tla.
Sodnik
Završan
je
to
zapazil
in
še
dobro
se
mu
je
zdelo
,
da
Magajna
njegovo
ženo
občuduje
,
in
rahel
usmev
mu
je
legel
na
ustne
.
Naenkrat
je
planila
vsa
družba
pokonci
.
Pred
hišo
se
je
bila
ustavila
krasna
kočija
in
iz
nje
je
stopil
novi
ljubljanski
škof
ter
šel
naravnost
v
Magajnovo
hišo
.
—
Škof
gre
—
je
komaj
slišno
dihnil
sodnik
Završan
in
je
že
pohitel
ven
,
da
pozdravi
cerkvenega
kneza
.
Magajna
je
prebledel
.
Njegovo
oko
je
iskalo
gospe
Regine
,
kakor
bi
pri
njej
mogel
dobiti
poguma
in
opore
.
Nasmehilla
se
mu
je
,
samo
za
trenotek
,
komaj
vidno
,
ali
z
izrazom
,
ki
je
pričal
,
da
bo
v
bližajočem
se
težkem
trenotku
njena
duša
na
njegovi
strani
.
In
sedaj
se
je
Anton
Magajna
ponosno
vzravnal
in
je
šel
škofu
nasproti
.
Škof
Konradus
Glušič
je
bil
mož
,
ki
se
je
vedno
slepo
ravnal
po
željah
in
ukazih
svojega
vladarja
.
V
mlajših
letih
se
je
pač
zanimal
za
reformacijsko
gibanje
,
ali
čim
je
spoznal
,
da
je
nadvojvoda
reformaciji
nasproten
,
je
Konradus
Glušič
obesil
svoje
prepričanje
na
klin
in
svoj
plašč
obrnil
po
vetru
.
In
posrečilo
se
mu
je
,
da
ga
je
ta
veter
zanesel
na
ljubljanski
škofovski
prestol
.
Kot
škof
le
bil
strog
in
neusmiljen
preganjalec
reformacije
,
in
jo
je
s
silo
ali
z
zvijačo
zatiral
,
koder
jo
je
mogel
.
Počasi
se
je
bližal
škof
Magajnovi
hiši
in
dostojanstveno
blagoslavljal
ljudi
,
ki
so
pred
njim
poklekali
na
zemljo
in
se
pripogibali
do
tal
,
kakor
da
imajo
pred
sabo
kako
višje
bitje
.
Tudi
vsa
pri
Magajni
zbrana
družba
je
ležala
na
kolenih
,
samo
gospa
Regina
in
Anton
Magajna
nista
uklonila
tilnika
.
—
Vstanite
,
vstanite
,
ljubi
moji
,
je
sladko
veleval
škof
.
Vstanite
,
gospod
Završan
!
In
podal
je
sodniku
roko
,
ki
jo
je
ta
ponižno
poljubil
.
S
ceste
je
vse
drvelo
k
Magajnovi
hiši
.
Tudi
tisti
,
ki
so
že
naprej
šli
,
so
prihiteli
nazaj
in
silili
na
vrt
.
In
kdor
ni
mogel
na
vrt
,
je
ostal
pri
ograji
,
okrog
katere
je
bilo
kar
naenkrat
vse
črno
ljudi
.
Škof
je
imel
za
vsakega
prijazno
besedo
,
ali
poznalo
se
je
,
da
je
bila
ta
prijaznost
naučena
in
prisiljena
.
—
Vi
ste
torej
gospod
Magajna
?
S
temi
besedami
je
ogovoril
škof
hišnega
gospodarja
,
ko
ga
je
ta
spoštljivo
a
samozavestno
pozdravil
.
Prav
veseli
me
,
da
sem
vas
spoznal
.
Bil
sem
res
radoveden
na
vas
,
ker
sem
mnogo
,
jako
mnogo
slišal
o
Vas
.
No
,
pa
zdaj
vidim
,
da
niste
tako
strašni
,
kakor
so
vas
popisovali
,
in
zdi
se
mi
,
da
bi
se
midva
kmalu
porazumela
.
Ali
ne
?
—
Verjemite
,
premilostni
gospod
,
da
se
jaz
nobenemu
dokazu
trdovratno
ne
zoperstavljam
,
in
da
se
z
mano
lahko
vsakdo
sporazume
,
kdor
me
more
prepričati
,
da
nimam
prav
,
je
skromno
a
resno
odgovoril
Magajna
.
Vzlic
temu
,
ne
ravno
ugodnemu
odgovoru
,
je
škof
vendar
Magajni
prijazno
prikimal
in
vstopil
v
lopo
,
kjer
je
bila
med
tem
Magajnova
sestra
pripravila
mizo
.
—
Malo
se
moram
pri
Vas
pomuditi
,
je
rekel
škof
.
Vsaj
v
naglici
bi
rad
spoznal
,
če
se
Vam
dela
krivica
,
ali
če
se
mi
je
sporočila
resnica
.
Prav
zabolelo
me
je
,
ko
se
mi
je
reklo
,
da
vi
celo
Boga
tajite
.
Ostro
je
uprl
škof
svoje
poglede
v
Magajno
in
temu
je
bilo
hipoma
jasno
,
da
se
tu
ne
gre
za
poskus
,
ga
s
prijaznostjo
in
z
osebnim
počeščenjem
pridobiti
za
papiste
,
nego
za
nekak
eksamen
,
od
čigar
izida
je
odvisno
nadalnje
postopanje
posvetne
in
cerkvene
oblasti
proti
njemu
.
—
Če
kdo
pravi
,
da
ni
Boga
,
je
odgovoril
Magajna
mirno
,
je
to
ravno
tako
smešno
,
kakor
če
bi
rekel
,
da
ni
imel
očeta
.
—
To
je
popolnoma
resnično
,
je
menil
škof
in
si
počasi
mel
roke
.
Ali
to
ne
zadostuje
.
Vprašanje
je
,
kak
pojem
ima
kdo
o
Bogu
.
Le
kdor
ima
pravi
pojem
o
Bogu
,
ima
tudi
pravo
vero
.
—
Meni
je
v
tem
oziru
težko
govoriti
z
Vami
,
premilostni
gospod
,
kajti
jaz
sem
malo
omikan
in
v
bogoslovju
zelo
slabo
podkovan
,
je
dejal
Magajna
.
Škof
mu
je
živahno
segel
v
besedo
.
—
Meni
pa
se
je
povedalo
,
da
ste
nenavadno
omikani
,
da
jako
mnogo
čitate
in
se
posebno
radi
bavite
z
verskimi
vprašanji
.
Čital
sem
mnogo
,
še
več
pa
razmišljeval
o
verskih
rečeh
,
toda
te
zmožnosti
nimam
,
da
bi
verske
nauke
podpiral
ali
podiral
tako
,
kakor
bi
to
storil
kak
bogoslovec
.
A
nikar
ne
mislite
,
da
prikrivam
svoje
nazore
.
Ako
hočete
,
Vam
tudi
povem
,
kako
mislim
o
Bogu
.
—
Prosim
,
prosim
,
je
dejal
škof
naglo
in
se
primaknil
bliže
,
med
tem
ko
sta
njegova
spremljevalca
leno
in
zaspano
poleg
njega
sedela
.
Tudi
drugi
poslušalci
so
pristopil
bližje
,
gospa
Regina
pa
je
naslonila
glavo
ob
steno
in
uprla
svoje
poglede
premo
na
Magajno
.
Magajna
se
je
malo
zamislil
,
globoko
zasopel
ln
potem
rekel
:
—
Nekateri
ljudje
si
predstavljajo
Boga
kot
starega
gospoda
z
dolgo
brado
,
ki
sedi
v
nebesih
na
zlatem
prestolu
in
Vlada
zemljo
in
človeštvo
.
Jaz
imam
o
Bogu
drugačne
nazore
.
Po
mojih
mislih
je
Bog
tista
sila
,
ki
je
vstvarila
vesoljstvo
,
Bog
je
duša
vse
narave
,
njegova
moč
in
njegovo
velečastvo
je
izraženo
v
večnih
nepremenljivih
zakonih
narave
.
—
Ti
nazori
so
napačni
,
popolnoma
napačni
,
je
s
povdarkom
rekel
škof
Konradus
.
Ti
nazori
se
ne
strinjajo
z
nauki
katoliške
cerkve
.
—
Mogoče
,
je
ravnodušno
odgovoril
Magajna
.
Saj
sem
že
rekel
,
da
nisem
bogoslovec
in
nisem
v
stanu
kritikovati
cerkvenih
naukov
.
Povedal
sem
le
svoje
nazore
.
—
Po
Vašem
mnenju
je
torej
Bog
ustvaril
samo
svet
in
ga
uredil
po
večnih
naravnih
zakonih
,
za
vernike
se
pa
nič
več
ne
briga
,
in
jih
ne
kaznuje
in
niti
ne
preganja
.
—
Bog
je
za
vernike
in
za
nevernike
enkrat
za
vselej
poskrbel
s
tem
,
da
je
vse
vesoljstvo
in
vse
človeštvo
podredila
večnim
zakonom
narave
.
Vse
dobro
in
vse
zlo
na
svetu
izhaja
samo
iz
teh
večnih
in
nepremenljivih
naravnih
zakonov
,
katerih
ne
premeni
nobena
molitev
,
nobena
daritev
in
nobena
procesija
.
Če
pa
pravi
kdo
,
da
je
Bog
za
kazen
poslal
točo
ali
sušo
,
drugim
pa
dal
za
nagrado
dobro
letino
,
mu
tega
ne
verjamem
,
kajti
toča
,
suša
ali
dobra
letina
niso
božje
kazni
ali
božje
dobrote
,
nego
posledice
večnih
naravnih
zakonov
.
Škof
je
bil
postal
nekoliko
bled
,
poslušalci
,
katerih
je
bilo
na
vrtu
in
okrog
ograje
vse
polno
,
pa
so
zadrževali
sapo
,
da
bi
jim
ne
ušla
nobena
beseda
.
—
To
so
popolnoma
krivoverski
nazori
,
je
čez
nekaj
časa
rekel
škof
.
Vi
torej
ne
verjamete
,
da
Bog
s
točo
,
sušo
ali
dobro
letino
deli
kazni
ali
izkazuje
milosti
?
Ne
morem
tega
verjeti
.
