Bil
je
dan
sv.
Petra
in
Pavla
leta
1478.
Kakor
dandanes
,
so
častili
Slovenci
že
pred
več
nego
štirimi
sto
leti
ta
god
s
posebnim
praznikom
.
Ni
bilo
na
Slovenskem
cerkvice
,
posvečene
sv.
Petru
in
Pavlu
,
kjer
ne
bi
bili
tega
dneva
obhajali
slovesno
.
Tudi
podružnica
sv.
Petra
v
šentjakobski
župniji
,
v
zgornji
Rožni
dolini
na
Koroškem
,
je
bila
ta
dan
lepo
okrašena
.
Iz
vse
šentjakobske
župnije
so
se
ondi
zbrali
pobožni
župljani
.
Tudi
iz
obližja
,
kakor
iz
Sv.
Martina
,
iz
Rožeka
,
iz
Št.
Ilja
,
iz
Bilčovsa
,
iz
Sveč
,
iz
Podgorja
in
še
iz
več
drugih
župnij
in
vasi
je
bilo
došlo
mnogo
vernega
ljudstva
.
Celó
z
visokih
gor
,
kakor
z
Golice
,
Rožčice
in
Huma
so
prišli
pastirji
k
božji
službi
v
cerkev
sv.
Petra
.
V
tistih
časih
so
živeli
ljudje
kaj
pobožno
.
Molili
so
radi
in
ni
bilo
nedelje
,
ne
praznika
,
da
ne
bi
šel
vsak
župljan
,
moški
ali
ženska
,
k
sv.
maši
.
Tudi
na
ta
dan
je
pri
podružnici
sv.
Petra
vse
kar
vrelo
ljudstva
.
Sivolase
starčke
z
odkrito
glavo
si
videl
korakati
proti
cerkvi
.
In
z
njimi
so
šli
mlajši
moški
in
fantje
tiho
in
mirno
,
kakor
da
bi
si
ne
upali
govoriti
vpričo
starejših
mož
.
Tam
pri
cerkvi
so
bile
zbrane
stare
ženice
in
skrbne
matere
.
V
njih
sredi
so
stala
mlada
cvetoča
dekleta
s
povešenimi
očmi
molek
ali
podobo
sv.
Petra
v
rokah
držeč
.
Lepe
visoke
ženske
postave
si
mogel
občudovati
.
Dekletom
sta
viseli
dve
dolgi
kiti
po
ramah
,
žene
pa
so
nosile
lase
umetno
zložene
.
Jopa
jim
je
bila
bogato
s
srebrom
in
zlatom
obšita
,
krilo
pa
modre
barve
in
iz
dragega
sukna
.
Okoli
pasú
so
bogatejše
žene
imele
srebrn
pas
,
na
glavi
pa
z
zlatom
obrobljeno
„
avbo
“
,
dekleta
pa
šapelj
.
Kaj
lepo
se
jim
je
podajala
ta
obleka
.
Zlasti
pa
se
jim
je
vse
prav
dobro
prilegalo
,
ker
so
bila
dekleta
kakor
žene
ličnega
obraza
in
lepe
rasti
.
Ni
pa
bilo
tukaj
tistega
namežikovanja
in
šaljivega
pogovarjanja
med
fanti
in
dekleti
,
kakor
ga
dandanes
tolikokrat
opazujemo
na
takih
shodih
.
Ampak
ženske
in
moški
so
stali
strogo
ločeni
in
tudi
po
svetem
opravilu
se
niso
pajdašili
v
krčmah
pri
vinu
in
žganju
.
Taki
cerkveni
shodi
so
imeli
takrat
mimo
velike
duševne
koristi
še
posebno
važnost
za
družbinsko
življenje
.
Bili
so
takorekoč
pravi
ljudski
zbori
.
Prijatelji
,
znanci
in
sorodniki
so
se
shajali
ob
takih
prilikah
.
Moški
iz
raznih
krajev
in
župnij
so
se
na
ta
dan
pogovorili
med
seboj
o
gospodarskih
stvareh
.
Sklepali
so
kupčije
,
posvetovali
se
o
kmetskih
potrebah
.
Taki
dnevi
so
imeli
torej
velik
pomen
za
kmeta
v
onih
starih
časih
,
ko
si
je
moral
sam
,
z
lastno
roko
braniti
posest
in
življenje
.
Zakaj
grajščaki
so
takrat
terjali
od
kmeta
ne
le
desetine
in
drugih
davkov
,
temveč
on
jim
je
moral
tudi
brez
ugovora
opravljati
vsa
dela
.
Zahtevali
so
,
da
jim
obdeluje
zemljo
,
pomaga
zidati
gradove
in
povrh
se
je
še
moral
vojskovati
za
nje
.
A
kadar
je
prišla
velika
nevarnost
za
grajščaka
in
njegovo
družino
,
tedaj
se
je
zaklenil
v
svoj
dobro
utrjeni
grad
,
kmeta
pa
je
pustil
brez
pomoči
zunaj
—
v
njegovi
borni
koči
.
In
če
je
došel
potem
sovražnik
,
moral
je
ubogi
kmet
zapustiti
dvor
in
dom
;
pobegnil
je
visoko
gori
v
planine
in
pečine
,
da
si
reši
življenje
.
Sovražnik
mu
je
pa
požgal
brez
ovire
in
usmiljenja
hišo
in
skedenj
,
vzel
mu
vse
,
kar
je
našel
,
in
odpeljal
s
seboj
,
česar
ni
mogel
kar
na
mestu
uničiti
.
Tako
se
je
godilo
v
15.
in
16.
stoletju
našim
prednikom
na
Slovenskem
.
Tedaj
je
namreč
razsajal
,
požigal
in
klal
krvoločni
Turek
po
deželi
.
Stalne
vojske
ni
bilo
tedaj
,
deželne
brambe
tudi
ne
,
grajščaki
pa
so
skrbeli
rajši
záse
,
ne
pa
za
ubogega
kmeta
...
Župljani
šentjakobske
župnije
so
imeli
ta
dan
važne
pomenke
med
seboj
.
Takoj
po
glavnem
opravilu
in
po
poldanski
službi
božji
so
šepetali
starci
nekaj
skrivnostnega
drug
drugemu
na
uho
.
Nato
so
se
začele
zbirati
posamezne
gruče
ljudi
.
Bili
so
le
odlični
možje
iz
bližnjih
župnij
in
vasi
,
ki
so
se
pogovarjali
med
seboj
.
Mlajši
možje
,
fantje
in
ženske
so
se
bili
že
davno
razšli
na
vse
strani
.
Le
posameznih
moških
gruč
ni
bilo
skrb
iti
domov
.
Še
le
proti
večeru
so
se
jeli
pomikati
od
cerkve
,
a
ne
proti
domu
,
temveč
napotili
so
se
skupaj
gori
v
hrib
na
Gradišče
.
Pri
cerkvi
sv.
Petra
in
sv.
Jakoba
se
začenja
nizko
pogorje
.
To
nas
vodi
do
visokih
Karavank
,
ki
mejijo
deželo
koroško
od
kranjske
.
Preko
teh
gor
so
morali
v
starih
časih
,
ko
še
ni
bilo
dobrih
deželnih
in
državnih
cest
,
niti
železnic
,
hoditi
koroški
kmetje
na
Kranjsko
.
Dobro
četrt
ure
od
podružnice
sv.
Petra
in
od
cerkve
sv.
Jakoba
se
vzdiguje
hribček
,
blizu
200
metrov
visok
.
V
onem
starem
času
,
ko
se
vrši
naša
povest
,
so
bile
na
tem
hribu
velike
razvaline
.
Močno
zidovje
je
obdajalo
ves
grič
.
Sredi
njega
so
stali
visoki
stolpi
in
se
razprostirale
dolge
dvorane
.
Pod
njimi
pa
so
bile
globoke
kleti
.
Široki
hodniki
so
vodili
iz
stolpa
v
stolp
in
vezali
dvorane
z
dvorano
.
Vse
je
kazalo
,
da
je
bil
to
nekdaj
velik
in
močen
grad
.
In
res
,
tu
so
gospodovali
v
12.
in
13.
stoletju
mogočni
vitezi
Rasi
,
po
katerih
je
krasna
Rožna
dolina
dobila
svoje
ime
.
V
začetku
14.
stoletja
je
bila
ta
plemenita
rodbina
že
izumrla
.
Grad
je
jel
razpadati
.
Pred
štirimi
stoletji
so
ga
bile
še
velike
razvaline
.
Pozneje
pa
se
je
zidovje
popolnoma
razrušilo
in
kamenje
razneslo
na
vse
strani
.
Dandanes
rastó
na
njegovem
mestu
—
visoki
bori
in
smreke
.
Sedaj
ni
o
grajskem
zidovju
ne
duha
,
ne
sluha
več
.
Le
spomin
na
njegov
obstanek
še
živi
v
slovenskem
narodu
;
ljudstvo
v
Rožni
dolini
pravi
temu
hribu
še
dandanes
„
Gradišče
“
.
In
dva
kmeta
,
ki
bivata
ob
vznožju
griča
,
spominjata
še
s
svojim
imenom
na
nekdanji
grad
;
enega
imenujejo
Strelca
,
drugemu
pa
pravijo
Knez
.
Na
lepi
trati
,
pod
visokimi
stolpi
na
Gradišču
,
so
se
proti
večeru
zbrali
naši
kmetje
.
Bilo
jih
je
blizu
trideset
,
prav
odličnih
zastopnikov
iz
raznih
vasi
daleč
na
okrog
po
Rožni
dolini
.
Solnce
je
ravno
jelo
zlatiti
sivo
zidovje
zastarelega
gradu
.
Enkrat
je
še
pozdravilo
bele
glave
kmetskih
očakov
in
potem
zatonilo
za
gorami
.
Od
cerkve
sv.
Jakoba
je
zazvonilo
v
tem
trenutku
„
angeljsko
češčenje
“
.
Ta
glas
pa
je
bil
v
tedanjih
časih
znamenje
da
si
naj
vsi
kristjani
v
goreči
molitvi
izprosijo
od
Boga
pomoči
in
sreče
proti
brezvernemu
Turku
.
Že
sv.
oče
Kalikst
III.
so
bili
leta
1455.
ukazali
,
da
se
naj
po
vseh
cerkvah
opoldne
in
zvečer
zvoni
k
angeljskemu
češčenju
;
češ
,
tedaj
naj
prosijo
kristjani
za
blagoslov
in
srečo
proti
sovražniku
svete
vere
.
Tudi
naši
možje
so
popadali
na
kolena
in
jeli
iskreno
moliti
,
ko
je
zadonel
mili
glas
zvonov
.
