Poljanecin
Vekoslav
na
Vignji
.
Danes
pa
imajo
v
Štanjelu
roženkransko
nedeljo
.
Že
od
četrtka
nabivajo
in
streljajo
,
da
se
daleč
dol
po
vsem
Krasu
razlega
;
saj
je
pa
tudi
Cene
Zupanov
od
Živca
iz
Skopega
prinesel
smodnika
,
kar
so
mu
mogli
naložiti
na
široka
pleča
.
Cel
Štanjel
je
praznično
oblečen
;
kaj
mora
biti
še
le
v
cerkvi
.
Vstopimo
pri
dolenjih
vratih
poleg
zvonika
;
na
sredi
ob
levem
zidu
stoji
altar
,
lep
,
visok
,
iz
samega
belega
marmorja
zidan
;
na
altarji
vdolbljena
je
kapelica
,
ki
je
zaprta
z
velikim
celotnim
steklom
;
tu
noter
postavljena
jo
podoba
Marijina
na
tronu
sede
,
z
Detetom
v
naročji
;
ona
in
sinček
držita
v
roki
vsak
svoj
molek
;
prav
milo
in
ljubeznjivo
gleda
mamka
Božja
z
altarja
dol
na
klečečega
grešnika
,
kakor
da
bi
ga
milovala
v
pregnanstvu
tu
zdolej
in
vabila
ga
gor
v
lepa
nebesa
;
pravijo
tej
Mariji
Mati
Božja
sv.
roženkranca
.
A
danes
obdaje
mater
Božjo
Štanjelsko
kaj
poseben
blišč
,
kakor
da
bi
vse
,
kar
ima
Kras
lepega
v
naravi
in
kar
premore
v
umetnosti
,
prišlo
poklonit
Kraljici
nebeški
v
Štanjel
.
Saj
so
imela
pa
tudi
cele
tri
dni
pobožna
dekleta
iz
Štanjela
in
druzih
vasi
čez
glavo
opraviti
,
da
bi
Marijini
altar
za
roženkransko
nedeljo
dostojno
okinčale
in
celo
leto
so
zbirale
,
da
bi
za
letos
spet
kaj
novega
omislile
:
saj
vse
je
bilo
v
čast
Njej
,
ki
„
nam
je
rodila
Jezusa
—
Našega
Izveličarja
“
.
In
res
,
taka
je
bila
letos
Štanjelska
Mati
Božja
,
kakoršna
še
nikoli
ne
.
Vsa
je
bila
razsvitljena
z
lučmi
in
lučicami
,
ki
so
se
čarobno
odsvitale
iz
sto
in
sto
medaljic
in
srebrnih
src
in
druzih
dragocenih
spomenikov
razobešenih
po
vidu
:
vse
to
so
iz
raznih
krajev
v
dar
znosili
pobožni
častilci
Marijini
Bil
je
namreč
Marijini
altar
dragocen
versko-naroden
spominek
,
ki
je
spominjal
Krašovce
nekdanjih
hudih
časov
,
ko
so
Turki
pritiskali
in
tolikokrat
vsuli
se
v
deželo
,
kakor
vsegonobeča
nevihta
.
In
posebno
Štanjel
je
veliko
trpel
od
ljutega
sovražnika
.
Priča
temu
je
še
ozidije
Stanjelsko
,
za
kterim
so
se
slavni
pradedje
hrabro
branili
in
tudi
velikokrat
Turka
zmagovito
zavrnili
.
A
tudi
padlo
jih
je
dosti
za
vero
in
dom
,
ki
zdaj
okoli
cerkve
pokopani
mirno
spe
do
sodnega
dneva
.
Ko
je
pa
nevarnost
bila
najhujša
,
ko
se
vragu
niso
mogli
več
vstavljati
,
tedaj
so
se
zatekli
pod
varstvo
mogočne
nebeško
Kraljice
,
ktero
so
od
nekdaj
verni
častili
kristjanov
pomočnico
.
A
že
od
šestnajstega
stoletja
,
posebno
pa
od
tedaj
,
ko
je
Ivan
Avstrijski
pri
Lepantu
srečno
zmagal
in
vničil
turško
silo
na
morji
,
začela
se
je
po
katoliški
Evropi
kot
posebna
zaščitnica
krščanstva
častiti
Mati
Božja
sv.
roženkranca
.
Pij
V.
vstanovil
je
tudi
naš
praznik
,
kteri
se
je
po
novih
zmagah
nad
Turki
razširil
po
celem
krščanskem
svetu
„
da
bi
se
“
,
kakor
govori
papež
Klement
XI.
,
„
srca
vernikov
vnela
za
češčenje
preblažene
Device
in
bi
nikdar
ne
minul
hvaležen
spomin
na
pomoč
,
ktero
je
svet
v
tistih
časih
od
neba
prejel
.
“
Tudi
so
se
od
tedaj
po
Avstriji
jele
širiti
bratovščine
sv.
rožnega
venca
.
Taka
bratovščina
se
je
osnovala
že
v
davnem
času
tudi
na
Krasu
,
središče
bilo
ji
je
Štanjel
,
ki
se
je
zdel
daleč
okoli
najtrdniši
kraj
in
je
zamogel
najdalje
vstavljati
sovražnim
navalom
.
Udje
bratovščine
so
se
zavezali
bojevati
se
proti
Turkom
prvič
z
orožjem
molitve
:
Marijo
sv.
roženkranca
na
pomoč
klicati
,
jim
je
bila
prva
,
najsvetejša
skrb
;
a
drugič
,
ko
je
bila
sila
,
obljubili
so
po
svoji
moči
tudi
z
dejanjem
bojevati
se
.
Ko
se
je
namreč
Turek
pokazal
v
deželi
,
so
začeli
v
Štanjelu
biti
ob
„
strašni
“
zvon
,
dalo
so
se
po
gričih
znamenja
z
ognjem
in
hitro
so
je
brzojavila
vest
po
vsem
Krasu
;
vse
je
hitelo
oborožiti
se
,
vse
vrelo
proti
Štanjelu
.
Ne
najdemo
sicer
več
zapisano
,
koliko
udov
je
štela
Štanjelska
bratovščina
,
a
vemo
,
da
drugod
bile
so
enako
bratovščine
zelo
mnogobrojne
;
tako
je
štela
n.
pr.
bratovščina
v
Cerknici
na
Kranjskem
40.000
udov
;
tudi
v
Štanjelski
bilo
je
vpisanih
gotovo
več
tisoč
.
In
ta
bratovščina
postavila
jo
v
Štanjelu
Kraljici
sv.
roženkranca
prelep
altar
in
vsako
leto
na
roženkransko
nedeljo
shajali
so
se
udje
in
ž
njimi
brezštevilna
množica
drugih
ljudi
v
Štanjelu
počastit
Mater
Božjo
.
Bilo
je
vse
prav
slovesno
.
Ta
praznik
so
si
v
spomin
klicali
na
nekdanje
boje
in
nevarnosti
,
blagrovali
v
vojski
padle
junake
in
peli
zmagovalni
Mariji
hvalne
pesni
;
a
tudi
osrčevali
so
se
za
prihodnje
nevarnosti
in
priporočevali
se
mogočni
Kraljici
;
res
,
pravi
ljudski
praznik
je
bil
to
.
A
bil
jo
tudi
patrijotičen
praznik
roženkranska
nedelja
,
ker
s
kmeti
radovalo
se
je
tudi
plemstvo
in
ob
enem
se
je
vzbujala
in
vnemala
ljubezen
do
presvitlega
cesarja
in
njegove
hiše
:
vsaj
že
od
nekdaj
imel
je
slavni
vladar
in
naši
pradedje
enega
in
istega
sovražnika
,
Turčina
;
in
kolikorkrat
so
si
prišli
drug
drugemu
na
pomoč
,
delili
so
veselje
in
žalost
;
koliko
se
je
o
takih
priložnostih
med
prostim
narodom
pripovedovalo
o
slavnih
činih
cesarskih
vodij
,
o
hrabrosti
cesarske
vojske
,
kolikokrat
je
po
turških
vojskah
na
jugu
slovenski
kmet
v
dotiko
prišel
z
najvišimi
osebami
cesarske
vlade
;
zatoraj
se
je
pa
v
srci
slovenskega
kmeta
izcimila
neumrljiva
ljubezen
in
spoštovanje
do
cesarja
in
njegovo
visoke
hiše
;
in
ta
ljubezen
oživljala
se
je
in
vtrjevala
sosebno
o
takih
slovesnostih
,
in
še
zdaj
slovenski
kmet
presvitlega
cesarja
tako
nežno-otročje
ljubi
,
da
si
ga
ne
domišlja
drugače
,
kakor
pravega
očeta
.
In
cerkev
,
so
ve
,
da
jo
dajala
z
božjo
službo
ljudski
slovesnosti
viši
pomen
in
resnost
in
blažila
vse
te
čute
.
Tudi
letos
sešlo
se
je
v
Štanjelu
dosti
dosti
ljudstva
,
ker
lepo
vreme
je
,
najkrasniši
jesenski
dan
,
že
na
vse
zgodaj
gibale
so
se
po
vseh
cestah
in
stezah
proti
Štanjelu
čete
pobožnih
romarjev
prepevajo
stare
pobožne
pesni
Mariji
v
čast
:
veliko
,
nepopisljivo
jo
bilo
navdušenje
za
Mater
Božjo
.
Ker
da-si
jo
bila
silovita
turška
moč
od
princa
Evgena
pri
Senti
in
Belemgradu
za
vedno
ulomljena
in
so
bili
Turki
prisiljeni
z
Avstrijo
skleniti
mir
,
ter
odstopiti
jej
,
kar
so
pred
280
leti
od
nje
odtrgali
,
vendar
je
Slovence
turško
ime
še
vedno
plašilo
in
vsak
dan
jih
je
opominjal
še
zvon
k
molitvi
,
„
da
bi
nas
Bog
rešil
strašnega
Turka
“
.
In
tako
tudi
ni
jo
bilo
hiše
na
Krasu
,
kjer
bi
se
vsak
večer
pobožno
ne
molil
roženi
venec
v
čast
Mariji
pomočnici
kristijanov
.
Ali
kako
veselje
je
bilo
še
le
na
roženkransko
nedeljo
?
Tudi
za
Vekoslava
bil
je
Marijini
praznik
slovesen
.