Kolikokrat
se
je
zgodilo
,
da
sta
toča
in
suša
uničili
najgorečnejšim
vernikom
ves
pridelek
,
med
tem
ko
so
imeli
krivoverci
najboljšo
letino
.
Jaz
menim
,
da
Boga
bolje
častim
,
če
vse
te
nesreče
in
dobrote
pripisujem
prirodnim
zakonom
,
kakor
pa
da
bi
mislil
,
da
izhajajo
naravnost
od
Boga
.
Kajti
če
je
Bog
neskončno
moder
,
ne
more
biti
povzročitelj
nesreč
,
in
če
je
neskončno
pravičen
,
ne
more
dajati
Turkom
in
paganom
dobre
letine
,
kristjanom
pa
jo
pokončati
.
—
Vsaka
beseda
,
ki
ste
jo
izrekli
,
je
neodpustljiv
smrtni
greh
,
je
žaljenje
Boga
.
Magajna
je
pri
teh
škofovih
besedah
zardel
do
las
.
Težko
je
padla
njegova
roka
na
mizo
,
potem
pa
je
planil
pokonci
in
mogočno
je
donel
njegov
glas
,
ko
je
rekel
:
—
Premilostni
gospod
knez
in
škof
—
vsaka
beseda
,
ki
sem
jo
izrekel
,
kaže
,
da
častim
stvarnika
.
Priznam
pa
,
da
je
najino
pojmovanje
Boga
tako
različno
,
kakor
sta
različna
noč
in
dan
.
Mislil
sem
veliko
o
tem
vprašanju
.
—
Preveč
,
preveč
,
moj
ljubi
gospod
,
je
s
sarkastičnim
usmevom
rekel
škof
.
Verjeti
je
treba
.
—
Ali
mi
je
Bog
dal
pamet
zato
,
da
je
ne
rabim
?
Vidite
,
premilostni
gospod
,
meni
se
vedno
zdi
,
da
so
si
ljudje
napravili
o
Bogu
podobo
,
ki
je
za
Boga
žaljiva
.
Vse
človeške
slabosti
se
mu
pripisujejo
.
Ali
je
mogočni
stvarnik
vesoljstva
mar
bitje
,
ki
ima
s
človeškimi
strastmi
napolnjeno
srce
,
da
danes
ljubi
,
jutri
pa
sovraži
,
da
danes
tepe
,
jutri
pa
blagoslavlja
.
Kako
nizko
in
nevredno
je
tako
naziranje
.
In
kaj
mislite
,
da
se
pusti
Bog
podkupovati
z
darili
kakor
slabi
uradniki
,
da
je
tiran
,
ki
deli
krivičnim
milosti
,
pravičnim
pa
jih
odreka
?
Vi
pravite
,
da
je
Bog
nepojmljiv
,
pa
ga
vendar
vedno
razlagate
.
Vi
pravite
,
da
so
božji
sklepi
večni
in
da
so
nespremenljivi
,
in
vendar
molite
,
naj
Bog
svoj
sklep
premeni
in
svojo
voljo
predrugači
.
In
nevreden
je
tudi
način
,
kako
se
mu
skušate
prikupiti
.
Ne
samo
kristjani
,
tudi
drugoverci
delajo
tako
.
Žid
misli
,
da
se
prikupi
Bogu
,
če
ob
sobotah
ne
dela
in
če
ne
je
svinjine
,
Mohamedanec
misli
,
da
mu
Bog
odpusti
grehe
,
če
si
opere
glavo
in
roke
in
če
ne
pije
vina
,
ki
ga
je
Bog
vendar
ustvaril
zato
,
da
ga
zauživamo
.
Indec
misli
,
da
stori
zaslužno
delo
,
če
se
s
kravjekom
namaže
,
kristjan
pa
misli
,
da
si
pridobi
božjo
milost
,
če
se
v
petek
posti
,
če
nanese
duhovnikom
mnogo
denarja
in
če
z
golimi
koleni
drsa
na
Višarje
.
To
naj
bo
Bogu
dopadljivo
,
to
naj
bodo
zaslužna
dela
in
dokazi
kreposti
,
to
naj
povečuje
slavo
onega
Stvarnika
,
ki
je
ustvaril
neskončne
milijone
zvezd
in
zemelj
in
ljudi
?
—
Dovolj
,
dovolj
,
je
s
hripavim
glasom
vzkliknil
škof
in
planil
pokonci
,
Vi
ste
heretik
,
skozinskoz
heretik
.
Vidim
,
da
ne
verujete
ne
v
pravega
Boga
in
najbrž
tudi
ne
v
hudobnega
duha
.
—
Lakomnost
in
nevednost
sta
edina
hudobna
duha
,
ki
begata
človeške
rodove
,
je
tiho
rekel
Magajna
in
stopil
na
stran
,
da
je
mogel
škof
mimo
njega
.
Velika
množica
na
vrtu
se
ni
ganila
,
ko
je
škof
stopil
s
svojima
spremljevalcema
iz
lope
in
mu
ni
naredila
prostora
,
da
bi
bil
mogel
oditi
.
Ljudje
so
se
stiskali
drug
k
drugemu
,
kakor
bi
hoteli
škofu
zabraniti
odhod
.
Nobenega
glasu
ni
bilo
slišati
,
tako
je
bilo
vse
tiho
,
a
na
vseh
obrazih
se
je
zrcalila
notranja
razburjenost
.
Škof
je
hotel
oditi
brez
slovesa
,
a
ni
mogel
.
Jezno
se
je
ustavil
pred
ljudmi
,
grozilno
je
njegov
ostri
glas
veleval
:
Vsi
stran
—
ali
ne
veste
,
kaj
se
spodobi
,
kadar
gre
škof
mimo
Vas
?
Toda
nihče
se
ni
ganil
.
Ljudje
so
stopili
še
bližje
,
vsem
je
trepetala
na
ustnih
želja
,
naj
Magajna
govori
naprej
.
—
Zakaj
pa
bežite
,
premilostni
gospod
škof
,
se
je
naenkrat
iz
ozadja
čul
bobneč
glas
.
Vsi
pogledi
so
se
obrnili
na
tisto
stran
.
Tudi
Magajna
je
stopil
iz
lope
in
ves
presenečen
zagledal
dolgega
Labana
,
ki
je
stal
blizu
ograje
s
puško
v
roki
in
se
porogljivo
režal
.
—
Kdo
si
ti
?
je
vprašal
škof
,
obrnivši
se
k
Labanu
,
kateremu
so
ljudje
radi
naredili
prostora
,
da
se
je
prerinil
v
prvo
vrsto
.
—
Kdo
sem
jaz
?
I
kaj
me
ne
poznate
?
Dolgi
Laban
sem
,
ki
je
popustil
kloštersko
službo
in
išče
sedaj
resnice
.
—
Če
iščeš
resnice
,
pojdi
v
cerkev
in
se
ravnaj
po
naukih
svojega
duhovnika
.
Vsa
resnica
je
zapopadena
v
katoliški
veri
,
ki
je
edino
prava
postava
,
edino
pravo
merilo
pravice
in
ključ
pravičnosti
,
pot
do
sreče
in
zveličanja
.
Kdor
pa
njenih
naukov
ne
veruje
,
je
ali
slepec
ali
slepar
in
puntar
.
Osorno
in
grmeče
je
donel
škofov
glas
.
—
Ravno
tako
pravijo
Mohamedanci
,
Indi
in
Perzi
,
Židje
in
pripadniki
drugih
veroizpovedanj
,
se
je
oglasil
Magajna
.
Vsaka
vera
pravi
,
da
je
edino
zveličevalna
in
da
so
prokleti
vsi
,
ki
k
njej
ne
spadajo
.
—
Naj
pravijo
drugi
kar
hočejo
—
naša
vera
sloni
na
božjem
razodetju
.
—
To
isto
pravijo
tudi
mohamedanci
in
Židje
,
Indi
in
Perzi
-
a
kje
je
dokaz
,
da
je
to
resnica
.
—
Dokaz
so
čudeži
,
ki
so
se
zgodili
.
—
Tudi
drugoverniki
poročajo
o
neštevilnih
čudežih
.
—
Tisti
čudeži
so
izmišljeni
in
so
sleparija
.
—
Tudi
vaši
niso
dokazani
.
—
Za
katoliško
vero
je
na
tisoče
ljudi
šlo
z
veseljem
v
smrt
.
Mučeniki
so
svedoki
,
da
je
katoliška
vera
edino
prava
vera
.
—
Tudi
druge
vere
imajo
na
milijone
in
milijone
mučenikov
,
ki
so
pretrpeli
najstrašnejše
muke
in
radostno
dali
kri
in
življenje
za
svojo
vero
.
Škof
ni
mogel
na
to
ničesar
odgovoriti
.
Magajna
pa
je
nadaljeval
:
—
Meni
se
zdi
,
da
so
vse
vere
,
kar
jih
je
na
svetu
,
enako
božje
in
enako
zveličevalne
.
Vsaka
vera
,
ki
navaja
ljudi
k
dobremu
,
je
prava
,
je
merilo
pravice
in
ključ
pravičnosti
.
In
kdor
se
drži
naukov
o
ljubezni
in
o
pravičnosti
,
je
tudi
na
potu
do
sreče
in
zveličanja
.
Pravičnost
pravi
:
Ne
stori
svojemu
bližnjemu
nobenega
zla
,
ki
nečeš
,
da
bi
ga
on
tebi
storil
.
Ljubezen
pa
uči
:
Izkaži
svojemu
bližnjemu
vse
dobrote
,
ki
hočeš
,
da
bi
jih
tudi
on
tebi
izkazal
.
To
je
edino
božje
razodetje
,
če
smem
rabiti
ta
izraz
.
—
Celo
sv.
pismo
je
božje
razodetje
,
je
srdito
siknil
škof
.
—
To
sem
do
zadnjega
časa
verjel
.
Ali
bolj
ko
sem
čital
sv.
pismo
,
bolj
sem
zapazil
nasprotja
,
ki
se
nahajajo
v
njem
.
In
zato
mislim
:
Če
bi
se
bil
hotel
Bog
razodeti
v
posebni
knjigi
,
bi
bil
to
storil
tako
,
da
bi
bil
izključen
vsak
dvom
,
vsako
nesoglasje
in
vsako
nesporazumljenje
.
Bog
je
neskončno
dober
in
neskončno
usmiljen
,
in
prav
zaradi
tega
bi
se
bil
tako
razodel
,
da
bi
ga
bil
vsak
razumel
,
tudi
najrevnejši
na
duhu
.
