blagaženska
smela
spremljati
tudi
v
novo
domovje
.
Pomilostili
so
tudi
njo
.
Toda
Rusinja
je
imela
še
neko
željo
,
katero
je
povedala
gosposki
.
Rada
,
srčno
rada
bi
ostala
do
konca
dnij
angel
varih
nesrečnikoma
,
a
ne
kot
ptujka
.
Želela
je
postati
zdravnikova
žena
,
zakaj
samo
tedaj
,
dejala
je
,
imela
bo
pred
svetom
in
pred
svojo
vestjo
pravico
vtikati
se
v
njune
osebne
in
gmotne
zadeve
.
Zdravnik
,
ki
je
bil
v
jednem
letu
popolnoma
osivel
,
četudi
mu
še
ni
bilo
nad
trideset
let
,
ni
bil
divji
blaznik
.
Nikoli
ni
kričal
,
nikoli
ni
razsajal
.
Tih
in
vase
zatopljen
je
sedeval
ure
in
ure
ter
nepremično
zrl
pred
se
.
Kar
nenadoma
pa
je
začel
jokati
in
žalovati
po
izgubljeni
ženi
.
To
njegovo
tugovanje
je
navadno
trajalo
po
celo
uro
.
Začenjalo
se
je
z
nemo
potrtostjo
,
ki
se
je
polagoma
preminjala
v
glasno
vzdihovanje
;
a
ko
se
je
na
ves
glas
najokal
,
pomiril
se
je
zopet
ter
zatopil
v
prejšnjo
otrpnost
.
Imel
je
od
tedaj
tudi
jasne
trenutke
,
in
tedaj
je
živel
samo
pri
hčerki
,
ki
jo
je
poznal
in
neizmerno
ljubil
.
A
tudi
ta
ga
je
srčno
ljubila
.
Čim
bolj
je
rastla
,
tembolj
se
je
oklepala
nesrečnega
očeta
.
Hčere
in
rajne
matere
ljubezen
se
je
spajala
v
njenem
srcu
.
V
jasnih
trenutkih
so
pregovarjali
zdravnika
,
da
bi
se
združil
z
varhinjo
.
Pravili
so
mu
,
da
je
Rusinja
le
kot
žena
pripravljena
iti
ž
njim
.
In
kaj
naj
bi
sam
počel
z
nežnim
,
bolehavim
detetom
brez
pomoči
skrbne
,
ljubeče
žene
?
Dolgo
je
trajalo
,
predno
je
zdravnik
razumel
,
kaj
prav
za
prav
hočejo
.
A
to
ga
je
tako
užalostilo
in
razjarilo
,
da
je
začel
nenavadno
besneti
ter
je
vsakoga
napadel
,
ki
mu
je
o
tem
izpregovoril
.
Toda
prijatelji
se
niso
oplašili
.
Vedeli
so
,
da
pride
po
nevihti
mir
.
„
Še
malo
tednov
pod
tem
nebom
in
Judita
pojde
za
materjo
“
,
dejali
so
mu
,
ko
se
mu
je
zopet
razjasnil
duh
.
Zadeli
so
ga
v
živo
.
Judito
?
Njo
naj
izgubi
?
Hčerko
,
živi
spominik
zveste
družice
,
naj
izgubi
?
Judito
,
jedino
tolažbo
?
Privolil
je
v
to
zvezo
.
Ko
je
zopet
prišel
jasen
trenutek
,
blagoslovila
je
cerkev
zakon
.
Nekdanja
nihilistinja
je
sedaj
sprejela
zdravnikovo
ime
,
ž
njim
pa
je
sprejela
tudi
moževo
veliko
premoženje
v
svoje
varstvo
.
Odpotovali
so
za
vselej
iz
nesrečnega
kraja
.
Komaj
so
dospeli
v
Kavkaz
,
izpremenila
se
je
žena
popolnoma
.
Njena
navidezna
milosrčnost
se
je
umaknila
pravi
brezsrčnosti
.
Saj
je
ljudje
niso
poznali
.
Nihče
ni
vedel
,
odkodi
so
.
Ravnala
je
odslej
z
nesrečnim
možem
prezirljivo
in
surovo
,
kruto
in
brezsrčno
z
njegovo
hčerko
.
Samo
kadar
se
je
možu
vrnila
zavest
,
nadaljevala
je
prejšnje
hinavsko
vedenje
.
Sicer
je
popolnoma
zanemarjala
oba
.
Sebi
pa
je
privoščila
,
kar
si
je
le
poželela
.
A
vsak
mesec
je
skrivaj
pošiljala
v
zaprtem
priporočenem
pismu
denar
v
domovino
na
Rusko
,
vedno
pod
drugim
naslovom
.
Skratka
:
vedla
se
je
samopašno
.
Zdravnikovo
duševno
stanje
se
ni
v
novi
domovini
ni
zboljšalo
,
ni
shujšalo
.
Kakor
prej
zamikal
se
je
ure
in
ure
,
ali
pa
je
tožil
,
jokal
po
izgubljeni
družici
.
Kadar
so
pa
prihajali
svetli
trenutki
njegovega
duha
,
tedaj
je
žena
skrbela
,
da
si
je
čas
kratil
samo
s
hčerko
,
v
katero
se
je
tako
zaveroval
,
da
je
pozabil
vse
drugo
,
pozabil
ženo
in
svoje
imetje
.
Da
je
njegova
hčerka
medlela
telesno
in
duševno
,
ni
nikoli
zapazil
.
Niti
na
um
mu
ni
prišlo
,
da
njegova
hčerka
strada
in
trpi
.
Judita
mu
pa
tudi
ni
nikoli
tožila
.
Ker
je
trpela
,
od
kar
je
pomnila
,
menila
je
,
da
mora
pač
tako
biti
,
ali
pa
se
je
morda
bala
,
da
ne
bi
s
tožbami
še
bolj
razžalostila
dragega
očeta
.
Ko
je
Judita
toliko
dorastla
,
da
jej
je
bilo
čas
skrbeti
za
duševno
odgojo
,
menila
je
mati
,
da
je
preslabotna
za
šolo
.
Pokazala
je
možu
svoja
učiteljska
spričevala
in
dejala
,
da
bo
sama
prevzela
pouk
.
Mož
je
bil
zadovoljen
,
saj
je
popolnoma
zaupal
ženi
.
A
kaj
je
učila
ubogo
dekletce
brezsrčna
,
brezvestna
ženska
?
Učila
jo
je
zametati
vsako
vero
,
tajiti
božje
bitje
,
sovražiti
ljudi
.
Zaupa
naj
le
sama
sebi
.
Mačeha
je
vedela
,
da
je
Judita
resne
narave
,
bogato
obdarjenega
razuma
in
jako
občutljivega
,
ljubečega
srca
.
Njena
resnost
in
razumnost
sta
ji
ugajali
,
a
ne
njeno
mehko
srce
.
Prvi
dve
stvojstvi
je
hotela
uporabiti
v
svoj
prid
,
njena
čustva
pa
zamoriti
.
Zakaj
?
Ali
je
zato
imela
poseben
namen
?
Rano
je
začela
vlivati
v
nje
dušo
strup
,
da
bi
čim
preje
v
njej
otrpnili
blagi
čuti
,
da
bi
iz
nje
napravila
neverno
,
temnogledo
bitje
,
katero
ne
bi
maralo
za
drugo
nego
samo
zase
in
bi
tudi
ne
čutilo
potrebe
,
da
bi
se
kdo
zanje
menil
.
Dajala
ji
je
knjig
,
spisanih
v
tem
duhu
,
knjig
,
ki
so
kakor
goreče
žarinje
delovale
na
njeno
mladostno
,
živo
sprejemljivo
dušo
.
„
Le
pridno
čitaj
in
se
izobražuj
,
kolikor
bolje
ti
je
mogoče
“
,
vzpodbujala
jo
je
hladnokrvno
,
„
da
se
ti
srce
ne
naveže
na
prazne
,
nične
in
minljive
stvari
sveta
,
da
bo
tvoj
duh
visoko
nad
duhom
navadnih
ljudij
.
Samo
ta
je
srečen
,
kdor
je
sloboden
,
a
kdor
hoče
biti
sloboden
,
mora
začeti
s
tem
,
da
se
njegovo
srce
ne
naveže
na
nič
,
zakaj
vsaka
vez
,
ki
nas
veže
na
kaj
drugega
,
naj
bo
še
tako
mila
,
je
vendar
le
spona
.
Vse
,
kar
ljubiš
,
ti
lahko
kdo
vzame
,
in
bolelo
te
bo
;
le
znanje
je
vedno
tvoje
,
ostane
ti
zvesto
in
vselej
ti
bo
neusahljiv
vir
sreče
in
zadovoljnosti
.
Poglej
svojega
nesrečnega
očeta
,
on
naj
ti
bo
v
potrdilo
mojih
besed
!
Da
bi
se
bil
posvetil
samo
vedam
in
svojemu
poklicu
,
ne
bil
bi
danes
tako
nesrečen
,
kakor
je
.
Ljudje
so
hudobni
,
svet
je
nehvaležen
.
“
Judita
je
verno
poslušala
mačehine
krive
nauke
,
verjela
je
njenim
besedam
in
prizadevala
se
zadušiti
v
svojih
prsih
nekaj
,
kar
se
je
ondi
vedno
nemirno
gibalo
.
Slušala
je
in
verjela
,
a
pri
tem
je
bila
silno
nesrečna
.
Pusto
je
bilo
v
njej
in
okoli
nje
.
Čitala
je
,
mnogo
čitala
učena
dela
,
a
umela
jih
je
le
na
pol
,
in
ostalo
ji
je
navadno
le
to
,
kar
je
čitala
pogubnega
.
Neko
tajno
neutešeno
hrepenenje
,
sama
ni
vedela
po
čem
,
prevzelo
je
še
sedaj
pa
sedaj
njeno
otrplo
dušo
.
Zbežala
je
tedaj
pod
milo
nebo
,
da
bi
pregnala
to
nedoumno
,
močno
čustvo
.
Saj
ni
ničesar
imela
,
po
čemur
bi
bila
hrepenela
,
in
vendar
jo
je
ta
čut
včasih
mučil
do
smrti
.