Prosili
so
,
gledaje
z
rosnimi
očmi
proti
nebu
,
naj
jih
Bog
reši
turške
nadloge
in
sužnosti
;
naj
jim
odvrne
kugo
in
lakoto
;
če
jim
je
pa
usojena
nagla
smrt
,
tedaj
jim
naj
podeli
večno
življenje
na
onem
svetu
!
Tako
so
molili
zbrani
možje
.
Po
molitvi
je
nastala
čarobna
tihota
.
Zvonovi
so
utihnili
.
Mrak
se
je
vlegel
polagoma
na
utrujeno
zemljo
,
in
vsa
priroda
se
je
spravljala
k
mirnemu
počitku
.
Tudi
ptički
v
logu
so
bili
že
odpeli
svojo
večerno
molitev
in
si
poiskali
nočno
bivališče
.
Le
ubogi
človek
še
ni
miroval
...
Po
kratkem
molku
so
se
jeli
možje
zopet
pogovarjati
med
seboj
.
Prvi
izmed
njih
je
izpregovoril
kmet
Strelec
.
„
Glejte
sosedje
!
“
reče
svojim
tovarišem
.
„
Kako
krasen
je
razgled
s
tega
hriba
na
vse
strani
!
Po
Rožni
dolini
se
vije
mogočna
Drava
,
ki
nam
rodoviti
žitna
polja
.
Letos
kaže
vse
,
hvala
Bogu
,
tako
lepo
in
dobro
!
Ako
ne
pride
uima
bomo
imeli
po
zimi
kaj
prigrizniti
.
“
„
Tudi
pri
nas
v
Svečah
kaže
letos
na
polju
prav
dobro
,
“
pritrjuje
kmet
Žalnik
iz
Sveč
domá
.
In
tako
se
oglašajo
drug
za
drugim
;
vsi
so
bili
z
letino
zadovoljni
.
„
Kaj
nam
bo
le
oče
Serajnik
povedal
nocoj
?
“
povzame
zopet
Strelec
po
daljšem
molku
.
„
Pri
cerkvi
mi
ni
hotel
drugega
reči
,
kakor
da
naj
pridem
zvečer
semkaj
na
Gradišče
;
in
to
naj
naznanim
tudi
drugim
zaupnim
možem
.
Ko
sem
bil
popoldne
pri
njem
,
mi
je
pravil
z
žalostnim
glasom
,
da
pridejo
nad
nas
hudi
časi
.
Boji
se
Turka
,
kakor
mi
vedno
zatrjuje
.
“
Zadnjih
besed
pa
ni
nihče
prav
slišal
;
zakaj
oče
Serajnik
je
bil
ravnokar
stopil
med
sosede
in
vsi
so
mu
jeli
podajati
roke
v
pozdrav
.
Serajnik
je
bil
sivolas
mož
.
Štel
je
blizu
osemdeset
let
,
bil
pa
je
še
precej
krepak
in
čvrst
.
Izkusil
je
seveda
mnogo
hudega
na
svetu
.
Bil
je
večkrat
v
krvavih
bojih
proti
Ogrom
in
Turkom
ter
se
je
mnogokrat
vojskoval
za
domače
koroške
viteze
.
Pa
tudi
v
gospodarstvu
je
bil
dobro
izkušen
.
Njegova
kmetija
je
bila
največja
in
najboljša
v
Rožni
dolini
.
Svoje
izkušnje
v
gospodarstvu
pa
je
rad
obračal
na
korist
svojim
vaščanom
in
daljnim
sosedom
.
Pri
njem
so
iskali
vsi
dobrega
svéta
.
Mnogokrat
je
trdil
svojim
tovarišem
:
„
Tako
so
me
učili
moj
oče
,
in
tako
delam
tudi
sam
.
In
to
je
najboljše
.
Le
verjemite
mi
in
ubogajte
me
!
“
In
res
,
ubogali
so
ga
daleč
na
okrog
in
ravnali
tako
,
kakor
jim
je
svetoval
.
Le
ena
beseda
iz
ust
očeta
Serajnika
,
in
bilo
je
dovolj
.
Brez
pomisleka
so
se
vdali
njegovim
nasvetom
.
Tako
je
bil
tudi
na
dan
sv.
Petra
in
Pavla
pri
cerkvi
naznanil
Serajnik
,
naj
se
odličnejši
možje
iz
vse
okolice
snidejo
zvečer
na
Gradišču
.
In
ne
da
bi
popraševali
,
zakaj
,
prišli
so
vsi
na
Serajnikovo
besedo
.
Vse
je
v
zboru
utihnilo
,
ko
je
stopil
sivolasi
mož
med
svoje
sosede
.
Po
stari
slovenski
navadi
je
podal
vsakemu
desnico
v
pozdrav
in
nato
govoril
takó-le
:
„
Dobro
da
ste
prišli
v
obilnem
številu
.
Hudi
časi
so
nastopili
za
nas
uboge
kmete
.
Kuga
in
lakota
,
vojske
umor
in
požiganje
:
to
vse
nam
preti
.
Do
danes
še
,
hvala
Bogu
,
ne
vemo
,
kaj
te
besede
pomenijo
,
a
bojim
se
,
da
izkusimo
to
v
kratkem
.
Na
Kranjskem
že
Turki
dolgo
časa
razsajajo
,
morijo
in
požigajo
.
Deset
let
je
preteklo
,
odkar
so
bili
prvič
prihruli
v
to
deželo
.
Od
tedaj
prihajajo
vsako
leto
znova
požigat
in
pustošit
kranjsko
zemljo
,
a
nihče
jih
ne
more
ugnati
.
Tudi
na
Koroškem
,
kakor
sami
dobro
veste
,
so
že
pred
petimi
leti
ropali
iti
požigali
ti
krvoločniki
po
Podjunski
dolini
.
Pred
dvema
letoma
pa
so
opustošili
ves
kraj
od
Trbiža
do
Velikovca
.
Niti
ene
hiše
ni
ostalo
cele
razen
močno
utrjenih
gradov
.
Le
naše
lepe
Rožne
doline
še
niso
obiskali
.
Le
mi
smo
bili
tako
srečni
,
da
še
nismo
čutili
turške
sablje
in
kopita
.
Ali
nesreča
ne
miruje
več
.
Že
lansko
leto
so
se
bile
kobilice
iz
jutrovih
dežel
spustile
kakor
črni
oblak
na
naša
polja
ter
nam
uničile
mnogo
pridelkov
.
Kaj
pa
še
pride
letos
,
to
pa
sam
Bog
vé
.
Vse
je
v
božjih
rokah
!
“
Globoko
so
vzdihnili
pri
zadnjih
besedah
navzoči
kmetje
.
V
božjem
strahu
so
šepetali
drug
drugemu
:
„
Hudi
časi
so
zdaj
,
hudi
časi
.
Bog
nam
pomagaj
!
“
A
Serajnik
nadaljuje
skrivnostno
:
„
Kakor
sem
izvedel
,
prihrujejo
letos
,
in
to
v
kratkem
,
Turki
v
našo
deželo
.
Prišlo
jih
bo
neki
kakor
listja
in
trave
.
Vse
bodo
pomorili
ali
pa
odpeljali
s
seboj
v
sužnost
.
Ničesar
nam
ne
ostane
,
kakor
to
,
kar
bomo
zakopali
globoko
pod
zemljo
.
Le
kdor
se
v
nepristopne
pečine
poskrije
,
se
bo
rešil
turškega
nasilstva
.
Žitno
polje
bodo
konjska
kopita
tako
poteptala
,
da
ne
bo
več
let
rastla
niti
bilka
na
njem
.
Kuga
in
lakota
nastane
.
Človeški
rod
bo
jako
redek
.
Le
kdor
uživa
božjo
milost
,
sme
upati
rešitve
.
Tako
so
mi
prorokovali
ranjka
mati
na
smrtni
postelji
.
Zdaj
je
že
petdeset
let
preteklo
od
tega
,
ali
jaz
še
pomnim
njihove
besede
,
kakor
da
bi
mi
jih
bili
včeraj
pravili
.
Govorili
so
takó-le
:
„
Velika
šiba
božja
zadene
vašo
deželo
,
predno
preide
pol
stoletja
.
Tvojo
glavo
bodo
krili
tedaj
že
sivi
lasje
.
Rožna
dolina
je
rodovitna
in
ostane
tudi
plodovita
,
dokler
še
krava
od
jutra
tuli
.
A
kadar
začenja
vol
rjuti
od
večera
,
tedaj
bo
huda
.
Krava
,
ki
jo
najdeš
takrat
med
Celovcem
in
Beljakom
,
bo
nosila
zlat
zvonec
na
vratu
!
“
Tako
so
govorili
mati
,
in
dobro
sem
si
zapomnil
njihove
besede
.
Zdi
se
mi
,
da
se
njih
prorokovanje
letos
izpolni
.
Sovražnik
pride
tretjič
v
našo
deželo
in
zdaj
bo
rjul
od
večera
.
Opustošil
bo
vso
deželo
.
Živina
postane
redka
in
tako
draga
,
kakor
da
bi
nosila
zlat
zvonec
na
vratu
.
“
Kmetje
so
osupli
poslušali
Serajnika
.
Majali
so
z
glavami
in
mu
niso
hoteli
verjeti
.
Zdaj
pa
pokaže
starec
na
svojega
sina
Mirka
,
rekoč
,
naj
ta
nadaljuje
.
Mirko
je
bil
mož
,
star
kakih
trideset
let
,
visoke
,
krepke
postave
.
Na
glavi
je
imel
širok
klobuk
z
velikim
peresom
od
divjega
petelina
.
Iz
žameti
mu
je
bil
kratek
„
pruštof
“
.
Rdeč
oprsnik
z
debelimi
srebrnimi
gumbi
mu
je
pokrival
široke
,
močne
prsi
.
Kakor
vsi
drugi
,
je
nosil
tudi
on
kratke
irhaste
hlače
in
črevlje
z
visokimi
golenicami
.
Mirko
je
še
edini
živel
izmed
štirih
Serajnikovih
sinov
.
Sestre
ni
imel
nobene
,
in
tedaj
je
bil
sam
tolažba
in
pomoč
svojemu
očetu
na
stara
leta
.
Mirko
ni
bil
samsvoj
gospodar
in
tudi
ne
oženjen
.
Oče
Serajnik
je
še
sam
gospodaril
na
veliki
kmetiji
v
Svetnah
,
majhni
vasi
na
južnem
obronku
prej
omenjenega
Gradišča
.
