ničkoristili
.
Oče
in
jaz
sva
se
pečala
z
Lukežem
,
ki
je
bil
potreben
človeške
in
nebeške
pomoči
.
Hotela
sva
ga
prenesti
na
posteljo
,
ali
želel
je
ležati
na
deskah
;
le
nekaj
cunj
sva
mu
potisnila
pod
glavo
,
da
je
laže
dihal
.
Bil
je
pri
polni
zavesti
in
prosil
je
očeta
,
da
naj
sede
k
njegovi
glavi
na
stoliček
.
»
Polikarp
,
kamerad
,
«
je
govoril
,
»
pošlji
po
gospoda
,
ker
so
šteti
moji
trenutki
!
«
Brat
Jurij
je
osedlal
konja
ter
odhitel
po
poljanskega
kaplana
.
Smrtnoranjeni
pa
je
nadaljeval
:
»
Polikarp
,
kamerad
,
ali
se
še
spominjaš
,
kako
nas
je
Friedland
razvrstil
po
polju
pri
nemškem
Lützenu
?
Za
globokim
jarkom
so
stale
naše
vrste
;
najprej
nekaj
pešcev
,
potem
pa
mi
v
sedlu
.
Hej
,
bili
smo
železen
zid
,
mi
Pappenheimovi
jezdeci
!
Ej
,
lepo
je
bilo
in
čedni
časi
so
bili
!
Saj
vendar
še
veš
,
kako
je
nato
prihrumel
sam
Gustavus
Adolphus
,
da
se
je
kar
zemlja
zibala
?!
Naj
se
reče
,
kar
se
hoče
,
bil
je
velik
kapitan
,
ta
Gustavus
Adolphus
,
in
vojske
je
bil
izučen
kot
malokdo
!
A
se
še
spominjaš
vsega
tega
?
Kakor
strela
je
bil
čez
jarek
s
težkimi
konjiki
in
naše
pešce
so
teptali
v
tla
.
Pa
je
mislil
,
da
jih
bo
več
.
A
mi
na
konjih
smo
stali
prav
blizu
,
ker
je
bil
tako
ukrenil
naš
grof
Pappenheim
.
Pripodili
so
se
do
nas
.
Midva
in
Pečarjev
Boltežar
z
Gabrške
gore
smo
stali
v
prvi
vrsti
in
takoj
smo
sprožili
na
švedskega
kralja
svoje
samokrese
.
Malo
se
je
zganil
in
široki
klobuk
z
belimi
peresi
mu
je
izginil
z
glave
.
Ti
pa
si
zavpil
:
,
Glej
,
Lukež
,
kako
veliko
in
težko
zlato
verigo
ima
okrog
vrata
!
’
No
,
pa
mu
je
nekdo
izmed
umazanih
pešcev
,
ki
je
odnesel
življenje
izpod
kopit
švedskih
konj
,
ustrelil
zadaj
v
hrbet
ter
ga
pognal
s
sedla
.
Mi
pa
kakor
vihar
čez
njega
,
da
so
ga
pozneje
komaj
iztaknili
med
kupi
mrličev
.
A
zlate
verige
nismo
dobili
in
sam
Bog
ve
,
kaki
vragi
so
nam
jo
snedli
,
saj
je
imela
pripadati
nam
,
ker
je
bil
Gustavus
Adolphus
najprej
zadet
iz
našega
samokresa
!
Nebeško
je
bilo
tako
bojevanje
in
laže
bi
umiral
,
da
sem
umrl
pri
tisti
batalji
!
Padel
pa
je
tudi
naš
grof
Pappenheim
,
dober
,
a
osoren
zapovednik
!
Še
sedaj
mi
silijo
solze
v
oči
,
če
se
spominjam
imenitnega
tega
kapitana
!
O
,
ljubi
moj
,
tudi
ti
se
še
na
vse
to
spominjaš
,
ker
se
kaj
takega
ne
more
pozabiti
!
«
Pri
teh
besedah
se
je
razgrel
oče
in
hodil
po
sobi
gori
in
doli
.
Lukež
je
za
nekaj
časa
utihnil
,
nato
pa
je
zopet
pričel
:
»
Pečarjev
Boltežar
!
Glej
,
tudi
tega
so
v
batalji
pri
Emmershausenu
,
kjer
smo
natolkli
Švede
,
skozi
in
skozi
prestrelili
.
Ko
je
ležal
na
trati
,
je
govoril
:
,
Mislil
sem
,
da
je
več
stopnic
do
nebeškega
kraljestva
,
pa
se
prav
hitro
pride
po
njih
!
’
«
Lukež
je
poizkušal
,
da
bi
se
zasmejal
,
pa
se
mu
je
slabo
posrečilo
,
ker
je
sam
ležal
pred
stopnicami
nebeškega
kraljestva
.
Poklical
je
Visočana
k
sebi
.
»
Polikarp
,
kamerad
!
Že
vidim
,
da
umreti
ni
nič
posebnega
;
prej
kot
umrjem
,
bi
pa
nekaj
vendarle
rad
vedel
!
Bogve
,
ali
še
živi
Jošt
Schwarzkobler
,
s
katerim
sva
toliko
let
skupaj
jahala
po
nemških
poljih
in
po
nemških
vaseh
?
Sam
Bog
ve
,
če
še
živi
!
«
Oče
je
obstal
pri
bolniku
in
opazil
sem
,
kako
so
se
mu
tresla
kolena
,
ko
je
sedal
na
stoliček
.
»
Schwarzkobler
—
!
Gotovo
še
živi
,
—
čemu
naj
bi
ne
živel
?
«
Lukež
je
obmolknil
in
nekaj
je
premišljeval
.
Oglasil
se
je
gospodar
:
»
Lukež
,
da
mi
ne
zameriš
!
Veš
,
radi
tiste
kase
,
ki
smo
jo
dobili
pri
Emmershausenu
in
vzeli
iz
švedske
bagaže
,
ti
nisem
vsega
povedal
.
Zamolčal
sem
ti
tvoj
delež
in
krivo
sem
govoril
,
da
je
Schwarzkobler
s
silo
vzel
ta
delež
!
Še
je
pri
meni
in
izplačam
ti
ga
,
ko
se
ozdraviš
!
«
Kako
težko
mu
je
šla
ta
beseda
iz
ust
!
Gotovo
ga
je
silno
motilo
,
da
je
moral
kaj
takega
priznati
v
navzočnosti
svojega
sina
!
Bolnika
pa
ni
pretresla
ta
novica
;
mirno
je
odgovoril
:
»
Polikarp
,
kamerad
!
Čemu
mi
take
reči
pripoveduješ
?
Prijatelj
si
mi
bil
vse
dni
,
kar
sva
se
poznala
,
ali
jaz
sem
,
ker
si
imel
dosti
več
pameti
in
boljšo
glavo
,
visel
na
tebi
,
kakor
visi
pes
na
svojem
gospodarju
.
Zadovoljen
sem
bil
,
da
sem
smel
tu-sem
na
Visoko
in
da
sem
smel
s
tabo
živeti
.
In
sedaj
,
ko
mi
prihaja
zadnja
ura
,
bodi
ti
izrečena
zahvala
!
Gospodar
si
mi
bil
,
pa
tudi
prijatelj
si
mi
bil
;
jesti
si
mi
dajal
in
piti
si
mi
dajal
.
Ali
sem
še
kaj
več
potreboval
?
«
Tu
je
pričel
o
gospodarstvu
:
»
Polikarp
,
Posavčevo
dekle
,
ki
je
sedaj
mala
dekla
pri
tebi
,
ni
kaj
prida
.
To
boš
že
moral
odsloviti
.
—
Na
Čimženico
ne
sejaj
zopet
pšenice
;
tam
se
ne
obnese
,
veruj
mi
,
tam
se
še
nobeno
leto
ni
obnesla
!
—
No
,
če
pa
imaš
še
kaj
mojega
deleža
,
daj
ga
Izidorju
,
da
bo
sem
in
tja
mislil
na
starega
Lukeža
!
«
Nekam
milo
se
mu
je
storilo
,
ko
je
opazil
,
kako
silijo
solze
po
mojem
licu
.
Očetu
se
je
obraz
raztegnil
,
ker
je
prejkone
pričakoval
,
da
bo
Lukež
svoj
delež
volil
njemu
,
a
ne
meni
.
Bolnik
je
še
govoril
:
»
Po
meni
boš
gotovo
vse
opravil
,
Polikarp
,
ker
si
mi
bil
prijatelj
in
kamerad
.
Pa
si
ne
delaj
preveč
izdatkov
.
Če
te
je
volja
,
postavi
tja
,
kjer
bom
imel
večni
svoj
kvartir
,
lesen
križec
,
seve
,
če
bi
križec
preveč
ne
veljal
!
«
Prosil
je
,
da
bi
mu
dali
vode
.
Pil
je
,
a
veliko
ni
mogel
.
Tudi
je
prosil
,
da
bi
ga
malo
vzdignili
ter
mu
dejali
pod
hrbet
kaj
cunj
,
ker
so
ga
pričele
boleti
kosti
.
Poizkušala
sva
ustreči
njegovi
želji
.
Pri
tem
sva
ga
pri
eni
strani
vzdignila
,
da
bi
mu
kaj
mehkega
podrinila
.
A
morala
se
mu
je
premakniti
ostrina
,
ki
mu
je
tičala
v
prsih
,
ker
mu
je
glava
omahnila
in
ker
mu
je
pričela
kri
teči
iz
rane
.
Tudi
ga
je
bila
utrudila
dolga
govorica
in
mešati
se
mu
je
pričelo
.
Povzdignil
je
svoj
glas
in
vprašal
:
»
Ali
jih
slišite
,
kako
buče
topovi
!
Victoria
!
Victoria
!
«
Kri
ga
je
zalila
in
umrl
je
na
trdem
ležišču
prej
,
kot
je
prišel
kaplan
iz
Poljan
.
—
Ko
se
je
prikazal
dan
,
smo
hodili
za
sledovi
,
ki
so
jih
pustili
razbojniki
za
sabo
.
Malo
višje
smo
dospeli
do
mesta
,
kjer
je
bilo
še
polno
krvi
.