Saj
pa
je
bil
v
pravem
krščanskem
duha
vzgojen
,
ohranil
je
vero
nepokvarjeno
,
kar
se
je
za
dobe
že
redko
nahajalo
med
omikanim
svetom
;
ker
duh
brezvernega
racijonalizma
,
ki
je
vel
s
Francoskega
ter
se
po
mikavnih
romanih
in
prijetno
pisanih
filozofičnih
delih
vedno
bolj
širil
po
inteligentnih
krogih
,
obveljal
je
tudi
v
Avstriji
,
posebna
pa
od
tadaj
,
ko
je
cesar
Jožef
po
smrti
svojega
očeta
vplivati
jel
na
vladanje
avstrijskih
dežel
.
Vekoslav
je
čez
viharno
morje
neskušne
lahkomiseljne
mladosti
,
srečno
priplul
v
varniša
moška
leta
,
ko
se
strasti
ohlade
in
podajo
poveljem
misleče
pameti
:
ohranil
je
,
kar
je
on
za
najcenejši
zaklad
imel
,
—
sveto
vero
.
A
v
vernem
srci
ohranil
je
tudi
in
zvesto
gojil
pobožnost
do
Marije
.
To
mu
je
vcepila
že
otroku
mati
,
ki
ga
je
kot
edinega
sina
skrbno
in
nežno
odgojevala
.
Gospod
Pavel
,
Vekoslavov
oče
,
pa
je
bil
sklenil
sina
skrbno
in
učeno
odgojiti
.
Zatoraj
ga
je
dal
že
v
devetem
letu
v
Gorico
v
varstvo
očetom
jezuitom
;
prišel
je
bil
petem
v
Verdeberški
kolegij
,
kterega
so
vodili
jezuiti
;
ko
je
bil
kolegij
zaprt
,
obiskoval
je
na
novo
osnovani
gimnazij
.
O.
Ksaverij
bil
je
že
več
let
njegov
učenik
in
tudi
še
poslej
,
ko
je
bil
jezuitski
red
zatrt
,
ostal
mu
je
skrben
oče
in
voditelj
.
Ksaverij
spoznal
je
kmalo
rahlo
srce
mladeničevo
in
prizadeval
si
je
očistiti
je
in
poblažiti
s
sredstvi
,
ktere
odgojevalcem
daje
naša
sv.
vera
;
a
pred
vsem
skušal
ga
je
vneti
za
leposlovje
in
umetnost
,
tudi
ga
je
napeljal
k
resnim
modroslovskim
študijam
in
estetika
bila
je
Vekoslavu
najglavnejši
,
a
tudi
najljubši
predmet
.
A
o.
Ksaverij
dobro
vedo
,
da
posebno
na
mlado
srce
nič
blažje
ne
vpliva
,
kakor
nežna
pobožnost
in
posnemanje
Tiste
,
ki
je
brez
madeža
spočeta
in
kot
taka
med
ljudmi
najlepša
,
zatoraj
mati
našega
Zveličarja
,
ki
je
kot
Bog-človek
največi
vzor
umetniški
lepoti
;
gojil
je
v
mladem
srci
od
matere
vsajeno
cvetico
in
zalival
jo
skrbno
z
besedo
in
s
knjigami
,
ktere
je
Vekoslavu
omišljal
,
posebno
pa
one
,
ki
jih
je
v
tistem
času
Mariji
v
slavo
pisal
Alfonz
Ligorijanski
,
v
našem
veku
proglašen
za
svetnika
in
učenika
sv.
cerkve
.
In
Vekoslav
je
rad
sprejemal
nauke
svojega
duhovnega
očeta
:
premišljeval
je
zvesto
visoke
čednosti
Matere
Božje
,
ktere
življenje
razsvetljuje
vse
cerkve
;
v
mislih
in
čutih
,
v
besedah
in
dejanjih
,
da
celo
v
telesnem
kretanji
skušal
je
upodobiti
njeno
vzorno
življenje
,
ktero
je
vedno
bolje
vspoznaval
iz
lastnega
premišljevanja
in
iz
knjig
božjih
služabnikov
,
a
tudi
nekako
čutil
s
srcem
,
kteremu
se
po
čeznaravnem
potu
tem
bolj
razodeva
nebeška
lepota
,
čim
bolj
se
od
greha
in
poltne
sužnosti
očišča
.
In
res
bil
je
Vekoslav
duhoven
sin
Matere
Božje
.
Ljubil
jo
je
goreče
in
nežno
in
le
njej
pripisoval
,
da
je
srečno
izognil
se
nevarnih
Scil
in
Karibd
,
ob
ktere
bi
mu
čoln
tako
lahko
zadel
in
se
pogreznil
v
globoko
morje
,
da
je
ohranil
še
vero
.
Iz
Gorice
bil
je
poslan
v
Padovo
na
vseučilišče
,
tedaj
posebno
sloveče
,
kjer
so
je
naučil
pravnih
ved
,
a
tudi
dopolnil
je
filozofično
izobraženje
.
Padova
pa
je
bila
od
nekdaj
gnjezdo
razuzdanih
starih
dijakov
;
toda
Vekoslav
se
jih
je
previdno
izogibal
.
Tudi
iz
Vormacije
se
je
srečno
domov
vrnil
,
kamor
ga
je
oče
poslal
,
da
bi
v
tamošnji
šoli
so
eno
leto
izobraževal
v
višem
gospodarstvu
.
Po
vseh
teh
Študijah
in
potovanjih
po
Italiji
in
Francoskem
vrnil
se
je
Vekoslav
,
prihodnji
gospodar
na
Vignji
,
srečno
domu
k
ljubim
starišem
,
nedolžen
in
čist
,
kar
je
najlepše
pričalo
vedro
in
veselo
čelo
in
mladeniška
rudeča
lica
.
Vekoslav
se
je
danes
zgodaj
odpravil
z
Vignja
proti
Štanjelu
.
Imel
je
namreč
navado
pohajati
najrajši
sam
,
posebno
pa
ob
nedeljah
,
ko
ga
niso
domača
opravila
in
skrbi
doma
vstavljale
;
tudi
se
mu
je
zdelo
,
da
o
praznikih
in
nedeljah
počiva
narava
v
miru
,
in
ta
mir
občutil
je
nekako
sam
,
toraj
se
je
prav
rad
oddaljil
od
družbe
ven
pod
prosto
nebo
in
tu
počasi
korakal
po
samotnih
krajih
,
od
časa
do
časa
je
postal
ves
zamišljen
.
Tudi
ta
pot
ni
šel
po
občinski
cesti
v
Štanjel
,
ampak
pod
Vignjem
zavil
jo
je
na
desno
po
kolovozu
na
hrib
,
kjer
stoji
cerkvica
sv.
Gregorja
,
okoli
nje
pokopališče
z
ozidjem
.
Skoraj
vsako
nedeljo
je
sem
gor
zahajal
Vekoslav
.
In
kako
bi
ne
?
Saj
pokopališče
s
cerkvico
vzbujalo
je
v
njem
spomine
žalostne
,
a
vendar
tako
drage
.
Še
zdaj
vidi
se
v
zidu
cerkvice
vzidana
kamnita
glava
;
ali
kakor
pravijo
,
okamnela
.
V
predavnem
času
so
bili
namreč
Turki
vdarili
čez
Vigenj
proti
Štanjelu
.
Na
sv.
Gregorji
vtaboril
se
je
turški
paša
,
spal
v
cerkvici
,
a
konji
njegovi
so
z
nad
samega
altarja
oves
zobali
.
Ko
so
kristjani
to
zvedeli
,
prisegli
so
paši
maščevanje
.
In
glejte
,
priprosta
kmetska
deklica
osrčila
se
je
,
došla
po
noči
skozi
turške
straže
v
cerkev
in
spečemu
paši
glavo
odsekala
.
Drugo
jutro
Turki
,
videvši
pašo
ubitega
,
pobegnejo
.
A
kristjani
nataknejo
odsekano
glavo
na
zid
,
in
glej
čudo
,
drugi
dan
bila
je
okamnela
,
oni
pa
so
jo
vložili
v
zid
,
kjer
stoji
še
dandanes
v
večen
spomin
.
In
kolikokrat
so
naši
očetje
za
onim
zidom
,
ki
še
obdaje
pokopališče
,
v
bran
se
stavili
oblegajočemu
Turčinu
,
so
zaprli
starce
in
žene
in
otroke
v
cerkev
,
kjer
so
za
njihovim
hrbtom
milo
molili
za
srečen
izid
bitve
.
Ali
glej
,
sovražna
sila
je
naraščala
,
drug
za
drugim
se
umakne
iz-za
zida
,
vedno
redkejša
prihaja
junakov
vrsta
,
dokler
eden
sovražnikov
na
nezasedenem
kraji
zidu
ne
predere
,
za
njim
vdere
se
brezštevilna
druhal
,
toraj
kar
jih
je
šo
junakov
,
drug
za
drugim
pade
,
porinivši
še
umirajoč
meč
v
prsi
vragove
z
zadnjim
vzdihom
:
Jezus
!
Marija
!
In
čez
njihova
trupla
lomasti
Turek
v
cerkev
,
na
desno
in
levo
moreč
s
krvavim
mečem
starce
in
otroke
,
mlade
žene
pa
in
deve
tirajoč
s
pred
.
altarja
,
da
jih
bo
poslal
v
Štambul
—
žrtev
živinski
strasti
.
Nič
,
nič
ne
ostane
,
kakor
goli
zidovi
,
kterih
ne
more
končati
poželjivi
ogenj
.
In
tu
so
pokopana
njihova
trupla
,
pri
sv.
Gregorji
!
O
sveta
zemlja
,
ki
si
namočena
s
krvjo
očetov
za
vero
in
dom
hrabro
padlih
!
Blaga
kri
,
sveto
seme
,
kdaj
boš
pognalo
kali
,
kdaj
obrodilo
vrednega
sadu
!
O
nebo
olajšaj
jim
žemljico
,
da
mirno
spe
,
da
se
v
nebeškem
svitu
zbude
na
sodni
dan
.
Take
in
enake
misli
so
navdajale
Vekoslava
pri
sv.
Gregorji
in
seveda
ni
zapustil
tega
zgodovinskega
kraja
,
da
ne
bi
bil
prej
pokleknil
na
staro
grobovje
in
pomolil
za
ranjcih
duše
.
Tako
tudi
na
roženkransko
nedeljo
.
Ko
pa
odpravi
svojo
pobožnost
,
zapusti
sveto
zemljišče
in
odide
skozi
zapadna
vrata
sv.
Gregorja
po
klanci
navzdol
proti
Štanjelu
.
