inga
naredite
sposobnega
za
izvršitev
te
naloge
.
Maršal
Marmont
,
ki
je
doslej
govoril
jako
glasno
,
je
položil
svojo
roko
Damjanu
na
ramo
in
tiho
skoro
šepetajo
dejal
:
—
Ko
je
kralj
Ludovik
XI.
obsodil
vojvodo
de
Nemours
na
smrt
,
je
ukazal
,
postaviti
vojvodove
sinove
pod
smrtni
oder
.
Očetova
kri
je
močila
otroke
.
Kar
je
krivično
storil
legendarni
tiran
,
to
dela
tudi
zgodovina
,
a
po
pravici
;
kri
in
solze
sinov
močijo
grobove
tistih
očetov
,
ki
so
se
izneverili
svojemu
narodu
ali
ga
prepustili
njegovi
usodi
.
Mogočen
je
bil
utis
maršalovih
besed
.
Starega
Damjana
so
te
besede
tako
pretresle
,
da
ni
mogel
ničesar
odgovoriti
,
a
rosne
njegove
oči
so
kazale
,
kako
mu
je
bilo
pri
srcu
.
Maršal
mu
je
segel
v
roko
in
je
rekel
:
—
Poklical
sem
vas
,
ker
vem
,
da
ne
spadate
med
tiste
,
ki
pravijo
:
Kaj
me
briga
,
kako
bo
,
kadar
mene
ne
bo
več
med
živimi
.
Kdor
tako
govori
,
je
egoist
,
ki
se
ne
meni
kaj
bo
iz
njegovih
in
njegovih
rojakov
otrok
in
potomcev
;
tako
govori
le
zaničiljiv
človek
,
kajti
zaničljiv
je
vsak
,
kdor
ve
,
da
postanejo
tujci
gospodarji
v
njegovi
domačiji
in
lastniki
njegove
zemlje
in
njenih
zakladov
,
da
postanejo
njegovi
sinovi
in
njih
potomci
hlapci
teh
tujcev
in
se
končno
izgube
—
a
vendar
ne
stori
ničesar
,
da
to
ubrani
.
O
vas
pa
vem
,
da
niste
takih
misli
in
zato
iščem
vaše
pomoči
.
Za
zdaj
ne
moremo
dosti
storiti
,
ali
kar
dosežemo
,
bo
na
korist
potomcem
.
Ena
generacija
mora
delati
za
drugo
.
Za
prihodnjost
se
sade
drevesa
,
za
prihodnjost
se
grade
hiše
,
za
prihodnjost
se
dajejo
postave
,
za
prihodnjost
se
vzgaja
mladina
.
Kar
je
danes
,
je
posledica
preteklih
in
obenem
vzrok
bodočih
dni
.
Na
vas
je
,
da
poskrbite
,
da
bodo
bodoči
dnevi
za
vaš
narod
lepši
,
kakor
so
bili
pretekli
.
Maršal
si
je
nekoliko
oddahnil
potem
pa
dal
Damjanu
in
Konradu
roko
,
rekši
:
—
Sedaj
pa
pojdita
.
Povedal
sem
,
kar
sem
imel
povedati
,
in
upam
,
da
nisem
zastonj
govoril
.
Na
svidenje
!
Tiho
sta
odšla
Damjan
in
Konrad
in
nista
zapazila
,
kako
je
major
baron
Lucien
odskočil
od
vrat
,
pri
katerih
je
prisluškoval
,
niti
sta
čula
njegovega
šepetanja
:
Monsieur
d
’
Auchy
mi
bo
pač
lahko
hvaležen
.
Ko
sta
pa
prišla
Damjan
in
Konrad
na
Mestni
trg
,
se
je
Damjan
obrnil
proti
škofiji
,
snel
klobuk
in
prav
od
srca
zaklical
:
—
Blagoslovljen
bodi
tvoj
prihod
!
Ljubljana
je
imela
troje
družabnih
središč
:
Filharmonično
društvo
,
streliško
društvo
in
kazinsko
društvo
.
To
zadnje
društvo
—
nekaka
čitalnica
—
je
imela
v
gledališču
dvoje
sob
v
najemu
,
sicer
pa
je
bilo
do
Marmontovih
časov
precej
brezpomembno
,
ker
so
se
vse
večje
veselice
vršile
v
redutni
dvorani
,
zlasti
tudi
plesi
,
ali
pa
v
gledališču
in
na
strelišču
.
Sedaj
je
bila
v
Ljubljani
mnogoštevilna
francoska
družba
.
Uradništva
in
oficirjev
je
kar
mrgolelo
,
saj
je
bila
Ljubljana
glavno
mesto
Ilirije
in
središče
vse
njene
civilne
in
vojaške
uprave
.
To
je
družabno
življenje
silno
poživilo
,
toliko
bolj
,
ker
so
bili
Francozi
veseli
,
lahkoživi
ljudje
,
ki
so
hoteli
od
življenja
kaj
imeti
.
Ravnali
so
se
po
Marmontovem
izgledu
,
z
denarjem
niso
štedili
in
vsled
tega
tudi
dobili
mnogo
vpliva
.
Pred
vsem
so
se
Francozi
vtaborili
v
kazini
.
Duše
te
družbe
so
bili
Marmontov
tajnik
Heim
,
šef
generalnega
štaba
general
Delost
,
finančni
ravnatelj
de
la
Bienvenue
,
namestnik
generalnega
justičnega
komisarja
Redon
de
la
Belleville
,
loterijski
ravnatelj
Le
Bas
in
general
Vincent
,
okrog
katerih
se
je
zbralo
mnogo
uradnikov
in
oficirjev
ter
tudi
narodnih
meščanov
.
Ta
družba
se
je
shajala
vsak
dan
v
kazinskih
prostorih
v
gledališču
,
tako
da
so
bili
ti
kmalu
pretesni
in
je
začel
trgovec
Fran
Galle
delati
,
da
se
najamejo
drugi
in
društveni
delokrog
razširi
.
To
se
je
naslednje
leto
tudi
izvršilo
.
Tudi
dne
10.
decembra
je
bila
v
kazini
zbrana
številna
družba
in
imela
živahne
pogovore
zastran
slavnostnega
streljanja
,
ki
ga
je
ta
dan
maršalu
Marmontu
na
čast
priredilo
streliško
društvo
.
V
družbi
sta
bila
tudi
Andrej
Kopitar
in
njegov
najnovejši
prijatelj
,
literat
Pellene
iz
Pariza
.
Zadnji
si
je
bil
v
kratkem
času
pridobil
velik
ugled
pri
francoskih
oficirjih
in
uradnikih
,
ker
je
bil
prišel
v
Ljubljano
s
priporočili
maršala
Berthierja
,
prvega
zaupnika
cesarja
Napoleona
.
Iz
tega
se
je
sklepalo
,
da
ga
cesar
sam
protežira
in
to
je
zadostovalo
,
da
je
zadobil
v
francoski
družbi
odlično
stališče
.
V
družbi
se
je
ta
dan
govorilo
o
prizadevanjih
maršala
Marmonta
,
pridobiti
francoski
upravi
naklonjenost
prebivalstva
.
—
Maršal
postopa
popolnoma
pravilno
,
je
trdil
Pellene
.
Francozi
smo
sicer
gospodarji
v
Iliriji
ali
tujci
smo
vendar
.
Če
naj
prebivalstvo
pozabi
na
to
,
kar
je
bilo
,
se
mora
maršal
ozirati
na
vse
kroge
,
na
vse
narodnosti
in
na
vse
stanove
.
—
Saj
dela
tako
,
je
pripomnil
maršalov
tajnik
Heim
,
izredno
nadarjeni
administrator
.
Kaj
mislite
,
da
bi
sicer
šel
na
današnjo
slavnost
streliškega
društva
?
V
tem
društvu
ni
deset
resničnih
prijateljev
Francozov
,
a
ljudi
je
treba
pridobiti
in
zato
se
je
maršal
odzval
njih
povabilu
.
—
Kar
maršal
dobrega
stori
,
to
mu
sproti
podira
generalni
intendant
d
’
Auchy
,
se
je
jezil
general
Delost
.
Ta
pijanec
in
razuzdanec
je
menda
poseben
sovražnik
Marmonta
.
—
To
ni
nič
novega
,
se
je
smejal
Heim
.
Ilirija
ima
kot
država
predvsem
vojaški
značaj
.
Ona
naj
bo
jez
proti
Avstriji
.
Zato
je
cesar
imenoval
vojaka
za
generalnega
guvernerja
.
D
’
Auchy
pa
kar
ne
more
preboleti
,
da
ni
on
generalni
guverner
in
zato
meče
maršalu
polena
pod
noge
.
Zdaj
je
spet
nekaj
novega
napravil
.
—
Kaj
pa
?
je
vprašal
general
Delost
.
—
Vsled
Napoleonove
odredbe
,
da
je
zapreti
kontinent
za
uvoz
angleškega
blaga
,
so
financarji
konfiscirali
jako
mnogo
kolonijalne
robe
.
To
konfiscirano
blago
je
d
’
Auchy
na
javni
dražbi
prodal
—
včeraj
pa
je
to
isto
blago
kupcem
spet
konfisciral
in
je
misli
spet
prodati
.
—
Ah
,
to
je
vendar
od
sile
,
se
je
jezil
general
Delost
.
—
Seveda
—
a
kaj
hočete
,
ko
je
formalno
opravičeno
.
Maršal
Marmont
je
bil
ves
iz
sebe
,
ko
sem
mu
to
sporočil
.
Poklical
je
d
’
Auchyja
,
a
ta
mu
je
hladnokrvno
rekel
:
Jaz
se
ravnam
po
cesarjevem
ukazu
in
skrbim
za
državne
blagajne
,
ki
so
itak
prazne
.
—
In
maršal
?
—
Ta
je
moral
molčati
.
Blagajne
so
namreč
res
prazne
.
Ljudje
niso
v
stanu
davkov
plačevati
,
saj
je
avstrijski
papirnati
denar
izgubil
vso
vrednost
.
—
Jaz
res
ne
zavidam
maršala
za
njegovo
stališče
,
je
vskliknil
general
Delost
.
Naloga
,
ki
jo
je
prevzel
,
je
silno
težavna
.
—
A
hvaležna
,
je
policijski
komisar
Toussaint
zašepetal
na
uho
majorju
baronu
Lucienu
.
Če
se
posreči
,
kdo
ve
,
kaj
maršal
še
postane
.
—
Kaj
naj
pa
postane
?
je
vprašal
major
baron
Lacien
.