Želela
je
,
da
bi
se
raztopila
v
pene
in
se
izgubila
v
skrivnostno
neizmernost
.
Ko
jo
je
obšlo
tako
hrepenenje
,
gledala
je
nemo
navzgor
v
modro
obzorje
.
Težki
vzdihi
so
se
ji
izvijali
iz
prsij
.
A
tudi
tu
gori
ni
bilo
ničesar
,
po
čemur
bi
koprnela
.
Prazno
je
bilo
okoli
nje
in
nad
njo
,
in
vendar
je
nje
nezadovoljno
srce
sililo
v
to
praznoto
.
In
kadar
se
je
ozrla
na
svojega
nesrečnega
očeta
,
in
je
videla
,
kako
trpi
,
tedaj
bi
bila
tako
rada
kaj
zanj
storila
,
nekaj
,
kar
bi
bilo
več
,
nego
sama
vroča
ljubezen
.
„
Oh
,
ali
ni
zanj
nobene
pomoči
?
“
vprašala
je
mačeho
obupno
.
„
Ali
ne
biva
kje
višja
,
vsemogočna
moč
,
do
katere
bi
se
obrnila
ter
jo
iz
dna
srca
prosila
,
da
bi
očetu
polajšala
trpljenje
?
“
„
Ni
je
“
,
odgovorila
je
mačeha
trdo
.
„
Menda
vendar
ne
boš
tako
bedasta
,
kakor
je
toliko
ljudij
,
ki
poklekujejo
pred
kako
leseno
ali
naslikano
podobo
,
odkrivajo
ji
svoje
težave
in
prosijo
pomoči
?
Dobro
in
slabo
,
zdravje
in
bolezen
,
vse
prihaja
po
naravnih
zakonih
prirode
.
Priroda
pa
je
brezčutna
za
naše
prošnje
in
vzdihljaje
,
priroda
hodi
svojo
pot
;
podobna
je
vedno
vrtečemu
se
kolesu
,
ki
slepo
podira
in
drobi
,
a
tudi
slepo
ustvarja
in
podarja
.
Priroda
nima
srca
.
“
In
Judita
je
zadušila
tudi
to
hrepenenje
po
nekem
mogočnem
dobrotljivem
bitju
nad
nami
,
kakor
je
že
bila
zadušila
vsak
plemenit
čut
.
V
njenem
srcu
je
bila
le
še
ljubezen
do
očeta
,
a
ta
je
poganjala
vedno
globlje
svoje
korenine
.
Prevzela
je
vse
njeno
bitje
.
V
takih
razmerah
je
potekalo
Juditi
življenje
do
njenega
petnajstega
leta
.
Kar
nenadoma
se
prigodi
v
okraju
,
kjer
so
živeli
naši
naseljenci
,
velik
elementarni
dogodek
,
ki
ju
je
prisilil
,
da
so
si
zopet
morali
iskati
nove
domovine
.
Velik
požar
je
upepelil
skoro
vse
mesto
.
Bolnikovo
stanje
se
je
od
strahu
zelo
shujšalo
.
Niso
se
mu
več
vračali
prejšnji
jasni
trenutki
.
Zdravniki
so
obupali
nad
njim
.
Nasvetovali
so
,
naj
se
preseli
v
ptuje
kraje
,
da
čim
preje
pozabi
groznega
požara
.
Mož
ni
bil
več
nevaren
državi
,
in
dobil
je
dovoljenje
,
da
sme
oditi
,
kamor
li
hoče
,
le
v
ožjo
domovino
naj
se
ne
vrne
.
Kako
so
prišli
na
slovenska
tla
,
kako
je
njegova
žena
zvedela
,
da
je
v
trgu
K.
na
Primorskem
zapuščen
gradič
,
ki
že
več
let
zastonj
čaka
bivalcev
,
ostalo
je
vedno
uganka
.
Že
več
nego
pol
leta
so
bivali
naši
naseljenci
v
onem
zapuščenem
gradiču
,
in
kakor
smo
videli
,
v
veliko
grozo
vaščanov
in
tržanov
.
Lokava
žena
je
to
izprevidela
in
bila
tega
vesela
.
Ta
nespametni
strah
je
vsaj
odvračal
vsako
nepotrebno
približevanje
ljudij
,
vsa
prazna
,
njej
tako
neljuba
znanja
,
katerim
se
je
v
majhnih
krajih
tako
težko
ogniti
.
Da
bi
si
pa
še
bolj
zagotovila
toliko
zaželeno
osamljenost
,
utrjevala
in
pomnoževala
je
bojazen
praznovernega
ljudstva
.
Kadar
je
njen
mož
ječal
,
odpirala
je
široma
okna
,
da
bi
se
daleč
okrog
čuli
oni
tužni
glasovi
,
ki
so
tako
neprijetno
odmevali
v
tihi
noči
.
Oblekla
mu
je
dolgo
rdečo
haljo
,
da
bi
še
bolj
povzdigovala
bledobo
njegovega
upalega
lica
,
sive
brade
in
belih
las
;
po
njegovi
sobi
je
razpostavila
kostnjake
različnih
živalij
in
človeške
lobanje
,
sluteč
,
da
bodo
izkušali
pozvedeti
,
kaj
se
v
gradu
godi
.
Judito
je
oblačila
v
čudna
,
zanemarjena
oblačila
,
dolge
njene
lase
pa
je
puščala
,
da
bi
Judita
,
že
itak
bleda
,
bila
kot
nekakšen
duh
.
Dajala
jej
je
tudi
nasvetov
,
kako
naj
se
vede
sama
in
vpričo
ljudij
.
Zato
ni
bilo
čuda
,
da
so
jo
ljudje
imeli
za
čarovnico
.
Dolgo
,
trudapolno
potovanje
je
zdravnikove
telesne
moči
silno
oslabilo
.
Nenadna
velika
premena
podnebja
tudi
ni
bila
ugodna
za
bolnika
.
Poleg
tega
se
je
bil
na
poti
hudo
prehladil
,
začel
je
hirati
,
in
predno
je
poteklo
šest
mesecev
,
rešen
je
bil
mučnega
trpljenja
na
zemlji
.
Da
je
Judito
očetova
izguba
globoko
razžalostila
,
povedali
smo
že
.
Žena
njegova
je
vpričo
Judite
tudi
tugovala
po
njem
,
toda
ne
iz
sočutja
,
temveč
zato
,
da
bi
še
bolj
raztužila
Juditino
srce
,
da
bi
se
Judita
zbegana
in
zdvojena
,
naveličala
življenja
,
da
bi
obupala
,
obolela
in
—
—
Komu
naj
bode
v
korist
njeno
prazno
življenje
?
Niti
Judita
sama
ga
ni
bila
vesela
,
pa
da
bi
ga
bili
drugi
?
Trpela
jo
je
dolgo
dovolj
v
svoji
bližini
in
to
le
zavoljo
pokojnega
moža
.
Njega
se
je
iznebila
,
nje
skrb
bode
,
da
se
čim
preje
odkriža
tudi
nje
.
To
je
bila
odslej
vsa
skrb
samoljubne
mačehe
.
Po
onem
sestanku
na
pokopališča
z
neznanim
mladeničem
godila
se
je
z
Judito
čudna
izprememba
.
Še
več
,
nego
poprej
,
je
sedevala
pri
knjigah
,
a
sredi
najživahnejšega
čitanja
je
vstajala
in
,
kakor
da
jo
muči
tajna
skrb
ali
da
ne
ume
,
kar
je
ravnokar
premišljevala
,
hodevala
nemirno
po
sobi
,
postajala
pri
oknu
in
naglo
dihala
,
kakor
da
jo
hoče
nekaj
zadušiti
,
potem
pa
je
zopet
nadaljevala
čitanje
.
Mačeho
,
za
katero
se
do
sedaj
ni
nikoli
mnogo
brigala
,
ampak
se
ji
je
pokorila
le
iz
navade
,
opazovala
je
sedaj
večkrat
skrivaj
,
pretehtavala
njene
besede
,
ponavljala
še
jedenkrat
v
duhu
njene
pogovore
,
kakor
da
bi
rada
presodila
,
ali
je
prav
storila
,
da
ji
je
do
sedaj
slepo
zaupala
in
verjela
.
Mačehi
ni
ušla
Juditina
premena
.
Kaj
se
je
dekletu
zgodilo
?
mislila
je
sama
pri
sebi
,
na
pol
vznemirjena
,
na
pol
prijetno
iznenadjena
.
Da
bi
ji
bila
žalost
po
očetu
obsenčila
razum
,
kakor
je
nje
očeta
obsenčil
mrak
po
ženini
smrti
?
Nemogoče
ni
;
take
bolezni
tičijo
v
krvi
in
se
podedujejo
od
roda
do
roda
.
Toda
prepričala
se
je
,
da
Judita
še
nikoli
ni
bila
tako
razumna
,
nego
sedaj
.
Stavila
ji
je
tako
resna
vprašanja
,
zahtevala
je
od
nje
natančnejših
odgovorov
in
pojasnil
o
tem
in
onem
,
o
čemer
ji
je
v
prejšnjih
časih
pripovedovala
,
da
je
večkrat
sama
prišla
v
zadrego
.
Vendar
pa
ni
nič
hudega
sumila
.
Vedela
je
,
da
Judita
ne
zahaja
med
ljudi
,
da
jo
torej
nihče
ni
mogel
opozoriti
na
to
in
ono
,
kar
bi
po
njeni
želji
Juditi
imelo
ostati
tajnost
vsaj
tako
dolgo
,
dokler
ne
bi
nevera
in
dvom
pognala
v
nje
duši
tako
globokih
korenin
,
da
bi
jih
ne
bilo
mogoče
več
izruvati
.
Iz
vsega
njenega
govorjenja
sta
odmevali
globoka
bol
in
neutolažljivost
po
očeta
.
Je-li
čudo
,
da
se
je
njen
vedeželjni
duh
,
vedno
v
take
žalne
misli
utopljen
,
vpraševal
ali
ni
po
smrti
telesa
konec
tudi
človeškemu
bitju
?