Ko
se
pa
grede
ozré
dol
na
cesto
prek
hriba
vijočo
se
na
Štanjel
,
ugloda
svojo
mater
,
ki
z
drugimi
vaškimi
ženami
gré
k
maši
.
Lepa
,
še
mladikasta
žena
;
akoprav
jo
bogata
in
je
na
Vignji
vse
gosposko
,
vendar
njena
noša
ni
nikako
mestna
,
ampak
priprosta
deželska
,
dasi
se
po
snagi
in
po
dragocenosti
odlikuje
od
vseh
druzih
sosedinj
;
in
kakor
deželska
kraljica
jo
med
vaškimi
ženami
Leonora
,
Vigenjska
gospa
.
A
na
Vekoslava
je
danes
mati
nekako
čuden
vtis
naredila
,
kakor
bi
mu
hotla
,
čeravno
od
daleč
in
ne
vide
ga
,
nekaj
reči
,
nečesa
ga
prositi
.
Ali
saj
jo
bil
pa
Vekoslav
popolnoma
njena
podoba
bolj
Leonorin
sin
kakor
Pavlov
.
In
z
neko
čarobno
močjo
mu
je
vtisnila
že
detetu
svoje
lastno
bitje
v
srce
in
navezala
ga
na-se
z
vezmi
najnežniše
ljubezni
;
gospodovala
mu
je
brezpogojno
,
ni
bilo
nikdar
treba
ne
kazni
,
ne
resne
besede
,
še
celo
povelja
ne
,
vladala
ga
je
še
samo
želja
,
ktero
je
Vekoslav
bral
že
z
njenega
obličja
;
bila
je
ena
tistih
dobrih
mater
,
kterih
tako
redko
nahajamo
:
in
takih
mater
sinovi
,
pravijo
,
so
najblažji
ljudje
.
In
tudi
zdaj
,
kakor
nikdar
še
poprej
,
zdela
se
mu
je
,
ko
jo
ugleda
resna
in
modra
,
a
vendar
tako
prijazna
s
sosedami
in
zgovorna
;
v
levici
nese
molitveno
knjigo
,
v
tistih
časih
pri
ženskah
še
redka
prikazen
,
kakor
bi
mu
želela
kaj
reči
ljuba
mama
in
nehote
mu
pride
v
spomin
makabejska
mati
prigovarjaje
mlajšega
sin
?
,
naj
pogumno
in
neustrašeno
umrje
za
sveto
postavo
.
O
Vekoslav
,
ljubi
Vekoslav
,
spomni
se
naukov
svoje
matere
,
da
ne
zatajiš
,
kar
ima
ona
najdražjega
,
da
ne
oskruniš
njenega
spomina
.
In
kako
bi
no
umel
Vekoslav
te
želje
materine
danes
,
ko
ga
je
vse
spominjalo
na
to
,
kar
so
slavno
činili
očetje
za
vero
?
„
O
razumem
,
razumem
,
ljuba
mati
“
,
vzdihne
in
debela
solza
se
mu
vdere
po
lici.
„
Nikdar
,
nikdar
,
raje
umreti
,
kakor
zatajiti
tvojo
vero
,
mila
majka
.
In
to
kugo
“
,
se
h
krati
zagoti
in
jezno
mahne
v
zrak
s
knjigo
,
ktero
je
bil
med
potom
iz
žepa
potegnil
ter
začel
brati
,
„
to
kugo
mi
ponujajo
,
da
,
mi
celo
v
spomin
darujejo
,
to
kugo
,
kjer
se
psujo
sveta
vera
,
vera
,
ktero
si
me
ti
učila
,
o
ljuba
mati
!
“
In
—
resk
,
resk
!
raztrga
jo
s
krepko
roko
na
štiri
kraje
in
vrže
koščke
v
zrak
,
ktere
veter
od
Trsta
sem
pihajoč
raznese
daleč
tje
po
pašniku
na
Braniško
stran
.
Segnivši
v
žep
privleče
še
en
list
,
ki
se
je
bil
že
pred
odtrgal
od
knjige
,
bila
je
prva
stran
knjige
z
naslovom
in
imenom
Vekoslavovim
na
knjigi
,
ktero
je
bil
sam
zapisal
.
Tudi
ta
list
pošlje
po
vetru
:
„
Na
,
grdi
Voltaire
,
nese
naj
te
veter
daleč
daleč
iz
naše
domovine
.
“
Na
Štanjelskih
vratih
pa
stoje
možaki
,
fantje
in
ženice
in
mimogredoče
gledajo
.
Tudi
Vekoslava
z
materjo
pogledujejo
,
a
ko
mimo
gresta
,
šepetajo
si
ženice
:
Kako
rada
se
imata
!
Kako
lep
gospod
ta
Vekoslav
!
Kako
rad
jo
ima
!
Srečna
mati
!
...
Že
več
let
,
pravijo
,
ni
bilo
v
Štanjelu
toliko
ljudstva
,
kakor
da
bi
letos
neki
slutili
nevarnost
,
ki
preti
Kraljici
sv.
roženkranca
in
njeni
procesiji
.
Tudi
gospodje
duhovni
so
že
došli
iz
raznih
krajev
.
Sprevod
se
začne
pomikati
spred
cerkve
;
prvi
prikoraka
s
srebernim
križem
stari
Petelin
iz
Gorenje
vasi
;
od
starodavnih
časov
bila
je
pri
njegovi
hiši
pravica
nositi
pri
procesiji
križ
roženkranske
bratovščine
;
in
Petelin
,
se
ve
,
da
bi
bili
dal
raji
pol
premoženja
,
kakor
to
opustil
;
tudi
danes
je
opasan
s
širokim
belim
trakom
,
ki
mu
z
desne
rame
visi
,
prsi
in
hrbet
oklepajoč
,
ob
desnem
ledji
okusno
zavozlan
,
tako
,
da
konca
še
cel
seženj
na
daleč
od
Petelina
fafolata
.
Stopa
možato
in
postavno
,
ob
strani
mu
dva
fantiča
z
lučmi
.
Procesija
napoti
se
proti
gradu
.
Pila
je
namreč
stara
navada
,
da
se
je
imel
ta
slovesni
obhod
skozi
grajsko
dvorišče
:
pri
vzhodnih
vratih
noter
,
pri
zapadnih
pa
ven
,
potem
se
je
šlo
ob
gori
okoli
celega
Štanjela
,
dokler
se
ni
prišlo
od
nasprotne
stani
zopet
v
cerkev
;
tako
je
še
zdaj
v
Štanjelu
na
praznik
sv.
Rešnjega
Telesa
.
Pred
grajskimi
vratmi
pa
tik
pod
kaplanijo
stoji
zdaj
družba
gospodov
,
mod
kterimi
se
nekteri
posebno
odlikujejo
:
med
njimi
lahko
zapaziš
grofa
Gvidona
,
tudi
Vekoslava
koj
ugledaš
grofu
na
strani
,
med
drugimi
pa
te
posebno
mikata
dva
,
ki
se
zadej
za
družbo
nekaj
korakov
oddaljena
od
druzih
pogovarjata
;
zdi
se
,
da
sta
v
Štanjelu
tujca
,
vsaj
kaj
takega
lahko
sodimo
iz
tega
,
da
od
vseh
strani
Stanjelci
vanja
gledajo
;
eden
je
majhne
postave
,
ima
črne
kodraste
laso
,
mogočno
zakrivljen
nos
,
kakor
je
lasten
sinovom
Abrahovim
;
in
res
,
človek
bi
na
prvi
pogled
skoro
nagnjen
bil
misliti
,
da
si
ga
je
ob
sam
talmnd
nabrusil
;
sicer
je
pa
prav
odlično
in
vkusno
opravljen
,
črn
,
svitel
frak
se
telesu
izvrstno
poda
in
se
od
zadej
shaja
v
prav
ozek
rep
ter
se
spičasto
sklene
,
kakor
zaprte
škarje
,
le
od
časa
do
časa
,
ko
popihne
veter
,
se
mu
peruti
raztegnejo
,
in
takrat
se
zdi
,
kakor
bi
imel
vzleteti
;
tudi
črne
fine
rokavice
ima
in
prav
ničesa
ne
pogreša
na
njem
oko
,
tudi
kreten
in
gibčen
se
zdi
in
vse
vedenje
dvorljivo
.
Njegov
tovariš
zdi
se
živo
nasprotje
od
njega
,
mora
že
precej
starejši
biti
,
kakor
on
,
sama
kost
ga
je
,
čez
ktero
je
koža
razpeta
,
kakor
čez
boben
.
Visoka
glava
mu
je
od
let
že
malo
upognjena
,
hrbet
precej
sključen
in
črna
suknja
iz
tankega
platna
se
kaj
ohlapno
s
hrbtišča
spušča
nizko
do
ped
kolen
,
kakor
votlo
cunjasto
strašilo
,
ktero
v
zelnik
na
kol
nataknemo
,
da
zajce
plašimo
.
Čelo
je
temno
,
mračno
,
vrezani
so
mu
globoki
razori
in
kdor
človeško
naravo
dobro
pozna
,
bi
bil
lahko
skušan
s
teh
potez
brati
in
zložiti
celo
zgodovino
tega
čudnega
človeka
in
ne
težko
bi
morda
našel
,
da
ta
ni
ravno
kratka
,
ampak
da
mora
biti
dolga
in
raznolična
,
ter
obsegati
precej
važno
dobo
;
kakor
da
bi
tisti
,
čegar
pamet
se
je
skrivala
za
tem
čelom
,
prestal
vso
človeške
skušnje
in
preživel
zgodbe
vseh
pustolovov
;
a
tudi
drznost
in
neugnana
premetenost
odsevala
se
je
ž
njega
in
izdajala
bivšega
snovalca
skrivnih
nakan
,
ki
se
še
na
starost
ne
misli
spametovati
;
gotovo
je
,
da
tudi
v
Štanjelu
išče
česa
.
Ta
gosposka
družba
toraj
je
tam
pred
gradom
stala
,
ko
pride
Petelin
od
cerkve
procesiji
na
čelu
,
da
bi
jo
napotil
skozi
grajska
vrata
dalje
okrog
Štanjela
po
stari
navadi
.
O
prihodu
procesije
se
gospoda
spogleda
in
pozorno
obrne
oči
na
pobožno
množico
.
Tudi
pokrivala
razne
oblike
in
barve
snamejo
z
glave
,
nekteri
hitro
in
pripravno
,
drugi
pa
bolj
prisiljeno
in
kakor
se
zdi
le
bolj
zato
,
da
ne
bi
žalili
pristojnosti
.
