,ob
hišah
,
opiral
se
ob
zidu
in
padal
.
„
Glej
ga
,
moj
tast
!
“
se
je
začudil
in
je
hotel
urno
dalje
.
Krčmar
pa
ga
je
bil
ugledal
in
je
omahnil
s
širokimi
koraki
in
z
razprostrtimi
rokami
preko
ulic
.
„
Kaj
si
ti
,
Martin
?
Primi
se
me
pod
pazduho
...
težko
hodim
...
en
liter
ga
bova
še
spila
!
...
E
,
Martin
,
star
sem
,
star
!
“
„
Pojdite
spat
,
oče
!
“
je
zaklical
Kačur
in
se
ga
je
izkušal
otresti
.
„
Spat
?
Čemu
?
“
Gledal
je
nanj
z
jeznimi
,
rdečimi
očmi
in
se
te
opotekal
.
„
Ker
ste
pijani
!
“
„
Kdo
je
pijan
?
Bolj
sem
trezen
kakor
ti
!
—
Poglej
ga
no
,
škrica
,
kako
me
bo
v
nič
deval
!
“
„
Pojdite
spat
!
“
se
ga
je
otresel
Kačur
in
je
stopil
.
Krčmar
ga
je
prijel
za
roko
.
„
Le
nikar
ne
bodi
tako
gosposki
!
Ti
lakota
!
Povzdigavati
se
misliš
?
Čez
nas
vse
?
Učil
bi
nas
rad
?
“
Sunil
ga
je
z
močjo
pijanca
,
da
se
je
Kačur
opotekel
.
„
Pojdi
no
!
Kaj
misliš
,
da
ne
vemo
,
da
še
hlače
,
ki
jih
imaš
na
riti
,
niso
tvoje
?
“
Kačur
je
hitel
;
krčmar
se
je
zasmejal
,
prestopil
se
je
široko
in
se
je
zvrnil
v
blato
.
Nekdo
je
pogledal
skozi
okno
,
smejal
se
je
in
je
gledal
za
Kačurjem
;
ob
oglu
je
stal
kmet
,
prižigal
si
je
pipo
in
je
mežikal
zadovoljno
.
„
Tákle
bi
rad
svet
prevračal
!
Ni
mu
prav
,
kakor
orjemo
,
kakor
sejemo
,
kakor
ravnamo
z
živino
!
Tákle
!
In
brati
bi
nas
učil
!
Tákle
!
Sam
naj
gleda
!
“
Kačur
je
stopil
v
županovo
krčmo
;
zardel
je
bil
v
obraz
in
oči
je
imel
solzne
.
Župan
je
sedel
za
mizo
,
naslonjen
globoko
v
stol
;
pušil
je
iz
kratke
pipe
in
je
gledal
iz
polzatisnjenih
oči
dolgo
na
Kačurja
.
Nazadnje
je
vzel
počasi
pipo
iz
ust
in
je
pljunil
na
tla
.
„
Kaj
pa
vi
,
učitelj
?
“
„
Kaj
bi
jaz
?
“
Župan
se
je
nasmehnil
široko
,
napol
prezirno
,
napol
škodoželjno
.
„
No
,
zdaj
mislite
poleg
mladih
še
stare
učiti
?
Kdaj
pa
boste
začeli
pri
meni
?
Kako
naj
točim
vino
?
Saj
učite
kmete
,
kako
naj
zemljo
obdelujejo
?
Še
mene
učite
—
tudi
jaz
imam
zemljo
!
Veliko
zemlje
!
“
Smejal
se
je
,
da
se
mu
je
svetil
ves
obraz
.
Tajnik
se
je
pačil
v
kotu
,
gladil
si
je
dolgo
,
ozko
brado
in
je
mežikal
zelo
hitro
.
„
Gospod
župan
!
“
je
zaklical
nenadoma
.
Župan
se
je
okrenil
na
stolu
.
„
Gospod
župan
,
vi
bi
bili
pouka
zelo
potrebni
!
Pouka
in
palice
!
“
„
Kaj
!
“
se
je
raztogotil
župan
in
se
je
vzdignil
s
stola
.
„
Parlez-vous
français
?
“
je
prašal
tajnik
in
si
je
gladil
brado
.
„
Kaj
si
dejal
?
“
„
Parlez-vous
français
?
“
Župan
je
obstrmel
in
se
je
ozrl
na
Kačurja
.
„
Zdaj
govori
francoski
!
Ne
zna
nič
več
drugega
!
“
se
je
nasmehnil
Kačur
.
„
O
ti
prekleta
gnida
!
Mica
,
prinesi
mu
še
pol
litra
!
“
Nato
se
je
obrnil
h
Kačurju
in
je
nabral
obraz
v
resne
gube
;
lasje
so
mu
segli
globoko
v
oči
,
usta
so
se
zavila
do
podbradka
.
„
Saj
nič
ne
rečem
,
učitelj
,
pameten
človek
ste
in
tako
!
Ampak
—
“
Udaril
je
z
dlanjo
po
stegnu
.
„
—
doslej
smo
živeli
v
miru
in
bi
živeli
radi
v
miru
še
poslej
!
“
„
Kaj
sem
vam
storil
?
Kaj
vas
ne
pustim
na
miru
?
“
je
odgovoril
Kačur
.
„
Nak
!
Ne
pustite
me
na
miru
!
“
se
je
razsrdil
župan
.
„
Kaj
pa
se
ukvarjate
z
ljudmi
brez
moje
vednosti
?
Ali
ste
me
kaj
prašali
,
ko
ste
jih
sklicali
v
šolo
?
—
Že
vem
,
Samotorec
je
to
skuhal
!
“
„
Kakšen
Samotorec
?
“
„
Župan
bi
rad
bil
!
“
se
je
oglasil
tajnik
iz
kota
.
„
Ampak
le
zapomnita
si
obadva
,
vi
,
učitelj
,
in
tista
zgaga
,
ki
se
je
prijela
za
vaše
škrice
;
ne
bosta
me
tako
hitro
!
Njega
,
in
vas
še
celó
—
obadva
kupim
lahko
s
tem
,
kar
imam
zdajle
v
mošnji
!
“
In
je
udaril
z
roko
na
žep
,
da
je
zažvenketalo
.
Kačur
je
bil
napol
jezen
,
napol
začuden
.
„
Kdo
pa
je
mislil
na
tisto
?
Živa
duša
ni
mislila
!
Jaz
ne
vem
,
če
je
bil
Samotorec
zraven
;
morda
je
bil
.
Saj
ne
gre
za
politiko
,
tudi
ne
za
županovanje
!
Za
to
gre
,
da
se
ljudje
kaj
naučijo
,
da
se
jim
razum
izbistri
,
da
pogledajo
malo
dalj
,
preko
teh
hribov
...
za
to
gre
!
—
Knjig
bi
si
naročili
in
časopisov
in
tisti
učitelji
,
ki
hodijo
po
deželi
in
učijo
ljudi
,
kako
je
treba
gospodariti
,
naj
bi
prišli
tudi
v
Blatni
dol
!
...
To
smo
rekli
,
drugega
nič
!
“
Župan
je
gledal
nezaupno
.
„
To
si
pa
kar
zapišite
,
učitelj
:
proti
meni
le
nikar
!
Jaz
že
vem
,
kam
meri
ta
reč
!
Saj
ste
začeli
z
bajtarji
,
z
gostači
!
Kaj
pa
je
tem
beriva
treba
?
Pa
kaj
je
treba
vedeti
gostačem
,
ki
nimajo
polja
,
kvečjemu
leho
v
najemu
,
kako
se
zemlja
obdeluje
.
Jaz
sem
živel
dobro
,
ko
sem
še
platno
prodajal
,
in
živim
zdaj
prav
tako
dobro
!
Ne
maram
čisto
nobene
izpremembe
!
Ne
knjig
,
ne
časopisov
,
ne
šomaštrov
!
Ne
,
jaz
ne
maram
tega
in
nobeden
v
Blatnem
dolu
,
ki
ima
kaj
grunta
!
Bajtarjem
in
pritepencem
,
ki
še
bajte
nimajo
,
pa
so
všeč
take
reči
!
Zakaj
so
jim
všeč
?
Prišel
je
,
predlanskim
je
menda
bilo
,
človek
sem
,
in
je
delal
pri
kovaču
;
nemški
je
znal
;
odkod
je
prišel
,
ga
nismo
prašali
,
in
da
smo
ga
prašali
,
bi
se
bil
zlagal
.
In
ta
ni
bajtarjev
in
gostačev
samo
učil
,
temveč
razlagal
jim
je
,
da
zemlja
ni
samo
naša
,
ki
imamo
grunte
,
ampak
vseh
ljudi
na
svetu
,
in
da
je
vsak
človek
enako
vreden
,
če
ima
kaj
v
mošnji
ali
ne
,
in
da
je
krivica
,
če
imam
jaz
kračo
na
mizi
,
gostač
pa
krompir
v
oblicah
.
Tako
je
učil
in
veste
,
kaj
se
mu
je
nazadnje
zgodilo
?
Nesreča
ga
je
doletela
,
obležal
je
ob
cesti
in
glavo
je
imel
preklano
.
To
je
bilo
ob
žegnanju
,
ob
žegnanju
pa
je
zmerom
toliko
tepežev
,
da
se
žandarji
še
veliko
brigali
niso
,
kdo
ga
je
bil
tako
neusmiljeno
pobožal
.
Kaj
pravite
?
“
Kačur
je
gledal
srepo
na
župana
in
groza
je
bila
v
njegovem
pogledu
.
Župan
se
je
smehljal
;
podbradek
se
mu
je
tresel
in
oči
so
se
bile
skrile
popolnoma
v
tolsta
lica
.
„
Tako
jih
je
učil
!