Dokazovala
ji
je
torej
iznova
,
da
je
človeški
duh
minljiv
kakor
človeško
telo
,
da
je
krepost
prazna
beseda
,
da
je
Bog
samo
od
fanatikov
vere
izmišljeno
bitje
.
„
Nebesa
so
izrodek
pretirane
domišljije
mehkužnih
trpinov
,
ki
nimajo
poguma
,
da
bi
moško
nosili
svoje
težave
,
in
se
tešijo
s
sebično
mislijo
,
da
bodo
v
nebesih
našli
plačilo
za
vse
križe
življenja
;
pekel
pa
je
le
smešna
bajka
,
strah
za
otroke
.
Da
žaluješ
po
očetu
,
to
je
čisto
naravno
.
A
ne
misli
,
da
sedaj
trpi
v
neznanem
kraju
,
ali
pa
da
hrepeni
po
tebi
v
svetlih
nebesih
.
Tvoj
oče
ni
sedaj
nič
,
razgubil
se
je
,
kakor
se
razgublja
v
nič
sapa
,
katero
dihamo
.
O
tem
sem
tako
prepričana
,
da
bi
sama
sebi
vzela
življenje
,
ko
bi
se
mi
kdaj
pristudilo
.
Življenje
je
itak
samo
trpljenje
:
čemu
bi
torej
dalje
živeli
,
če
nimamo
močij
nositi
z
življenjem
tudi
trpljenje
?
“
Ko
je
vrgla
to
novo
iskro
v
Juditino
dušo
,
šla
je
pomirjena
od
nje
.
Bila
je
prepričana
,
da
bo
iskra
vnela
njeno
dušo
,
da
se
bodo
njene
besede
globoko
vtisnile
v
srce
.
Judita
je
gledala
z
odprtimi
ustmi
in
prestrašenimi
očmi
za
njo
.
Kaj
je
dejala
mačeha
?
—
Življenje
naj
si
vzame
,
kdor
se
čuti
nesrečnega
?
Ona
torej
—
zgrozila
se
je
pri
tej
misli
ter
z
roko
si
pokrila
oči
.
Kako
je
že
pravil
oni
mladenič
?
Da
je
neko
posmrtno
življenje
,
da
biva
vsemogočno
,
dobro
bitje
,
ki
kaznuje
zlo
in
plačuje
dobra
dejanja
.
Zakaj
ne
bi
bilo
to
res
,
kar
je
rekel
mladenič
?
Njegove
oči
,
njegov
obraz
,
njegove
besede
vzbujajo
večje
zaupanje
kakor
mačehine
,
četudi
nimajo
one
silne
satanske
moči
.
Oh
,
ta
dvom
,
ta
dvom
,
kako
je
bil
mučen
!
Dekle
je
grozno
trpelo
.
Želelo
je
umreti
,
umreti
samo
zato
,
da
bi
ušlo
tej
negotovosti
.
Potem
pa
se
je
Judita
zopet
večkrat
vprašala
,
ali
bi
ne
bilo
prav
,
ko
bi
prosila
mladeniča
,
katerega
je
odslej
večkrat
videla
,
a
se
ga
je
ogibala
,
da
bi
ji
še
enkrat
razložil
vse
,
o
čemer
sta
se
bila
ondan
menila
na
grobju
.
Morda
bi
ga
sedaj
bolj
razumela
.
A
kadar
ga
je
zagledala
,
bilo
ji
je
vselej
tako
tesnobno
,
da
je
zbežala
.
—
Razdraženi
duhovi
vaščanov
so
se
bili
že
zelo
pomirili
.
Župnik
jim
je
takoj
naslednjo
nedeljo
po
znanem
pogovoru
razložil
,
kaj
uči
sv.
cerkev
o
prazni
veri
,
vražah
in
čarovnicah
.
Zmajevali
so
,
a
verjeti
so
morali
gospodu
.
No
,
odkar
so
na
gradu
potihnili
tisti
turobni
glasovi
,
niso
več
imeli
prilike
govoriti
o
tem
in
vznemirjati
se
.
Judito
so
nekaj
časa
potem
radovedno
gledali
,
ker
poprej
se
niti
niso
upali
pogledati
je
.
Naposled
pa
so
se
tudi
tega
navadili
.
Le
kako
babišče
je
strašilo
otroke
ž
njo
.
Župnik
in
Viljem
sta
se
izprehajala
skoro
vsak
dan
zjutraj
po
znani
beli
cesti
ob
bregu
zelene
Soče
.
Nikoli
jima
niso
pošle
zanimive
stvari
za
kratkočasen
pogovor
.
Oba
sta
sovražila
zaduhli
zrak
po
sobah
in
zato
hodila
pod
milo
nebo
,
če
je
bilo
le
mogoče
.
Ob
Soči
pa
jima
je
bil
najljubši
izprehod
.
Viljem
je
brž
potem
,
ko
se
je
bil
sešel
z
Judito
,
pripovedoval
župniku
,
kar
je
doživel
.
In
vsak
dan
se
je
povrnil
k
istemu
predmetu
,
ki
je
oba
zelo
zanimal
.
Tudi
danes
,
več
nego
tri
tedne
po
onem
dnevu
,
ko
je
bil
ž
njo
na
pokopališču
,
začel
je
Viljem
govoriti
o
njenem
čudnem
vedenju
in
govorjenju
,
in
sicer
z
nekim
doslej
nenavadnim
nemirom
.
Župnik
ga
je
poslušal
ter
majal
z
glavo
.
„
Čudno
dekle
!
kakor
začarano
v
svoje
nazore
!
Kaj
menite
,
gospod
župnik
,
ali
je
sploh
še
kaj
upanja
,
da
bi
se
premenilo
?
“
Župnik
je
molčal
.
Ta
molk
je
Viljema
še
bolj
potrl
.
„
Zdi
se
mi
,
da
bo
rajša
žrtvovala
življenje
,
kakor
pa
svoje
krivo
prepričanje
.
“
Župnik
se
ustavi
in
pokaže
na
veliko
izdolbeno
skalo
,
ki
je
ležala
sredi
reke
.
„
Kaj
je
trdnejše
od
kamena
“
,
reče
,
„
in
kaj
rahlejše
od
vode
?
In
vendar
,
kakor
vidite
,
izpodjedla
je
voda
ono
skalo
.
Pa
,
da
se
ne
bi
dali
premeniti
nazori
,
ki
so
komaj
pognali
kali
v
njeni
duši
!
“
„
Primera
je
dobra
“
,
odvrne
Viljem
z
nasmehom
;
„
toda
voda
sme
mimo
skale
,
Judita
pa
se
ogiblje
vsakemu
človeku
,
ki
bi
mogel
nanjo
blagodejno
vplivati
,
posebno
pa
še
mene
.
Koliko
sem
si
prizadeval
v
teh
treh
tednih
,
da
bi
se
ji
približal
,
a
zastonj
:
trdovratno
se
me
izogiblje
.
Ko
bi
vi
,
gospod
župnik
,
prišli
ž
njo
v
dotiko
,
vi
bi
pač
lože
obrusili
ta
dragoceni
kamen
.
Dekle
je
vredno
boljše
usode
.
Njen
duh
je
bister
,
njeno
čustvo
globoko
,
njeno
srce
mehko
in
blago
.
“
„
A
jaz
sem
prepričan
,
da
vaš
trud
ne
bo
prazen
.
Da
se
vas
ogiblje
,
vidi
se
mi
čisto
naravno
:
boji
se
vas
,
morda
celo
nekoliko
črti
,
ker
ste
ji
omajali
sladko
vero
,
s
katero
se
je
tolažila
.
A
to
še
ni
vzrok
,
da
bi
se
oplašili
.
Iščite
jo
tako
dolgo
,
dokler
je
enkrat
nenadoma
ne
zasačite
.
In
,
verujte
mi
,
da
se
vas
potem
ne
bo
več
ogibala
.
Ona
gotovo
noč
in
dan
misli
na
to
,
o
čemer
ste
ji
govorili
.
Le
pridno
na
delo
,
dokler
imate
še
počitnice
!
Saj
ste
pravili
,
da
čutite
poseben
nagon
,
priskočiti
pravici
na
pomoč
.
Zdaj
imate
priliko
,
da
pokažete
svoje
človekoljubje
.
Poznam
vas
in
vem
,
da
ste
zmožni
priti
do
zmage
.
A
kadar
ganete
njeno
dušo
,
da
bo
vsprejemljiva
za
nadaljni
pouk
,
tedaj
dopolnim
jaz
vaše
delo
.
“
„
Hvala
vam
za
veliko
zaupanje
in
ugodno
mnenje
,
katero
imate
o
meni
“
,
odvrne
Viljem
.
Ni
vedel
zakaj
,
a
neka
ganjenost
ga
je
nenadoma
prevzela
,
ki
mu
je
skoro
solze
privabila
v
oči
.
Da
,
da
,
to
dekle
bo
rešil
,
čim
preje
rešil
,
in
naj
velja
,
kar
hoče
.
Župnik
mu
je
gledal
v
dušo
.
„
A
pazite
“
,
dejal
je
počasi
,
s
čudnim
naglasom
,
„
pazite
,
da
vas
preveč
ne
omami
njen
obraz
.
“
„
Njene
oči
so
še
nevarnejše
“
,
pravi
Viljem
ter
zardi
.
Župnik
ni
rekel
ničesar
na
to
;
začel
je
govoriti
o
drugih
stvareh
.
Poldne
se
je
glasilo
iz
cerkvic
,
razstavljenih
po
zelenih
gričih
.
V
zlatu
so
plavale
gore
in
planjave
.
Samo
gozdna
senca
je
ponujala
še
nekoliko
obrambe
proti
pekočim
žarkom
.
V
gozdnem
hladu
je
počival
Viljem
ter
čital
.
Slišal
je
,
ko
je
zvonilo
poldne
,
vedel
je
,
da
ga
doma
čaka
skrbna
mati
,
a
vendar
se
ni
mogel
odločiti
,
da
bi
šel
domov
.
Neki
posebni
čar
ima
gozdna
samota
,
ki
vabi
in
mika
z
nepremagljivo
močjo
,
in
kdor
se
mu
uda
,
težko
se
ga
oslobodi
.
