tujcanikakega
vtiska
.
Kupčevalec
s
konji
je
ostal
prijazen
in
se
je
slej
kot
prej
vedel
s
tisto
familijarnostjo
,
ki
je
v
nazorih
svoje
,
dobe
vzgojeni
plemič
Kržan
kar
ni
mogel
trpeti
.
—
Potrpite
še
nekaj
trenotkov
,
je
rekel
kupčevalec
s
konji
Kržanu
,
ko
je
ta
,
vstal
izza
mize
.
Prišel
sem
k
Vam
,
ker
bi
rad
z
Vami
sklenil
neko
kupčijo
.
Kržan
je
mislil
,
da
mu
hoče
tujec
zopet
ponuditi
posojilo
.
Kakor
je
bil
tudi
denarja
potreben
,
iz
njegovih
rok
le
ni
maral
ničesar
vzeti
.
Prepričan
je
bil
,
da
bi
se
s
tem
ponižal
in
ponižanja
plemič
Andrej
Kržan
ni
poznal
.
—
Z
menoj
se
pač
še
ne
izplača
delati
kupčij
,
je
,
zavedajoč
se
svojega
uboštva
,
nekam
trpko
rekel
Kržan
.
Sicer
pa
ne
sklepam
kupčij
z
ljudmi
,
ki
jih
ne
poznam
.
—
Saj
sem
vam
vendar
povedal
,
kdo
da
sem
in
kaj
da
sem
.
—
Da
in
zdaj
bi
jaz
le
rad
vedel
,
čemu
ste
mi
prikrili
svoje
pravo
ime
in
utajili
svoj
pravi
poklic
,
zakaj
da
niste
navaden
kupčevalec
s
konji
,
o
tem
ni
dvoma
.
Tujec
se
je
hrupno
zakrohotal
in
prav
po
mešetarsko
tolkel
z
obema
rokama
po
mizi
.
—
Nisem
mislil
,
da
ima
bedasti
Tomo
tak
vpliv
na
Vašo
sodbo
!
Haha
!
Kaj
pa
naj
bom
,
če
nisem
kupčevalec
s
konji
?
Kak
knez
,
ki
potuje
za
kratek
čas
po
svetu
in
za
svojo
zabavo
kupčuje
s
konji
,
mulami
in
osli
?
Bežite
vendar
!
Dokaz
,
da
sem
res
kupčevalec
s
konji
,
je
to
,
da
sem
prišel
semkaj
za
Vami
,
da
kupim
Vašo
rdečkasto
kobilico
.
Kržan
je
bil
sicer
presenečen
po
tej
ponudbi
in
tudi
njegov
sum
glede
kupčevalca
s
konji
je
bil
močno
omajan
,
a
vdati
se
vendar
ni
hotel
.
—
Ne
morem
Vam
verjeti
,
je
dejal
odločno
.
Preveč
ste
bili
pogumni
in
izvedeni
,
ko
sva
bila
skupaj
na
morju
.
In
način
,
kako
ste
potem
izginili
brez
sledu
,
je
bil
tudi
zelo
sumljiv
.
—
Vrag
Vas
naj
razume
,
se
je
končno
vendarle
nekoliko
razljutil
tujec
.
Ali
mislite
,
da
trgovec
s
konji
ne
sme
biti
pogumen
in
ne
sme
imeti
usmiljenja
z
ljudmi
,
ki
so
v
smrtni
nevarnosti
?
Kaj
je
že
to
tudi
kaka
plemiška
predpravica
?
In
sumljiv
sem
tudi
zato
,
ker
sem
odšel
po
svojih
opravkih
,
ne
da
bi
čakal
kdaj
se
bom
od
Vas
,
ki
ste
ležali
brez
zavesti
,
primerno
poslovil
!
Kupčevalci
s
konji
smo
pač
navadni
ljudje
in
ne
poznamo
gosposkih
navad
,
pač
pa
vemo
,
da
je
čas
denar
,
moj
dragi
plemič
.
—
Da
,
vse
prav
,
je
nekoliko
zategnjeno
odgovoril
Kržan
,
ali
—
čemu
ste
pa
mojega
slugo
toliko
o
meni
izpraševali
in
mu
za
njegova
pojasnila
dali
kar
tri
tolarje
.
—
Vsak
kupčevalec
s
konji
podkupi
najprej
služabnika
,
če
hoče
z
gospodarjem
kupčijo
skleniti
.
Kar
daruje
slugi
,
to
gotovo
zasluži
pri
gospodarju
.
Tudi
pri
kupčiji
s
konji
ne
žanje
nihče
,
kdor
ni
prej
sejal
.
—
Kaj
ste
prišli
na
moj
gradič
,
da
bi
z
mano
napravili
kupčijo
?
—
Seveda
.
Vašo
kobilico
bi
bil
rad
kupil
.
V
teh
časih
vednih
vojn
primanjkuje
konj
in
težko
je
dobiti
pripravnih
za
vojaštvo
.
Na
Reki
sem
izvedel
o
Vaši
kobilici
in
jezdil
sem
k
Vam
,
da
bi
me
kdo
drugi
ne
prehitel
.
Prosim
Vas
,
povejte
,
koliko
zahtevate
za
svojo
kobilico
.
—
Rabim
jo
sam
in
je
ne
morem
prodati
.
—
Jaz
bi
jo
potreboval
za
nekega
beneškega
generala
.
Vi
ste
morda
dali
zanjo
deset
tolarjev
.
Sicer
je
moj
poklic
,
ljudi
goljufati
—
poštenega
kupčevalca
s
konji
svet
še
ni
videl
—
a
jaz
bom
še
vedno
lepo
svoto
zaslužil
,
če
Vam
povem
,
da
je
Vaša
kobilica
čistokrvna
arabska
žival
,
ki
je
bila
najbrž
last
kakega
imenitnega
turškega
paše
.
Ta
kobilica
je
vredna
dvesto
tolarjev
.
Kržan
se
je
komaj
premagoval
,
da
ni
razodel
svojega
veselja
in
svojega
presenečenja
,
a
moral
se
je
opreti
ob
mizo
,
tako
je
vse
trepetalo
v
njem
razburjenja
.
—
To
je
prav
lepo
,
da
mojo
kobilico
tako
visoko
cenite
;
vprašanje
je
le
,
koliko
bi
zanjo
odšteli
denarja
.
—
Veste
kaj
,
plemič
Kržan
,
je
dejal
tujec
in
ponudil
Kržanu
roko
,
udarite
in
kupčija
je
sklenjena
.
Dam
vam
stosedemdeset
tolarjev
v
denarju
in
prav
krepkega
in
čvrstega
konja
,
ki
vam
bo
izvrstno
služil
,
ki
pa
ni
za
vojno
,
ker
se
boji
streljanja
.
Kržan
se
ni
več
obotavljal
.
Hitro
,
kakor
bi
se
bal
,
da
prekliče
tujec
svojo
ponudbo
,
je
položil
svojo
roko
v
roko
kupčevalca
s
konji
.
—
Kupčija
velja
torej
?
V
resnici
,
plemič
Kržan
?
—
Na
mojo
čast
,
da
velja
,
je
odgovoril
Kržan
.
—
Potem
vam
lahko
povem
,
da
je
vaša
kobilioa
vredna
štiristo
tolarjev
,
če
ne
še
več
.
Iz
sultanovega
hleva
je
in
nosila
je
sultanovega
sina
Ibrahima
,
ko
je
šel
na
vojno
na
Hrvaško
.
Razumete
li
zdej
,
plemič
Kržan
,
zakaj
sem
hotel
na
vsak
način
dobiti
to
kobilico
.
—
Privoščim
vam
od
srca
,
da
napravite
dobro
kupčijo
,
je
dejal
Kržan
,
jaz
pa
sem
tudi
s
tem
zadovoljen
,
kar
dobim
za
kobilico
.
—
To
je
lepo
,
da
poštenim
ljudem
privoščite
zaslužek
.
Evo
vam
stosedemdeset
beneških
tolarjev
,
konja
vam
pa
pripelje
moj
hlapec
takoj
,
in
sicer
osedlanega
.
Imam
lepo
sedlo
,
pa
ga
ne
maram
seboj
vlačiti
po
svetu
.
Vašo
kobilico
pa
lahko
kar
sam
odpeljem
—
če
mi
toliko
zaupate
.
—
Zaupam
vam
,
le
odpeljite
kobilico
.
Tomo
ni
bil
kar
nič
zadovoljen
s
tem
,
da
je
njegov
gospodar
kupčevalcu
s
konji
toliko
zaupal
.
—
Hudič
to
ni
,
je
modroval
,
sedeč
pred
hlevom
,
zakaj
tisti
trije
tolarji
,
ki
mi
jih
je
daroval
,
se
še
niso
spremenili
v
metulje
in
se
tudi
ne
bodo
,
ker
sem
jih
namočil
v
blagoslovljeni
vodi
.
A
zaupanja
nimam
vendar
nič
do
tega
človeka
in
prav
nič
ne
verjamem
,
da
pošlje
konja
,
ki
ga
je
obljubil
.
Vse
to
pa
je
Tomo
slovesno
preklical
,
ko
je
nekaj
časa
po
tem
pripeljal
mlad
hlapec
krasnega
močnega
konja
,
čigar
sedlo
je
bilo
deloma
od
bakra
in
bogato
pozlačeno
.
—
Ta
konj
je
še
veliko
lepši
in
dragocenejši
kakor
moja
skromna
kobilica
je
menil
Kržan
in
zmajeval
z
glavo
,
ko
je
še
ogledal
sedlo
.
—
Tomo
pa
se
nikakor
ni
strinjal
s
tem
mnenjem
svojega
gospodarja
.
—
Kaj
bi
tako
govorili
!
Prav
po
cigansko
vas
je
ociganil
.
Ko
bi
ne
bila
vaša
kobilica
vredna
petsto
tolarjev
,
bi
vam
poleg
denarja
ne
bil
poslal
še
takega
konja
.
A
naj
ga
jaz
dobim
v
roke
,
jaz
mu
posvetim
,
in
še
prav
gotovo
.
„
Kaj
se
plačeš
lijepa
devojka
?
“
„„
Ne
pitaj
me
neznani
delija
!
““
Narodna
.
Veselega
srca
sta
jezdila
Kržan
in
Tomo
čez
Kras
proti
Devinu
in
tamkaj
zavila
v
furlansko
ravan
.