Tu
so
zaklali
dva
nam
ukradena
ovna
.
Nekaj
korakov
naprej
je
ležalo
v
jami
pri
stezi
človeško
truplo
.
Bil
je
ustreljeni
cigan
Dušan
.
Kar
tam
smo
ga
brez
vsakega
usmiljenja
zagrebli
kakor
psa
,
ki
je
poginil
za
plotom
.
—
Po
Lukežu
smo
vse
opravili
,
kakor
se
spodobi
.
Pokopali
smo
ga
blizu
cerkvenega
zida
na
pokopališču
Sv.
Martina
v
Poljanah
.
Pri
glavi
smo
mu
postavili
lesen
križec
.
V
Lukeževi
skrinji
sem
dobil
listek
,
na
katerem
je
bila
podoba
sv.
evangelista
Lukeža
.
To
podobico
sem
pribil
na
omenjeni
križec
,
ali
dež
jo
je
kmalu
spral
z
njega
.
—
Šele
dva
dni
je
ležal
Lukež
v
zemlji
Sv.
Martina
,
ko
se
je
na
Visokem
smrt
zopet
oglasila
.
In
ta
smrt
je
bila
z
mojo
osebo
v
najgroznejši
zvezi
.
S
svojimi
koščenimi
prsti
je
oklepala
moj
vrat
,
dokler
sem
živel
.
Ali
spoznal
sem
,
kako
pravična
so
pota
božje
previdnosti
in
kako
čista
je
resnica
,
da
tepe
Stvarnik
grešnike
še
v
otrocih
,
in
sicer
od
kolena
do
kolena
.
Nekega
večera
,
ko
se
je
že
delala
tema
in
ko
smo
sedeli
pri
jedi
,
prihropela
je
v
hišo
stara
Pasaverica
ter
sedla
na
klop
pri
vratih
z
besedami
:
»
Večerje
te
ne
prosim
,
Visočan
,
prosim
te
prenočišča
,
ker
sem
opešana
in
čudno
slaba
.
«
Videla
se
nam
je
stara
ženska
,
kakor
bi
bila
ušla
z
mrtvaškega
odra
.
Smilila
se
je
nam
,
in
ker
oče
ni
ugovarjal
,
ji
je
pripravila
dekla
na
klopi
pri
peči
revno
ležišče
.
Kar
je
bilo
večerje
ostalo
,
smo
ji
ponudili
,
a
ni
hotela
ali
pa
ni
mogla
jesti
.
Ko
smo
odmolili
,
je
prosila
,
da
bi
družina
odstopila
in
da
bi
midva
z
očetom
kratek
čas
ostala
pri
nji
.
Dejala
je
,
da
nama
ima
nekaj
važnega
povedati
in
da
upa
,
da
sem
učen
pisanja
in
da
je
njena
misel
,
da
bi
nekaj
njenih
besed
kazalo
zapisati
.
Ko
je
družina
odšla
,
je
govorila
stara
Pasaverica
nekako
tako-le
:
»
Veliko
sem
brodila
po
svetu
in
danes
se
bojim
,
da
mi
bo
umreti
daleč
od
doma
.
Vse
dni
sem
nosila
tovor
,
težji
kakor
ga
nosijo
tvoji
konji
,
Polikarp
.
Kar
pa
sem
si
pri
tem
prislužila
,
je
bilo
lažje
od
kurjega
peresa
!
Ali
z
Agato
sva
morali
živeti
,
zatorej
sem
vlekla
,
dokler
sem
mogla
.
Danes
sem
omagala
in
zemlja
že
kriči
po
meni
.
Pa
čemu
bi
tudi
ne
,
ko
imam
skoraj
osemdeset
let
in
ko
sem
celih
teh
osemdeset
let
bila
večkrat
lačna
kot
sita
!
«
Oče
jo
je
osorno
pozval
,
da
naj
pove
,
kar
naj
bi
se
zapisalo
.
Hotel
je
v
posteljo
in
ni
mu
bilo
všeč
,
da
bi
z
beraško
žensko
izgubil
preveč
časa
.
»
Oj
,
Polikarp
,
ne
štej
v
zlo
človeku
,
ki
bo
ravnokar
stal
pred
Sodnikom
,
ki
bo
tudi
tebe
enkrat
sodil
,
če
si
izkuša
olajšati
ubogo
dušo
z
govorico
,
da
prežene
z
njo
strah
pred
smrtjo
,
ki
je
vendar
najhujše
,
kar
nas
more
doleteti
!
«
Pripravil
sem
vse
,
da
bi
pisal
.
»
Kaj
naj
zapišem
?
«
vprašam
.
»
Zapiši
,
«
je
vzdihnila
,
»
da
predvsem
pozdravljam
malo
,
zapuščeno
siroto
,
preljubo
Agato
,
zapiši
,
da
jo
pozdravljam
čez
hribe
in
doline
in
da
sem
ob
svoji
smrti
mislila
nanjo
.
Bog
mi
je
priča
,
da
v
tem
trenutku
mislim
bolj
nanjo
nego
nase
!
Umiram
v
tujini
,
a
vendar
mi
je
najhujše
,
da
male
Agate
,
kateri
sem
bila
stara
mati
in
mati
obenem
,
ne
bom
videla
nikoli
več
.
—
Prav
gotovo
vse
to
zapiši
,
da
bo
čitala
deklica
,
o
kateri
nikari
misliti
,
da
ni
vajena
branja
in
pisanja
.
«
Vse
to
sem
počasi
in
površno
zapisal
.
Potem
je
nadaljevala
:
»
To
pot
sem
slabo
opravila
!
Mesece
se
že
vlačim
okrog
po
gorah
,
pa
ljudje
ne
marajo
kupovati
.
Še
težje
pa
je
,
da
bi
se
pri
njih
kaj
kupilo
,
če
nočeš
plačati
cene
v
svojo
gotovo
izgubo
.
—
Petnajst
kosov
platna
je
tukaj
.
Vse
je
pri
Oblaku
in
plačano
je
tudi
že
vse
.
Ko
bo
tovoril
v
Pasav
,
naj
gleda
,
da
dobro
proda
moje
kose
,
ker
so
res
lepi
.
Tudi
mu
Jezusov
blagoslov
ne
izostane
,
če
dobro
speča
in
s
tem
skrbi
za
siroto
,
ki
bo
odslej
zapuščena
na
svetu
kakor
list
,
ki
je
padel
v
vodo
.
«
Jokala
se
je
,
da
je
tudi
meni
srce
pokalo
.
Oče
pa
se
je
čemerno
držal
in
zaspan
je
postajal
.
»
Najbolje
bo
,
«
je
nadaljevala
Pasaverica
,
»
če
Oblak
sam
kupi
,
ker
vem
,
da
ne
bo
hotel
prikrajšati
revne
vdove
.
—
V
moji
obleki
je
všitih
deset
beneških
zlatov
.
Začutila
jih
bosta
,
če
obleko
dobro
pretipata
.
Te
in
pa
kar
bo
plačal
Oblak
,
spravi
,
Polikarp
!
Kadar
tovoriš
škofovo
vino
v
nemško
deželo
,
pa
vzemi
vse
to
s
sabo
in
izroči
moji
Agati
.
V
tebe
,
Visočan
,
imam
zaupanje
,
ker
vem
,
da
v
dolgem
svojem
življenju
nisi
nikoli
nikomur
ničesar
ukradel
.
«
Ne
vem
,
kako
je
prišlo
,
da
je
zadnje
besede
govorila
nekaj
glasneje
,
ali
na
očeta
so
vidno
vplivale
,
ker
se
je
nemirno
drgnil
z
roko
po
sivih
laseh
.
Nejevoljno
jo
je
zavrnil
:
»
Kak
vrag
te
je
gonil
po
svetu
?
Mari
bi
bila
ostala
v
domačih
krajih
,
ki
so
bogatejši
od
naših
in
kjer
se
bolje
živi
!
«
»
Polikarp
,
«
je
zaihtela
,
»
kaj
ti
veš
,
kako
smo
živeli
na
Nemškem
!
Kdo
bi
se
pehal
kot
tepen
mezeg
po
svetu
,
če
bi
lahko
doma
živel
in
gledal
na
zeleno
reko
pod
sabo
!
—
Imela
sem
dobrega
moža
,
pridnega
moža
,
skrbel
je
zame
,
skrbel
je
za
svojega
sina
.
Vsiljevali
so
nam
tujo
vero
,
ali
odklanjali
smo
jo
.
In
tvoj
sin
naj
zapiše
,
da
je
stara
Pasaverica
umrla
zvesta
katoliški
veri
.
—
Imeli
smo
hišico
,
imeli
smo
njivico
in
gozd
.
Pa
kaj
,
ko
je
skoraj
vsako
leto
prijahal
Šved
v
deželo
in
je
zapalil
streho
,
poteptal
klasje
,
da
kuhane
trave
ni
bilo
dati
na
mizo
.
Če
ni
bilo
Šveda
,
pa
so
prihrumeli
cesarski
in
hoteli
so
imeti
zadnjo
cunjo
z
našega
telesa
,
kjer
ni
bilo
hišice
,
da
bi
jo
bili
zapalili
,
in
ne
žita
,
da
bi
ga
bili
poteptali
!
Kaj
veste
vi
o
vojski
,
vi
živite
pod
gozdovi
in
med
obdelanimi
njivami
!
Blagor
vašim
ženam
,
da
niso
poznale
ne
švedskih
ne
cesarskih
jezdecev
,
ne
lakote
,
katera
je
nas
davila
v
vsakem
letnem
času
!
Tako
je
bilo
!
«
Utrudilo
jo
je
govorjenje
,
zatorej
je
nekoliko
časa
molčala
.
Videlo
se
mi
je
,
da
oče
ni
bil
nič
več
zaspan
,
in
vtis
sem
imel
,
da
je
nekaj
premišljeval
.
Ona
je
zopet
pričela
:
»
Parkrat
smo
hišo
iznova
postavili
,
pa
so
jo
nam
zopet
zapalili
.
Govorilo
se
je
,
da
iščejo
Švedi
kakor
cesarski
vojake
in
da
jih
dobro
plačujejo
.