In
zato
so
jim
všeč
taki
nauki
,
zato
je
bila
šola
polna
,
ko
ste
jih
sklicali
,
bajtarje
in
gostače
!
In
Samotorec
,
ta
oberbajtar
,
je
bil
zraven
.
Sami
dobro
veste
,
da
je
bil
zraven
!
“
Kačur
je
vstal
,
bled
je
bil
in
se
je
tresel
.
„
Torej
kaj
?
Kaj
ste
hoteli
povedati
?
Ali
ste
hoteli
povedati
,
da
bom
obležal
na
cesti
s
preklano
glavo
?
“
Župan
se
je
smehljal
zmerom
enako
,
tiho
in
zadovoljno
,
s
tresočim
podbradkom
in
skritimi
očmi
.
„
Kaj
?
Nič
nisem
hotel
povedati
!
In
kdaj
bo
šele
žegnanje
!
“
Kačur
je
šel
in
bilo
mu
je
kakor
v
grdih
,
groznih
sanjah
.
Tajnik
je
prihitel
za
njim
z
dolgimi
koraki
,
potegnil
ga
je
za
suknjo
in
mu
je
zašepetal
na
uho
.
„
Na
miru
ga
pustite
!
Ni
dober
človek
!
Nekaj
je
v
njem
—
strah
je
človeka
!
“
„
Kaj
ste
vi
razumeli
,
kaj
je
mislil
povedati
?
“
„
Jaz
!
Ne
!
—
Tod
pojdiva
rajši
tod
,
v
senci
!
Tam
je
nekdo
ob
oknu
!
—
Razumel
?
Ne
!
Ampak
jaz
sem
prišel
v
Blatni
dol
natanko
tisti
dan
,
ko
je
obležal
kovač
s
preklano
glavo
...
Kdo
je
storil
?
Bog
vedi
!
Kovač
je
mrtev
,
čemu
bi
še
drugi
trpeli
zaradi
njega
?
—
Pustite
župana
na
miru
,
nikar
se
mu
ne
zamerite
!
Bolje
je
,
da
se
zamerite
vsem
cerkvenim
in
posvetnim
gosposkam
in
še
cesarju
povrhu
!
Človeku
se
lahko
zadavi
vrat
,
tako
ali
drugače
!
Ni
treba
,
da
bi
kakor
tisti
kovač
...
ta
je
samo
življenje
izgubil
...
in
kaj
je
življenje
?
Perišče
zraka
drugega
nič
!
...
Torej
—
kaj
sem
rekel
?
Nič
nisem
rekel
!
Popolnoma
nič
!
Zbogom
!
“
„
Stojte
!
“
ga
je
prijel
Kačur
za
roko
.
„
Vi
veste
,
kako
je
bilo
s
tistim
...
s
tistim
kovačem
!
Na
dan
z
besedo
!
Ne
izpustim
vas
!
“
„
Kaj
?
“
se
je
začudil
tajnik
in
je
vzdignil
obrvi
visoko
.
„
O
čem
da
bi
kaj
vedel
?
O
kakšnem
kovaču
?
“
Kačur
je
pomislil
.
„
No
,
če
je
taka
—
zakaj
pa
ste
v
Blatnem
dolu
?
Zakaj
pa
ne
greste
drugam
?
Saj
ste
svobodni
!
“
Videl
je
v
mraku
,
da
je
tajnik
čudno
nakremžil
obraz
.
„
Das
sind
Dinge
,
čber
welche
um
des
eigenen
Ansehens
willen
nicht
gesprochen
werden
kann
!
Po
domače
povedano
:
iščejo
me
!
Lahko
noč
,
gospod
!
“
Dolgi
tajnik
je
izginil
v
noč
.
Kačur
se
je
vrnil
domov
.
Žena
mu
je
prinesla
večerjo
na
mizo
;
njene
oči
so
bile
rdeče
in
tudi
na
njenih
licih
so
bile
rdeče
lise
.
Naglo
je
povečerjal
,
nato
je
stopil
k
otroku
,
ki
je
ležal
v
zibki
in
gledal
nani
z
velikimi
,
jasnimi
očmi
.
Vzel
ga
je
v
naročje
;
laže
in
mehko
mu
je
bilo
pri
srcu
.
Ozrl
se
je
na
ženo
,
kakor
da
bi
iskal
prijaznega
,
mehkega
nasmeha
tudi
na
njenem
obrazu
.
Pospravljala
je
mizo
;
njena
glava
je
bila
globoko
upognjena
in
solze
so
ji
tekle
po
licih
.
Zlovoljen
je
položil
otroka
v
zibko
.
„
Za
Boga
,
žena
,
kaj
ti
je
?
Povej
mi
vsaj
naravnost
,
kaj
sem
ti
storil
!
“
„
Ná
,
tam
je
že
spet
pisanje
!
“
Stopil
je
k
polici
in
je
odprl
pismo
;
pogrelo
ga
je
,
toda
kazal
je
miren
obraz
.
„
Pa
kaj
to
,
če
sem
odklonjen
?
Eno
službo
more
dobiti
samo
eden
,
prosi
jih
pa
deset
!
Drugikrat
bo
drugače
!
“
„
Desetkrat
si
že
prosil
,
najmanj
!
“
„
Saj
lahko
čakamo
!
Kaj
pa
nam
je
hudega
?
Tudi
v
Blatnem
dolu
se
da
živeti
...
za
silo
...
“
Kri
mu
je
zaplala
v
licih
;
sram
ga
je
bilo
,
da
se
je
ponižal
pred
ženo
in
da
ni
govoril
,
kakor
je
čutil
.
In
čutil
je
globoko
v
srcu
,
z
vso
grenko
silo
:
„
Ne
da
se
živeti
!
Prej
bi
se
dalo
živeti
v
ječi
in
pregnanstvu
!
Stran
odtod
,
pa
če
brez
kruha
in
brez
službe
.
Bog
bo
dal
!
Stran
iz
teme
,
tja
,
kjer
je
sonce
!
“
„
Bi
se
dalo
živeti
,
bi
!
“
je
vzkliknila
žena
.
„
Bi
se
dalo
živeti
,
ko
bi
ti
bil
tak
,
kakor
so
drugi
?
Kaj
si
upam
še
na
cesto
,
ko
me
gledajo
postrani
,
kakor
ženo
tatu
in
razbojnika
?
So
rekli
prav
,
da
bom
še
skezála
!
Kaj
pa
delaš
zdražbo
med
ljudmi
?
Zakaj
pa
se
bratiš
s
hlapci
in
gostači
in
jih
kličeš
skupaj
,
da
se
tam
pomenkujete
,
kakor
tatinska
družba
,
ki
se
dneva
boji
?
—
Sram
ga
bodi
!
—
je
rekla
Kolarka
in
Lovračev
je
dejal
,
da
se
ob
nedeljah
nikar
ne
prikaži
v
krčmi
!
—
Kakor
gospa
bi
lahko
hodila
v
cerkev
,
tako
pa
hodim
kakor
gobavka
!
“
Govorila
je
zmerom
hitreje
in
glasneje
,
otrok
je
strmel
nanjo
iz
zibke
in
je
zakričal
.
Kačur
je
stopil
k
ženi
in
jo
je
prijel
trdno
za
roko
.
„
Tončka
!
Poslušaj
!
Ne
govori
tako
!
—
Sami
so
ti
povedali
,
kako
me
sovražijo
,
kako
se
me
ogibljejo
,
kako
pljujejo
name
naskrivoma
in
očitno
—
in
zdaj
mi
še
ti
očitaš
,
ki
te
imam
rad
in
ki
me
poznaš
!
Veš
,
zakaj
so
jezni
name
?
Ker
jim
hočem
dobro
,
ker
bi
rad
,
da
bi
bolje
živeli
.
kakor
so
živeli
doslej
,
in
da
bi
bili
bolj
ljudem
podobni
!
Zdaj
so
še
jezni
name
,
zasramujejo
me
,
kakor
tatu
,
in
mi
žugajo
,
kakor
požigalcu
;
ampak
kmalu
bo
drugače
,
kmalu
pride
čas
,
ko
mi
bodo
hvaležni
in
me
bodo
imeli
radi
!
—
Dokler
se
to
ne
zgodi
,
Tončka
,
imej
me
rada
vsaj
ti
!
Vsaj
ti
ne
misli
slabega
o
meni
!
Če
me
sovraži
in
obrekuje
človek
,
ki
ga
komaj
poznam
,
mi
ni
posebno
hudo
pri
srcu
;
izognem
se
mu
,
ker
nisem
priklenjen
nanj
.
Midva
pa
sva
priklenjena
drug
na
drugega
,
za
zmerom
,
in
obupati
bi
moral
od
bolečine
in
groze
,
če
bi
me
še
ti
sovražila
,
če
bi
bil
tvoj
obraz
zmerom
tako
objokan
,
če
bi
ne
bilo
več
prijazne
besede
iz
tvojih
ust
!
Če
sva
priklenjena
drug
na
drugega
,
se
me
okleni
!
“
Lica
so
mu
gorela
;
njen
pogled
je
ostal
hladan
in
miren
.
„
To
so
le
besede
!
Seveda
te
imam
rada
,
saj
si
moj
mož
!
Ampak
—
počemu
se
brigaš
za
druge
ljudi
?
Kaj
imaš
opraviti
s
tistimi
hlapci
?
Kaj
so
te
klicali
?
Že
vem
!
So
mi
že
povedali
!
Ker
zdražbo
delaš
med
ljudmi
,
zato
ne
prideš
v
boljši
kraj
!
In
tudi
v
Blatni
dol
so
te
zato
poslali
!
Pa
mi
tega
nisi
povedal
prej
,
pred
poroko
!
Molčal
si
o
teh
stvareh
!
—
“
Kačurju
je
kipelo
v
srcu
,
da
bi
skočil
k
njej
in
jo
udaril
s
pestjo
v
obraz
.