Viljem
je
ljubil
že
od
nekdaj
gozde
,
a
danes
,
ko
je
bil
zrak
zunaj
tako
pekoč
,
bila
mu
je
gozdna
senca
še
posebno
ljuba
.
Vstal
je
,
da
bi
šel
še
globlje
v
gozd
.
Stopal
je
dalje
po
šumečem
lesu
,
mimo
žuborečih
potočkov
,
med
temnim
skalovjem
,
vedno
naprej
v
zeleno
šumo
,
ki
se
je
širila
pred
njim
.
Več
nego
pol
ure
je
že
hodil
po
peščeni
stezi
,
ko
se
jame
pred
njim
svitati
.
Gosto
vejevje
je
ponehalo
,
in
stopil
je
na
prijazen
travnik
,
kakor
jih
cesto
skriva
gozd
v
svoji
tišini
.
Skalovje
je
tukaj
štrlelo
visoko
kvišku
,
a
ob
njem
je
rastla
mehka
zelena
trata
.
Izpod
skalovja
je
žuborel
srebrn
vir
,
izlival
se
v
potoček
in
hitel
dalje
in
dalje
po
temnem
gozdu
,
zelenem
polju
,
dokler
se
ni
združil
z
zelenimi
valovi
bistre
Soče
.
Bil
je
to
ljubezniv
kotiček
,
kakor
ustvarjen
za
počitek
.
Viljem
se
ni
dosti
pomišljal
,
legel
je
na
trato
,
naslonil
glavo
na
velik
kamen
,
obrastel
z
mahom
,
zaprl
oči
in
se
zamislil
.
Toda
,
da
bi
dolgo
sanjaril
,
to
ni
bilo
v
mladeničevi
naravi
.
Dvigne
torej
zopet
glavo
in
začne
razmišljevati
,
ali
bi
ne
bilo
dobro
in
prijetno
okopati
noge
v
hladni
vabljivi
vodici
,
kar
zapazi
na
tleh
knjigo
.
Brž
seže
ponjo
ter
pogleda
na
naslov
.
Začudi
se
.
„
Schopenhauerjeva
dela
!
“
Kako
je
prišla
le-ta
knjiga
sem
in
čigava
je
:
Nekdo
jo
je
tukaj
pozabil
,
o
tem
ni
dvoma
,
ali
kdo
?
Domačinov
kdo
ne
,
vaščanom
se
o
črnogledcu
Schopenhauerju
še
sanjalo
ni
.
Ptujec
?
Neka
slutnja
ga
objame
,
loti
se
ga
nemir
.
List
za
listom
preobrne
,
da
bi
našel
kako
znamenje
,
kako
črko
,
ki
bi
izdala
lastnika
.
Toda
nič
tacega
ni
bilo
v
njej
,
le
močno
obrabljena
je
bila
,
imela
je
pač
pridnega
bralca
ali
morda
celo
—
bralko
.
Vstane
.
Knjigo
dene
v
žep
ter
zamišljen
,
kakor
se
mu
je
videlo
,
v
ne
vesele
misli
,
odide
.
Prišel
je
pod
goro
.
Tu
se
je
svet
zopet
odpiral
.
Gozd
je
bil
za
njim
in
krajina
se
je
kazala
očem
v
vsej
lepoti
popoldanskega
svita
.
Gora
je
širila
senco
tudi
še
todi
,
in
hlad
bližnjega
gozda
je
polnil
vzduh
.
Toda
Viljem
se
ni
ustavil
,
da
bi
se
veselil
krasnega
razgleda
,
kakor
je
sicer
vselej
storil
,
kadar
je
prišel
na
to
planjavo
.
Knjiga
mu
je
vzela
vso
dobro
voljo
.
Želel
si
je
le
domov
.
Kar
zagleda
na
skali
,
ki
je
bila
podobna
klopici
—
Judito
.
Ležala
je
kakor
do
smrti
utrujena
na
pol
na
skali
in
pritiskala
čelo
ob
trdi
kamen
.
Malo
da
ni
odskočil
.
Skoro
prestrašila
ga
je
ta
prikazen
.
In
vender
,
ali
ni
bil
šel
danes
v
ta
samotni
kraj
s
skrivnim
upanjem
,
da
najde
Judito
?
Ali
mu
ni
prav
sedaj
njena
podoba
polnila
vso
dušo
?
Judita
je
cula
njegove
stopinje
.
Ozre
se
,
zagleda
ga
,
skoči
kvišku
.
Rada
bi
zbežala
,
a
noge
ji
odreko
.
Sesede
se
na
skalo
.
Lice
ji
je
bilo
mrtvaško
bledo
,
črte
njenega
obraza
malo
da
ne
strašne
.
Ubogo
dekle
je
sanjarilo
o
pokoju
,
o
brezkončno
popolnem
pokoju
.
Saj
ji
je
mačeha
dan
za
dnem
ponavljala
,
da
blagor
njemu
,
ki
neha
živeti
.
Zanj
ni
več
bolečin
,
ne
več
hrepenenja
,
zanj
je
vse
minilo
,
ker
je
minil
on
sam
.
In
ta
misel
jo
je
zasledovala
povsodi
,
doma
v
tihi
sobici
ob
knjigah
,
v
družbi
zoprne
ji
mačehe
,
v
tišini
mile
prirode
.
Vse
je
klilo
,
rastlo
,
živelo
.
A
zanjo
ni
bilo
življenja
,
ona
ni
imela
čuta
za
vse
to
.
Slana
nevere
ji
je
zamorila
vsako
čustvo
,
da
je
videla
v
sebi
in
okoli
sebe
vse
črno
,
vse
temno
,
da
se
ji
je
življenje
od
dne
do
dne
bolj
pristudilo
,
da
bi
rada
umrla
,
a
ni
mogla
umreti
!
Viljem
jo
je
sočutno
ter
bolestno
gledal
.
Slutil
je
,
kaj
se
ji
je
v
duši
godilo
.
In
ta
izprememba
na
nji
,
odkar
je
zadnjič
ž
njo
govoril
!
Grozno
je
morala
v
tem
času
trpeti
!
Vsaka
poteza
na
licih
,
usta
in
oči
,
vse
je
pričalo
o
prestanih
dušnih
mukah
.
Viljem
je
vedel
,
da
je
tudi
sam
kriv
te
strašne
izpremembe
.
Njegove
besede
,
ki
so
bile
zmožne
vpokojiti
jo
,
potolažiti
jo
,
osrečiti
jo
,
rodile
so
v
njenem
srcu
le
gorje
,
le
obup
.
To
ga
je
tako
potrlo
,
da
ni
vedel
,
kako
bi
jo
ogovoril
,
četudi
mu
je
bila
duša
prepolna
tega
,
kar
bi
ji
rad
povedal
.
Približal
se
ji
je
skoro
boječe
.
„
Kakor
vidim
,
rana
po
očetovi
izgubi
se
še
ni
zacelila
,
temveč
,
bojim
se
,
da
se
je
še
bolj
razbolela
“
,
reče
s
tihim
,
skoro
šepetajočim
glasom
.
„
Ali
ne
hrani
vaše
srce
blagih
spominov
na
očeta
,
da
bi
mislili
nanj
s
sladko
otožnostjo
,
a
ne
s
pogubnim
obupom
?
“
Judita
se
kakor
nezavedna
ozre
nanj
.
Njene
oči
se
za
trenutek
ustavijo
na
njegovem
obrazu
,
a
brezčutno
,
kakor
da
ga
niti
ne
vidijo
.
Vendar
se
razlije
po
bledem
obličju
komaj
znatna
rdečica
.
Nekako
hlastno
si
potegne
lase
s
čela
ter
si
pogladi
krilo
,
kakor
da
se
sramuje
nečedne
zunanjosti
.
„
Blagi
spomini
?
“
ponovi
na
to
in
dene
roko
na
oči
,
kakor
da
se
hoče
šele
domisliti
,
ali
jih
sploh
kaj
ima
,
ali
tudi
,
kakor
da
ne
mara
vedeti
za
nje
.
„
Ali
se
morda
spominja
uvela
cvetica
solnčnih
poljubov
?
In
če
tudi
,
kaj
bi
ji
to
pomagalo
?
“
reče
naposled
z
brezčutnim
,
ledenim
glasom
.
„
Cvetica
nima
duše
,
tedaj
tudi
spominov
nima
“
,
odvrne
Viljem
nežno
,
„
človek
pa
—
“
„
Ima
sicer
srce
,
ima
dušo
,
a
mnogo
bolje
bi
bilo
,
ko
bi
je
ne
imel
“
,
seže
mu
Judita
v
besedo
.
„
Ali
mu
srce
in
duša
hasnita
v
življenju
?
Ali
mu
nista
prav
ona
vir
vse
nezadovoljnosti
?
Le
človek
,
ki
nima
srca
,
ki
ne
ve
,
da
ima
dušo
,
je
srečen
.
Tak
človek
živi
brezskrbno
,
ker
ne
misli
dalje
,
nego
seže
njegova
roka
;
ker
se
njegovo
srce
na
nič
ne
veže
,
in
torej
nikoli
ničesar
ne
pogreša
;
ker
ga
ne
muči
vprašanje
o
duši
,
ali
je
umrjoča
ali
ne
.
Duh
,
breme
življenja
in
smrt
sreče
!
“
„
Dekle
,
kaj
govoriš
?
“
zakliče
Viljem
in
se
zgrozi
o
takih
besedah
iz
dekliških
,
malo
da
ne
še
otroških
ust
.
„
Duh
je
najplemenitejši
del
človeka
,
ki
zanj
stvarniku
ne
moremo
biti
dovolj
hvaležni
.
Ž
njim
spoznamo
,
kaj
je
zlo
,
kaj
blago
,
ž
njim
ločimo
resnico
od
zmote
,
ž
njim
se
dvigamo
nad
bede
vsakdanjega
življenja
.
Duh
ustvarja
dela
,
ki
bi
jih
brez
njega
nikoli
ne
bilo
.
Z
duhom
se
razločujemo
od
živalij
,
ker
ž
njim
mislimo
,
čutimo
,
hrepenimo
in
ljubimo
,
in
to
je
vendar
največja
dobrota
,
največa
slast
življenja
.