Zatorej
se
je
mož
odločil
,
iti
v
vojsko
.
Mene
in
otroka
je
izročil
v
varstvo
dobremu
sosedu
,
nakar
je
odrinil
.
Dolgo
časa
ni
bilo
ničesar
slišati
o
njem
.
Sosedje
so
šepetali
,
da
je
pozabil
name
in
na
otroka
.
Taka
vojska
je
namreč
neusmiljena
in
v
nji
je
dosti
katoliških
mož
podivjalo
,
da
so
prestopili
k
Švedu
ter
se
tako
vojskovali
proti
lastni
svoji
veri
.
«
Zopet
je
morala
počivati
,
ker
jo
je
nadlegovala
sapa
in
beseda
ji
je
zastajala
.
Potem
je
pripovedovala
:
»
Pa
se
je
oglasil
!
Poslati
mi
je
dal
pismo
,
v
katerem
je
bilo
zapisano
,
da
so
cesarski
pri
Nördlingenu
dosegli
veliko
premago
,
da
so
na
kosce
razsekali
prav
mnogo
protestantov
in
da
so
tudi
ujeli
precejšnje
število
švedskih
generalov
—
upam
,
da
so
jih
obesili
po
smrekah
!
—
ter
uplenili
veliko
bagaže
in
drugega
blaga
.
S
pismom
mi
je
mož
poslal
denarja
,
da
nisem
bila
več
v
breme
svojim
sosedom
.
Tudi
pozneje
mi
je
še
pošiljal
,
da
sem
lahko
izhajala
.
Po
zanesljivih
ljudeh
mi
je
sporočil
,
da
iz
vojske
toliko
prinese
,
da
bomo
sezidali
in
pokrili
novo
hišo
,
da
nam
ne
bo
treba
živeti
,
kakor
živi
zverina
po
šumah
.
«
Pretakala
je
solze
.
Ko
se
je
oddahnila
,
je
nadaljevala
tako-le
:
»
Ali
vojski
ni
hotelo
biti
konca
.
Divjala
je
še
deset
ali
štirinajst
let
,
dokler
se
nista
cesar
in
kraljica
toliko
sprijaznila
,
da
sta
se
začela
o
miru
razgovarjati
.
Res
se
je
sklenil
mir
in
vojska
je
hitela
v
svoje
vasi
.
Marsikdo
se
ni
povrnil
,
ker
so
njegove
kosti
obtičale
ali
na
Saksonskem
ali
bogve
kje
.
Mojega
smo
pričakovali
,
pa
ga
ni
bilo
od
nikoder
.
Obupavala
sem
že
,
da
ga
nikdar
več
ne
bo
.
Kar
so
nekega
dne
prinesli
pastirji
v
vas
novico
,
da
leži
na
samotnem
kraju
gori
v
gozdovih
truplo
ubitega
Šveda
.
Ne
morem
vam
povedati
,
kako
me
je
pri
tej
novici
nekaj
pretreslo
,
vedela
nisem
zakaj
.
Dospevši
tja
,
kjer
je
ležal
mrlič
,
spoznali
smo
vsi
mojega
moža
.
Ko
so
ga
prevrnili
in
obrnili
,
je
imel
na
hrbtu
grdo
rano
,
pri
kateri
je
bilo
odteklo
njegovo
življenje
.
«
Plašno
je
gledal
moj
oče
izpod
čela
in
neprenehoma
je
premikal
prste
na
rokah
,
ki
jih
je
bil
položil
čez
mizo
.
»
Tako
so
splavali
,
«
je
govorila
Pasaverica
,
»
naši
upi
po
vodi
!
Ostali
smo
berači
in
drugega
upanja
nisem
imela
,
kakor
upanje
na
svojega
sina
.
Ko
je
dorastel
,
se
je
oženil
z
deklico
poštenega
imena
.
Pa
Bog
me
je
še
vedno
tepel
!
Prišla
je
bolezen
in
oglasila
se
je
skoraj
v
vsaki
hiši
;
v
eni
in
drugi
je
pograbila
vse
,
kar
je
bilo
živega
.
Tudi
sin
in
žena
njegova
sta
morala
umreti
.
Vse
,
kar
sta
mi
zapustila
,
je
bilo
otroče
,
ki
je
komaj
migalo
z
rokami
in
nogami
.
To
otroče
je
bilo
krščeno
na
ime
svete
Agate
.
In
ta
otrok
se
je
zakopal
tako
globoko
v
mojo
dušo
,
da
sem
ga
raje
imela
kot
svoje
lastno
življenje
!
Ali
mala
Agata
je
hotela
jesti
in
le
jesti
.
Svojo
staro
mater
je
pognala
po
svetu
,
da
je
zbirala
vinar
za
vinarjem
,
da
je
stradala
,
samo
da
nedolžni
otrok
ni
stradal
.
Nikar
ne
povprašuj
,
Polikarp
,
čemu
me
vrag
goni
po
svetu
,
da
se
med
vami
peham
!
Pri
vašem
platnu
se
da
še
nekaj
zaslužiti
,
in
če
bi
bil
ti
na
mojem
mestu
,
bi
ne
delal
drugače
.
Tudi
ti
bi
brodil
po
svetu
,
da
bi
pristradal
kos
kruha
otroku
,
če
bi
ti
za
sinom
ne
bilo
ostalo
drugega
nego
revno
otroče
!
«
Pograbila
jo
je
jeza
in
pričela
je
preklinjati
morilca
svojega
moža
.
»
Stokrat
bodi
prekleta
roka
,
ki
mi
je
usmrtila
moža
!
Če
še
živi
,
naj
se
mu
suše
udje
in
črvi
naj
ga
žro
pri
živem
telesu
!
Če
je
pa
mrtev
,
naj
tiči
v
tistem
kotu
pekla
,
ki
je
najbolj
razbeljen
,
in
hudičevi
hlapci
naj
noč
in
dan
vlečejo
kožo
z
njega
!
Kako
drugače
bi
bili
živeli
,
da
bi
bila
božja
roka
poprej
zadavila
tega
morilca
!
Tako
pa
mora
deklica
služiti
pri
tujih
,
četudi
poštenih
ljudeh
!
In
jaz
umiram
v
tujini
in
Agate
ni
pri
meni
!
Želela
bi
,
da
bi
me
prokleti
ta
človek
videl
v
tem
trenutku
,
ko
toliko
trpim
in
ko
tako
težko
umiram
!
Vse
je
pokončal
:
moža
,
Agato
in
mene
!
Proklet
bodi
za
vse
večne
čase
!
Proklet
bo
,
ker
ga
preklinja
vdova
,
ki
umira
!
«
Pri
teh
nekrščanskih
besedah
so
se
mi
skoraj
ježili
na
glavi
lasje
!
Ko
je
nehala
preklinjati
,
je
vprašal
oče
—
verjemite
mi
,
da
je
bil
bled
kot
sneg
v
zimi
—
nekako
trepetaje
:
»
Kje
si
pravzaprav
doma
,
Pasaverica
?
«
»
Tista
vas
,
«
je
zaječala
,
»
se
imenuje
Eyrishouen
.
«
Kakor
bi
ga
zadela
strela
,
se
je
vzdignil
Visočan
in
izza
table
na
steni
je
izvlekel
kup
starih
listin
,
katere
je
ondi
spravljal
,
dobro
vedoč
,
da
takih
reči
nikdo
ne
ukrade
.
Te
listine
je
premetaval
po
mizi
in
iskal
in
iskal
je
,
dokler
mu
ni
obtičal
med
prsti
star
,
umazan
listič
.
S
tega
lističa
je
moral
nekaj
prav
pazljivo
brati
,
ker
sta
mu
buljili
pri
tem
očesi
kot
dve
jabolki
izpod
čela
.
S
svojim
preklinjanjem
si
je
bila
Pasaverica
olajšala
dušo
.
Mirno
in
brez
jeze
je
še
tole
povedala
:
»
Včeraj
,
ko
sem
hodila
čez
Gabrško
goro
tu-sem
na
Visoko
,
me
je
prehitela
noč
,
da
nisem
več
prišla
do
človeškega
selišča
.
Prenočila
sem
pod
božjimi
zvezdami
in
prav
hitro
sem
zaspala
.
In
glej
,
v
sanjah
se
mi
je
prikazal
moj
mož
.
Bil
je
bel
kot
vosek
in
vsa
obleka
na
njem
se
je
svetila
.
Šel
je
brez
greha
iz
življenja
,
ker
dobro
vemo
,
da
prevzame
morilec
vse
grehe
tistega
,
katerega
je
umoril
.
Torej
brez
greha
se
mi
je
prikazal
moj
mož
in
svetil
se
je
,
kakor
se
sveti
solnce
na
nebu
.
Takrat
mi
je
govoril
:
,
Marija
,
pote
sem
prišel
!.
«
In
še
enkrat
je
ponovila
:
»
Marija
,
po
té
sem
prišel
!
«
Tedaj
je
oče
zahropel
:
»
Pasaverica
,
ali
je
to
pravo
tvoje
ime
?
«
Odgovorila
je
:
»
Tako
mi
pravijo
v
ti
deželi
.
V
resnici
pa
se
pišem
za
Schwarzkoblerico
,
ker
je
bil
Jošt
Schwarzkobler
moj
pravi
mož
.
«
Oče
ni
ničesar
odgovoril
.
Kot
posekana
smreka
je
telebnil
po
klopi
,
s
klopi
pa
na
tla
.
Obležal
je
in
kri
mu
je
zalila
črni
obraz
,
in
hropel
in
hropel
je
,
prav
kakor
da
ga
je
zadel
in
zdrobil
težak
udarec
.
Na
lističu
,
ki
je
bil
star
in
zamazan
,
je
bila
okorna
roka
zapisala
:
»
Jobst
Schwarzkobler
aus
Eyrishouen
»
.
Komaj
se
je
razločevala
črka
od
črke
,
pa
menda
je
bil
danes
sam
gospod
Bog
prenovil
črko
za
črko
,
da
se
je
vsaka
Polikarpu
Khallanu
lesketala
nasproti
,
kakor
se
nam
lesketa
zvezda
z
jasnega
neba
.
Tisti
večer
pa
vendar
še
nisem
vedel
nič
gotovega
in
ne
vsega
.
