njem,
levica
njegova
ga
davi
za
vrat
,
desna
pa
je
k
vdarcu
zavihtena
.
Oskrbnik
zaječi
.
Pest
za
pestjo
udriha
po
Tihorepčevem
obrazu
,
ta
pa
renči
,
kakor
zver
v
svoji
največji
jezi
.
Obraz
mu
zateče
.
Kri
se
mu
iz
ust
in
nosa
uliva
,
pritlikavec
pa
še
vedno
udriha
s
pestjo
po
njem
.
Sedaj
prične
oskrbnik
grozno
na
pomaganje
rujoveti
.
Glas
njegov
se
na
daleč
razlega
,
toda
še-le
za
dlje
časa
prihiti
pomoč
.
Nekaj
služabnikov
pridrvi
v
ječo
,
ravno
še
v
pravem
času
,
da
ga
rešijo
iz
neprijetnega
položaja
.
Norec
prične
strahovito
javkati
.
Skoro
gotovo
je
pritlikavec
pri
kaki
nezgodi
postal
nem
,
toda
divje
mahanje
z
rokami
in
nečloveški
glasovi
dokazujejo
,
kako
razljuten
je
Miličin
rešitelj
v
skrajni
sili
.
Milica
poskoči
.
„
Pomagajte
“
—
stoka
—
„
oskrbnik
me
je
hotel
—
oskruniti
.
“
Služabniki
oskrbnika
dvignejo
.
Obraz
njegov
je
silno
razbit
,
da
ni
več
človeku
podoben
.
„
Pobijte
norca
,
“
težavno
kruli
,
„
grdavž
me
je
hotel
ubiti
!
“
Strahoviti
glasovi
mu
odgovore
in
pritlikavec
mu
s
pestjo
zažuga
.
Grozno
tulenje
se
naenkrat
premeni
v
peklensko
krohotanje
,
in
predno
ga
morejo
služabniki
zgrabiti
,
izgine
mali
možiček
.
„
Pomagajte
mi
!
“
stoka
oskrbnik
.
„
Prokleti
pritlikavec
me
je
skoraj
do
smrti
potolkel
.
Toda
—
krvavo
se
bom
osvetil
!
“
Služabniki
molče
,
vrata
zapro
ter
stokajočega
oskrbnika
vodijo
počasi
po
stopnjicah
.
Vrhu
njih
jim
grof
stopi
nasproti
.
„
Kaj
pomeni
ta
ropot
?
“
praša
plemič
,
ki
v
prvem
trenotku
ne
spozna
oskrbnika
.
Ta
pa
neusmiljeno
zdihuje
in
javka
.
„
Milostivi
gospod
,
“
jeclja
,
„
tatica
je
bila
tako
trdovratna
,
—
tako
uporna
,
in
ko
sem
jo
hotel
spametovati
,
je
naenkrat
prišel
norec
in
me
napadel
.
Grdoba
me
je
skoro
pobil
,
—
saj
sem
vedno
pravil
,
da
je
norec
nevaren
.
Najbolje
bi
bilo
,
da
izgine
enkrat
za
vselej
.
“
Grof
Sokolski
se
strese
.
Spomini
se
mu
vzbujajo
,
misli
na
pretekle
čase
,
ko
je
bil
on
—
grof
—
še
ognjevit
mladenič
.
“
„
Prepovedujem
,
“
odgovori
rezko
,
„
da
se
norcu
kaj
žalega
stori
.
Ali
slišite
,
Tihorepec
,
jaz
tega
nočem
.
Bog
ve
,
ali
niste
dražili
nesrečneža
.
“
„
Ničesar
mu
nisem
storil
,
“
stoka
nesramni
oskrbnik
,
„
napadel
me
je
hipoma
,
kakor
divja
zver
.
“
Grof
zamahne
z
roko
,
kakor
bi
se
hotel
nadaljnih
besed
obraniti
.
„
Stvari
ne
bom
natančneje
preiskoval
,
“
zarohni
na
oskrbnika
,
„
dosti
je
,
da
se
norcu
ne
sme
nič
zgoditi
—
sicer
se
bojte
moje
jeze
.
Nesrečnež
je
postal
nem
ter
se
ne
more
zagovarjati
.