Sin
pa
je
očetu
pridno
pomagal
pri
gospodarstvu
,
dobro
vedoč
,
da
ima
v
kratkem
prevzeti
kmetijo
.
Ker
je
bil
stari
Serajnik
daleč
v
okolici
na
dobrem
glasu
,
je
spoštovala
in
čislala
vsa
soseščina
tudi
njegovega
sina
.
Opazovali
so
na
Mirku
očetove
lastnosti
ter
ga
smatrali
za
vrednega
naslednika
svojemu
očetu
.
Vpliv
Serajnikov
med
sosedi
je
bil
tedaj
sinu
pridobil
marsikatero
prednost
pred
drugimi
fanti
.
Tako
je
smel
z
očetom
zahajati
tudi
v
družbo
veljavnih
mož
in
starcev
,
kar
ni
bilo
drugim
mladeničem
dovoljeno
.
Tudi
ta
dan
je
bil
Mirko
prišel
s
svojim
očetom
v
kmetski
zbor
,
v
katerem
je
bil
on
edini
,
ki
še
ni
bil
samsvoj
gospodar
.
Na
današnjem
shodu
pa
je
imel
Mirko
važno
besedo
.
Zatorej
je
na
očetovo
opomnjo
krepko
povzdignil
glas
in
govoril
tako-le
:
„
Včeraj
sem
došel
pozno
v
noči
iz
Beljaka
.
Bil
sem
tam
po
živinski
kupčiji
.
Prišlo
je
bilo
mnogo
kupcev
od
vseh
strani
.
Največ
jih
je
bilo
seveda
z
Laškega
.
Živino
sem
drago
prodal
,
in
nikdar
še
ni
bilo
take
kupčije
pri
nas
.
Prišel
sem
v
družbo
laških
kupcev
.
Med
njimi
jih
je
bilo
nekaj
iz
Benetek
—
in
ti
so
mnogo
govorili
o
vojski
.
Pripovedovali
so
si
,
da
imajo
Benečanje
močno
utrjen
tabor
pri
Gradiški
ob
Soči
.
Turki
jih
oblegajo
.
Prišli
so
baje
semkaj
iz
Dalmacije
in
Albanskega
.
Pri
reki
Soči
so
krenili
proti
goram
.
Njenemu
toku
sledeč
,
so
šli
navzgor
po
Soški
dolini
,
dokler
niso
prišli
do
Gradiške
.
Tu
so
se
ustavili
in
oblegajo
tam
vojsko
benečansko
.
Na
daleč
okrog
so
že
vse
požgali
in
oropali
,
tako
da
njim
samim
primanjkuje
živeža
.
Tudi
utaborjeni
Benečanje
so
v
velikih
stiskah
;
pa
laški
kupci
trdijo
da
jim
Turki
ne
morejo
do
živega
.
Zategadelj
bo
moral
sovražnik
v
kratkem
ustaviti
obleganje
in
zapustiti
oni
kraj
;
saj
se
ne
more
tam
njegova
vojska
več
preživiti
.
Šli
pa
bodo
Turki
dalje
proti
Korminu
in
Kobaridu
na
Trbiž
.
Če
so
pa
enkrat
tako
blizu
,
pridejo
gotovo
tudi
k
nam
.
Nekateri
kupci
iz
Kanalske
doline
pravijo
celó
da
se
prvi
turški
oddelki
že
pomičejo
proti
koroški
zemlji
.
“
Dolgo
so
se
posvetovali
nato
kmetje
med
seboj
.
Sklenili
so
,
da
hitro
popravijo
vse
zidovje
okoli
Gradišča
.
Stolpi
,
kleti
in
dvorane
se
naj
spravijo
v
dober
red
in
izpremenijo
v
močno
trdnjavo
.
Tudi
podzemeljski
hodnik
,
ki
vodi
iz
globoke
grajske
kleti
doli
v
vas
Svetne
,
se
mora
izčistiti
in
dobro
zavarovati
.
Cerkev
sv.
Jakoba
v
Podgradu
se
naj
močno
utabori
.
V
gorskih
pečinah
pa
se
mora
poiskati
več
skrivališč
,
da
najdejo
v
njih
ženske
in
otroci
varno
zavetje
.
Zlasti
pod
goro
Rožčico
,
kjer
je
prelaz
na
Kranjsko
,
je
bilo
več
votlin
in
jam
v
pečevju
.
Še
dandanes
imenujejo
prebivalci
v
Rožni
dolini
jame
v
pečinah
pod
Rožčico
„
Tabor
“
in
pripovedujejo
,
da
so
se
tam
v
turških
časih
skrivali
kristjani
.
Pozno
v
noči
se
je
končalo
posvetovanje
.
Hude
slutnje
so
pretresale
kmetom
srce
in
glavo
.
Z
majhnim
upom
so
gledali
v
negotovo
bodočnost
.
Tiho
in
pobitega
srca
so
zapuščali
kmetje
Gradišče
.
Krasno
zvezdnato
nebo
je
razsvetljevala
sivo
zidovje
.
Stolpi
so
kakor
nočne
pošasti
skrivnostno
moleli
v
nebo
.
Divna
tihota
je
zavladala
na
Gradišču
.
Le
sova
se
je
oglašala
sovi
in
netopirji
so
frfrali
,
iskaje
si
nočne
hrane
.
Zdaj
pa
zdaj
se
je
odkrušil
kamenček
od
starih
razvalin
in
se
zatočil
,
votlo
doneč
,
globoko
doli
v
klet
ali
dvorano
;
človeškemu
srcu
se
je
dozdevalo
,
kakor
da
raznašajo
duhovi
grajsko
zidovje
...
Pod
Gradiščem
pa
so
stopale
med
visoko
strnjo
moške
prikazni
.
Sprva
jih
je
hodilo
več
skupaj
.
Po
malem
pa
so
se
ločili
drug
od
drugega
;
vsak
jo
je
zavil
po
stranskem
potu
proti
svojemu
domu
.
Slednjič
je
ostal
oče
Serajnik
sam
s
svojim
sinom
in
krenil
naravnost
preko
polja
proti
Svetnam
.
Med
Gradiščem
in
sosednjimi
južnimi
hribi
in
gorami
se
razprostira
lepa
,
majhna
ravnina
z
bogatimi
travniki
,
gozdi
in
pašniki
.
Tu
raste
tudi
bujno
žito
,
pšenica
,
rž
,
ječmen
in
prosó
.
Na
tem
polju
so
stale
tedaj
,
kakor
še
stojé
dandanes
,
Svetne
,
sredi
med
bogatim
sadnim
drevjem
.
V
tej
vasi
je
bil
dom
najbogatejšega
kmeta
v
šentjakobski
župniji
,
očeta
Serajnika
.
Veselje
je
navdajalo
starega
moža
,
ko
je
stopal
med
žitnim
poljem
.
Strn
je
bila
tako
visoka
,
da
je
videl
komaj
iz
nje
.
Dospevši
do
vasi
,
pa
se
je
Serajnik
ustavil
.
Z
bistrim
očesom
je
pogledal
na
Gradišče
in
rekel
svojemu
spremljevalcu
:
„
Ali
slišiš
,
Mirko
,
kako
skovikajo
sove
gori
na
razvalinah
?
Tam
,
kjer
gnezdijo
ujede
,
bo
v
kratkem
naš
dom
.
Tam
gori
se
bomo
branili
,
da
ne
poginemo
pod
kruto
pestjo
krvoločnega
Turka
.
In
to
zlato
žitno
polje
!
Glej
,
kako
vzdiguje
glavice
!
Kako
veselo
in
ponosno
se
maje
polno
klasje
!
“
Pri
teh
besedah
prime
starec
za
klas
in
ga
tehta
v
roki
.
Potém
nadaljuje
:
„
Veselje
mi
vzbuja
ta
pogled
v
srcu
.
A
zopet
se
mi
radost
izpreminja
v
žalost
,
če
pomislim
,
da
bo
vse
,
kar
smo
si
pridelali
s
krvavimi
žulji
,
poteptalo
konjsko
kopito
in
požrlo
nenasitno
žrelo
turško
.
Mi
sami
pa
bomo
,
ako
nas
še
kaj
ostane
živih
,
umirali
lakote
...
Že
lansko
leto
je
bila
huda
pri
nas
;
kobilice
so
nam
bile
napravile
mnogo
uime
.
In
pri
nas
ni
nikjer
žitnih
zakladnic
za
slaba
leta
.
Saj
se
še
za
denar
,
za
gotovi
denar
težko
kaj
dobi
,
ker
laški
kupci
vse
pokupijo
in
ubogega
kmeta
ogoljufajo
za
njegovo
blago
.
“
Pri
teh
besedah
je
starec
globoko
vzdihnil
,
spomnivši
se
,
koliko
ima
človek
prebiti
hudega
na
svetu
in
še
nekaj
drugega
mu
je
težilo
srce
.
Davno
je
že
namreč
nameraval
,
s
sinom
govoriti
na
samem
.
Najlepša
priložnost
se
mu
je
nudila
zdaj
,
tu
na
polju
;
zatorej
je
nadaljeval
:
„
Za
naš
kraj
je
pač
oni
tujec
na
Knezovem
posestvu
prava
nesreča
.
Prišel
je
pred
nekimi
leti
v
našo
župnijo
in
privedel
s
seboj
,
kakor
veš
,
staro
žensko
in
mlado
,
začrnelo
deklino
.
Najprej
je
kramaril
v
Podgradu
ob
nedeljah
pri
cerkvi
.
Nato
je
jel
kmetom
posojevati
denar
na
velike
obresti
.
Ker
mu
pa
niso
mogli
dolgov
plačevati
v
gotovini
,
je
od
njih
namesto
denarja
jemal
žitnih
pridelkov
,
a
seveda
po
najnižji
ceni
.
Mojega
mejaša
in
prijatelja
Kneza
je
spravil
ob
hišo
in
kmetijo
.
Tako
je
postal
naš
sosed
,
o
katerem
pa
ne
vemo
,
ali
je
žid
,
ali
kristjan
.
V
cerkev
ne
hodi
nikdar
;
pa
tudi
njegovo
hčer
in
njeno
mater
vidimo
malokdaj
pri
službi
božji
.
“
Starec
umolkne
in
pogleda
Mirka
s
pomenljivim
očesom
.
A
ta
se
obrne
pri
teh
besedah
nagloma
v
stran
.
Rdečica
je
zalila
sinu
lice
,
srce
mu
je
jelo
hitreje
biti
;
hud
strah
ga
je
obšel
,
meneč
,
da
oče
že
vedó
za
njegove
srčne
skrivnosti
.