—
Eh
,
kdo
ve
,
je
menil
Toussaint
.
Dandanes
—
ko
visi
v
zraku
toliko
kron
in
kraljevskih
žezel
.
—
V
tem
hipu
je
družba
vstala
in
se
je
napotila
na
strelišče
.
Na
cesti
se
je
baron
Lucien
pridružil
Toussaintu
in
ga
tiho
vprašal
:
—
Kaj
ste
pa
mislili
povedati
s
tistim
namigavanjem
o
kronah
in
žezlih
?
—
Kaj
me
res
ne
razumete
?
se
je
čudil
policijski
komisar
.
In
nagnrvši
se
k
svojemu
spremljevalen
mu
je
dejal
tiho
:
—
Marmont
je
neskončno
slavohlepen
in
častilakomen
.
Prevzel
je
mesto
generalnega
guvernerja
samo
zato
,
ker
mu
je
cesar
dal
prav
kraljeveko
oblast
.
Ali
meni
se
zdi
,
da
s
tem
še
ni
zadovoljen
,
da
hoče
postati
pravi
kralj
.
—
A
cesar
tega
ne
dopusti
,
na
to
še
misliti
ni
,
je
menil
Lucien
.
—
To
vem
tudi
jaz
—
in
to
ve
tudi
Marmont
.
Toda
kdo
ve
,
kaj
prinese
prihodnjost
!
Muratu
,
Bernadotteu
in
Marmontu
ni
zaupati
.
Za
zdaj
si
skuša
Marmont
pridobiti
prebivalstvo
in
se
narediti
nenadomestljivega
.
Za
to
ima
vse
sposobnosti
.
Kadar
pa
pride
prilika
—
verjemite
mi
—
tedaj
stegne
pogumno
roko
po
kraljevski
kroni
in
si
jo
posadi
na
glavo
.
Če
je
Napoleon
postal
cesar
francoski
—
zakaj
bi
Marmont
ne
mogel
postati
kralj
ilirski
?
Major
baron
Lucien
je
policijskemu
komisarju
pritrdil
in
zdaj
sta
molče
šla
svojo
pot
.
Na
strelišču
sta
se
ločila
.
Major
je
šel
med
strelce
,
policijski
komisar
pa
so
jo
pridružil
številnemu
občinstvu
,
ki
je
polnilo
vse
prostore
in
opazoval
,
kaj
se
godi
.
Bistro
njegovo
oko
je
kmalu
zapazilo
,
da
v
nekem
kotu
nekateri
gospodje
stikajo
glave
in
si
nekaj
pripovedujejo
.
Bili
so
to
skopi
zvonar
Vinko
Samassa
,
trgovec
Jäger
,
bivši
furman
Andrej
Malic
in
odvetnik
Luckmann
,
ki
je
bil
strah
vseh
kmetov
.
—
Pravi
poštenjaki
so
zbrani
,
je
mrmral
policijski
komisar
.
Tu
se
hlinijo
Marmontu
,
v
srcu
pa
nas
sovražijo
.
Ne
bo
napačno
,
če
poskusim
kaj
vjeti
tega
pogovora
.
Počasi
in
previdno
je
veslal
skozi
dvorano
,
a
še
predno
je
prišel
v
bližino
tiste
skupine
,
je
strme
obstal
v
temnem
spodnjem
kotu
dvorane
in
je
videl
,
kakor
je
maršal
Marmont
neki
mladi
dami
izročil
belo
cvetko
,
se
nagnil
nad
roko
te
dame
in
jo
poljubil
,
potem
pa
hitro
odšel
med
strelce
.
—
Damjanova
Mara
,
je
šepetal
policijski
komisar
.
No
,
ta
ni
nevarna
.
Majhen
roman
po
starem
receptu
:
L
’
amore
comineia
con
suoni
e
canti
—
e
poi
finisca
con
dolori
è
pianti
.
(
Ljubezen
začenja
z
glasbo
in
s
petjem
in
konča
z
bolestmi
in
solzami
.
)
Visoka
plast
enega
je
pokrivala
ljubljanske
ulice
in
snežilo
je
še
vedno
.
Ulice
so
bile
skoro
popolnoma
prazne
in
okrog
rotovža
je
bilo
tako
tiho
,
kakor
na
pokopališču
.
Na
dvorišču
Damjanove
hiše
je
stari
Janez
zapiral
skladišče
in
se
jezil
na
vreme
in
klel
tako
,
da
ga
je
stari
Damjan
resno
posvaril
.
—
Zdaj
grem
k
Božiču
,
je
rekel
stari
gospod
.
Če
bi
me
kdo
iskal
,
naj
pride
tja
,
do
večerje
pridem
zopet
domu
.
Stari
gospod
je
počasi
odšel
.
Pred
vratmi
v
svojo
pisarno
se
je
nekoliko
ustavil
,
kakor
bi
premišljeval
,
naj
li
vstopi
ali
naj
gre
naprej
.
Pomudil
se
je
le
nekoliko
trenotkov
,
potem
pa
odprl
vrata
.
V
pisarni
je
sedela
Mara
za
očetovo
mizo
in
zrla
predse
.
—
Kaj
ti
je
,
dete
moje
?
je
vprašal
stari
Damjan
.
Čemu
posedaš
tu
in
kaj
ti
je
na
srcu
,
da
si
tako
žalostna
?
Ko
je
hotela
Mara
nekaj
ugovarjati
,
je
hitro
pristavil
:
—
Čemu
bi
tajila
?
Saj
te
skoro
več
ne
poznam
,
tako
si
se
spremenila
.
Povej
vendar
—
jaz
bi
vse
storil
,
da
bi
te
le
enkrat
zopet
veselo
in
zadovoljno
videl
.
—
Saj
mi
ni
ničesar
,
je
odgovorila
Mara
.
In
spremenila
se
tudi
nisem
.
To
vendar
veš
,
da
sem
od
nekdaj
rada
bila
v
pisarni
.
In
smehljaje
je
dostavila
:
saj
bom
enkrat
gospodarica
tukaj
in
se
moram
torej
v
kupčiji
spoznati
.
Zdaj
pa
se
je
stari
Damjan
prav
resno
razjezil
.
—
To
so
otročarije
,
Mara
,
in
čas
je
,
da
se
omožiš
.
Ali
hočeš
v
tej
zaduhli
pisarni
zveneti
?
Lej
,
deklica
moja
,
snubcev
imaš
vse
polno
—
odloči
se
vendar
—
—
Pusti
mi
malo
časa
,
da
premislim
—
saj
kar
tako
se
vendar
ne
morem
odločiti
.
—
Tako
mi
že
tri
leta
odgovarjaš
,
je
rekel
nejevoljno
Damjan
.
Vse
tvoje
vrstnice
so
se
že
pomožile
,
ti
,
lepo
in
premožno
dekle
,
pa
še
vedno
samevaš
.
In
stari
gospod
je
odšel
jezno
na
običajno
okrepčilo
pred
večerjo
.
Mara
pa
je
nemo
sedla
za
pisalno
mizo
in
se
zatopila
v
svoje
misli
.
Pri
Božiču
je
bila
kakor
vsak
večer
zbrana
velika
družba
.
Navzočen
je
bil
tudi
kurat
s
Šmarne
gore
,
Janez
Svetlin
,
ki
je
že
ves
popoldan
tu
sedel
in
se
pridno
zalival
in
navzočen
je
bil
tudi
neki
tujec
,
ki
je
sam
sedel
v
kotu
in
molče
poslušal
pogovore
pri
drugih
mizah
.
—
Gospod
kurat
!
No
,
kako
pa
je
kaj
?
je
stari
Damjan
pozdravil
Svetlina
.
Nekam
slabe
volje
ste
—
ali
ne
?
—
Oh
,
slabe
volje
!
Kaj
bi
bil
slabe
volje
.
Žalosten
sem
,
tako
žalosten
,
da
sem
se
že
jokal
.
Verjemite
mi
,
najraje
bi
umrl
—
vsaj
za
en
čas
.
—
Kaj
se
vam
je
pa
takega
primerilo
,
da
bi
vsaj
za
en
čas
radi
umrli
?
se
je
smejal
Damjan
.
—
Računi
mi
ne
gredo
skup
!
Za
jutri
sem
povabljen
pred
škofa
Riccija
.
Ta
Furlan
je
še
hujši
,
kakor
je
bil
kanonik
Taufferer
.
Pisal
mi
je
,
da
sem
slepar
!
Pomislite
!
Slepar
mi
pravi
,
zato
,
ker
sem
zaračunal
za
metle
za
snaženje
cerkve
100
gld
.
—
No
,
malo
debelo
ste
se
že
zaračunali
,
je
rekel
Damjan
,
a
to
se
že
spravi
v
red
.
Le
jutri
se
pri
meni
oglasite
!
Zdaj
pa
se
je
razjasnilo
kuratovo
lice
in
zažarelo
radosti
.
Mož
je
vedel
,
kaj
pomenijo
Damjanove
besede
.
Odkar
je
bil
pred
leti
rešil
Konrada
,
mu
je
Damjan
vselej
rad
pomagal
iz
stiske
.
In
kurat
Svetlin
je
bil
dostikrat
v
stiski
.
—
Veste
gospod
Damjan
,
je
vzkliknil
,
po
pravici
vam
povem
,
danes
sem
mislil
toliko
časa
piti
,
da
bi
me
bila
kap
zadela
.
—
Torej
je
bil
to
poskus
samomora
,
je
pripomnil
eden
iz
družbe
.
—
Seveda
!
Kajpada
!
—
Potem
pa
napravite
lahko
izvrstno
kupčijo
!
Nabite
lepake
:
V
nedeljo
bo
v
cerkvi
na
Šmarni
gori
prvi
nastop
kurata
Svetlina
po
njegovem
ponesrečenem
poskusu
samomora
—
po
pridigi
bo
ofer
!
Videli
bodete
,
koliko
ljudi
pride
.
—
Izvrstna
misel
,
prav
dobra
misel
!
Škoda
,
res
škoda
,
da
ne
smem
.
Škof
bi
me
kar
ob
glavo
dal
.
Ah
,
svet
je
pač
slabo
urejen
,
prav
slabo
.
—
Vi
ga
bi
bili
bolje
uredili
.
—
Mislim
da
!
Pa
še
kako
.
Že
človeka
bi
bil
bolje
ustvaril
.
Čemu
ima
človek
dvoje
pljuč
?
Ene
solidne
bi
popolnoma
zadostovale
.
Čemu
ima
na
glavi
lase
?