Namenjena
sta
bila
naravnost
v
Benetke
,
upajoč
,
da
ju
tam
čaka
sreča
,
ki
ju
hitro
obsuje
z
vsemi
svojimi
darili
.
Jezdila
sta
tako
naglo
,
da
nista
imela
časa
za
pogovore
,
sicer
pa
je
bilo
to
Kržanu
všeč
,
ker
je
mogel
nemoteno
misliti
na
vojvodinjo
Asunto
in
njeno
skrivnostno
pismo
,
v
katerem
ga
je
klicala
na
pomoč
,
ne
da
bi
povedala
,
kam
naj
Kržan
pride
.
Tudi
Tomo
,
ki
sicer
ni
ljubil
molčečnosti
,
je
imel
ta
dan
resne
misli
.
Ker
je
bil
prepričan
,
da
je
kupčevalec
s
konji
njegovega
gospodarja
prevaral
,
je
mislil
na
maščevanje
in
sicer
kot
praktičen
človek
,
je
ugibal
,
kako
bi
on
prevaril
kupčevalca
s
konji
,
če
bi
ga
še
kdaj
videl
,
kar
se
mu
je
zdelo
jako
verjetno
.
Mračilo
se
je
že
,
ko
sta
se
ustavila
v
furlanskem
Tržiču
,
da
se
malo
okrepčata
,
potem
pa
odjezdita
,
med
vinogradi
proti
Benetkam
.
Tu
so
bile
vasi
v
precejšnji
razdalji
druga
od
druge
in
na
samoti
stoječih
,
hiš
ni
bilo
nič
.
Toliko
bolj
sta
se
začudila
Kržan
in
Tomo
,
ko
sta
naenkrat
videla
,
da
se
jima
v
divjem
diru
bliža
velika
zaprta
kočija
.
Videla
sta
,
da
sta
bila
v
kočijo
vprežena
dva
sestradana
kmetska
kljuseta
,
nad
katerima
je
kočijaž
neprestano
vihtel
bič
in
ju
z
neusmiljenimi
udarci
vzdrževal
v
diru
.
Poleg
kočije
sta
jezdila
na
slabih
kmetskih
konjih
tudi
dva
z
dolgima
rapirjema
oborožena
lakaja
,
ki
sta
,
hoteč
podpirati
kočijaževo
prizadevanje
,
neprestano
vpila
na
konja
.
Tudi
lakaja
sta
kmalu
zapazila
Kržana
in
njegovega
sluga
.
Potegnila
sta
rapirje
in
kočija
se
je
ustavila
.
Kržan
je
od
daleč
videl
,
da
lakaja
ne
znata
niti
pošteno
jezditi
,
kaj
še
ravnati
z
orožjem
,
ki
sta
je
skrajno
nerodno
držala
v
rokah
.
Bližal
se
jima
je
z
največjo
ravnodušnostjo
in
niti
za
orožje
ni
prijel
,
prav
kakor
bi
ne
videl
,
da
sta
lakaja
pripravljena
na
boj
.
Ko
se
jima
je
toliko
približal
,
da
je
bil
le
še
kakih
deset
korakov
od
njiju
,
je
eden
lakajev
dvignil
rapir
in
pognal
svojega
konja
,
kakor
bi
hotel
napasti
Kržana
.
Konj
je
bil
pametnejši
od
jezdeca
in
je
skočil
na
stran
ter
začel
bežati
.
Drugi
lakaj
je
tudi
dvignil
rapir
,
a
ni
se
maknil
z
mesta
,
nego
se
zadovoljil
s
klicem
:
—
Še
en
korak
naprej
,
in
prebodem
Vas
.
—
Ne
vem
,
če
izda
tvoj
rapir
toliko
,
kakor
moj
bič
,
je
odgovoril
Kržan
in
se
pognal
proti
lakaju
in
ga
začel
pratepavati
z
bičem
,
s
katerim
je
po
takratni
navadi
naganjal
konja
.
Tepeni
lakaj
je
izpustil
rapir
in
zdrknil
s
konja
ter
kleče
prosil
izpod
konja
.
—
Milostlivi
gospod
,
nikar
me
ne
ubite
.
Prosim
Vas
odpuščanja
.
Ko
je
drugi
lakaj
videl
usodo
svojega
tovariša
,
je
spustil
vajeti
,
skočil
s
konja
in
bežal
čez
vinograde
in
polja
,
katera
so
bila
posejana
s
turščico
,
kar
so
ga
nesle
noge
.
—
Zakaj
si
mi
grozil
,
predrznež
,
je
vprašal
Kržan
lakaja
,
ki
ga
je
bil
Tomo
potegnil
izpod
konja
in
postavil
pred
svojega
gospodarja
.
—
Verujte
,
milostivi
gospod
,
da
ne
iz
bojaželjnosti
niti
iz
prešernosti
.
Storil
sem
,
ker
mi
je
bil
to
ukazal
moj
gospod
,
ki
sedi
v
tej
kočiji
.
Lakaj
se
je
malo
približal
Kržanu
in
mu
šepetajo
rekel
,
ozirajoč
se
plaho
na
kočijo
:
—
Moj
gospodar
je
odpeljal
svojo
sorodnico
,
ki
ga
je
poklicala
na
pomoč
,
ker
so
jo
hoteli
dati
v
samostan
.
—
Tvoj
gospodar
mora
biti
častivreden
gospod
,
samo
pri
izberi
slug
nima
sreče
,
je
menil
Kržan
.
Kako
se
imenuje
tvoj
gospodar
?
—
Moj
gospodar
je
grof
Panigaj
.
—
Ti
si
res
izboren
in
zanesljiv
sluga
.
Kar
na
prvo
vprašanje
izdaš
vse
tajnosti
svojega
gospodarja
.
Takega
slugo
bi
jaz
potreboval
!
—
O
,
gospod
,
na
prvi
pogled
sem
spoznal
,
da
Vam
smem
zaupati
in
zato
sem
govoril
tako
odkritosrčno
...
—
Dobro
,
dobro
!
Idi
k
svojemu
gospodarju
in
reci
,
da
sem
njemu
in
njegovi
sorodnici
na
razpolaganje
,
če
potrebujeta
mojo
pomoč
.
Lakaj
se
je
globoko
priklonil
in
odšel
h
kočiji
.
Tomo
,
ki
je
z
veliko
pozornostjo
poslušal
Kržanov
pogovor
z
lakajem
,
se
je
zdaj
hitro
približal
svojemu
gospodarju
.
—
Upam
,
da
se
ne
bodete
vtikali
v
zadeve
teh
ljudi
.
—
Hvala
,
Tomo
,
da
si
tako
pozoren
in
ne
zamudiš
nobene
prilike
,
da
mi
daš
kak
dober
svet
.
—
E
,
milostivi
gospod
,
zgodilo
se
je
že
dostikrat
,
da
so
bedaki
,
kakor
sem
jaz
,
svetovali
kaj
pametnega
,
in
da
so
pametni
možje
,
kakor
vi
,
storili
kaj
bedastega
.
—
Poslušal
te
bom
,
Tomo
,
kakor
vselej
,
rad
ali
nerad
.
Govoril
kaj
ti
ni
všeč
?
—
Prvič
mi
ni
všeč
,
da
se
grof
Panigaj
ne
gane
iz
svoje
kočije
.
To
priča
vsaj
eno
,
da
namreč
ni
pogumen
.
Drugič
se
mi
zdi
zgovornost
njegovega
lakaja
sumljiva
.
—
In
kaj
sklepaš
iz
tega
,
moj
bistroumni
Tomo
?
—
Da
gospodar
te
kočije
sploh
ni
grof
Panigaj
in
da
tudi
ni
odpeljal
svoje
sorodnice
,
če
pa
je
grof
Panigaj
in
je
odpeljal
svojo
sorodnico
,
potem
ga
ta
gotovo
ni
sama
poklicala
na
pomoč
,
ker
ji
s
strahopetnikom
ni
nič
pomagano
.
Kržan
ni
ničesar
odgovoril
,
kajti
je
v
tem
hipu
odstopil
od
kočije
,
kjer
je
bil
nekaj
govoril
pri
oknu
,
in
se
približal
Kržanu
.
—
Grof
Panigaj
in
njegova
sorodnica
se
Vam
,
milostivi
gospod
,
zahvaljujeta
za
Vašo
ljubeznivo
ponudbo
,
a
nečeta
Vam
delati
sitnosti
,
ker
ne
potujeta
dlje
kot
do
najbližje
vasi
.
—
Ker
komaj
čakata
,
da
bi
midva
odrinila
,
je
mrmral
Tomo
,
dočim
je
Kržan
,
ne
da
bi
kaj
odgovoril
,
pognal
konja
.
Jezdil
je
nalašč
prav
počasi
mimo
kočije
in
videl
je
cvetoč
dekliški
obraz
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
ima
dekle
solze
v
očeh
.
Rad
bi
bil
vprašal
,
zakaj
se
joče
,
a
v
tem
trenotku
se
je
dekle
obrnilo
v
stran
,
prav
kakor
bi
se
hotelo
ogniti
vsakemu
vprašanju
Kržanovemu
.
Oh
,
vzemita
me
sebó
,
vzemita
,
oh
,
nesita
me
sebó
,
nesita
,
oh
,
nesita
me
na
beli
dan
.
Krilan
.
Kržan
in
njegov
Tomo
nista
poznala
potov
po
furlanski
ravnini
,
pač
pa
sta
izvedela
,
da
je
svet
močvirnat
in
da
nepoznanec
krajev
lahko
zaide
v
nevarnost
in
v
smrt
.
Ker
se
je
bila
med
tem
naredila
noč
,
sta
sklenila
,
da
se
vrneta
do
prve
vasi
in
da
tam
počakata
naslednjega
dne
.
Vas
je
ležala
kak
streljaj
od
velike
ceste
.
Prebivalci
so
že
malone
vsi
spali
,
ko
sta
Kržan
in
Tomo
prijezdila
do
cerkve
,
kjer
je
stala
edina
gostilna
tega
kraja
.
Niti
večerje
nista
več
dobila
.
Zaužila
sta
nekaj
kruha
in
vina
in
šla
spat
,
Kržan
v
sobo
,
ki
mu
jo
je
odkazal
krčmar
,
Tomo
pa
na
hlev
,
ker
je
načeloma
ležal
pri
konjih
svojega
gospodarja
.
Ko
se
je
Kržan
razpravljal
,
da
bi
legel
v
posteljo
,
je
zaslišal
na
dvorišču
glasno
govorjenje
.