“
„
Misliti
,
čutiti
,
hrepeneti
,
ljubiti
,
to
vi
imenujete
dobroto
,
slast
?
“
odvrne
Judita
s
pikrim
poudarkom
.
„
A
kadar
izgubimo
to
,
kar
ljubimo
,
kakor
sem
jaz
izgubila
očeta
,
kadar
zastonj
hrepenimo
,
kakor
jaz
po
njem
,
kadar
se
nam
od
premišljevanja
življenje
pristudi
,
ko
vidimo
poleg
ljubezni
sovraštvo
,
poleg
upa
prevaro
,
poleg
hrepenenja
mrzlo
brezčutnost
,
ali
naj
se
tudi
tedaj
to
imenuje
največja
slast
?
“
„
Judita
—
dovolite
,
da
vas
po
imenu
kličem
“
,
reče
Viljem
in
se
ji
zaupno
približa
,
„
zdi
se
mi
,
da
morem
z
vami
odkritosrčneje
govoriti
,
kakor
je
navada
z
onimi
ljudmi
,
ki
se
še
do
dobra
ne
poznajo
.
—
Judita
,
poznam
nekoliko
vašo
preteklost
.
Res
,
redko
so
vam
sijale
zvezde
prijazne
,
morda
nikoli
—
toda
mladi
ste
še
,
Judita
,
ne
obupujte
!
Ali
veste
,
kje
izvira
vaša
duševna
zbeganost
,
vaš
nenaravni
stud
nad
življenjem
,
vaša
mržnja
pred
svetom
?
Tam
,
kjer
navadno
izvira
obup
—
iz
nevere
.
Ko
bi
vi
verovali
v
Boga
,
v
božjo
previdnost
,
verovali
v
večnost
,
tedaj
—
“
„
Ne
morem
,
ne
morem
verovati
“
,
zaklice
Judita
razburjeno
in
si
obupno
z
rokami
pokrije
lice
.
„
Zakaj
ne
?
“
„
Zato
ne
,
ker
bitja
božjega
nikoli
ne
čutim
“
,
odvrne
svojeglavno
.
„
Ne
čutite
,
ker
ga
nečete
čutiti
,
ker
ga
ne
iščete
.
Toda
ne
grajam
vas
,
Judita
“
,
mehko
pristavi
,
vide
,
da
ona
zatrepeče
,
kadar
ji
očita
kak
pregrešek
.
„
Vem
,
da
vas
nihče
ni
učil
spoznavati
Boga
,
zaupati
v
božjo
previdnost
,
ljubiti
bližnjega
.
Bojim
se
namreč
,
da
so
cepili
v
vaše
srce
z
vsem
trudom
prav
nasprotna
čustva
.
Toda
ni
še
prepozno
.
Dovolite
mi
le
eno
besedo
,
odgovorite
mi
odkritosrčno
!
Od
koga
in
od
kodi
ste
se
vi
navzeli
temne
nevere
,
ki
je
pogubna
vsakemu
človeku
,
koliko
bolj
še
mlademu
dekletu
?
Ali
se
ni
morda
zalegla
v
vaše
srce
po
slabih
pogovorih
,
ali
celo
po
brezbožnih
knjigah
,
kakoršna
je
le-ta
knjiga
?
“
Ko
to
reče
,
izvleče
iz
žepa
Schopenhauerja
in
ji
ga
pokaže
.
„
Moja
knjiga
!
Kako
je
prišla
v
vaše
roke
?
“
zakliče
Judita
začudeno
,
malo
da
ne
srdito
ter
stegne
roko
po
nji
.
„
Ta
knjiga
ni
za
vas
in
zato
vam
je
ne
vrnem
“
,
reče
Viljem
odločno
in
zvezek
zopet
dene
v
žep
.
„
Kakšna
drznost
!
Tega
,
kar
je
moje
,
mi
nečete
vrniti
?
“
zavzame
se
Judita
z
glasom
,
ki
je
trepetal
od
razburjenosti
.
„
Mojega
ljubljenca
,
mojega
prijatelja
,
jedinega
,
ki
še
prijazno
sveti
v
moje
pusto
življenje
,
tega
mi
hočete
vzeti
?
“
„
Vaš
ljubljenec
je
Schopenhauer
,
vaš
prijatelj
?
“
pravi
Viljem
žalosten
,
videč
,
da
Judita
govori
resnico
.
Ali
bi
ji
sicer
bledo
,
neobčutno
lice
nenadoma
zažarelo
v
nenavadnem
ognju
?
„
Potem
se
ne
čudim
,
da
ste
,
kar
ste
.
Ali
ne
veste
,
kako
pravi
pregovor
?
Povej
mi
,
s
kom
občuješ
,
in
povem
ti
,
kaj
si
.
Prav
tako
lahko
rečem
:
Povej
mi
,
kaj
čitaš
,
in
povem
ti
,
kaj
si
!
“
„
Prosim
,
dajte
mi
knjigo
“
,
ponovi
Judita
,
toda
z
drugačnim
glasom
,
nego
prej
.
Oči
je
povesila
,
in
v
njenem
glasu
se
je
bojeval
jok
.
Mirne
,
sočutne
,
iskrene
Viljemove
besede
so
jo
tako
izpremenile
.
„
Dejal
sem
,
da
je
ne
dobite
,
Judita
,
in
tako
bo
!
“
„
Ali
mi
morda
prisojate
tako
malo
razuma
,
da
ne
bi
Schopenhauerja
dovolj
razumela
.
“
„
Prav
zato
,
ker
ga
razumete
,
ni
za
vas
“
,
odgovori
Viljem
resno
.
„
Pustite
nekaj
časa
knjige
.
Knjige
so
vam
otrovale
srce
.
Odprite
rajši
—
knjigo
prirode
,
in
videli
bodete
,
kako
lep
je
svet
,
kako
živo
življenje
diha
iz
vsega
stvarstva
.
Spoznali
bodete
,
da
vse
to
snuje
,
nad
vsem
tem
čuje
neko
neskončno
lepo
bitje
.
Padli
bodete
pred
njim
na
kolena
,
vaše
srce
ga
bo
zaljubilo
in
ta
ljubezen
bo
objela
vse
stvari
.
Oj
,
kako
bo
oživelo
vaše
zamorjeno
srce
!
Schopenhauerja
bodete
vrgli
na
ogenj
in
čudili
se
,
da
vas
je
kedaj
oveval
ta
satanski
duh
.
“
Ko
je
Viljem
govoril
,
dvignila
je
Judita
oči
in
skoro
nehote
ozrla
se
po
krajini
.
Nekaj
posebnega
je
bilo
leglo
na
vso
krajino
,
od
travnikov
in
polja
v
daljavi
,
po
katerih
je
bliščalo
solnčno
zlato
,
do
čistega
potoka
,
čegar
žuborenje
se
je
zdelo
,
da
hoče
vse
okrog
zazibati
v
sladek
sen
.
Bajni
mir
je
dihal
iz
tihotnega
lesovja
in
s
prečudnim
čarom
objemal
ves
okraj
.
Objel
je
tudi
Viljema
in
Judito
,
ki
sta
si
stala
v
tem
trenutku
molče
nasproti
,
in
z
njenega
temnega
obraza
je
z
nežno
silo
izbrisal
vso
bridkost
,
vse
sovraštvo
,
ter
dahnil
vanj
neko
otožno
milobo
.
Ta
čar
je
pa
sukal
od
enega
do
drugega
nevidno
nit
,
in
vedno
močneje
in
močneje
je
sukal
;
potoček
ob
njunih
nogah
pa
je
tekel
naprej
in
naprej
ter
jima
mimogrede
šepetal
tisto
staro
,
a
vedno
novo
pesem
o
ljubezni
.
A
hipoma
se
raztrga
ta
čar
,
kakor
da
bi
bila
kruta
roka
nenadoma
po
njem
segla
.
Judita
se
zgane
,
pokrije
si
z
rokami
oči
,
kakor
da
ne
mara
,
da
nece
ničesar
videti
,
in
zakliče
:
„
Vsa
ta
lepota
,
vsa
čustva
,
ki
jih
vzbuja
,
so
goljufiva
.
Omamlja
nas
ž
njimi
,
da
smo
tem
nesrečnejši
,
ko
se
nam
izneverijo
.
—
Dajte
mi
knjigo
!
“
„
Judita
!
“
„
Dejala
sem
,
da
mi
vrnite
knjigo
;
moram
,
hočem
jo
imeti
!
“
„
Tukaj
je
“
,
reče
Viljem
mračno
.
Judita
hlastno
seže
po
nji
,
potem
pa
zbeži
,
ne
da
bi
ga
bila
pozdravila
ali
še
jedenkrat
se
nanj
ozrla
.
Zbegana
,
brez
sape
,
dasi
je
potrebovala
namesto
jedne
dve
uri
za
pot
do
doma
,
prišla
je
Judita
domov
.
Knjigo
je
držala
še
v
roki
,
oči
so
ji
žarele
,
a
ta
žar
ni
bil
več
odsev
zmage
in
zadovoljnosti
,
temveč
nasprotno
:
poraza
in
nezadovoljnosti
.
Proti
navadi
ji
pride
mačeha
naproti
,
in
zdelo
se
je
,
da
jo
je
čakala
.
„
Dolgo
si
bila
danes
na
izprehodu
“
,
reče
ji
očitaje
ter
jo
nezaupno
pogleda
,
kakor
zadnji
čas
navadno
.
„
Ob
tej
vročini
bi
bilo
bolje
,
ko
bi
po
dnevu
ne
hodila
iz
doma
;
zjutraj
in
zvečer
,
mislim
,
da
se
lahko
dosti
izprehodiš
.
Saj
veš
,
da
se
te
ljudstvo
boji
,
čemu
torej
plašiš
ljudi
pri
delu
?
Prosim
te
še
jedenkrat
,
hodi
menj
ko
mogoče
med
ljudi
,
ne
spuščaj
se
z
nikomur
v
pogovor
.