—
Lasje
varujejo
lobanjo
!
—
Tako
?
Ali
res
?
Vidite
Kopitar
,
kako
ste
vi
neumni
!
Če
so
lasje
zato
,
da
varujejo
,
lobanjo
,
zakaj
pa
potem
izpadejo
prezgodaj
,
da
izgleda
človek
kakor
oskubljen
kapun
?
He
?
—
Kar
ste
bili
zadnjič
po
alkoholu
zastrupljeni
,
niste
tako
pametno
govorili
,
kakor
danes
,
se
je
norčeval
Kopitar
in
vsa
družba
mu
je
smeje
pritrjevala
.
Pri
posebni
mizi
sedeči
tujec
je
med
tem
plačal
in
odšel
.
Ko
je
natakarica
pospravljala
mizo
,
pri
kateri
je
sedel
,
je
zagledala
na
tleh
listič
.
Pobrala
ga
je
in
videla
,
da
je
to
za
vitek
.
—
Tuji
gospod
je
nekaj
izgubil
,
je
rekla
proti
družbi
in
pokazala
zavitek
.
—
»
Monsieur
Le
eomte
de
La-val
«
,
je
čital
Kopitar
.
Kdo
je
neki
to
?
—
Najbrž
kak
nov
višji
uradnik
!
Kopitar
je
bil
med
tem
pogledal
v
zavitek
.
V
njem
je
našel
malo
popisano
karto
.
Ko
jo
je
pogledal
,
se
je
po
njegovem
obrazu
razlila
smrtna
bledost
,
a
premagal
se
je
in
spravil
karto
.
—
Jaz
grem
itak
mimo
policije
in
oddam
to
karto
,
je
rekel
malomarno
in
s
silno
težavo
prikrival
svojo
razburjenost
.
Zapazil
je
ni
nihče
,
ker
je
bil
vinjeni
kurat
med
tem
zadel
pripovedovati
dolgo
povest
,
kako
krivično
in
nepošteno
konkurenco
dela
Brezje
Šmarni
gori
.
Kopitar
je
porabil
to
priliko
,
da
je
tiho
odšel
.
Zunaj
je
še
enkrat
pogledal
na
karto
»
Aujourd
’
hui
à
9
heures
chez
moi
«
(
Danes
ob
devetih
pri
meni
)
je
čital
.
Podpisa
ni
bilo
,
a
tudi
treba
ga
ni
bilo
,
kajti
Kopitar
je
to
drobno
pisavo
dobro
poznal
.
Počasi
je
šel
na
Breg
.
Snežilo
ni
več
.
Na
potu
je
Kopitar
videl
različne
ljubavne
pare
,
ki
so
vsi
šli
na
Cojzov
vrt
.
Baron
Cojz
je
bil
ves
svoj
vrt
prepustil
,
da
se
napravi
tam
javno
šetališče
.
Ta
vrt
je
bil
zvečer
rendezvous
zaljubljenih
parov
.
Tudi
Kopitar
je
krenil
na
vrt
.
Počasi
je
hodil
semintja
in
imel
priliko
se
prepričati
,
da
francoski
oficirji
in
vojaki
v
Ljubljani
niso
stradali
ljubezni
.
A
to
ga
ni
zanimalo
.
—
Kamilo
Desmoulins
je
v
konventu
zagovarjal
v
imenu
svobode
,
načelo
,
da
lahko
človek
tudi
v
nravnem
oziru
živi
kakor
ga
je
volja
.
Kaj
meni
torej
mar
za
te
ženske
!
Tako
je
Kopitar
sam
sebi
govoril
,
a
sam
sebi
ni
verjel
,
saj
ga
je
bil
na
ta
zapuščeni
prostor
prignal
moreči
strah
,
da
je
Desmoulinsov
nauk
—
obveljal
.
Pri
sv.
Jakobu
je
odbilo
¾
9.
Kopitar
je
zapustil
vrt
in
krenil
proti
Ljubljaničinemu
bregu
.
Šentjakobskega
mostu
tedaj
še
ni
bilo
in
breg
je
bil
še
poševen
.
Tam
se
je
Kopitar
postavil
na
stražo
in
se
kakor
sokol
oziral
na
vse
strani
.
Zdaj
se
je
tik
brega
bližala
moška
postava
in
počasi
zavila
proti
Cojzovi
hiši
.
Tudi
Kopitar
se
je
začel
plaziti
tja
in
se
lahko
stisnil
k
zidu
,
ker
ni
,
bil
Breg
čisto
nič
razsvetljen
.
Tujec
je
prišel
do
vrat
in
potrkal
.
V
tistem
hipu
so
se
vrata
odprla
,
lahna
svetloba
je
padla
na
cesto
in
čul
se
je
šepet
.
—
Entrez
!
Tujec
je
kakor
senca
smuknil
v
vežo
,
a
Kopitar
je
bil
vendar
spoznal
,
da
je
to
tisti
človek
,
ki
je
bil
prej
v
Božičevi
gostilni
.
Kakor
okamenel
se
je
naslonil
na
hišo
,
glava
mu
je
padla
na
prsi
in
s
prsti
je
hotel
krušiti
zid
.
Šele
počasi
je
prišel
k
sebi
,
se
nekaj
trenotkov
oziral
kakor
bi
ne
vedel
,
kaj
naj
stori
,
potem
pa
se
ponosno
vzravnal
in
s
trdimi
koraki
odšel
.
V
veliki
dvorani
v
škofiji
so
bila
že
dlje
časa
vsak
teden
posve
tovanja
zastran
uredbe
ilirskega
šolstva
.
Predsedoval
je
tem
posvetovanjem
generalni
intendant
d
’
Auchy
,
udeležili
pa
so
se
jih
šolniki
iz
vseh
ilirskih
dežela
,
med
drugimi
kanonik
Walland
iz
Ljubljane
,
poznejši
goriški
nadškof
,
Matej
Ravnikar
,
poznejši
tržaški
škof
,
Valentin
Vodnik
in
italijanski
duhovnik
Zelli
,
ki
se
je
bil
Marmontu
posebno
prikupil
,
ker
je
bil
odločno
svobodomiseln
in
iskren
prijatelj
Slovanov
.
Organizacijski
načrt
za
ilirsko
šolstvo
se
je
pri
teh
posvetovanjih
določil
v
vseh
potankostih
.
Določeno
je
bilo
,
da
mora
imeti
vsaka
občina
svojo
ljudsko
šolo
,
v
večjih
krajih
—
kakor
v
Ljubljani
—
je
ustanoviti
normalne
šole
in
obrtne
šole
,
potem
gimnazije
v
Ljubljani
pa
vseučilišče
.
V
teh
ozirih
ni
bilo
dosti
nasprotja
ali
glede
določbe
učnega
jezika
,
ni
bilo
mogoče
doseči
edinstva
.
Francoski
funkcijonarji
so
zahtevali
,
naj
se
učni
načrt
tako
uredi
,
da
se
bodo
učenci
srednjih
šol
naučili
francoskega
jezika
.
Temu
ni
nihče
ugovarjal
,
saj
je
bilo
znanje
francoskega
jezika
potrebno
.
Todo
Walland
,
Ravnikar
in
Vodnik
so
zahtevali
,
da
naj
se
vsaj
nekateri
predmeti
po
vseh
šolah
uče
v
slovenskem
jeziku
,
kateri
zahtevi
so
pa
tako
duhovniki
kakor
posvetnjaki
z
veliko
srditostjo
ugovarjali
.
Posebno
ljuto
se
je
upiral
ravnatelj
normalne
šole
Eggenberger
.
Francoski
uradniki
se
v
ta
boj
niso
vtikali
.
Generalni
intendant
d
’
Auchy
se
je
bil
namreč
postavil
na
stališče
,
da
domačini
najbolje
vedo
,
česa
potrebujejo
in
da
naj
se
torej
ta
zadeva
dožene
tako
,
kakor
žele
domačini
.
Ti
pa
se
niso
mogli
zediniti
.
Zlasti
kanonik
Walland
ni
na
noben
način
hotel
odnehati
,
vsled
česar
je
ta
boj
trajal
že
nekaj
tednov
.
Seveda
se
je
kmalu
tudi
po
mestu
zaznalo
,
kak
boj
da
se
je
vnel
v
komisiji
za
organizacijo
šolstva
in
slovenski
rodoljubi
so
bili
v
velikih
skrbeb
,
kako
da
stvar
izteče
.
—
Ko
bi
se
le
maršal
kmalu
vrnil
,
je
vzdihoval
Damjan
,
ko
je
po
obedu
sedel
z
Maro
v
topli
sobi
in
ji
pripovedoval
,
da
je
imela
komisija
zopet
sejo
in
da
je
bilo
posvetovanje
zopet
brezuspešno
.
Francoski
uradniki
so
postali
že
nepotrpežljivi
;
d
’
Auchy
je
rekel
,
da
če
se
jutri
ne
doseže
soglasje
,
pridejo
posamični
predlogi
na
glasovanje
.
Če
se
to
zgodi
,
smo
izgubljeni
.
—
Kaj
ni
nobenih
vesti
o
maršalu
?
je
vprašala
Mara
.
—
Prav
nobenih
.
Govoril
sem
davi
z
maršalovim
tajnikom
Heimoro
.
Rekel
mi
je
,
da
je
dober
teden
ni
dal
Marmont
nobenega
glasu
od
sebe
.
Zadnjo
vest
je
poslal
iz
Karlovca
—
torej
je
že
na
potu
domov
.
Ko
bi
le
kmalu
prišel
;
on
bi
gotovo
odredil
,
da
bi
bilo
za
nas
prav
in
dobro
.
Damjan
je
šel
kakor
navadno
po
svojih
opravkih
.
Mara
pa
je
sedla
za
očetovo
mizo
v
pisarni
in
marljivo
pisala
,
dokler
se
ni
začelo
mračiti
.
Potem
je
mirno
spravila
mizo
v
red
in
se
pripravljala
,
da
odide
.
—
Excusez
—
se
je
naenkrat
oglasil
pri
vratih
neki
tuji
gospod
.
Ali
mi
veste
povedati
,
kje
bi
dobil
gospodično
Maro
Damjanovo
?
Mara
je
bila
presenečena
.
Tujec
ji
je
bil
popolnoma
neznan
.
—
Kaj
želite
,
gospod
?
Mara
Damjanova
sem
jaz
.
—
Tujec
se
je
priklonil
in
odgrnivši
svoj
plašč
,
izpod
katerega
se
je
videla
francoska
oficirska
uniforma
,
je
spravil
na
dan
škatljico
.