Dva
moža
sta
se
prepirala
.
Kržan
je
pristopil
k
oknu
,
da
vidi
,
kaj
da
je
.
Pri
luči
svetilke
,
ki
jo
je
imel
kramar
v
rokah
,
je
zagledal
veliko
kočijo
,
poleg
katere
je
med
dvema
lakajema
stal
velik
gospod
,
ki
je
kričal
na
ves
glas
na
kramarja
,
da
mu
mora
povrniti
škodo
.
Za
kako
škodo
se
je
šlo
,
tega
Kržan
ni
umel
in
na
to
tudi
ni
pazil
,
kajti
zanimala
ga
je
samo
oseba
razjarjenega
gospoda
.
Kržan
je
bil
na
prvi
pogled
spoznal
lakaja
,
ki
ga
je
bil
ta
dan
pretepel
z
bičem
in
iz
tega
je
sklepal
,
da
je
lakajev
gospodar
tisti
skrivnostni
grof
Panigaj
,
ki
je
odpeljal
svojo
sorodnico
,
da
jo
reši
samostana
.
Prepir
na
dvorišču
je
postajal
čedalje
živahnejši
,
obenem
pa
je
zaslišal
Kržan
naglo
in
nujno
trkanje
na
vratih
v
svojo
sobo
.
—
Kdo
je
?
je
vprašal
Kržan
,
ker
je
bil
napol
razpravljen
in
vsled
tega
ni
hotel
vrat
odpreti
.
—
Prosm
Vas
,
bodite
usmiljeni
in
odprite
,
se
je
odzval
zbegan
ženski
glas
.
Kržan
je
vzel
samokres
v
roko
in
je
takoj
odpri
vrata
.
V
hipu
je
že
planila
v
sobo
le
za
silo
oblečena
mlada
dama
in
pokleknila
pred
Kržana
.
—
Gospod
—
bodite
usmiljeni
.
Zaupanje
,
da
ste
plemenit
mož
,
me
je
pripeljalo
k
Vam
.
Rešite
me
,
prosim
Vas
,
rešite
me
!
Mlada
dama
je
ihte
vila
roke
in
se
potem
oklenila
Kržanovih
kolen
.
—
Rešite
me
,
je
jokala
,
ali
me
pa
ustrelite
.
Kržan
ni
vedel
,
ne
kaj
bi
rekel
,
ne
kaj
bi
storil
.
Slutil
je
,
da
je
mlada
,
dama
tista
sorodnica
,
ki
jo
je
bil
odpeljal
grof
Panigaj
,
a
še
predno
mu
je
to
postalo
jasno
,
je
mlada
dama
skočila
na
noge
in
naglo
zaprla
in
zaklenila
vrata
.
—
Oprostite
,
je
rekla
,
a
čula
sem
na
stopnicah
korake
.
Ah
,
gospod
,
ne
zapustite
me
!
—
Ne
bojte
se
ničesar
,
je
naposled
izpregovoril
Kržan
.
Sicer
ne
pojmim
,
česa
bi
se
Vam
bilo
bati
,
ali
kdor
se
zanaša
na
mojo
čast
in
na
moje
poštenje
,
je
lahko
prepričan
,
da
ga
bom
branil
do
smrti
.
Kržan
je
damo
prijel
spoštljivo
za
roko
in
jo
peljal
k
svoji
postelji
.
—
Moja
soba
Vam
je
seveda
na
razpolaganje
gospodična
in
moj
meč
tudi
.
Mlada
dama
je
sedla
na
stol
kraj
postelje
in
sklenila
roke
.
—
Rešili
ste
mi
življenje
,
plemeniti
gospod
.
O
,
vedela
sem
,
da
se
smem
zanašati
na
Vas
.
Vedela
sem
to
,
ko
ste
jezdili
mimo
kočije
in
Boga
sem
hvalila
,
ko
sem
Vas
pozneje
videla
prijezditi
v
to
vas
s
svojim
slugo
.
Tisti
trenotek
sem
bila
prepričana
,
da
vaju
je
poslala
nebeška
milost
v
to
hišo
,
v
namen
,
da
me
vzameta
seboj
in
me
rešita
iz
teme
.
—
Gospodična
,
jaz
Vas
prav
ne
razumem
,
je
menil
Kržan
.
Ali
mi
ne
morete
povedati
,
kaj
se
Vam
je
zgodilo
?
—
Ne
silite
me
v
to
,
gospod
,
zakaj
težko
bi
mi
bilo
,
Vam
razodeti
svojo
stvar
.
Kržanu
se
je
dekle
smililo
in
odložen
je
bil
,
ji
pomagati
v
vsakem
slučaju
.
—
Ne
mislim
Vas
siliti
,
je
rekel
vljudno
.
Prepričan
sem
,
da
se
Vam
je
zgodila
,
krivica
.
Vprašal
sem
Vas
le
,
misleč
,
da
bi
Vas
lahko
bolje
branil
,
če
bi
poznal
Vaš
položaj
.
Mlada
dama
se
je
s
solznimi
očmi
nasmehnila
Kržanu
.
—
Zaupam
Vam
popolnoma
,
je
rekla
.
Moj
položaj
Vam
bo
dovolj
jasen
,
če
Vam
povem
,
da
je
moja
preteklost
ubila
vso
mojo
prihodnjost
in
da
mi
je
zdaj
odprta
le
še
ena
pot
—
v
samostan
.
—
Morda
pretiravate
,
gospodična
;
v
svoji
bolesti
niste
v
stanu
vse
prav
presoditi
.
—
Žal
,
da
ni
tako
,
je
odgovorila
mlada
dama
,
in
če
me
hočete
poslušati
,
se
bodete
sami
prepričali
.
Imenujem
se
Leonora
in
sem
hči
mogočnega
in
bogatega
očeta
.
Njegovo
ime
Vam
je
gotovo
znano
.
Moj
oče
je
patricij
Barbo
.
—
Ne
zamerite
mi
moje
nevednosti
,
plemenita
gospodična
,
a
jaz
tega
imena
še
nisem
nikdar
slišal
.
—
Ni
mogoče
,
se
je
čudila
Leonora
.
Moj
oče
spada
vendar
med
najimenitnejše
može
v
Benetkah
.
Rod
Barbov
je
star
in
slavno
znan
.
Iz
rodu
Barbov
je
bil
že
eden
papež
,
eden
kardinal
...
—
Moja
nevednost
je
pač
velika
,
milostiva
gospodična
,
a
kaj
hočem
,
majhen
kranjski
plemič
sem
,
ki
ni
še
nikdar
videl
Benetk
in
ne
pozna
njene
zgodovine
.
—
Ni
treba
,
da
se
opravičujete
!
Kdo
naj
pozna
vse
slavne
rodove
!
Lahko
pa
mi
verjamete
,
da
sem
imela
mnogo
snubcev
že
zaradi
očetovega
bogastva
...
—
Še
bolj
pa
zaradi
svoje
izredne
lepote
,
je
pripomnil
Kržan
,
koteč
biti
galanten
.
—
Bodi
kakorkoli
—
resnica
je
,
da
sem
vse
snubce
odbila
.
Letošnje
poletje
sem
prebivala
na
očetovem
gradiča
blizu
Portogruara
in
tjakaj
je
prišel
tudi
grof
Panigaj
,
ki
ima
v
bližini
malo
posestvo
.
Grof
je
brezčasten
človek
,
zapravil
je
vse
svoje
premoženje
in
prišel
je
mojega
očeta
prosit
,
naj
vpliva
,
da
bi
bil
sprejet
v
beneško
armado
.
Obiskoval
nas
je
vsak
dan
in
se
mi
dobrikal
na
vse
načine
.
Davi
je
odšel
moj
oče
za
nekaj
dni
v
Benetke
in
jaz
sem
ostala
sama
doma
.
Ker
mi
je
bilo
dolgčas
,
sem
se
odpeljala
na
Panigajev
gradič
obiskat
njegovo
bolehno
sestro
,
ki
je
moja
prijateljica
že
mnogo
let
.
Nič
slabega
sluteč
,
sem
poslala
voz
domov
,
ter
privolila
,
da
se
peljem
s
Panigajevo
kočijo
nazaj
.
Po
obedu
sem
se
odpravila
in
Panigaj
me
je
spremil
.
A
komaj
je
bila
kočija
prišla
nekaj
streljajev
od
gradiča
,
je
kočijaž
zavil
na
stranski
pot
in
začel
poditi
konje
,
kar
se
je
dalo
.
Še
sedaj
nisem
vedela
,
da
je
bilo
vse
to
pripravljeno
.
Mislila
sem
,
da
si
je
Panigaj
dovolil
šalo
.
Toda
ko
sem
začela
kričati
,
mi
je
Panigaj
zamašil
usta
in
—
ah
,
opustite
mi
dalnje
pripovedovanje
...
Leonora
je
z
rokama
zakrila
obraz
in
se
bridko
razjokala
.
Kržana
je
njeno
pripovedovanje
tako
pretreslo
,
da
ni
našel
ne
ene
tolažilne
besede
za
obupajoče
dekle
.
—
Ko
sem
prišla
k
sebi
,
je
čez
nekaj
časa
nadaljevala
Leonora
,
mi
je
Panigaj
hladnokrvno
rekel
,
da
mi
je
storil
to
sramoto
,
da
bi
bila
primorana
,
ga
vzeti
za
moža
.
Vem
,
da
me
ne
ljubi
in
da
hoče
le
moj
denar
.
Ko
bi
me
bil
snubil
,
bi
ga
bil
oče
s
palico
pognal
čez
prag
...
Ah
,
onečaščena
sem
...
—
Jaz
vas
bodem
maščeval
,
plemenita
gospodična
,
je
v
svetem
srdu
zaklical
Kržan
in
vzel
svoj
meč
.
S
krvjo
bo
Panigaj
poplačal
,
kar
Vam
je
storil
.
Leonora
je
planila
h
Kržanu
in
se
oklenila
,
njegove
roke
.
—
Ne
,
ne
storite
mu
ničesar
.
To
bi
le
poslabšalo
moj
položaj
.
Kdo
mi
bo
verjel
,
da
se
mi
je
zgodila
sila
?
Če
Panigaja
ubijete
,
kako
naj
se
vsaj
pred
svetom
opravičim
?