Da
se
ne
izdá
,
molči
,
oče
pa
nadaljuje
mirno
in
razločno
:
„
Ko
je
ta
tujec
dospel
v
Podgrad
,
ni
nihče
vedel
,
kako
se
piše
in
odkod
je
.
Prideli
so
mu
ime
Tresoglav
.
To
znači
pač
njegovo
kretanje
pri
kupčiji
;
potresa
namreč
vedno
z
glavo
in
zasluži
res
ta
priimek
.
Pravo
svoje
ime
je
zamolčal
.
Gotovo
se
boji
,
da
bi
mi
po
njem
ne
spoznali
njegove
vere
in
rodú
.
Le
toliko
sem
mogel
zvedeti
,
da
je
prišel
iz
Benetek
in
da
baje
ni
naše
vere
.
Iz
kramarja
je
postal
veliki
kupec
.
Zdaj
kupčuje
sicer
večjidel
z
doma
,
a
naselil
se
je
vendar
v
našem
kraju
.
Jaz
sem
se
sicer
protivil
temu
,
ali
gosposki
ni
bilo
mar
mojih
besed
.
In
kakor
se
vidi
,
se
že
kesajo
,
da
so
mu
dali
pravico
,
naseliti
se
med
nami
.
Mi
sosedje
smo
živeli
sprva
z
njim
,
kakor
da
ne
bi
poznali
drug
drugega
.
Pozneje
se
nam
je
jel
približevati
.
Jako
prijazen
mož
je
,
ali
odkritosrčen
ni
.
Govori
sicer
veliko
in
zaupno
,
toda
v
srcu
misli
drugače
.
Zdaj
se
nam
dela
jako
prijaznega
,
a
to
je
le
gola
hlimba
.
Koristil
nam
ne
bo
nikdar
,
naj
še
tako
lepo
govori
.
Navidezno
nas
ljubi
,
v
resnici
pa
goji
njegova
duša
le
sovraštvo
do
nas
.
Tudi
tebi
,
moj
Mirko
,
se
je
že
prikupil
ta
Lah
.
Zdi
se
mi
,
da
kaj
rad
zahajaš
pod
njegovo
streho
.
Bojim
se
celó
,
da
te
v
njegovo
hišo
bolj
vlečeta
dekle
in
mati
,
kakor
pa
on
sam
.
Vse
to
že
dalje
časa
opazujem
.
A
nocoj
te
moram
posvariti
,
da
se
mi
izogiblješ
,
kolikor
mogoče
,
te
družbe
,
osobito
Almire
!
“
Kakor
okamenel
je
stal
Mirko
pred
očetom
.
Vedel
je
,
da
imajo
oče
prav
;
sam
je
dobro
čutil
,
da
ga
je
tuje
dekle
malo
da
ne
že
ujelo
v
nastavljene
mreže
...
Sin
se
je
začel
nató
opravičevati
,
ali
ni
mu
bilo
več
mogoče
,
utajiti
svojega
občevanja
z
Almiro
.
Saj
je
videl
danes
oče
sam
,
kako
se
je
Mirko
poslovil
od
deklice
,
predno
je
šel
na
Gradišče
.
Pa
tudi
poprej
je
bil
Serajnik
že
večkrat
opazil
,
kako
pogleduje
Almira
za
njegovim
sinom
.
„
Ne
taji
,
Mirko
,
tega
,
kar
že
dolgo
opazujem
,
“
odvrne
oče
na
sinovo
opravičevanje
.
„
Ti
poznaš
mojo
željo
in
veš
tudi
,
kaj
nameravam
.
Zdaj
nastopijo
hudi
časi
.
Treba
je
krepke
roke
pri
gospodarstvu
.
Jaz
ti
mislim
kmalu
svoje
posestvo
izročiti
.
Ali
poiskati
si
moraš
družico
,
ki
je
tvojega
stanu
in
naše
vere
.
Ne
denar
,
temveč
pridne
roke
in
zvesto
srce
so
najboljša
dota
vsakemu
dekletu
.
Dalje
je
treba
tudi
pomisliti
,
Mirko
,
na
bodoče
čase
.
Kdo
naj
podeduje
našo
kmetijo
,
če
bi
ubili
Turki
mene
ali
tebe
?
Kdo
naj
gospodari
na
zemlji
,
katero
so
od
nekdaj
že
obdelovale
žuljave
roke
naših
slovenskih
pradedov
in
kjer
še
zdaj
orjejo
in
sejejo
roke
kristjanske
?
Misliš
li
,
da
bi
naj
prišla
ta
zemlja
tujcem
in
nekrščanskim
ljudem
v
roke
?!
Le
tega
ne
,
Mirko
!
Bog
ne
daj
,
da
bi
se
šopirila
kdaj
laška
glava
pod
mojo
streho
in
rodili
nekristjanski
otroci
!
Ne
mogel
bi
mirno
počivati
v
hladnem
grobu
,
dokler
bi
ne
izumrl
zadnji
tvoj
rod
.
“
Globoko
ganjen
,
utihne
sivolasi
oče
;
notranja
žalost
ga
je
hudo
prevzela
.
Svetla
solza
se
mu
utrne
iz
rosnega
očesa
.
Nató
se
ozre
proseče
proti
nebu
in
potoži
v
globokem
vzdihljaju
svoj
žalostni
stan
Bogu
v
nebesih
.
Vsemogočni
v
višavah
je
uslišal
molitev
bogaboječega
starca
;
zakaj
sina
so
ganile
očetove
besede
.
Ko
je
namreč
videl
,
kako
je
oče
milo
in
zaupno
gledal
proti
nebu
,
pristopil
je
k
njemu
,
ga
prijel
za
vele
roke
in
rekel
:
„
Oče
moj
dobri
oče
!
Vaša
želja
mi
je
bila
in
mi
bo
vedno
sveta
.
Nikdar
ne
pozabim
,
kar
sem
dolžen
vam
in
svojim
pradedom
in
vsej
okolici
.
Prišli
so
zarés
trenutki
,
ko
sem
omahoval
in
so
me
preslepili
nasmehljaji
Almirini
.
Ali
nocoj
,
oče
,
vam
prisegam
,
da
se
vdam
za
vselej
vaši
želji
in
—
Miklovi
Zali
.
“
Mirno
se
ozre
sedaj
oče
na
sina
;
težek
kamen
se
mu
je
odvalil
od
srca
.
Nató
položi
roke
na
njegovo
glavo
in
prosi
pod
milim
nebom
blagoslova
zánj
in
za
njegovo
nevesto
.
Lahkega
srca
sta
korakala
potem
oče
in
sin
proti
domu
.
Hitro
sta
prišla
skozi
sadni
vrt
do
hleva
.
Tu
kreneta
proti
hiši
,
in
glej
,
luč
je
še
svetila
v
materini
sobi
.
Zdaj
pospešita
korake
,
a
naenkrat
ju
ustavi
velik
,
črn
pes
,
ki
zalaja
hudo
nad
njima
.
Ko
ga
pa
pokliče
Mirko
po
imenu
,
umolkne
takoj
in
se
jima
začne
dobrikati
in
skakati
okoli
njiju
,
kakor
da
mu
je
žal
,
da
ni
že
od
daleč
spoznal
prišlecev
.
V
tem
trenutku
se
odpró
hišne
duri
.
Na
prag
pride
z
lučjo
v
roki
—
Miklova
Zala
.
Vsi
trije
se
prijazno
pozdravijo
in
stopijo
skupaj
v
hišo
.
Oče
Serajnik
ni
pričakoval
družbe
na
svojem
domu
.
Mislil
si
je
,
da
bodo
že
vsi
spali
,
ko
dojde
domov
.
Imel
je
namreč
dobro
kmetsko
navado
,
da
so
šli
v
njegovi
hiši
zvečer
hitro
spat
,
v
jutro
pa
so
s
svitom
vred
vstajali
.
Zatorej
je
bila
zvečer
malokdaj
družba
pri
njem
.
Tudi
to
noč
ne
bi
bilo
Miklove
tete
in
njene
Zalike
pri
Serajniku
,
ko
ju
ne
bi
bila
Serajnikova
mamica
povabila
k
sebi
na
večer
,
da
ji
sami
domá
ne
bode
predolg
čas
.
Zalika
je
bila
hči
Serajnikovega
soseda
Mikla
.
Miklovo
posestvo
ni
bilo
veliko
.
Mikla
so
prištevali
srednjim
kmetom
.
Bil
pa
je
svoboden
gospodar
.
In
to
je
bilo
velike
važnosti
v
tedanjem
času
,
ko
niso
vsi
kmetje
imeli
še
lastne
pravice
nad
svojim
posestvom
.
Lepa
,
belo
zidana
hiša
Miklova
je
bila
le
par
streljajev
od
Serajnika
oddaljena
;
visoko
sadno
drevje
jo
je
obdajalo
.
Zalika
je
bila
edini
otrok
pri
Miklovih
.
Oče
je
imel
veliko
veselje
s
svojo
hčerko
.
Ali
te
radosti
ni
dolgo
užival
.
Dve
leti
po
njenem
rojstvu
je
gnalo
njega
in
njegovega
brata
Marka
blago
navdušenje
za
krščansko
vero
v
boj
proti
Turkom
,
a
nobenega
ni
bilo
več
nazaj
.
Le
Serajnik
,
Mirkov
oče
,
ki
je
bil
tudi
šel
z
njima
,
je
prišel
srečno
domov
,
prinesel
pa
s
seboj
žalostno
novico
o
nesreči
svojih
dveh
tovarišev
.
Miklova
žena
je
ostala
vdova
.
Njena
edina
sreča
in
veselje
je
bila
odslej
Zalika
.
Njo
je
redila
in
odgojevala
,
kakorkoli
je
mogla
in
znala
.
Serajnik
,
njen
sosed
,
je
bil
odslej
takorekoč
desna
roka
in
edina
podpora
Miklovi
hiši
.
Pomagal
je
svoji
sosedi
s
svetom
in
dejanjem
.
Bil
je
tudi
Zaliki
krstni
kum
(
boter
)
in
njen
varuh
.
Zaradi
tega
se
je
še
bolj
poganjal
za
Miklovo
gospodarstvo
.
Rekli
bi
torej
lahko
,
da
je
Serajnik
gospodaril
na
dveh
kmetijah
,
domá
in
na
Miklovem
.
Tako
so
leta
hitro
potekala
.
Posebno
veselje
je
bilo
gledati
,
kako
sta
rastla
Serajnikov
Mirko
in
Miklova
Zala
.