Tresel
se
je
,
oči
so
mu
bile
motne
in
zloba
se
je
prikazala
v
njih
.
„
Molči
!
“
je
zakričal
.
Ozrla
se
je
nanj
.
„
Molči
!
“
je
ponovil
tiše
,
izza
stisnjenih
zob
.
„
Že
spet
plešeta
!
“
se
je
zasmejal
nekdo
pod
oknom
.
Kačur
je
stopil
v
drugo
izbo
,
zaloputnil
je
duri
in
se
ni
prikazal
do
jutra
.
Dolgo
v
noč
je
poslušal
ihtenje
žene
in
škripanje
zibke
v
tečajih
.
Truden
je
položil
roke
na
mizo
,
naslonil
glavo
na
roke
in
zadremal
.
Še
pol
bedeč
,
že
pol
v
sanjah
je
mislil
na
kovača
,
ki
je
bil
obležal
ob
cesti
s
preklano
glavo
...
Ni
ležal
;
stal
je
sredi
ceste
,
visok
,
v
svetli
gloriji
;
bled
in
resen
je
bil
njegov
obraz
,
od
čela
pa
mu
je
kapala
kri
,
v
tankem
curku
,
čez
oko
.
Kačur
je
šel
proti
njemu
in
zmerom
bolj
resen
,
teman
in
osoren
je
bil
obraz
kovačev
.
In
takrat
je
ugledal
Kačur
,
da
kovač
ni
bil
sam
;
kakor
sence
so
stali
za
njim
,
drug
poleg
drugega
,
v
dolgi
,
dolgi
vrsti
;
vsi
so
bili
bledi
in
vsem
je
tekla
kri
po
čelu
,
čez
oko
.
„
Kam
?
“
je
prašal
kovač
.
„
K
tebi
!
“
je
odgovoril
Kačur
.
„
K
tebi
in
k
tvojim
!
“
—
„
Ne
k
meni
!
—
Tam
je
tvoja
vrsta
!
“
Kačur
se
je
ozrl
in
ugledal
ob
cesti
čudno
,
zelo
smešno
procesijo
.
Spredaj
sta
šla
njegov
tast
,
pijan
in
razcapan
,
in
Ferjan
s
cilindrom
na
glavi
;
držala
sta
se
pod
pazduho
in
sta
se
opotekala
.
In
za
njima
v
dolgi
,
zibajoči
se
vrsti
,
druga
za
drugo
predpustno
našemljene
sence
,
dolgi
,
upali
,
surovi
obrazi
.
Kačur
je
zakričal
od
groze
—
sam
je
šel
med
njimi
,
pogledal
je
sam
sebi
v
zakrvavele
,
tope
oči
...
„
Nerodno
sem
spal
;
odtod
puste
sanje
!
“
Legel
je
na
posteljo
,
toda
glava
ga
je
bolela
in
zaspati
ni
mogel
dolgo
...
In
ko
je
zaspal
,
je
ugledal
nenadoma
deželnega
šolskega
nadzornika
,
ki
ga
ni
videl
prej
nikoli
.
Velik
in
postaven
gospod
je
bil
,
brado
pa
je
imel
tako
dolgo
,
da
mu
je
segala
do
pasu
.
V
čudni
obleki
je
prišel
Kačur
predenj
.
Zdelo
se
mu
je
namreč
potrebno
,
da
je
sezul
v
veži
čevlje
,
zavihal
hlače
preko
kolen
ter
drsal
trudoma
in
počasi
po
golih
kolenih
po
stopnicah
in
križem
po
dolgih
mostovžih
.
Tako
je
stal
pred
nadzornikom
v
novi
črni
suknji
s
cilindrom
v
roki
,
bos
,
s
privihanimi
hlačami
in
ranjenimi
koleni
.
Nadzornik
se
je
ozrl
nanj
in
je
pomignil
narahlo
z
belo
roko
;
Kačur
je
pokleknil
in
je
čakal
.
Vdrugič
je
iztegnil
nadzornik
roko
in
mu
je
ponudil
dekret
,
ki
je
bil
zelo
bel
in
zelo
velik
.
Približal
se
je
na
kolenih
,
poljubil
je
nadzorniku
roko
in
je
vzel
dekret
.
Tu
pa
je
bilo
zapisano
,
da
je
imenovan
Martin
Kačur
za
učitelja
zapoljskega
,
pod
edinim
pogojem
,
da
vsak
dan
po
kosilu
in
po
večerji
trebi
zobé
nadučitelju
,
župniku
,
županu
in
vsem
ostalim
članom
krajnega
šolskega
sveta
...
Jezen
se
je
zbudil
Kačur
in
je
pogledal
skozi
okno
;
jutro
se
je
svetilo
za
hribi
—
Žena
mu
je
prinesla
kavo
.
„
Kar
sam
pojdi
v
cerkev
!
Ni
treba
,
da
bi
hodil
z
mano
!
“
Kačur
se
je
ozrl
nanjo
in
je
molčal
.
„
Zatajila
bi
me
za
židano
ruto
!
“
se
je
zasmejal
.
„
In
še
včeraj
sem
mislil
,
da
bi
mi
bila
tolažnica
in
...
angel
varuh
!
“
Zasmejal
se
je
še
glasneje
.
šel
je
skozi
drugo
izbo
,
pobožal
je
otroka
po
licih
in
se
je
napotil
v
cerkev
,
Ko
je
srečaval
na
cesti
ljudi
in
ko
je
stal
med
durmi
zakristije
ter
se
oziral
po
cerkvi
,
je
čutil
na
svojem
obrazu
temne
,
zaničljive
poglede
:
„
Takle
bi
zdražbo
sejal
med
ljudi
!
Takle
golobradec
!
Takle
bi
nas
učil
in
mojstroval
!
Lakot
,
ki
jé
naš
kruh
!
“
Kačur
ni
povesil
oči
,
toda
v
lica
ga
je
skelelo
in
čutil
je
,
kako
so
se
mu
tresle
noge
,
bolj
od
srda
nego
od
bojazni
.
Po
maši
mu
je
pomignil
župnik
z
glavo
ter
je
stopal
hitro
pred
njim
v
farovž
.
„
On
mi
pač
ne
bo
ničesar
očital
...
on
,
ki
je
učil
nekoč
prepevati
!
“
je
mislil
Kačur
spotoma
.
Ko
je
videl
pred
sabo
tega
težkega
,
neokretnega
,
kmetskega
človeka
v
ogoljeni
suknji
in
se
je
spomnil
,
kako
ga
je
videl
nekoč
,
ko
je
prekidával
gnoj
,
golorok
,
v
visoko
zavihanih
hlačah
in
noge
zavite
v
žakljevino
,
se
mu
je
zdelo
bolj
smešno
nego
poniževalno
,
da
stopa
za
njim
kakor
ministrant
in
da
bo
slišal
morda
iz
njegovih
ust
modre
,
visokostne
in
karajoče
besede
.
„
No
,
saj
mi
je
pridigal
celo
župan
...
ta
kanalja
!
“
se
je
nasmehnil
.
Župnik
je
slekel
suknjo
in
se
je
okrenil
h
Kačurju
.
„
Veste
kaj
,
učitelj
,
tega
pa
nočem
!
“
Kačur
ga
je
pogledal
z
vprašujočimi
,
začudenimi
očmi
.
„
Nočem
tega
!
“
je
govoril
župnik
glasneje
.
„
Dokler
bom
jaz
živ
—
ne
!
Potem
počnite
,
kar
vas
je
volja
!
Saj
ste
oženjeni
,
saj
imate
otroka
,
ali
ne
?
Kaj
še
nimate
zadosti
?
“
Stoje
je
srebal
kavo
,
ki
jo
je
bila
postavila
na
mizo
debela
dekla
,
in
je
gledal
iznad
roke
z
osornim
,
srditim
pogledom
na
Kačurja
.
„
Da
se
pomeniva
do
dobrega
!
—
Kakšen
vrag
pa
vas
je
silil
,
da
ste
se
začeli
riti
med
ljudi
,
ki
ne
sodite
mednje
?
Pustite
jih
na
miru
!
Ti
ljudje
so
moji
,
zastopite
dobro
,
Blatni
dol
je
moj
!...
“
„
Ne
maram
vam
ga
jemati
—
“
„
Tiho
!
Potrpite
!
“
Župnik
se
je
bil
razgrel
,
oči
so
se
mu
svetile
izpod
sivih
obrvi
,
žile
so
mu
bile
nabreknile
na
čelu
.
Pil
je
kavo
in
se
je
obrnil
v
stran
.
Ko
se
je
okrenil
h
Kačurju
,
je
bil
njegov
obraz
mirnejši
in
govoril
je
tiše
.
„
Sedite
!
Laže
se
bova
pomenila
!
—
Rekel
sem
,
da
je
Blatni
dol
moj
;
pa
to
je
samo
pol
resnice
:
tudi
jaz
sem
njegov
!
—
Pokmetil
sem
se
,
poživinil
napol
,
zato
da
bi
živel
tako
,
kakor
je
mogoče
živeti
v
tem
zraku
,
med
temi
ljudmi
.
Zgodilo
se
je
polagoma
;
napol
sem
stopil
mednje
prisiljen
,
napol
radovoljen
,
ampak
stopil
sem
tako
korenito
,
da
bi
ne
mogel
več
nazaj
.
Nikoli
več
!
In
da
bi
se
bil
takrat
upiral
—
kaj
bi
koristilo
?
Ne
stal
bi
na
polju
,
temveč
trohnel
bi
v
zemlji
že
zdavnaj
in
ne
bilo
bi
po
meni
lepega
spomina
,
kakor
bo
,
kadar
umrjem
nekoč
!
—
Taka
je
zdaj
stvar
!
Oni
v
meni
,
jaz
v
njih
!
Jaz
njim
mašo
,
oni
meni
bero
!