Drugo
jutro
smo
dobili
Marijo
Schwarzkoblerico
mrtvo
na
klopi
.
—
Oče
se
je
bil
zavedel
še
tisti
večer
.
Lezel
je
,
kakor
bi
bil
vinjen
,
po
stopnicah
v
gorenjo
hišo
ter
zlezel
v
obleki
na
posteljo
.
Tako
je
ležal
še
zjutraj
,
ko
sem
prišel
k
njemu
ter
mu
povedal
,
da
moram
v
Loko
,
ker
je
dan
sv.
Ahaca
.
Nič
mi
ni
odgovoril
,
samo
mignil
mi
je
,
da
sem
sedel
na
stol
pri
postelji
.
Gledal
je
venomer
proti
stropu
;
le
tu
in
tam
je
pogledal
tudi
proti
meni
.
Njegov
obraz
je
bil
izpremenjen
,
a
tudi
njegovo
oko
se
je
bilo
izpremenilo
.
Enkrat
je
padlo
z
visoške
strehe
mače
ter
si
zlomilo
hrbtišče
,
tako
da
je
zadnji
del
telesca
vlačilo
za
sabo
!
Čisto
tako
je
gledal
oče
,
kakor
je
gledalo
tisto
mače
,
ko
je
vlačilo
hromo
telesce
za
sabo
.
Morda
se
je
svojega
stanja
popolnoma
zavedal
,
prejkotne
pa
se
je
v
njem
le
na
pol
zavedala
ohromela
in
polomljena
duša
.
Jecljal
je
:
»
V
Loko
?
Le
pojdi
v
Loko
,
ali
marsikaj
je
postalo
drugače
!
Jeremiji
ne
bo
všeč
,
pa
se
ne
da
popraviti
!
Sporoči
mu
,
da
je
premalo
,
kar
ponuja
!
Všeč
mu
ne
bo
,
a
mu
ne
morem
pomagati
,
premalo
je
!
«
Dodal
je
še
to-le
:
»
V
Loki
poišči
Strojarjevega
Valentina
!
Povej
mu
,
da
čem
imeti
Trubarja
!
Bolje
mi
bo
,
če
bo
tekla
čista
božja
beseda
kakor
olje
v
mojo
dušo
!
«
Obmolknil
je
in
se
iznova
zagledal
v
strop
.
Nekaj
časa
sem
še
čakal
,
a
ko
se
oče
ni
več
oglasil
,
sem
odšel
,
sedel
na
konja
in
odrinil
proti
mestu
.
Tam
je
bil
na
dan
sv.
Ahaca
precejšen
semenj
.
Dohajal
sem
sejmarje
,
ki
so
nosili
mehove
in
vreče
ter
sopli
proti
Loki
,
da
bi
prodali
,
kar
so
pridelali
.
Oče
mi
ni
hotel
iti
iz
spomina
,
oče
,
katerega
sem
pustil
doma
v
taki
revščini
in
osamelosti
.
Kaj
je
bilo
s
tem
Joštom
Schwarzkoblerjem
,
o
katerem
dosedaj
nisem
vedel
,
je-li
bil
kdaj
na
svetu
ali
ne
?
Včeraj
pa
se
je
vzdignil
iz
svojega
groba
in
na
Visoko
je
prišel
!
Dvomiti
nisem
mogel
,
da
mora
tičati
med
njim
in
očetom
nekaj
strahovitega
,
kar
je
vezalo
živega
na
mrtvega
.
V
tem
premišljevanju
sem
prijezdil
do
dvorca
,
ki
mu
pravimo
»
Schefferten
«
in
ki
leži
sredi
pota
od
Visokega
do
mesta
.
Posestvo
ni
veliko
in
nima
pravice
do
posebne
desetine
in
znatne
tlake
.
Neslo
je
toliko
manj
,
ker
so
ga
lastniki
zanemarjali
in
slabo
obdelovali
.
Dolgo
časa
je
bil
lastnik
tega
dvorca
gospod
Pečaher
,
imeniten
kranjski
deželan
in
bogat
graščak
,
ki
je
loškim
škofom
dostikrat
posojal
denar
.
In
denarja
so
ti
gospodje
vedno
potrebovali
,
ko
so
morali
pred
Švedi
tolikokrat
bežati
!
Sicer
pa
se
govori
,
da
je
zakrivljena
škofova
palica
slab
gospodar
in
da
jo
goljufa
,
kdor
jo
hoče
.
Gospodu
Pečaherju
Schefferten
ni
bil
več
všeč
in
pred
letom
ga
je
prodal
Skarlikijevim
dedičem
,
ki
so
menda
dobili
po
ljubljanskem
škofu
dosti
denarja
.
Pa
tudi
po
ti
prodaji
je
ostal
dvorec
zapuščen
.
Če
si
jezdil
mimo
,
nisi
videl
človeka
laziti
okrog
vogla
.
Le
redko
se
je
pripetilo
,
da
se
je
prikazala
v
bližini
poslopja
stara
dekla
ali
še
starejši
hlapec
.
Danes
pa
je
v
moje
veliko
začudenje
vodil
mlad
hlapec
osedlanega
konja
po
dvorišču
in
prav
tik
tovornega
pota
je
stala
mlada
ženska
,
oblečena
,
kakor
se
v
naših
dneh
oblačijo
grajske
hčere
.
Bič
je
imela
v
roki
in
gotovo
je
ravno
hotela
sesti
v
sedlo
.
Ne
rečem
,
bila
je
čednega
lica
in
polnega
telesa
,
ali
tudi
ošabna
je
morala
biti
,
ošabna
in
predrzna
.
Gledala
me
je
nekoliko
zaničljivo
,
a
vendar
tako
,
kakor
se
nikakor
ne
spodobi
sramežljivemu
mlademu
dekletu
.
Prav
nič
ni
povesila
oči
,
ko
sem
predrzno
odgovarjal
njenim
pogledom
.
Kdo
je
bila
ta
ženska
?
Okrog
desete
sem
dospel
do
mestnih
vrat
.
Vratarju
sem
plačal
mitnino
,
katero
je
imelo
tisti
čas
v
zakupu
loško
starešinstvo
.
Na
trgu
je
bilo
že
mnogo
prodajalcev
in
vreča
je
stala
tik
vreče
.
Mestni
pisar
je
pobiral
tržnino
in
pristojbino
za
tlak
,
kar
so
vse
ljudje
prav
neradi
plačevali
.
Tudi
nekaj
graščakov
je
postavilo
svoje
pridelke
na
prodaj
,
pa
niso
plačali
tržnine
,
ker
uživa
graščak
vedno
svoje
predpravice
.
Konjiča
sem
spravil
v
hlev
pri
Wohlgemuetu
in
nato
,
ko
se
je
kupovanje
in
prodajanje
imelo
ravno
pričeti
,
sem
stopil
zopet
na
trg
,
da
poiščem
Strojarjevega
Valentina
,
da
mu
sporočim
,
kar
mi
je
bil
oče
zaukazal
.
Ravno
tedaj
je
prikorakal
med
množico
Mihól
Schwaiffstrigkh
in
velik
boben
je
nosil
s
sabo
.
Postavil
se
je
sredi
trga
,
zabobnal
in
nato
oklical
,
da
daje
v
imenu
gospoda
barona
Janeza
Krištofa
Mändla
,
grajskega
glavarja
in
pooblaščenca
premilostljivega
kneza
in
škofa
v
Fraysingenu
,
vsem
in
vsakemu
v
vednost
,
da
bo
danes
odprta
grajska
Kašča
in
da
se
na
trgu
ne
sme
prodajati
,
dokler
se
bo
prodajalo
v
Kašči
.
Kakor
bi
dregnil
v
osje
gnezdo
,
tako
so
se
razvneli
prodajalci
in
kupovalci
.
Ugovarjalo
se
je
in
predvsem
se
je
zahtevalo
,
da
naj
se
vrne
tržnina
,
ki
se
je
plačala
v
pričakovanju
,
da
bo
mogoče
prodajati
blago
.
Tudi
meščani
so
se
jezili
,
ker
so
rajši
kupovali
za
nižjo
ceno
,
dobro
vedoč
,
da
škof
v
svoji
Kašči
zahteva
višjo
ceno
in
za
slabše
žito
.
Prihrumeli
so
na
trg
peki
,
oštirji
in
med
njimi
znani
pretepač
Bergant
iz
Oslovske
ulice
.
Prihrumeli
so
tudi
drugi
,
ki
so
se
vsekdar
pridruževali
zabavljačem
,
in
najsi
so
jih
sejmovi
malo
brigali
.
Množica
je
šumela
,
kakor
čmrlji
pod
mahom
.
Prvo
besedo
je
imel
zelo
star
kmetovalec
.
Hodil
je
od
gruče
do
gruče
in
vpil
:
»
Pa
se
vam
je
spet
usedel
na
prazne
buče
,
loška
teleta
!
Se
vam
bo
še
večkrat
,
ker
vas
pozna
,
da
bi
zobali
pesek
,
če
bi
ga
vam
mesto
prosa
natrosil
pred
prazne
gobce
!
Vi
mislite
,
da
žrete
meso
,
kadar
tlačite
smojke
v
se
!
«
Tako
je
brez
vsakega
strahu
udrihal
po
loškem
prebivalstvu
,
dokler
se
ni
oštir
Bergant
zadrl
nad
njim
:
»
Kaj
pa
bi
ti
storil
,
stara
šema
?
«
»
Kaj
bi
storil
?
«
je
odvrnil
oni
.
»
Tožbo
bi
vzdignil
,
tožbo
z
največjim
pečatom
!
In
prav
kmalu
bi
spokoril
vašega
škofa
!
Ej
,
loške
smojke
,
še
so
na
svetu
naši
deželni
stanovi
,
še
je
tu
nemški
Gradec
in
tudi
cesar
še
živi
,
ki
je
vendar
nekaj
več
,
kot
vaš
škof
,
ki
vas
,
ovce
,
samo
striže
!
Da
,
take
ovce
ste
vi
,
loški
meščani
,
—
kaj
pravim
meščani
,
vi
,
loški
tepci
!
