisem
potreboval
od
njega
ničesar
,
zabavati
ni
posebno
znal
,
včasih
me
je
celo
razžalil
,
nikdar
kaj
ljubega
izkazal
mi
,
skratka
:
jaz
ne
razumem
sedaj
,
kako
je
mogoče
bilo
,
da
sem
bil
temu
človeku
tak
prijatelj
,
kakršen
more
le
mladosrčen
človek
biti
.
Bil
je
telesno
idealno
lep
človek
,
visok
,
črnolas
,
obraz
brez
graje
.
Morda
sem
veroval
v
izrek
,
o
katerem
sem
,
to
seveda
kasneje
,
tudi
v
njem
in
še
brezštevilnokrat
sicer
izkušal
,
da
je
največja
laž
—
namreč
,
da
v
lepem
telesu
prebiva
tudi
lepa
duša
.
Pasja
duša
je
bila
v
njegovem
lepem
telesu
!
«
Nekaj
one
iskre
,
katero
je
Lisec
v
Zobrovih
očeh
videl
,
ko
ga
je
še
neznanca
iz
svoje
sobe
podil
,
švigne
iz
njegovih
oči
tudi
pri
tem
spominu
.
Toda
čaša
vina
je
menda
poplaknila
srd
,
ker
Zober
nadaljuje
:
»
Ker
je
odločil
se
na
univerzi
to
študirati
,
kar
jaz
,
namreč
medicino
,
mislil
sem
,
da
je
to
največje
prijateljstvo
.
Jaz
sem
bil
jako
zaupljiva
duša
.
Dasi
je
bil
on
v
vseh
rečeh
materialist
,
jaz
pak
manj
realen
v
svojih
nazorih
,
vendar
nisem
imel
skoro
nobene
misli
,
da
bi
je
ne
bil
njemu
povedal
.
Tako
sem
mu
dajal
tudi
pisma
čitati
,
ki
sem
jih
od
svoje
ljubice
dobival
.
Ona
je
znala
pisati
s
tako
divno
fantazijo
,
s
takim
ognjem
in
tako
resničnostjo
,
da
se
še
danes
čudim
,
kako
je
mogoče
bilo
kasneje
,
da
so
se
vse
te
tisočere
vroče
prostovoljne
prisege
in
obljube
večne
zvestobe
—
v
ničevo
peno
spremenile
.
Tačas
sem
zaupal
in
veroval
v
svojega
dekleta
skalovito
trdno
.
Bil
sem
pač
neumen
mlad
človek
.
Ka
je
moj
prijatelj
Langman
pisma
,
ki
sem
jih
redno
dobival
,
posebno
rad
čital
,
mislil
sem
,
da
to
izvira
iz
njegovega
prijateljstva
do
mene
.
Ugajalo
mi
je
tudi
slišati
od
njega
hvalo
njenega
stila
in
duha
.
Tudi
mi
je
bila
potreba
govoriti
vsaj
z
nekom
o
tem
,
česar
je
bilo
srce
polno
.
To
je
trajalo
pet
let
.
Ona
je
bila
stara
enaindvajset
let
,
odbila
je
več
snubačev
in
čakala
mene
in
konca
mojih
študij
.
Pred
petimi
leti
sem
bil
Langmana
z
njo
seznanil
.
Bil
je
pri
meni
na
praznikih
na
očetovem
domu
v
Volčjaku
—
moj
oče
je
bil
velik
skopuh
,
ali
gostoljuben
vendar
—
ona
je
bila
zopet
na
Pražanku
na
poletnem
stanovanju
pri
prijateljski
grajski
gospodi
kakor
vsako
poletje
.
Govorila
je
mnogo
ž
njim
in
mi
ga
hvalila
.
Jaz
sem
bil
vesel
,
da
je
moj
prijatelj
tudi
njen
prijatelj
.
Več
si
niti
misliti
ne
bi
bil
mogel
ni
od
nje
niti
od
njega
,
ker
,
kakor
bi
meni
ne
bilo
nikdar
na
misel
prišlo
izneverjati
prijateljevo
ljubo
,
tako
sem
sodil
tudi
o
drugih
.