Jaz
pa
tudi
nimam
časa
,
ker
moram
takoj
lovca
zasledovati
.
Razposlal
sem
že
služabnike
obvestit
razne
oblastnije
o
dvojnem
hudodelstvu
v
moji
graščini
.
Kmalu
bom
na
čelu
mnogoštevilne
čete
odrinil
za
ubežnikom
,
beriči
pa
naj
tatinsko
hišino
odvedejo
v
mestno
jetnišnico
.
“
Oskrbnik
se
prestraši
.
Obriše
si
kri
,
ki
mu
iz
ust
in
nosa
teče
.
—
„
Lepo
izgledate
,
Tihorepec
,
“
pravi
grof
,
„
vidi
se
še
vedno
,
da
je
bil
zraščenee
nekdaj
kovaški
pomočnik
.
Kakor
je
majhen
in
neznaten
,
pest
njegova
vendar
udriha
kakor
železno
kladvo
.
“
„
Ne
bo
dolgo
več
udrihala
,
“
mrmra
oskrbnik
,
ki
se
komaj
še
po
konci
drži
.
Grof
Sokolski
namigne
in
služabniki
odpeljejo
krvavečega
Tihorepca
.
„
O
,
živi
spomini
,
“
šepeta
grof
,
„
ali
je
ne
morem
pozabiti
,
te
ljubke
prikazni
,
vaške
deklice
,
koje
lepota
je
bila
na
dolgo
in
široko
znana
?
Moje
je
bilo
njeno
nedolžno
srce
,
in
kako
sem
ubožico
goljufal
.
Bežite
—
bežite
—
spomini
—
revica
je
mrtva
—
in
—
jaz
—
sem
—
kriv
—
jaz
—
“
Grof
naenkrat
svoj
samogovor
pretrga
ter
odhiti
,
kakor
bi
ga
furije
z
gorečimi
biči
gonile
.
Potem
vse
v
gradu
potihne
,
in
le
grofica
svoje
postrežkinje
nadleguje
z
navideznimi
omoticami
.
Zgoraj
pa
,
v
oskrbnikovem
stanovanji
,
se
čujejo
neznanske
kletvice
.
Tu
se
na
postelji
grdi
pohotnež
nemirno
valja
v
bolečinah
,
ki
mu
jih
provzročuje
otekla
in
obvezana
butica
.
„
Obračunal
bom
z
Vami
tremi
,
“
rentači
nesramnež
,
„
prišla
bo
že
prava
ura
.
Čakaj
,
ponosni
grof
,
postopal
boš
še
z
mano
,
kakor
bi
bil
tvoj
najbližji
sorodnik
.
Ponižal
bom
tvojo
neznosno
ošabnost
,
in
lepa
Milica
—
tvoja
hči
,
—
bo
postala
moja
žena
,
in
če
se
tudi
celo
peklo
zoper
mene
zaroti
.
In
norec
—
o
,
ta
ne
bo
dolgo
več
svojih
zlobnostij
uganjal
.
Skrbel
bom
,
da
za
zmeraj
utihne
,
kakor
gotovo
se
imenujem
Tihorepec
.
“
Potem
pa
grozno
začne
ječati
.
Tako
preidejo
ure
.
Tu
se
bližata
dva
vozova
grofovski
graščini
.
V
prvem
vozu
sedi
nekaj
črno
opravljenih
,
temno
zročih
mož
,
raz
drugi
navadni
voz
pa
stopita
dva
tovariša
surove
zunanjosti
,
držeča
verige
v
rokah
.
Ta
dva
ostaneta
na
dvorišču
,
črno
oblečeni
gospodje
pa
se
dajo
od
služabnikov
k
grofu
odvesti
.
Grof
sprejme
obiskovalce
v
veliki
dvorani
.
„
Vaša
milost
je
oblastniji
ljubljanskega
mesta
objavila
,
da
so
se
na
Sokolskem
veliki
zločini
izvršili
,
“
prične
jeden
došlecev
zamolklim
glasom
.
„
Tako
je
,
“
odgovori
grof
,
„
hudodelec
sam
je
utekel
in
ravno
sem
se
namenil
,
da
ga
zasledujem
.