Panigaj
mora
biti
tožen
in
obsojen
,
potem
bodo
ljudje
verjeli
,
da
nisem
lahkomiselna
,
nego
poštena
ženska
.
—
Kaj
naj
torej
storim
za
vas
,
plemenita
gospodična
?
—
Panigaj
mi
je
rekel
,
da
se
vrne
z
menoj
na
svoj
gradič
.
Prosim
vas
,
sledite
njegovemu
vozu
.
V
prvem
mestu
pokličite
redarje
in
dajte
Panigaja
aretovati
,
mene
pa
peljite
domov
k
očetu
.
—
Dobro
,
gospodična
,
zgodi
se
po
Vašem
ukazu
.
Vaša
misel
je
dobra
;
tako
se
bo
dokazalo
,
da
Vam
je
Panigaj
res
storil
silo
.
A
kaj
nameravate
sedaj
storiti
?
—
Idem
v
svojo
sobo
,
ki
je
poleg
Vaše
,
in
bog
mi
je
priča
,
da
se
bom
Panigaja
ubranila
,
če
treba
z
nožem
.
Leonora
je
podala
Kržanu
roko
.
—
Plemeniti
gospod
,
hvaležna
Vam
bom
do
smrti
za
Vašo
pomoč
.
Po
teh
besedah
je
odšla
iz
sobe
,
Kržan
pa
se
je
napol
oblečen
vrgel
na
posteljo
in
z
mislimi
na
vojvodinjo
Asunto
hitro
zaspal
.
Za
drugega
pa
meni
ni
,
ko
to
,
kar
tebe
mal
skrbi
:
za
tvojo
zidano
gospo
,
ki
tako
mlada
vdova
bo
.
Narodna
.
Obupno
kričanje
je
pozno
ponoči
prebudilo
Kržana
iz
trdnega
spanja
.
Planil
je
pokonci
.
„
Pomagajte
,
pomagajte
“
je
slišal
klicati
,
potem
je
vse
utihnilo
.
Kržan
je
v
največji
naglici
oblekel
kar
je
bilo
najpotrebneje
,
vzel
svoj
meč
in
hitel
iz
sobe
.
Najprej
je
odprl
sosedno
sobo
,
kjer
je
spala
Leonora
.
V
sobi
je
gorela
borna
luč
,
Leonore
pa
tu
ni
bilo
.
Zdaj
se
je
zopet
čulo
klicanje
„
Pomagajte
,
pomagajte
!
“
Glas
je
prihajal
od
zunaj
in
Kržan
je
hitel
po
stopnicah
na
dvorišče
in
tam
šel
v
smeri
,
odkoder
je
čul
klicanje
.
Ker
se
je
ta
glas
slišal
zdaj
s
te
,
zdaj
z
druge
strani
,
je
Kržan
domneval
,
da
je
Panigaj
odvedel
Leonoro
in
jo
namenoma
vodi
zdaj
na
to
,
zdaj
na
drugo
stran
,
da
bi
preganjalce
premotil
in
jim
vzlic
Leonorinemu
klicanju
utekel
.
Po
dolgem
brezuspešnem
beganju
po
njivah
,
travnikih
in
vinogradih
,
je
Kržan
pri
slabem
luninem
svitu
ugledal
begajoče
človeško
bitje
.
Pognal
se
je
za
njim
in
dohitel
—
Leonoro
.
—
Milost
,
milost
,
prizanesite
mi
,
je
zaječala
Leonora
in
se
od
onemoglosti
zgrudila
na
tla
.
Nikar
me
ne
umorite
!
—
Mene
se
ni
treba
bati
,
je
dejal
Kržan
in
pomagal
Leonori
na
noge
.
Prišel
sem
,
da
Vas
branim
.
—
Ah
,
vi
ste
,
plemeniti
gospod
,
je
vzradoščena
vzkliknila
Leonora
.
Zahvaljen
bodi
Bog
,
ki
Vas
je
poslal
meni
na
pomoč
.
V
prvem
trenotku
Vas
nisem
spoznala
in
sem
mislila
,
da
me
je
dohitel
grof
Panigaj
.
Leonora
je
bila
od
strahu
in
beganja
tako
izmučena
in
upehana
,
da
jo
je
moral
Kržan
držati
,
sicer
bi
se
bila
zgrudila
.
Naslonila
se
je
na
njegove
prsi
in
si
s
solzami
olajšala
srce
.
—
Ne
bojte
se
,
milostava
gospodična
,
jo
je
tolažil
Kržan
.
S
svojo
glavo
vam
jamčim
,
da
se
vam
grof
Panigaj
več
ne
približa
in
svojo
čast
Vam
prisegam
,
da
mora
grof
Panigaj
plačati
s
smrtjo
,
kar
Vam
je
storil
.
Kržan
je
govoril
s
tako
neizprosno
odločnostjo
in
samozavestjo
,
da
Leonora
ni
dvomila
,
da
grofu
Panigaju
kmalu
odbije
poslednja
ura
.
Prestrašila
pa
se
je
misli
,
da
bi
morala
biti
priča
groznega
boja
in
zato
je
jela
prositi
Kržana
,
naj
opusti
to
misel
in
naj
beneški
sodniji
prepusti
kaznovanje
.
—
Ne
,
gospodična
,
to
je
nemogoče
,
je
izjavil
Kržan
.
Pokoril
sem
se
vaši
želji
sinoči
in
vas
s
tem
spravil
v
smrtno
nevarnost
.
Zdaj
mi
morate
dovoliti
,
da
ravnam
po
svoji
glavi
.
Pojdiva
na
varen
kraj
,
kjer
bodete
lahko
počivali
,
med
tem
mi
pa
povejte
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Leonora
je
opiraje
se
na
Kržanovo
roko
šla
počasi
s
svojim
rešiteljem
nazaj
proti
vasi
.
—
Panigaj
je
še
sinoči
izvedel
—
kako
,
mi
ni
znano
—
da
sem
bila
v
vaši
sobi
.
Umljivo
je
,
da
se
je
tega
prestrašil
.
Komaj
sem
se
od
vas
vrnila
v
svojo
sobo
in
zaklenila
vrata
za
seboj
,
je
že
prišel
in
me
poživljal
,
naj
mu
odprem
.
Nisem
mu
odgovorila
na
vprašanje
,
kaj
sem
pri
vas
iskala
,
niti
mu
odprla
.
Slutila
sem
pa
,
da
moram
biti
oprezna
in
da
mi
preti
nevarnost
.
Vsled
tega
sem
legla
vsa
oblečena
na
postelj
in
nisem
ugasnila
luči
.
Spanec
me
je
proti
moji
volji
vendar
prevzel
,
a
spala
sem
nemirno
.
Naenkrat
sem
začula
ropot
pri
oknu
in
zagledala
Panigaja
,
ki
je
,
stoječ
najbrž
na
lestvi
,
odpiral
od
zunaj
okno
.
Pobegnila
sem
iz
sobe
na
dvorišče
in
ker
je
bilo
to
odprto
,
sem
neprestano
kričaje
tekla
na
polje
in
od
tod
kakor
brez
uma
begala
,
dokler
me
niste
vi
našli
,
—
Le
eno
mi
je
žal
,
plemenita
gospodična
,
je
dejal
Kržan
,
da
ne
bom
mogel
Panigaja
pred
smrtjo
prisiliti
,
da
bi
se
z
Vami
poročil
.
—
Tega
tudi
ne
bi
hotela
.
—
Mislim
,
da
bi
potem
bili
vsaj
pred
svetom
rehabilitirani
.
Vdova
pa
bodete
pravzaprav
tudi
tako
,
če
tudi
brez
cerkvenega
blagoslova
.
A
zda
ni
več
časa
izgubiti
.
Spremim
vas
v
krčmo
in
potem
obračunam
s
Panigajem
.
Prišedši
v
bližino
vaške
gostilne
je
Kržan
naletel
na
svojega
slugo
Tomo
,
ki
je
,
držeč
v
vsaki
roki
en
samokres
,
prežal
na
vse
strani
,
da
bi
zopet
zaslišal
klic
„
pomagajte
“
.
—
Ah
,
milostivi
gospod
,
kako
sem
vesel
,
da
vas
zopet
vidim
!
S
temi
besedami
je
Tomo
pozdravil
svojega
gospodarja
in
pri
tem
mahal
s
samokresoma
okrog
sebe
,
da
so
krog
njega
zbrani
vaščani
strahoma
in
kričaje
bežali
na
vse
strani
.
—
Slišal
sem
klicanje
in
ker
vas
ni
bilo
v
sobi
,
sem
vas
šel
iskat
,
je
nadaljeval
Tomo
.
Tako
rad
bi
poskusil
samokresa
,
če
sta
zakaj
.
Če
je
treba
koga
ustreliti
,
koj
meni
povejte
,
milostivi
gospod
.
—
Le
spravi
za
sedaj
samokresa
,
je
ukazal
Kržan
.
Morda
jih
bos
prej
rabil
,
nego
misliš
.
—
Saj
komaj
čakam
na
to
,
je
odgovoril
Tomo
.
Toda
—
kaj
se
je
pravzaprav
zgodilo
?
—
Iščem
človeka
,
ki
je
storil
hudodelstvo
in
ki
ga
hočem
za
to
kaznovati
.
—
Potem
grem
z
vami
.
Dovolite
mi
,
da
jaz
tega
hudodelca
ustrelim
.
—
Ne
,
Tomo
,
ti
ostaneš
pri
tej
gospodični
in
jo
boš
čuval
.
Če
se
kdo
približa
in
hoče
gospodični
kaj
storiti
,
ga
takoj
ustreliš
.
Si-li
razumel
?
—
Razumel
sem
že
,
ne
veseli
me
pa
nič
,
je
čmerno
odgovoril
Tomo
.
Zdaj
,
ko
imam
dva
samokresa
in
bi
ju
lahko
poskusil
,
pa
naj
čuvam
pri
gosposkem
dekletu
,
to
res
ni
nič
.
Leonora
se
je
med
tem
molče
oklepala
Kržanovo
roke
,
tako
zaupno
,
kakor
da
ji
je
mnogoleten
znanec
,
prijatelj
ali
ljubimec
.
Verovala
je
vanj
,
v
njegov
meč
in
neustrašeuost
,
a
čim
dalje
ga
je
gledala
,
toliko
večja
je
postala
njena
skrb
,
da
bi
se
Kržanu
v
boju
z
grofom
Panigajem
znala
zgoditi
nesreča
.