V
naravi
se
je
Bog
tako
razodel
,
v
zemlji
in
zvezdah
.
Vsako
drevo
,
vsaka
bilka
,
vsak
kamen
nam
kaže
božje
razodetje
in
nam
priča
,
da
smo
ljudje
na
svetu
za
to
,
da
bi
bili
srečni
,
ljubezen
in
pravičnost
pa
so
pogoji
naše
sreče
.
—
Krivoverec
,
krivoverec
,
krivoverec
,
je
zakričal
škof
,
tresoč
se
vsled
silne
togote
po
vsem
životu
.
Odpri
se
nebo
in
pokončaj
z
ognjem
in
žveplom
tega
hudodelca
,
odpri
se
zemlja
in
pahni
tega
žalilca
Boga
v
peklensko
brezno
.
Vsi
navzoči
so
zatrepetali
,
tako
jih
je
prestrašila
silna
jeza
škofa
Konradusa
.
Plaho
so
se
stisnili
ljudje
v
stran
in
celo
Magajnovi
prijatelji
so
odstopili
,
samo
gospa
Regina
se
ni
premaknila
z
mesta
,
nego
je
ostala
na
Magajnovi
strani
,
kakor
bi
hotela
kljubovati
celemu
svetu
.
Magajna
je
stal
ob
lopi
,
ves
prepadel
,
ali
glave
ni
uklonil
.
Naslonil
jo
je
ob
lopo
.
Vedno
zeleni
bršljan
se
je
zapletel
med
njegove
lase
,
nad
katerimi
so
se
lesketali
zadnji
žarki
zahajajočega
solnca
,
kakor
bi
mu
hoteli
splesti
mučeniško
krono
.
Škof
je
mogel
zdaj
s
svojima
spremljevalcema
neovirano
oditi
.
Sedel
je
na
voz
in
se
odpeljal
proti
Bistri
.
Dolgi
Laban
pa
je
porogljivo
kričal
za
njim
:
—
Slišijo
,
gospod
škof
,
nebo
se
še
ni
odprlo
in
pekel
tudi
ne
—
naj
še
malo
počakajo
!
Toda
škof
se
za
to
roganje
ni
zmenil
,
nego
se
je
v
naglem
diru
odpeljal
v
Bistro
.
Na
samotnem
kraju
blizu
Lesnega
brda
je
ležala
skrita
v
gozdu
revna
oglarska
koča
.
Njen
zadnji
prebivalec
jo
je
bil
v
viharni
boči
vzlic
temu
,
da
je
grmelo
in
so
strele
pokale
,
nagloma
zapustil
in
je
bežal
kar
so
ga
nesle
noge
in
ni
prej
nehal
teči
,
dokler
ni
prišel
v
polhovgraško
župnišče
.
Ko
se
je
tam
odpočil
,
je
še
vedno
ves
zbegan
povedal
župniku
,
da
so
ga
iz
njegovega
bivališča
pregnali
hudobni
duhovi
.
Natančno
je
bil
videl
,
kako
je
hudobni
duh
prilezel
iz
drevesa
,
kako
je
pod
oknom
sv.
hostijo
ob
tla
metal
in
potem
začel
praskati
na
vrata
in
tako
tuliti
,
kakor
cela
čreda
sestradanih
volkov
.
Naposled
se
je
spremenil
v
velikanskega
vrana
in
trkal
ob
okno
,
grobni
glasovi
so
klicali
oglarja
ter
zahtevali
,
naj
zapiše
hudiču
svojo
dušo
,
sicer
mu
v
osmih
dneh
izpadejo
oči
in
odpadejo
roke
in
noge
.
Polhovgraškemu
župniku
so
se
kar
lasje
ježili
in
dasi
je
oglar
pred
njim
na
kolenih
ležal
in
ga
s
povzdignjenimi
rokami
prosil
,
naj
gre
hudobnega
duha
zagovorit
,
se
vendar
ni
dal
omehčati
,
češ
,
da
so
gotovo
luteranci
hudobne
duhove
najeli
,
naj
preženo
pobožne
kristjane
iz
njihovih
bivališč
.
Od
tedaj
se
je
vse
izogibalo
tisti
koči
,
kajti
ljudje
so
si
še
dolgo
potem
pripovedovali
,
da
so
videli
pred
kočo
sedeti
hudobnega
duha
,
ko
si
je
česal
rep
,
drugi
pa
so
ga
zopet
opazovali
,
ko
je
zajahal
vrana
in
zletel
na
oblake
,
nakar
se
je
usula
toča
.
Bilo
je
nekaj
tednov
po
škofovem
prihodu
.
Zunaj
je
rosil
jesenski
dež
in
trgal
uvelo
listje
z
dreves
.
Že
je
bila
nastala
noč
in
tema
je
objemala
zemljo
,
da
je
bilo
videti
komaj
par
korakov
daleč
.
V
oglarjevi
koči
je
bilo
vse
temno
.
Iz
kota
za
pečjo
se
je
slišalo
zdaj
močneje
,
zdaj
slabeje
,
zdaj
dolgo
in
zategnjeno
,
zdaj
kratko
a
silovito
hreščanje
,
prav
kakor
da
se
tam
kak
vol
zvija
v
smrtnih
bolečinah
,
na
nasprotnem
koncu
pa
je
ležal
nekdo
na
slami
in
se
nemirno
premetaval
sem
in
tja
.
Čez
dolgo
časa
je
mož
vstal
,
se
splazil
v
kot
in
začel
tam
ležečega
človeka
ruvati
in
suvati
.
—
Hej
,
Laban
,
hej
!
Slišiš
,
Laban
?
Hej
!
Počasi
in
le
s
težavo
se
je
Laban
prebudil
in
nevoljno
vprašal
:
—
Kaj
pa
hočeš
?
—
Malo
spanja
bi
rad
.
Ali
bi
ti
ne
mogel
malo
manje
smrčati
?
Zdaj
pa
je
Laban
skočil
pokonci
in
srdito
zaklical
:
—
Ti
hudič
črni
,
ali
bi
ti
ne
mogel
malo
manj
poslušati
?
Moža
bi
se
bila
gotovo
sprla
in
morda
še
stepla
,
ko
bi
ne
bila
v
tem
hipu
zaslišala
dolgega
žvižga
v
daljavi
.
Oba
sta
obstala
pri
oknu
in
vzemši
puški
v
roke
poslušala
.
Kmalu
se
je
čulo
skovikanje
sove
,
trikrat
zapored
,
nakar
je
Laban
odprl
vrata
,
svojemu
tovarišu
pa
naročil
,
naj
užge
trsko
.
Pri
slabem
svitu
trske
je
spoznal
Laban
,
da
je
v
plašč
zaviti
mož
,
ki
je
stopil
v
kočo
,
bratranec
vrhniškega
župnika
,
Simon
Kozina
.
Pozdravila
sta
se
,
kakor
dva
stara
znanca
,
ali
Simon
Kozina
vzlic
dolgi
poti
,
ki
jo
je
imel
za
sabo
,
niti
sesti
ni
hotel
.
—
Ne
utegnem
,
je
rekel
Kozina
na
Labanovo
povabilo
.
Prišel
sem
samo
,
da
naznanim
kralju
Davidu
,
naj
bo
v
soboto
s
svojo
četo
pripravljen
.
Glej
Laban
,
da
to
kralju
Davidu
čim
prej
naznaniš
.
Tu
v
koči
naj
me
čaka
,
jaz
pridem
gotovo
,
če
bom
le
živ
.
Laban
je
obljubil
,
da
natančno
izpolni
Kozinovo
naročilo
,
a
rad
bi
bil
vedel
,
za
kaj
se
gre
in
je
zato
silil
v
Kozino
,
naj
mu
razodene
svojo
skrivnost
.
Toda
Kozina
je
bil
molčeč
in
ni
hotel
ničesar
povedati
.
Zabičil
je
samo
Labanu
in
njegovemu
spremljevalcu
,
naj
njegovo
naročilo
izpolnita
in
je
potem
vzlic
temi
in
dežju
zopet
odšel
.
Laban
in
njegov
tovariš
sta
ostala
v
koči
ali
spati
se
jima
ni
hotelo
.
Zadelala
sta
okna
,
užgala
še
nekaj
trsk
in
potem
začela
prazniti
veliko
bučo
žganja
,
ki
jo
je
Laban
imel
skrito
pod
pečjo
.
Že
več
tednov
sta
kota
nekaka
predstraža
ciganske
čete
kralja
Davida
prebivala
v
tej
koči
,
iz
katere
so
bili
cigani
svoj
čas
pregnali
praznovernega
oglarja
.
Dolgočasila
sta
se
na
vso
moč
,
kajti
kralj
David
jima
je
bil
strogo
prepovedal
,
da
ne
smeta
iz
koče
in
da
nihče
ne
sme
izvedeti
,
da
kdo
v
koči
prebiva
.
Zaradi
tega
sta
pa
bila
sedaj
prav
vesela
,
da
se
je
tako
težko
pričakovani
Simon
Kozina
končno
vendar
oglasil
in
jima
naznanil
,
da
pride
čas
dela
.
Na
vse
zgodaj
zjutraj
je
Labanov
tovariš
odšel
,
da
izvrši
Kozinovo
naročilo
.
Laban
je
ostal
sam
v
koči
.
Ko
se
je
naspal
in
potem
okrepčal
,
je
skrbno
preiskal
vso
okolico
,
na
to
pa
se
v
kočo
zaprl
in
vzel
izpod
slame
dve
debeli
knjigi
,
polni
čudnih
znamenj
,
katera
je
skrbno
opazoval
.
—
Ko
bi
jaz
znal
brati
,
bi
že
šlo
,
je
mrmral
sam
pri
sebi
,
tako
pa
mi
te
čarovni
knjigi
nič
ne
pomagata
.
Oh
,
ko
bi
dobil
kakega
duhovnika
v
roke
,
da
bi
me
izučil
v
tej
čarovniji
.
Stara
ciganka
,
ki
mi
je
dala
te
knjige
,
jih
je
ukradla
fajmoštru
v
Št.
Vidu
pri
Zatičini
,
ki
je
po
njih
delal
točo
in
bolezni
in
denar
.
Ko
bi
jaz
znal
brati
,
bi
čaral
,
da
bi
se
noč
in
dan
bliskalo
.