«
Mihól
Schwaiffstrigkh
,
ki
je
bil
medtem
prebobnal
vse
mesto
,
se
je
zopet
vračal
po
trgu
ter
se
ustavil
pred
starim
kričačem
.
»
Alo
,
Jernač
Schiffrer
!
«
ga
je
ogovoril
,
»
si
že
spet
tu
!
Bi
že
spet
rad
imel
kako
novo
pravdo
,
da
bi
nabiral
mast
,
kakor
si
jo
nabiral
takrat
,
ko
so
se
kmetje
pravdali
radi
tlake
!
Dobro
te
poznam
!
Masten
ptič
si
,
mast
pa
si
si
nastrgal
od
kmetov
,
katere
odiraš
huje
kakor
vsak
graščak
,
ti
lakotni
vojvod
!
«
Takoj
se
jih
je
nekaj
oglasilo
ter
dajalo
prav
Mihólu
Schwaiffstrigkhu
,
tako
da
je
pravdarski
vojvod
utihnil
.
Morala
je
spregovoriti
tudi
neka
ženska
,
neka
Ločanka
,
ki
so
bile
od
nekdaj
od
vraga
sitne
in
jezične
.
Hitela
je
:
»
Jezus
!
Jezus
!
kako
je
zabavljal
na
našega
škofa
in
gospoda
!
Kakor
bi
bila
skupaj
krave
pasla
!
Mihólca
,
povej
to
na
gradu
,
da
se
zapiše
!
Jezus
!
Jezus
!
«
Vprašam
Wohlgemueta
,
ki
ga
je
bila
radovednost
prignala
med
množico
—
in
kdo
ni
bil
radoveden
v
Škofji
Loki
!
—
kdo
je
ta
kmetič
,
ki
je
tako
zelo
brusil
svoj
jezik
po
trgu
.
Wohlgemuet
mi
je
odgovoril
,
da
je
to
vojvod
Jernač
Schiffrer
iz
Bitnja
,
ki
je
svojčas
vodil
pravde
podložnikov
proti
škofoma
Vidu
Adamu
in
Albrehtu
Sigismundu
.
»
Kaj
?
«
se
je
razkačil
bobnar
,
»
na
škofa
je
zabavljal
in
v
nič
deval
našega
najboljšega
gospoda
?
Kaj
?
«
Srdito
je
gledal
Mihól
okrog
sebe
.
»
Kdo
ve
kaj
natančnejšega
povedati
?
Katere
besede
je
govoril
?
Morda
je
še
kaj
na
tla
pljuval
?
Kdo
bo
pričal
?
«
Ali
nikdo
se
ni
hotel
oglasiti
in
izginila
je
še
celo
ženska
,
katera
je
poprej
klicala
Jezusa
.
Kmetič
pa
ni
izgubil
poguma
.
Na
vse
pretege
je
vpil
:
»
Da
ne
počiš
,
Mihóla
,
potem
bi
po
trgu
preveč
smrdelo
!
«
Prerila
se
je
skozi
množico
do
kričača
starka
ter
zajokala
:
»
Ali
se
moraš
zmeraj
prepirati
,
Jernač
,
ko
vendar
veš
,
kako
je
!
Konec
bo
spet
ta
,
da
te
potegnejo
na
grad
,
in
koliko
je
od
tedaj
,
ko
si
zadnjih
šest
tednov
presedel
gori
?
Pšenica
se
bo
morala
sejati
,
stelja
se
bo
morala
pripraviti
,
in
vse
to
naj
sama
preskrbim
,
če
te
potegnejo
v
grajsko
ječo
.
Pet
otrok
imaš
,
vsi
so
že
odrasli
,
in
zadnji
čas
je
,
da
se
enkrat
spametuješ
in
da
prideš
do
prave
zavesti
,
da
Schiffrer
ne
bo
močnejši
,
in
naj
živi
tisoč
let
,
od
škofa
na
gradu
!
«
»
Molči
,
žena
!
«
se
je
odrezal
Schiffrer
,
pravdarski
vojvod
loških
podložnikov
.
»
Kar
ti
veš
,
vem
jaz
tudi
!
Samo
tega
nočem
,
da
bi
piškavi
grajski
gospodje
mislili
,
da
se
jih
bojim
!
Prav
nič
se
jih
ne
bojim
in
nič
bi
se
jih
ne
bal
,
če
bi
tudi
deželnega
glavarja
na
svoji
strani
ne
imel
!
Pa
ga
imam
,
da
veš
,
Mihóla
!
«
Po
teh
besedah
se
je
oddaljil
Schiffrer
s
svojo
ženo
,
ker
mu
je
loški
tlak
postajal
vendarle
prevroč
,
posebno
ko
je
opazil
,
da
prihaja
gospod
Blaž
Triller
.
Ta
je
bil
v
tistem
času
za
mestnim
sodnikom
in
za
grajskim
pisarjem
prvi
gospod
v
mestu
,
ker
je
bil
žitničar
pri
grajski
Kašči
.
To
je
bila
dobra
in
pomenljiva
služba
,
ki
je
čedno
redila
vsakega
,
ki
jo
je
imel
.
Tudi
Blažu
je
bila
zredila
precej
obsežen
trebuh
,
ki
je
z
veliko
težavo
počival
na
dveh
kratkih
nogah
,
kar
se
v
Loki
dostikrat
opaža
pri
spitanih
meščanih
.
Gospod
žitničar
je
prisopel
po
trgu
in
klical
množici
:
»
Pokorščino
,
ljudje
,
pokorščino
!
Kam
pridemo
,
če
ne
izkazujemo
pokorščine
gosposki
,
ki
nam
je
od
Boga
postavljena
?
Žitnica
je
odklenjena
,
Kašča
je
polna
,
takega
žita
ni
na
svetu
,
kot
je
pri
meni
v
Kašči
!
Kašča
je
odklenjena
in
do
treh
se
bo
prodajalo
.
Potem
boste
pa
tudi
na
trgu
prodajali
in
nikdo
vas
ne
bo
motil
.
«
»
Kdo
bo
potem
še
kaj
kupoval
,
«
se
je
nekdo
ujezil
,
»
če
boš
ti
poprej
vsiljeval
vsakemu
desetinsko
,
zadnje
’
žito
?
«
»
Ljubi
prijatelj
,
«
ga
je
zavrnil
žitničar
sladko
,
»
če
ti
trg
v
Loki
ni
všeč
,
je
mestni
zid
tako
zidan
,
da
greš
lahko
pri
mestnih
vratih
tja
,
odkoder
si
prišel
!
Kako
naj
naši
gospodje
škofje
,
kako
naj
mi
,
ki
smo
njihovi
služabniki
,
živimo
,
če
ne
bo
graščina
vsaj
nekaj
donašala
?!
Kaj
pa
mislite
,
da
škof
nima
nikakih
plačil
?
Kdo
pa
plačuje
kontribucije
,
navadne
in
nenavadne
,
ker
teh
hudičevih
vojsk
ni
nikdar
konca
?
Kaj
plačujete
vi
?
Škof
pa
plačuje
,
da
je
črn
!
Čemu
torej
godrnjate
?
—
Torej
,
žitnica
je
odprta
;
kdor
hoče
dobiti
dobrega
žita
,
naj
pride
v
Kaščo
!
Tako
je
!
Na
trgu
se
pa
ne
bo
prodajalo
!
Tako
je
!
«
In
res
so
se
morali
podložniki
in
meščani
udati
.
Le
pek
Feguš
,
ki
je
vlival
svete
hostije
ter
jih
prodajal
župnikom
v
obeh
dolinah
,
je
pritrjeval
:
»
Res
je
,
gospodje
morajo
tudi
živeti
!
«
Njemu
je
bilo
lahko
govoriti
:
če
se
je
podražilo
žito
,
je
podražil
svoje
oblate
,
in
to
za
več
,
kot
se
je
bilo
žito
podražilo
.
Pri
strojarju
sem
dobil
Valentina
v
njegovi
mali
sobici
.
Pred
njim
je
ležalo
sveto
pismo
,
ker
druge
tako
velike
in
debele
knjige
ni
na
svetu
.
—
Sprejel
me
je
neprijazno
,
kakor
je
bila
njegova
navada
.
Povedal
sem
mu
,
da
je
oče
na
Visokem
hudo
zbolel
,
da
kliče
Trubarja
in
če
on
ve
,
kje
je
dobiti
tega
Trubarja
.
Šinil
mu
je
ogenj
v
mrtvi
obraz
in
odgovoril
je
:
»
Odstopi
in
podaj
se
po
svojih
opravilih
,
če
jih
imaš
kaj
v
mestu
!
Trubar
pride
!
Polikarp
umira
,
ker
mora
človek
umreti
,
dasi
ne
ve
ne
dneva
,
ne
ure
.
Celega
časa
,
kar
je
živel
Adam
,
je
bilo
devetstotrideset
let
,
in
umrl
je
!
Set
je
živel
devetsto
dvanajst
let
,
in
umrl
je
!
Enos
je
živel
sto
petdeset
let
,
in
umrl
je
!
Sedaj
je
prišel
na
vrsto
Polikarp
,
in
bojim
se
,
da
je
njegova
duša
preobložena
s
tovori
,
pa
kliče
po
božji
besedi
in
po
resničnih
služabnikih
te
besede
.
Trubar
pride
!
«
Ko
sem
se
vrnil
v
gorenje
mesto
,
je
bila
večina
prodajalcev
že
odrinila
.
Samo
najtrmoglavnejši
in
najrevnejši
so
vpili
,
da
naj
se
jim
vrne
plačana
tržnina
.
Ta
zahteva
je
ostala
brezuspešna
,
ker
se
je
nezadovoljnežem
odgovorilo
,
da
lahko
prodajajo
,
kadar
se
bo
grajska
Kašča
zaprla
.
V
Wohlgemuetovi
gostilni
me
je
pričakoval
Jeremija
Wulffing
s
svojo
hčerjo
.
Tudi
sinova
sta
že
sedela
pri
mizi
.
Oče
je
kazal
visoko
zadovoljstvo
,
sinova
pa
nista
bila
nič
kaj
pri
pravi
volji
.