Ozmerjam
jih
,
kakor
me
je
volja
,
samo
da
jim
pustim
šege
in
zabitost
!
Enak
sem
jim
po
življenju
in
nehanju
;
kakor
oni
vsi
se
ne
brigam
za
svet
in
ga
ne
maram
,
pri
starem
ostanem
,
in
kar
je
tuje
,
sovražim
:
zato
me
imajo
radi
in
bodo
jokali
po
meni
!
—
Pa
ste
prišli
vi
,
človek
mlad
in
tuj
,
in
že
zaradi
tega
nikomur
prijeten
;
in
zdaj
ste
se
začeli
celo
mešati
med
ljudi
,
učiti
jih
,
Bog
vedi
kaj
,
naročavati
časopise
,
ki
je
v
njih
pisano
Bog
vedi
kaj
...
in
šuntati
bajtarje
proti
gruntarjem
in
gostače
proti
kmetom
—
nič
,
molčite
!
ampak
jaz
tega
ne
maram
,
ne
maram
!
...
“
Razburil
se
je
,
da
so
se
mu
tresle
roke
.
„
Pomislite
dobro
,
kaj
počenjate
!
Živel
sem
v
miru
,
dolgih
dvajset
let
!
Vi
ste
začeli
brozgati
po
tej
mirni
vodi
—
kam
bodo
zanesli
valovi
vas
,
kam
mene
?
Vi
ste
mladi
—
ej
,
v
svet
!
Ampak
kaj
bo
z
mano
,
starcem
?
Da
se
mi
izpremeni
pred
očesom
Blatni
dol
,
kar
čez
noč
—
kaj
bi
v
tej
tuji
deželi
?
Ne
imel
bi
dóma
več
!
—
Premislite
dobro
in
nikar
ne
bodite
prepričani
,
da
sem
blag
človek
!
Zbogom
!
“
—
„
Ni
blag
človek
!
“
je
pomislil
Kačur
,
ko
se
je
spomnil
na
zadnji
pogled
župnikov
.
Hodil
je
po
izbi
s
povešeno
glavo
,
roke
prekrižane
na
prsih
.
„
Tudi
pred
župnikom
so
se
mi
tresle
noge
,
čutil
sem
prav
dobro
!
To
ni
bil
srd
—
strah
je
bil
.
—
Kam
bi
moral
stopiti
,
da
bi
videl
,
kako
globoko
sem
se
že
pogreznil
?
Kakšne
sence
so
pač
tukaj
,
če
se
mi
zdi
,
da
je
sijalo
v
Zapolju
nebeško
sonce
?
Kako
pusto
mora
biti
v
mojem
srcu
,
da
si
želim
Minke
in
njenih
črnih
oči
,
ki
ni
bilo
nikoli
ljubezni
v
njih
!
O
malodušnost
!
“
Stopil
je
k
oknu
potrt
in
zamišljen
,
s
težko
glavo
in
z
vročim
čelom
.
Kmet
je
šel
po
ulicah
,
ozrl
se
je
proti
oknu
s
hladnim
,
sovražnim
pogledom
in
je
šel
dalje
brez
pozdrava
.
Zlovoljen
se
je
okrenil
Kačur
.
„
Nič
slabega
nisem
nameraval
—
kaj
tisto
?
Ampak
tudi
nič
velikega
ne
!
Da
bi
bilo
vsaj
nekaj
velikega
,
zares
trpljenja
in
bolečine
vrednega
.
Lahko
bi
stopil
človek
tja
in
ponudil
svobodno
čelo
:
udari
!
—
Tako
pa
:
kakor
da
bi
obsodili
človeka
na
smrt
,
zato
ker
je
kihnil
!
Kaj
je
torej
treba
kihati
,
če
ni
sile
?
“
Postal
je
sredi
izbe
in
se
je
nasmehnil
prezirno
in
zaničljivo
,
kakor
da
je
bil
nenadoma
ugledal
tatu
,
ki
ga
pozna
že
od
zdavnaj
;
domislil
se
je
sanj
,
gospoda
nadzornika
in
svojih
bosih
nog
in
zasmejal
se
je
naglas
.
„
Tako
je
!
Kadar
je
človek
bojazljivec
,
zmerom
lahko
dokaže
,
kako
potrebna
,
naravna
in
pametna
je
bojazljivost
in
da
nazadnje
niti
bojazljivost
ni
!
Samo
da
razkaže
vse
po
vrsti
in
natanko
,
našteva
na
prstih
ter
govori
s
poudarkom
!
Danes
torej
,
že
ob
tej
uri
,
je
treba
,
da
vodim
ustanovni
zbor
izobraževalnega
društva
.
Ali
je
to
važna
stvar
ali
ne
?
Važna
ni
;
noben
človek
na
širokem
svetu
se
ne
briga
zanjo
,
noben
časopis
ne
bo
pisal
o
njej
,
noben
pevec
je
ne
bo
opeval
!
Ali
je
koristna
in
komu
?
Presporno
je
,
ne
da
se
trditi
!
Jaz
,
na
priliko
,
mislim
,
da
je
koristna
;
župan
pravi
,
da
ni
,
in
tudi
župnik
je
takih
misli
.
Kmetje
ne
pravijo
ne
tako
ne
tako
;
pokazala
bi
šele
prihodnost
.
Ali
je
škodljiva
?
Je
!
Meni
!
Zamerim
se
ženi
,
zamerim
župniku
,
zamerim
županu
,
zamerim
vsem
,
ki
niso
mojih
misli
;
z
boljšo
službo
bi
spet
ne
bilo
nič
in
morda
bi
še
nekoč
obležal
ob
cesti
s
preklano
glavo
!
Kraj
je
rokovnjaški
in
župan
ni
blag
človek
in
tudi
župnik
pravi
,
da
ni
!
Ostane
še
vprašanje
:
ali
je
moja
dolžnost
,
da
grem
tja
in
ustaljavljam
?
Ne
!
Ali
me
je
kdo
klical
?
Nobeden
ne
!
—
Ali
je
torej
treba
hoditi
?
Ni
treba
!
“
Sedel
je
za
mizo
in
je
skril
obraz
v
dlani
.
„
O
Bog
!
In
v
tem
gnilem
mesu
je
bila
duša
nekoč
!
“
Oči
so
ga
skelele
in
so
bile
rdeče
;
solz
niso
rodile
.
Obraz
mu
je
upadel
,
dolg
je
bil
in
suh
,
kákor
jetičnega
človeka
.
„
Pa
bodi
tako
!
Nimam
pravice
!
...
Moj
sin
bo
drugačen
...
“
Komaj
mu
je
šinila
,
kakor
mimo
oči
,
misel
na
sina
,
ki
„
bo
drugačen
“
,
je
vztrepetal
in
obšel
ga
je
silen
sram
.
Vstal
je
hitro
,
oblekel
je
suknjo
in
je
stopil
iz
izbe
.
„
Kam
?
“
ga
je
prašala
žena
z
zardelim
obrazom
in
bleščečimi
,
upornimi
očmi
.
Stal
je
pred
njo
,
ni
si
upal
dalje
,
smehljal
se
je
kakor
otrok
in
ustnice
so
se
mu
tresle
.
„
Kaj
ti
tudi
misliš
...
da
ni
potreba
...?
“
„
Le
doma
ostani
!
“
je
odgovorila
z
grobim
,
neprijaznim
glasom
.
„
Če
pa
že
misliš
na
,
tam
so
duri
!
Pojdi
!
Ampak
pojdem
tudi
jaz
z
otrokom
—
kamorkoli
!
“
Kačur
se
je
vrnil
v
izbo
.
„
Zdaj
je
ura
!
“
je
pomislil
.
„
Zdaj
se
je
odločilo
!
Natanko
zdajle
bi
moral
odpreti
duri
,
stopiti
mednje
.
Morda
je
Samotorec
tudi
tam
,
tisti
,
ki
pravi
župan
,
da
je
bil
takrat
na
pomenku
,
ko
sem
jih
vabil
...
In
tudi
tisti
kmet
,
tisti
slabo
oblečeni
,
ki
je
bil
tako
vesel
,
da
se
bo
brati
učil
...
na
svoja
stara
leta
...
In
tisti
hlapec
,
ki
ne
mara
nemškutarjev
in
ki
bi
rad
knjig
od
mene
...
„
Slekel
si
je
počasi
suknjo
in
je
legel
na
posteljo
.
„
Zdaj
je
že
ura
odbila
...
zdaj
čakajo
...
Gledajo
:
kaj
da
ga
ni
?
...
Ko
je
rekel
,
da
pride
...
“
Vzdignil
se
je
napol
v
postelji
.
„
Kaj
ne
bi
lehko
drugikrat
kdaj
...
pozneje
?
...
Saj
se
lahko
izgovorim
,
da
nisem
imel
časa
...
da
sem
bil
bolan
!
Da
...
bolan
!
Do
smrti
!
“
Slišal
je
glasove
pod
oknom
;
kmetje
so
šli
mimo
.
In
nikoli
še
ni
slišal
tako
natanko
.
„
Bal
se
je
!
“
„
Drugikrat
naj
nas
ne
ima
za
norca
!
Bi
lahko
izkupil
!
“
Kačur
je
skočil
iz
postelje
in
se
je
opotekel
po
izbi
.
Oblekel
je
suknjo
in
vzel
klobuk
.
„
Kam
?
“
ga
je
pogledala
žena
.
„
Pit
!
“
„
Pit
pa
lahko
greš
!
“
Hitel
je
po
ulicah
,
ozrl
se
ni
nikomur
v
obraz
in
je
stopil
k
županu
.
„
Vina
!
“
je
zaklical
.
„
Kaj
?
Tako
dobre
volje
?
“
se
je
začudil
župan
.
„
Dobre
!
—
Kje
pa
je
tisti
pajek
?