Laban
je
ogledoval
svoji
knjigi
dolgo
časa
.
Pregledal
je
vsako
podobo
ali
uganiti
ni
mogel
ničesar
.
Končno
je
knjigi
jezno
treščil
ob
tla
,
a
jih
hitro
zopet
pobral
in
zavil
ter
jih
skrbno
spravil
pod
slamo
.
—
Nič
drugače
ne
bo
,
kakor
da
dobim
kakega
duhovnika
v
roke
.
Kar
zaprl
ga
bom
in
mu
nastavil
puško
na
prsi
—
pa
me
bo
rad
naučil
čarati
.
Ta
misel
je
Labana
popolnoma
prevzela
.
Dolgo
uro
je
ležal
v
koči
na
slami
in
ugibal
,
kako
bi
se
polastil
kakega
duhovnika
,
ki
ga
nauči
čarati
,
ter
sanjaril
,
kako
bo
delal
denar
in
imenitno
živel
.
Proti
večeru
je
prišel
kralj
David
.
Prišel
je
sam
in
izročil
Labanu
pismo
,
naj
ga
nese
na
Vrhniko
Juriju
Kozini
.
Laban
se
je
takoj
odpravil
,
ali
na
potu
se
je
spomnil
,
da
bi
morda
ne
bilo
napačno
,
ko
bi
svoji
knjigi
seboj
vzel
,
saj
se
ne
ve
,
kaj
se
zgodi
,
in
zato
se
je
vrnil
h
koči
.
Ko
pa
se
je
grede
po
gozdu
koči
približal
,
je
od
daleč
zagledal
,
kako
je
kralj
David
za
kočo
kopal
zemljo
.
Laban
je
začudenja
obstal
.
Še
nikdar
ni
videl
,
da
bi
bil
kralj
David
prijel
za
kako
delo
.
Njegovo
začudenje
pa
se
je
spremenilo
v
največje
strmenje
,
ko
je
videl
,
da
je
kralj
David
odložil
lopato
,
vzdignil
s
tal
več
desk
in
potem
izginil
v
zemlji
.
Laban
je
tako
strmel
,
da
se
je
kar
sesedel
in
se
je
komaj
upal
dihati
.
Ostal
je
na
svojem
mestu
toliko
časa
,
da
je
prišel
kralj
David
iz
zemlje
,
spravil
deske
na
prejšnje
mesto
in
nasul
zemlje
,
katero
je
potem
poteptal
in
pokril
z
listjem
.
Ko
je
kralj
David
izginil
v
koči
,
je
Laban
zapustil
svoje
mesto
.
Po
čarovne
knjige
ni
šel
,
nego
naravnost
odrinil
proti
Vrhniki
,
da
izvrši
dobljeno
naročilo
.
Zdaj
pa
je
korakal
veselo
po
gozdu
in
se
spotoma
neprenehoma
zadovoljno
smejal
,
kajti
vedel
je
zdaj
,
kje
ima
kralj
David
skrite
zaklade
.
V
naslednjih
dnevih
so
prihajali
cigani
od
vseh
strani
in
se
utaborili
v
gozdu
okrog
začarane
koče
.
Določeni
dan
je
Simon
Kozina
našel
okrog
kralja
Davida
zbranih
nad
sto
ciganov
,
ki
so
bili
vsi
dobro
oboroženi
z
noži
in
s
samokresi
,
nekateri
pa
tudi
s
puškami
.
V
temni
noči
je
četa
,
razdeljena
na
male
oddelke
,
odšla
po
raznih
potih
doli
proti
Bistri
.
Ko
se
je
zjutraj
začelo
daniti
in
je
zapel
samostanski
zvon
,
je
bila
v
gozdu
v
obližju
samostana
skrita
že
vsa
ciganska
četa
in
čakala
na
odločilno
povelje
kralja
Davida
.
V
tem
,
ko
je
daleč
okrog
samostana
med
ljudstvom
vrelo
,
ko
je
ljudstvo
,
četudi
le
duševno
odpadalo
od
katolicizma
in
se
je
pripravljal
velik
kmetski
punt
,
je
vladalo
v
samostanu
še
vedno
isto
veselo
in
razkošno
življenje
,
kakor
v
najlepših
dnevih
meniške
vsegamogočnosti
.
Samostanci
so
prepuščali
gospodarstvo
patru
Celestinu
,
ki
je
z
železno
roko
,
s
pravo
tiransko
krutostjo
vladal
podložne
kmete
,
trdno
prepričan
,
da
le
na
ta
način
ohrani
kmete
v
pokorščini
.
Samostanske
ječe
so
bile
prenapolnjene
in
skoro
vsak
dan
je
na
samostanskem
dvorišču
tleskal
pleteni
bič
po
golih
kmetskih
životih
in
je
kri
močila
peščena
tla
.
Na
cigane
in
prisego
kralja
Davida
da
se
maščuje
za
to
,
kar
je
njegova
Ester
prestala
v
samostanu
,
je
pater
Celestin
le
še
redkokdaj
mislil
.
Cigani
so
bili
pred
vojaki
pobegnili
in
se
od
tedaj
niso
več
prikazali
v
bistriški
okolici
.
Varnostne
priprave
v
samostanu
so
veljale
sedaj
kmetom
,
pred
katerimi
so
menihi
imeli
tak
strah
,
da
se
ni
nihče
upal
iz
samostana
,
če
ga
ni
spremljalo
več
oboroženih
stražarjev
.
In
,
še
to
spremstvo
ni
dosti
pomagalo
,
kajti
primerilo
se
je
večkrat
,
da
je
izza
kakega
grma
počil
strel
na
mimoidoče
menihe
.
Ciganska
četa
,
ki
je
ležala
v
gozdu
,
je
nestrpno
čakala
,
kdaj
se
odpro
samostanska
vrata
in
se
odpeljejo
menihi
v
Brezovico
.
Simon
Kozina
je
bil
obvestil
kralja
Davida
,
da
je
v
gradu
pri
Brezovici
umrla
stara
gospodična
,
ki
je
skoro
vse
premoženje
svoje
volila
samostanu
,
in
da
se
vsled
tega
udeleže
samostanci
njenega
pogreba
.
In
zdaj
so
cigani
čakali
,
da
se
odpravijo
menihi
k
pogrebu
.
Najnestrpnejši
je
bil
kralj
David
sam
.
Nemirno
je
hodil
na
svojem
stajališču
sem
in
tja
in
zrl
doli
na
samostan
,
kjer
so
na
dvorišču
hlapci
konje
sedlali
in
jih
vpregali
v
vozove
.
Simon
Kozina
pa
je
ležal
za
grmom
in
smehljaje
opazoval
svojega
zaveznika
.
Simon
Kozina
je
bil
ta
dan
zadovoljen
,
kakor
že
dolgo
ne
.
Ta
dan
mu
je
moral
donesti
bogato
plačilo
,
ogromno
premoženje
,
katero
mu
je
bil
kralj
David
zagotovil
s
sveto
prisego
,
ako
mu
spravi
pod
nož
patra
Celestina
.
Simon
Kozina
je
izvohunil
,
kar
so
menihi
sicer
skrbno
prikrivali
,
da
se
udeleže
pogreba
v
Brezovici
,
in
napravil
je
po
tem
tak
načrt
,
da
se
je
moral
obnesti
.
Končno
,
po
dolgem
čakanju
,
so
menihi
zasedli
pripravljene
vozove
.
Samostanska
vrata
so
se
odprla
in
vozovi
so
oddrdrali
.
—
Šestnajst
menihov
se
pelje
,
je
rekel
kralj
David
,
in
spremlja
jih
dvaindvajset
hlapcev
.
S
temi
borno
kmalu
gotovi
.
Tudi
Kozina
je
bil
preštel
število
odhajajočih
menihov
in
hlapcev
in
je
pritrdil
kralju
Davidu
.
—
V
samostanu
so
torej
ostali
treji
menihi
in
šest
hlapcev
.
Zdaj
je
treba
vedeti
,
če
je
pater
Celestin
pri
tistih
,
ki
se
peljejo
v
Brezovico
.
V
tem
trenotku
je
že
prisopihal
dolgi
Laban
,
ki
je
stal
pri
samostanu
na
straži
ter
naznanil
,
da
Celestina
ni
vmes
.
—
Torej
je
ostal
v
samostanu
.
Tem
bolje
.
Zdaj
,
kralj
David
—
zdaj
stori
ti
svojo
dolžnost
.
Cigani
so
bili
že
prej
natančno
podučeni
,
kaj
jim
je
storiti
,
če
se
pelje
pater
Celestin
v
Brezovico
,
in
kaj
jim
je
storiti
,
če
ostane
v
samostanu
.
Kralj
David
jim
je
še
enkrat
na
kratko
razložil
ves
načrt
,
odposlal
nekaj
ljudi
,
da
so
obvestili
še
druge
ciganske
oddelke
,
in
ko
je
bilo
vse
pripravljeno
,
je
dal
znamenje
za
odhod
.
Kakor
sence
,
tiho
in
molčeče
,
so
se
razšli
cigani
in
previdno
plazeč
se
med
drevjem
in
za
grmi
se
počasi
bližali
samostanu
,
ki
je
blestel
v
svitu
dopoldanskega
jesenskega
solnca
.
Zadnji
je
odšel
kralj
David
in
na
prostoru
,
kjer
so
prej
čakali
cigani
odločilnega
trenotka
,
je
ostal
Simon
Kozina
sam
.
Njegovo
oko
je
pazljivo
zasledovalo
gibanje
ciganov
,
in
občudoval
je
spretnost
in
lisičjo
zvitost
,
s
katero
so
postopali
.
Posamezniki
so
bili
že
prišli
na
cesto
in
se
tam
poskrili
v
bližini
,
druge
je
bilo
videti
,
kako
so
se
plazili
čez
polje
,
da
pridejo
samostanu
v
ozadje
,
zopet
drugi
so
šli
ob
cesti
na
borovniško
in
na
vrhniško
stran
,
da
odvrnejo
ali
zadrže
prihajajoče
ljudi
.
Na
uvelo
,
od
različnih
strasti
razjedeno
lice
Simona
Kozine
je
legel
izraz
perečega
sarkazma
—
Le
delajte
,
cigani
,
le
dobro
delajte
,
je
krohotaje
govoril
sam
pri
sebi
.
Je
že
tako
v
življenju
,
da
konj
vleče
,
napitnino
pa
dobi
kočijaž
.