Margareta
mi
je
prihitela
nasproti
ter
mi
izročila
listič
,
na
katerega
—
za
kar
sem
jo
bil
prosil
—
je
bila
zapisala
pesem
,
katero
je
pela
stara
mati
oni
večer
.
Brata
sta
takoj
zaklicala
,
da
naj
pride
k
mizi
nazaj
in
da
naj
se
ne
ponuja
,
ker
je
danes
tržni
dan
za
žito
,
ne
pa
za
ženske
.
Staremu
se
je
podaljšal
obraz
,
ko
je
videl
da
ni
očeta
,
ki
bi
bil
moral
priti
,
če
se
je
hotelo
kaj
zapisati
in
podpisati
.
»
Kje
je
vendar
Polikarp
ostal
?
«
je
vprašal
ostro
.
Menil
je
prejkone
,
da
je
oče
še
na
trgu
in
da
pride
vsak
hip
za
mano
.
Prisedel
sem
k
mizi
in
odgovoril
:
»
Ne
bo
prišel
!
«
»
Ne
bo
prišel
?
«
so
se
začudili
oče
in
sinovi
.
Nadaljeval
sem
:
»
V
postelji
leži
bolan
in
še
nekaj
drugega
je
.
«
Staremu
je
kar
sapo
zapiralo
.
Sinova
pa
sta
stiskala
pesti
.
Znanci
pri
sosednjih
mizah
so
zvijali
vratove
in
napenjali
ušesa
,
da
bi
jim
ne
ušla
najmanjša
beseda
.
»
Kaj
je
to
drugo
?
«
se
je
začudil
Jeremija
.
Pri
tem
se
je
oziral
proti
stropu
,
prav
kakor
bi
hotel
poseči
po
brezovcu
,
ki
mu
je
tičal
doma
za
tablami
.
Margareta
je
bila
bleda
in
občutila
je
,
da
se
stvar
ne
bo
končala
dobro
.
Zaroko
je
lahko
dogovoriti
,
razrešiti
jo
je
pa
težko
,
posebno
če
je
bila
sklenjena
v
tako
imenitni
hiši
,
kakor
je
bila
hiša
Jeremije
Wulffinga
!
Zopet
sem
se
oglasil
:
»
Nepričakovane
reči
so
se
pripetile
in
oče
bi
bil
skoraj
umrl
!
Očetove
besede
pa
pravijo
,
da
premalo
ponujate
in
da
iz
dogovorjenega
ne
bo
nič
,
tudi
če
bi
obljubili
več
.
Bog
je
stopil
vmes
in
naš
oče
se
je
premislil
!
«
Dobro
vem
,
da
bi
bil
Jeremija
Wulffing
raje
pretrpel
udarec
v
obraz
,
in
to
pred
celo
družbo
,
ki
je
bila
okrog
njega
zbrana
in
katera
je
vedela
,
da
moži
hčer
,
nego
da
je
moral
poslušati
besede
mojega
poročila
.
To
poročilo
je
bilo
za
njega
,
ošabnega
,
imovitega
nemškega
kmeta
,
pekoča
sramota
.
Še
prej
kot
je
mogel
odgovoriti
,
sta
sinova
vzkipela
:
»
Taka
sramota
!
Ne
bomo
je
požrli
!
«
In
že
sta
po
stari
navadi
tolkla
po
mizi
.
Kakor
plah
zajec
iz
repe
sem
se
dvignil
od
mize
in
gledal
,
da
odnesem
telo
iz
nevarne
družbe
.
Cela
gostilna
se
je
pridružila
Wulffingovim
in
kričala
name
.
Odnesel
sem
svoje
bojazljive
pete
na
trg
pred
pivnico
,
kjer
pa
sta
me
že
dohitela
Marks
in
Othinrih
.
Klela
sta
,
potem
pa
so
padali
udarci
po
meni
kakor
toča
,
da
sem
kar
čutil
,
kako
so
mi
rastle
bule
po
glavi
in
drugod
.
Nekoliko
sem
se
branil
,
vpil
pa
nisem
,
ker
sta
že
onadva
dosti
kričala
.
Ko
smo
se
tako
pretepavali
,
je
stal
naenkrat
pred
nami
majhen
možiček
ter
tolkel
z
drobno
španjolsko
paličico
ob
tlak
:
»
Tu
se
tepo
,
—
gvardija
!
—
kje
je
gvardija
?
Jezus
in
Marija
!
Pred
mojim
nosom
se
tepo
!
«
Opazil
sem
,
da
si
je
z
roko
popravljal
svoj
trivogelni
klobuček
,
da
bi
mu
ne
padel
z
glave
.
Tudi
sem
še
opazil
,
da
je
imel
tanki
vrat
ovit
z
belim
blagom
,
na
prsih
pa
velik
kup
čipk
,
posutih
s
tobakom
,
s
katerim
je
polnil
svoj
špičasti
nos
.
Bil
je
baron
Mändl
,
tedanji
grajski
glavar
,
in
lahko
zapišem
,
da
se
ga
je
bala
vsa
Loka
.
Prejšnji
glavar
,
katerega
imena
ni
mogel
nikdo
izgovoriti
,
je
bil
siten
,
baron
Mändl
ali
,
kakor
so
ga
tudi
imenovali
,
baron
Flekte
,
je
bil
še
sitnejši
.
V
svoji
oholosti
je
zahteval
,
da
so
ga
morali
grajski
podložniki
pozdravljati
tako
,
da
so
se
s
kolenom
pripognili
pred
njim
in
obenem
položili
roko
na
prsi
,
ter
mu
torej
dajali
čast
,
ki
se
daje
samo
Bogu
v
cerkvi
.
Če
mu
ni
kdo
izkazal
zahtevane
časti
,
je
pričel
grajski
glavar
kričati
:
flecte
!
flecte
!
kar
se
menda
latinsko
toliko
pravi
,
kakor
po
naše
poklekni
!
poklekni
!
Zatorej
so
mu
ljudje
dejali
»
glavar
Flekte
«
.
Komaj
sta
ga
ugledala
Wulffingova
fanta
,
sta
bila
že
s
koleni
pri
tleh
in
z
rokami
na
prsih
.
Mändl
ju
je
vprašal
,
kdo
sta
.
Ponižno
sta
odgovorila
,
da
sta
Nemca
,
sinova
Jeremije
Wulffinga
iz
Davč
.
Odgovor
ga
je
zadovoljil
:
»
Nemca
?
Dobro
!
Napadena
sta
bila
!
O
tem
ne
dvomim
,
ker
vem
,
da
se
moji
Nemci
ne
pretepavajo
!
«
Obrnil
se
je
k
meni
:
»
Ti
nisi
Nemec
?
«
Odločno
in
brez
strahu
sem
odgovoril
:
»
Nisem
!
«
Odgovor
ga
je
razkačil
in
hripavo
je
vpil
:
»
Flecte
!
«
Ali
če
bi
mi
bili
glavo
odrezali
,
v
tistem
hipu
bi
ne
bil
pokleknil
,
tako
zelo
se
je
v
meni
uprla
poljanska
kri
!
In
če
bi
bil
morda
sam
škof
stal
pred
mano
,
bi
ne
bil
hotel
poklekniti
,
nikar
pa
pred
njegovim
oskrbnikom
,
ki
je
živel
od
desetine
in
davščin
,
katere
je
moral
pri
nas
pobrati
,
če
je
hotel
živeti
.
Klobuk
sta
mi
bila
napadalca
zbila
z
glave
,
zatorej
sem
stal
gologlav
pred
oskrbnikom
,
da
je
lahko
opazil
trmoglavost
,
katera
je
tičala
v
vsaki
črti
mojega
obraza
.
Še
enkrat
je
zarohnel
:
»
Flecte
!
«
Pa
se
nisem
ganil
z
mesta
,
nakar
se
je
zatogotil
:
»
Ti
bom
že
ohladil
kri
,
ti
pes
,
ti
!
«
Zbrala
se
je
velika
množica
okrog
mene
.
Prisopel
je
tudi
loški
sodnik
in
k
temu
se
je
obrnil
grajski
glavar
,
rekoč
:
»
Dve
uri
v
klado
!
«
Moja
ošabnost
pa
je
rastla
in
sam
pri
sebi
sem
mislil
:
Pokleknil
ne
bom
!
Dedec
,
naredi
,
kar
hočeš
,
da
boš
sit
!
Že
me
je
zgrabil
mestni
birič
ter
me
vlekel
k
prostoru
na
trgu
,
kjer
so
bili
v
zemljo
zabiti
trije
količi
,
od
katerih
pa
ni
bil
tisti
dan
še
nobeden
zaseden
.
Tam
je
čakal
Mihól
Schwaiffstrigkh
ter
imel
pri
sebi
tri
klade
,
za
vsak
količek
eno
.
Brez
ugovora
sem
se
vlegel
,
Mihól
me
je
z
veliko
spretnostjo
privezal
h
količu
,
noge
pa
položil
v
klado
ter
jo
zaklenil
s
ključem
,
da
se
nisem
mogel
ganiti
s
sramotnega
mesta
.
Schwaiffstrigkh
mi
je
govoril
to-le
:
»
Prej
kot
sem
mislil
,
si
mi
prišel
pod
roko
!
Ej
,
ej
,
pa
je
rado
tako
,
da
se
s
klado
prične
,
z
Gavžnikom
pa
jenja
!
—
Zdaj
bo
pa
vendar
kdo
kaj
za
vino
dal
!
«
Odšel
je
proti
Wohlgemuetovi
gostilni
.
Nekdo
je
prinesel
moj
klobuk
ter
ga
vrgel
predme
,
pa
vendar
ne
tako
,
da
bi
ga
bil
mogel
doseči
z
roko
.
Solnce
je
pripekalo
in
kmalu
sem
trpel
vročino
in
žejo
.
Bilo
me
je
sram
,
da
si
nisem
upal
pogledati
okrog
sebe
.
Ljudje
,
ki
so
se
nabrali
,
so
se
pač
kmalu
razšli
,
a
pričelo
se
je
drugo
trpljenje
.
Pri
hišah
na
zgornji
in
spodnji
strani
so
se
prikazali
obrazi
,
posebno
ženski
,
in
vnelo
se
je
klicanje
od
okna
do
okna
čez
trg
:
»
Čigav
je
?