Kje
pa
je
tajnik
,
tisti
,
ki
ve
,
kdo
je
kovaču
preklal
glavo
?
—
Ná
,
pij
!
“
Kolebaje
in
pojoč
se
je
vračal
ponoči
domov
,
odprl
je
duri
na
stežaj
in
se
je
zvrnil
v
izbo
.
Pod
položnimi
,
valovitimi
holmi
,
z
grmičevjem
in
nizkim
drevjem
porastlimi
in
prepreženimi
z
dolgimi
,
golimi
jasami
,
so
se
razprostirali
Lazi
,
velika
vas
,
raztresena
po
dolini
,
po
brdih
in
klancih
.
V
zeleni
dolini
,
ob
vodi
,
so
se
stiskale
na
kup
visoke
,
bele
hiše
;
kolikor
dalje
so
segale
ulice
in
kolikor
više
so
se
vile
,
toliko
bolj
so
se
ogibale
koče
druga
druge
in
toliko
bolj
so
bile
nizke
in
siromašne
.
Okoren
voz
se
je
zibal
počasi
po
veliki
cesti
;
eno
samo
leno
kljuse
je
bilo
vpreženo
in
voznik
,
čemeren
starec
,
ga
je
neusmiljeno
obdelaval
z
bičem
.
Jutro
je
bilo
.
Rumene
jase
na
holmih
so
se
svetile
v
soncu
,
zadnji
ostanki
megle
so
se
topili
pod
nebom
,
svež
vonj
se
je
vzdigal
iz
pokošenih
senožeti
.
V
daljavi
je
zažvenketala
kosa
,
bele
rute
so
se
svetile
v
polju
,
vzdignil
se
je
srp
in
je
vzplamtel
v
soncu
.
Čuden
mir
,
svečan
in
blag
,
pod
vsem
velikim
nebom
.
Na
vozu
je
sedela
Kačurjeva
družina
med
mnogoštevilnimi
zavoji
in
škatlami
.
Ob
očetu
sta
slonela
Tone
in
Francka
,
on
desetleten
,
ona
sedemletna
;
obadva
sta
spala
.
V
materinem
naročju
je
ležal
trileten
otrok
in
se
je
oklepal
v
spanju
z
obema
tankima
rokama
;
slaboten
je
bil
kakor
dojenec
;
njegov
drobni
obraz
je
bil
sivkaste
,
nezdrave
barve
.
„
Zavij
ga
,
zavij
!
“
je
izpregovoril
Kačur
s
tihim
glasom
,
„
jutro
je
hladno
!
“
in
je
stisnil
narahlo
bliže
k
sebi
sina
in
hčer
.
Ozrla
se
je
nanj
,
kakor
da
bi
bila
slišala
v
sanjah
njegov
glas
;
njene
oči
so
gledale
v
daljavo
,
v
daljavi
so
bile
njene
misli
.
Oblečena
sta
bila
obadva
napol
gosposko
,
napol
kmečko
;
poznalo
se
je
oblekam
,
da
so
bile
prane
,
popravljane
in
krpane
,
dokler
se
je
dalo
;
blago
je
bilo
zabledelo
in
ni
imelo
več
nikakršne
barve
,
kroj
je
bil
starinski
.
Žena
je
imela
uhane
od
stekla
,
ki
so
se
zelo
svetili
v
soncu
,
na
roki
pozlačeno
zapestnico
in
pod
vratom
veliko
brošo
iz
slonove
kosti
:
goloba
in
golobico
,
ki
sta
stikala
kljune
.
Postarala
se
ni
v
obraz
,
tako
poln
je
bil
in
gladek
kakor
nekoč
;
toda
nekaj
nizkega
,
surovega
je
bilo
na
njem
,
nekaj
hladnega
,
prezirnega
v
njenih
očeh
;
zapisano
je
bilo
tam
,
da
je
spoznala
do
dobrega
življenja
gnus
in
da
je
naposled
stopila
radovoljno
vanj
,
v
svoje
od
nekdaj
usojeno
domovanje
.
Zelo
krepka
in
polna
je
bila
v
život
in
zelo
prsata
;
na
glavi
je
imela
pisan
šal
,
otročje
koketno
si
je
bila
počesala
žgane
kodre
v
čelo
ter
si
pripela
na
prsi
velik
šopek
nageljnov
.
Kačur
je
sedel
v
ozadju
voza
,
visoko
vzravnan
,
dolg
in
suh
.
Suknja
mu
je
bila
preohlapna
,
svetla
je
bila
in
ogoljena
,
prosojna
na
komolcih
in
na
hrbtu
;
iz
nizkega
ovratnika
se
je
spenjal
dolg
,
koščen
vrat
,
prav
tako
dolge
in
koščene
so
bile
njegove
roke
in
iz
lic
so
mu
silile
kosti
kakor
jetičnemu
človeku
;
lica
so
bila
porastla
z
dolgo
,
kocinasto
brado
,
oči
so
gledale
motno
in
so
bile
v
kotih
zakrvavele
.
Globoko
na
tilnik
si
je
bil
pomeknil
trdi
,
okrogli
klobuk
s
širokimi
krajci
iu
se
je
oziral
po
pokrajini
.
„
Žena
!
Poglej
ta
kraj
,
to
sonce
!
Tukaj
bomo
zdaj
živeli
!
“
Žena
ni
odgovorila
—
daleč
so
bile
njene
misli
.
„
Tukaj
bom
živel
zdaj
!
“
je
mislil
Kačur
in
ne
kaj
lepega
,
mehkega
,
iz
davne
preteklosti
vzraslega
je
napolnilo
njegovo
srce
.
Gledal
je
v
nebo
,
v
to
svetlo
morje
,
na
prostrano
polje
,
na
bele
rute
,
ki
so
se
lesketale
v
jutru
,
na
vas
v
daljavi
,
ki
je
vabila
bela
in
bleščeča
.
„
Živeti
!
—
Prej
nisem
vedel
,
kaj
se
pravi
živeti
!
Zdaj
bom
šele
užival
—
vsak
žarek
te
svetlobe
posebej
!
—
Prej
sem
trosil
,
ko
sam
nič
imel
nisem
,
namesto
da
bi
se
hranil
!
Tak
zapravljivec
sem
prišel
nekoč
v
Zapolje
,
v
prav
tako
lepo
sonce
—
in
ga
še
videl
nisem
!
“
...
„
Mlad
sem
bil
!
“
je
zavzdihnil
in
zakljuvalo
mu
je
v
srcu
za
hip
komaj
zavedno
hrepenenje
po
mladosti
.
Voz
je
zaropotal
na
nasuti
cesti
.
Tone
se
je
zdramil
in
je
pogledal
začuden
z
velikimi
,
zaspanimi
očmi
.
Kačur
ga
je
pobožal
po
vročih
licih
in
ga
je
stisnil
k
sebi
.
„
Le
še
zaspi
,
fant
!
Kmalu
bomo
doma
!
“
Tone
,
truden
od
dolge
vožnje
in
omamljen
od
jutranjega
zraka
,
je
takoj
zatisnil
oči
in
je
zaspal
.
„
Tukaj
je
zdaj
moja
mladost
...
trojna
mladost
!
“
je
pomislil
.
Ozrl
se
je
na
ženo
,
željan
prijaznega
pogleda
.
„
Kaj
nisi
več
vesela
,
da
smo
se
rešili
tiste
ječe
?
Poglej
to
pokrajino
:
to
ni
Blatni
dol
!
“
V
njegovih
očeh
je
bilo
otroško
veselje
jetnika
,
ki
je
ugledal
po
dolgih
letih
sonce
,
svobodno
nebo
in
prostrano
sonce
;
v
njenih
je
bilo
hladno
.
mirno
očitanje
:
„
Lahko
bi
se
bilo
zgodilo
prej
!
“
Stresel
ga
je
mraz
,
ko
se
je
domislil
ječe
,
ki
so
se
bila
šele
pravkar
,
tako
pozno
,
zaprla
njena
težka
vrata
za
njim
,
osvobojenim
.
Še
se
je
držal
njegove
obleke
tisti
bolni
,
strupeni
vzduh
,
še
so
ostale
sence
na
njegovem
obrazu
in
v
njegovem
srcu
;
njegove
oči
še
niso
bile
navajene
solnca
in
njegove
noge
bodo
stopale
neokretno
po
svobodni
zemlji
...
Groza
je
izpreletela
Kačurja
:
v
soncu
je
videl
temo
še
temnejšo
.
Tam
zadaj
,
daleč
za
gorami
,
je
ležala
ječa
v
črnem
kotlu
.
Nikoli
ni
posijalo
sonce
nanjo
,
nikoli
se
niso
vzdignile
.
zganile
vlažne
,
strupene
sence
...
Prišel
je
bil
v
ječo
in
se
je
upiral
z
obupno
močjo
.
Bil
je
s
slabotnimi
pestmi
ob
železna
vrata
,
v
blaznem
upanju
je
hotel
razmakniti
silno
zidovje
.
Truden
,
trepetajoč
je
omagal
,
povesil
je
glavo
na
prsi
,
hrbet
se
mu
je
upognil
,
brezkrvne
roke
so
omahnile
ob
životu
...
Deset
let
groze
,
ostudnega
uboštva
,
poniževalnega
,
nizkotnega
trpljenja
...
Otopel
je
bil
že
kakor
jetnik
in
sam
se
je
komaj
zavedal
,
kako
se
je
polagoma
privadil
ječi
,
kako
mu
je
bilo
uboštvo
in
trpljenje
kakor
zrak
in
vsakdanji
kruh
in
kako
je
tiho
umiralo
upanje
v
srcu
.
Zdelo
se
mu
je
pravično
in
razumljivo
,
da
so
mu
odbijali
prošnjo
za
prošnjo
,
in
pisal
jih
je
samo
še
iz
navade
,
tako
kakor
je
pregledaval
šolske
zvezke
in
popravljal
naloge
.