Veliko
radost
je
imel
Serajnik
s
svojim
sinom
,
a
še
večjo
s
svojo
varovanko
,
Zaliko
.
Dekletce
se
je
lepo
razvijalo
in
postalo
pravi
biser
za
vso
župnijo
.
Devet
župnij
ni
baje
premoglo
tako
brhkega
dekleta
.
Zategadelj
so
jo
imenovali
Zalo
ali
Zaliko
,
ne
pa
Roziko
,
kakor
so
klicali
druga
dekleta
istega
imena
.
Zalina
lepota
je
zaslula
daleč
na
okrog
po
Rožni
dolini
.
Prešla
je
celo
v
pregovor
.
Kdor
je
namreč
hotel
lepo
žensko
postavo
označiti
z
besedami
,
rekel
je
le
:
Lepa
je
kakor
Miklova
Zala
,
in
to
je
bilo
največje
priznanje
.
Spomin
na
njeno
lepoto
živi
še
dandanes
v
Rožni
dolini
.
Milo
se
stori
človeku
,
ko
sliši
,
kako
sivolasi
možje
ognjevito
opisujejo
Zalino
lepoto
in
ti
pripovedujejo
o
njeni
žalostni
usodi
.
Zalika
pa
se
ni
ponašala
s
svojim
zakladom
.
Dobro
je
vedela
,
da
je
zunanja
lepota
minljiva
in
da
lahko
škoduje
človeku
.
Le
kadar
se
čednost
druži
z
lepoto
,
zadobi
ta
svojo
pravo
vrednost
.
To
je
znala
tudi
naša
Zalika
.
In
če
ji
je
katera
tovarišica
zavidala
njeno
zunanjost
,
je
vselej
odgovorila
:
ženska
lepota
je
podobna
cvetoči
,
nežni
rožici
,
katero
lahko
slana
črez
noč
pogubi
.
Zalika
je
bila
ponižno
dekle
in
je
živela
le
za
dom
in
za
svojo
mater
.
Nikdar
se
ni
laskala
ljudem
.
Kazala
se
je
bolj
trdega
kakor
mehkega
srca
.
Mladeniči
so
jo
vsi
častili
in
spoštovali
;
marsikateri
je
tudi
gojil
tajno
prijateljstvo
do
nje
.
Približevati
pa
se
ji
ni
upal
nobeden
izmed
njih
,
ker
so
dobro
vedeli
,
da
jo
je
oče
Serajnik
izvolil
svojemu
sinu
za
ženo
.
A
z
Mirkom
,
najbogatejšim
mladeničem
v
vsej
okolici
,
ni
mogel
nobeden
tekmovati
.
In
to
bi
bilo
tudi
zastonj
;
Zalika
je
od
nekdaj
že
rada
videla
Mirka
,
svojega
tovariša
in
prijatelja
v
mladosti
.
Z
njim
je
vzrastla
,
z
njim
igrala
,
z
njim
se
učila
,
z
njim
pretrpela
dobre
in
hude
čase
.
Serajnika
pa
je
imela
za
svojega
,
kakor
za
njegovega
očeta
.
Sploh
se
je
smatrala
za
njegovo
lastno
hčer
.
A
tudi
Mirko
je
rad
videl
svojo
tovarišico
.
Njegova
otročja
vdanost
do
nje
pa
se
je
izpremenila
pozneje
v
mladeniško
in
moško
ljubezen
.
In
ta
je
ostala
dolgo
časa
trdna
kakor
železo
.
Iskro
njegove
ljubezni
je
netila
in
vzdrževala
Zalina
lepota
in
njena
deviška
čednost
.
Prišel
pa
je
dan
izkušnjave
za
Mirka
.
Pred
petimi
leti
se
je
bil
v
šentjakobski
župniji
naselil
neki
tujec
,
kakor
je
že
prej
omenil
oče
Serajnik
.
Pri
sebi
je
imel
precej
starikavo
žensko
in
mlado
,
štirinajstletno
deklico
.
Imenovali
so
ga
Laha
,
pozneje
mu
pa
še
prideli
priimek
Tresoglav
.
V
tedanjem
času
so
bili
tuji
,
osobito
laški
in
židovski
trgovci
in
kramarji
v
naših
krajih
zelo
nepriljubljeni
.
To
so
bile
namreč
prave
pijavke
za
naše
ljudstvo
.
Spravljali
so
ubogega
kmeta
ob
vsak
pridelani
in
prihranjeni
vinar
.
Sreča
je
bila
za
tisto
župnijo
in
vas
,
kjer
ni
bilo
take
kmetske
nadloge
.
Tudi
denar
so
ti
tujci
radi
izposojevali
,
a
sevéda
le
na
visoke
obresti
.
Po
25
do
50
odstotkov
(
procentov
)
so
zahtevali
židovski
in
laški
oderuhi
.
Naš
kmet
pa
si
tedaj
ni
mogel
tako
lahko
pomagati
kakor
dandanes
.
Hranilnic
še
takrat
niso
poznali
,
niti
deželnih
,
niti
mestnih
,
niti
občinskih
.
Denarja
nisi
mogel
dobiti
od
žive
duše
.
V
stiskah
je
bil
torej
laški
in
židovski
kramar
kmetu
edini
pomočnik
.
Toda
pri
tem
se
je
tisti
,
ki
je
izposojeval
,
bogatil
ob
kmetovih
žuljih
.
Vsled
tega
se
taki
tujci
niso
mogli
našim
kmetom
priljubiti
.
Bili
so
jim
trn
v
peti
.
Čestokrat
se
je
celó
prigodilo
,
da
so
kmetje
take
pijavke
iztirali
iz
svojega
kraja
.
In
gosposka
sama
se
ni
protivila
temu
,
dobro
vedoč
,
kako
ti
oderuhi
na
nič
spravljajo
ubogega
kmeta
.
Dà
,
v
poznejših
letih
je
prišel
celó
od
deželne
gosposke
ukaz
,
da
se
morajo
vsi
zidovi
in
tuji
kramarji
,
ki
nimajo
domovinske
pravice
,
pobrati
iz
dežele
.
Te
težkoče
in
neprijetnosti
je
poznal
tudi
Lah
Tresoglav
.
Slutil
je
,
kaj
se
mu
utegne
pripetiti
,
ako
si
ne
pridobi
v
kratkem
domovinske
pravice
.
Zatorej
si
je
prilastil
Knezovo
kmetijo
v
Svetnah
.
Kot
lastnik
nepremičnega
posestva
pa
je
lahko
dobil
od
gosposke
pravico
,
stalno
se
naseliti
,
če
se
je
tudi
oče
Serajnik
na
vso
moč
protivil
temu
.
Naravno
je
torej
,
da
Serajnik
in
Tresoglav
nista
živela
v
prijateljstvu
.
Vidnega
sovraštva
ni
bilo
sicer
med
njima
,
ali
po
hladnem
in
redkem
njunem
občevanju
so
sklepali
vsi
,
da
si
soseda
nista
na
roko
.
Še
le
tekoče
leto
se
je
jel
Tresoglav
očetu
Serajniku
bolj
približevati
;
pa
tudi
Tresoglavka
se
je
izkušala
prikupiti
svoji
sosedi
.
Večkrat
sta
prišla
obadva
k
Serajniku
v
vas
.
Ali
ta
ni
bil
tega
vesel
.
Ugibal
in
premišljal
je
večkrat
,
kaj
pomenja
njuna
nenavadna
prijaznost
;
ali
iz
vsega
tega
si
ni
mogel
obetati
nič
dobrega
.
In
res
Tresoglavovo
prijateljstvo
je
imelo
poseben
namen
.
V
zadnjih
letih
se
je
bila
Tresoglavova
hči
Almira
lepo
razvila
.
Dekletu
je
kaj
dobro
ugajalo
življenje
v
zdravi
Rožni
dolini
.
Kakor
roža
je
rastla
in
se
razcvetela
.
Kazala
pa
se
je
v
njej
prava
Italijanka
.
Med
tem
ko
je
bila
Zalika
velike
postave
,
šibke
rasti
in
ravna
kakor
sveča
,
je
bila
Almira
manjša
,
a
vendar
tako
primerna
svoji
rasti
,
da
nisi
pogrešal
skladnosti
na
njej
.
Bila
je
gibčna
,
šaljiva
in
šegava
;
Zalika
pa
bolj
resna
,
častitljiva
in
dostojna
.
Zaliki
je
dajalo
visoko
čelo
nekaj
vzvišenega
in
moškega
.
Njeno
veliko
modro
oko
je
gledalo
mirno
in
zaupno
.
S
svojim
nežnim
pogledom
je
očaralo
Miklovo
dekle
človeka
.
Z
glave
sta
ji
viseli
dve
dolgi
,
zlatolasi
kiti
,
in
vse
se
je
čudilo
njenim
,
kakor
svila
tankim
in
lepim
lasem
.
Če
je
Zalika
v
nedeljo
ali
praznik
oblekla
narodno
slovensko
nošo
:
lepe
čevljice
,
bele
nogavice
,
kratko
modro
krilo
,
črno
jopico
s
srebrom
in
zlatom
obšito
,
na
glavi
pa
dragocen
šapelj
,
izpod
katerega
so
gledale
njene
velike
modre
oči
:
tedaj
je
bila
zarés
kras
vseh
deklet
V
Rožni
dolini
.
Posebno
vrednost
pa
je
dajala
Zalini
lepoti
njena
dekliška
čednost
in
pobožnost
;
zakaj
naše
slovensko
dekle
si
ni
bilo
v
svesti
svoje
lepote
.
Tembolj
pa
jo
je
kazala
Almira
in
se
ob
vsaki
priliki
ponašala
z
njo
.
Almirine
velike
obrvi
,
globoke
oči
,
črni
lasje
so
sicer
kaj
lepo
pristojali
bolj
črnikastemu
obrazu
,
ali
v
vsem
se
je
kazala
neka
lahkoživost
in
raztresenost
.
Na
Zalinem
obličju
in
v
njenih
očeh
pa
je
kraljeval
mir
,
nedolžnost
in
dekliška
resnoba
.
Sladek
nasmehljaj
okoli
Almirinih
rdečih
ustnic
in
njeni
pogledi
so
marsikoga
presenetili
.
Prevzel
te
je
prvi
pogled
v
njeno
črno
,
veliko
oko
.
Iz
njega
je
iskrila
laška
ognjevitost
.
Če
si
pa
dalje
gledal
v
njene
goreče
oči
,
si
moral
odmakniti
svoj
pogled
.
Strah
te
je
obšel
in
stresel
si
se
pred
njenim
živim
ognjem
.