Ljudje
,
ki
imajo
značaj
kakor
ti
,
tvoje
globoko
mišljenje
,
izobrazbo
,
ne
potrebujejo
nobenih
družb
;
tvoj
duh
in
pa
tvoje
knjige
,
menim
,
napolnjujejo
dovolj
tvoj
čas
“
,
pristavi
s
prijaznim
glasom
,
zapazivši
Schopenhauerja
v
njenih
rokah
,
„
Nikoli
ne
zabi
,
da
je
svet
tvojega
ubogega
očeta
in
pozneje
še
tebe
ž
njim
pregnal
iz
domovine
,
obsodil
v
večno
samoto
,
ter
izključil
iz
družabnega
življenja
.
Sedaj
se
ti
maščuj
svetu
za
krivico
s
tem
,
da
ga
popolnoma
preziraš
.
Pokaži
mu
,
da
lahko
živiš
brez
njega
tudi
sedaj
,
ko
ti
je
pot
zopet
odprta
.
Toda
,
saj
vem
,
da
si
pametna
.
Še
to
“
—
pravi
kakor
mimogrede
—
„
te
dni
pride
moj
brat
.
“
„
Vaš
brat
?
“
začudi
se
Judita
.
„
Saj
mi
še
ni
bilo
znano
,
da
imate
brata
.
“
„
Kako
naj
bi
bila
o
njem
govorila
v
žalostnih
razmerah
,
ki
smo
v
njih
živeli
s
pokojnim
očetom
?
Tvojega
očeta
bi
pa
tudi
bilo
malo
zanimalo
,
da
imam
brata
;
zato
mu
tudi
nisem
nikoli
dovolila
,
da
bi
bil
prišel
k
nam
.
Osemnajst
let
ga
že
nisem
videla
,
zato
si
misli
,
kako
želim
zopet
objeti
ga
.
Rada
bi
tudi
kaj
čula
o
svojih
ljudeh
,
če
niso
že
pomrli
,
kar
živim
v
prognanstvu
.
Brat
je
bil
v
mladosti
nekoliko
lahkomiseln
,
in
bržčas
se
ni
še
poboljšal
.
Zato
te
prosim
,
da
bi
mu
bila
prijazna
,
tudi
,
ko
bi
se
ti
njegova
zunanjost
ne
zdela
prikupljiva
.
Sicer
pa
je
popolnoma
mojega
mišljenja
in
prepričanja
,
in
ni
se
bati
,
da
bi
ti
nadležno
vsiljeval
kake
ptuje
nazore
.
Toda
,
kaj
ne
,
Judita
,
nama
ne
bo
nihče
več
omajal
nazorov
o
življenju
?
“
pristavi
in
ji
na
videz
dobrovoljno
položi
roko
na
ramo
.
Judita
se
zgane
.
„
Če
so
le
ti
nazori
tudi
pravi
in
pošteni
?
“
reče
zategnjeno
,
strese
se
,
obrne
z
mržnjo
od
mačehe
in
izgine
v
svojo
sobo
.
„
Z
dekletom
se
zadnji
čas
vrši
neka
izprememba
“
,
mrmra
mačeha
sama
zase
.
„
Vedno
bolj
odurna
je
proti
meni
in
nezaupna
.
Ali
sem
mar
zato
prebila
toliko
lepih
let
življenja
v
samoti
,
da
mi
nazadnje
uide
moja
žrtev
?
Ne
,
nikakor
ne
!
Skrajni
čas
je
,
da
pride
on
—
zmaga
mora
biti
moja
!
“
Judito
so
vso
prevzeli
dogodki
,
ki
jih
je
po
dnevu
doživela
.
Čudne
misli
so
se
ji
motale
po
glavi
,
čudna
čustva
plala
ji
po
srcu
.
Prav
je
dejala
mačeha
,
da
se
je
ž
njo
zgodila
velika
izprememba
.
Drugega
dne
je
vzela
Judita
na
svoj
jutranji
izprehod
majhen
zavitek
s
seboj
.
Prva
pot
je
bila
vsako
jutro
na
očetov
grob
,
danes
pa
je
šla
mimo
.
Bolestno
se
je
ozrla
na
grobove
,
a
ustavila
se
ni
,
ampak
hitela
je
dalje
.
Bilo
je
še
zgodaj
.
Notranji
nemir
in
jutranja
sveža
sapica
sta
ji
privabila
na
lice
rožnat
odsev
,
v
očeh
pa
rosen
svit
,
da
so
blestele
,
kakor
rosnate
cvetke
,
ki
so
rastle
ob
potu
.
Kako
dolga
se
ji
je
danes
zdela
pot
do
skalnate
klopice
,
na
kateri
se
je
sedaj
dan
za
dnevom
zatapljala
v
trpke
misli
,
in
pri
kateri
je
včeraj
...
Oh
ta
nesrečna
knjiga
,
zavoljo
katere
je
njega
užalostila
,
njega
,
ki
mora
biti
tako
dober
,
kakor
je
bil
le
še
oče
!
Saj
prav
tako
dobrohotno
,
kakor
on
,
govoril
je
oče
ž
njo
,
prav
s
tako
milim
pogledom
je
oče
zrl
nanjo
.
Drug
doslej
nihče
ne
.
„
Ne
,
ne
maram
več
za
ono
knjigo
,
ne
mogla
bi
je
več
čitati
,
ne
jedne
besede
ne
.
Toda
,
če
jo
obdržim
,
sodil
bi
on
lahko
,
da
jo
še
vedno
čitam
in
tega
nečem
,
da
bi
on
tako
mislil
.
Zve
naj
,
da
spoštujem
njegovo
željo
.
Na
klopico
jo
bom
položila
,
potem
pa
bom
zbežala
.
Nekaj
mi
pravi
,
da
pride
on
tje
,
da
bo
knjigo
videl
ter
jo
odnesel
.
Ima
naj
jo
,
ker
jo
je
tako
iskreno
želel
.
Jedno
knjigo
več
ali
manj
,
kaj
de
to
.
“
Izgubila
sem
ljubega
očeta
,
izgubim
naj
še
jedinega
prijatelja
—
to
knjigo
!
Tudi
Schopenhauerjevih
zvezkov
,
katere
še
doma
hranim
,
ne
bom
se
več
dotaknila
!
“
Tiho
se
približa
klopici
.
kakor
bi
želela
,
da
bi
njena
navzočnost
ostala
skrita
celo
nemi
prirodi
,
vzame
Schopenhauerjev
zvezek
iz
zavitka
in
ga
položi
na
klop
.
Lahno
vzdahne
,
kakor
da
se
je
iznebila
težkega
bremena
.
Sedaj
pa
proč
,
proč
od
tod
!
Toda
noga
ji
zastane
.
Ne
daleč
od
nje
je
stal
Viljem
,
resen
,
nem
;
le
njegove
oči
so
tako
glasno
govorile
.
Judita
povesi
oči
ter
obstane
kakor
kip
.
Tiho
je
bilo
okoli
nje
,
tako
tiho
,
da
bi
bila
lahko
čula
drug
drugega
srce
.
Judita
prva
izpregovori
:
„
Prinesla
sem
vam
knjigo
,
katero
ste
včeraj
želeli
imeti
.
“
„
Hvala
!
Vedel
sem
to
,
zato
sem
prišel
“
,
reče
Viljem
mirno
,
kakor
da
bi
to
bilo
samo
o
sebi
umevno
.
Ko
bi
ga
pa
bila
Judita
v
tem
hipu
pogledala
,
videla
bi
bila
njegove
od
veselja
žareče
oči
.
A
ni
ga
pogledala
.
Ni
vedela
zakaj
,
a
hladnost
njegovih
besed
jo
je
zadela
.
Toliko
je
žrtvovala
,
bližal
se
je
čas
,
da
bi
se
odpovedala
celo
svojim
nazorom
,
in
on
ji
ne
ve
nobene
hvale
.
Res
je
torej
,
kar
pravi
Schopenhauer
,
da
je
svet
nehvaležen
!
Srce
jo
zaboli
,
da
je
pahnila
od
sebe
tega
prijatelja
.
Obrne
se
,
da
bi
šla
.
Komaj
slišno
zamrmra
:
„
Srečno
!
“
„
Judita
,
ali
že
odhajate
?
“
zakliče
Viljem
za
njo
in
stopi
naprej
,
kakor
da
ji
hoče
zabraniti
odhod
.
„
Na
očetovem
grobu
še
nisem
bila
danes
“
,
pravi
Judita
hladno
,
a
noga
se
ji
vendar
nehote
ustavi
.
„
Judita
,
zahvalil
se
vam
še
nisem
za
to
,
kar
ste
storili
meni
na
ljubo
,
toda
bodite
uverjeni
,
da
znam
ceniti
to
vaše
samozatajevanje
in
premagovanje
.
Kako
naj
vam
povrnem
vašo
prijaznost
?
“
Judita
je
molčala
in
zrla
v
daljavo
.
„
Veste
,
s
čim
,
menim
,
da
se
vam
pokažem
najbolj
hvaležnega
?
Če
vam
bodem
jaz
to
,
kar
vam
je
bil
dosedaj
Schopenhauer
.
Judita
,
sprejmite
me
za
prijatelja
!
“
„
Ne
maram
več
za
prijatelje
,
nečem
na
nikogar
vec
navezavati
srca
“
,
odvrne
ona
malo
da
ne
odurno
.
„
Na
kaj
takega
navezati
srce
,
kakor
je
knjiga
,
ki
leži
tu
na
klopi
,
tudi
jaz
ne
bi
vam
svetoval
.
A
potrebujete
prijatelja
,
ki
bi
vas
vodil
,
vam
svetoval
,
vas
prisrčno
ljubil
—
.
“
„
Ljubil
—
?
“
seže
mu
Judita
naglo
v
besedo
.
„
Ljubil
?
Kaj
je
ljubezen
?
“
„
Ljubezen
?
Kaj
vam
je
rekel
oče
,
Judita
,
ko
vam
je
gladil
laske
in
božal
lica
,
ko
je
mislil
le
na
vas
,
živel
le
za
vas
;
glejte
,
to
je
delala
ljubezen
.
Taka
ljubezen
seveda
je
dana
le
očetu
,
le
materi
—
a
jaz
vam
ponujam
prijateljsko
ljubezen
.