Tatica
pa
,
ki
je
bila
gotovo
ž
njim
v
zvezi
,
jo
tu
dobro
shranjena
ter
jo
,
stroga
gospoda
,
lahko
seboj
vzamete
.
“
Možje
se
priklonijo
.
Grof
da
nekaterim
slugam
naročilo
in
kmalu
pripeljejo
nesrečno
Milico
na
dvorišče
,
kjer
jo
že
jetničarja
čakata
.
Zaničljivo
glodata
prekrasnega
dekleta
ter
se
pripravljata
,
da
jo
okujeta
v
verige
.
Milica
se
po
vsem
telesu
trese
.
„
Umrla
bom
,
“
se
ihti
,
„
da
,
umrla
,
toda
pri
vsem
,
kar
mi
je
svetega
,
prisezam
,
da
me
bodete
nedolžno
obsodili
.
Da
,
nedolžna
bom
šla
v
smrt
,
nebo
je
moja
priča
.
“
Grof
gleda
skozi
okno
,
ko
Milica
te
besede
izgovarja
.
„
Čudno
,
“
pravi
in
neznana
bojazen
ga
presune
.
„
Čudno
,
kadarkoli
vidim
tega
dekleta
,
moram
na
ranjko
misliti
.
Te
oči
—
toda
ne
,
ne
,
motim
se
—
pri
belem
dnevu
vidim
strahove
.
“
Spodaj
rožljajo
verige
.
Težko
,
mrzlo
železje
se
oklene
njenih
nežnih
udov
,
toda
ponižno
udana
v
božjo
voljo
prenaša
veliko
sramoto
,
ki
jo
je
zadela
.
Tu
se
čudni
glasovi
začujejo
in
jetničarja
pogledata
na
veliki
grajski
stolp
.
Vrhu
njega
zapazijo
nenavadno
postavo
,
ki
se
naslanja
na
ograjo
,
s
pestmi
preti
in
čudno
renči
.
„
Norec
,
“
mrmra
grof
Sokolski
,
„
kaj
razburja
nesrečneža
?
Sicer
tako
miren
je
danes
kakor
besen
.
“
Črno
opravljeni
gospodje
posedejo
zopet
v
kočijo
in
se
odpeljejo
,
za
njimi
pa
drugi
voz
,
na
katerem
sedi
Milica
sredi
jetniških
hlapcev
,
ne
kakor
hudodelnica
,
marveč
enaka
svetnici
.
Udan
,
pobožen
je
njen
pogled
proti
nebu
,
celo
surova
spremljevalca
čutita
čar
,
ki
obdaja
to
ljubko
bitje
,
ter
čmerna
molčita
.
Grof
Sokolski
gleda
za
vozom
—
ne
sluti
,
kdo
je
Milica
,
ne
ve
,
da
je
lastnega
otroka
poslal
v
ječo
.
„
Nesrečnica
,
“
mrmra
plemič
,
„
grozna
usoda
jo
čaka
.
Le
če
hitro
vse
prizna
,
rešiti
se
more
groznih
muk
,
krvnikovi
sekiri
vendar
ne
uide
,
poprej
pa
jo
tirajo
—
v
mučilnico
.
“
Rešen
iz
valov
.
—
Skrivnostna
lepotica
.
—
Prihod
tolovajev
.
—
Izobčen
iz
človeške
družbe
.
—
Preteča
nevarnost
.
Tam
,
kjer
si
je
Sava
skozi
skalo
vite
hribe
prodrla
pot
,
kjer
temni
gozdi
pokrivajo
vrhove
,
je
samotno
in
tiho
.
Valovi
se
silovito
zaganjajo
ob
pečine
,
potem
pa
hitro
drve
skozi
skalnate
ožine
.
Nikjer
ni
videti
žive
duše
.
Toda
kaj
je
tam
—
v
penečih
valovih
?
Počasi
in
težavno
se
bliža
bregu
.
Orjaški
mož
zgrabi
z
levico
za
skalo
,
z
desnico
pa
,
ki
je
menda
otrpnena
,
drži
premočeno
žensko
.
Razkošno
lepa
,
mlada
deklica
je
to
;
glava
njena
sloni
na
njegovi
rami
.