Nič
zaupnega
,
nič
mirnega
,
nič
blagega
nisi
videl
v
Almirinih
očeh
,
a
ravno
to
je
blažilo
in
povzdigovalo
lepoto
ponižne
Zalike
.
Kakor
laška
dekleta
sploh
,
vedela
se
je
tudi
Almira
mnogim
prikupiti
.
Preslepila
je
enega
za
drugim
.
Videl
jo
je
sicer
marsikateri
rad
,
a
ob
enem
se
je
nje
tudi
bal
.
Za
ženo
pa
si
je
ni
hotel
noben
mladenič
v
vsej
Rožni
dolini
.
Tudi
Mirku
ni
ostalo
to
dekle
neznano
,
in
Almira
sama
je
najbolj
prežala
nánj
.
Pa
tudi
Almirin
oče
je
želel
to
zvezo
;
zakaj
Mirko
je
bil
sin
bogatega
gospodarja
.
Tresoglav
si
je
namreč
domišljal
,
da
mu
pride
po
tej
zvezi
v
roke
največja
kmetija
na
daleč
okrog
.
In
potém
mu
bo
tudi
mogoče
,
nakupiti
vse
druge
manjše
kmetije
v
okolici
.
Naposled
si
je
še
mislil
sezidati
grad
na
Gradišču
ter
postati
mogočen
grajščak
in
gospod
podložnim
kmetom
v
Rožni
dolini
.
To
so
bili
njegovi
visokoleteči
načrti
.
To
je
bil
tudi
vzrok
njegovi
prijaznosti
do
Serajnika
,
najbolj
pa
do
njegovega
sina
Mirka
.
Almira
je
izkušala
s
sladkimi
besedami
pridobiti
Mirka
záse
.
Ob
vsaki
priliki
so
ga
vabili
na
svoj
dom
ter
mu
kaj
radi
tudi
postregli
.
Mirko
ni
seveda
slutil
nič
hudega
.
Stopil
je
torej
rad
k
Almiri
na
vrt
ali
v
hišo
.
Mili
pogledi
Almirini
niso
s
prva
našli
nikakega
odmeva
v
Mirkovem
srcu
,
kar
je
tudi
deklica
hitro
spoznala
.
Vedela
je
,
da
ljubi
Zaliko
in
da
mu
jo
je
oče
že
odločil
za
ženo
.
Zategadelj
je
sovražila
svojo
sosedo
;
češ
,
le
ona
ji
zastavlja
pot
do
njene
sreče
.
Almira
dolgo
ni
mogla
omajati
trdne
ljubezni
do
Zalike
v
Mirkovem
srcu
.
Ali
znano
je
,
da
se
človek
prej
nagiblje
k
hudemu
,
kakor
k
dobremu
.
Tej
obče
človeški
slabosti
je
bil
tudi
Mirko
podvržen
.
Tudi
njemu
se
je
naposled
bolj
priljubila
sladka
govorica
lahkožive
in
vesele
Almire
,
nego
resnobno
in
tiho
življenje
ponižne
Zalike
.
Mirko
je
jel
tedaj
Zalikino
hladno
obnašanje
pripisovati
njeni
mrzli
ljubezni
.
Domišljal
si
je
,
da
Zalika
ne
ljubi
iskreno
,
ker
ne
kaže
,
kakor
Almira
,
očito
prijateljstva
do
njega
.
Zdelo
se
mu
je
celó
,
da
se
Zalika
le
nalašč
dela
prijazno
proti
njemu
,
zató
da
postane
žena
bogatega
posestnika
.
Povrh
jo
je
Almira
še
obrekovala
,
češ
,
Zalika
se
kaj
rada
ozira
po
drugih
in
njeno
pobožno
obnašanje
je
le
navidezno
ter
ne
izvira
iz
dna
njenega
srca
.
Take
besede
so
seveda
ugašale
ogenj
prve
ljubezni
v
Mirkovem
srcu
.
Nehoté
je
jel
dvomiti
nad
Zalikino
čednostjo
in
njeno
zvesto
vdanostjo
.
Večkrat
je
sam
svojo
prijateljico
poprašal
o
tem
.
Terjal
je
od
nje
,
naj
se
opraviči
.
Ali
Zalika
mu
ni
na
taka
vprašanja
odgovarjala
na
dolgo
in
široko
,
temveč
rekla
mu
je
kar
na
kratko
,
da
izpričuje
njeno
življenje
dovolj
,
da
jo
sodi
krivo
in
napačno
.
Pri
tem
je
milo
in
zaupno
pogledala
Mirka
;
svetla
solza
se
ji
je
utrnila
iz
nedolžnega
očesa
in
v
solzeh
je
zagotavljala
zvestobo
svojega
srca
.
Mirko
je
rad
verjel
njenim
nedolžnim
pogledom
in
besedam
.
Ko
pa
je
prišel
v
Almirino
druščino
,
se
mu
je
zopet
vzbujal
prejšnji
dvom
in
sum
.
Zapeljivi
pogledi
so
ga
prevzeli
—
iskra
njegove
ljubezni
do
Zalike
je
jela
umirati
.
Te
izpremembe
na
Mirku
je
Zalika
že
dolgo
časa
opazovala
.
Tudi
oče
Serajnik
sam
je
že
zasledil
,
da
zahaja
njegov
sin
v
zadnjem
času
kaj
rad
k
Tresoglavu
v
vas
.
Večkrat
je
celó
videl
,
da
se
Mirko
prav
ljubeznivo
pogovarja
z
Almiro
na
vrtu
.
In
Serajnik
je
kmalu
vse
spletke
izpregledal
ter
spoznal
dekličino
zapeljivost
in
nakane
njenega
očeta
.
Zatorej
se
mu
je
zdelo
potrebno
,
da
svojemu
sinu
v
kratkem
izroči
posestvo
in
ga
oženi
z
Zaliko
.
Osobito
zdaj
,
ko
pretijo
hudi
časi
in
utegne
priti
krvoločni
Turek
v
deželo
,
je
moral
skrbeti
za
to
,
da
se
prej
ko
mogoče
Mirko
oženi
.
„
Če
umrem
jaz
,
ali
me
ubijejo
Turki
,
“
si
je
mislil
večkrat
Serajnik
,
„
potem
bo
sin
delal
po
svoje
.
Almira
,
zapeljivo
laško
dekle
,
ga
bo
popolnoma
omamilo
in
preslepilo
.
Tuja
sneha
bi
prišla
v
hišo
,
hči
nekrščanskega
očeta
.
A
nató
gorje
stari
materi
in
Miklovi
Zaliki
!
Neizbrisna
sramota
bi
bila
to
za
mojo
hišo
in
za
vso
Rožno
dolino
.
“
Zatorej
se
je
bil
Serajnik
še
bolj
zbal
poročila
,
da
pridejo
Turki
v
deželo
,
in
zategadelj
je
takoj
nocoj
,
prišedši
z
Gradišča
,
govoril
s
sinom
resno
besedo
.
Hitro
potém
,
ko
sta
stopila
oče
Serajnik
in
Mirko
v
sobo
,
se
je
hotela
Zalika
z
materjo
posloviti
;
saj
ne
bi
mogla
mirno
govoriti
z
Mirkom
in
mu
pogledati
v
oči
.
Pregloboko
ji
je
rezalo
v
srce
neljubo
spoznanje
,
da
pogleduje
mladenič
čimbolj
od
dne
do
dne
po
Almiri
.
Tudi
danes
je
videla
,
kako
se
je
nežno
in
ljubko
poslavljal
od
nje
.
Pri
tem
pogledu
je
krvavelo
Zaliki
srce
.
Serajnik
je
spoznal
dekličino
dušno
stanje
in
precej
uganil
,
kaj
jo
žene
tako
hitro
od
hiše
.
Zatorej
ustavi
deklico
rekoč
:
„
Zakaj
tako
hitro
domov
,
Zalika
?
Ali
se
me
bojiš
,
da
nočeš
zdaj
,
ko
sem
prišel
jaz
,
dalje
ostati
pri
nas
?
Posedimo
še
malo
in
zmenimo
se
kaj
!
Hudi
časi
se
bližajo
,
dragi
moji
.
Treba
je
,
da
se
pogovorimo
,
kaj
bo
potem
,
ko
nas
starišev
več
ne
bo
.
“
Pri
zadnjih
besedah
vzdihne
Serajnik
globoko
in
pogleda
dekletu
v
obraz
.
Ali
Zalika
zre
nepremično
v
tla
.
Skrivala
je
svoje
lice
pred
Serajnikovim
bistrim
pogledom
.
Žali
spomini
na
umrlega
očeta
in
pogled
na
staro
mater
ji
privabijo
solze
v
oči
.
A
ko
se
še
nató
spomni
,
kako
se
je
danes
Mirko
šalil
z
Almiro
na
vrtu
,
kako
ji
je
pri
slovesu
stiskal
roko
in
se
odhajaje
oziral
po
njej
,
tedaj
pa
se
hudo
razjoče
.
V
srce
se
je
smililo
ubogo
dekle
Serajniku
;
saj
je
vedel
,
zakaj
žaluje
,
in
poznal
njeno
bolečino
.
Z
lepimi
besedami
jo
je
izkušal
potolažiti
,
a
zastonj
.
Deklica
mu
žalostno
odgovori
:
„
Dokler
še
živite
vi
,
boter
in
varuh
moj
,
ni
mi
sile
jokati
se
.
Ako
pa
enkrat
vas
zakrije
hladni
grob
in
odene
črna
zemlja
,
tedaj
pa
joj
meni
,
siroti
!
In
če
mi
potém
umrjejo
še
mati
,
nimam
žive
duše
več
na
svetu
,
ki
bi
imela
usmiljenje
z
menoj
.
Sama
,
zapuščena
od
vseh
,
bom
gospodarila
na
Miklovem
domu
.
Ali
ondi
ne
bom
imela
človeka
,
ki
bi
mu
potožila
svoje
gorje
in
na
čigar
prsih
bi
si
ohladila
in
potolažila
žalujoče
srce
.
“
Tako
govoreč
si
briše
solze
iz
oči
,
ki
so
ji
zakrivale
pogled
.
Zatorej
ni
opazila
,
da
se
ji
je
bil
med
tem
približal
Mirko
.
Še
le
ko
jo
prime
za
desnico
,
povzdigne
Zalika
glavo
in
spozna
svojega
prijatelja
.
A
takoj
mu
odtegne
roko
ter
ga
resno
in
mirno
pogleda
rekoč
:
„
Zakaj
me
držiš
,
Mirko
?
Saj
itak
vem
,
da
ne
maraš
več
záme
.