Le
naša
dva
znanca
tam
zadej
sta
v
važne
pogovore
tako
utopljena
,
da
nista
še
zapazila
prihoda
procesije
.
Se
le
mogočni
strel
tam
doli
pred
zapadnimi
vrati
Štanjelskimi
ju
predrami
,
da
se
zdaj
zavesta
,
kje
sta
.
Krivonosec
se
hitro
odkrije
,
kakor
da
bi
se
sam
nad
seboj
jezil
,
kako
da
je
mogel
do
zdaj
odlašati
,
kar
bi
moral
že
pred
storiti
,
tudi
prekriža
se
,
česar
ni
storil
nikdo
izmed
navzočih
.
Visoka
suhljad
pa
,
s
ktero
se
je
do
zdaj
tako
zanimivo
pogovarjal
,
vpre
sicer
temne
oči
v
procesijo
,
a
odkriti
se
noče
dolgo
.
Zdajci
pa
zadoni
glas
Marijine
pesni
:
prvi
začne
Lipe
Brnkov
,
fant
osemnajstih
let
,
ki
je
že
od
nekdaj
imel
visok
,
čist
glas
,
od
mladih
let
vedno
nespremenjen
,
ž
njim
najpred
pritegnejo
nekteri
možaki
,
za
temi
pa
drugi
;
in
vedno
narašča
zbor
pevajočih
,
dokler
se
slednjič
še
tanki
ženski
glasovi
harmonično
nežno
ne
vpleto
med
resne
moške
glasove
,
in
tedaj
se
kakor
gladki
valček
čez
morsko
površje
razlije
med
množico
iz
srca
izvirajoča
živa
harmonija
.
In
poje
in
ponavlja
tako
milo
,
tako
budeče
:
Mi
zapuščeni
otroci
Eve
V
dolini
solz
zdihujemo
.
A
ko
pesen
preneha
,
zasvira
godba
;
Štanjelska
„
banda
“
je
to
,
glasovita
,
prva
na
Krasu
.
Iz
razno
skovanih
in
vlitih
ali
rezanih
inštrumentov
zaslišijo
se
mnogolični
glasovi
,
a
vsi
so
strogo
vbrani
po
harmoničnih
postavah
,
ker
Štanjelci
niso
morda
kaki
trobentači
,
ki
ušesa
poslušalcev
neusmiljeno
trgajo
,
ampak
godci
so
,
pravi
godci
.
Danes
,
se
ve
,
da
so
oblečeni
v
uniformo
,
ktero
jim
je
omislila
bratovščina
sv.
roženkranca
.
Toda
nimamo
misliti
,
da
Štanjelska
„
banda
“
je
danes
edina
pri
procesiji
,
nikakor
,
prišli
so
tudi
tisti
od
sv.
Tilna
.
Za
Štanjelskimi
farani
so
v
procesijo
uvrstijo
druge
občine
,
ki
so
po
večini
svojih
vernih
vpisane
v
bratovščino
Štanjelsko
,
skoraj
s
celega
Krasa
,
vsaka
s
svojim
duhovnim
pastirjem
,
na
čelu
pa
dragocena
svilnata
zastava
s
podobo
Matere
Božje
,
ki
jo
po
besedah
skrivnega
razodenja
slikana
z
dvanajsterimi
zvezdami
okoli
glave
,
pod
nogami
pa
luna
in
kača
,
na
kteri
glavi
Marija
drži
nogo
,
da
jo
stre
;
tudi
napis
se
bere
na
zastavah
:
Kraljica
sv.
roženkranca
,
prosi
za
nas
!
in
leto
,
ko
si
je
občina
zastavo
omislila
.
Takih
zastav
z
občinami
seštel
bi
danes
gotovo
nad
štirideset
v
Štanjelu
.
Na
zadnje
,
še
le
po
dolgi
vrsti
,
prikažejo
se
duhovni
cerkveno
opravljeni
v
dragoceni
obleki
.
Koj
zadej
za
duhovni
neso
podobo
Matere
Božjo
sv.
roženkranca
,
ki
se
danes
vzame
z
altarja
in
dene
na
okusno
izdelan
,
ves
pozlačen
tron
;
na
tem
jo
nosijo
v
procesiji
;
za
to
izbero
udje
bratovščine
osem
krepkih
devic
,
enake
velikosti
,
oblečejo
se
v
belo
obleko
in
okinčajo
s
cvetlicami
.
A
med
duhovni
in
tronom
šla
je
z
dragocenim
pozlačenim
križem
nalašč
zato
izbrana
devica
,
to
je
bila
danes
med
sestrami
bratovščine
najvišja
čast
.
In
ta
čast
je
doletela
letos
Julijeto
spod
Skalo
in
sicer
že
drugič
.
Pa
saj
se
je
tudi
resnično
odlikovala
po
visokosti
rodu
,
še
bolj
pa
po
gorečem
češčenji
Matere
Božje
sv.
roženkranca
.
Skrbno
odgojena
od
hčeni
sv.
Klare
v
samostanu
Goriškem
,
kamor
jo
je
bil
grof
Anton
odpeljal
že
v
sedmem
letu
,
naučila
so
je
tu
od
pobožnih
sestra
krščansko
živeti
in
Bogu
služiti
,
pred
vsem
pa
Marijo
častiti
in
posnemati
jo
,
ktere
življenje
je
najvzorniši
vzgled
vsem
krščanskim
devicam
.
A
ko
jo
odrasla
in
potekel
čas
odgoje
,
je
Julijeta
k
starišem
se
vrnivši
,
kar
se
je
le
dalo
,
po
svojih
močeh
razširjala
osobito
pobožnost
sv.
roženkranca
,
celo
novo
prekrasno
obleko
je
to
zimo
spletla
,
v
ktero
vidimo
danes
oblečeno
podobo
Matere
Božje
;
in
Julijeta
bila
je
med
družicami
svojega
spola
prva
pospeševateljica
Stanjelske
bratratovščine
.
Zatoraj
pa
ni
čudo
,
da
so
ji
letos
družice
enoglasno
naklonile
častni
posel
.
V
beli
prekrasni
opravi
,
okinčana
z
dragimi
umetno
narejenimi
sveticami
,
zdi
se
danes
grofica
Julijeta
dvakrat
lepša
,
tako
,
da
marsikdo
nehote
obrača
po
nji
svoje
oči
.
In
Vekoslav
,
ki
ni
nikdar
zijal
prodajal
,
najmanj
pa
pri
božji
službi
,
saj
je
bil
tudi
pobožen
in
odličen
častilec
Matere
Božje
,
danes
stoji
tu
zbran
in
zamišljen
v
molitev
;
a
ko
se
približa
Julijeta
in
v
solnčnem
žaru
zablišče
dragoceni
kamni
in
zlati
kinč
na
glavi
,
tedaj
se
mu
nehote
oči
na-njo
zaobrnejo
:
srečata
se
s
pogledi
,
a
povbesita
jih
hitro
.
Vekoslav
zarudi
in
prešine
mu
prsi
neznan
čut
;
a
ker
dobro
ve
,
da
se
ne
spodobi
pri
božji
službi
drugam
se
raztresati
,
kmalo
spet
svoje
misli
zbere
v
pobožno
molitev
.
Tisti
krivonosec
pa
tam
zadej
je
vse
to
od
strani
opazoval
,
a
ob
enem
ustnice
tako
pridno
premetaval
,
kakor
da
bi
hotel
danes
premoliti
vse
Stanjelce
.
Ko
se
v
zlatu
bliščeči
tron
s
podobo
Matere
Božje
mimo
prinese
,
se
nekteri
gospodje
iz
Gvidonove
družbe
pridružijo
procesiji
;
tudi
Vekoslav
se
uversti
,
ž
njim
krivonosec
,
zapustivši
svojega
suhega
tovariša
.
Drugi
gospodje
pa
ostanejo
mirno
na
mestu
,
dokler
se
sprevod
ne
konča
,
potem
še
le
jamejo
se
počasi
oddaljevati
,
dokler
se
med
pogovori
v
grad
ne
pozgube
vsi
brez
suhega
huljca
.
Pred
cerkvijo
ostane
le
nekaj
ženic
,
ki
zarad
starosti
ali
bolehnosti
niso
mogle
s
procesijo
.
Tiho
je
vse
.
Naš
tujec
pa
ne
vede
,
kaj
bi
pričel
,
zavije
jo
mimo
cerkve
na
desno
proti
zakristiji
.
Vrata
so
bila
priprta
,
kar
jih
malo
odpre
in
polagoma
,
kakor
se
tujcu
spodobi
,
noter
glavo
pomoli
.
Kar
zagleda
na
stolu
sedeti
in
hladiti
se
duhovnika
—
je
gospod
Luka
od
Volkov
.
Ugledavši
ga
naša
suhljata
visokost
,
malo
da
od
veselja
ne
vsklikne
,
da-si
bi
ga
človek
kot
starega
mislil
nevkretnega
;
a
boječ
se
,
da
bi
še
kdo
drug
znal
biti
v
zakristiji
,
svojo
radost
nekaj
zataji
in
tihotapno
od
vrat
k
njemu
prikoraka
.
„
Stari
amice
“
,
ogovori
gospoda
Luko
,
„
midva
sva
se
že
nekje
videla
.
“
„
Mislim
da
zadnji
pot
v
Gradci
,
brate
“
,
odgovarja
gospod
Luka
.
„
Kod
pa
se
je
od
onega
časa
vaša
skrivnost
klatila
?
“
„
Pil
sem
na
Francoskem
v
Parizu
,
od
tod
sem
šel
v
Perolin
“
,
pravi
visokost
,
„
zdaj
pa
dohajam
z
Nemškega
čez
Švico
,
Italijo
in
Benetke
sem
v
to
lepo
vašo
deželo
.
“
„
A
gotovo
le
z
blagim
namenom
?
“
,
vpraša
Luka
.
„
Da
,
osrečevat
avstrijske
rodove
,
oznanjevat
bratovsko
ljubezen
,
enakopravnost
in
mir
“
,
povdarja
počasi
in
slovesno
suha
visokost
.
„
In
imamo
važnih
vesti
od
severnih
bratov
?
“
,
vpraša
Luka
.
„
Vez
čistega
,
nesebičnega
človekoljubja
se
vedno
bolj
vtrjuje
in
od
dne
do
dne
tesnejše
edini
doslej
sovražno
ločene
elemente
;
o
da
bi
le
enkrat
podrt
bil
zid
ločitve
,
kterega
nam
stavijo
vere
,
da
bi
se
vendar
strla
ona
dogmatična
tesnosrčnost
katoličanov
,
in
da
bi
se
priznala
le
ena
resnica
in
dogma
,
ta
bodi
ljubezen
,
vse
obsegajoča
bratovska
ljubezen
.