Končavši
študije
,
sem
se
kot
praktični
zdravnik
naselil
.
Njenemu
očetu
je
bila
najina
ljubezen
na
mojo
željo
neznana
ostala
.
Sedaj
,
ko
sem
imel
diplomo
,
mislil
sem
:
bogve
kaj
sem
,
in
planil
sem
precej
v
sredino
stvari
,
pri
očetu
sem
snubil
za
njeno
roko
.
On
je
bil
osupnjen
,
trdil
mi
je
,
da
nima
proti
moji
osebi
ničesar
,
vendar
zdaj
stvar
še
ne
gre
,
jaz
moram
prej
pokazati
,
kakovi
bodo
moji
zaslužki
,
moram
dobiti
ali
dobro
prakso
ali
dobro
definitivno
službo
,
pa
tu
v
mestu
,
drugod
ne
.
Jaz
sem
dobre
prakse
za
gotovo
pričakoval
,
o
svoji
znanosti
in
najnovejših
metodah
sem
imel
velik
respekt
.
Žalibog
pak
se
je
kmalu
pokazalo
,
da
sem
svoje
gradove
v
zrak
zidal
.
Nesrečo
sem
imel
pri
prvih
kurah
.
Starejši
kolegi
so
mi
povsod
zavidno
ovire
delali
,
videl
sem
grdo
egoistično
kruhoborstvo
,
zaslužil
sem
komaj
toliko
,
da
sem
živel
.
Bil
sem
strašno
nesrečen
.
V
tem
času
mi
piše
Langman
,
da
je
on
sklenil
iti
v
Aleksandrijo
in
Kairo
,
tam
je
veliko
pomanjkanje
zdravnikov
,
dajo
se
izvrstni
pogoji
za
dva
,
naj
grem
še
jaz
ž
njim
,
v
treh
letih
si
narediva
oba
malo
premoženja
in
potem
se
lahko
vrneva
v
domovino
.
V
mojih
neugodnih
materialnih
razmerah
in
poleg
mojih
aspiracij
je
bila
to
izvrstna
misel
.
To
sem
povedal
svoji
nevesti
.
Ona
je
jokala
,
ali
obljubila
mi
je
,
da
me
hoče
čakati
.
Medtem
bi
ona
polnoletna
postala
,
od
očeta
bi
neodvisna
bila
—
mislil
sem
si
in
,
kakor
so
bila
tri
leta
dolg
in
dolg
čas
,
vendar
mi
je
bilo
po
drugi
strani
laskavo
misliti
,
da
potem
dobim
njo
od
nje
same
,
ne
od
očeta
.
Langman
pride
,
stanuje
pri
meni
nekaj
dni
,
navzočen
je
pri
dveh
tajnih
shodih
,
ki
sem
jih
imel
ž
njo
,
in
pri
slovesu
pred
odhodom
.
Prideva
v
Afriko
.
Ob
drugi
priliki
vam
hočem
natančneje
razložiti
,
kak
je
bil
najin
začetek
in
napredek
.
Le
toliko
sedaj
,
da
nama
je
izvrstno
šlo
,
oba
sva
se
bogatila
,
v
dveh
letih
sem
imel
že
prilično
vsoto
denarja
skupaj
.
Slabše
sicer
,
vendar
tudi
dobro
je
prakticiral
Langman
.
Skoro
ni
dan
minil
,
da
ne
bi
bila
skupaj
,
in
govorila
sva
kakor
ob
študentovskih
časih
o
moji
zaročenki
,
za
katero
se
je
Langman
vedno
zanimal
,
in
ni
enega
pisma
nisem
mogel
obdržati
,
da
ne
bi
bil
i
on
čital
.
Tudi
ona
ga
ni
nikdar
pozabljala
pozdraviti
in
je
govorila
o
njem
z
jako
srčnimi
besedami
,
tako
da
bi
bil
jaz
lahko
ljubosumen
postal
,
a
nisem
.
Največji
zaslužek
je
nama
dajala
apoteka
,
katero
sva
bila
skupno
ustanovila
.
Gospodarstvo
je
imel
Langman
sam
,
delež
pak
je
bil
obeh
enak
,
ker
je
zaradi
moje
boljše
prakse
več
prejemnikov
prihajalo
.