—
Izvolite
,
gospodična
!
—
Kaj
je
to
?
Ali
je
zame
ali
ža
očeta
?
—
Za
Vas
,
gospodična
!
Tuji
oficir
je
odprl
škatljico
.
V
njej
je
bil
šopek
krasnih
cvetlic
.
—
Escelenca
gospod
maršal
Marmont
me
je
z
važnimi
poročili
poslal
v
Ljubljano
in
v
Pariz
in
mi
naročil
,
naj
vam
pri
tej
priliki
ponesem
tudi
te
cvetlice
,
utrgane
v
škofijski
oranžeriji
v
Zagrebu
.
Mara
je
trenotek
premišljevala
,
naj
li
vzame
cvetke
ali
naj
jih
odkloni
.
Skoro
je
bila
užaljena
,
a
na
drugi
strani
si
je
rekla
,
da
bi
maršal
gotovo
ne
bil
kar
po
navadnem
oficirju
poslal
teh
cvetk
,
če
bi
imel
kake
posebne
namene
.
Odkar
je
bil
na
strelišču
tako
nenadoma
stopil
pred
njo
in
ji
poljubil
roko
,
od
tedaj
jo
je
bila
že
večkrat
obšla
slutnja
,
da
maršal
nima
dobrih
namenov
ž
njo
.
A
kadar
so
jo
obšle
take
slutnje
,
vselej
si
je
rekla
,
da
Marmont
ne
more
biti
podel
in
nizek
in
bila
je
zopet
brez
skrbi
.
Tako
tudi
zdaj
.
Le
nekaj
trenotkov
je
omahovala
,
potem
pa
vzela
cvetke
.
—
Hvala
!
Posebna
hvala
Vam
,
da
ste
se
osebno
potrudili
.
—
Ekscelenca
mi
je
naročil
,
da
moram
osebno
izročiti
te
cvetlice
,
da
bi
se
v
Ljubljani
kaj
napačnega
ne
mislilo
.
Maršal
mi
je
rekel
:
Kapitan
—
te
cvetke
izročite
gospodični
Mari
Damjanovi
—
lahko
tudi
vpričo
njenega
očeta
.
Zdaj
se
je
Mari
zjasnilo
lice
Torej
je
maršala
le
prav
sodila
!
In
zdaj
sta
njeno
srce
prešinila
veselje
in
ponos
,
da
se
je
vladar
Ilirije
,
slavni
vojskovodja
,
celo
v
dalnjem
kraju
v
prijaznosti
in
prijateljstvu
nanjo
spomnil
.
Toplo
se
je
zahvalila
mlademu
kapitanu
in
ga
tako
nujno
prosila
,
naj
počaka
,
da
ga
pozdravi
tudi
njen
oče
,
da
se
oficir
ni
mogel
ubraniti
.
Gospod
Damjan
je
bil
jako
ponosen
,
da
se
je
maršal
v
tujini
spomnil
njegove
rodovine
.
Konrad
,
ki
je
starim
gospodom
prišel
,
pa
je
s
temnimi
pogledi
motril
lepe
in
v
tem
času
tako
redke
cvetke
.
Njegovega
srca
so
se
polastila
nenavadna
čutila
.
Sam
si
jih
ni
mogel
razložiti
,
le
toliko
mu
je
bilo
jasno
,
da
to
ni
samo
skrb
,
da
ima
maršal
morda
vendar
nepoštene
namene
,
nego
tudi
še
nekaj
drugega
,
nekaka
ljubosumnost
.
In
videl
je
zdaj
,
česar
še
nikdar
ni
bil
prav
opazil
,
da
je
Mara
lepa
.
Mara
sama
pa
se
je
ta
dan
prav
malo
menila
za
Konrada
.
Z
napeto
pozornostjo
je
poslušala
maršalovega
odposlanca
,
ki
je
pripovedoval
o
pojezdu
nad
Turke
.
Ker
so
Turki
neprestano
prihajali
čez
Savo
in
po
Hrvatskem
ropali
,
je
Marmont
zbral
5000
mož
in
šel
nad
Turke
.
—
Izačič
smo
popolnoma
oplenili
,
Bihač
smo
zavzeli
in
zažgali
,
je
pripovedoval
francoski
oficir
.
Podili
smo
Turke
da
je
bilo
veselje
.
Ko
je
Bihač
pogorel
,
je
sarajevski
paša
prosil
za
mir
.
Marmont
je
tako
hitre
in
čudovito
spretno
operiral
,
da
je
s
svojo
malo
armado
strahova
vso
,
desetkrat
večjo
turško
vojsko
.
Turki
sami
so
priznavali
,
da
se
je
vsa
Bosna
tresla
pred
njim
,
kristijani
pa
so
na
kolenih
prosili
,
naj
Bosno
združi
z
Ilirijo
.
In
Marmont
jih
je
tolažil
,
da
se
to
prej
ali
slej
zgodi
in
da
se
bo
enkrat
razprostirala
Ilirija
doli
do
Carigrada
.
Oficir
je
še
mnogo
pripovedoval
o
tej
mali
ekspedtciji
maršala
Marmonta
in
o
doživljajih
v
tej
kratki
vojni
.
—
Vse
je
pripravljeno
,
je
končal
,
da
lahko
brez
posebnih
težav
zavzamemo
Bosno
.
Maršal
je
stopil
tudi
v
zvezo
s
srbskim
knezom
,
s
Črnim
Jurjem
,
ki
se
pripravlja
na
novo
vojno
proti
Turkom
.
Oborožil
je
1000
Bošnjakov
in
jih
poslal
v
pomoč
Črnemu
Jurju
.
Če
pritrdi
Napoleon
Marmontovim
nasvetom
,
se
znajo
zgoditi
velike
stvari
—
in
morda
se
uresničijo
Marmontove
sanje
o
veliki
slovanski
državi
—
od
Alp
do
Carigrada
.
Konrad
je
bil
edini
,
ki
se
ni
udeležil
pogovora
o
Marmontovih
načrtih
za
prihodnjost
,
nego
zamišljeno
zrl
pred
se
ali
pa
motril
Maro
.
Že
ko
je
bil
francoski
kapitan
odšel
,
je
Mara
vprašala
:
—
Kaj
Vam
pa
je
danes
,
Konrad
?
Tako
ste
zamišljeni
,
kakor
bi
se
Vam
bilo
kaj
posebnega
primerilo
.
Konrad
se
je
nagnil
k
nji
in
ji
tiho
rekel
:
—
Razmišljal
sem
o
tem
,
če
je
med
maršalom
Marmontom
in
gospodično
Maro
Damjanovo
sploh
mogoče
prijateljstvo
.
—
In
do
kakega
zaključka
ste
prišli
?
—
Da
je
tako
prijateljstvo
nemogoče
in
da
se
mora
hočeš
ali
nočeš
razviti
v
ljubezen
...
Čuvajte
se
,
gospodična
Mara
...
Mara
Damjanova
ni
ničesar
odgovorila
.
V
komisiji
za
organizacijo
šolstva
je
generalni
intendant
d
’
Auchy
odločil
na
korist
Nemcev
.
Komisija
je
sklenila
,
da
naj
se
celo
v
ljudskih
šolah
neguje
nemški
jezik
,
iz
gimnazij
in
z
vseučilišča
pa
naj
bo
slovenski
jezik
popolnoma
izključen
.
Ti
sklepi
so
slovenske
rodoljube
popolnoma
potrli
,
samo
stari
Damjan
ni
izgubil
upanja
,
da
se
dajo
še
ovreči
.
Posebno
ko
se
je
skrivnostni
literat
Pellene
iz
Pariza
izrazil
,
da
je
d
’
Auchy
odločil
v
korist
Nemcev
samo
zato
,
da
bi
maršala
Marmonta
kompromitiral
v
očeh
Slovencev
,
edinih
zanesljivih
njegovih
prijateljev
v
Iliriji
.
Damjan
se
je
živo
spominjal
Marmontovih
besed
in
obljub
in
zato
nagovarjal
svoje
znance
,
da
pošljejo
posebno
deputacijo
prosit
maršala
,
naj
ne
odobri
sklepov
komisije
.
Ta
trud
ni
bil
brez
vspeha
.
V
deputaciji
so
bili
stari
Damijan
krepki
Gorenjec
kanonik
Walland
,
inteligentni
Ravnikar
in
odlični
naravoslovec
Hladnik
.
Kot
tolmač
je
šel
ž
njimi
Konrad
.
Deputacija
je
dosegla
več
,
nego
je
mogla
upati
.
Komaj
je
maršalu
pojasnila
,
za
kaj
se
gre
,
je
bilo
že
tudi
odločeno
,
da
sklepi
učne
komisije
ne
dobe
veljave
.
»
Nikdar
,
dokler
sem
jaz
generalni
guverner
,
«
je
izjavil
Marmont
.
»
Ilirija
mora
biti
narodna
slovanska
država
.
«
Še
isti
dan
je
marfial
poklical
d
’
Auchyja
k
sebi
in
zahteval
od
njega
pojasnil
,
in
pri
ti
priliki
sta
moža
trdila
skpaj
,
kakor
de
nikdar
poprej
.
Bila
sta
si
od
nekdaj
nasprotnika
.
Marmont
je
dobro
vedel
,
da
je
cesar
imenoval
d
’
Auchyja
generalnim
intendantom
prav
zategadelj
,
da
bi
bil
nekaka
protiteža
maršalu
in
da
bi
ga
kontroliral
.
Zato
je
marsikaj
pretrpel
.
Sedaj
pa
,
ko
je
d
’
Auchy
glede
šolskega
vprašanja
iz
samega
nasprotja
proti
Marmontu
postopal
celo
proti
cesarjevim
intencijam
,
sedaj
je
bila
mera
polna
.
Obema
je
bilo
jasno
,
da
eden
njiju
mora
iti
,
da
oba
ne
moreta
ostati
na
svojih
mestih
.
Marmont
je
bil
pa
tudi
prepričan
,
da
zmaga
v
tem
boju
on
,
ker
je
bil
d
’
Auchy
pozabil
na
voljo
cesarjevo
.
Marmont
in
d
’
Auchy
sta
se
bila
oba
obrnila
do
cesarja
in
oba
sta
pričakovala
,
da
pride
iz
Pariza
kak
cesarjev
zaupnik
,
da
stvar
prelite
A
minoli
so
trije
meseci
in
zaupnika
ni
bilo
in
nihče
ni
vedel
,
pri
čem
da
je
.