O
da
bi
bili
vsi
,
ki
so
tvojega
stanu
,
brate
,
tudi
tvojega
prepričanja
;
ti
menda
ostaneš
zvest
storjeni
prisegi
.
“
„
Na
vse
veke
zvest
“
,
—
povdarja
Luka
.
„
A
kako
to
,
da
si
sam
ostal
tukaj
,
amice
?
“
vpraša
suha
visokost
.
„
No
,
kako
tukaj
?
Luki
od
Volkov
ne
dopade
pred
malikovalsko
podobo
znašati
se
.
Zatorej
pa
sem
se
izgovoril
,
da
sem
že
truden
od
poti
in
vroč
in
sem
ostal
lepo
tu
v
hladni
senčici
;
ali
raji
se
dam
na
grmado
vreči
kakor
Hus
in
sežgati
si
telo
,
kakor
pa
vdeležiti
so
le
enkrat
takega
vražjega
obhoda
.
Pri
Volkih
ni
bilo
no
ene
procesije
več
,
odkar
sem
jaz
k
njim
prišel
,
in
tudi
je
ne
bo
,
dokler
ostane
Luka
pri
zdravi
pameti
.
Toda
upam
,
da
nam
skoraj
na
pomoč
pride
postava
,
ki
bo
odpravila
ali
vsaj
omejila
toliko
malikovalstvo
.
In
ti
,
brate
,
no
boš
li
ničesa
sporočil
bratom
na
Dunaj
o
temi
,
ktera
zakriva
naše
južne
dežele
?
Da
,
da
,
dobro
se
pozna
,
da
smo
Rimu
preblizo
,
preveč
nas
še
omamlja
fanatična
sapa
iz
sosedne
nam
trcijalske
Italije
.
In
ta
naš
nadškof
...
Da
,
tukaj
bo
dosti
opraviti
.
“
„
Z
zedinjenimi
močmi
ne
ustrašimo
se
dela
,
ne
težav
“
,
zavrača
ponosno
suhljad
.
„
Tukaj
bo
veliko
opraviti
,
vaša
bratovska
skrivnost
,
veliko
,
veliko
,
kjer
se
po
vetru
pošiljajo
najblaže
ideje
,
ktere
so
izumili
najslavniši
veleumi
“
,
nadaljuje
gospod
Luka
;
pri
teh
besedah
seže
v
notranji
žep
ter
privleče
na
dan
list
;
prav
tisti
je
bil
,
kterega
je
bil
Vekoslav
raztrgavši
knjigo
jezno
vrgel
od
sebe
.
Bral
se
je
na
njem
naslov
:
Pucelle
d
’
Orléans
.
„
Glej
,
brate
“
,
nadaljuje
Luka
,
„
tak
veter
veje
tod
pri
nas
“
.
„
Pa
kaj
vidim
tu
“
,
se
začudi
suha
visokost
,
kazaje
s
prstom
na
drobno
ob
list
zapisano
ime
Vekoslavovo
,
„
tu
imamo
celo
ime
njegovo
“
.
„
Da
,
da
“
,
odgovarja
Luka
,
„
znan
treijal
,
mlad
sicer
,
a
rimskega
fanatizma
ima
v
čeljustih
za
sto
jezuitov
,
prvi
prijatelj
z
vsemi
nazadnjači
,
skritim
jezuitom
pokrovitelj
,
vsem
molkarjem
najzvestejši
drug
.
“
Pogovor
se
pretrže
,
ker
zaslišijo
se
glasovi
Marijino
pesni
vračajoče
se
procesijo
.
Prijatelja
si
podasta
roke
in
se
ločita
;
suha
visokost
spravi
se
v
neki
kot
v
cerkvi
,
gospod
Luka
pa
pričakuje
druzih
duhovnov
v
sakristiji
.
Že
se
je
prikazal
Petelin
s
križem
.
Prav
blizo
cerkve
na
strani
,
od
koder
se
procesija
vrača
,
stala
je
občinska
hiša
s
tremi
okni
na
ulico
,
po
kteri
se
je
pomikal
sprevod
;
prav
ondi
se
je
ulica
malo
zakrivila
,
tako
da
je
bila
hiša
malo
v
stran
obrnena
in
se
je
z
okna
lahko
v
obraz
gledalo
dohajajočim
,
kakor
tudi
stoječ
na
oknu
ni
mogel
ostati
nezapažen
od
prihajajočega
po
ulici
.
Tu
tedaj
na
srednjem
oknu
,
ki
se
tudi
po
velikosti
odlikuje
od
obeh
stranskih
,
vidimo
Krišpina
Geravsa
;
naslonjen
je
lahko
na
levo
stran
ob
okno
in
zija
dol
na
prihajajoče
.
Došlo
mu
je
neki
više
povelje
,
da
ima
uradno
poročati
o
roženkranski
procesiji
v
Štanjelu
.
Zatoraj
najdemo
danes
Geravsa
v
strogo
uradniški
uniformi
sicer
nevpogljive
lase
na
glavi
si
je
danes
nekako
čudno
ukrivil
v
podobo
pisanega
paragrafa
,
iz
oči
mu
šviga
plamen
državno
doslednosti
in
celo
po
obrazu
vidijo
se
mu
nekako
čudne
črte
;
zdi
se
,
da
je
Geravs
ves
popisan
od
zunaj
in
znotraj
,
kakor
da
bi
se
mu
sama
kri
in
koža
danes
upodobila
po
državnem
zakoniku
:
a
kar
je
najbolj
čudno
,
z
njegovega
obličja
ne
moreš
posneti
nobene
misli
ne
čuta
,
nič
prav
nič
človeškega
,
ni
vesel
in
ne
žalosten
ne
zadovoljen
in
ne
nevoljen
,
ne
jezen
in
ne
dobrovoljen
,
ne
nepotrpežljiv
,
a
zdi
se
,
da
tudi
pohleven
ne
,
ne
radoveden
,
a
še
manj
pa
malomaren
,
se
ne
smeje
in
vendar
tudi
ne
joče
,
ve
vse
in
nič
,
misli
in
ne
misli
,
hoče
in
noče
:
sploh
sama
absolutna
indeferentnost
je
danes
ta
Geravs
,
v
kteri
se
spajajo
vsa
nasprotja
:
pravi
državni
bog
se
je
danes
v
njem
vtelesil
:
zložen
je
iz
številk
in
paragrafov
od
pet
do
glave
,
sama
abstraktnost
,
nič
pozitivnega
.
V
levici
drži
mogočno
polo
,
z
desnico
pa
piše
;
prvo
stran
je
kmalo
že
popisal
,
tako
,
da
se
je
držečemu
pri
spodnjem
konci
pola
pregnila
znad
okna
in
kdor
ima
dober
vid
,
mu
ni
težko
z
ulice
brati
z
debelimi
črkami
napisanega
nasloga
:
Bericht
.
Kar
je
pred
vsem
zanimivo
,
gledal
je
Geravs
z
levim
očesom
doli
na
sprevod
,
desno
pa
je
imel
vprto
v
pisanje
,
a
ob
enem
so
poredni
Stanjelci
pravili
da
gleda
tudi
v
solnce
,
ker
imel
je
naočnike
visoko
na
čelo
nataknene
,
kakor
da
bi
hotel
iskati
coprnice
v
zraku
;
tako
toraj
ta
trigledni
Geravs
.
Dolgo
jo
danes
trajala
v
Štanjelu
cerkvena
slavnost
.
Še
le
ob
eni
uri
začela
se
je
brezštevilna
množica
razhajati
.
In
eni
pozgubili
so
se
po
Štanjelu
,
kdor
je
imel
sorodnike
in
je
bil
v
gostijo
povabljen
,
drugi
so
se
šli
krepčat
v
gostilno
na
merišče
,
kar
jih
je
pa
bilo
iz
bližnjih
krajev
,
šli
so
naravnost
domu
.
A
videlo
se
je
danes
očitno
ganjene
in
povsod
govorilo
se
je
o
pridigi
,
ktero
je
imel
danes
gospod
Poljanec
.
Da
jim
je
govoril
o
Materi
Božji
sv.
roženkranca
,
o
turških
vojskah
,
tudi
o
hudih
brezvernih
časih
;
nazadnje
pa
da
jih
je
navduševal
za
cesarja
Jožefa
in
priporočal
jim
,
naj
zanj
molijo
:
vse
da
se
je
jokalo
,
že
petdeset
let
da
ni
bilo
v
Štanjelu
take
pridige
.
V
grad
pa
je
bila
danes
vsa
gospoda
povabljena
od
blizo
in
daleč
,
se
ve
,
da
tudi
naša
dva
tujca
.
In
ker
je
bilo
toliko
gostov
,
napravili
so
danes
obed
v
veliki
dvorani
,
ki
je
na
desno
roko
od
veže
pred
kuhinjo
.
Zidane
volje
so
bili
vsi
,
posebno
pa
grof
Anton
.
Govoril
in
napival
je
največ
suhi
visoki
gospod
in
grof
Gvidon
se
je
ves
navdušil
zanj
.
Tudi
krivonosec
ni
molčal
.
Vekoslavu
ta
učena
družba
ni
dosti
ugajala
.
Morda
nekaj
tudi
za
to
ne
,
ker
mu
je
nedaleč
nasproti
sedela
Julijeta
.
Že
precej
kasno
v
noč
je
,
ko
se
naša
dva
znanca
,
krivonosec
in
suhljata
visokost
,
ktera
smo
danes
v
Štanjelu
videli
,
počasi
pomikata
po
cesti
dol
od
Štanjela
proti
Dolenji
vasi
,
vsak
za-se
,
kakor
se
vidi
,
zamišljen
,
ker
imata
vsak
pred
se
dol
vprto
oči
,
kakor
da
bi
jima
no
bilo
za
drugo
mar
,
nego
nogo
zastavljati
na
trdna
gotova
tla
,
ker
prav
lahko
je
zadeti
ob
kamen
in
kdor
jo
od
jedne
ure
do
desete
popival
,
zna
pri
tem
zgubiti
ravnotežje
.
Še
luna
,
ki
se
je
pred
dvema
urama
s
polno
debelim
licem
iz-za
Nanosa
prikazala
in
zdaj
vse
okoli
razsvitljuje
,
ne
more
jima
izvabiti
radovednega
pogleda
.