Tudi
se
je
moj
prijatelj
bolj
prilagal
za
šarlatanstvo
,
ki
je
pri
zdravilih
neumnim
ljudem
nasproti
skorajda
potrebno
,
a
vendar
meni
zoprno
.
On
je
z
dobro
vestjo
prodajal
‚
aqua
destillata
’
ki
naju
ni
skoro
nič
stala
,
za
drag
denar
.
Jaz
sem
si
mislil
in
sem
videl
,
da
‚
mundus
vult
decipi
’
.
Denar
je
spravljal
on
in
jaz
sem
mislil
,
da
bova
delila
na
koncu
.
Tudi
ga
nisem
vpraševal
,
koliko
je
že
nabralo
se
,
a
na
priliko
sem
vedel
,
da
je
že
precejšnja
vsota
.
Medtem
se
je
tretje
leto
h
koncu
bližalo
in
pisma
moje
Alojzije
so
postajala
bolj
prozaična
,
tožila
mi
je
,
koliko
ji
oče
prizadene
,
da
se
ona
stara
itd.
Zato
opomnim
Langmana
,
da
jaz
odidem
kmalu
,
naj
račun
sklene
in
meni
moj
delež
izplača
.
Ako
hoče
on
ostati
,
prepustim
mu
posel
brez
odškodnine
kot
samo
njegovo
imenje
.
Videl
sem
z
začudenjem
,
da
mu
to
ni
pogodu
.
Odslej
je
bolj
poredko
k
meni
zahajal
,
o
računu
se
pa
ni
zmenil
,
nego
odlašal
to
stvar
vedno
,
če
sem
ga
opomnil
.
To
mi
je
bilo
nerazumljivo
.
V
tistem
času
se
je
raznesla
novica
,
da
je
policija
zasledila
veliko
zaroto
in
v
zapor
odvedla
mnogo
odličnih
muslimanov
in
celo
neke
krščanske
trgovce
.
Jaz
se
za
vse
to
nisem
dosti
brigal
.
Nekega
večera
pride
Langman
k
meni
in
njegov
sluga
za
njim
nosi
težek
kovček
.
‚
Shrani
mi
tole
do
jutri
,
da
mi
ne
bode
treba
stvari
na
moje
stanovanje
nositi
.
Jutri
ali
pojutrišnjem
pošljem
ponj
.
’
‚
Kaj
pa
imaš
tako
težkega
v
tem
kovčku
?
’
vprašam
radoveden
.
‚
To
je
moja
skrivnost
.
Pusti
zapečateno
in
premagaj
svojo
radovednost
,
izveš
pa
gotovo
,
kaj
je
,
’
pravi
,
da
kovček
v
kot
in
me
sili
,
naj
grem
ž
njim
.
Res
odideva
v
francosko
gostilnico
,
govoriva
tam
še
dolgo
in
se
razideva
.
Drugi
dan
pridem
od
nekega
bolnika
domov
,
pa
najdem
pred
vrati
dva
policista
in
enega
komisarja
.
‚
Kaj
hočete
tu
?
’
vprašam
prestrašen
,
ker
da
tukaj
z
justico
ni
niti
nedolžnemu
človeku
posla
imeti
,
to
sem
vedel
.
‚
Gospod
pojde
z
nami
,
’
reče
mi
komisar
,
policista
me
primeta
in
odvedó
me
v
ječo
.
Niti
v
svojo
sobo
nisem
smel
pogledati
.
V
ječi
sem
prosil
,
naj
se
pošlje
na
avstrijski
konzulat
,
naj
se
pošlje
po
Langmana
,
jaz
sem
nedolžen
,
dam
kavcijo
itd.
Vsemu
so
se
smejali
,
ostal
sem
sam
,
sam
podnevi
in
ponoči
.
To
so
bile
strašne
ure
.
Potem
se
začno
preiskavanja
.
Vprašan
sem
bil
o
osebah
,
katerih
nisem
čisto
nič
poznal
ali
pa
samo
po
imenu
.
Vprašan
sem
bil
,
od
kod
je
smodnik
v
mojo
sobo
prišel
.