—
Gospod
,
je
šepetaje
prosila
Kržana
,
dovolite
,
da
gre
vaš
sluga
z
vami
.
Panigaj
je
nevaren
nasprotnik
,
ker
je
lokav
in
mu
je
vsako
sredstvo
dobro
.
Zame
se
ni
treba
bati
.
Z
menoj
se
tudi
ne
more
nič
več
zgodita
.
Onečašcena
sem
in
s
tem
obsojena
,
da
stopim
v
samostan
in
da
tamkaj
končam
svoje
dni
.
Zaradi
tega
bi
bilo
tudi
najbolje
,
da
sploh
pustite
Panigaja
pri
miru
.
Saj
ni
vredno
,
da
bi
svoje
roke
onesnažili
s
krvjo
takega
človeka
,
moje
sramote
pa
bi
s
tem
tudi
ne
spravili
s
sveta
.
—
Panigaj
bi
pobegnil
in
drugod
zopet
lahko
storil
kako
budodelstvo
.
Naj
umrje
.
Če
pa
ostanete
sami
v
gostilni
—
saj
lahko
prenočite
v
krčmarjevi
sobi
—
potem
bo
res
bolje
,
da
gre
moj
sluga
z
menoj
.
Poštenega
nasprotnika
se
ne
bojim
nobenega
,
pred
nepoštenim
pa
mora
biti
človek
oprezen
,
Kržan
in
Tomo
sta
spremila
Leonoro
v
hišo
,
kjer
jo
je
krčmarica
vzela
v
svojo
sobo
.
Tomo
pa
je
šel
v
Kržanovo
sobo
po
samokresa
.
Povrnil
se
je
ves
zbegan
:
—
Milostivi
gospod
,
je
vzkliknil
,
v
vaši
sobi
sem
našel
na
tleh
štiri
tolarje
.
Ali
ste
jih
vi
izgubili
,
ko
ste
se
oblačili
.
—
Ne
,
je
prestrašen
odgovoril
Kržan
.
V
naglici
sem
pustil
ves
svoj
denar
na
mizi
.
—
Na
mizi
ni
ničesar
,
ne
denarja
ne
samokresov
.
Kržan
se
je
tako
prestrašil
,
da
zna
je
zastala
sapa
.
Potem
pa
je
iztrgal
Tomu
luč
iz
rok
in
hitel
v
svojo
sobo
.
Zakričal
je
jeze
in
žalosti
kakor
ranjen
lev
,
ko
je
videl
,
da
,
je
res
izginil
ves
denar
in
tudi
samokresa
.
Ko
je
tat
v
naglici
mašil
denar
v
svoj
žep
,
mu
je
najbrž
zdrknilo
nekaj
tolarjev
iz
rok
in
te
je
bil
našel
Tomo
na
tleh
.
Kržana
je
to
popolnoma
potrlo
.
Nemo
je
sedel
na
svoji
postelji
in
obup
mu
je
legel
na
srce
.
—
Kdo
je
tat
?
je
vprašal
Kržan
po
daljšem
molku
in
kar
sam
odgovoril
na
svoje
vprašanje
:
Ali
Panigaj
sam
,
ali
eden
njegovih
lakajev
.
Panigaj
je
sledil
ubegli
gospodični
in
se
najbrže
kje
zunaj
skriva
.
Lakaja
njegova
pa
sta
me
gotovo
videla
,
ko
sem
tekel
iz
hiše
,
in
sta
to
priliko
porabila
in
me
okradla
.
—
Tako
bo
in
nič
drugače
,
je
pritrdil
svojemu
gospodarju
Tomo
.
Ker
pa
midva
lahko
na
konjih
zasledujeva
Panigaja
in
njegova
lakaja
,
jih
gotovo
zasačiva
in
sedaj
bi
moral
Panigaj
najprej
šteti
denar
in
potem
šele
dati
glavo
.
Kržan
in
Tomo
sta
sklenila
,
da
gresta
takoj
lovit
grofa
Panigaja
.
Le
toliko
se
je
še
pomudil
Kržan
v
svoji
sobi
,
da
se
je
popolnoma
oblekel
.
Ko
je
pa
s
Tomom
stopil
na
hodnik
in
pogledal
na
dvorišče
,
je
mislil
,
da
ga
je
zadela
strela
z
jasnega
.
Z
dvorišča
so
namreč
odjezdile
štiri
osebe
,
Panigaj
na
Kržanovem
konju
,
Leonora
na
Tomovem
konju
,
lakaja
pa
na
svojih
konjih
.
—
Z
bogom
,
hrabri
moj
branitelj
,
je
zaklicala
Leonora
.
Panigaj
je
lopov
,
a
jaz
ga
ljubim
.
—
Z
bogom
,
je
kričal
Panigaj
in
zadovoljite
se
s
kljusetoma
,
ki
sem
ju
zamenjal
za
vaša
konja
.
In
kakor
veter
je
tatinska
družba
zdirjala
v
mlado
jutro
.
Kržan
ni
vedel
,
se
mu
li
blede
ali
je
vse
to
resnica
,
kar
je
videl
.
Stal
je
nepremično
na
odprtem
hodniku
.
Niti
ganiti
se
ni
mogel
.
Tomo
je
v
tem
slučaju
hitreje
mislil
kakor
njegov
gospodar
.
Čim
je
videl
Panigaja
na
Kržanovem
konju
in
Leonoro
na
svojem
konju
,
je
vedel
,
pri
čem
da
je
in
kako
lopovstvo
se
je
zgodilo
.
V
tistem
trenutku
pa
je
tudi
že
zdirjal
po
stopnicah
in
se
z
neverjetno
naglostjo
zapodil
za
tatinsko
družbo
.
Nekaj
minut
po
Tomovem
odhodu
se
je
zdelo
Kržanu
,
da
je
slišal
strel
.
To
ga
je
vzbudilo
iz
njegove
okamenelosti
.
Boječ
se
,
da
je
Tomo
postal
žrtev
svoje
zvestobe
,
je
Kržan
pohitel
iz
hiše
in
na
polje
,
a
tu
je
že
ugledal
Toma
,
ki
je
jako
počasnih
korakov
in
vidno
potrt
se
vračal
proti
krčmi
.
—
No
,
kaj
je
bilo
?
je
vprašal
Kržan
,
ko
je
dospel
do
svojega
sluga
.
—
O
,
nič
posebnega
,
je
odgovoril
Tomo
.
Videl
sem
,
da
konji
hitreje
dirjajo
kakor
jaz
.
Časti
njega
dvadeset
danaka
,
svitla
kruno
dužda
mletačkoga
.
Narodna
.
„
La
serenissima
republica
Venezia
“
je
bila
v
drugi
polovici
16.
stoletja
neprestano
zapletena
v
velike
vojne
.
Že
boji
v
Italiji
so
zahtevali
velikih
žrtev
,
še
veliko
večjih
pa
krvave
vojne
s
Turki
,
ki
so
hoteli
na
vsak
način
oropati
beneško
republiko
njenih
bogatih
kolonij
,
predvsem
otokov
,
ležečih
med
Grško
in
Egiptom
.
Vojaštvo
,
s
katerim
je
republika
beneška
vodila
svoje
vojne
,
se
je
rekrutiralo
iz
vseh
krajev
sveta
.
Benečani
sami
in
njim
podložni
Dalmatcinci
so
služili
le
pri
mornarici
,
v
katero
ni
republika
nikdar
sprejemala
tujcev
,
pri
drugi
armadi
pa
so
služili
skoro
največ
samo
tujci
,
to
je
Italijani
iz
drugih
italijanskih
držav
,
Nemci
in
zlasti
Slovenci
s
Primorske
in
z
Notranjske
.
Plemiči
,
ki
niso
imeli
premoženja
,
so
kaj
radi
vstopali
v
armado
beneške
republike
,
zakaj
nikjer
niso
imeli
tako
lepe
prilike
obogateti
,
kakor
ravno
tu
.
Vse
to
je
vedel
plemič
Kržan
,
ko
se
je
odpravil
v
Benetke
z
namenom
,
da
ponudi
republiki
svoj
meč
.
Solnce
se
je
veselo
smejalo
in
razlivalo
po
Benetkah
toliko
luči
in
toplote
,
da
se
je
sicer
tako
temno
in
velečastnoresno
mesto
lesketalo
v
najpestrejših
barvah
in
da
sta
bila
Kržan
in
Tomo
kar
omamljena
tolike
lepote
,
ko
sta
se
v
čolnu
iz
Portogruara
približala
Benetkam
.
A
srce
se
jima
je
širilo
,
ko
sta
izstopila
na
rivi
dei
Schiavoni
in
začula
domače
glasove
,
hrvatsko
govorico
,
kajti
bil
je
dan
velikega
semnja
in
vse
obrežje
je
bilo
napolnjeno
hrvatskega
ljudstva
iz
Dalmacije
.
—
Na
cilju
sva
in
Bog
daj
srečo
,
da
nama
izteče
vse
dobro
,
je
rekel
Kržan
resno
,
ko
je
s
Tomom
korakal
po
rivi
navzdol
proti
krasni
palači
,
v
kateri
je
stanoval
„
illustrissimo
principe
“
,
mogočni
in
vendar
brezmočni
beneški
dož
.
Ko
sta
Kržan
in
Tomo
v
nemem
občudovanju
stala
pred
doževo
palačo
,
odprla
so
se
vrata
in
štirje
bogato
livrirani
možje
so
prinesli
nosilnico
,
v
kateri
je
sedel
prileten
mož
.
Zavili
so
z
nosilnico
okrog
Markove
cerkve
in
izginili
v
stranskih
ulicah
.
Kržan
in
Tomo
sta
se
po
zgledu
drugih
,
ljudi
spoštljivo
odkrila
,
ko
je
šla
nosilnica
mimo
njiju
,
a
oba
sta
bila
kakor
okamenela
,
ko
sta
zagledala
moža
,
ki
je
sedel
v
tej
nosilnici
.
Tako
sta
bila
presenečena
,
da
sta
z
odprtimi
ustmi
gledala
za
nosilnico
in
jima
ni
prišlo
na
misel
,
da
bi
jej
sledila
.
Prvi
je
prišel
k
zavesti
Tomo
in
kot
vedno
praktičen
človek
je
hitro
pristopil
k
ljudem
,
ki
so
stali
v
bližini
ter
jih
v
svoji
slabi
italijanščini
vprašal
,
kdo
da
je
imenitni
gospod
,
ki
je
sedel
v
nosilnici
.