Toda
to
molčanje
ne
bo
večno
,
ker
na
Gradišče
je
pot
še
dolga
,
in
posebno
v
hrib
ne
bo
ceste
,
ampak
revna
steza
in
našima
prijateljema
se
nocoj
nič
kaj
ne
mudi
.
Res
,
kmalo
se
visokost
vstavi
ter
spregovorivši
vpraša
svojega
novega
znanca
:
„
No
,
amice
,
to
bi
pa
res
bilo
malo
čudno
,
da
bi
midva
nocoj
spala
pod
eno
streho
in
še
poznala
se
ne
.
Povabili
ste
me
na
svoj
novi
dom
in
jaz
sem
prav
rad
sprejel
vašo
ponudbo
,
posebno
,
ker
ste
mi
Gradišče
toliko
hvalili
,
a
do
zdaj
vendar
še
ne
vem
,
koga
imam
čast
nocoj
obiskati
.
“
„
Toliko
bolje
“
,
odgovarja
krivonosec
,
„
ako
se
dva
čislata
,
predno
se
poznata
;
in
res
priznati
moram
,
da
me
je
koj
od
prvega
začetka
,
ko
sva
se
snidla
,
posebno
ugajala
vaša
prikazen
ter
me
z
vso
močjo
k
vam
vlekla
.
Simpatija
je
,
sama
čista
zdrava
simpatija
,
ki
me
na
vas
veže
,
in
ker
,
kakor
sami
priznavate
,
ta
simpatija
ne
moro
izhajati
iz
telesno
vašo
lepoto
,
mora
biti
dušna
,
le
sorodnost
,
sorodnost
pravim
,
načel
in
idej
,
ktera
naju
sklepa
;
Ben
Saruk
Menahem
Mostovski
ima
dober
nos
,
s
kterim
,
kar
je
najbolj
skritega
,
izvoha
“
,
pravi
krivonosec
.
„
A
vaše
ime
,
da
je
skoraj
enkrat
zaslišim
?
“
„
Nikdar
so
nisem
svetu
rad
razodeval
,
tajno
delovati
brez
hrupa
,
trpečemu
človeštvu
dobrot
skazovati
in
svet
prerojevati
,
to
je
bilo
od
nekdaj
mojih
bratov
najsvetejše
geslo
;
naša
vojska
je
tiha
vojska
:
„
Drum
ihr
Brüder
,
lasset
uns
ira
Stillen
Nicht
durch
Worte
,
sonderen
auch
durch
Tliat
All
’
die
grossen
Holtnungen
erfüllen
,
Die
von
uns
der
grosso
Weise
hat
.
“
.
„
A
vaše
ime
,
visoko
suhorodje
?
“
ponavlja
Mostovski
.
Skrivnostno
odgovarja
visokost
,
malo
na
dolgo
skoraj
pevaje
:
Glej
,
prvi
zlog
krepost
ti
oznanuje
,
Ki
dober
državljan
in
poštenjak
Imeti
mora
jo
,
da
modri
ga
spoštuje
;
Ak
’
nimaš
je
,
živali
si
enak
.
A
zloga
dva
ostala
Rečem
velikim
sta
početek
dala
,
Ki
nerazrušene
stoje
,
Spremembam
časa
vsem
prete
.
Besede
to
skrivnosti
razodeti
Ne
smem
,
da
zvest
prisegi
bodem
sveti
.
Ak
’
vidiš
pa
moža
,
ki
žalostne
tolaži
In
solze
plakajočim
skrivno
briše
,
Levica
da
ne
ve
,
kaj
stori
mu
desnica
:
Glej
,
imaš
vse
,
ime
kar
skriva
sveto
.
„
To
,
to
,
amice
,
je
moje
ime
,
moje
pravo
bistvo
,
skrito
vsakemu
,
ki
ga
ne
zrni
duševno
vsprejeti
.
Le
kdor
ljubi
,
vé
,
kaj
govorim
.
Deus
chantas
est
,
amice
.
Moje
nekdanje
ime
pa
,
s
kterim
me
kličejo
psihično
posvetujaki
,
ki
letajo
le
po
plitvem
površji
zemeljskih
prikazni
,
to
moje
ime
,
pravim
,
zloženo
je
kakor
vsa
druga
iz
črk
alfabeta
,
ono
se
zove
:
Jakobovič
Kazanovski
.
“
„
Da
ste
mi
zdravi
,
Jakobovič
Kazanovski
!
“
vsklikne
veselo
krivonosec
Ben
Saruk
.
„
Odkod
pa
prihajate
,
gospod
Jakobovič
?
“
vpraša
dalje
,
ko
se
začneta
zopet
počasi
po
poti
pomikati
.
„
Od
povsod
“
,
glasi
se
odgovor
.
„
In
kam
ste
še
namenjeni
?
„
„
Na
vse
štiri
vetrove
.
“
„
In
česa
povsod
iščete
?
“
Kazanovski
postoji
ter
iz
žepa
na
oprsniku
privleče
medaljon
pripet
ob
zlato
verižico
ter
ga
pomoli
krivonoscu
pred
oči
;
ta
pa
bere
z
medaljona
v
luninem
svitu
odsevajoče
se
te
tri
besede
:
égalité
,
liberté
,
fraternité
.
„
To
je
moj
evangelij
,
Ben
Saruk
Ivanič
,
kterega
oznanujem
po
povelji
najmodrejšega
učenika
vsem
narodom
,
vsem
stvarem
“
,
pravi
Kozanovič
.
„
V
imenu
te
trojice
podeljujem
moj
krst
vsem
,
ki
hočejo
verovati
.
“
„
In
v
tej
trojici
,
ktera
je
prva
oseba
?
“
vpraša
Ben
Saruk
.
„
No
,
ni
težko
uganiti
“
,
odgovarja
Jakobovič
Kazanovski
,
„
égalité
je
prva
,
bog
oče
,
iz
kterega
izhajati
hčeri
liberté
in
fraternité
.
“
„
Kako
to
menite
,
Kazanovič
?
“
vpraša
krivonosec
.
„
Kako
?
Tudi
vi
ste
še
tako
neumni
?
Naj
bo
pa
.
Vam
je
dano
poznati
skrivnosti
božjega
kraljestva
.
Haha
!
Kako
?
Poslušajte
tedaj
,
Menahem
Ivanič
,
nategnite
ušesa
in
vsprimiti
besede
življenja
.
Jaz
menim
to
reč
tako
.
Ne
svobode
,
ne
pravega
bratimstva
ne
more
biti
med
ljudmi
,
dokler
eni
ukazujejo
,
drugi
ubogajo
,
eni
gospodujejo
,
drugi
hlapčujejo
,
dokler
so
eni
učeni
,
drugi
nevedni
,
sploh
eni
visoki
,
drugi
nizki
.
“
„
In
eni
bogati
,
drugi
ubogi
“
,
dostavi
krivonosec
.
„
Da
,
vse
to
je
res
,
ljubi
Menahem
“
,
nadaljuje
Kazanovski
.
„
In
kdo
no
vidi
,
kako
nenaravno
je
tako
stanje
,
kako
nezdravo
društvo
,
ki
je
zidano
na
tako
podlago
,
pravim
,
na
stanovsko
neenakost
.
Ali
ima
morda
kralj
in
kdorkoli
hoče
druge
zatirati
,
ima
li
več
duš
v
sebi
,
kakor
podložnik
,
ali
je
morda
njegova
duša
veča
,
kakor
druzih
,
ali
blažejša
,
je
morda
zlata
ali
srebrna
,
naša
pa
železna
ali
ilovita
?
Kaka
nezmisel
to
!
Kteri
neumnež
bo
zagovarjal
tako
tiranstvo
;
ni
li
ono
največi
madež
v
človeški
zgodovini
?
Narava
nas
je
naredila
vse
enako
,
a
človeška
neumnost
podložila
jo
ogromno
večino
ljudi
peščici
tako
zvanih
kraljev
in
knezov
in
kakor
še
imenujemo
tisto
druhal
,
ktera
rod
človeški
zatira
in
se
debeli
od
njegove
srčne
krvi
.
Zatoraj
pa
,
živela
enakost
vseh
ljudi
!
Menahem
,
to
jo
geslo
Kazanovskovo
,
za
ktero
se
že
bojuje
štirideset
let
,
kteremu
zvest
ostane
do
zadnjega
diha
.
Ko
si
priborimo
enakost
,
nam
pride
sama
ob
sebi
svoboda
,
nam
pride
—
bratimstvo
,
ktera
sta
prav
za
prav
le
veji
enega
in
istega
debla
;
tega
ni
treba
dokazovati
vam
,
Ben
Saruk
.
“
„
Da
,
da
,
tudi
jaz
sem
že
večkrat
premišljeval
to
veliko
resnico
.
Res
,
“
dejal
je
Mostovski
sam
pri
sebi
,
„
kako
lepo
bi
bilo
,
videti
vse
ljudi
enake
,
brate
med
seboj
,
svobodne
.
In
prav
oni
in
nikdo
drug
“
,
mislil
je
dalje
Ben
Saruk
,
„
bil
bi
že
v
starih
časih
človeštvu
obljubljeni
odrešenik
,
ki
bi
ono
razliko
med
ljudmi
poravnal
,
kar
nekteri
imajo
preveč
,
odvzemši
dal
onim
,
ki
nimajo
nič
ali
premalo
:
tak
pravičen
,
nepristranski
delivec
bil
bi
maziljenec
Gospodov
,
kterega
bi
blagrovali
vsi
rodovi
na
zemlji
“
,
rekel
je
večkrat
Ben
Saruk
Menahem
.
„
Kako
pa
,
Ivanič
Kazanovski
,
mislite
vresničiti
blago
idejo
enakosti
?
“
„
Oujte
,
Mostovski
,
čujte
,
to
jo
glas
vpijočega
v
puščavi
:
Obdelajte
cesto
Gospodovo
,
poravnajte
njegovo
steze
:
vsak
hrib
naj
se
poniža
in
dolina
naj
so
poviša
,
in
videlo
bo
vso
meso
zveličanje
našega
Boga
“
,
odgovarja
Kazanevski
važno
in
navdušeno
.
„
In
spet
je
pisano
:
Kdor
se
povišuje
,
bode
ponižan
,
a
kdor
se
ponižuje
,
bode
povišan
.
To
je
evangelij
človeške
enakopravnosti
.
Poravnati
treba
vse
,
ugladiti
.
“
„
A
Menahem
pričakuje
ponižno
,
da
mu
Jakobovič
Kazanovski
izvoli
razodeti
pomen
teh
besed
“
,
pravi
Ben
Saruk
.