Tu
sem
stoprv
zvedel
ali
slutil
,
da
je
bil
v
kovčku
,
ki
mi
ga
je
Langman
v
sobo
postavil
,
smodnik
.
Jaz
,
kratkovidni
osel
,
bal
sem
se
sedaj
izdati
Langmana
,
bal
sem
se
nadležnosti
in
opasnosti
narediti
prijatelju
,
takemu
prijatelju
,
ki
me
je
bil
—
izdal
!
Rekel
sem
,
da
nikdar
nisem
znal
,
kaj
je
v
kovčku
,
da
mi
ga
je
eden
mojih
pacientov
,
ki
ga
ne
poznam
,
dan
prej
spraviti
dal
.
Ta
izgovor
v
nuji
me
je
zaplel
v
celo
mrežo
protislovij
,
sum
na
mene
je
bil
še
večji
.
Potoval
sem
nazaj
v
zapor
in
prebil
tam
brez
števila
mučnih
dni
in
noči
.
Od
nobene
strani
ni
bilo
pomoči
.
Sklenem
resnico
povedati
o
kovčku
,
saj
vendar
Langman
ni
mogel
tako
neumen
biti
in
sebe
zapletati
v
kakovo
zaroto
,
gotovo
je
bil
tudi
on
le
nedolžno
orodje
,
in
če
njegovo
ime
imenujem
,
pozvan
bode
i
on
in
potem
se
bode
pomota
pokazala
.
Ali
ko
Langmanovo
ime
imenujem
,
pokopal
sem
se
popolnoma
,
kajti
sedaj
izvem
,
da
je
on
ubegnil
tisto
noč
,
ko
sva
se
midva
razšla
,
z
ladjo
,
ki
je
tačas
odjadrala
po
polnoči
.
Njegovo
udeleženje
pri
zaroti
je
bilo
‚
dokazano
’
.
Tako
naglo
je
odšel
.
A
meni
ni
prej
nič
povedal
!
Zdajci
stoprv
se
mi
vzdigne
strašen
sum
,
zakaj
mi
je
baš
on
kovček
v
stanovanje
postavil
,
zakaj
mi
ni
hotel
računa
narediti
,
zakaj
se
je
bilo
njegovo
prijateljstvo
zadnji
čas
ohladilo
.
Prekletje
bodi
človeški
lakomnosti
,
ki
take
judeže
raja
!
Prekleta
zemlja
,
da
takih
ljudi
ne
požre
!
Tako
sem
klel
na
prvi
hip
,
a
potem
zopet
vsega
vkup
nisem
mogel
verjeti
,
duh
mi
je
otrpnil
,
na
vse
kombinacije
nevednih
,
fanatičnih
mojih
sodnikov
nisem
vedel
kaj
reči
,
moje
državljanstvo
me
ni
varovalo
,
ker
nisem
mogel
do
tega
priti
,
da
bi
bil
pomoči
dobil
.
Obsojen
sem
bil
po
dolgem
preiskovalnem
zaporu
in
odvedli
so
me
v
Kairo
.
Tam
sem
bil
leto
dni
v
zaporu
,
preden
se
mi
je
prav
na
humorističen
način
—
ne
utegnem
sedaj
tega
praviti
—
posrečilo
uskočiti
.
Ponoči
hodeč
in
po
stranskih
potih
sem
prišel
v
Aleksandrijo
in
tam
po
velikih
težavah
pribežališče
našel
pri
diplomatičnem
avstrijskem
zastopniku
,
ki
mi
je
vse
obetal
,
a
samo
nekatere
moje
papirje
nazaj
dobil
,
a
ne
mojega
premoženja
.
Za
to
ni
hotel
nihče
vedeti
.
Le
malo
ostankov
sem
dobil
.
Ubog
sem
bil
in
potrt
.
Preden
pri
orientalnih
neredih
kako
zadoščenje
dobim
,
bode
dolgo
časa
poteklo
.
Kaj
početi
?
Domov
iti
?
Prvič
nisem
imel
potnine
,
drugič
pak
pokaj
?
Beračit
?
Ko
bi
znal
,
kod
Langmana
iskati
,
da
!