‚
Gorjé
samemu
‘
,
rekel
je
velik
modrijan
.
‚
zakaj
če
pade
,
ga
nima
,
da
bi
ga
vzdignil
.
‘
Težko
tudi
vam
!
Otrovali
so
vam
srce
,
in
gorje
vam
,
če
bo
le
obup
vaš
tovariš
.
Judita
,
ali
ne
morete
spoznati
,
da
bi
vam
bilo
v
veliko
tolažbo
,
ko
bi
imeli
koga
na
svetu
,
ki
bi
mu
brez
skrbi
,
brez
straha
odprli
srce
,
potožili
svoje
boli
,
odkrili
svoje
dvome
—
ali
bi
vam
ne
bilo
to
v
tolažbo
.
“
Judita
je
molčala
.
„
Judita
,
zakaj
mi
ne
zaupate
?
Ko
sem
vas
prvič
videl
,
ali
sem
se
vam
smejal
,
kakor
drugi
ljudje
,
ali
sem
vam
rekel
:
čarovnica
,
ali
sem
bežal
pred
vami
?
Kdaj
sem
vas
žalil
,
Judita
,
z
nemilo
besedo
,
kdaj
sem
bil
proti
vam
neodkritosrčen
?
“
„
Saj
tega
nisem
rekla
.
“
„
Zakaj
mi
torej
ne
zaupate
?
Glejte
,
ko
sem
prvič
slišal
o
vas
,
ko
sem
vas
prvič
videl
,
smilili
ste
se
mi
,
imel
sem
sočutje
z
vami
,
in
rad
bi
vam
bil
pomagal
.
Oh
,
koliko
bolj
ste
se
mi
smilili
,
ko
sem
spoznal
,
da
so
vam
hudobni
ljudje
izruvali
iz
srca
,
kar
je
človeku
najbolj
tolažilnega
,
—
vero
!
Tedaj
sem
sklenil
,
pomoči
vam
;
od
tedaj
vas
ljubim
z
najprisrcnejšo
prijateljsko
ljubeznijo
,
z
ljubeznijo
,
ki
vam
želi
le
dobro
.
A
zastonj
bo
moja
ljubezen
,
če
mi
je
vi
ne
bodete
vračali
.
Judita
,
izberite
me
za
svojega
prijatelja
,
in
trdno
upam
,
da
najdete
zopet
srčni
mir
in
srečo
življenja
!
“
Molče
je
poslušala
Judita
mladeničeve
besede
,
preproste
sicer
,
brez
mehkobe
,
a
tako
prijazne
,
tako
polne
ljubezni
.
Vedno
je
čutila
,
da
jo
mladenič
vse
drugače
ljubi
,
kakor
mačeha
;
a
tako
v
srce
ji
še
niso
segle
njegove
besede
.
Začela
je
slutiti
,
da
so
na
svetu
še
drugačni
ljudje
,
kakor
pa
jih
slika
Schopenhauer
,
in
neka
sladkost
ji
je
objela
srce
.
Saj
to
srce
je
bilo
tako
potrebno
koga
,
ki
bi
se
zaupno
nanj
naslonilo
,
to
je
dobro
vedela
,
četudi
je
sama
sebi
tajila
.
Kaj
jo
je
vedno
gnalo
na
očetov
grob
,
kaj
drugega
,
kakor
ta
potreba
?
„
Judita
!
Ali
so
torej
bile
zastonj
moje
besede
?
Ali
mi
ne
morete
biti
prijazni
?
“
„
Saj
sem
vam
prijazna
.
Oh
,
da
“
,
—
vzkipelo
ji
je
hipoma
iz
srca
—
„
bodite
,
bodite
moj
prijatelj
—
morda
pri
vas
utolažim
svoje
srce
,
pozabim
svoje
gorjé
!
“
„
Ali
mi
bodete
tedaj
vedno
odkritosrčno
povedali
,
kar
vas
bo
težilo
?
Ali
bodete
poslušali
moje
nasvete
?
Poslušali
me
tudi
tedaj
,
ko
vas
bom
morda
moral
opominjati
,
svariti
,
ko
vam
bom
moral
morda
očitati
napake
?
“
„
Oh
,
vedno
,
vedno
,
moj
prijatelj
!
“
„
Z
Bogom
torej
,
Judita
,
za
sedaj
,
a
upam
,
da
se
poslej
večkrat
vidiva
.
Knjigo
tu-le
vzamite
,
jaz
vam
popolnoma
zaupam
,
da
je
ne
pogledate
več
.
Z
Bogom
,
Judita
!
“
Judita
je
mirno
stala
na
mestu
.
Komaj
je
vedela
,
kaj
se
je
bilo
ž
njo
zgodilo
.
Ni
odgovorila
:
z
Bogom
,
saj
še
ni
imela
vere
v
Boga
,
tudi
ni
dejala
:
srečno
.
Sedla
je
na
klop
,
podprla
si
z
rokami
glavo
in
se
zamislila
.
Prijateljstvo
?
Ali
ne
bo
prazna
beseda
?
Ali
mu
bo
mogla
verovati
,
ko
ji
bo
govoril
o
Bogu
,
o
neumrjočnosti
duše
,
o
večnosti
?
O
,
njemu
bo
verovala
,
saj
je
verovala
sovražljivi
mačehi
,
verovala
mrtvi
knjjgi
,
zakaj
bi
njemu
ne
,
ki
ji
hoče
tako
dobro
?
Čut
hvaležnosti
se
ji
je
vzbudil
v
srcu
,
hvaležna
bi
rada
bila
za
to
srečo
,
a
komu
?
Kdo
ji
je
naklonil
to
prijateljstvo
?
Ozrla
se
je
na
nebo
.
Oh
,
ko
bi
tam
gori
,
tam
gori
za
nebesi
res
bival
Bog
,
ko
bi
ji
bil
dal
ta
Bog
v
svoji
ljubezni
prijatelja
,
kako
bi
tudi
njega
rada
imela
...
Boga
...
Zakrila
si
je
lice
in
zajokala
in
dolgo
jokala
;
ali
bolj
od
sreče
ali
nesreče
,
kdo
ve
?
Potekali
so
dnevi
.
Pričakovanega
gosta
ni
bilo
na
gradič
.
Judita
ni
popraševala
po
njem
,
pozabila
je
skoro
,
da
je
imel
priti
.
Mačeha
je
bila
zavoljo
tega
silno
čemerna
,
a
Juditi
ni
povedala
,
zakaj
ga
še
ni
.
Toda
bolj
,
nego
bratovo
odlašanje
,
vznemirjala
jo
je
nepričakovana
izprememba
na
Juditi
.
Dan
za
dnevom
se
ji
je
Judita
bolj
odtujevala
,
ni
več
ž
njo
govorila
o
tem
in
onem
,
kakor
prej
,
ni
je
prosila
pojasnila
v
zamotanih
vprašanjih
.
Kadar
je
mačeha
po
stari
navadi
s
skeptiškim
prezirom
tožila
o
svetu
in
o
ljudeh
,
poslušala
jo
je
Judita
brez
zanimanja
,
le
še
zaradi
vljudnosti
.
Mačeha
je
izprevidela
,
da
je
pri
koncu
njena
vsemogočna
vlada
nad
dekletom
.
A
ni
se
hudovala
,
pustila
jo
je
,
da
misli
in
dela
po
svoji
volji
.
Vedla
se
je
,
kakor
da
bi
ji
bilo
vsega
le
malo
skrb
.
Mislila
si
je
,
če
jo
sedaj
pusti
pri
miru
,
bo
napad
o
priliki
tem
močnejši
.
Zvedela
je
nekoliko
od
nje
same
,
nekoliko
pa
od
postrežnice
,
stare
,
preproste
ženice
,
ki
jo
je
beda
prisilila
v
to
službo
,
da
Judita
že
dalje
časa
občuje
z
ljudmi
,
in
da
večkrat
zahaja
v
rodbino
domačega
učitelja
.
Mačeha
je
dobro
vedela
,
da
je
bilo
to
krivo
prečudne
izpremembe
.
Juditine
knjige
,
ki
so
ji
bile
poprej
najljubše
razvedrilo
,
ležale
so
zaprašene
na
polici
.
A
zapazila
je
na
mizi
druge
knjige
,
ki
jih
je
Judita
nekod
dobivala
,
in
kakor
je
vse
kazalo
,
tudi
pridno
čitala
.
Našla
je
na
mizi
tudi
slovensko
slovnico
in
čitanko
.
In
pa
Judita
sama
!
Je-li
to
bilo
tisto
bledo
,
plašno
,
odurno
dekle
,
ki
je
nepremakljivo
po
ure
in
ure
čepelo
pri
knjigah
,
ali
pa
ob
nogah
duhobolnega
očeta
,
ter
se
ž
njim
zabavalo
z
brezmiselnimi
,
zmedenimi
pogovori
?
Tudi
sedaj
se
njeno
lice
ni
še
strinjalo
s
cvetom
njenih
let
;
tudi
sedaj
se
ni
nikoli
nasmehnila
,
toda
njena
resnost
je
bila
izgubila
ono
odurnost
,
ki
ji
je
dajala
nekaj
divjega
.
Plašljivost
in
boječnost
,
ki
sta
bili
krivi
,
da
je
tako
dolgo
slepo
služila
mačehini
volji
,
izpremenili
sta
se
v
neomajno
trdnost
.
Judita
je
še
bila
zamišljena
,
kakor
nekdaj
,
a
iz
očij
ji
ni
sijal
obup
.
V
njeni
zamišljenosti
je
bilo
sedaj
nekaj
milo-otožnega
.
Njena
duša
je
koprnela
po
nečem
,
česar
bitje
je
slutila
,
a
ni
mogla
razumeti
.
Sploh
vse
na
nji
je
izdajalo
lokavi
opazovalki
,
kaj
se
ji
vrši
v
duši
in
srcu
.
Bila
je
prepričana
,
da
je
dekle
za
njo
izgubljeno
—
pa
kaj
dekle
,
kaj
je
mačehi
bilo
za
Judito
,
želela
si
je
le
njenega
velikega
imetja
,
ki
o
njem
Judita
nič
ni
vedela
.