„
Zgodi
se
,
kakor
želite
;
toda
rečem
vam
,
da
blaga
vaša
ušesa
,
ker
veliko
jih
je
želelo
šlišati
,
kar
vi
slišite
,
in
niso
slišali
.
Hrib
,
kteri
se
ošabno
povišuje
so
vsi
mogočnjaki
na
zemlji
,
tako
v
črni
,
kakor
v
bagreni
suknji
pri
altar
i
ali
na
prestolu
,
vsi
,
ki
hočejo
ukazati
in
kaznovati
,
češčeni
biti
in
moljeni
,
taki
morajo
se
ponižati
;
dolina
pa
so
ubogi
narodi
,
ki
že
več
tisoč
let
zdihnjejo
pod
nogami
mogočnjakov
teptani
in
psovani
,
sužnji
,
ki
so
se
jarma
že
tako
privadili
,
da
svoje
tlačitelje
slavijo
;
to
ljudstvo
tedaj
mora
se
povišati
in
postaviti
na
mesto
,
ktero
zasedajo
krvoločni
posilniki
.
“
„
Dobro
,
Kazanovski
,
Ben
Saruk
zvesto
posluša
“
,
pravi
Mostovski
.
„
Ne
da
se
tajiti
,
težko
delo
bo
to
,
veliko
poguma
bo
treba
,
veliko
požrtvovalnosti
,
a
tudi
premetenosti
“
,
nadaljuje
Kazanovski
.
„
Nu
,
pa
bo
vendar
šlo
.
Že
nam
služi
v
to
svrho
slovstvo
,
najeli
smo
v
to
tudi
filozofe
,
časništvo
,
vse
deluje
za
nas
.
Črne
vranove
jezuitske
smo
že
izgnali
,
in
vsaj
toliko
dosegli
,
da
se
ne
pridiga
več
po
šolah
o
namestnikih
božjih
na
tej
zemlji
,
o
pokorščini
,
ktero
smo
dolžni
cerkveni
in
deželni
oblasti
zarad
Poga
,
o
puntu
,
da
je
nepostaven
itd.
;
takih
teorij
se
malo
več
sliši
,
a
s
tem
,
mislim
,
storili
smo
prvi
odločilni
korak
.
Le
treba
zdaj
,
da
po
učilnicah
in
v
družini
z
besedo
in
pismom
razširjamo
svobodna
načela
,
in
ko
se
omikanost
nasrče
novega
medli
,
potem
se
vsem
maziljenim
in
nemaziljenim
oblastnikom
tla
vdero
pod
nogami
in
ponižani
bodo
,
na
veke
ponižani
.
A
pred
vsem
seveda
potrebujemo
pogumnih
apostolov
,
ki
to
gibanje
previdno
vodijo
in
maloverne
brate
oživljajo
,
apostolov
,
med
kterimi
najzadnji
bi
ne
bil
Jakobovič
Kazanovski
.
“
„
Vse
prav
,
Jakobovič
Kazanovski
“
,
odgovarja
pomišljeno
Mostovski
,
„
vse
prav
,
vse
mi
ugaja
,
a
vendar
dovolite
,
da
Ben
Saruk
Menahem
opozori
svojega
novega
prijatelja
na
nekaj
.
Vse
prav
,
kakor
sem
rekel
;
le
malo
preteoretična
se
mi
zde
ta
načela
.
Kaj
zda
vsa
teorija
?
„
Pratica
,
pratica
,
non
grammatica
“
—
ta
jo
stara
prislovica
,
ki
je
ni
izumil
Ben
Saruk
,
ampak
se
je
rodila
v
sicer
tako
idealni
Italiji
.
Ben
Saruk
Menahem
pa
dovoli
si
tej
prislovici
pristaviti
drugo
nemško
,
še
bolj
praktično
:
„
Geld
regiert
die
Welt
“
.
Italijan
in
Nemec
toraj
,
ki
zasedata
pol
Evrope
,
sta
v
tem
edina
,
da
vsa
teorija
nič
ne
velja
.
A
seveda
,
kar
je
Italijan
bolj
splošno
in
nedoločno
izrekel
,
izrazil
se
je
Nemec
po
svoji
navadi
bolj
konkretno
:
„
Geld
regiert
die
Welt
.
“
In
v
tem
najbolj
praktičnem
stavku
,
dovoljuje
si
Ben
Saruk
Menahem
najponižniše
trditi
,
tiči
vsa
modrost
.
In
vi
,
brat
Kazanovski
,
hočete
med
ljudi
uvesti
popolno
enakost
,
a
bogatinov
niste
sprejeli
v
svoj
program
in
vendar
:
„
Geld
regiert
die
Welt
“
;
kaj
vam
pomaga
vsa
teorija
in
filozofija
,
in
šole
,
časniki
in
knjige
,
dokler
vam
bogatin
fige
kaže
.
Nimate
še
toliko
razumnosti
,
da
bi
spoznali
to
resnico
?
Kaj
je
zdal
grom
in
blisk
božji
na
gori
Si
naj
,
kaj
vse
postave
in
vse
žuganje
,
in
vse
obljube
in
vsa
zaveza
?
Nič
,
prav
nič
.
Glejte
,
prišel
je
nekdo
z
zlatim
teletom
in
zvabil
okoli
njega
vse
ljudstvo
;
delo
njegovih
rok
so
molili
,
zlato
tele
.
In
razsul
je
tako
en
sam
bogatin
vse
,
kar
sta
Bog
in
Mojzes
z
velikim
trudom
štirideset
dni
zidala
.
Ha
,
ha
,
ne
postava
,
ne
teorija
,
ampak
:
„
Geld
regiert
die
Welt
“
.
In
tu
je
treba
dela
se
poprijeti
,
vso
drugo
pride
samo
ob
sebi
.
To
je
preponižno
mnenje
,
ktero
so
predrzne
izraziti
vam
najponižnejši
sluga
,
Ben
Saruk
Menahem
.
“
„
Priznati
moram
,
da
Ben
Saruk
govori
prav
odločno
in
praktično
“
,
odgovarja
Kazanovski
.
„
In
res
,
pritožiti
se
moram
sam
,
da
vspeh
dosedanjega
mojega
in
mojih
bratov
delovanja
nikakor
ni
primeren
velikemu
trudu
in
žrtvam
našim
,
in
temu
vzrok
bi
znalo
ravno
to
biti
,
kar
je
Ben
Saruk
omenil
,
da
nismo
dovolj
praktični
,
da
treba
toraj
začeti
pri
najstalniši
gotovini
,
pri
denarji
,
a
ne
z
zračnimi
,
puhlimi
teorijami
.
Sicer
pa
Ben
Saruk
nikakor
nima
misliti
,
da
naši
bratje
ne
vedo
ceniti
velike
važnosti
zlate
in
srebrne
gotovine
,
ki
se
najde
po
žepih
bogatinov
.
Sami
čutimo
,
kako
močno
pogrešamo
tega
faktorja
,
dobro
vede
,
da
z
ničlami
naj
se
računi
in
množi
kolikor
se
hoče
,
se
vendar
ne
pride
iz
niča
;
če
se
hoče
kaj
pozitivnega
stalnega
včiniti
,
mora
so
imeti
enot
,
pozitivnih
enot
.
Vse
to
toraj
dobro
vemo
.
A
ker
so
naši
bratje
nekako
nevkretni
in
so
radi
le
po
temi
potikajo
,
iščemo
že
dalj
časa
zaveznikov
.
“
„
Ha
,
ha
“
,
zakrohota
Ben
Saruk
Menahem
;
„
kaj
ne
,
takih
zaveznikov
,
ki
bi
za
vami
žakelj
nosili
?
“
„
Se
ve
,
da
ne
praznega
“
,
odgovarja
Kazanovski
;
„
žakelj
,
v
kteri
bi
se
stekala
rumena
in
bela
ruda
,
iz
žepov
bogatinskih
,
zaveznikov
pravim
,
ki
bi
bili
nekako
izvrševalni
ministri
postavodajne
voljo
naših
bratov
.
A
takih
zaveznikov
,
žalibog
,
do
zdaj
nam
ni
bilo
še
najti
.
“
„
Jojmene
“
,
se
čudi
Ben
Saruk
,
„
g.
Jakobovič
,
ali
bi
jih
mogli
najti
sposobnejših
,
kakor
so
sinovi
Abrahamovi
,
g.
Kazanovski
,
deca
lzraelova
,
pravim
.
“
„
Menite
,
da
?
“
,
vpraša
Kazanovski
,
„
kako
pa
,
ali
ne
veste
,
da
hoče
cesar
Abrahamoviče
prisiliti
,
da
se
naselijo
in
začno
zemljo
obdelovati
z
lastnimi
,
pravimi
židovskimi
rokami
,
da
bodo
tako
tudi
židovi
koristni
državljani
?
Le
prva
tri
leta
,
pravi
cesarski
ukaz
,
bodo
smeli
najeti
si
krščanskih
delavcev
,
ki
jim
bodo
pomagali
,
dokler
se
sami
poljskemu
delu
ne
privadijo
.
“
„
Abrahamovičo
naseliti
,
prikleniti
na
njivo
Izraelov
rod
?
“
vprašuje
Ben
Saruk
začudeno
;
„
prazno
brezuspešno
početje
!
Sto
in
sto
verig
če
prineso
,
Izrael
ne
bo
obdeloval
zemlje
,
Izraelu
je
odprta
pot
po
vsem
svetu
.
Abraham
zapustil
je
Ur
v
Kalideji
in
prišel
v
Haran
,
odtod
v
Kanaan
,
in
pisano
je
,
da
je
Abraham
tukaj
dospevši
prehodil
deželo
Siliema
,
odtod
pa
potoval
gredoč
in
naprej
idoč
na
poldne
.
In
ko
je
lakota
ljudi
morila
v
Kanaanu
,
potoval
je
oče
Abraham
v
Egipt
,
iz
Egipta
nazaj
v
obljubljeno
deželo
.
Tudi
Izak
je
rad
potoval
,
Jakob
pa
živel
jo
več
na
tujem
,
kakor
doma
,
dokler
se
ni
z
vso
družino
preselil
v
Egipt
.
Vračaje
se
v
obljubljeno
deželo
so
so
raji
štirideset
let
klatili
po
puščavi
,
kupčevali
z
Arabci
,
kakor
da
bi
šli
orat
kanaanske
njive
.