Ali
vrag
vedi
,
kam
ga
je
neslo
.
Kaj
se
je
z
njo
zgodilo
v
teh
dolgih
treh
letih
?
Jaz
nisem
dane
besede
držal
njej
in
zdaj
je
morem
še
manj
.
Kako
se
morem
kot
uskok
iz
ječe
,
čeprav
nedolžen
,
pa
pol
nag
nanjo
obrniti
?
Nikdar
,
zdaj
vsaj
ne
!
Pišem
torej
nekemu
bivšemu
šolskemu
kolegi
,
naj
mi
pozve
,
kaj
je
z
njo
in
ali
je
mogoče
v
domovini
kje
kako
meni
primerno
mesto
dobiti
.
Odgovori
mi
kmalu
,
da
je
za
gotovo
čul
,
da
se
je
ona
omožila
,
imena
njenega
moža
ne
ve
več
;
kar
se
drugega
dela
moje
prošnje
tiče
,
obžaluje
,
da
mi
ne
more
nobenega
sveta
dati
.
Pristavlja
še
,
da
je
bilo
med
mojimi
znanci
kot
gotovost
raznesena
novica
,
da
sem
mrtev
,
torej
mi
čestita
na
življenju
,
češ
mrtvo
napovedani
še
dolgo
žive
.
Kaj
je
bilo
zdaj
meni
treba
dolgo
živeti
!
Izgubil
sem
vse
,
celo
mladostni
pogum
in
veselje
do
dela
in
pridobivanja
.
Nobene
trdne
volje
nisem
imel
,
od
kraja
začeti
.
Pokaj
tudi
?
Zapravil
sem
bil
ostanek
svojega
imetja
,
življenje
v
tem
kraju
brez
vse
pravne
varnosti
mi
je
bilo
zoprno
in
vendar
se
nisem
znal
kam
premakniti
.
Kakor
satira
na
moje
razmere
mi
pride
pismo
od
mojega
brata
,
v
katerem
mi
naznanja
,
da
je
oče
moj
umrl
že
pred
dvema
letoma
,
njemu
prepustil
vse
domovje
,
a
da
ima
slabe
letine
,
povsod
nesrečo
,
da
je
zabredel
v
dolg
,
naj
mu
torej
,
ker
čuje
,
da
nisem
umrl
,
denarja
pošljem
.
Lopov
!
Prej
,
ko
sem
študiral
,
bil
je
na
vsak
krajcar
srdit
,
katerega
sem
s
težavo
od
skopega
očeta
prejel
,
a
sedaj
je
hotel
še
denarja
od
mene
,
namesto
da
bi
govoril
o
mojem
dedičnem
deležu
iz
zapuščine
mojega
očeta
.
Naprosim
nekega
brivca
,
kateri
mi
je
bil
edini
prijatelj
—
kaka
satira
zopet
—
naj
mu
piše
,
da
sem
vendarle
popolnoma
mrtev
.
Zdajci
se
začne
zame
čas
,
ko
sem
brez
dela
bil
,
stradal
in
glad
trpeti
moral
in
,
prodavši
zadnjo
obleko
,
bil
na
tem
,
da
se
pogubim
.
Iz
prejšnjih
časov
znan
mi
kapitan
francoske
ladje
me
reši
s
tem
,
da
mi
ponudi
mesto
ladijskega
zdravnika
,
ker
je
bil
njegov
dosedanji
umrl
.
Prevzel
sem
to
službo
,
zapustil
mesto
svoje
nesreče
in
preplul
ves
ocean
in
obiskaval
obale
štirih
delov
sveta
.
Nazadnje
sem
se
naveličal
tudi
tega
in
hotel
sem
se
vrniti
v
domovino
.
Pozabil
sem
bil
svoje
mladostne
upe
,
novih
si
nisem
delal
,
torej
je
bilo
moje
življenje
od
danes
do
jutri
—
suho
in
prazno
.
Slučaj
je
nanesel
,
da
sem
obtičal
potem
v
Carigradu
,
kjer
sem
še
dandanes
.