Tudi
danes
bo
tako
in
napitnino
spravim
jaz
baccalaureus
iuris
utriusque
Simon
Kozina
,
ki
postane
iz
obešenjaka
,
sleparja
in
ciganskega
vohuna
srečen
,
bogat
in
imeniten
gospod
.
Kozinovi
pogledi
so
sledili
ciganom
,
njegove
misli
pa
so
mu
uhajale
v
preteklost
.
Spominjal
se
je
bede
svojih
mladih
let
,
spominjal
se
veselega
in
lahkomiselnega
življenja
,
ki
ga
je
imel
kot
prvi
uradnik
deželnega
vicedoma
v
Ljubljani
,
in
spominjal
se
let
potepuštva
,
ko
je
moral
bežati
po
gozdih
in
se
skrivati
po
brlogih
,
da
je
utekel
vešalom
.
Zdaj
je
bil
konec
vseh
skrbi
.
Denarja
je
imel
dovolj
in
danes
mu
je
obljubljena
nova
vreča
cekinov
.
Kaj
je
njega
brigalo
,
da
so
bili
ukradeni
,
da
se
jih
je
držala
kri
!
Non
olet
!
—
Srečen
bom
,
srečen
,
so
polglasno
šepetale
njegove
ustne
,
in
pred
njegovo
dušo
je
stopila
podoba
gospe
Regine
,
po
kateri
je
koprnelo
njegovo
srce
že
od
dneva
,
ko
se
je
nastanil
na
Vrhniki
.
Zdaj
se
je
na
cesti
pred
samostanom
prikazal
kralj
David
—
zadonel
je
oster
žvižg
in
v
trenotku
na
to
so
se
cigani
zagnali
na
samostan
.
Samostan
v
Bistri
je
v
16.
stoletju
obsegal
celo
vrsto
poslopij
,
ki
so
bila
zgrajena
v
različnih
časih
in
so
brez
redu
bila
postavljena
okrog
cerkve
.
Samostan
je
bil
močno
utrjen
in
obdan
z
visokim
zidom
.
Pred
samostanom
je
bila
voda
,
v
kateri
je
bila
sezidana
mala
vila
.
Na
znamenje
kralja
Davida
so
cigani
od
raznih
strani
planili
na
samostan
.
Drug
je
drugemu
pomagal
,
in
kakor
bi
trenil
,
so
bili
naenkrat
na
zidu
,
skočili
na
dvorišče
ter
se
zapodili
deloma
proti
glavnemu
poslopju
,
v
katerem
so
prebivali
menihi
,
deloma
proti
drugim
poslopjem
,
ter
jih
obkolili
.
Samostan
je
bil
v
njihovih
rokah
še
predno
se
je
kdo
izmed
doma
ostalih
menihov
in
hlapcev
zavedel
,
da
jim
sploh
preti
kaka
nevarnost
.
Kralj
David
je
stopil
šele
potem
na
samostanska
tla
,
ko
so
mu
odprli
vrata
,
in
prišel
je
kakor
kak
zmagovalec
,
ponosno
in
dostojanstveno
,
ter
mirno
odredil
,
kaj
naj
store
ciganske
čete
.
Cigani
so
,
izpolnivši
njegovo
povelje
,
zasedli
vse
utrdbe
in
preiskali
vsa
stranska
poslopja
ter
povezali
ujete
hlapce
,
ki
so
bili
tako
preplašeni
,
da
na
obrambo
niti
mislili
niso
.
Kralj
David
pa
je
s
svojim
oddelkom
vdrl
v
glavno
poslopje
,
v
prebivališče
samostancev
.
Težko
je
sopel
in
se
je
krčevito
oprijemal
svoje
palice
z
zlato
sekirico
.
V
očeh
mu
je
žarel
divji
ogenj
;
strast
in
želja
,
da
se
maščuje
,
ga
je
tako
prevzela
,
da
se
je
še
komaj
vzdržal
na
nogah
,
a
železna
neukrotljiva
njegova
volja
je
premagala
celo
telesne
slabosti
.
—
Patra
Celestina
mi
dobite
,
patra
Celestina
ujemite
!
Sinovi
moji
,
preiščite
vsak
kotiček
!
In
živega
mi
ga
pripeljite
,
da
mu
z
razbeljenim
nožem
izrežem
srce
.
Sinovi
Aronovi
,
maščujte
se
!
Tako
in
enako
je
kralj
David
bodril
svoje
ljudi
in
ti
so
tiho
,
kakor
bi
se
bali
,
da
jih
kdo
sliši
,
sledili
njegovemu
povelju
.
V
kuhinji
so
našli
več
žensk
in
jih
podrli
ter
povezali
.
Potem
so
preiskali
vsako
sobo
,
vsako
celico
,
vsako
luknjo
,
a
nikjer
ni
bilo
sledu
po
nobenem
menihu
.
Pridrveli
so
v
prvo
nadstropje
in
tam
našli
dva
bolna
meniha
.
Vrgli
so
jih
iz
postelj
in
vprašali
,
kje
da
je
pater
Celestin
,
ali
meniha
jim
nista
vedela
vzlic
vsem
grožnjam
ničesar
povedati
.
—
Zvežite
ju
in
zakurite
jima
pod
nogami
,
potem
se
jima
že
razvozla
jezik
,
je
ukazal
kralj
David
in
je
šel
dalje
.
Naenkrat
so
se
odprla
vrata
na
koncu
hodnika
in
prikazal
se
je
prijor
Ahacij
z
zlatim
križcem
na
prsih
.
Postaral
se
je
bil
v
nekaterih
mesecih
tako
,
da
ga
je
bilo
komaj
spoznati
.
Oči
njegove
so
bile
motne
in
koraki
njegovi
negotovi
.
Bil
je
že
zopet
vinjen
.
Uzrši
cigansko
tolpo
s
kraljem
Davidom
na
čelu
,
je
dvignil
roko
in
gugaje
se
sem
in
tja
vpil
:
—
Na
kolena
!
Kaj
ne
veste
,
da
sem
jaz
prijor
!
Na
kolena
!
A
cigani
so
ga
hipoma
zgrabili
in
z
grmečim
glasom
je
vprašal
kralj
David
:
—
Kje
je
pater
Celestin
?
Ce
ne
poveš
resnice
,
te
vržem
na
dvorišče
in
te
dam
živega
sežgati
.
—
Razbojniki
,
capini
,
je
vpil
prijor
Ahacij
.
Ali
mislite
,
da
smete
z
menoj
tako
govoriti
,
ker
sem
krivoprisežnik
?
Še
sem
prijor
in
kaznoval
vas
bom
!
Vi
Belcebubovi
poslaniki
,
hudičeva
zalega
,
vi
smrad
peklenski
—
—
Zdaj
se
je
zagnal
kralj
David
s
tako
besnostjo
v
prijorja
,
da
so
odleteli
cigani
na
vse
strani
.
Zgrabil
je
prijorja
za
vrat
,
ga
stresel
kakor
lev
svoj
plen
in
ga
treščil
ob
zid
s
toliko
silo
,
da
se
je
prijor
kakor
mrtev
zgrudil
na
tla
.
Kralj
David
je
v
prvem
trenotku
odstopil
nekaj
korakov
,
potem
pa
zopet
planil
k
prijorju
,
ga
s
svojimi
koščenimi
rokami
zgrabil
in
dvignil
in
ga
hipoma
vrgel
čez
hodnik
na
dvorišče
.
Potem
pa
je
ukazal
:
Naprej
!
Cigani
so
preiskali
samostan
in
vsa
postranska
poslopja
;
a
patra
Celestina
ni
bilo
dobiti
.
Preiskali
so
cerkev
,
vlomili
v
rakev
,
odprli
celo
krste
umrlih
menihov
,
a
brez
uspeha
.
Našli
so
vhod
v
podzemske
ječe
in
osvobodili
mnogo
jetnikov
in
jetnic
,
ali
o
patru
Celestinu
tudi
ni
bilo
sledu
.
Vzlic
vsi
hitrosti
,
s
katero
so
delali
cigani
,
je
seveda
čas
naglo
minil
.
Straže
,
ki
so
stale
na
cesti
proti
Borovnici
in
branile
ljudem
,
da
niso
mogli
mimo
Bistre
,
so
pošiljale
pozive
,
naj
se
cigani
požurijo
.
Zavrnjeni
ljudje
so
bili
namreč
že
raznesli
,
kaj
se
jim
je
primerilo
in
zdaj
so
se
cele
čete
s
sodnikom
Završanom
na
čelu
napravile
na
pot
v
Bistro
.
Toda
kralj
David
se
za
to
ni
zmenil
.
—
Naredite
hitro
ogenj
in
prinesite
jetnike
sem
,
je
zapovedal
kralj
David
.
Večina
ciganov
se
je
bila
lotila
že
ropanja
.
Znašali
so
iz
cerkve
in
iz
samostana
cele
kupe
raznovrstnih
dragocenosti
.
V
prijorjevi
sobi
so
našli
skrinjo
,
polno
denarja
,
in
jo
odnesli
v
gozd
.
Tudi
z
naropanimi
dragocenostimi
so
se
otovorili
cigani
in
odhajali
drug
za
drugim
v
temni
les
,
kjer
so
se
razšli
na
različne
strani
.
Slama
,
ki
so
jo
na
povelje
kralja
Davida
nanesli
na
dvorišču
,
je
bila
hitro
užgana
.
Visoko
je
zaplapolal
ogenj
in
strahoma
so
gledali
ujeti
samostanski
posli
,
kaj
da
bo
.
Kralj
David
je
stopil
pred
jetnike
,
ki
so
zatrepetali
bojazni
pred
strašnim
starcem
.
—
Kje
je
pater
Celestin
,
je
vprašal
kralj
David
.
Če
mi
ne
poveste
resnice
,
vas
dam
na
mestu
žive
sežgati
.
Jetniki
so
zaječali
groze
in
vsi
naenkrat
so
zaklicali
:
—
Pater
Celestin
je
šel
v
Brezovico
.
—
Lažete
,
je
zagrmel
kralj
David
.
Moji
ljudje
so
natančno
pazili
in
jaz
vem
,
da
patra
Celestina
ni
bilo
med
menihi
,
ki
so
šli
v
Brezovico
.
—
Šel
je
,
šel
!
Z
menihi
je
šel
!
so
vpili
jetniki
!