Edino
upanje
,
katero
sem
gojila
do
danes
v
svojem
srcu
,
me
je
jelo
zapuščati
.
Izgubila
sem
vse
,
kar
sem
imela
.
Zakaj
vidim
,
da
se
me
izogiblje
prijatelj
,
kateremu
sem
obljubila
svoje
Življenje
.
Neskončna
žalost
prešinja
mojo
dušo
,
če
pomislim
,
da
se
mi
odteguje
človek
,
kateremu
sem
bila
vdana
z
vso
močjo
človeškega
srca
.
“
Te
besede
je
govorila
Zalika
milo
in
nežno
,
da
bi
bile
lahko
omečile
trdo
skalo
.
In
res
,
ganile
so
mladeniču
srce
,
Zalikina
žalost
je
pretresla
Mirka
.
V
njegovi
duši
je
zasvetila
iskra
prejšnje
ljubezni
,
in
Mirko
ji
je
odgovoril
:
„
Ali
mi
še
moreš
,
Zalika
,
biti
tako
vdana
,
kakor
nekdaj
?
“
Deklica
upre
vanj
svoj
milo
proseči
pogled
.
Solze
v
očeh
so
govorile
,
kaj
je
Mirko
njenemu
srcu
.
V
tem
trenutku
prime
mladenič
deklico
za
roko
,
ji
pogleda
živo
v
solzne
oči
in
pristavi
:
„
Zalika
,
v
slabih
urah
svojega
življenja
sem
res
dvomil
nad
tvojo
iskreno
vdanostjo
,
ali
zdaj
sem
prepričan
,
da
me
ljubiš
iz
vsega
srca
.
Zdaj
vem
,
da
ni
záme
boljšega
dekleta
od
tebe
in
da
ni
zvestejše
deklice
na
svetu
,
kakor
si
ti
.
Zatorej
ti
vpričo
tvoje
matere
in
svojih
starišev
prisežem
,
da
bodem
tvoj
na
veke
.
“
Pri
teh
besedah
se
izbistri
deklici
oko
.
Veselje
in
radost
zasveti
na
njenem
licu
.
V
tej
sreči
se
oklene
Mirka
in
od
samega
veselja
se
razjoče
na
njegovih
prsih
.
Oče
Serajnik
in
obe
materi
pa
prosijo
Boga
,
naj
blagoslovi
zvezo
njunih
otrok
.
Zalika
se
kar
hitro
odtrga
Mirkovem
objemu
in
pristopi
k
očetu
Serajniku
.
Goreče
poljubi
svojega
dobrotnika
in
se
mu
zahvali
za
veliko
srečo
,
da
se
sme
imenovati
njegova
hči
;
starčku
pa
se
zasvetijo
pri
tem
od
same
radosti
in
veselja
solze
v
očeh
.
„
Danes
je
zame
najsrečnejši
dan
v
mojem
življenju
,
“
jame
po
kratkem
molku
Serajnik
.
„
Zdaj
vem
,
da
bo
moj
sin
srečen
mož
in
gospodar
.
Prepričan
sem
,
da
mu
bo
pomagala
Zalika
v
vseh
stiskah
in
nadlogah
,
kakor
je
pomagala
in
še
pomaga
meni
moja
žena
.
Povedati
vam
pa
tudi
moram
,
da
se
je
izpolnila
danes
prisega
,
ki
sem
jo
bil
storil
pred
dvajsetimi
leti
.
“
Nató
vstane
sivolasi
mož
in
gre
molče
“
v
drugo
sobo
,
kjer
je
imel
v
omari
zaklenjene
svoje
dragocenosti
.
Tu
poišče
nekaj
dobro
ovitega
,
potem
pa
prisede
zopet
k
naši
družbi
.
„
Tu
imaš
,
Zalika
,
srebrno
svetinjo
s
podobo
Matere
božje
.
To
svetinjo
že
shranjujem
dvajset
let
,
a
zdaj
jo
dam
tebi
v
roke
.
Od
tvojega
očeta
je
.
Velika
moč
je
skrita
v
tej
podobi
.
Hrani
in
čuvaj
jo
kot
največji
svoj
zaklad
!
Kadarkoli
boš
v
stiskah
in
nadlogah
,
vzemi
sveto
podobico
v
roke
in
moli
k
Materi
božji
!
Iskrena
in
goreča
molitev
ti
bo
pomagala
.
“
Zalika
prejme
svetinjo
iz
starčevih
rok
in
jo
pobožno
poljublja
.
Pri
pogledu
na
njo
se
zmisli
zopet
svojega
rajnkega
očeta
ter
prosi
Serajnika
,
naj
ji
pové
,
kedaj
in
kje
je
dobil
ta
sveti
zaklad
iz
njegovih
rok
.
Nato
vsi
utihnejo
,
in
starček
jame
pripovedovati
tako-le
:
„
Bilo
je
spomladi
leta
1456.
V
naš
kraj
je
bil
prišel
pobožen
in
sivolas
mož
,
menih
Kapistran
.
V
Podgradu
pri
cerkvi
sv.
Jakoba
je
pridigoval
.
Tako
ognjevito
in
goreče
je
govoril
sveti
mož
,
da
bi
ga
bili
vedno
poslušali
.
Navduševal
nas
je
za
boj
proti
Turkom
.
Tedaj
sem
bil
še
močen
in
čil
mož
.
Tako
tudi
tvoj
oče
,
Zalika
,
in
njegov
brat
,
tvoj
stric
Marko
.
Sveta
beseda
meniha
Kapistrana
nas
je
bila
tako
navdušila
za
boj
proti
nekristjanom
,
da
smo
sklenili
pridružiti
se
njegovi
vojski
.
Zlasti
jaz
sem
hrepenel
po
vencu
slavne
zmage
nad
krvoločnim
Turkom
.
Pregovoril
sem
bil
tudi
tvojega
očeta
in
strica
in
še
marsikaterega
drugega
moža
v
Rožni
dolini
.
In
tako
smo
zapustili
svoj
dom
,
ženo
in
otroke
.
Tvoj
oče
se
je
poslovil
od
svoje
Zalike
v
zibeli
,
jaz
pa
od
majhnega
,
desetletnega
Mirka
.
Tvoja
mati
je
žalovala
,
moja
žena
točila
grenke
solze
,
a
vse
zastonj
.
Šli
smo
z
menihom
Kapistranom
globoko
doli
v
deželo
Ogrsko
in
v
Slavonijo
,
meneč
,
da
pridemo
v
kratkem
vsi
zdravi
in
venčani
domov
.
Mislili
smo
,
da
ne
more
nihče
nas
kristjanov
vzeti
konec
v
boju
za
sveto
vero
.
Ali
čuj
,
Zalika
,
kaj
se
je
zgodilo
!
Turki
so
oblegali
mesto
Belgrad
.
Bilo
jih
je
kakor
listja
in
trave
.
Kristjani
so
se
branili
hrabro
in
vztrajno
,
kolikor
so
mogli
.
Nevarnost
pa
je
prihajala
zánje
vedno
večja
.
Vse
je
kazalo
,
da
vzame
mesto
v
kratkem
sovražnik
.
A
tedaj
bi
morali
vsi
kristjani
,
kolikor
jih
je
bilo
v
njem
,
storiti
strašno
smrt
.
To
je
zvedel
tudi
naš
vodja
in
menih
Kapistran
.
Bilo
nas
je
črez
tisoč
.
Vsi
navdušeni
se
pridružimo
ogrskemu
junaku
Hunjadu
,
očetu
znanega
kralja
Matjaža
.
Z
združenimi
močmi
uničimo
nekaj
turških
ladij
in
pridemo
po
reki
Donavi
in
Savi
v
mesto
Belgrad
.
Vriskaje
so
nas
oblegani
kristjani
sprejeli
v
svoje
vrste
.
In
res
,
skrajni
čas
je
bil
,
da
smo
prišli
na
pomoč
.
Turki
so
že
bili
vzeli
spodnje
mesto
;
janičarji
so
razvijali
svoje
zastave
na
nasipih
in
po
zidovju
pred
trdnjavo
;
vsako
minuto
smo
že
mislili
,
da
se
polasti
Turek
naskokoma
naše
posadke
.
Ali
glej
,
menih
Kapistran
vzame
iz
cerkve
sveto
razpelo
,
stopi
z
njim
pred
nas
,
govori
nekaj
navdušenih
besed
...
in
nató
se
zaženemo
kakor
ljuti
levi
nad
sovražnika
.
In
božja
moč
nam
je
pomagala
.
S
čudovito
hrabrostjo
smo
zagnali
Turka
z
zidovja
,
ga
vrgli
raz
nasipe
in
iz
spodnjega
mesta
,
a
potem
ga
gonili
razvneti
v
tabor
.
Tu
pa
se
sovražnik
ustavi
,
in
zdaj
se
jame
mesarsko
klanje
.
Tvoj
oče
,
stric
Marko
in
jaz
smo
stali
drug
zraven
drugega
blizu
meniha
Kapistrana
.
Kakor
da
bi
bila
menihova
svetost
zarotila
svinčenke
,
ni
zadela
nobena
krogla
niti
njega
,
niti
nas
.
Na
enkrat
pa
pridrvi
v
najljutejšem
begu
četa
janičarjev
mimo
nas
.
Kakor
bi
trenil
,
udari
neki
Turčin
sivolasega
meniha
po
glavi
,
a
v
tistem
trenutku
odbije
k
sreči
tvoj
oče
,
Zalika
,
namenjeni
udarec
ter
prehode
sovražnika
,
da
se
zgrudi
na
tla
.
Tako
je
rešil
tvoj
oče
pobožnemu
možu
življenje
.
Za
to
rešitev
je
podal
menih
kar
na
mestu
,
vpričo
nas
,
to
srebrno
svetinjo
,
ki
jo
imaš
zdaj
ti
v
rokah
,
tvojemu
očetu
v
dar
.
Dobil
pa
jo
je
menih
,
kakor
je
pravil
,
v
Rimu
—
od
sv.
očeta
samega
.
Mi
pa
,
zdaj
še
bolj
navdušeni
,
uderemo
za
bežečimi
Turki
;
še
le
nočna
tmina
nas
je
ustavila
.
Pozno
v
noči
smo
se
zbirali
v
taboru
.
Mnogo
jih
je
manjkalo
.
Tudi
našega
tovariša
Marka
,
tvojega
strica
,
ni
bilo
žalibože
nikjer
.
Drugi
dan
smo
vse
preiskali
in
prehodili
,
ali
nikjer
nismo
našli
sledú
o
njem
.