Z
zadnjimi
močmi
se
dvigne
iz
vode
;
boj
s
silnimi
valovi
je
bil
obupen
,
tem
bolj
.
ker
je
imel
samo
levico
prosto
.
Jurij
Skopec
je
,
ki
sedaj
rešenega
dekleta
položi
na
tla
,
potem
pa
se
sam
poleg
nje
skoro
nezavesten
sesede
.
Kako
se
je
vse
to
zgodilo
?
Jurij
ve
,
da
so
mu
grofico
iztrgali
,
kakor
mu
je
tudi
vzlic
neznanski
razburjenosti
znano
,
da
ga
je
spremljevalka
tolovajske
tovaršije
z
nevarnostjo
lastnega
življenja
hotela
rešiti
.
In
ko
se
je
v
Savo
zvrnila
,
zgrabil
jo
je
ter
njo
in
sebe
pod
vodo
plavajoč
rešil
za
skalo
sredi
reke
,
kjer
ga
niso
mogli
zapaziti
preganjalci
z
levega
brega
.
Čakal
je
,
da
so
odšli
,
potem
pa
je
splaval
na
desno
nabrežje
.
Ali
še
živi
neznana
krasotica
?
Jurij
vzdigne
njeno
glavo
ter
posluša
,
ali
še
sope
.
Ne
čuje
nobenega
glasu
,
toda
prsi
njene
se
na
lahko
dvigujejo
.
Živi
—
ni
dvoma
—
in
zbudila
se
bo
.
Jurij
ima
železno
naravo
.
Mišice
njegove
so
jeklene
in
kmalu
je
zopet
ojačen
.
Samotno
je
tukaj
.
Kamor
le
oko
sega
,
ne
vidi
nič
ko
skalovje
in
temno
smrečovje
,
toda
varnost
mu
zaraditega
še
ni
zagotovljena
.
Kam
naj
se
obrne
,
kaj
bo
iz
njega
?
Jurij
tužno
gleda
v
deročo
Savo
,
ki
je
sabo
odnesla
truplo
njegove
matere
.
Zakaj
ni
utonil
,
zakaj
ni
našel
groba
v
hladnih
valovih
?
Čemu
naj
živi
—
iz
človeške
družbe
iztiran
ubežnik
?
Uho
njegovo
začuje
sedaj
zdihljaj
.
Hitro
se
obrne
Jurij
k
rešeni
deklici
.
Še
leži
nepremično
na
peščeni
zemlji
,
toda
prsi
se
jej
hitreje
dvigajo
.
Plašč
dekletov
je
odnesla
voda
in
dragocena
tkanina
njene
premočene
obleke
se
tesno
oklepa
njenega
divnega
telesa
.
Toda
Jurij
vsega
tega
ne
vidi
,
na
svojo
mrtvo
mater
misli
.
Mati
njegova
mu
je
bila
edina
sorodnica
na
širokem
svetu
—
skrbna
varuhinja
njegove
mladosti
.
In
ta
ljuba
mamica
—
mrtva
je
—
za
sina
se
je
žrtvovala
.
Oj
,
kako
mu
srce
krvavi
,
kako
se
mu
notranje
bolesti
vsi
udje
pretresajo
.
Oko
pa
mu
je
suho
,
ni
je
tolažilne
solzice
,
da
bi
mu
olajšala
preveliko
gorje
.
Sedaj
se
lepa
deklica
zgane
.
Jurij
hoče
pod
njeno
glavo
položiti
svojo
suknjo
,
ko
jo
pa
vzdigne
,
odpre
neznanka
svoje
čarobne
oči
.
„
Kje
sem
?
“
praša
tihim
glasom
.
„
Ob
nabrežju
Save
,
“
odgovori
Jurij
.
„
Čoln
se
je
prevrnil
in
splaval
sem
z
Vami
za
skalo
sredi
roke
.
Preganjalci
so
po
onstranskem
bregu
že
odšli
.
“
Zdaj
se
deklica
vsede
.
„
Rešili
ste
me
,
“
pravi
in
plamteč
njen
pogled
zadene
zalega
moža
.