A
ni
bil
v
meniški
halji
.
Oblekel
je
stražarjevo
obleko
in
je
jezdil
med
hlapci
.
Kralju
Davidu
je
skoro
zastala
kri
in
nekaj
trenotkov
se
ni
mogel
ganiti
,
niti
ziniti
besedice
.
Iz
daljave
se
je
slišalo
streljanje
,
a
kralj
David
se
ni
zmenil
za
to
.
Prihiteli
so
cigani
,
ki
so
bili
na
straži
.
—
Vsa
Vrhnika
je
pokonci
,
so
vpili
.
Naše
straže
so
že
pobili
.
Bežite
,
bežite
!
Cigani
so
pobrali
kar
so
bili
še
nanesli
naropanih
reči
in
tekli
v
gozd
,
samo
kralj
David
se
ni
ganil
z
mesta
.
Nekateri
cigani
so
skočili
k
njemu
in
ga
hoteli
s
seboj
potegniti
,
ali
kralj
David
se
jih
je
otresel
.
—
Bežite
,
Vrhničani
so
tu
,
so
kričali
cigani
pri
vratih
.
Počasi
se
je
obrnil
kralj
David
proti
njim
,
ki
so
že
bežali
,
potem
je
dvignil
roko
.
Nekaj
je
hotel
reči
,
a
v
tistem
trenotku
je
na
zidu
,
ki
je
ločil
samostan
od
vode
,
počil
strel
.
Vse
je
zavrisnilo
,
kralju
Davidu
pa
je
omahnila
roka
nazaj
in
potem
je
padel
vznak
.
V
tem
trenotku
se
je
zunaj
zaslišal
velikanski
šum
,
Počilo
je
še
nekaj
strelov
in
na
dvorišče
se
je
zapodilo
vse
polno
oboroženih
ljudi
,
ki
so
bili
prišli
samostanu
na
pomoč
.
Pa
tudi
z
obmejnega
zidu
je
planil
star
mož
,
samostanski
hlapec
,
gluhi
Tobija
,
in
vihteč
svojo
puško
,
pridrl
na
dvorišče
ter
kričal
:
—
Jaz
sem
ga
ustrelil
—
kralja
Davida
.
Jaz
sem
ga
ustrelil
,
ciganskega
poglavarja
.
Sodnik
Završan
je
odredil
,
kar
je
bilo
treba
,
da
se
samostan
zopet
zavaruje
;
mnogo
mož
je
šlo
zasledovat
cigane
.
Iz
gozda
se
je
večkrat
slišalo
streljanje
ali
zasačili
niso
nikogar
,
prav
kakor
bi
se
cigani
zarili
v
zemljo
.
Na
dvorišču
pa
sta
mirno
ležala
drug
poleg
drugega
dva
mrliča
:
samostanski
prijor
Ahacij
in
ciganski
kralj
David
.
Ciganski
naskok
na
starodavni
mogočni
samostan
je
razburil
vso
deželo
in
po
vseh
krajih
se
je
začelo
velikansko
preganjanje
ciganske
nadloge
.
Vzpričo
temu
napadu
so
za
nekaj
časa
potihnila
celo
nasprotja
med
evangeliki
in
med
papisti
,
kakor
tudi
nasprotja
med
ošabnimi
velikaši
in
njihovimi
zatiranimi
kmeti
.
Nova
»
Zigeunerhatz
«
je
trajala
skoro
vso
zimo
.
Bil
je
to
grozen
lov
.
Graščaki
so
s
psi
lovili
cigane
,
in
kogar
so
dobili
,
je
bil
na
mestu
obešen
.
In
cigani
so
postopali
ravno
tako
ter
poklali
precejšnje
število
kmetov
ter
upepelili
marsikako
selo
.
Cigani
so
tisto
zimo
izginili
s
Kranjskega
in
se
nekaj
let
niso
upali
v
večjem
številu
prestopiti
deželne
meje
.
Samostanu
je
bil
ciganski
napad
vzlic
ogromni
škodi
,
ki
jo
je
imel
,
vendar
le
na
korist
,
kajti
veliko
sovraštvo
proti
samostanu
se
je
vsaj
deloma
in
vsaj
za
nekaj
časa
poleglo
.
Ljudje
so
sodili
,
da
je
vendar
še
bolje
,
prenašati
nasilstva
in
krivice
samostanskih
mogočnikov
,
nego
cigansko
nadlogo
,
kajti
cigani
so
kmetom
ravno
tako
malo
prizanašali
,
kakor
velikašem
,
in
so
kmetom
dostikrat
provzročili
še
hujšo
škodo
nego
katerikoli
graščak
.
Eden
pa
je
bil
ciganskega
napada
na
samostan
naravnost
vesel
,
in
to
je
bil
pater
Celestin
.
Iznebil
se
je
bil
svojega
najhujšega
in
najnevarnejšega
sovražnika
.
Kralj
David
je
bil
edino
bitje
,
katerega
se
je
grozni
Celestin
tako
bal
,
da
je
zatrepetal
,
kadar
se
ga
je
spomnil
.
Zdaj
je
bil
divji
ciganski
poglavar
mrtev
.
Ko
ga
je
videl
pater
Celestin
ležati
mrtvega
na
samostanskem
dvorišču
,
obšlo
ga
je
čuvstvo
neskončnega
triumfa
in
to
čustvo
se
je
spremenilo
v
blaženstvo
,
ko
je
zazrl
bledo
,
upadlo
lice
prijorja
Ahacija
.
Gluhega
Fobijo
je
pater
Celestin
bogato
obdaroval
.
Stari
stražar
je
bil
,
ko
so
cigani
naskočili
samostan
,
na
tistem
koncu
na
straži
,
kjer
je
bila
voda
.
Skočil
je
z
zida
v
vodo
in
se
skril
,
a
ko
je
zagledal
približajoče
se
Vrhničane
,
je
splezal
zopet
na
zid
,
pograbil
svojo
puško
in
ustrelil
ciganskega
kralja
.
Ko
so
bili
Vrhničanje
odšli
,
je
gluhi
Tobija
po
naročilu
patra
Celestina
stesal
visoka
vešala
in
jih
postavil
tik
samostana
ob
cesti
in
na
ta
vešala
je
obesil
kralja
Davida
.
Tam
je
nekdaj
tako
mogočni
ciganski
poglavar
visel
več
dni
.
Ljudje
so
se
strahoma
prekriževali
,
če
so
šli
mimo
vešal
,
okrog
katerih
so
se
zbirali
vrani
in
razne
roparske
ptice
ter
trgale
meso
s
trupla
.
Ko
so
čez
teden
prerezali
vrv
in
ostanke
kralja
Davida
zakopali
na
polju
tik
ceste
,
našli
so
na
vešalih
nabit
listek
,
na
katerem
je
bilo
zapisano
:
»
Hodie
mihi
,
cras
tibi
«
in
tedaj
je
še
patru
Celestinu
postalo
tesno
pri
srcu
.
Že
nekaj
dni
po
ciganskem
napadu
je
zapadel
prvi
sneg
in
ž
njim
se
je
začelo
zimsko
mrtvilo
,
tisto
uničujoče
dolgočasje
,
ki
človeka
na
deželi
prižene
v
pijančevanje
.
Samo
Magajna
in
Erazem
sta
bila
zime
vesela
,
kajti
to
je
bil
pravi
čas
za
propagando
.
In
izrabila
sta
ta
čas
,
kar
se
je
dalo
dobro
.
Ni
ga
bilo
dneva
,
da
bi
ne
šla
v
kako
vas
oznanjat
nove
nauke
.
Sicer
sta
vedela
,
da
se
pravzaprav
ne
strinjata
,
da
vlada
med
njiju
nazori
precejšnja
razlika
in
Erazem
je
svoje
znance
tudi
večkrat
opozoril
,
da
Magajna
ne
stoji
ne
na
katoliškem
,
ne
na
evangeljskem
stališču
,
nego
da
ima
svoje
posebno
prepričanje
,
ali
združevalo
ju
je
odločno
nasprotje
,
do
papistov
in
zato
sta
delala
roko
v
roki
ter
opuščala
vse
,
kar
bi
moglo
provzročiti
nesporazumljenje
.
Mučno
in
težavno
je
bilo
delo
,
katerega
sta
se
lotila
,
a
zato
vendar
nista
omahnila
.
Če
je
Erazem
prišel
po
večdnevnem
potovanju
v
polhovgraško
graščino
,
in
le
en
večer
prebil
pri
sodnikovih
,
je
imel
koj
novega
poguma
in
novega
veselja
za
delo
,
in
lotil
se
ga
je
tem
preje
,
ker
se
je
bal
gospe
Angele
in
njenih
vročih
,
koprnečih
in
mamljivih
pogledov
.
Magajna
ni
imel
kje
iskati
vzpodbude
in
podpore
.
Živel
je
zase
in
celo
na
Vrhniko
je
prihajal
prav
redkokdaj
.
Dostikrat
ga
je
obšlo
tako
neznansko
hrepenenje
,
videti
gospo
Regino
vsaj
od
daleč
,
da
se
je
samo
z
največjo
težavo
premakal
in
ostal
doma
.
V
takih
dnevih
pa
je
bil
potrt
in
žalosten
,
kakor
da
ga
je
popadla
fizična
bolezen
.
Prišel
je
bil
božični
teden
in
Magajna
se
je
odpravljal
domov
.
Erazem
ga
je
pregovoril
,
da
je
šel
za
en
dan
ž
njim
v
Polhov
gradec
in
tam
je
naletel
na
veliko
družbo
Vrhničanov
,
v
kateri
sta
bila
tudi
sodnik
Završan
in
gospa
Regina
.
Odkar
je
bil
škof
Konradus
na
Magajnovem
domu
,
se
Regina
in
Magajna
nista
videla
,
in
ko
sta
zdaj
nenadoma
stala
drug
pred
drugim
,
jima
je
šinila
kri
v
glavo
in
oba
sta
zardela
do
las
,
tako
da
se
je
marsikdo
prav
začudeno
ozrl
po
sodniku
Završanu
.
Ta
pa
se
je
smejal
,
prav
presrčno
in
brezskrbno
se
je
smejal
in
z
buršikozno
veselostjo
je
rekel
:
—
Prosim
častivredna
gospoda
—
prostor
poleg
moje
žene
je
reserviran
njenemu
najzvestejšemu
čestilcu
,
prijatelju
Magajni
.