—
General
beneške
konjenice
na
otoku
Cipru
,
Fran
della
Croce
,
so
odgovorili
vprašanci
in
radovoljno
pojasnili
,
da
je
beneški
„
proveditor
“
Antonio
Bragadino
,
ki
je
v
imenu
republike
vladal
otok
Ciper
,
poslal
tega
generala
v
Benetke
,
da
izposluje
pošiljatev
nove
armade
na
ta
otok
,
za
čigar
zavzetje
so
Turki
napeli
vse
moči
.
Tomo
je
zmajeval
z
glavo
,
ko
je
svojemu
gospodarju
sporočil
to
pojasnilo
.
—
Meni
naj
vrag
iztrga
obe
ušesi
in
zrasejo
naj
mi
kozje
noge
,
je
končal
Tomo
svoje
poročanje
,
če
ta
general
ni
podoben
kakor
jajce
jajcu
tistemu
kupčevalcu
s
konji
,
ki
mi
je
dal
tri
tolarje
,
da
sem
ga
peljal
k
Vam
.
—
Tudi
meni
se
je
na
prvi
pogled
zazdelo
,
da
sedi
v
nosilnici
kupčevalec
s
konji
,
je
menil
Kržan
,
toda
to
je
bila
pač
zmota
.
Kupčevalec
s
konji
in
general
beneške
republike
pač
nista
ena
in
ista
oseba
,
dasi
sta
si
tako
podobna
,
da
bolj
le
ni
mogoče
.
Tomo
si
ni
dal
tako
hitro
vzeti
kakega
mnenja
.
—
Jaz
pa
le
mislim
,
da
je
ta
general
tisti
kupčevalec
s
konji
,
ki
mi
je
dal
tri
tolarje
.
General
je
že
tak
mož
,
ki
za
majhno
prijaznost
odrine
tri
tolarje
.
Konjski
mešetarji
pa
ogoljufajo
človeka
za
zadnji
groš
,
ne
pa
da
bi
komu
še
kaj
darovali
.
Škoda
,
da
nisva
stekla
za
nosilnico
,
da
bi
vsaj
vedela
,
kje
ta
general
stanuje
.
—
Tega
ne
bo
težko
izvedeti
,
je
dejal
Kržan
,
zakaj
tako
imenitnega
moža
pozna
vse
mesto
.
Sicer
pa
je
čisto
nemogoče
,
da
bi
se
ti
ne
motil
,
moj
ljubi
Tomo
,
in
zdaj
že
celo
nimava
časa
,
da
bi
lovila
muhe
,
ki
ti
po
glavi
roje
.
Počakaj
me
tu
na
trgu
,
jaz
grem
v
palačo
vprašat
,
če
me
sprejmejo
v
vojaško
službo
.
Kržan
je
stopil
na
dvorišče
doževe
palače
in
izvedel
od
stražarjev
,
ki
so
se
tamkaj
potikali
,
da
se
mora
oglasiti
pri
„
upravitelju
armade
na
morju
in
na
kopnem
“
,
kakor
so
imenovali
vojnega
ministra
,
pri
mogočnem
patriciju
Zenu
,
in
dva
stražarja
sta
mu
pokazala
pot
.
V
predsobi
je
sedel
mlad
,
gizdav
duhovnik
,
tajnik
vojnega
ministra
,
in
je
presenečenemu
Kržanu
povedal
,
da
ima
„
Consiglio
dei
dieci
“
(
svet
deseterice
)
vsak
dan
zaradi
vojne
toliko
sej
in
vojni
minister
Zeno
toliko
dela
,
da
bo
Kržan
moral
gotovo
teden
dni
čakati
,
da
pride
pri
avdijenci
na
vrsto
.
Kržana
je
to
hladno
naznanilo
spravilo
skoro
v
obup
.
Denarja
ni
imel
in
ni
vedel
,
ne
kako
bi
si
ga
preskrbel
,
ne
kako
bi
si
sicer
pomagal
v
tem
tujem
mestu
.
Prosil
in
rotil
je
ministrovega
tajnika
na
vse
načine
,
naj
mu
vendar
pomaga
do
avdijence
,
a
ker
ni
in
ni
mogel
ničesar
doseči
,
je
končno
,
dasi
ga
je
bilo
sram
v
dno
duše
,
vendar
razkril
ministrovemu
tajniku
svoj
položaj
,
češ
,
da
vsled
tega
mora
zahtevati
takojšnje
rešitve
svoje
ponudbe
.
—
Ljubi
gospod
,
je
dejal
tajnik
malo
sarkastično
,
meni
se
zdi
čisto
naravno
,
da
nimate
nič
denarja
.
V
beneško
armado
vstopajo
sami
plemiči
pogumnega
srca
in
praznih
žepov
;
iz
armade
pa
izstopajo
,
kadar
jim
je
ugasnil
pogum
,
usahnila
podjetnost
in
so
postali
žepi
polni
.
Zaradi
svojega
položaja
pa
si
ne
delajte
skrbi
.
Ministrov
tajnik
je
v
naglici
izpolnil
tiskan
listek
in
ga
izročil
Kržanu
.
—
Oglasite
se
s
tem
listkom
v
„
Ospizio
del
nobili
“
.
Vsak
otrok
Vam
pokaže
to
poslopje
,
kjer
bodete
dvajset
dni
gost
beneškega
doža
.
Nikar
ne
mislite
,
da
je
to
kaka
miloščina
.
Ne
!
„
Ospizio
dei
nobili
“
je
bil
ustanovljen
v
ta
namen
,
da
prebivajo
v
njem
plemiči
,
ki
bodejo
vstopiti
v
beneško
armado
,
kdor
pa
še
ni
sprejet
v
armado
,
ima
pravico
,
da
je
dvajset
dni
gost
beneškega
doža
.
Čez
deset
dni
pa
se
zopet
pri
meni
oglasite
in
tedaj
bodete
morda
že
prišli
na
vrsto
za
avdijenco
.
Kržanu
se
je
odvalil
kamen
od
srca
.
Ker
je
bil
tajnik
ministrov
duhovnik
,
mu
je
Kržan
poljubil
roko
in
odšel
iskat
Toma
.
V
svojem
veselju
pa
je
popolnoma
pozabil
vprašati
,
kako
in
kaj
je
z
generalom
della
Groce
.
Cavalleri
serventi
quando
servi
ste
donne
,
atenti
,
atenti
!
Codice
della
Marciana
.
„
Ospizio
dei
nobili
“
,
zavetišče
plemenitašev
,
velika
,
a
že
stara
in
slabo
vzdržana
hiša
poleg
takratnega
arzenala
,
je
bilo
natlačeno
polno
gostov
.
Zbrani
so
bili
tu
ljudje
vseh
narodnosti
,
ki
so
hoteli
pod
beneško
zastavo
poskusiti
svojo
srečo
.
Poleg
golobradih
mladeničev
,
ki
so
stopili
prvič
v
življenje
,
je
bilo
v
zavetišču
tudi
mnogo
mož
,
ki
so
že
služili
vsem
mogočim
vladarjem
in
so
že
vihteli
svoje
meče
na
vseh
evropskih
bojiščih
.
Bili
so
vmes
pač
tudi
omikani
ljudje
,
toda
večina
je
bila
sirova
in
podivjana
tako
,
da
je
Kržana
večkrat
obšel
strah
,
da
postane
tudi
sam
tak
v
tej
družbi
.
Koj
naslednji
dan
po
sprejetju
v
„
Ospizio
dei
nobili
“
se
je
Kržan
odpravil
v
cerkev
sv.
Marka
,
da
se
oglasi
pri
cerkovniku
,
kakor
mu
je
to
naročila
vojvodinja
Asunta
.
Spotoma
se
je
Tomo
ves
čas
trudil
,
da
bi
Kržana
odvrnil
od
tega
namena
.
—
Milostivi
gospod
,
postite
že
vendar
vojvodinjo
,
je
s
trdovratno
vztrajnostjo
rotil
svojega
gospodarja
,
Poiščiva
raje
kupčevalca
s
konji
.
Ta
ima
denar
in
je
sedaj
general
.
Ta
nama
lahko
pomaga
,
vojvodinja
pa
ne
bo
za
naju
ničesar
storila
.
Pomislite
samo
,
koliko
sva
se
trudila
,
da
sva
rešila
njo
in
njenega
očeta
.
Ali
mislite
,
da
mi
je
za
to
kaj
dala
?
Ničesar
nisem
dobil
!
Kupčevalec
s
konji
mi
je
dal
tri
tolarje
,
da
sem
ga
peljal
k
vam
,
vojvoda
pa
mi
ni
dal
niti
groša
.
Pet
tolarjev
je
pa
njegovo
in
njegove
hčere
življenje
vendar
vredno
.
Ker
pa
niti
ti
,
niti
podobni
argumenti
niso
pri
Kržanu
ničesar
zalegli
,
je
Tomo
poskusil
na
drug
način
doseči
svoj
namen
.
—
Milostivi
gospod
,
je
dejal
Tomo
,
ko
sta
s
Kržanom
prišla
do
cerkve
sv.
Marka
,
še
na
nekaj
Vas
moram
opozoriti
.
Če
ima
cerkovnik
za
Vas
kako
pismo
ali
kako
sporočilo
,
mu
morata
vendar
stisniti
v
roke
kako
darilo
.
Cerkovnik
najbrž
ne
bo
zadovoljen
,
če
mu
izrečete
samo
svojo
zahvalo
.
—
Da
,
prav
praviš
,
cerkovniku
bo
treba
nekaj
dati
,
je
menil
Kržan
.
Na
srečo
si
mi
ostal
ti
zvest
in
me
tudi
sedaj
ne
zapustiš
.
Posodi
mi
še
nekaj
denarja
.
—
Ne
,
milostivi
gospod
,
denarja
Vam
pa
nič
več
ne
posodim
,
je
odločno
izjavil
Tomo
.
Svoje
življenje
dam
za
Vas
,
če
je
treba
,
za
vojvodinjo
Asunto
in
njena
pisma
pa
niti
groša
.
Moja
vest
mi
pravi
,
da
bo
vojvodinja
Asunta
Vaša
nesreča
.
Kržana
je
spreletela
velika
nevolja
.
A
ker
se
je
okrog
cerkve
gnetlo
vse
polno
ljudi
,
ki
so
se
že
začeli
z
začudenjem
ozirati
na
jako
glasno
govorečega
Toma
in
njega
izredno
živahno
gestikuliranje
,
je
Kržan
premagal
svojo
jezo
.