Samo
literat
Pellene
iz
Pariza
je
menil
,
da
cesarjevega
zaupnika
sploh
ne
bo
.
In
uganil
je
resnico
.
Zaupnika
ni
bilo
,
pač
pa
je
prišel
cesarjev
odlok
:
d
’
Auchy
je
bil
odstavljen
,
generalnim
intendantom
je
bil
imenovan
dobri
in
pošteni
baron
de
Belleville
.
Obenem
pa
je
cesar
odredil
,
da
se
vsa
uprava
v
Iliriji
reorganizira
.
Predno
pa
se
je
to
izvršilo
,
je
poteklo
več
mesecev
,
v
katerih
se
je
maršal
Marmont
z
vsemi
silami
posvetil
delu
za
korist
Ilirije
.
Predvsem
je
rešil
šolsko
vprašanje
.
Kanonik
Walland
je
moral
predelati
ves
načrt
in
pri
dolgih
posvetovanjih
z
maršalom
,
pri
katerih
je
bil
Konrad
za
tolmača
,
se
je
določilo
,
da
bodo
ljudske
šole
samo
slovenske
,
v
gimnaziji
se
bode
poučevalo
v
slovenskem
,
v
nemškem
in
v
višjih
razredih
deloma
tudi
v
francoskem
jeziku
.
Za
vseučilišče
se
ni
določil
učni
jezik
,
ker
v
tistih
časih
še
ni
bilo
za
slovenska
znanstvena
predavanja
sposobnih
mož
in
ker
jezik
še
ni
bil
dosti
razvit
.
S
tem
,
da
se
sploh
ni
določil
nikak
učni
jezik
,
je
hotel
maršal
Marmont
bodočim
profesorjem
omogočiti
,
da
bi
lahko
tudi
slovenski
predavali
,
če
bi
to
zmogli
.
Pri
teh
posvetovanjih
se
je
tudi
s
Konradom
bližje
seznanil
.
Spoznal
je
njegov
značaj
,
njegovo
nadarjenost
in
njegovo
rodoljubje
.
Jemal
ga
je
seboj
na
lov
,
kateremu
je
bil
strastno
udan
,
in
če
sta
hodila
po
ljubljanskem
barju
,
sta
se
dostikrat
menila
o
jako
resnih
in
važnih
političnih
vprašanjih
.
Konrad
je
na
ta
način
postal
maršalov
zaupnik
in
prvi
posredovalec
med
maršalom
in
med
slovenskimi
rodoljubi
v
Ljubljani
ter
je
skoro
nehote
in
nevede
mnogo
storil
,
da
je
rasla
in
se
širila
maršalova
popularnost
časih
se
je
sam
ustrašil
,
če
je
videl
,
kako
si
je
maršal
pridobil
vsa
srca
,
ali
če
je
slišal
ljudi
govoriti
,
da
bi
bilo
za
narod
in
za
deželo
najbolje
,
če
bi
maršal
Marmont
postal
kralj
ilirski
,
kakor
jo
bil
maršal
Murat
postal
kralj
neapolski
.
In
ta
želja
je
postajala
čedalje
splošnejša
.
Odstavljeni
d
’
Auchy
,
hoteč
naščuvati
prebivalstvo
proti
maršalu
,
je
bil
nalašč
raznesel
vest
,
da
se
namerava
Marmont
polastiti
krone
in
proglasiti
za
ilirskega
kralja
.
Nemci
in
stari
plemenitaši
so
poskušali
to
izkoristiti
proti
maršalu
,
a
dosegli
so
ravno
nasprotje
tega
,
kar
so
nameravali
.
Čimbolj
se
je
raznašala
ta
vest
,
toliko
rajše
so
imeli
ljudje
maršala
.
Najhitreje
so
se
te
misli
oprijeli
slovenski
rodoljubi
.
—
Če
bi
bil
Marmont
ilirski
kralj
,
bi
se
ne
bilo
bati
,
da
nas
kdaj
zapusti
,
je
večkrat
razlagal
stari
Damjan
svojim
prijateljem
.
Tako
pa
se
lahko
vsak
dan
zgodi
,
da
ga
izgubimo
.
Napoleon
je
itak
nanj
ljubosumen
,
ker
si
zna
pridobiti
povsod
simpatije
in
resnično
ljubezen
.
In
če
gre
Marmont
,
kdo
ve
,
kakih
nazorov
bo
njegov
naslednik
.
In
prijatelji
so
staremu
Damjanu
pritrjevali
in
resno
razmišljali
,
kaj
bi
bilo
storiti
,
da
postane
maršal
Marmont
kralj
ilirski
.
Marmont
je
dobro
vedel
za
to
mišljenje
prebivalstva
.
Policijski
komisar
Toussaint
ga
je
vestno
in
natančno
obveščal
,
kakor
je
tudi
vestno
in
natančno
informiral
o
vsem
tem
generalnega
intendanta
.
Marmont
je
bil
ponosen
na
to
popularnost
in
vesel
tega
zaupanja
prebivalstva
in
je
s
temvečjo
ljubeznijo
posvečeval
vse
svoje
moči
delu
za
korist
Ilirije
.
Marmont
je
imel
navado
,
da
je
vsako
soboto
povabil
višje
francoske
uradnike
in
častnike
k
sebi
,
vsak
mesec
pa
je
priredil
sijajen
banket
s
plesom
,
na
katerega
je
bilo
povabljeno
najodličnejše
ljubljansko
občinstvo
.
To
je
bila
edina
prilika
,
da
se
je
sešel
z
Maro
.
Prvi
ples
je
vselej
plesal
ž
njo
,
vselej
ji
je
poklonil
prekrasen
šopek
cvetlic
in
jo
,
dasi
vedno
v
mejah
dopustnosti
,
odlikoval
pred
vsemi
damami
,
ali
sicer
se
ji
ni
skušal
približati
.
Konrad
je
pri
takih
večerih
vedno
stal
na
straži
.
Z
napeto
pozornostjo
je
opazoval
maršala
in
Maro
ter
prežal
na
vsak
znak
,
ki
bi
mu
razodel
,
da
se
je
med
njima
razvilo
kake
intimnejše
znanje
.
In
vselej
se
mu
je
odvalil
kamen
od
srca
,
kadar
se
je
prepričal
,
da
je
njegov
sum
neopravičen
.
Tudi
drugi
ljudje
so
bili
prepričani
,
da
odlikuje
maršal
Damjanovo
Maro
zgolj
iz
simpatije
in
galantnosti
,
češ
,
sicer
bi
to
razmerje
gotovo
ne
imelo
toliko
časa
tako
nedolžnega
značaja
.
Dne
4.
julija
1810
je
bila
v
škofiji
zopet
velika
slavnost
.
To
pot
je
bilo
povabljenih
posebno
mnogo
gostov
.
Po
Konradovem
posredovanju
je
dobil
povabilo
tudi
Andrej
Kopitar
.
In
povabljenci
so
se
v
izredno
velikem
številu
odzvali
,
ker
so
smatrali
to
slavnost
kot
praznovanje
Marmontove
zmage
nad
intrigentnim
d
’
Auchyjem
,
ki
je
bil
dva
dni
poprej
za
vedno
zapustil
Ljubljano
.
Veselo
so
se
sukali
elegantni
pari
v
veliki
škofijski
dvorani
.
Kakor
običajno
je
maršal
prvi
ples
plesal
z
Damjanovo
Maro
,
a
po
končanem
plesu
je
ni
peljal
k
očetu
,
nego
držeč
jo
pod
pazduho
,
se
šetal
ž
njo
po
dvorani
.
—
Pričakoval
sem
,
da
me
danes
razveselite
s
posebno
zahvalo
,
je
rekel
maršal
svoji
plesalki
.
—
Za
kaj
naj
se
vam
zahvalim
?
je
vprašala
Mara
.
—
Za
arrêté
,
ki
sem
ga
danes
izdal
glede
organizacije
šolstva
.
Težek
boj
sem
moral
dobojevati
predno
sem
dosegel
,
da
bo
ilirsko
šolstvo
tako
urejeno
,
kakor
to
zahteva
korist
naroda
,
korist
Vašega
naroda
,
gospodična
Mara
.
Ali
za
to
ne
zaslužim
prijazne
besede
?
Mara
je
bila
nekoliko
v
zadregi
.
Okrog
nje
je
bilo
polno
ljudi
,
ki
so
vsi
opazovali
njo
in
maršala
.
Ali
njeno
srce
je
bilo
polno
radosti
,
da
je
maršal
važno
šolsko
vprašanje
,
o
katerem
se
je
toliko
časa
govorilo
,
srečno
rešil
tako
,
kakor
so
želeli
Slovenci
.
Sredi
med
ljudmi
je
obstala
,
vzela
iz
svojega
šopka
najlepšo
ovetko
,
jo
poljubila
in
jo
maršalu
vtaknila
v
gumbnico
.
—
Hvala
Vam
ekscelenca
za
veselo
naznanilo
,
je
rekla
s
tihim
glasom
.
V
maršalovih
očeh
je
zaplapolat
neki
plamen
,
a
hitro
zopet
ugasnil
.
Mara
pa
se
je
obrnila
k
svojemu
očetu
,
ki
je
bil
prihitel
k
nji
in
mu
povedala
,
da
je
maršal
ta
dan
izdal
toliko
zaželjeni
zakon
o
šolstvu
.
Kakor
blisk
je
šla
ta
novioa
od
ust
do
ust
in
ko
je
po
drugem
plesu
utihnila
godba
,
je
nakrat
zaorilo
po
dvorani
burno
in
navdušeno
klicanje
:
»
Vive
le
maréchal
«
.
Samo
dve
osebi
nista
odprli
ust
,
baronica
Cojzova
in
Andrej
Kopitar
.
Ta
je
baronico
poznal
še
kot
malo
deklico
,
še
izza
časa
,
ko
je
bil
njegov
bratranec
Jernej
Kopitar
domači
učitelj
v
hiši
barona
Cojza
.
Tudi
sedaj
sta
bila
»
dobra
prijatelja
«
,
kakor
se
je
izražala
baronica
.
Zgodilo
se
je
dostikrat
,
da
je
baronica
dala
poklicati
Kopitarja
kar
iz
gostilne
,
da
je
ž
njo
muziciral
,
kajti
Kopitar
je
igral
na
gosli
tako
dobro
,
kakor
nihče
drugi
v
Ljubljani
,
in
sploh
je
bilo
znano
,
da
je
bil
Kopitar
pri
baronici
prav
posebno
v
milosti
.