Iznebiti
se
starca
in
Judite
,
to
je
bil
njen
smoter
.
Hotela
je
Judito
duševno
ugonobiti
,
saj
je
vedela
,
da
z
dušo
ugonobi
tudi
telo
.
In
sedaj
?
Marsikdo
bi
bil
obupal
,
a
mačeha
ni
obupala
.
Viljem
in
Judita
sta
se
često
videvala
.
Viljem
jo
je
bil
seznanil
tudi
z
domačimi
.
Učiteljeva
rodbina
ni
bila
velika
.
Najstarejša
hči
je
bila
že
omožena
v
trgu
.
Poleg
očeta
učitelja
,
njegove
dobre
in
skromne
žene
,
bila
sta
pri
domu
še
Viljem
in
jedna
hči
,
ki
je
bila
dve
leti
starejša
od
njega
.
Toda
dvaindvajsetletno
dekle
je
bilo
nesrečno
že
od
rojstva
,
bilo
je
gluhonemo
.
Zato
se
je
mogla
le
malo
vdeleževati
Juditinih
posetov
.
Vendar
jo
je
prijateljska
vez
združila
z
Judito
.
Marička
je
bila
krotka
,
mila
,
pobožna
;
na
njenih
ustnah
se
je
vedno
zibal
prijazen
smehljaj
,
kakor
da
njeno
srce
ne
pozna
drugega
nego
radost
in
veselje
.
Le
kadar
ni
mogla
komu
postreči
,
ker
je
bila
gluhonema
,
tedaj
je
postala
otožna
.
Čutila
je
,
da
je
v
nadlego
svojim
dragim
.
Judito
je
globoko
ganila
ta
miloba
in
prečudna
udanost
.
Marički
pa
se
je
tudi
v
srce
smililo
bledo
,
zapuščeno
dekle
.
Sočutje
ju
je
družilo
in
vezalo
vedno
tesneje
.
„
Kako
je
le
to
,
da
je
vaša
sestra
vedno
tako
vedra
in
zadovoljna
?
“
vprašala
je
Judita
Viljema
.
„
Kako
?
Marička
veruje
.
Četudi
gluhonema
,
našla
je
vendar
svojega
Boga
.
In
Bog
je
Bog
ljubezni
in
tolažbe
.
“
„
Da
,
vera
,
vera
,
draga
Judita
“
,
oglasil
se
je
učitelj
,
ki
je
slišal
pogovore
,
„
ona
je
jedino
pribežališče
v
nadlogah
življenja
.
Brez
vere
je
človek
trohel
čolnič
,
ki
ga
mečejo
valovi
semtertje
,
dokler
se
ne
razbije
ob
pečinah
.
Oj
,
kako
je
mene
zgrabil
obup
,
ko
sem
zapazil
,
da
je
moje
dete
—
gluhonemo
!
In
to
najbolj
le
zaradi
tega
,
ker
moja
vera
v
Boga
in
njegovo
previdnost
tedaj
še
ni
bila
trdna
.
Veroval
sem
tudi
tedaj
,
a
le
bolj
po
zunanje
.
V
srcu
mi
vera
ni
živela
.
Ali
naj
povem
,
kako
se
je
vse
zgodilo
:
Dobro
!
Marička
je
bila
lepo
,
zdravo
dete
.
Ker
je
bila
Anka
,
naša
prvorojenka
,
živa
podoba
matere
,
veselilo
me
je
tembolj
,
ko
sem
našel
,
da
ima
Marička
moje
poteze
.
Dete
je
rastlo
in
se
razvijalo
,
in
jaz
sem
je
ljubil
in
negoval
,
kakor
še
nič
do
tedaj
na
svetu
.
Ko
je
bila
pol
leta
stara
,
tedaj
,
ko
navadno
zdravi
otroci
začno
opazovati
in
se
zanimati
za
to
,
kar
se
okoli
njih
godi
,
tedaj
mi
je
začelo
postajati
vedno
tesneje
pri
srcu
,
in
temne
slutnje
so
me
obšle
.
Nekega
dne
,
ko
je
Marička
sladko
spavala
,
pridrl
je
veliki
sosedov
pes
v
sobo
in
začel
na
ves
glas
lajati
.
Bil
sem
z
otrokom
sam
v
sobi
ter
sem
popravljal
šolske
naloge
.
Tako
sem
se
prestrašil
,
da
mi
je
pero
padlo
iz
rok
.
Skočim
kvišku
in
hitim
k
otroku
,
da
ga
utešim
,
ker
sem
bil
prepričan
,
da
se
je
moral
vzbuditi
in
preplašiti
.
Toda
kako
sem
se
začudil
,
videč
,
da
je
Marička
mirno
dalje
spančkala
!
Drugikrat
o
grozni
nevihti
je
treščilo
v
našo
hišo
.
Otrok
je
bedel
,
a
niti
mignil
ni
,
a
mi
smo
bili
od
silovitega
treska
vsi
omamljeni
in
nekaj
časa
na
pol
gluhi
.
Takrat
sem
do
cela
spoznal
,
da
je
Marička
gluha
in
da
bode
tudi
nema
.
Obupal
sem
.
Hudoval
sem
se
nad
krivično
in
brezsrčno
usodo
in
želel
otroku
smrt
.
Dete
je
nekaj
mesecev
pozneje
res
zbolelo
,
nevarno
zbolelo
,
da
smo
vsak
trenutek
pričakovali
smrti
.
In
ko
se
je
že
borilo
s
smrtjo
in
je
žalostno
obračalo
vame
ugašajoče
oči
,
kakor
bi
hotelo
reči
:
‚
želel
si
,
da
te
zapustim
,
sedaj
pojdem
‘
,
oglasila
se
je
v
meni
vest
,
a
še
bolj
nego
vest
,
oglasilo
se
je
očetovsko
srce
,
kakor
nikoli
poprej
.
„
Ne
umri
,
ne
umri
,
hčerka
moja
“
,
zaplakal
sem
in
padel
na
kolena
,
„
bodi
še
taka
sirota
,
da
le
živiš
,
da
te
le
smem
pritiskati
na
svoje
srce
.
O
Bog
,
o
Bog
,
pusti
mi
moje
dete
“
,
vzdihnil
sem
iz
globočine
svoje
duše
s
poprej
neznanim
zaupanjem
.
In
Bog
mi
jo
je
pustil
,
in
ona
,
četudi
nema
in
gluha
,
bila
mi
je
doslej
večje
veselje
,
nego
oba
moja
zdrava
otroka
.
In
od
onega
časa
sem
mnogo
bolj
živo
veroval
in
ljubil
sem
Boga
,
ki
me
je
bil
uslišal
.
In
to
,
Judita
,
je
skrivnost
vere
.
Jeden
trenutek
groze
in
strahu
nas
privede
mnogokrat
bliže
Bogu
,
kakor
vse
premišljevanje
in
učene
knjige
.
“
Judita
ni
odgovorila
.
Nema
,
s
povešenimi
očmi
stala
je
pred
njim
.
Nenadoma
je
ovila
roke
staremu
možu
okoli
vratu
in
bridko
zajokala
.
„
Zakaj
se
jocete
,
Judita
?
“
zaklice
Viljem
sočutno
.
„
Vašega
očeta
prigodba
me
je
ganila
“
,
reče
Judita
tiho
,
kakor
da
jo
je
že
sram
te
slabosti
.
„
Moja
pri
povest
da
bi
vas
bila
tako
ganila
?
“
odvrne
stari
mož
z
dvomečim
glasom
in
ji
tolažeč
pogladi
lase
s
čela
;
„
mislim
,
da
ni
tako
.
Le
srce
,
ki
samo
trpi
,
more
ptuje
bolesti
tako
živo
občutiti
.
Vi
menite
,
da
se
jočete
zaradi
Maričkine
usode
ali
pa
mojega
prestanega
trpljenja
,
a
zdi
se
mi
,
da
so
vam
te
solze
že
dolgo
težile
srce
,
in
moja
pripovest
vam
jih
je
samo
privabila
na
dan
.
“
Taki
pogovori
so
bili
navadni
v
učiteljevi
hiši
.
Nalašč
so
navajali
pogovore
na
take
stvari
,
da
bi
Judita
bolj
in
bolj
pozabila
svoje
mračne
nazore
in
spoznala
tolažbe
polno
krščansko
vero
.
Tem
pogovorom
se
je
pridruževal
tudi
še
gospod
župnik
z
mirno
,
jasno
,
prepričevalno
besedo
.
Judita
je
rada
zahajala
v
to
družbo
.
Željno
je
poslušala
pogovore
.
Ni
mogla
vsega
verovati
,
vendar
nikdar
ni
ugovarjala
.
Njen
duh
je
že
bil
izgubil
nekoliko
prvotne
upornosti
.
Zato
pa
so
jo
tudi
vsi
ljubili
in
so
kolikor
možno
ljubo
in
prizanesljivo
ravnali
ž
njo
.
Viljemu
je
pošel
čas
,
in
vrnil
se
je
v
prestolnico
.
Judita
mu
je
še
poprej
morala
zvesto
obljubiti
,
da
bo
tudi
poslej
zahajala
v
domačo
hišo
,
četudi
njega
ne
bo
.
Res
,
da
je
z
mladostnim
,
živahnim
Viljemom
družba
izgubila
tako
rekoč
svojo
dušo
,
a
zato
se
je
vedno
govorilo
o
njem
.
Njegovih
pisem
se
je
vse
veselilo
.
Tudi
Judita
je
vedno
že
težko
čakala
novega
lista
,
saj
se
je
spominjal
Viljem
tudi
nje
,
sedaj
z
vprašanji
,
kako
se
ji
godi
in
kaj
dela
,
sedaj
s
prisrčnim
pozdravom
.
Prešla
je
zima
,
pomlad
je
začela
svoje
milo
vladarstvo
.
Juditina
mačeha
je
imela
že
nekaj
dnij
veliko
opravka
pod
streho
.
Premetavala
je
zaboje
,
zračila
zaduhle
kovčege
.
Nekega
dne
po
nenavadno
dolgem
ropotanju
na
podstrešju
stopi
nenadoma
v
Juditino
sobo