—
Pojdi
k
vragu
,
je
zaklical
Tomu
in
se
odvrnil
od
njega
ter
odšel
v
cerkev
.
V
ljubezenskem
življenju
beneškega
prebivalstva
so
cerkovniki
in
gondolirji
igrali
vedno
veliko
vlogo
.
Bili
so
zaupniki
zaljubljencev
in
posredovalci
med
njimi
.
Opravila
so
imeli
vedno
mnogo
,
kajti
nravnost
je
imela
v
Benetkah
vedno
le
malo
veljave
.
Tesna
zveza
z
izpridenim
Orijentom
je
pokvarila
Benečane
in
jih
naučila
vseh
grdobij
.
Tudi
beneško
ženstvo
je
bilo
lahkomiselno
in
lahkoživo
,
a
ker
je
bilo
pod
strogim
nadzorstvom
,
se
je
za
svoje
ljubezenske
zadeve
posluževalo
tistih
ljudi
,
s
katerimi
je
prišlo
največkrat
in
najlaglje
v
dotike
.
To
so
bili
gondolirji
in
v
prvi
vrsti
cerkovniki
.
Zgodovina
pripoveduje
,
da
je
leta
1522.
umrli
cerkovnik
pri
Sv.
Marku
,
Julij
Sebatini
,
zapustil
250.000
tolarjev
,
ki
si
jih
je
pridobil
s
tem
,
da
je
spovednice
v
zakristiji
dajal
zaljubljencem
v
porabo
za
njihove
sestanke
.
Čim
se
je
Kržan
javil
pri
cerkovniku
in
povedal
svoje
ime
,
mu
je
ta
z
izredno
spoštljivostjo
izročil
pisemce
,
katero
je
imel
skrito
med
starimi
mašnimi
plašči
.
Toda
njegova
spoštljivost
se
je
kaj
hitro
spremenila
v
ogorčenje
in
potem
v
vidno
zaničevanje
,
ko
je
Kržan
odšel
s
pismom
,
ne
da
bi
bil
kaj
položil
v
odprto
roko
cerkovnikovo
.
S
tresočo
se
roko
je
Kržan
,
ko
je
prišel
iz
cerkve
,
odprl
pisemce
.
Bilo
je
kratko
.
„
Ljubi
plemič
!
Prišla
je
ura
,
ko
Vas
potrebujem
.
V
pristanu
leži
ladja
„
Maria
Immaculata
“
.
Oglasite
se
pri
kapitanu
,
ki
mi
je
vdan
,
in
storite
,
kar
Vam
bo
svetoval
.
Asunta
.
“
Dvakrat
in
trikrat
je
Kržan
prečital
to
pismo
,
ko
je
šel
čez
Markov
trg
,
kjer
se
je
sprehajala
vesela
množica
.
Elegantne
dame
so
se
šetale
v
družbi
zabavnih
gospodov
,
zakaj
bila
je
nedelja
in
take
dni
se
je
v
dopoldanskih
urah
zbiral
cvet
beneškega
prebivalstva
na
Markovem
trgu
.
Kržan
seje
pomešal
med
to
pestro
družbo
.
Še
nikdar
ni
videl
takega
življenja
,
toliko
lepih
žensk
,
toliko
bogastva
in
veselja
.
Obšlo
ga
je
mogočno
hrepenenje
po
radosti
in
užitku
in
v
mislih
si
je
živo
slikal
,
kako
bi
bilo
lepo
,
če
bi
se
mogel
z
vojvodinjo
Asunto
tod
sprehajati
,
srečen
in
vesel
med
srečnimi
in
veselimi
ljudmi
.
Naenkrat
je
začul
za
svojim
hrbtom
polglasno
petje
.
Ozrl
se
je
in
ugledal
tri
elegantne
gospode
,
ki
so
smeje
se
motrili
skupino
dam
in
gospodov
,
ki
je
stala
poleg
kampanila
pred
cerkvijo
,
in
porogljivo
peli
takrat
zelo
razširjeno
pesemco
:
„
Cavalieri
serventi
,
Quando
servi
ste
donne
,
Alenti
,
atenti
!
“
Kržan
sam
ni
vedel
,
zakaj
je
ta
svarilni
refren
narodne
pesmi
vzbudil
v
njegovem
srcu
naenkrat
temne
slutnje
.
Kar
hipoma
mu
je
prišlo
na
misel
,
da
vojvodinja
Asunta
v
njem
ne
vidi
resno
ljubečega
snubca
,
nego
da
ji
je
le
nekak
„
cavaliere
servente
“
,
ki
ga
hoče
uporabiti
za
svoje
kdo
zna
kake
namene
in
ga
potem
pahniti
od
sebe
.
Rekel
si
je
,
da
zna
Tomovo
instinktivno
nezaupanje
do
vojvodinje
Asunte
biti
vendarle
utemeljeno
,
kajti
,
da
je
vojvodinja
postopala
skrivnostno
in
sumljivo
,
tega
si
Kržan
ni
prikrival
,
dasi
mu
je
srce
govorilo
,
da
za
to
tajinstvenostjo
ne
tiče
slabi
nameni
.
Refren
narodne
pesmi
,
ki
ga
je
bil
Kržan
slučajno
slišal
,
je
pa
vendar
v
toliko
vplival
na
njega
,
da
je
sklenil
,
postopati
odslej
z
največjo
previdnostjo
.
In
sklenil
je
dalje
,
da
ne
stori
ničesar
,
dokler
ni
dobil
od
vojvodinja
Asunte
same
natančnih
pojasnil
.
Med
tem
premišljevanjem
je
bil
Kržan
,
nevede
kdaj
,
prišel
na
obrežje
.
Gredoč
po
rivi
je
motril
mnogoštevilne
ladje
,
ki
so
ležale
v
pristanu
in
kmalu
našel
lepo
,
ponosno
jadrenico
na
tri
jambora
,
ki
je
imela
na
sprednjem
koncu
iz
lesa
rezljan
kip
Matere
božje
,
pod
katerim
se
je
blestelo
ime
te
ladje
:
„
Maria
Immaculata
“
.
Kapetan
i
delija
piju
rujno
vino
.
Hrv.
narodna
.
Vsa
oblita
solnčnega
sijaja
se
je
vitka
jadrenica
„
Maria
Immaculata
“
zibala
na
mehkih
valovih
,
ko
je
šel
Kržan
mimo
ogorelih
mornarjev
,
ki
so
po
ozkem
mostiču
valili
težke
sode
vina
na
kopno
,
in
vstopil
v
skromno
kajuto
kapitanovo
.
—
Ej
,
dobrodošli
,
plemič
Kržan
,
je
vzkliknil
priletni
mož
,
ki
je
stal
sredi
kajute
,
in
je
prijazno
podal
svojemu
gostu
roko
.
Ali
se
Vam
čudno
zdi
,
da
Vas
poznam
?
Videl
sem
Vas
že
večkrat
na
Reki
in
tudi
mimo
Vašega
gradiča
sem
se
že
pogostoma
vozil
.
Toda
sedite
,
dragi
gost
in
sosed
,
sedite
,
saj
se
imava
marsikaj
pogovoriti
.
Kržan
je
bil
veselo
presenečen
,
da
ga
kapitan
pozna
in
gorko
mu
je
stisnil
krepko
,
od
dela
vso
raskavo
roko
.
—
Hvala
Vam
,
gospod
kapitan
,
na
prijaznem
sprejemu
,
je
presrčno
odgovoril
Kržan
.
Z
domačinom
se
bom
vsekako
laglje
porazumel
,
kakor
s
tujcem
.
—
Jaz
sem
Marko
Desantič
z
otoka
Brača
,
se
je
predstavil
kapitan
,
in
se
o
važnih
stvareh
ne
morem
pogovarjati
,
če
nimam
pred
sabo
vrča
vina
.
Kapitan
je
za
trenotek
zapustil
kajuto
in
se
čez
nekaj
časa
vrnil
noseč
dva
velika
vrča
vina
.
—
Na
junaško
zdravje
in
dobro
prijateljstvo
,
je
zaklical
kapitan
.
—
Na
junaško
zdravje
in
dobro
prijateljstvo
!
se
je
odzval
Kržan
.
Trčila
sta
,
krepko
in
iskreno
,
kakor
dva
stara
znanca
,
ki
se
po
dolgih
letih
vidita
,
kakor
dva
človeka
,
ki
sta
drag
drugemu
ljuba
,
od
prvega
trenotka
,
ko
sta
se
videla
.
Seveda
ni
nobeden
njiju
slutil
,
da
sta
,
sklenivši
pri
vinu
prijateljstvo
,
sklenila
zvezo
,
ki
je
postala
zgodovinskega
pomena
.
—
In
sedaj
,
je
dejal
Kržan
po
prvem
pogovoru
,
ki
je
pojasnil
zasebne
razmere
obeh
novih
prijateljev
in
utrdil
poznanstvo
med
njima
,
sedaj
mi
povejte
,
kapitan
,
kaj
Vam
je
naročila
vojvodinja
Asunta
zame
.
—
Prav
malo
in
nič
posebnega
.
Naročila
mi
je
,
naj
Vas
pogostim
in
naj
ostanem
z
Vami
v
zvezi
,
dokler
se
ne
odloči
stvar
,
zaradi
katere
je
prišel
vojvoda
Dall
Ferro
v
Benetke
.
—
To
je
malo
in
vendar
še
preveč
skrivnostno
!
Prav
ta
stvar
,
zaradi
katere
je
vojvoda
prišel
v
Benetke
,
me
zanima
.
Vojvodinja
Asunta
mi
jo
prikriva
tako
,
da
sem
postal
že
nezaupen
.
—
Nikar
ne
dvomite
o
vojvodinji
,
je
zaklical
kapitan
z
največjo
živahnostjo
.
Asunta
je
nezmožna
vsake
zavratnosti
,
njej
smete
zaupati
,
kakor
nikomur
drugemu
na
svetu
.
Jaz
sledim
slepo
njenim
naročilom
.
Tudi
meni
,
ki
jo
poznam
že
kar
je
na
svetu
,
ni
ničesar
povedala
o
svojih
namenih
,
niti
od
daleč
mi
ni
namignila
,
čemu
je
prišel
njen
oče
semkaj
,
a
vendar
bom
slej
kot
prej
vse
storil
,
kar
bo
želela
,
ne
da
bi
jo
vprašal
zakaj
in
čemu
.