Sprijaznil
se
je
s
sencami
,
z
vlažnimi
,
dušečimi
meglami
,
ki
so
vstajale
iz
mokre
zemlje
;
razgovarjal
se
je
z
ljudmi
,
ki
so
gledali
nekoč
zaničljivo
in
sovražno
,
in
nič
več
se
mu
ni
zdelo
,
da
so
njih
obrazi
živalski
in
njih
oči
brez
duše
;
pobratil
se
je
z
župnikom
in
se
je
pomenkoval
ž
njim
o
letini
,
o
ženitbah
,
o
nagli
smrti
oberbajtarja
Samotorca
,
ki
je
kradel
žito
iz
kozolcev
in
živino
izpred
pluga
,
o
turški
in
o
laški
vojski
in
o
vojskah
,
ki
se
bodo
skoraj
gotovo
vnele
že
na
pomlad
;
govoril
je
po
nemško
z
županom
,
po
laško
s
tajnikom
in
popival
je
z
vsemi
ter
se
je
vračal
pozno
v
noč
pijan
in
povaljan
domov
.
Doma
se
je
prepiral
in
pretepal
z
ženo
—
toda
nihče
ni
več
postal
na
ulicah
ter
se
oziral
z
zaničljivim
pogledom
proti
oknu
;
zakaj
prav
je
bilo
in
v
redu
,
da
se
je
prepiral
in
pretepal
z
ženo
...
vsaj
po
gosposko
ni
živel
!
...
Zobje
so
mu
zašklepetali
,
ko
se
je
ozrl
nazaj
v
temo
in
je
ugledal
tisto
veliko
,
mračno
izbo
;
in
ženo
pred
seboj
,
z
razgaljenim
vratom
in
golimi
rokami
,
z
zariplim
obrazom
,
bleščečimi
,
hudobnimi
očmi
...
in
sebe
sklonjenega
,
trepetajočega
od
zlobe
in
srda
,
s
stisnjenimi
,
vzdignjenimi
pestmi
...
„
Ná
!
Ná
!
“
...
In
njen
kričeči
,
hripavi
glas
:
„
Udari
!
Še
enkrat
udari
!
O
ti
prekleti
...!
“
Siloma
se
je
otresel
spominov
in
trepetal
je
,
kakor
da
bi
se
bilo
zgodilo
šele
snoči
,
šele
to
uro
...
Prišla
je
rešitev
,
in
ko
je
prišla
,
je
bil
ves
osupel
in
prestrašen
.
Radost
ni
mogla
več
v
to
srce
,
ponižano
,
z
blatom
do
vrha
napolnjeno
.
Obšel
ga
je
velik
nemir
.
Zakopal
se
je
bil
v
sence
tako
globoko
,
da
se
je
opotekal
in
da
ni
čutil
tal
pod
nogami
,
ko
je
prišel
tako
dolgo
pričakovani
,
tako
zaželeni
,
že
skoraj
ne
več
nadejani
čas
,
da
bi
se
vzdignil
...
„
Kam
me
bodo
zanesli
valovi
?
Kaj
bo
z
mano
,
starcem
?
“
je
rekel
župnik
,
ki
je
bil
Blatnega
dola
gospodar
in
suženj
...
Bal
se
je
Kačur
stopiti
iz
ječe
,
ki
se
je
navadil
nanjo
kaj
bodo
te
oči
,
izpremenjene
v
temi
,
še
prenesle
svetlobo
?
...
Minil
je
prvi
,
velik
nemir
,
prvi
strah
in
dramilo
se
je
upanje
.
Oči
so
izpregledavale
,
razločevale
so
zmerom
bolj
luč
in
temo
in
zmerom
bolj
se
mu
je
mudilo
iz
noči
v
sonce
,
v
novo
jutro
.
In
kolikor
bliže
je
bil
čas
slovesa
,
toliko
bolj
hladni
so
bili
obrazi
;
nobeden
mu
ni
ponujal
roke
v
prijazno
slovo
in
tudi
on
je
ni
ponujal
nikomur
...
Svetlo
je
sijalo
sonce
na
pobeljene
visoke
hiše
,
ko
se
je
zibal
voz
skozi
Laze
.
Pred
sodnijo
je
stalo
dvoje
mladih
uradnikov
;
gledala
sta
začudeno
za
visoko
naloženim
vozom
,
zasmejala
sta
se
ter
stopila
v
vežo
;
nato
se
je
odprlo
okno
in
bradat
obraz
se
je
ozrl
na
cesto
.
Kačur
se
je
zravnal
,
pogladil
si
je
lase
in
brado
ter
si
uravnal
kravato
.
Žena
si
je
popravila
šal
ter
si
počesala
kodre
še
niže
na
čelo
.
„
Tam
ustavite
,
pred
Simonovo
hišo
!
“
je
zaklical
Kačur
vozniku
.
„
Blizu
šole
,
menda
!
“
„
Že
vem
!
“
je
odgovoril
voznik
godrnjavo
in
je
pognal
.
„
Kako
široka
je
ta
cesta
in
kako
bela
!
“
je
gledal
Kačur
.
„
Tam
je
bilo
še
v
šoli
,
še
v
cerkvi
veliko
več
prahu
in
blata
!
“
„
Saj
bomo
kmalu
videli
,
kako
!
“
ga
je
prekinila
žena
čemerno
.
„
No
,
otroka
,
zdaj
pa
že
lahko
izpregledata
!
“
„
Hej
Tone
!
“
ga
je
stresel
Kačur
narahlo
.
Obad
va
sta
hkrati
odprla
oči
,
Tone
in
Francka
.
Tone
se
je
oziral
začuden
po
belih
,
svetlih
hišah
,
ki
so
stale
ob
cesti
,
po
vrtih
,
na
katerih
so
se
svetile
velike
srebrne
krogle
,
po
zelenem
in
zlato
rumenem
polju
,
ki
se
je
lesketalo
izza
hiš
,
izza
vrtov
;
in
hiše
,
vrti
,
polje
—
vse
se
je
svetilo
iz
njegovih
začudenih
oči
...
V
dveh
prijaznih
,
sončnih
izbah
je
stalo
pohištvo
v
neredu
in
še
vse
zaprašeno
.
„
Najprej
mora
ta
prah
stran
!
“
je
zaklical
Kačur
.
„
Ta
je
še
iz
Blatnega
dola
!
“
Nato
sta
urejevala
stanovanje
do
večera
,
dokler
nista
bila
obadva
trudna
in
potna
.
Za
hišo
je
bil
majhen
vrt
z
visoko
,
košato
jablano
na
sredi
in
s
klopjo
pod
jablano
;
par
rumenih
jabolk
je
viselo
med
rumenečim
listjem
.
Otroci
so
se
podili
po
vrtu
in
zdel
se
jim
je
prostran
in
neskončno
lep
.
O
mraku
sta
stopila
na
vrt
tudi
Kačur
in
žena
in
sta
sedla
na
klop
pod
jablano
.
Prijel
jo
je
za
roko
in
mehko
,
sladko
mu
je
bilo
pri
srcu
;
gledal
je
v
davne
čase
,
zdelo
se
mu
je
,
da
trkajo
spet
na
duri
,
in
že
jih
je
pozdravljal
,
napol
še
nezaupen
,
s
solznimi
očmi
.
„
Tončka
!
“
se
je
sklonil
k
njej
.
„
To
bo
zdaj
novo
življenje
,
vse
drugačno
!
...
Rada
se
bova
imela
,
kakor
nekoč
...!
“
Objel
jo
je
in
jo
pritisnil
k
sebi
.
„
Pojdi
,
norec
!
“
se
je
zasmejala
in
je
ostala
v
njegovem
objemu
.
Sedela
sta
pod
jablano
,
v
globokem
mraku
,
kakor
tisti
prvi
večer
v
temni
krčmi
,
ko
sta
trepetala
in
so
jima
gorela
lica
...
V
dolgi
,
staromodni
,
obnošeni
suknji
,
v
istotako
staromodnem
širokokrajnem
klobuku
in
z
dolgo
črno
pentljo
pod
vratom
se
je
napravil
Kačur
v
šolo
,
da
bi
pozdravil
tovariše
.
Šola
je
bila
tako
bela
in
svetla
,
in
tako
je
žgalo
dopoldansko
sonce
v
velika
okna
,
da
se
je
Kačurju
zableščalo
v
oči
.
Nekaj
mladih
,
veselih
ljudi
je
stalo
na
belem
pesku
pred
vrati
v
živahnem
razgovoru
.
Kačur
se
je
odkril
zelo
globoko
in
se
je
zelo
globoko
poklonil
.
„
Tudi
šele
prišli
?
Včeraj
sem
videl
vašo
procesijo
!
“
ga
je
pozdravil
mlad
fant
s
prešernim
obrazom
in
tankimi
,
navzgor
privihanimi
brki
.
„
Pozdravljeni
!
“
mu
je
segel
v
roko
starejši
,
resen
in
zastaven
človek
.
„
Jaz
sem
učitelj
Jerin
!
“
Pogledal
je
Kačurju
pazljivo
v
obraz
in
se
je
narahlo
nasmehnil
.
„
Vi
pa
niste
imeli
Bog
vedi
kakšne
protekcije
!
Počasi
ste
delali
kariero
!
“
„
Postaral
sem
se
res
!
“
se
je
smehljal
Kačur
v
zadregi
.
„
Slabo
kariero
sem
delal
,
—
ampak
večidel
sem
bil
sam
kriv
!
“
„
Zelo
ste
ponižni
!
“
je
odgovoril
Jerin
nekoliko
zlovoljno
in
se
okrenil
;
mladi
učitelj
s
prešernim
obrazom
se
je
zasmejal
naglas
.
„
Glejte
,
sam
je
kriv
!