Med
tem
,
ko
so
vsi
povabljenci
prirejali
maršalu
ovacije
,
je
Kopitar
a
sarkastičnim
usmevom
motril
baronico
in
njenega
družabnika
,
grofa
Lichtenberga
.
Nakrat
je
baronica
zapustila
svojega
družabnika
.
—
Kopitar
.
—
Kaj
pomenijo
ti
Vaši
pogledi
in
to
smehljanje
?
je
baronica
vprašala
energično
in
vidno
razburjeno
.
Jaz
tega
ne
trpim
.
Kopitar
se
je
malo
naklonil
in
z
ironičnim
povdarkom
odgovoril
:
—
Kaj
hočete
?
Liberté
—
egalité
!
Toliko
svobode
in
enakosti
je
še
na
svetu
,
da
sme
ponižen
plebejec
gledati
najponosnejšo
aristokratinjo
in
če
se
mu
zljubi
,
se
sme
tudi
smehljati
.
—
Pustite
te
neumnosti
!
Povejte
,
zakaj
ste
me
tako
motrili
in
se
mi
smejali
.
—
Brez
vzroka
gotovo
ne
!
—
Kopitar
—
ne
jezite
me
!
—
Vaša
jeza
je
strašna
,
milostna
baronica
,
to
je
znano
vsem
sobaricam
in
kuharicam
ljubljanskim
.
Ali
jaz
sem
še
vedno
jakobinec
in
govorim
le
tedaj
,
kadar
sam
hočem
.
—
Andrej
—
povejte
mi
,
kaj
imate
!
Kopitar
je
znal
biti
trdoglav
ali
kadar
ga
je
baronica
Cojzova
imenovala
Andrej
in
mu
prijazno
pogledala
v
oči
,
tedaj
se
je
vselej
udal
in
je
storil
vse
,
kar
je
zahtevala
.
Tako
tudi
zdaj
.
—
Dobro
,
je
rekel
Kopitar
,
povem
Vam
pa
naprej
,
da
ne
izveste
nič
prijetnega
.
Sicer
pa
:
vprašanje
za
vprašanje
!
Zakaj
ste
se
vi
tako
zaničljivo
smehljali
,
ko
je
vsa
družba
častila
maršala
in
mu
delala
ovacije
.
Baronica
se
je
nagnila
h
Kopitarju
in
mu
zašepetala
na
uho
:
—
Ker
ga
sovražim
,
kakor
vse
Francoze
.
Na
Kopitarjevih
ustnih
se
je
zopet
pojavil
sarkastični
usmev
.
—
Ne
baronica
,
je
rekel
Kopitar
Vi
mi
niste
povedali
popolne
resnice
!
Maršala
sovražite
in
vem
zakaj
,
ali
vseh
Francozov
vi
ne
sovražite
;
vsaj
eden
je
izvzet
.
—
Kako
morete
kaj
takega
reči
?
To
je
predrznost
!
—
Ne
!
To
je
resnica
!
Zdaj
se
je
nagnil
Kopitar
k
baronici
,
ji
srepo
pogledal
v
oči
in
z
ostrim
glasom
rekel
:
Če
hočete
vedeti
,
kdo
je
tisti
Francoz
,
ki
ga
ne
sovražite
,
vam
to
tudi
lahko
povem
.
—
Govorite
,
je
ponosno
ukazala
baronica
.
Povejte
vse
,
kar
veste
!
Jaz
nimam
ničesar
prikrivati
.
—
Vaša
volja
naj
se
zgodi
.
Tisti
Francoz
,
ki
ga
vi
ne
sovražite
,
je
grof
de
Lavah
.
Baronica
je
planila
pokonci
kakor
bi
ji
bil
kdo
bodalo
zasadil
v
srce
.
—
To
ni
res
!
To
je
podla
laž
!
Kdo
more
to
trditi
?
Kdo
Vam
je
to
povedal
?
Kopitar
je
za
trenotek
naslonil
glavo
na
zid
in
na
njegovem
licu
se
je
pojavil
izraz
take
bolesti
,
da
se
je
baronica
ustrašila
.
Poznala
je
ta
izraz
že
davno
in
že
davno
vedela
,
kaj
da
pomeni
.
Hitro
,
kakor
se
je
ta
izraz
pojavil
,
je
tudi
izginil
.
In
osorno
je
rekel
Kopitar
:
—
Sam
na
svoje
oči
sem
videl
,
kako
ste
grofu
de
Lavalu
ob
9.
uri
zvečer
lastnoročno
odprli
hišna
vrata
in
ga
skrivaj
peljali
v
hišo
.
Sam
sem
to
videl
,
baronica
,
in
zato
imam
pravico
reči
,
da
vsaj
enega
Francoza
ne
sovražite
.
Baronica
je
bila
tako
prepadena
,
da
ni
mogla
spregovoriti
besedice
.
Kopitar
pa
se
je
hladno
priklonil
in
šel
na
drugo
stran
dvorane
,
kjer
je
stal
Konrad
in
s
temiimi
pogledi
zasledoval
Maro
,
okrog
katere
se
je
kar
trlo
čestilcev
.
—
Ali
smo
ljubosumni
?
je
porogljivo
vprašal
Kopitar
svojega
prijatelja
.
In
ko
je
ta
hotel
jezno
vzkipeti
,
je
ravnodušno
dostavil
:
Prav
se
ti
godi
!
Samo
roke
ti
je
treba
iztegniti
in
dekle
je
tvoje
,
ti
pa
postajaš
po
kotih
in
samo
žalostno
gledaš
,
kako
se
grlica
v
svoji
nedolžnosti
igra
s
sokolom
,
dasi
veš
,
da
bo
sokol
to
grlico
končno
strgal
.
Sedaj
pa
so
Konrada
premagala
čutila
in
vzkliknil
je
tako
obupno
,
da
se
je
Kopitar
kar
ustrašil
:
—
Ko
pa
ne
smem
,
Andrej
,
ko
pa
ne
smem
!
Narodova
duša
ne
umrje
nikdar
in
ne
pozabi
nikdar
.
Samo
časa
je
treba
in
toplote
,
zraka
in
solnca
,
da
se
vzbudi
.
Maršal
Marmont
je
skrbel
,
da
se
je
očistil
zrak
in
da
so
mogli
solnčni
žarki
posijati
v
slovenske
duše
.
Šumelo
je
po
celi
Kranjski
deželi
,
ko
je
maršal
Marmont
odprl
vse
učilnice
slovenskemu
jeziku
in
zašumelo
je
še
modnejše
,
ko
je
izrekel
krilate
besede
:
»
Slovencem
je
treba
zemlje
«
ter
takoj
zadel
svoje
besede
preminjati
v
dejanja
.
Marmont
je
sekvestriral
vsa
posestva
malteškega
reda
in
nemškega
viteškega
reda
,
da
jih
razproda
kmetom
.
Lepa
in
obširna
so
bila
ta
posestva
.
To
zemljo
je
v
potu
svojega
obraza
obdeloval
slovenski
kmet
,
pri
tem
delu
je
gineval
in
umiral
,
sadove
njegovega
napora
pa
so
lahkomiselno
zapravljali
tuji
plemenitaši
.
Šumelo
je
tudi
po
deželi
,
ko
je
Marmont
pregnal
iz
Ljubljane
usmiljene
brate
,
češ
,
da
je
dolžnost
občine
,
skrbeti
za
svoje
bolnike
in
za
svoje
siromake
,
nedopustno
pa
je
,
da
se
smrtne
ure
bolnih
ljudi
izrabljajo
v
sebične
namene
.
In
šumelo
je
,
ko
je
odpravil
kapitelj
v
Novem
mestu
,
češ
,
da
naj
mladi
ljudje
delajo
,
ne
pa
brez
dela
uživajo
lepe
dohodke
,
in
ko
je
pregnal
iz
Ljubljane
kapucine
,
ter
kapucinski
samostan
v
sedanji
Zvezdi
premenil
v
topnicarsko
vojašnico
.
Narodova
duša
se
je
začela
buditi
.
Obšlo
jo
je
neko
tajinstveno
hrepenenje
.
Stare
,
tihe
nade
so
vstajale
iz
grobov
in
vstajali
so
spomini
na
nekdanjo
nezavisnost
,
spomini
na
turške
vojne
,
na
kmetske
vstaje
,
na
verske
boje
in
na
vse
zlo
,
ki
je
prišlo
iz
Gradca
in
z
Dunaja
.
Le
počasi
,
le
jako
počasi
se
je
budila
narodova
duša
,
ali
toliko
vendar
,
da
je
mogla
pojmiti
novo
dobo
in
se
razgreti
v
želji
,
naj
bi
se
nikdar
več
ne
vrnili
prejšnji
časi
.
Od
mesta
do
mesta
,
od
kraja
v
kraj
je
šla
ta
želja
in
izražala
se
je
na
kratko
z
besedami
:
Svojega
kralja
hočemo
—
Marmont
bodi
naš
kralj
.
Ali
kadar
je
legel
mrak
na
zemljo
,
tedaj
so
zapuščale
svoja
skrivališča
črne
prikazni
in
delale
naklepe
,
kako
bi
se
dalo
vse
prevreči
in
ves
narod
in
vso
deželo
spraviti
v
staro
sužnost
.
Duhovščini
se
je
tožilo
po
reakciji
.
Nove
razmere
ji
niso
bile
ugodne
in
želela
je
,
naj
bi
prišla
Ilirija
zopet
pod
oblast
habsburškega
cesarja
Franca
,
pod
čigar
vlado
je
duhovščini
in
plemstvu
tako
bujno
cvetela
pšenica
.
V
varnem
mraku
izpovednio
je
duhovščina
z
malimi
izjemami
previdno
,
a
vztrajno
in
dosledno
,
ščuvala
proti
novim
razmeram
in
zastrupljala
srca
vernih
ljudi
.
Narodova
duša
pa
se
je
vzlic
temu
budila
,
a
šlo
je
počasi
,
jako
počasi
.
Dunaj
ni
niti
trenotek
izgubil
upanja
,
da
dobi
slej
ali
prej
Ilirijo
zopet
v
roke
.
Tudi
ko
se
je
bil
Napoleon
poročil
s
hčerjo
cesarja
Franca
,
je
dunajska
vlada
posvečevala
vso
pozornost
Iliriji
in
po
svojih
agentih
vzpodbujala
duhovščino
,
naj
ostane
cesarju
Francu
zvesta
in
naj
ščiti
in
varuje
habsburške
koristi
,
za
kar
dobi
o
svojem
času
bogato
plačilo
.