Z
jasnimi
pogledi
je
Kržan
motril
kapitana
Desantiča
.
Kapitanova
neomejena
zaupnost
v
vojvodin
Asunto
je
tako
ugodno
vplivala
na
Kržana
,
da
so
se
kmalu
polegli
dvomi
njegovega
srca
.
Razgovor
je
prekinil
mornar
,
ki
je
vstopil
v
kajuto
ter
naznanil
,
da
ima
kapetanu
nekaj
važnega
povedati
.
—
Govori
,
je
ukazal
kapetan
.
Ta
gospod
lahko
vse
sliši
,
kar
mi
imaš
povedati
.
Mornar
se
je
še
malo
obotavljal
,
potem
pa
dejal
:
—
Bil
sem
tod
v
bližini
v
krčmi
in
naletel
tamkaj
na
čudne
ljudi
.
Spoznal
sem
jih
,
na
prvi
pogled
,
saj
vozim
že
trideset
let
po
morju
in
sem
marsikaj
doživel
.
Glavo
bi
stavil
,
da
so
ti
ljudje
pomorski
razbojniki
.
—
To
je
prav
lahko
mogoče
.
Čul
sem
,
da
jih
je
vedno
nekaj
v
Benetkah
.
—
Zdaj
jih
ni
le
nekaj
,
zdaj
jih
mora
biti
mnogo
.
Ko
so
zapustili
krčmo
,
sem
jim
jaz
sledil
.
Zlasti
me
je
zanimal
eden
,
ki
mora
biti
kaj
posebnega
,
dasi
je
oblečen
kot
preprost
mornar
.
Na
vsakem
vogalu
se
je
ustavil
in
govoril
s
kakim
mornarjem
ali
s
kakim
gospodom
.
Videl
sem
ga
pa
tudi
,
da
je
namignil
neki
v
črno
svilo
oblečeni
gospe
,
ki
je
potem
šla
v
bližnjo
vežo
ter
ž
njim
dolgo
časa
govorila
.
—
In
kam
je
potem
ta
mož
šel
,
je
vprašal
kapetan
.
—
Stopil
je
v
malo
krčmo
v
jako
tesnih
in
nesnažnih
ulicah
,
je
nadaljeval
mornar
.
Čez
nekaj
časa
sem
šel
tudi
jaz
v
krčmo
in
sem
se
stisnil
v
najtemnejši
kot
.
V
krčmi
ni
bilo
nikogar
,
pač
pa
je
čez
nekaj
časa
prišel
iz
stranske
sobe
gospod
,
oblečen
kot
patricij
in
pohitel
is
hiše
.
To
je
bil
mornar
,
ki
sem
ga
zasledoval
.
Seveda
sem
se
tudi
zdaj
splazil
za
njim
.
Skrival
sem
se
tako
srečno
,
da
ni
zapazil
,
kako
sem
mu
za
petami
.
Naposled
se
je
vstavil
pred
palačo
malteškega
poslanika
in
ko
sem
smuknil
mimo
njega
,
sem
čul
,
da
je
naročil
vratarju
,
naj
ga
javi
vojvodu
Dall
Ferro
.
Kapetan
Desantič
in
Kržan
sta
planila
pokonci
,
kakor
bi
se
bilo
nebo
na
nju
podrlo
.
—
Kaj
praviš
—
pirat
je
,
preoblečen
v
patricija
,
šel
na
obisk
k
vojvodi
Dall
Ferro
?
To
ni
mogoče
!
—
Kar
sem
povedal
,
je
resnica
,
je
odgovoril
mornar
in
morda
se
ne
motim
,
če
vam
rečem
,
da
je
ta
mornar
—
kralj
pomorskih
roparjev
,
strašni
Gjačič
.
Videl
sem
tega
krvoloka
enkrat
,
a
zapomnil
sem
si
njegov
obraz
tako
dobro
,
da
bi
ga
na
prvi
pogled
spoznal
izmed
milijonov
.
Kapetan
je
mornarja
odslovil
z
naročilom
,
naj
nikomur
ničesar
ne
pove
o
tem
svojem
doživljaju
,
potem
pa
je
položil
obe
roke
Kržanu
na
rame
,
mu
pogledal
globoko
v
oči
in
dejal
slovesno
:
—
Prijatelj
,
jaz
vzlic
temu
verujem
v
vojvodinjo
Asunto
in
ji
zaupam
.
Kržan
pa
je
povesil
oči
in
ni
ničesar
rekel
.
Sinje
tebe
poždiralo
more
kakono
će
proždriti
i
mene
,
na
kamenu
usrid
sinja
mora
.
Hrv.
narodna
.
Ko
je
Kržan
šel
v
cerkev
sv.
Marka
po
pismo
vojvodinje
Asunte
,
je
Tomo
ostal
pred
cerkvijo
in
na
tihem
preklinjaje
svojega
gospodarja
trdoglavost
,
pasel
svoje
poglede
na
veselem
in
živahnem
gibanju
mnogobrojnega
občinstva
.
Tomo
ni
pazil
na
svojega
gospodarja
,
Kržan
je
pa
spričo
pisma
vojvodinje
Asunte
popolnoma
pozabil
na
svojega
slugo
in
kmalu
zapustil
Markov
trg
,
da
poišče
jadrenico
„
Maria
Immaculatat
“
.
Sčasoma
se
je
Tomo
naveličal
čakanja
pred
cerkvijo
in
ko
se
je
občinstvo
razgubilo
,
jo
je
mahnil
doli
proti
morju
,
kjer
stojita
še
dandanes
velikanska
kamenita
stebra
.
Benečani
so
ta
stebra
pripeljali
pred
davnimi
leti
iz
Levante
,
a
ležala
sta
celih
petdeset
let
pred
doževo
palačo
,
ker
so
se
izjalovili
vsi
poskusi
,
ju
postaviti
pokonci
.
Beneška
vlada
je
razpisovala
bogate
nagrade
tistemu
,
ki
postavi
ta
dva
stebra
,
in
te
nagrade
so
privabile
nebroj
arhitektov
iz
vseh
krajev
v
ponosne
Benetke
,
toda
vsi
poskusi
so
se
izjalovili
.
Naposled
se
je
oglasil
tudi
lombardski
arhitekt
Baratieri
.
Bil
je
to
znamenit
strokovnjak
,
obenem
pa
velik
čudak
.
Republika
beneška
mu
je
ponujala
velike
vsote
,
če
postavi
stebra
pokonci
,
a
mož
je
vse
odklonil
.
Nato
mu
je
dož
obljubil
,
da
mu
izpolni
vsako
željo
,
ki
jo
izreče
kot
ceno
za
svoje
delo
.
In
zdaj
se
je
Baratieri
lotil
dela
in
je
res
postavil
stebra
pred
doževo
palačo
,
za
plačilo
pa
je
zahteval
,
da
mora
biti
vsakemu
dovoljeno
,
igrati
med
tema
stebroma
hazardne
igre
,
ki
so
bile
sicer
v
Benetkah
prepovedane
pod
smrtno
kaznijo
.
Dož
ni
hotel
prelomiti
dane
besede
in
je
izpolnil
arhitektovo
željo
.
Od
tedaj
je
bilo
med
tema
stebroma
celih
štiristo
let
vedno
živahno
gibanje
.
Ljudje
so
igrali
noč
in
dan
,
na
karte
in
na
kocke
,
za
velike
in
male
vsote
.
Med
tema
stebroma
so
nehali
celo
vsi
stanovski
razločki
.
Ponosni
patricij
in
priprosti
mornar
sta
bila
tu
enako
vredna
in
enakopravna
in
tukaj
se
je
zgodilo
,
da
je
bil
slavni
beneški
admiral
Venier
,
igraje
na
kocke
s
svojim
gondolirjem
,
izgubil
vse
svoje
premoženje
in
se
vsled
tega
na
mestu
ustrelil
.
Igranje
med
tema
stebroma
se
je
tako
udomačilo
,
da
je
republika
iz
javnih
ozirov
na
vse
načine
skušala
zatreti
to
navado
.
Ugled
dožev
je
zahteval
,
da
vlada
ni
preklicala
izdanega
privilegija
,
z
drugimi
sredstvi
pa
ni
ničesar
dosegla
.
Da
bi
odgnala
igralce
,
je
vlada
dolgo
let
med
tema
stebroma
dala
izvrševati
vse
smrtne
kazni
.
A
tudi
to
ni
ničesar
pomagalo
.
Celo
podvešali
so
ljudje
kartali
in
kockali
,
ponoči
in
podnevi
.
Prišedši
do
stebrov
,
se
je
Tomo
pridružil
gledalcem
,
ki
so
stali
v
gosti
grudi
okrog
igralcev
in
z
največjim
zanimanjem
opazoval
,
kako
se
je
sreča
menjavala
.
Gledalci
niso
bili
nič
manj
razburjeni
,
kakor
igralci
sami
,
ki
so
čepeli
na
kamenitem
tlaku
in
vpili
in
se
prepirali
,
vriskali
od
veselja
,
če
so
dobili
,
in
kleli
,
če
so
izgubili
,
tako
,
da
so
se
Tomu
kar
lasje
ježili
.
Najstrastnejši
igralec
je
bil
že
prileten
ogorel
mož
,
krepak
in
širokopleč
.
Oblečen
je
bil
,
kakor
je
bilo
predpisano
za
beneške
patricije
,
v
ozke
,
nog
se
oklepajoče
črne
hlače
.
Imel
je
črno
suknjo
,
opasano
z
bogatim
pasom
in
kratko
črno
pelerino
.
Na
črnem
baretu
se
je
zibalo
veliko
snežnobelo
pero
.
Ta
igralec
je
imel
čudovito
srečo
.
Kar
zapored
je
dobival
in
polnil
svoje
žepe
.
In
drug
za
drugim
so
morali
soigralci
odložiti
kocke
,
ker
jim
je
zmanjkalo
denarja
.
Tomo
je
kakor
zamaknjen
opazoval
to
igro
.
Čim
dlje
je
gledal
,
toliko
bolj
se
je
razvnemala
njegova
kri
,
toliko
bolj
ga
je
prevzemala
želja
,
da
bi
sam
poskusil
svojo
srečo
.
Končno
mu
je
prišla
misel
,
da
ta
igralec
vendar
ne
bo
vedno
in
vedno
dobival
,
da
se
mora
sreča
vendar