“
Tretji
človek
,
ki
je
stal
v
družbi
,
je
molčal
ter
se
oziral
na
Kačurja
z
rdečimi
,
zaspanimi
očmi
;
njegov
obriti
obraz
je
bil
naguban
in
starikav
.
Tudi
Kačur
se
je
ozrl
časih
nanj
in
zdelo
se
mu
je
,
da
ga
je
bil
že
videl
nekoč
.
„
Kaj
niste
vi
tisti
davčni
praktikant
...
iz
Zapolja
?
“
„
Sem
!
“
je
odgovoril
zaspano
.
„
Še
zmerom
davčni
praktikant
!
“
„
Za
Matildo
hodi
,
kakor
kužek
na
vrvici
!
“
se
je
smejal
mladi
učitelj
.
„
Že
pol
slovenske
domovine
in
nekaj
nemških
pokrajin
je
preromal
z
njo
!
“
„
Kaj
je
Matilda
tukaj
?
“
se
je
začudil
Kačur
in
se
skoraj
prestrašil
.
Na
stopnicah
so
se
oglasili
urni
koraki
,
zapel
je
ženski
glas
in
Matilda
je
stopila
iz
veže
.
Pogledala
je
Kačurja
čisto
od
blizu
v
obraz
,
sklenila
je
roke
in
je
vzkliknila
:
„
Jezus
Kristus
,
to
je
naš
evangelist
!
“
„
Pst
!
Pst
!
“
je
odmajal
Kačur
z
roko
in
se
je
smehljal
v
veliki
zadregi
.
„
Kaj
bi
o
tistih
rečeh
!
Kar
je
bilo
,
je
bilo
!
...
Zdaj
sem
se
postaral
...
imam
ženo
...
otroke
...
“
Strmela
je
nanj
,
na
njegov
dolgi
,
suhi
,
nagubani
obraz
,
na
redko
brado
,
ki
je
segala
v
lica
,
na
motne
,
trudne
oči
,
na
vse
to
upognjeno
,
betežno
telo
.
„
Ni
mogoče
!
“
Kačur
je
zmagal
z
ramami
.
„
Kaj
bi
bil
človek
zmerom
neumen
?
...
Zadosti
mi
je
škodovalo
!
Skoro
prepozno
sem
se
izpametoval
...
“
„
In
jaz
sem
bila
nekoč
zaljubljena
v
vas
!
...
Lahko
vam
to
povem
—
tako
ste
se
postarali
!
“
Kačurju
je
bil
razgovor
siten
in
okrenil
se
je
k
Jerinu
.
„
Rad
bi
se
pokazal
gospodu
nadučitelju
...
kje
pa
je
gospod
nadučitelj
?
“
„
Gori
!
“
je
odgovoril
Jerin
hladno
.
„
Saj
bo
prišel
,
kaj
bi
hodili
k
njemu
?
“
„
Pa
vendar
bi
se
morda
spodobilo
,
da
bi
gospodu
nadučitelju
—
“
„
Kakor
hočete
!
“
S
težkimi
koraki
je
prišel
skozi
vežo
visok
upognjen
starec
,
z
gladko
obritim
rdečim
obrazom
in
čisto
belimi
lasmi
;
suknjo
je
imel
polno
natlačeno
,
tako
da
je
štrlelo
od
njega
;
v
desnici
je
držal
gorjačasto
,
zakrivljeno
palico
,
v
levici
velik
višnjev
robec
.
Smehljal
se
je
dobrodušno
,
mahal
je
z
robcem
,
kimal
z
glavo
in
pozdravljal
na
vse
strani
.
Kačur
se
je
globoko
poklonil
in
je
hotel
izpregovoriti
;
nadučitelj
je
kimal
,
mahal
z
robcem
,
šel
je
mimo
in
dalje
.
„
Ali
pridete
zvečer
h
Gašperinu
?
V
krčmo
?
“
je
prašala
Matilda
Kačurja
.
„
Tam
bomo
malo
prepevali
za
pozdrav
!
“
„
Pridem
!
“
je
obljubil
Kačur
zamišljen
.
Vsi
obrazi
,
ki
jih
je
videl
,
vse
besede
,
ki
jih
je
slišal
—
vse
se
je
čudno
skladalo
s
tem
prebleščečim
soncem
,
z
odprtim
,
prostranim
poljem
,
z
belimi
hišami
;
motilo
ga
je
in
mu
polnilo
srce
z
nemirom
.
„
Kje
pa
bi
poiskal
župana
?
“
je
prašal
.
„
Kaj
bi
z
županom
?
“
se
je
začudil
Jerin
.
Kačurja
je
bilo
sram
,
ni
vedel
zakaj
,
in
odgovoril
je
jecljaje
.
„
Spodobilo
bi
se
morda
...
“
„
No
,
če
mislite
...
Tamle
je
!
“
je
pokazal
Jerin
z
roko
.
„
Tista
visoka
bela
hiša
ob
veliki
cesti
...
s
tistim
lepim
vrtom
...
Zbogom
!
“
Kačur
se
je
odkril
,
poklonil
se
je
z
uslužnim
smehljajem
in
se
je
napotil
z
urnimi
,
drobnimi
koraki
in
nekoliko
iztisnjenimi
koleni
—
kakor
hodijo
po
navadi
malodušni
in
bojazljivi
ljudje
.
„
Strebar
!
“
je
izpregovoril
za
njim
prešerni
učitelj
tako
glasno
,
da
ga
je
Kačur
slišal
.
Ni
se
okrenil
in
je
hitel
dalje
;
obnošena
,
ohlapna
suknja
je
frfotala
okoli
njega
in
veter
se
je
igral
z
dolgimi
škrici
.
„
Bog
mu
odpusti
!
“
je
pomislil
.
„
Kaj
ve
on
,
mladič
!
Nima
žene
,
ne
otrok
.
Da
bi
nikoli
ne
izkusil
,
kaj
se
pravi
pokonci
stati
,
če
ima
človek
križ
na
rami
in
se
mu
kolena
tresejo
...
V
gnezdo
sem
prišel
,
v
toplo
;
zdaj
se
bom
kar
lepo
v
kot
stisnil
!
“
Smehljal
se
je
predse
in
je
mežikal
v
sonce
,
ki
mu
je
sijalo
žarko
naravnost
v
lica
.
„
Težko
je
takole
...
iz
noči
naravnost
v
prevelik
dan
..
“
Stopil
je
v
svetlo
,
prostorno
vežo
;
visoka
steklena
vrata
so
bila
pred
njim
in
za
vrati
ni
bilo
nikogar
;
odpreti
se
ni
upal
in
ni
vedel
,
kam
bi
potrkal
.
Iz
nizkih
stranskih
duri
,
morda
iz
kleti
,
je
stopila
dekla
s
košem
in
steklenicami
v
rokah
.
„
Ali
je
doma
gospod
župan
?
“
je
prašal
plaho
Kačur
.
„
Doma
so
!
“
je
odgovorila
dekla
osorno
in
je
odpahnila
duri
v
stekleni
pregraji
.
„
Kaj
pa
bi
radi
?
“
se
je
okrenila
med
durmi
.
„
Učitelj
sem
“
—
„
Bom
že
povedala
hišni
!
“
Zapahnila
je
duri
in
je
šla
;
Kačur
je
čakal
.
„
Kako
gosposko
je
vse
tukaj
!
“
se
je
ozrl
po
veži
.
Začul
je
korake
in
se
je
zravnal
.
Od
one
strani
pregraje
je
stopil
v
vežo
slok
,
črnobradat
mož
in
je
odprl
duri
.
„
Stopite
no
bliže
!
“
se
je
nasmehnil
Kačurju
,
ki
je
stal
s
klobukom
v
roki
in
se
priklanjal
.
„
Pa
pokrijte
se
!
“
„
Gospod
župan
...
moje
ime
je
Martin
Kačur
,
učitelj
...
šele
včeraj
sem
prišel
v
ta
lepi
kraj
...
in
trudil
se
bom
,
da
mu
...
ne
bom
delal
sramote
...
“
Župan
se
je
zasmejal
in
mu
je
segel
v
roko
.
„
Zakaj
pa
bi
mu
delali
sramoto
?
...
Vi
ste
šaljivec
,
se
mi
zdi
!
“
„
Ne
!
“
se
je
prestrašil
Kačur
.
„
Nisem
šaljivec
...
Resno
,
gospod
župan
...
in
vestno
...
bom
izpolnjeval
svoje
svete
dolžnosti
...
in
ne
bom
se
ukvarjal
s
stvarmi
,
ki
...
ki
ne
sodijo
v
delokrog
...
ne
s
politiko
...
“
z
županovega
obraza
in
iz
njegovih
črnih
oči
je
izginil
nasmeh
in
pogledal
je
na
Kačurja
resno
in
trdo
izpod
košatih
obrvi
.
„
Kaj
pa
to
mene
briga
?
Kaj
mislite
,
da
sem
špijon
?
Učitelj
je
prav
tako
svoboden
človek
kakor
vsakdo
drug
;
počnite
,
kar
se
vam
zdi
,
da
je
prav
!
...
Klečeplazci
niso
najboljši
ljudje
!
“
Segel
mu
je
v
roko
,
umaknil
jo
je
hitro
in
je
šel
.
Potrt
in
ves
nemiren
se
je
vračal
Kačur
proti
domu
.
K
tlom
ga
je
tiščala
poldanska
svetloba
,
oči
so
ga
bolele
,
če
se
je
ozrl
na
polje
,
vse
prepleteno
s
svetlimi
,
nemirnimi
žarki
,
kakor
da
seje
sonce
zlata
in
srebrna
zrna
nanj
.
Na
fari
je
zazvonilo
poldne
in
iz
daljave
,
brenče
in
monotono
,
so
se
oglasile
podružnice
.
Bolestno
in
plaho
je
bilo
Kačurju
pri
srcu
.