Marmont
in
njegovi
organi
so
pač
vedeli
,
da
se
mude
v
deželi
avstrijski
agentje
in
vohuni
in
da
duhovščina
ljudstvo
ščuje
,
to
se
je
pokazalo
pri
obravnavi
proti
onim
kmetom
,
ki
so
ubili
kapitana
Boissaca
,
tajnika
Vernazza
in
več
francoski
oficirjev
in
vojakov
.
Vojno
sodišče
pod
predsedstvom
polkovnika
barona
Rousellea
je
te
kmete
obsodilo
na
smrt
in
jih
dalo
ob
zidu
ljubljanskega
pokopališča
vstreliti
.
Onih
,
ki
sta
ta
napad
provzročila
,
župnika
pri
Sv.
Ožbaldu
in
mežnarja-učitelja
pa
ni
mogla
kaznovati
,
ker
sta
bila
zbežala
čez
avstrijsko
mejo
.
Policijski
komisar
Toussaint
se
je
zaman
trudil
,
da
bi
prišel
na
sled
,
odkod
izvira
skrivna
agitacija
proti
Francozom
in
kateri
duhovniki
jo
vodijo
.
Tudi
avstrijskih
agentov
ni
mogel
zaslediti
.
Česar
pa
se
ni
posrečilo
njemu
,
to
se
je
posrečilo
Andreju
Kopitarju
.
Odkar
je
bil
na
slavnosti
pri
maršalu
Marmontu
govoril
z
baronico
Cojzovo
,
je
posvečeval
grofu
de
Lavalu
največjo
pozornost
.
Zvedeti
je
hotel
,
kako
je
razmerje
med
tem
tujcem
in
med
baronico
Cojzovo
,
in
kar
si
je
Kopitar
vtepel
v
glavo
,
tega
ni
opustil
.
Bil
je
grofu
de
Lavalu
takorekoč
noč
in
dan
za
petami
in
je
redno
vsak
večer
,
čim
se
je
stemnilo
,
stal
pred
Cojzovo
hišo
na
straži
.
Žiga
baron
Cojz
,
ki
vsled
bolezni
ni
mogel
nikdar
zapustiti
svoje
hiše
,
je
bil
gostoljuben
mož
.
V
njegovo
hišo
je
prihajalo
vedno
mnogo
ljudi
,
a
Kopitar
je
znal
kmalu
razločevati
,
kateri
so
nevarni
in
sumljivi
in
kateri
ne
.
Že
za
malo
časa
je
začel
kombinirati
,
da
je
bil
morda
vendar
v
zmoti
,
ko
je
imel
baronico
Cojzovo
na
sumu
,
da
ima
ljubavno
razmerje
z
grofom
de
Lavalom
.
Kakor
pa
ga
je
to
veselilo
,
tako
ga
je
mučila
strašna
slutnja
,
da
je
baronica
za
hrbtom
svojega
,
Francozom
in
narodnemu
gibanju
jako
naklonjenega
strica
zapletena
v
nevarno
zaroto
.
In
čim
dlje
je
Kopitar
nadzoroval
Cojzovo
hišo
in
grofa
de
Lavala
,
toliko
bolj
se
je
v
njem
utrdil
ta
sum
.
V
gotovost
pa
se
je
spremenil
,
ko
je
videl
nekega
večera
,
da
so
skrivaj
šli
v
Cojzovo
hišo
grof
de
Laval
,
bivši
oskrbnik
nemškega
viteškega
reda
in
dva
duhovnika
,
ki
sta
bila
znana
kot
fanatika
in
reakcijonarca
.
Tedaj
pa
je
Andrej
Kopitar
sklenil
,
da
razkrije
to
zaroto
.
Ni
mu
bilo
toliko
za
zaroto
samo
,
kakor
za
to
,
da
onemogoči
grofa
de
Lavala
.
Ali
obvarovati
je
hotel
tudi
baronico
Cojzovo
,
njo
pred
vsem
,
kajti
njegovemu
srcu
ni
bilo
nobeno
bitje
na
svetu
tako
milo
,
kakor
ta
ponosna
,
ekscentrična
aristokratinja
.
Kot
stari
znanec
Cojzove
rodovine
je
lahko
prišel
v
hišo
,
kadar
je
hotel
.
Žiga
Cojz
je
bil
duhovitega
moža
vedno
vesel
in
baronica
ga
je
imela
rada
,
ker
je
bil
njej
sorodne
nature
,
sangviničen
in
ekscentričen
,
a
čist
in
pošten
kakor
suho
zlato
.
Kopitar
je
hodil
vedno
samo
popoldne
v
Cojzovo
hišo
;
največkrat
sta
bila
sama
z
baronico
in
muzicirala
kar
po
več
ur.
Tudi
dne
14.
novembra
1810
sta
baronica
in
Kopitar
sedela
sama
v
salonu
.
Kopitar
je
bil
odložil
vijolino
,
naslonil
glavo
ob
roko
in
kakor
zamaknen
gledal
baronici
v
obraz
.
—
Kaj
me
tako
kritično
opazujete
,
Kopitar
?
je
z
lahko
,
ironijo
vprašala
baronica
.
Ali
se
Vam
mar
več
ne
dopadem
?
—
Nekaj
skušam
uganiti
,
a
ne
morem
priti
na
jasno
.
—
Torej
z
ugankami
se
že
ukvarjate
?
Siromak
!
No
,
povejte
,
kaj
bi
radi
vedeli
.
Morda
Vam
grem
lahko
na
roko
pri
rešitvi
te
uganke
.
—
Ah
—
Vi
bi
me
še
nalašč
v
zmoto
speljali
!
—
Tako
slabo
mnenje
imate
o
meni
?
—
Da
!
Kopitar
je
šel
parkrat
po
sobi
gor
in
dol
,
baronica
pa
je
postala
nemirna
,
kakor
bi
jo
bila
obšla
zla
slutnja
.
—
Kopitar
—
jaz
hočem
vedeti
,
kaj
imate
?
Govorite
!
Baronica
je
vstala
in
stopila
tik
pred
Kopitarja
.
—
Na
eno
vprašanje
mi
odgovorite
—
je
rekel
Kopitar
po
kratkem
premišljevanju
s
trdim
glasom
.
Samo
na
eno
vprašanje
in
povem
Vam
vse
.
—
Vprašajte
!
—
Ali
je
grof
de
Laval
smel
kdaj
poljubiti
baronico
Cojzovo
?
Baronici
je
šinila
kri
v
glavo
,
njene
oči
so
zažarele
ali
premagala
se
je
in
ponosno
rekla
:
—
Nikdar
!
Zaklinjam
se
Vam
pri
spominu
svoje
matere
.
Ali
mi
verujete
?
—
Da
,
baronica
.
—
Zakaj
ste
me
to
sploh
vprašali
?
—
Zato
,
ker
upa
grof
de
Laval
,
da
postanete
njegova
žena
.
Sam
je
rekel
Pelleneu
,
da
Vas
zasnubi
—
—
In
Vi
ste
nanj
ljubosumni
!
To
vem
že
od
onega
večera
pri
generalnemu
guvernerju
.
Ali
—
čemu
si
delate
take
skrbi
?
Baronica
je
stopila
h
Kopitarju
in
mu
položila
roko
na
ramo
.
Tiho
in
ljubeznivo
je
rekla
:
—
Ko
bi
ne
bilo
med
nama
tacega
brezna
,
ko
bi
jaz
ne
bila
,
kar
sem
,
in
ko
bi
Vi
ne
bili
,
kar
ste
—
potem
Andrej
Kopitar
,
bi
me
nihče
drugi
ne
dobil
,
kakor
Vi.
To
sem
Vam
rekla
že
enkrat
—
pred
leti
—
in
to
Vam
povem
tudi
danes
.
Ali
brezno
,
ki
je
med
nama
,
se
ne
da
premostiti
—
—
Vem
,
baronica
,
in
nikar
ne
mislite
,
da
si
delam
kacih
nadej
.
Udal
sem
se
v
svojo
usodo
.
Ko
bi
Vas
danes
snubil
častivreden
mož
—
jaz
bi
šel
tiho
svojo
pot
.
Ali
srce
se
mi
krči
bolesti
,
ko
vidim
,
da
lazi
okrog
Vas
—
avstrijski
špijon
.
Baronica
se
je
tako
prestrašila
,
da
ni
mogla
ziniti
besedice
.
Kopitar
pa
je
neizprosno
nadaljeval
:
—
Vem
,
baronica
,
kaki
tajni
sestanki
se
vrše
pri
Vas
in
kak
namen
imajo
.
Vem
tudi
,
da
je
grof
de
Laval
avstrijski
vohun
in
da
on
posreduje
med
dunajsko
vlado
in
med
tukajšnjimi
sovražniki
francoskega
gospodstva
.
—
Kdo
Vam
je
to
izdal
?
je
vprašala
baronica
.
—
Jaz
sem
to
vse
sam
dognal
.
Drug
ne
ve
še
nihče
o
tem
.
Ko
bi
bil
vedel
,
da
občuje
grof
de
Laval
z
Vami
samo
kot
vohun
,
bi
Vas
bil
pustil
popolnoma
v
miru
in
bi
Vam
ne
bil
povedal
nobene
besede
.
Toda
mislil
sem
,
da
je
Vaš
ljubimec
,
da
ste
se
spozabili
in
postali
njegova
ljubica
,
mislil
to
tembolj
,
ker
se
je
hvalil
,
da
postanete
njegova
žena
—
in
zato
sem
govoril
.
—
In
kaj
mislite
storiti
?
—
Ničesar
.
Delajte
,
kar
hočete
,
konspirirajte
,
kolikor
nočete
.
Tudi
grof
de
Laval
je
lahko
brez
skrbi
—
samo
svojih
oči
naj
ne
povzdigne
k
Vam
.
Če
bi
Vas
snubil
,
ga
razkrinkam
brez
usmiljenja
.
—
Ali
—
jaz
Vas
ne
razumem
—
Kopitar
se
je
vsedel
poleg
baronice
in
rekel
mehko
:
—
Leta
in
leta
Vas
nosim
v
svojem
srcu
.
In
od
leta
do
leta
rase
moja
blazna
,
brezupna
ljubezen
.
Sami
ste
rekli
,
da
bi
se
ne
odvrnili
od
mene
,
ko
bi
ne
bil
ubog
,
plebejski
učitelj
.