Slučaj
je
tudi
bil
,
da
sem
šel
zopet
na
svoj
dom
pogledat
in
da
sem
tam
našel
njo
,
kateri
sem
nekdaj
toliko
zaupal
,
a
našel
jo
ženo
moje
sreče
tatu
in
izdajalca
Langmana
!
Neki
rojak
me
namreč
dobi
v
Carigradu
in
mi
reče
,
da
je
v
domačem
uradnem
časniku
čital
razglas
o
neki
prodaji
,
v
kateri
se
kurator
postavlja
meni
.
To
mu
je
v
oči
palo
,
ker
ni
še
nikdar
sicer
čital
imena
Zober
.
Radoveden
vprašam
za
list
in
vidim
,
da
je
prodano
posestvo
mojega
brata
,
da
imam
jaz
od
očeta
izgovorjen
kot
v
mali
hiši
in
da
ga
hoče
po
zakonu
kupovalec
hiše
z
odkupom
odpraviti
.
Tako
daleč
je
prišlo
tudi
z
mojo
rojstno
hišo
!
Iz
kmetskega
magnata
,
kakor
je
bil
moj
oče
,
postal
je
moj
brat
berač
!
Ta
misel
mi
je
vzbudila
vprvič
po
dolgem
času
toženje
po
domovini
.
Hitro
popustim
vse
in
se
napotim
domov
.
Bil
sem
namenjen
,
če
le
mogoče
,
nazaj
kupiti
rojstni
dom
in
njega
zemljišče
ter
pokmetiti
se
.
Pridem
domov
.
Znate
oni
klanec
,
ko
se
pride
do
treh
starih
češnjevih
dreves
in
se
odpre
razgled
na
vas
in
na
grad
Pražanek
?
Tam
mi
je
o
pogledu
grada
na
misel
prišlo
:
glej
,
nekdaj
si
sanjal
toliko
zaslužiti
,
da
bi
ta
gradič
kupil
in
v
njem
srečen
bil
ž
njo
.
Ta
misel
me
je
sentimentalnega
naredila
.
Kakor
petnajstletno
dekle
sem
bil
čez
dolgo
časa
mehak
in
zdi
se
mi
,
da
mi
je
solza
v
oči
prišla
—
najneumnejša
solza
in
najmanj
moževska
—
jokajočega
sam
nad
seboj
.
To
vam
moram
povedati
,
da
si
morete
le
nekoliko
bolj
predstavljati
,
kako
strašno
me
je
pretreslo
,
ko
sem
še
tisti
večer
zvedel
,
da
stanuje
res
ona
tam
,
kjer
je
nekdaj
upala
,
a
namesto
z
menoj
z
onim
človekom
,
ki
je
mene
izdal
!
Ona
ž
njim
!
Vi
ne
veste
,
koliko
diabolične
moči
počiva
v
človeku
,
in
ne
želim
vam
,
da
bi
vam
jo
izkustvo
vzbudilo
.
Meni
se
je
vsa
vzbudila
tedaj
.
Maščevati
sem
se
hotel
,
a
sam
.
Obema
sem
na
menil
narediti
pekel
na
zemlji
.
To
sem
zvesto
storil
.
Ne
bom
vam
sedaj
opisoval
vseh
scen
,
ko
sem
bil
ž
njim
najprvo
skupaj
,
ko
sem
ga
sam
tako
daleč
spravil
,
da
mi
je
v
prvi
zadregi
spričevalo
dal
,
kakršnega
črno
na
belem
prej
niti
nisem
popolnoma
imel
;
ko
sem
ga
potem
pred
njo
v
vsej
njegovi
lopovski
obliki
pokazal
in
jo
vendar
primoral
,
da
je
pri
njem
ostala
,
katerega
že
prej
ni
posebno
ljubila
itd.
Obadva
sta
se
tresla
pred
menoj
kakor
pred
hudičem
in
oba
sem
vrtil
,
kakor
sem
hotel
.
To
je
tisti
vpliv
,
o
katerem
ste
tudi
vi
slišali
.
Vendar
kmalu
sem
misel
opustil
,
da
bi
tam
ostal
.