Taki
čestilci
so
jako
redki
in
treba
jih
je
vedno
ohraniti
pri
dobri
volji
.
Presenečenje
,
ki
je
nastalo
vsled
zardenja
gospe
Regine
in
Antona
Magajne
,
se
je
izgubilo
v
splošnem
smehu
.
Smejala
se
je
tudi
gospa
Regina
in
je
dala
Magajni
roko
,
kakor
staremu
dobremu
prijatelju
.
Debeli
Kričaj
pa
je
kričal
:
—
To
je
mož
,
da
,
to
je
mož
!
Ta
pozna
življenje
!
Le
nikar
ne
mislite
,
da
ni
ljubosumen
.
O
,
jaz
ga
bolje
poznam
.
Ali
on
ve
,
da
postane
vsaka
žena
v
tistem
trenotku
stara
,
ko
nima
nobenega
čestilca
več
in
ker
ne
mara
stare
in
sitne
žene
,
zato
protežira
njenega
čestilca
.
Tako
je
in
nič
drugače
.
Ali
morda
ni
res
,
gospod
Završan
?
Završan
ni
ugovarjal
in
tako
se
je
razvila
vesela
in
neprisiljena
zabava
.
Erazem
je
bil
edini
v
družbi
,
ki
se
ni
mogel
veseliti
z
veselimi
domačini
in
njihovimi
gosti
.
Odkar
je
bil
podlegel
Zapeljivosti
gospe
Angele
,
se
je
le
malokdaj
mudil
v
Polhovem
gradcu
in
vselej
samo
nekaj
ur.
Izogibal
se
je
tako
Angeli
kakor
Anki
.
Tudi
ta
dan
je
bil
Magajno
pripeljal
s
seboj
poglavitno
zategadelj
,
da
bi
samega
sebe
zavaroval
,
kajti
vihar
v
njegovi
duši
se
še
vedno
ni
bil
polegel
.
Bal
se
je
gospe
Angele
,
zakaj
zavedal
se
je
,
da
bi
ji
ne
mogel
kljubovati
in
da
bi
živalski
nagoni
podrli
v
kritičnem
trenotku
vse
njegove
dobre
sklepe
.
Bal
se
je
pa
tudi
Anke
,
ki
v
svoji
nedolžnosti
ni
znala
prikriti
svojega
nagnenja
do
njega
.
Zavedal
se
je
,
da
bi
pri
prvi
priliki
razkril
Anki
svojo
vročo
ljubezen
in
da
bi
mu
poštenje
in
resnicoljubje
branilo
zamolčati
svoje
razmerje
z
zakonolomno
gospo
Angelo
.
In
to
ga
je
navdajalo
s
strahom
.
Rekel
si
je
dostikrat
,
da
ni
več
vreden
,
poljubiti
Anki
roko
,
kaj
še
to
nežno
nedolžno
bitje
pritisniti
na
svoje
srce
,
a
vendar
je
vedno
upal
,
da
pride
trenotek
blažene
in
resnične
sreče
tudi
zanj
,
prav
kakor
bi
njegov
greh
zamogel
kdaj
postati
nestorjen
.
Taka
in
podobna
čutila
so
trpinčila
Erazma
sredi
vesele
družbe
.
Njegovo
bolest
so
še
povečevali
goreči
in
obljubljajoči
pogledi
gospe
Angele
,
ki
so
mu
oznanjali
,
da
to
noč
ne
uteče
njenemu
ljubezenskemu
hrepenenju
.
Ko
je
šla
družba
k
počitku
,
je
Strniša
svojega
tovariša
Završana
še
nekoliko
zadržal
.
—
Prijatelj
,
mu
je
rekel
,
ko
sta
bila
sama
v
sobi
,
ne
zameri
,
če
ti
odkritosrčno
povem
svoje
mnenje
.
Nečem
se
vtikati
v
tvoje
zakonske
zadeve
,
tvojo
soprogo
visoko
spoštujem
in
Magajna
mi
je
eden
najljubših
prijateljev
,
ali
zdi
se
mi
,
da
imata
drug
do
drugega
toliko
simpatij
,
da
zna
iz
njih
vzkaliti
velika
nesreča
za
vas
vse
.
Jaz
sem
jih
ves
večer
opazoval
in
sem
v
resnih
skrbeh
.
Bodi
torej
previden
in
—
ne
zameri
mi
teh
prijateljskih
besedi
.
Sodnik
Završan
ni
bil
čisto
nič
presenečen
,
ko
je
slišal
to
resno
svarilo
,
pač
pa
se
je
začudil
Strniša
,
kajti
Završan
se
mu
je
brezskrbno
smejal
in
mu
ravnodušno
rekel
:
—
Ljubi
moj
starec
,
zdaj
šele
vidim
,
da
ti
sveta
in
ženstva
ne
poznaš
.
Ko
bi
jaz
svoji
ženi
branil
občevanje
z
Magajno
,
bi
šele
prav
kopal
grob
svoji
sreči
.
Prepovedani
sad
ima
največ
zapeljivosti
.
Tako
pa
se
ničesar
ne
bojim
,
ker
vidim
,
da
mi
je
žena
zvesta
.
Ko
sem
jo
vzel
,
me
ni
ljubila
,
vdala
se
je
kot
pokorna
hčer
želji
svojega
očeta
.
Danes
lahko
rečem
,
da
sem
si
pridobil
njeno
naklonjenost
.
Njena
ljubezniva
pozornost
za
mojo
osebo
,
njena
vedno
topla
prijaznost
,
njena
skrbnost
in
vdanost
mi
jamči
za
njeno
zvestobo
.
Vem
pa
tudi
,
da
je
mlada
in
če
jo
je
obšla
nekaka
sentimentalna
simpatija
do
Magajne
,
ji
jaz
tega
,
ne
štejem
v
zlo
in
tega
nikakor
ne
smatram
za
nezvestobo
,
nego
sem
prepričan
,
da
to
zopet
izgine
in
sicer
tem
prej
,
čim
manj
se
bom
temu
nedolžnemu
nagnenju
ustavljal
.
Stari
Strniša
pa
ni
bil
prepričan
.
Zmajeval
je
z
glavo
in
podavši
Završanu
roko
,
rekel
z
iskrenim
sočutjem
:
—
Verjemi
,
prijatelj
,
da
želim
tebi
in
tvoji
ženi
vso
srečo
.
Ako
res
poznaš
svojo
ženo
,
ako
požnaš
globine
njene
duše
—
potem
,
blagor
ti
.
Ali
meni
se
dozdeva
,
da
si
ti
kraj
vse
svoje
modrosti
vendar
precej
površen
in
da
še
nisi
videl
svoji
ženi
v
srce
.
Saj
ne
dvomim
,
da
te
ima
rada
in
da
ti
je
vdana
,
ali
v
njeni
notranjosti
gori
plamen
in
če
udari
ta
plamen
na
dan
,
bo
zate
prepozno
.
Završan
je
postal
pač
nekoliko
resnobnejši
,
a
odgovoril
je
vendar
z
vsem
svojim
notranjim
prepričanjem
:
—
Morda
imaš
prav
ali
da
bi
se
Regina
meni
kdaj
dejansko
izneverila
in
se
vdala
Magajni
ali
komu
drugemu
,
to
je
čisto
nemogoče
.
—
Kako
slabo
si
me
razumel
,
je
vzkliknil
Strniša
.
Tudi
jaz
se
ravno
ne
bojim
,
da
bi
ti
Regina
postala
dejansko
ali
,
če
hočeš
,
telesno
nezvesta
,
ali
njeno
srce
in
njena
duša
se
lahko
odvrne
od
tebe
in
če
se
to
zgodi
,
boš
nesrečen
vse
dni
.
Telesna
nezvestoba
žali
pravzaprav
samo
moževo
samoljubje
in
se
sčasoma
pozabi
,
duševna
nezvestoba
pa
je
lahko
smrtonosna
in
za
moža
ni
večje
nesreče
,
kakor
če
se
mu
žena
odtuji
.
Zdaj
pa
se
je
sodnik
Završan
zopet
veselo
smejal
,
kajti
Strniševe
misli
se
mu
niso
zdele
resne
.
Smeje
se
je
poslovil
od
prijatelja
in
hitel
v
svojo
sobo
,
kjer
je
smeje
se
vse
povedal
gospe
Regini
,
ne
da
bi
zapazil
,
kaka
bledost
se
je
razlila
po
njenem
obrazu
in
kak
strah
je
svetlikal
v
njenih
očeh
.
Česar
površni
mož
ni
mogel
verjeti
in
kar
je
zasmehoval
,
to
je
uvidela
gospa
Regina
in
s
trepetajočim
srcem
si
morala
priznati
,
da
se
je
to
že
zgodilo
,
česar
se
je
njen
mož
,
sodnik
Završan
,
šele
bal
za
prihodnjost
.
Završan
je
že
davno
mirno
spal
,
ko
je
gospa
Regina
še
vedno
bdela
.
Nobenega
očesa
ni
mogla
zatisniti
,
in
trpela
je
doslej
nepoznane
bolečine
vsled
duševnega
boja
,
ki
se
je
vnel
v
njeni
notranjosti
,
vsled
boja
med
hrepenenjem
njenega
srca
in
med
zavestjo
svojih
dolžnosti
.
Ko
je
končno
utrujeno
zaspala
,
je
imela
trden
namen
,
da
pozabi
Magajno
,
in
bolestni
čut
,
da
svojega
namena
ne
bo
mogla
izvršiti
.
Tudi
Erazem
to
noč
ni
našel
pokoja
.
Nemirno
je
hodil
nekaj
časa
gor
in
dol
po
sobi
.
Naposled
je
,
oblečen
,
kakor
je
bil
,
legel
na
posteljo
.
Ali
zatisniti
ni
mogel
nobenega
očesa
in
se
premetaval
sem
in
tja
.
Vedel
je
,
da
pride
gospa
Angela
in
bal
se
je
tega
.
Ko
je
v
gradu
že
vse
spalo
in
je
vladala
v
velikem
poslopju
grobna
tihota
,
je
zaslišal
pred
svojo
sobo
rahlo
šumenje
ženskega
krila
in
slišal
,
ko
ga
je
gospa
Angela
s
pritajenim
glasom
poklicala
z
imenom
.
Najprej
se
je
hotel
zatajiti
.