Ali
jaz
sem
,
četudi
ubog
plebejec
,
vendar
pošten
človek
in
zato
ne
dopustim
,
da
bi
vohun
,
če
je
tudi
aristokrat
,
smel
le
misliti
na
Vas
.
Tega
moj
ponos
ne
dopusti
.
Baronica
je
sklonila
glavo
na
prsa
in
se
je
zatopila
v
misli
,
medtem
,
ko
je
Kopitar
stopil
k
oknu
in
nemo
gledal
na
breg
.
Nakrat
je
zašumelo
poleg
njega
.
Baronica
je
stopila
k
njemu
.
Nekaj
časa
je
tudi
ona
molče
zrla
skozi
okno
.
Potem
je
nakrat
rekla
:
—
Grof
de
Laval
ne
postane
nikdar
moj
mož
.
Ko
bi
se
drznil
mi
govoriti
o
ljubezni
ali
me
zasnubiti
,
mu
pokažem
vrata
.
Ali
ste
zdaj
zadovoljni
z
menoj
?
Nekaj
trenotkov
je
Kopitarja
stresalo
hrepenenje
,
da
bi
objel
to
dekle
in
je
pritisnil
na
svoje
srce
.
Vedel
je
zdaj
,
da
se
ne
bi
branila
,
čital
je
v
njenih
očeh
koprnenje
po
njegovem
poljubu
ali
premagal
se
je
vendar
.
Molče
je
poljubil
baronici
roko
,
potem
pa
naglo
segel
po
svojem
klobuku
.
—
Z
Bogom
,
baronica
!
—
Z
Bogom
,
gospod
Kopitar
!
Na
hodniku
so
se
čuli
trdi
koraki
—
v
sobi
pa
je
baronica
Cojzova
naslonila
glavo
ob
vrata
in
solze
so
ji
rosile
lice
.
Na
obnebju
so
se
prikazali
črni
oblaki
.
Carinska
vojna
,
ki
jo
je
vodil
Napoleon
proti
Angleški
,
je
vzlic
zapretju
kontinenta
začela
postajati
iluzorna
,
ker
se
Rusija
ni
držala
svoje
obljube
in
z
različnimi
carinskimi
odredbami
začela
ovirati
Francijo
.
Francoski
državniki
so
slutili
,
da
se
zna
iz
tega
razviti
resno
in
nevarno
nasprotje
med
Francijo
in
med
Rusijo
,
da
zna
morda
iz
tega
nastati
celo
vojna
.
Soglasje
med
Rusijo
in
Francijo
,
ki
se
je
bilo
doseglo
pri
sklepanju
miru
v
Tilsitu
,
je
bilo
vsekako
pri
kraju
in
zato
se
je
Napoleon
tudi
takoj
začel
pripravljati
na
vsako
presenečenje
.
Kakor
lahek
potresni
sunek
,
tako
je
vplivalo
to
nasprotje
med
Rusijo
in
med
Francijo
po
vsi
Evropi
.
Tudi
v
Ljubljani
so
se
zavedli
pomena
teh
dogodkov
.
Francozi
so
postali
pazljivejši
,
pristaši
Avstrije
so
postali
pogumnejši
,
rodoljubne
Slovence
pa
je
skrbelo
,
kaj
da
bo
,
če
bi
prišlo
do
vojne
.
Da
bi
se
habsburški
cesar
Franc
vzlic
temu
,
da
je
bil
Napoleon
njegov
zet
,
združil
z
Rusijo
,
o
tem
ni
nihče
dvomil
,
a
kaj
bi
nastalo
,
če
bi
Ilirija
zopet
postala
avstrijska
,
to
je
bilo
vsem
jasno
.
Vse
to
pa
je
le
utrjevalo
njih
željo
,
da
bi
Marmont
ostal
vedno
v
Iliriji
.
Videli
so
sedaj
,
da
je
resničen
prijatelj
slovenskega
naroda
in
bili
so
prepričani
,
da
bi
slavni
vojskovodja
do
zadnjega
branil
neodvisnost
Ilirije
,
toliko
bolj
,
če
bi
s
tem
tudi
branil
svojo
kraljevsko
krono
.
Ne
da
bi
se
bili
kaj
dogovorili
ali
sploh
kaj
posvetovali
,
so
bili
vsi
slovenski
rodoljubi
prepričani
,
da
v
gotovem
slučaju
ponudijo
Marmontu
krono
,
če
si
je
že
poprej
sam
ne
vzame
.
In
zato
so
potrpežljivo
čakali
,
da
pride
tista
ura
.
Marmont
je
hodil
mirno
svojo
pot
.
Vse
,
kar
je
storil
,
je
bilo
v
cesarjevem
zmislu
,
je
bilo
primerno
koristim
francoskega
cesarstva
,
a
je
tudi
povzdignilo
maršalovo
popularnost
.
V
deželi
sta
vladala
red
in
pravica
in
kmet
je
bil
tega
vesel
,
v
mestih
sta
cvetela
trgovina
in
obrtnost
,
a
svoječasnemu
oderuštvu
je
bilo
konec
,
ker
je
maršal
skrbel
za
konkurenco
.
Pri
vsem
obilnem
delu
,
ki
ga
je
maršal
imel
kot
absolutni
načelnik
vojaške
in
civilne
oblasti
,
je
bil
vendar
največkrat
čmeren
in
nezadovoljen
.
Njegov
obraz
se
je
razjasnil
le
tedaj
,
če
je
bila
pri
njem
zbrana
velika
in
sijajna
družba
,
če
so
ga
častili
in
slavili
in
če
so
se
mu
laskale
lepe
dame
.
Resnično
vesel
pa
je
bil
samo
takrat
,
če
je
bila
v
tej
sijajni
družbi
tudi
Damjanova
Mara
.
In
zato
je
pogostoma
prirejal
sijajne
večere
s
plesi
in
posvečeval
Mari
posebno
pozornost
.
Zaupno
je
govoril
ž
njo
o
raznih
zadevah
in
čar
njegove
viteške
osebnosti
je
Maro
polagoma
popolnoma
omamil
.
Bila
je
srečna
in
ponosna
,
da
jo
je
ta
mogočni
mož
odlikoval
,
ji
zaupal
in
se
oziral
na
njene
prošnje
in
se
sama
ni
zavedala
,
kako
je
rasla
njena
vnema
za
njega
,
kako
je
čedalje
manj
videla
v
njem
maršala
in
nekronanega
kralja
,
čedalje
bolj
pa
—
moža
,
lepega
,
ljubeznivega
in
junaškega
moža
.
Samo
Konrad
Podobnik
je
to
opazil
,
a
je
molčal
in
se
Mari
izogibal
,
koder
je
mogel
.
Ne
samo
Mari
,
nego
sploh
vsem
svojim
znancem
,
izvzemši
Kopitarja
.
Držal
se
je
samo
guvernerjevega
dvora
.
Sam
sebi
je
rekel
,
da
zato
,
da
more
pospeševati
korist
slovenskega
naroda
,
a
s
tem
je
varal
samega
sebe
.
Držal
se
je
dvora
,
da
bi
mogel
opazovati
maršala
.
Kakor
ni
Kopitar
nikdar
omenil
baronice
Cojzove
,
tako
tudi
Konrad
ni
nikdar
izpregovoril
besedice
o
maršalu
in
o
Mari
.
Ne
da
bi
govorila
o
tem
,
sta
se
razumela
.
V
Ljubljani
so
ljudje
rekli
,
da
sta
postala
čudaka
.
Literat
Pellene
pa
je
razglasil
,
da
je
med
njima
prijateljstvo
,
kakor
med
Viljemom
Oranjskim
in
Bentinckom
.
V
poletnem
času
je
maršal
Marmont
nastopil
veliko
inšpekcijsko
potovanje
po
Koroškem
,
od
koder
je
hotel
na
Goriško
,
v
Istro
in
v
Dalmacijo
.
Nameraval
je
izostati
dva
meseca
.
V
njegovi
odsotnosti
je
vodil
vso
upravo
generalni
intendant
baron
de
Belleville
in
tudi
reprezentiral
cesarsko
vlado
pri
veliki
Napoleonovi
slavnosti
dne
15.
avgusta
.
Ta
dan
je
bil
v
guvernerjevi
palači
velik
banket
,
po
maršalovem
naročilu
je
bilo
med
reveže
razdeljenih
10.000
frankov
in
mnogo
živil
,
v
Cojzovem
vrta
pa
je
bila
velika
ljudska
slavnost
.
Zvečer
je
bila
po
vsem
mestu
razsvetljava
,
čolni
na
Ljubljanici
so
bili
okrašeni
z
lampijoni
in
z
zelenjem
,
na
Cojzovem
vrtu
,
kjer
je
viselo
na
stotine
lučic
,
pa
se
je
kar
trlo
občinstva
.
Zbrana
je
bila
vsa
Ljubljana
,
in
seveda
sta
bila
navzočna
tudi
Damjan
in
Mara
,
okrog
katerih
se
je
zbralo
vse
polno
francoskih
dostojanstvenikov
.
Na
oknu
Cojzove
hiše
pa
je
slonela
baronica
in
motrila
to
družbo
,
zlasti
pa
Maro
,
s
sovražnimi
pogledi
.
Ponosna
lepotica
ni
mogla
preboleti
,
da
je
njo
,
ki
je
bila
dolgo
časa
kraljica
ljubljanske
družbe
,
izpodrinila
Damjanova
Mara
.
Godba
je
svirala
,
v
zraku
so
šumele
in
pokale
rakete
,
na
plesišču
so
se
veselo
sukali
mnogoštevilni
pari
,
pri
tej
in
oni
mizi
pa
je
zadonela
tudi
kaka
slovenska
ali
francoska
pesem
.
Damjanova
družba
je
prišla
na
plesišče
,
da
si
ogleda
rajajoče
plesalke
in
plesalce
.
—
Gospodična
Mara
—
ali
mi
po
starem
običaju
dovolite
tudi
danes
prvi
ples
?
Mara
se
je
zganila
.
Ta
glas
!
Obrnila
se
je
naglo
.
Pred
njo
je
stal
maršal
Marmont
.
—
Ekscelenca
!
—
Zdaj
so
tudi
drugi
zapazili
,
da
je
bil
prišel
maršal
.
Bili
so
presenečeni
,
da
je
prišel
,
kajti
mislili
so
,
da
se
mudi
še
na
inšpekcijskem
potovanju
.
Seveda
so
se
kar
hipoma
zbrali
francoski
dostojanstveniki
in
se
maršalu
klanjali
,
ali
maršal
jih
je
hitro
odpravil
,
češ
,
da
ni