«
»
A
si
videla
,
kaj
je
ukradel
?
«
»
Visoški
je
!
«
»
Ne
bo
že
nič
prida
,
če
ga
imajo
v
kladi
!
«
Tako
je
lil
dež
teh
vprašanj
name
,
ki
sem
se
čutil
nedolžnega
in
ki
sem
torej
po
krivici
tičal
v
kladi
.!
Ko
so
glave
pri
oknih
izginile
in
ko
se
ni
nikdo
več
brigal
zame
,
se
mi
je
storilo
milo
.
Bil
sem
vendar
napaden
,
pa
so
me
kaznovali
,
prejkone
zato
,
ker
nisem
bil
Nemec
!
Za
noben
denar
pa
bi
ne
bil
hotel
prelivati
solz
;
in
v
resnici
ni
prišla
kaplja
na
moje
trepalnice
.
Ločani
ne
bodo
doživeli
,
da
bi
vekal
Poljanec
.
Kmalu
nato
me
je
zopet
pretresavala
divja
jeza
in
najsurovejša
strast
.
Če
bi
bil
grajski
glavar
v
moji
oblasti
in
v
moji
roki
orožje
,
bi
življenje
tega
človeka
bilo
v
največji
nevarnosti
!
Škripal
sem
,
a
kletev
ni
sedla
na
moj
jezik
,
ker
sem
si
tudi
v
teh
bridkostih
bil
v
svesti
,
da
vera
,
kateri
sem
hotel
ostati
zvest
do
smrti
,
ne
dovoljuje
,
da
bi
smel
človek
,
in
naj
je
v
kladi
,
preklinjati
.
Sveti
moj
patron
mi
je
tedaj
vdihnil
misel
,
da
je
ta
klada
del
tiste
pokore
,
ki
jo
imam
delati
za
svojega
očeta
—
krivoverca
!
Mučil
me
je
pot
,
mučila
me
je
žeja
,
ker
je
solnce
še
vedno
pripekalo
.
Kakor
Izveličar
na
križu
,
sem
zaječal
nekolikokrat
,
da
me
žeja
.
Mojemu
ječanju
se
ni
odzvala
živa
duša
!
Pa
tudi
tedaj
ni
dospelo
moje
trpljenje
do
vrha
.
Izpiti
sem
moral
še
zadnjo
kapljo
.
Prišel
je
mimo
naš
župnik
,
gospod
Janez
Kašper
.
Tisti
,
ki
je
prišel
v
Poljane
za
gospodom
Karlom
Ignacijem
in
ki
se
je
pisal
za
Jagra
.
Začudil
se
je
in
obstal
na
mestu
moje
sramote
.
Nekaj
trenutkov
me
je
ogledaval
,
a
jaz
bi
se
bil
najraje
skril
v
zemljo
,
da
bi
me
ne
bil
opazil
moj
dušni
pastir
!
»
Glejte
no
,
ti
si
,
Izidor
!
In
v
kladi
!
—
Hud
trenutek
je
bil
zame
,
ko
sem
danes
plačeval
dolg
,
ki
se
je
za
farovž
napravil
pri
prifarskem
župniku
in
ko
sem
moral
plačati
silno
visoke
obresti
,
ker
župljani
tako
počasi
zbirate
denar
.
Ali
ta
trenutek
je
hujši
,
Izidor
!
V
tebi
sem
se
zelo
premotil
!
«
Kimal
je
z
glavo
ter
odšel
v
Wohlgemuetovo
gostilno
,
kjer
je
imel
svojega
konjiča
.
Po
tem
najbridkejšem
udarcu
pa
mi
ni
izostala
tolažba
.
Pristopila
je
k
meni
Margareta
Wulffingova
,
vsa
objokana
in
vsa
bleda
.
Prinesla
mi
je
korec
vode
,
pomešane
z
vinom
,
da
sem
si
ugasil
žejo
.
Nato
mi
je
s
predpasnikom
obrisala
obraz
in
mokre
lase
,
da
me
je
preplula
prijetna
nova
moč
.
Dekle
ni
izpregovorilo
ničesar
,
ali
upam
,
da
v
svojem
srcu
ni
imela
sovraštva
do
mene
,
ki
sem
bil
pokoren
besedam
svojega
očeta
,
katerim
se
mora
ukloniti
vsak
otrok
!
Ko
sta
uri
trpljenja
potekli
,
je
Mihól
klado
odklenil
ter
me
spustil
z
nekaterimi
šaljivimi
opazkami
.
Hitel
sem
v
hlev
,
si
sam
osedlal
konja
ter
ga
odpeljal
tako
tiho
,
da
me
Wohlgemuetovi
niso
opazili
.
Tudi
po
mestu
sem
vlekel
konja
tik
sebe
ter
skrival
svojo
osramoteno
glavo
za
njegovo
grivo
.
Tovorniški
hlapci
,
stoječi
s
svojimi
osliči
v
Oslovski
ulici
,
pa
so
me
vendarle
spoznali
.
Spustili
so
se
v
smeh
in
krohot
.
Šele
zunaj
mesta
sem
zlezel
v
sedlo
ter
odjahal
žalosten
proti
očetovemu
domu
.
Skoraj
pri
Visokem
sem
došel
strojarjevega
Valentina
,
ki
je
s
culico
v
roki
prav
pridno
korakal
po
tovorni
poti
.
Krenil
je
na
brv
ter
čakal
pred
hišo
name
,
da
sem
tja
prijezdaril
.
Vprašal
je
,
kje
leži
oče
.
Meneč
,
da
mu
bo
sporočil
kaj
o
Trubarju
,
ga
vlečem
navzgor
.
Na
veži
je
odvezal
culico
in
kaj
spretno
zlezel
v
obrabljeno
črno
haljo
ter
se
kar
v
hipu
spremenil
v
drugega
človeka
.
Vstopil
je
k
očetu
.
Pri
vratih
je
obstal
,
dvignil
roki
ter
slovesno
izpregovoril
:
»
Polikarp
!
Valentin
,
vnuk
Felicijana
Trubarja
,
te
blagoslavlja
v
imenu
Očeta
in
Sina
in
sv.
Duha
!
«
Oče
mi
je
namignil
,
da
sem
moral
zapustiti
sobo
.
Na
veži
sem
obtičal
,
ali
od
očetovega
ležišča
se
ni
čulo
razločne
besede
.
Pač
pa
je
vnuk
Felicijana
Trubarja
,
ki
je
bil
,
kar
sem
sedaj
vedel
,
kaplan
luteranske
vere
—
prej
so
jih
menda
imenovali
»
predikante
«
—
,
veliko
in
glasno
govoril
.
Med
njegove
tolažilne
besede
,
katerih
pa
tudi
nisem
umel
,
se
je
mešalo
ječanje
očetovo
.
Časih
je
predikant
tudi
nekaj
zapel
in
potem
zopet
blagoslavljal
,
ali
besedice
mi
ni
bilo
mogoče
umeti
.
Obilokrat
sta
morala
med
sabo
šepetati
,
ker
je
takrat
utihnil
vsak
glas
,
ki
bi
bil
mogel
prihajati
iz
čumnate
do
mene
.
Naj
še
zapišem
,
da
se
mi
je
srce
trgalo
,
ko
sem
čepel
tu
zunaj
ter
nisem
imel
poguma
,
da
bi
bil
kaj
storil
,
ko
se
je
trudil
luteran
,
kako
bi
dušo
mojega
očeta
za
vedno
prikoval
v
peklo
.
Na
visoško
predhišje
je
prijezdil
nekdo
.
Privezal
je
svojega
konja
k
ondi
stoječemu
orehu
,
potem
pa
s
težkimi
koraki
stopal
po
stopnicah
.
Na
gorenji
veži
se
je
prikazala
visoka
in
široka
oseba
našega
gospoda
župnika
Janeza
Kašperja
.
Prijazno
je
izpregovoril
:
»
Med
potjo
in
že
prej
se
mi
je
pravilo
,
da
je
zbolel
oče
Polikarp
.
Zatorej
prihajam
,
da
ga
v
bolezni
obiščem
,
kakor
mi
je
predpisano
.
«
Brez
obotavljanja
se
je
podal
proti
sobi
,
v
kateri
je
ležal
bolnik
.
Mojega
odgovora
ni
čakal
.
Sicer
me
je
pa
strah
radi
tega
nepričakovanega
obiska
tako
previhral
,
da
bi
ne
bil
mogel
ničesar
odgovoriti
,
če
bi
bil
tudi
hotel
.
Z
besedami
:
»
Prav
mu
pride
ena
ali
druga
beseda
tolažbe
,
«
je
odprl
župnik
vrata
ter
vstopil
.
Z
njim
sem
vstopil
tudi
jaz
.
Ali
naš
dušni
pastir
je
takoj
obstal
,
kakor
bi
se
bil
spremenil
v
kamen
.
Pri
bolniku
je
stal
predikant
Valentin
,
vnuk
Felicijanov
,
v
črnem
talarju
in
bel
platnen
trak
je
imel
okrog
vrata
.
Ravno
je
bil
razprostrl
roki
,
kakor
jih
razprostirajo
pri
blagoslovu
tudi
naši
duhovniki
.
Ker
je
bilo
v
sobi
še
čisto
svetlo
,
je
spoznal
gospoda
župnika
Janeza
Kašperja
.
Takoj
je
nehal
blagoslavljati
in
odskočil
od
postelje
,
da
sta
se
na
majhni
mizici
prikazala
kelih
in
plošček
,
katera
se
potrebujeta
pri
luteranskem
obhajilu
.
Župnik
Jager
je
bil
torej
povsem
na
jasnem
,
da
se
tu
opravlja
bogoslužje
,
in
sicer
ne
katoliško
.
Še
bolj
jasno
pa
mu
je
vse
postalo
,
ko
je
Valentin
Trubar
pričel
proti
njemu
z
rokami
mahati
ter
kričati
:
»
Hlapec
Belijalov
,
kaj
motiš
steze
Gospodovih
služabnikov
?
Tu
se
je
okrog
bistrega
studenca
čistega
evangelija
ustvaril
travnik
prave
božje
besede
!