Zadrževal
je
sapo
in
ni
se
ganil
,
ali
kmalu
se
je
tega
sramoval
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
nemoško
in
nevredno
,
če
si
na
tak
način
pomaga
,
in
zato
je
vstal
ter
odprl
vrata
.
V
sobo
je
stopila
gospa
Angela
.
Nočna
obleka
ji
je
dobro
pristojala
in
njena
zrela
lepota
je
prišla
do
polne
veljave
,
zakaj
pri
slabem
svitu
goreče
luči
se
ni
videlo
,
da
ima
že
leta
mladosti
za
seboj
.
Stala
je
pred
Erazmom
kakor
uteleseno
razkošje
in
mladi
mož
se
je
le
z
največjo
težavo
premagoval
,
da
se
ni
vdal
njenim
vabljivim
in
mamečim
pogledom
.
Angela
je
sedla
k
mizi
in
naslonivši
glavo
ob
roko
rekla
s
sarkastičnim
usmevom
:
—
Ali
morda
zopet
razmišljaš
,
kako
se
pokoriš
za
svoje
grehe
,
da
si
tako
hladen
in
molčeč
?
Zbadljive
besede
gospe
Angele
so
Erazma
ozlovoljile
.
Z
enim
samim
poljubom
bi
bila
lahko
podrla
vse
njegove
namene
,
njen
sarkazem
pa
je
le
utrdil
njegov
sklep
,
da
pretrga
ž
njo
prav
vsako
zvezo
.
In
povedal
ji
je
to
s
trdimi
besedami
:
—
Gospa
Angela
—
jaz
Vas
nisem
nikdar
ljubil
in
Vas
tudi
sedaj
ne
ljubim
.
Premotili
ste
me
,
da
sam
nisem
vedel
,
kdaj
sem
se
vdal
svojim
strastem
.
Jaz
Vas
nisem
nikdar
ljubil
.
—
—
In
zdaj
me
morda
še
zaničujete
?
je
z
ostrim
poudarkom
prašala
Angela
.
Jaz
Vam
pa
povem
,
mladi
mož
,
da
kdor
hoče
ljudi
zaničevati
,
naj
začenja
sam
pri
sebi
.
Ali
ste
me
razumeli
?
—
Ne
zaničujem
Vas
,
gospa
,
je
mirno
odgovoril
Erazem
.
—
Hvala
!
Če
že
nisem
vredna
Vaše
ljubezni
,
sem
vsaj
deležna
Vašega
spoštovanja
.
Samo
prosim
,
ponudite
mi
še
svoje
prijateljstvo
.
Ljubiti
Vas
ne
morem
,
ali
prijateljica
Vam
hočem
biti
-
tako
sem
se
jaz
časih
otresala
različnih
čestilcev
.
Kaj
,
ko
bi
zdaj
Vi
tako
rekli
,
a
prav
sramežljivo
,
prosim
.
To
bi
bil
najlepši
zaključek
najinega
razmerja
.
—
Ko
bi
Vi
videli
v
moje
srce
,
ne
bi
tako
govorili
.
Pomislite
,
gospa
,
Vi
ste
omoženi
.
Kaj
Vas
nič
vest
ne
boli
?
—
Bog
ima
skesane
grešnike
sploh
rajši
,
kot
ošabne
ženske
,
ki
si
domišljajo
,
da
so
si
s
svojo
takozvano
krepostjo
zaslužile
nebesa
.
Sicer
pa
hodim
jaz
k
spovedi
in
dobivam
sproti
odpuščanje
za
vse
grehe
.
Frivolnost
gospe
Angele
je
Erazma
globoko
užalila
.
—
Nikari
tako
ne
govorite
,
saj
imate
vendar
moža
.
—
Že
dolgo
let
,
ljubi
moj
mladenič
,
se
je
smejala
Angela
,
tako
dolgo
,
da
imajo
njegovi
poljubi
zame
že
tak
okus
,
kakor
pogreta
jed
.
Ne
plašite
me
s
takimi
strašili
in
nikar
ne
deklamujte
o
kreposti
in
o
zvestobi
.
Nobena
žena
na
svetu
ne
more
vse
življenje
samo
enega
moža
ljubiti
,
kakor
ni
noben
mož
vse
življenje
zvest
le
eni
ženi
.
Krepost
je
tista
lastnost
,
od
katere
imajo
drugi
ljudje
največ
koristi
,
jaz
pa
hočem
biti
srečna
in
sem
krepostna
le
toliko
,
kolikor
to
zahteva
moja
lastna
sreča
.
Angela
je
vstala
in
počasi
šla
proti
Erazmu
.
Zardela
je
koprnenja
po
Erazmovih
poljubih
in
burno
so
se
dvigale
in
upadale
njene
prsi
.
Toda
Erazem
se
je
plaho
umikal
pred
njo
,
kakor
da
se
mu
bliža
greh
,
in
roke
je
držal
od
sebe
,
kakor
bi
ji
hotel
braniti
približanje
.
Tedaj
pa
se
je
gospa
Angela
zasmejala
.
Hripavo
je
donel
njen
smeh
in
izražal
njeno
jezo
in
njeno
užaljenost
.
Obstala
je
sredi
sobe
,
za
trenotek
,
potem
pa
brez
pozdrava
odšla
.
Erazem
pa
je
padel
pred
podobo
Križanega
na
kolena
in
z
gorečim
kesom
tožil
Bogu
samega
sebe
in
iskal
tolažbe
v
molitvi
.
Njegove
ustne
pa
so
šepetale
besede
psalmista
:
Ko
sem
zamolčaval
svoj
greh
,
starale
so
se
kosti
moje
od
stoka
mojega
ves
dan
,
ker
podnevi
in
ponoči
bila
je
težka
nad
mano
roka
Tvoja
in
životni
sok
se
mi
je
izpremenil
v
poletno
sušo
.
Zato
sem
svoj
greh
Tebi
razodel
,
in
krivice
svoje
nisem
pokrival
;
dejal
sem
:
Izpovem
se
svojih
pregreh
Gospodu
.
In
ti
si
odmislil
hudobijo
mojega
greha
.
«
Molitev
mu
je
končno
dala
notranji
mir
.
A
zaspati
vendar
ni
mogel
.
Zunaj
se
je
začelo
že
daniti
.
Erazem
je
ogrnil
plašč
in
je
šel
iz
hiše
,
v
kateri
je
bilo
še
vse
tiho
in
mirno
.
Vleklo
ga
je
v
naravo
,
da
bi
Stvarniku
gledal
iz
obličja
v
obličje
.
Sneg
je
pokrival
polja
in
ležal
na
gozdih
in
na
strehah
.
Okrog
bivališč
so
že
poskakavali
vrani
in
vrabci
,
iskaje
hrane
,
in
tuintam
so
se
tudi
pred
revnimi
hišami
prikazali
posamezni
ljudje
in
začeli
z
vsakdanjimi
opravili
.
Vse
se
je
prebujalo
iz
spanja
in
Erazmu
je
bilo
pri
srcu
,
kakor
da
se
prebuja
tudi
on
iz
dolgega
spanja
,
med
katerim
je
zgrešil
pravo
pot
.
Motril
je
nadvse
borne
koče
,
v
katerih
so
živeli
borni
,
izmučeni
in
izstradani
ljudje
,
in
kakor
ironija
se
mu
je
zdel
cerkveni
nauk
:
blagor
ubogemu
na
duhu
.
Ubogi
na
imetju
naj
bodo
še
ubogi
na
duhu
!
Vsa
njegova
plemenita
čustva
so
se
uprla
temu
nauku
.
—
Blagor
bogatim
na
duhu
,
ker
ti
lahko
obogatujejo
reveže
,
je
rekel
Erazem
sam
sebi
.
Obšla
ga
je
zavest
,
da
je
njegova
človeška
dolžnost
,
bogatiti
reveže
vsaj
na
duhu
,
ko
jim
že
na
imetju
ne
more
pomagati
,
in
prevzelo
ga
je
prepričanje
,
da
bo
vzlic
storjenemu
grehu
lahko
vsakomur
odkrito
v
oči
pogledal
,
če
bo
izpolnil
to
svojo
dolžnost
.
Samostan
v
Bistri
je
imel
novega
gospodarja
.
Zlati
križec
,
ki
ga
je
toliko
let
nosil
umrli
prijor
Ahacij
,
je
sedaj
dičil
široke
prsi
patra
Celestina
,
ali
sedaj
ni
bil
novi
prijor
nič
prav
vesel
svojega
dostojanstva
,
po
katerem
je
toliko
let
hrepenel
,
in
obhajale
so
ga
temne
slutnje
,
da
utegne
biti
kmalu
konec
njegovi
slavi
in
njegovi
moči
.
Pri
volitvi
je
namreč
med
menihi
nastal
razpor
.
Nekateri
izmed
starejših
menihov
so
bili
očitno
nastopili
proti
Celestinu
,
ker
se
niso
strinjali
z
načinom
njegovega
vladanja
in
s
sredstvi
,
katera
je
rabil
,
da
je
krotil
zatirano
kmetsko
ljudstvo
.
Ciganski
napad
na
samostan
je
bil
napravil
na
menihe
globok
vtisk
.
Nekateri
so
začeli
spoznavati
veliko
nevarnost
,
ki
preti
samostanu
,
če
ne
začno
z
ljudmi
drugače
delati
,
drugi
so
se
bili
navzeli
reformacijskega
duha
in
so
iz
tega
vzroka
nasprotovali
Celestinu
.
Sicer
je
pater
Celestin
vzlic
temu
zmagal
in
je
postal
prijor
,
toda
koj
prve
dni
po
njegovi
instalaciji
so
štirje
menihi
skrivaj
zapustili
samostan
in
sporočili
,
da
se
več
ne
vrnejo
;
iz
vsega
vedenja
nekaterih
drugih
menihov
pa
je
prijor
Celestin
spoznal
,
da
ima
tudi
med
tistimi
,
ki
so
ostali
v
samostanu
,
odločne
nasprotnike
.
Odnehati
pa
zaradi
tega
ni
mislil
.
Volja
njegova
je
bila
železna
in
neupogljiva
,
in
kar
je
sklenil
,
to
je
izvršil
do
zadnjih
konsekvenc
,
pa
če
bi
to
moral
plačati
s
svojo
glavo
.
In
tako
je
teklo
življenje
v
samostanu
prav
tako
,
kakor
prej
,
ko
je
še
živel
prijor