In
glej
,
še
dandanes
nimamo
ne
sluha
ne
duha
o
Marku
.
Gotovo
je
zašel
po
noči
,
ko
smo
dirjali
za
sovražnikom
,
med
turške
čete
in
te
so
ga
menda
ujetega
odvedle
v
sužnost
.
Zakaj
tudi
med
ubitimi
in
ranjenimi
ni
bilo
nikjer
zaslediti
njegovega
trupla
.
“
Serajnik
umolkne
in
si
briše
solze
iz
oči
.
Globoko
v
srce
mu
je
segal
spomin
na
nekdanjega
prijatelja
.
Po
kratkem
molku
pa
ga
Zalika
poprosi
,
naj
ji
pové
,
kaj
se
je
zgodilo
potem
z
njenim
očetom
.
„
Tvoj
oče
ni
dolgo
užival
hvale
in
slave
,
da
je
bil
otel
pobožnemu
menihu
življenje
.
Črez
nekaj
dni
je
nastal
hud
legar
v
našem
taboru
.
Mnogo
jih
je
ta
nesrečna
kuga
pobrala
.
Umrl
je
slavni
junak
Hunjadi
v
naročju
meniha
Kapistrana
,
a
tvojemu
očetu
,
Zalika
,
sem
zatisnil
jaz
na
veke
oči
.
V
teh-le
rokah
,
s
katerimi
sem
ravnokar
združil
tvojo
desnico
z
Mirkovo
,
je
umrl
tvoj
oče
.
Strašno
težka
je
bila
smrt
njegova
.
Ni
se
mogel
ločiti
od
sveta
.
Želel
je
še
videti
prej
tvojo
mater
in
tebe
,
Zaliko
.
Strašno
kesanje
se
je
polotilo
njegove
duše
.
Obžaloval
je
,
da
se
je
bil
vdal
mojim
besedam
in
šel
v
boj
proti
Turkom
.
Le
ti
,
le
ti
,
Zalika
,
si
mu
bila
vedno
na
jeziku
;
le
o
tebi
je
govoril
.
Hotel
sem
mu
olajšati
smrt
.
Čutil
sem
,
da
sem
bil
zares
jaz
kriv
njegove
nesreče
in
vaše
siroščine
.
Zatorej
sem
mu
v
smrtni
uri
prisegel
,
da
hočem
skrbeti
za
njegovo
dete
in
ubogo
mater
.
Obljubil
sem
mu
,
da
postane
njegova
Zalika
moja
hči
,
t.
j.
žena
mojega
Mirka
.
Po
tej
obljubi
mi
je
podal
tvoj
oče
to-le
svetinjo
,
proseč
me
,
naj
ti
jo
izročim
tedaj
,
ko
se
združiš
z
mojim
Mirkom
v
zakonu
.
To
izgovorivši
je
mirno
v
Gospodu
zaspal
.
“
Smrtna
tišina
je
nastala
po
teh
besedah
v
sobi
.
Vsem
so
tekle
svetle
solze
po
licih
;
le
globoki
vzdihljaji
so
motili
skrivnostno
tihoto
.
Ko
pa
vidi
Serajnik
vse
do
srca
ganjene
,
jih
izkuša
potolažiti
,
rekoč
:
„
Kaj
bodete
zdaj
žalovali
!
Moj
prijatelj
,
tvoj
oče
,
je
gotovo
v
nebesih
in
prosi
tam
pri
Bogu
za
nas
.
Z
menoj
vred
se
veseli
,
da
sem
izpolnil
storjeno
obljubo
in
izvršil
svojo
prisego
.
Velika
radost
navdaja
mojo
dušo
,
da
sem
še
ob
pravem
času
spravil
Mirka
na
dober
pot
in
mu
pridobil
srečno
bodočnost
.
Danes
sem
dovršil
svojo
nalogo
;
odslej
pričakujem
z
lahkim
srcem
zadnjo
uro
.
“
V
znamenje
svojega
veselja
in
zadovoljnosti
prime
oče
Mirka
za
roko
in
ga
iskreno
poljubi
.
Solza
,
ki
se
mu
je
zasvetila
v
očeh
,
je
bila
solza
očetove
sreče
in
ljubezni
.
Dolgo
so
se
še
pogovarjali
v
naši
družbi
.
Med
drugim
je
Serajnik
tudi
pripovedoval
,
kako
se
je
vračal
z
Ogrskega
v
svojo
domovino
.
„
Po
dolgih
in
težavnih
potih
sem
bil
srečno
prišel
iz
Belgrada
domov
,
“
je
sklenil
naposled
starec
.
„
Kmalu
smo
se
morali
namreč
ločiti
od
svojega
vodje
,
pobožnega
meniha
Kapistrana
.
On
namreč
ni
dolgo
preživel
tvojega
očeta
,
Zalika
.
Saj
pa
tudi
ni
več
imel
one
srebrne
svetinje
,
ki
ga
je
,
kakor
so
sploh
trdili
,
varovala
smrti
.
Nekaj
dni
po
Miklovem
pogrebu
se
je
lotila
tudi
njega
taborska
bolezen
.
In
on
,
sedemdesetleten
starček
,
ves
utrujen
in
pobit
,
ji
je
hitro
podlegel
.
Njegove
čete
so
žalovale
na
grobu
svojega
vodje
in
točile
solze
,
kakor
otroci
ob
smrti
očetovi
.
Naposled
smo
se
vsi
razšli
.
Slovenske
svoje
tovariše
s
Kranjskega
,
Štajerskega
in
Koroškega
pa
sem
bil
jaz
združil
v
majhen
oddelek
ter
jih
privedel
srečno
domov
.
“
Pozno
je
že
bilo
,
ko
sta
se
Zalika
in
njena
mati
poslovili
od
Serajnikovih
.
Veselega
srca
je
želela
nevesta
tastu
in
tašči
:
Lahko
noč
!
Tudi
Mirko
je
bil
ves
izpremenjen
.
Hvalil
je
Boga
,
da
se
je
vse
tako
dobro
razrešilo
zanj
in
odločila
pot
za
bodoče
življenje
.
Osobito
pa
mu
je
bilo
lahko
pri
srcu
,
ker
je
vedel
,
da
je
s
to
zvezo
odvzel
veliko
skrb
svojemu
očetu
;
zakaj
izpolnil
mu
je
najsrčnejšo
željo
,
ki
jo
je
gojila
njegova
duša
.
Z
najboljšo
nado
in
največjim
upanjem
je
gledal
Mirko
v
svojo
bodočnost
in
zakonsko
srečo
.
Kakor
jelen
čil
in
vesel
,
je
stopil
nato
k
deklici
,
se
oklenil
njene
desnice
in
jo
spremljal
domov
.
Pot
do
Miklove
hiše
je
vodila
mimo
Almirinega
doma
.
Nobeden
naših
nočnih
potnikov
,
niti
Mirko
,
niti
Zalika
,
niti
njena
mati
,
se
ni
ozrl
nocoj
na
to
poslopje
.
Njih
oko
ni
poželelo
videti
mesta
,
na
katerem
je
izkušala
Almira
uničiti
srečo
dveh
src
in
zaprečiti
izvršitev
starčeve
prisege
.
Le
Kastor
,
Zalikin
varuh
in
vedni
spremljevalec
,
ni
mogel
tiho
iti
mimo
tujčeve
hiše
;
prav
na
glas
in
jezno
je
zalajal
.
Morda
je
izpodil
mačko
iz
bližnjega
grmovja
ali
pa
je
v
vrtnem
zatišju
zapazil
bodljivega
ježa
,
svojega
znanega
sovražnika
.
Še
le
na
Zalikino
klicanje
je
priletel
pes
za
družbo
,
ki
je
korakala
vesela
domov
.
Kastorjev
glas
je
bil
vzdramil
Almiro
.
Deklica
ni
mogla
mirno
počivati
.
Mislila
je
zmeraj
le
na
Mirka
.
Preudarjala
je
,
kako
bi
ga
mogla
popolnoma
prevariti
in
ujeti
v
svoje
mreže
.
Osobito
danes
je
bila
za
njo
kar
nemirna
noč
.
Domišljala
si
je
po
današnjem
pogovoru
z
Mirkom
,
da
si
jo
izvoli
za
ženo
.
Menila
je
,
da
si
je
že
mladeniča
s
trdnimi
okovi
priklenila
nase
.
In
v
teh
srečnih
mislih
je
vzkipela
na
novo
njena
kri
.
Kakor
plamen
,
ki
bruhne
hipoma
skozi
streho
in
objame
nato
s
svojim
ognjenim
žrelom
vse
poslopje
in
ne
miruje
prej
,
dokler
se
ne
zruši
do
tal
v
razvaline
:
s
tako
močjo
se
je
vzbudila
strast
v
Almirinem
srcu
in
kri
je
stopila
deklici
v
glavo
.
To
ni
bila
tista
blaga
ljubezen
,
ki
blaži
srce
in
povzdiguje
dušo
,
temveč
ona
strast
,
ki
ne
pozna
drugega
kakor
svojo
žrtev
.
Ta
čut
pa
je
kakor
divji
plamteči
ogenj
,
ki
ne
ugasne
prej
,
dokler
se
sam
v
sebi
ne
uniči
.
Almira
se
ni
mogla
nocoj
vzdržati
v
postelji
.
Vstala
je
,
se
zavila
v
črno
haljo
in
šla
vѐn
v
prosto
prirodo
.
Tu
se
je
izprehajala
nekaj
časa
po
vrtu
,
nato
pa
sedla
na
klopico
za
rožnim
grmičjem
.
Dolgo
je
zrla
deklica
v
zvezdnato
nebo
,
iskaje
zvezdo
svoje
sreče
.
Slikala
si
je
v
domišljiji
bodoče
srečno
življenje
na
Serajnikovem
domu
.
V
mislih
si
je
že
izračunila
,
kako
bo
s
svojim
očetom
nakupila
vsa
posestva
v
okolici
in
si
naposled
postavila
mogočen
grad
na
Gradišču
.
Tu
bo
vladala
kakor
kraljica
nad
svojimi
podložniki
.
In
tudi
Mirko
jo
bo
moral
ubogati
,
dà
,
ubogati
kakor
hlapec
.
V
take
sanje
o
bodoči
sreči
je
zazibala
Almiro
pod
milim
nebom
razburjena
domišljija
.
A
kar
naenkrat
jo
je
vzdramil
pasji
glas
.
Spoznala
je
Miklovega
Kastorja
.
Kakor
da
bi
strele
grom
zadel
na
njeno
uho
,
odskoči
kvišku
in
pogleda
z
vrta