Čuvaj
sem
tu
,
da
se
ne
bodeš
valjal
po
zeleni
travi
;
valjaj
se
po
blatu
babilonske
nečistnice
!
Zatorej
odidi
od
tod
,
kamor
nisi
bil
klican
!
«
Poljanski
župnik
se
ni
spuščal
v
prepire
s
predikantom
.
Molče
se
je
obrnil
.
Z
njim
sem
odšel
tudi
jaz
potrt
iz
sobe
.
Na
veži
se
je
gospod
zamislil
,
ker
ni
vedel
,
kako
besedo
bi
izpregovoril
.
Moralo
ga
je
silno
presuniti
,
da
je
v
teh
časih
v
njegovi
lastni
župniji
in
vzlic
njegovemu
trudu
za
čisto
vero
mogel
uganjati
svoje
krivoverske
zmede
luteranski
predikant
,
o
katerih
se
je
mislilo
,
da
jih
je
škof
Chroen
vse
pognal
iz
dežele
.
Bridki
občutki
so
polnili
srce
dušnega
pastirja
in
po
pravici
je
bil
jezen
,
ko
se
mu
je
za
hrbtom
sejala
peklenska
ljulika
na
njivo
,
katero
je
oskrboval
.
Bil
je
v
resnici
žalosten
,
ko
je
izpregovoril
:
»
Kar
notri
me
boli
,
ko
vidim
,
kako
polaga
krivoverec
v
klado
dušo
starega
grešnika
!
Bog
mi
odpusti
,
Izidor
,
da
tako
govorim
o
tvojem
očetu
!
Ali
ta
klada
je
sramotnejša
od
klade
na
loškem
trgu
,
v
kateri
sem
ravnokar
videl
tebe
!
Veruj
mi
,
da
je
tako
!
Novo
župnišče
mi
dela
toliko
skrbi
,
župljani
ne
zbirajo
denarja
,
pa
tudi
izpoved
in
sveto
obhajilo
opravljajo
kaj
malomarno
.
Sedaj
pa
še
to
,
in
v
hiši
,
ki
je
najbogatejša
v
srenji
!
Slep
sem
bil
,
a
danes
so
se
mi
odprle
oči
!
Koj
jutri
pišem
pismo
v
Ljubljano
,
da
škofija
ukrene
,
kar
se
ji
vidi
potrebno
.
«
Na
kolena
sem
padel
pred
gospoda
očeta
,
da
bi
take
sramote
ne
nakopal
na
naše
pošteno
ime
in
da
naj
ima
usmiljenje
z
nedolžnimi
,
ki
so
pod
to
streho
zvesti
katoliški
Cerkvi
.
Ni
se
dal
preprositi
.
Tarnal
sem
za
njim
in
pretakal
solze
kakor
otrok
.
Pri
orehu
sem
odvezal
konjiča
ter
ga
vodil
za
gospodom
,
ker
nisem
hotel
,
da
bi
pred
hišo
sedel
v
sedlo
ter
se
tako
odtegnil
mojim
prošnjam
.
Spremil
sem
ga
do
tja
,
kjer
se
Sora
lomi
,
kjer
je
torej
plitva
in
kjer
vozimo
in
jahamo
čez
vodo
.
Ves
čas
sem
moledoval
,
da
bi
opustil
naznanilo
.
Vojskoval
sem
se
z
gospodom
Janezom
Kašperjem
,
kakor
se
je
s
svojo
bridkostjo
vojskoval
gospod
Kristus
na
Oljski
gori
!
Tudi
sem
se
branil
—
,
kar
je
bila
mogoče
nesramna
predrznost
—
da
bi
mu
prepustil
konja
,
dokler
ni
uslišal
moje
prošnje
.
Navseposled
se
je
omehčal
in
pogodila
sva
se
,
da
plačam
za
novo
podobo
sv.
Štefana
na
desnem
stranskem
oltarju
v
cerkvi
sv.
Martina
v
Poljanah
,
katero
je
bil
župnik
naročil
pri
mojstru
Rempu
in
katero
bi
plačeval
v
obrokih
,
dvajset
nemških
goldinarjev
.
Šele
nato
sem
mu
pomagal
v
sedlo
.
Pri
mojstru
Rempu
sem
ob
tednu
plačal
dvajset
nemških
goldinarjev
.
Izročil
mi
je
potrdilo
,
ki
ga
je
spisal
mestni
pisač
,
in
vesel
je
bil
,
da
je
denar
tako
hitro
prejel
.
Potrdilo
sem
izročil
gospodu
Janezu
Kašperju
,
ki
mi
je
obljubil
,
da
hoče
prihodnjo
nedeljo
župljanom
oznaniti
,
da
je
sv.
Štefana
poplačala
visoška
hiša
.
Pri
škofiji
nas
sicer
ni
naznanil
,
s
prižnice
pa
gospod
Jager
tudi
ni
bil
oznanil
,
kar
je
bil
obljubil
.
Predikant
ga
je
bil
prehudo
razžalil
,
da
ni
mogel
pozabiti
vsega
,
kar
je
bil
doživel
na
Visokem
.
-
Ko
sem
stopil
v
sobo
k
očetu
,
Valentin
Trubar
še
ni
bil
odšel
.
Oče
je
bil
medtem
vstal
in
pozval
me
je
,
da
mu
pomagam
.
Iz
plevnice
sva
s
težavo
izvlekla
železni
zaboj
.
Oče
ga
je
odklenil
,
vzel
iz
njega
deset
rumenjakov
ter
jih
izročil
predikantu
,
rekoč
:
»
Pravično
je
,
da
živi
od
oltarja
,
kdor
služi
oltarju
!
«
Nikdar
mi
denarja
,
če
je
šel
od
hiše
,
ni
bilo
tako
žal
,
kakor
tisti
večer
!
Valentin
Trubar
je
dukate
pograbil
ter
izginil
z
nočjo
.
Zaboj
sva
zopet
spravila
v
plevnico
.
Oče
pa
je
zlezel
na
ležišče
in
je
noč
za
nočjo
zopet
spal
na
svojem
denarju
.
Veliko
hudega
sem
doživel
ta
nesrečni
dan
!
Drugo
jutro
je
bil
oče
mirnejši
:
Njegova
govorica
je
pričala
,
da
mu
je
nekaj
pomirilo
razburjeno
notranjost
.
Ko
sem
pristopil
k
njemu
,
mi
je
ukazal
sesti
in
takoj
sem
vedel
,
da
mi
hoče
nekaj
povedati
,
česar
mi
do
takrat
še
ni
bil
povedal
.
Res
je
pričel
govoriti
in
dolgo
je
govoril
:
»
Ta
iz
Loke
me
je
potolažil
.
Povedal
mi
je
,
da
mi
še
ni
obupati
nad
večnostjo
.
Kar
pa
mi
je
naloženo
,
to
se
mora
zgoditi
,
ker
bi
sicer
ne
postal
deležen
usmiljenja
,
katerega
sem
silno
potreben
.
Kar
ti
bom
naložil
,
izpolni
,
Izidor
,
če
hočeš
pomagati
očetu
,
ki
se
bo
prav
kmalu
selil
s
sveta
!
«
Zapriseči
me
je
hotel
,
da
bom
izpolnil
njegovo
voljo
;
zahteval
pa
je
,
da
naj
prisežem
pri
svetem
evangeliju
.
Pripravljen
sem
bil
priseči
,
a
priseči
sem
hotel
le
pri
Bogu
in
božji
porodnici
Mariji
.
S
starim
možem
,
ki
mi
je
bil
oče
in
ki
je
umiral
,
sem
se
prepiral
.
Naposled
sem
odnehal
v
toliko
,
da
sem
prisegel
pri
Bogu
,
pri
Materi
božji
in
pri
svetem
evangeliju
!
Ta
popustljivost
je
bila
velika
pregreha
in
komaj
upam
,
da
mi
bo
pri
zadnji
sodbi
odpuščena
!
—
Nato
je
oče
nadaljeval
tako-le
:
»
Da
vse
veš
in
da
ti
ne
bo
treba
ničesar
ugibati
,
ti
bom
povedal
to-le
.
Sramoval
se
boš
svojega
očeta
,
a
kar
se
je
zgodilo
,
se
je
zgodilo
,
in
Valentin
Trubar
mi
je
naložil
,
da
ti
moram
odkriti
vse
.
Da
bom
težko
umrl
,
bi
ti
itak
opazil
,
in
naj
sem
ti
prikrival
svoje
hudobno
življenje
ali
ne
.
Gospod
Valentin
je
ukazal
,
—
torej
poslušaj
!
Na
svet
sem
prišel
nekje
v
Poljanski
dolini
;
kraja
ti
ni
treba
vedeti
.
Ali
sem
imel
zakonskega
očeta
,
ne
vem
;
poznal
ga
nisem
.
Kolikor
se
spominjam
,
sem
živel
pri
materi
,
ki
je
služila
v
gradu
na
Brdu
pri
gospé
Doroteji
Suzani
.
Kar
se
spominjam
,
sva
bila
z
materjo
v
evangeljski
cerkvi
,
ker
je
bilo
na
Brdu
zbirališče
najpobožnejših
služabnikov
svetega
evangelija
.
Ti
so
nam
oznanjevali
čisto
božjo
besedo
ter
nam
kazali
pravo
pot
do
nebes
.
Moj
oče
v
batalji
pri
Lützenu
.
1631
Ko
sem
bil
star
dvanajst
let
,
je
zaukazala
ljubljanska
gosposka
gospé
Doroteji
Suzani
,
da
mora
z
Brda
.
Mater
in
mene
je
vzela
s
sabo
ter
se
naselila
v
nemškem
mestu
,
ki
se
mu
pravi
Nürnberg
.
Tam
sem
se
v
svetem
evangeliju
še
bolj
utrdil
,
ali
žalosten
sem
,
da
pozneje
nisem
živel
po
njem
.
V
dvajsetem
letu
moje
starosti
je
gospa
Doroteja
Suzana
umrla
.
Kmalu
za
njo
je
umrla
tudi
moja
mati
,
tako
da
sem
bil
sam
na
svetu
.
Potem
sem
se
klatil
okrog
in
se