Res
sicer
,
da
jim
je
postava
omejila
deželo
in
jih
navezala
na
njivo
,
toda
Izrael
v
tem
stanu
se
ni
čutil
srečnega
,
zatoraj
beremo
,
da
so
za
dobe
sodnikov
in
kraljev
vedno
malikovali
.
Babilonska
sužnost
,
ta
še
le
oprostila
jo
dolgo
vklenene
Abrahamoviče
in
odprla
jim
pot
po
vsej
zemlji
.
Popustivši
oralo
začeli
so
kupčevati
in
menjavati
in
barantati
,
da
je
bilo
kaj
,
po
vseh
mestih
in
krajih
,
a
solis
ortu
usque
ad
occasum
,
in
razširili
so
svoje
kraljestvo
usque
ad
lines
terrae
,
kakor
je
Gospod
govoril
Davidu
svojemu
služabniku
.
In
ko
se
jim
je
dovolilo
vrniti
se
v
domovino
,
jih
je
le
malo
bilo
tako
brezpametnih
,
ki
so
babilonsko
sužnost
zamenjali
s
prostostjo
,
ker
bilo
je
vendar
lepše
v
Babilonu
talente
šteti
,
kakor
v
obljubljeni
deželi
zemljo
kopati
.
Zatoraj
pa
tudi
se
ne
bere
,
da
bi
po
babilonski
sužnosti
Izrael
malikoval
.
Čemu
tudi
?
Zadovoljni
so
bili
z
deležem
,
kterega
jim
je
Jehova
naklonil
,
in
hvaležno
so
mu
od
tedaj
služili
.
Res
,
ta
sužnost
jih
je
popolnoma
spametila
,
tu
so
zamenjali
stari
jezik
in
pismo
z
novejšim
,
stare
nepraktične
tradicije
pozabivši
,
poprijeti
so
se
novih
praktičnih
.
Pred
so
pod
črkami
iskali
skrivno
razodenje
in
vedno
sanjarili
o
Mesiji
,
ki
bi
imel
veliko
trpeti
in
križan
biti
,
a
vkljubu
temu
podvreči
si
vse
narode
in
na
veke
kraljevati
.
A
babilonski
Izrael
je
kmalu
sprevidel
abotnost
in
nepraktičnost
takih
sanjarij
.
Zatoraj
se
jo
poprijel
vidne
črke
in
ž
njo
začel
zidati
regnum
Izrael
.
Stara
svetopisemska
črka
Izraelu
služi
le
v
to
,
da
jo
rabi
za
številjenje
in
celo
sv.
pismo
zanj
druge
veljave
nima
,
kakor
da
mu
je
velika
računica
,
vsaka
beseda
znači
število
,
tudi
Ben
in
Saruk
izraža
število
,
veliko
število
,
Ben
Saruk
,
pravim
,
ime
preponižnega
vam
sluge
.
In
Izrael
po
svetu
hodeč
in
s
seboj
pismo
noseč
,
daje
mrtvim
,
praznim
številkam
življenje
in
resničnost
,
in
tako
se
spolnujejo
besede
starih
očakov
in
prerokov
,
sicut
locutus
est
per
os
sanctorum
,
qui
a
saeculo
sunt
,
prophetarum
eius
.
in
čemu
črki
staropisemski
podkladati
drugega
pomena
,
čemu
iskati
pod
njo
ali
za
njo
druzega
duhovnega
nauka
in
celó
morda
Mesijo
križanega
?
Čemu
križ
?
O
ne
,
ne
,
Jakobovič
,
le
poslušajte
,
kaj
vara
pravi
Ben
Saruk
Menahem
,
Izrael
je
bolj
pameten
,
križ
in
križanega
in
reve
in
uboštvo
pustil
je
kristjanom
,
on
pa
išče
svojega
Mesijo
in
njegovo
kraljestvo
in
zveličanje
v
okroglih
rumenih
in
belih
kovinah
,
ki
se
dajo
z
roko
prijeti
,
v
žep
vtakniti
,
a
težko
iz
žepa
izvleči
,
se
dajo
števati
in
preštevati
,
tudi
seštevati
,
a
ne
lahko
odjemati
,
tudi
deliti
ne
,
kakor
bi
vsakdo
želel
,
množiti
pa
brez
kraja
in
konca
,
in
saeculum
saeculi
.
In
tako
se
spolnujejo
nad
Izraelom
besede
Gospodove
:
Intellectum
tihi
dabo
et
instruam
te
.
In
ta
prebrisan
Izrael
da
bi
šel
zdaj
orat
in
kopat
?
O
čakaj
še
malo
,
cesar
Jožef
!
Res
sicer
,
da
je
pisano
:
et
conllabunt
gladios
in
vomeres
...
toda
to
vse
veljá
le
za
krščanske
goim
,
a
ne
za
proste
Abrahamoviče
.
Da
,
o
kristjanih
je
pisano
:
Omnes
de
Saba
venient
aurum
et
tlius
deferentes
.
Nu
,
aurum
sprejmemo
,
thus
pa
radi
vrnemo
,
thus
,
thus
,
ako
hočeš
,
Jožef
!
In
kam
bi
nas
priklenili
?
Na
njivo
?
Na
rokodelstvo
?
Da
bi
Izrael
noč
in
dan
sedel
na
stolu
,
kakor
čevljar
in
krojač
?
Kratko
nikar
!
Bog
Abrahomov
tega
ne
dovoli
,
njegova
volja
je
,
da
njegov
primogenitus
(
prerojeno
ljudstvo
)
pohaja
od
juga
na
sever
,
od
vzhoda
na
zahod
ter
da
vživa
dobrote
zemlje
.
In
ko
so
bili
nekteri
Abrahamoviči
tako
nespametni
,
da
so
iz
Babilona
z
Zorobabelom
vrnili
se
v
obljubljeno
deželo
,
jih
je
Gospod
vničil
,
razdejali
so
jim
Rimljani
mesto
in
tempelj
,
in
jeza
božja
jih
je
raznesla
na
vse
kraje
.
In
ko
Izrael
še
ni
razumel
božjega
glasu
in
so
hotli
nekteri
pozneje
za
cesarja
Julijana
zopet
zidati
tempelj
in
mesto
,
poslal
jim
je
Gospod
iz
globočine
zemlje
ogenj
—
ignem
urentem
—
ki
je
končal
predrzno
početje
in
zopet
so
se
razpršili
po
zemlji
,
ker
volja
Gospodova
je
,
da
Izrael
potuje
,
kakor
oče
Abraham
,
iz
Ur
v
Haram
,
od
tod
v
Kanaan
in
Egipt
,
zdaj
na
poludne
,
zdaj
na
polunoč
,
kakor
ga
vodi
roka
božja
,
dokler
ne
pride
magnus
dies
Domini
(
veliki
dan
Gospodov
)
,
ko
jim
Abraham
odpre
nebeška
vrata
.
“
„
Ben
Saruk
Menahem
Mostovski
“
,
odgovarja
Jakobovič
,
„
skoro
da
me
bote
prepričali
o
resnici
vaših
besed
,
govorite
namreč
temeljito
,
navdušeno
,
da
ni
moč
vstavljati
se
vašemu
dokazovanju
.
Res
,
urnejših
in
kretnejših
posredovalcev
med
ubogimi
in
bogatini
,
ročnejših
nositeljev
vsega
premičnega
in
nepremičnega
blaga
,
bi
bratje
moji
ne
mogli
najti
,
kakor
so
Abrahamoviči
.
“
„
Njihove
ročnost
v
tej
stroki
se
Ben
Saruk
Menahem
preponižno
upa
dokazovati
tudi
iz
zgodovine
,
ako
jo
všeč
gospodu
njegovemu
Jakoboviču
Kazanovskemu
.
Ko
so
pradedje
ponižnih
vaših
in
naših
bratov
slug
iz
Egipta
se
vrnili
v
obljubljeno
deželo
,
pobrali
so
Egipčanom
zlato
in
srebrno
posodo
in
dragoceno
obleko
.
Že
v
tempeljnu
so
pridno
menjavali
in
šteli
in
prodajali
.
Tudi
v
Rimu
so
kupčevali
in
barantali
,
postavili
so
svoje
mizo
po
vseh
večih
mestih
,
kjer
se
je
le
dalo
kaj
menjavati
.
Abrahamoviči
nadalje
služili
so
zvesto
Mavrom
v
Španiji
,
kjer
so
jim
vestno
opravljali
denarstvene
reči
,
tirjali
od
podložnikov
davek
.
In
v
srednjem
veku
nosili
so
povsod
žakelj
in
plačevali
,
kdor
jo
potreboval
.
In
ni
je
bilo
kupčije
,
ne
pogodbe
,
ktere
bi
se
Izrael
ne
bil
vdeležil
.
če
se
jih
je
pa
pri
tem
poslu
kaj
prijelo
,
no
,
kdo
bo
zameril
?
Saj
stoji
zapisano
:
non
ligabis
bovi
trituranti
os
(
volu
,
ki
žito
mane
,
ne
zaveži
gobca
)
.
Saj
je
vreden
delavec
svojega
plačila
,
in
nič
več
kakor
zasluženo
plačilo
niso
tirjali
otroci
Izraelovi
.
Se
ve
,
da
so
jim
goim
vedno
zavidali
in
večkrat
na-nje
planivši
ropali
jih
in
pobijali
,
a
Bog
Abrahamov
se
je
ponižanega
Izraela
vselej
usmilil
ter
ga
z
nova
povzdignil
.
“
„
Po
tem
takem
bi
pa
res
kazalo
Abrahamoviče
izvoliti
si
v
zaveznike
“
,
pravi
Kazanovski
.
„
Da
,
da
,
in
tako
bodo
bratje
gospoda
tvojega
preponižnega
Ben
Saruka
imeli
za
seboj
vedno
pripravne
sluge
,
ki
jim
bodo
žakelj
nosili
in
zbrano
blago
vestno
shranjevali
“
,
odgovarja
Menahem
.
„
Hranili
,
se
ve
da
,
le
začasno
?
“
zavrne
Kazanovski
.
„
Na
,
Abrahamoviči
pa
so
že
prevestni
,
da
bi
morda
mislili
osvojiti
si
,
kar
ni
njihovega
,
sveto
,
narodno
blago
,
oskrbniki
hočejo
biti
in
nič
več
,
le
obresti
,
se
ve
,
da
si
bodo
upali
preponižno
tirjati
,
ne
velikih
,
dvajset
do
štirideset
,
največ
petdeset
od
sto
,
in
zadovoljni
bodo
sluge
naših
bratov
,
zadovoljni
popolnoma
.
Nu
,
zraven
tega
pa
,
če
jih
še
kaj
po