Prenasitil
sem
se
sovraštva
,
zagotovil
si
izgovorjeno
hišo
svojega
očeta
,
kjer
sem
tudi
vas
našel
,
in
potem
sem
le
včasi
prihajal
na
jesen
in
spomlad
,
vselej
strah
za
oba
,
posebno
zanj
,
ki
ni
imel
nobenega
poguma
meni
nasproti
.
Da
morete
misliti
,
kako
sem
ga
traktiral
,
sodite
iz
te
malosti
,
da
me
je
moral
vselej
sam
voziti
,
kadar
sem
kam
hotel
;
in
kadar
sem
se
zmislil
,
poslal
sem
ga
na
sredi
ceste
od
sedeža
proč
h
kočijažu
na
kozla
sest
.
On
je
storil
vse
iz
straha
pred
menoj
.
Ko
sem
bil
vzadnjič
z
njim
skupaj
,
moral
me
je
tudi
sam
v
mesto
voziti
in
pri
kočijažu
sedeti
.
Vem
,
da
ga
je
to
ponižanje
jako
peklo
,
še
bolj
pak
je
lakomnika
grizlo
,
da
mi
je
moral
moj
ukradeni
delež
izplačati
,
katerega
prej
nisem
hotel
.
To
je
bilo
najbrž
vzrok
,
da
je
od
gneva
razburjen
med
potom
domov
na
vozu
nagle
smrti
umrl
.
Ona
je
krivo
mislila
,
da
sem
jaz
svojo
zdravniško
znanost
zlorabil
in
mu
iz
življenja
pomogel
.
Zato
je
bolezen
dobila
tačas
,
katero
ste
mogli
tudi
vi
opazovati
.
Vam
,
ki
me
zdaj
poznate
—
in
vi
ste
edini
človek
,
kateremu
sem
o
sebi
toliko
govoril
—
dajem
besedo
na
čast
in
poštenje
,
da
je
bil
ta
njen
sum
prazen
.
Vendar
ji
ga
nisem
mogel
iz
glave
izbiti
,
a
si
tudi
nisem
mnogo
prizadeval
.
Kasneje
se
mi
je
včasi
že
smilila
in
mislil
sem
,
da
ni
ničesar
storila
,
kar
druga
ženska
ne
bi
tudi
.
In
ko
ste
me
vi
našli
,
bilo
je
moje
sovraštvo
že
ohlajeno
.
Kako
sem
pa
do
tega
prišel
,
da
sem
vam
prijatelj
in
da
vas
celo
ženim
z
njegovo
in
njeno
hčerjo
—
tega
,
bogami
,
še
sam
ne
razumem
.
To
je
velika
nedoslednost
,
kakor
vidite
;
ali
vse
naše
življenje
in
ves
človek
je
sestavljen
iz
nekonsekvenc
.
Sicer
mi
pa
zdaj
ni
žal
,
čez
dolgo
časa
sem
zopet
nekaj
sam
s
seboj
zadovoljen
in
to
morda
zaradi
vas
,
ki
ste
mi
tujec
.
Tudi
deklica
mi
dopada
,
ne
domišljam
se
,
da
je
njegova
hči
.
Narobe
,
še
rad
jo
imam
.
«
Rekši
pomoli
starec
čašo
preko
mize
,
trči
in
pije
,
odloži
jo
in
zamišljen
zre
v
zrak
.
»
Nisem
vam
tujec
več
in
želim
še
manj
biti
tujec
,
«
reče
mu
Lisec
s
solznim
očesom
.
Med
pripovedovanjem
je
pil
Zober
tudi
prej
mnogo
,
začelo
se
mu
je
poznavati
kakor
oni
večer
v
gradu
.
Kar
je
Lisec
potem
govoril
,
ni
zvesto
poslušal
,
zamišljen
je
z
obema
rokama
držal
čašo
,
kakor
da
bi
se
bal
,
da
se
ne
bi
zvrnila
.
»
Kje
smo
že
?
«
vpraša
po
nekoliko
minutah
.
Lisec
sam
ni
slišal
štacij
imenovati
,
tedaj
vstane
in
gre
pozvedovat
.
Ko
pride
nazaj
,
najde
Zobra
z
glavo
na
mizo
naslonjenega
.
Glasno
mu
imenuje
ladijsko
postajo
,