„
Župnik
je
rekel
,
da
bi
bil
tujec
,
zaničevan
in
smešen
,
če
bi
se
napotil
zdaj
,
ob
prepozni
uri
,
v
svetlejše
kraje
...
“
In
zgodilo
se
je
tedaj
,
da
si
je
Kačur
,
z
grozo
in
bolečino
v
srcu
,
zaželel
Blatnega
dola
...
Tistih
vlažnih
,
zatohlih
senc
...
kjer
je
človek
spal
...
in
je
bil
miren
,
se
ni
ganil
...
kakor
v
raki
...
„
Kaj
si
že
spet
pijan
?
“
ga
je
pozdravila
žena
.
Otroci
so
gledali
nanj
z
velikimi
,
prestrašenimi
očmi
,
kakor
so
gledali
nanj
v
tistih
časih
,
ko
je
prihajal
domov
brez
klobuka
,
omahujoč
in
blaten
.
Sedel
je
za
mizo
in
je
uprl
glavo
v
roke
.
„
Tukaj
je
svet
ves
drugačen
,
žena
!
“
Prinesla
mu
je
kosilo
na
mizo
.
„
Seveda
je
drugačen
,
hvala
Bogu
!
“
Kačur
je
vzdignil
obraz
in
se
je
začudil
ženi
;
lepša
je
bila
nego
kdaj
poprej
,
kipeča
.
in
oči
so
se
ji
svetile
.
„
Kaj
si
nič
ne
želiš
v
Blatni
dol
?
“
se
je
nasmehnil
Kačur
trpko
,
skoro
očitaje
.
„
Ti
si
morda
celó
želiš
?
Ni
tukaj
pač
takih
bratcev
zate
,
da
bi
popival
z
njimi
!
“
„
O
Tončka
,
ti
...
zakaj
govorim
s
tabo
,
ko
je
,
kakor
da
bi
govoril
kamnu
!
“
„
Glej
,
si
že
spet
siten
,
pa
se
še
napil
nisi
!
...
Veš
kaj
,
Kačur
,
za
obleko
bo
pa
treba
kar
precej
skrbeti
!
Dve
nedelji
ne
pojdem
taka
v
cerkev
,
kakor
sem
!
Tukaj
se
nosijo
vse
drugače
,
tako
da
me
je
sram
!
“
„
Kje
bomo
pa
jemali
?
“
„
Saj
ni
treba
vsak
dan
mesa
!
“
„
Hitro
si
se
udomačila
,
Tončka
!
Hitro
si
pozabila
na
Blatni
dol
!
Tam
ni
bilo
treba
žide
!
“
„
Kdo
pa
je
zmerom
silil
stran
!
Pa
kdo
je
bil
tisti
,
ki
je
rekel
,
da
bom
gospa
?
Lepa
gospa
!
Lep
gospod
!
“
Kačur
je
umolknil
.
Z
vso
žarko
močjo
je
sijalo
sonce
v
izbo
in
ta
svetloba
ga
je
dušila
;
bal
se
je
,
kakor
se
je
bal
nekoč
tistih
senc
v
Blatnem
dolu
.
Čutil
se
je
v
tej
svetlobi
tujca
,
slabotnega
,
plahega
,
in
tujca
pred
svojo
ženo
,
ki
je
pila
luč
v
polnih
požirkih
,
tako
da
ji
je
sijala
iz
lic
in
iz
oči
...
Zvečer
se
je
napotil
h
Gašperinu
.
Ko
je
stopil
v
krčmo
,
je
bila
izba
že
zakajena
in
velika
družba
je
sedela
za
mizo
:
par
mladih
uradnikov
,
zaspani
praktikant
med
njimi
,
obadva
učitelja
,
Matilda
v
koketni
obleki
s
kratkimi
čipkastimi
rokavi
,
druga
učiteljica
,
mlado
,
suho
in
plaho
dekle
z
velikimi
očmi
,
in
starikava
,
klepetava
ekspeditorica
.
Glasno
so
pozdravili
Kačurja
in
so
ga
posadili
med
zaspanega
praktikanta
in
plaho
učiteljico
.
V
težkem
gostilniškem
vzduhu
,
v
tobakovem
dimu
in
dremotni
luči
svetilk
se
je
čutil
Kačur
takoj
bolj
domačega
.
Pokusil
je
vino
in
vino
je
bilo
dobro
;
nato
se
je
ozrl
po
družbi
.
Nasproti
mu
je
sedel
visok
,
lep
fant
s
pšeničnimi
,
kodrastimi
lasmi
,
zelo
nežno
poltjo
in
nelepim
izrazom
okoli
ustnic
;
gledal
je
Kačurja
s
čudnim
,
vodenim
pogledom
in
je
umaknil
oči
,
ko
se
je
Kačur
ozrl
nanj
.
Učitelju
Jerinu
se
je
poznalo
na
krepkem
,
ukazovalnem
glasu
,
da
je
že
nekoliko
pil
;
tudi
Matilda
se
je
smejala
z
razposajenim
glasom
in
motnimi
očmi
;
praktikant
je
spal
.
„
O
vas
smo
govorili
,
gospod
Kačur
,
revolucionar
v
pokoju
!
“
se
je
zasmejala
Matilda
.
„
Kod
pa
ste
se
potikali
,
da
ste
se
tako
pohujšali
?
“
„
Postaral
sem
se
,
postaral
!
“
se
je
smehljal
Kačur
in
je
pil
.
„
Postara
se
človek
,
pa
spozna
druge
skrbi
in
nadloge
in
se
mu
neče
več
,
da
bi
uganjal
neumnosti
...
“
„
Ali
bi
vam
nekaj
povedala
,
Kačur
?
Pusti
ste
,
zelo
pusti
in
dolgočasni
!
“
Okrenila
se
je
k
Jerinu
.
„
Ali
verjamete
,
da
so
preganjali
tega
človeka
?
Zato
ker
se
je
upiral
gosposkam
?
Ker
se
je
pečal
s
politiko
,
prirejal
shode
in
hujskal
narod
?
...
“
Kačur
je
stresal
z
glavo
in
je
odmigaval
z
obema
rokama
.
„
Ne
,
ne
,
ne
!
Kaj
bi
tisto
?
Nič
nisem
hujskal
!
Nič
prirejal
!
Nikoli
se
nisem
pečal
s
politiko
in
se
ne
bom
!
...
Ne
maram
,
da
bi
me
takole
...
ujeli
...
da
bi
se
igrali
z
mano
...
na
mojo
škodo
...
Za
nobeno
stvar
se
ne
brigam
,
prav
za
nobeno
!
“
„
Fej
!
“
je
zaklical
Jerin
.
„
Ali
ste
ga
slišali
?
Boji
se
,
da
bi
ga
mi
...
o
ti
prekleta
šleva
!
Kaj
smo
špijoni
?
Kaj
pa
bi
se
dalo
špijonirati
ob
takemle
bojazljivcu
?
Saj
se
še
usekniti
ne
upa
,
če
je
nadzornik
blizu
!
Tega
da
so
preganjali
?
“
Matildi
se
je
zasmilil
.
„
Drugačni
časi
so
bili
!
“
„
Kaj
tisto
,
drugačni
časi
!
“
je
klical
Jerin
razjarjen
.
„
Če
je
videl
,
da
pošteno
več
ne
more
živeti
,
naj
bi
se
bil
obesil
!
Dovolj
jih
je
bilo
,
ki
so
se
obesili
!
Tako
pa
živi
,
sebi
v
sramoto
,
drugim
v
nečast
!
“
Kačur
je
pil
hitro
,
smehljaj
mu
ni
izginil
z
ustnic
.
„
Le
dajte
...
ne
boste
me
!
Ne
bom
se
prepiral
...
nič
jeze
!
...
Deset
let
ječe
...
človek
ne
krade
več
...
ponižen
je
...
oprezen
.
“
Ozrl
se
je
preko
mize
in
je
opazil
,
da
lepega
fanta
s
pšeničnimi
kodri
ni
bilo
več
.
Matilda
je
gledala
zlovoljno
in
zamišljeno
;
suho
učiteljico
ob
Kačurjevi
strani
je
zabaval
šepetaje
kozobrad
uradnik
z
zaljubljenimi
zgodbami
in
smehljala
se
je
in
je
zardevala
;
praktikant
je
bil
naslonil
glavo
ob
mizo
in
je
smrčal
;
ekspeditorica
je
pripovedovala
dolgo
povest
,
ki
je
ni
poslušal
nihče
.
„
Kako
vraga
pa
živite
,
če
nimate
smisla
za
prav
nobeno
stvar
na
svetu
?
“
je
prašal
Jerin
.
„
Ženo
imam
in
otroke
...
in
vino
!
“
„
O
žalost
!
“
je
vzdihnil
Jerin
.
Kačurja
je
kljuvalo
v
srcu
,
tresla
se
mu
je
roka
,
kadar
je
vzdignil
kozarec
.
Vino
ga
je
omamilo
,
gledal
je
v
meglo
in
je
videl
v
megli
Jerinov
obraz
ki
se
mu
je
zdel
znan
izza
davnih
časov
.
Iztegnil
je
roko
,
pokazal
je
nanj
s
kazalcem
in
se
je
smejal
polglasno
,
od
srca
.
„
Tudi
ta
...
tudi
ta
se
ne
bo
obesil
!
“
Jerin
je
bil
pijan
in
je
vzkipel
.
„
Kaj
?
Razložite
!
“
Prešerni
učitelj
,
ki
je
bil
pijan
že
od
začetka
in
je
gledal
kakor
v
sanjah
z
izbuljenimi
očmi
,
se
je
nenadoma
zdramil
in
se
je
izkušal
vzdigniti
.
„
Razložite
!
“
Kačur
je
zmajeval
z
glavo
in
z
rokami
.
„
Ne