„
Storil
sem
le
svojo
dolžnost
,
“
odgovori
Jurij
mirno
.
„
Prihitela
ste
mi
na
pomoč
,
ko
so
me
vsi
drugi
zapustili
.
Zaradi
tega
sem
moral
tudi
vse
svoje
moči
napeti
,
da
Vas
otmem
iz
pogubnih
valov
.
“
„
Prisrčno
se
Vam
zavahljujem
,
“
pravi
lepotica
in
njena
vroča
sapa
se
zadeva
ob
Jurijevo
lice
.
„
Hvala
je
nepotrebna
,
“
zavrne
nekdanji
lovec
,
„
in
hvaležen
moram
biti
le
jaz
.
Toda
povejte
mi
—
kako
pridete
v
tako
družbo
,
kakor
sta
Smukač
in
Cekinar
?
“
Čuden
smehljaj
zaigra
na
ustnicah
lepe
neznanke
.
„
Vaše
vprašanje
je
nenavadno
,
vendar
hočem
Vam
nasproti
biti
odkritosrčna
.
Imenovana
moža
me
nič
ne
brigata
,
toda
med
ostalimi
tremi
,
ki
so
se
v
krčmi
bojevali
,
bil
je
moj
stric
,
pri
katerem
živim
.
Spremila
sem
ga
v
vas
.
“
Jurij
gleda
v
peneče
se
vodovje
.
„
Ona
dva
poznam
že
dolgo
,
“
prične
zopet
.
„
Smukač
je
gotovo
dober
znanec
Vašega
strica
.
Tedaj
—
“
„
Stojte
!
“
zakliče
krasotica
,
„
vem
,
kaj
hočete
reči
.
Možje
so
roparji
,
obupanci
,
ki
so
človeštvu
napovedali
boj
.
Nesrečneži
so
,
katere
je
nemila
osoda
vrgla
iz
človeške
družbe
.
Moj
stric
pa
se
ne
udeležuje
ropov
,
svoje
lastno
posestvo
ima
,
in
da
po
ceni
kupuje
oropano
blago
,
zameriti
mu
ne
more
nihče
.
Človek
mora
vendar
živeti
.
“
„
Tolovajski
pajdaš
,
“
zamrmra
Jurij
,
glasno
pa
pristavi
:
„
Tudi
jaz
sem
sedaj
preganjan
nesrečnež
,
ki
se
bo
moral
z
ropom
preživeti
.
“
Oči
lepega
dekleta
zažare
.
„
Ali
ste
za
trdno
sklenili
,
da
postanete
tolovaj
?
“
vzklikne
radostno
.
Jurij
stisne
pest
.
„
Prisegel
sem
,
“
odgovori
zamolklo
,
„
in
vsi
so
čuli
mojo
maščevalno
prisego
.
Prokleto
—
nesreča
me
je
popolnoma
predrugačila
.
Zdaj
si
je
svet
sam
spletel
bič
in
Jurija
Skopca
se
bodo
še
spominjali
,
ko
bodo
moje
kosti
že
davno
trohnele
.
“
Tu
pristopi
deklica
k
njemu
.
„
Še
živite
,
“
pravi
živahno
,
„
mlad
ste
,
pogumen
in
predrzen
,
svet
Vam
je
odprt
.
Ne
svet
priprostega
meščanstva
,
ne
,
svet
bogastva
in
bohotstva
.
Jurij
Skopec
,
Vi
bodete
velik
postali
in
najdivjiši
tolovaj
Vas
bo
ponižno
ubogal
.
“
Začuden
jo
pogleda
.
„
Odkod
veste
to
?
“
„
Notranji
glas
mi
to
pravi
,
“
odgovori
deklica
slovesno
,
oči
njene
pa
so
žarovito
vprte
v
njegovo
krasno
postavo
;
„
nikdar
se
še
nisem
motila
in
videli
bodete
,
da
imam
prav
.
“
Jurij
se
obrne
od
njo
.
„
Naj
pride
,
kakor
hoče
,
“
reče
,
„
prvi
korak
je
storjen
,
in
nove
steze
ne
zapustim
več
,
če
me
tudi
popelje
—
do
vislic
.
“
Lepa
deklica
globoko
in
težko
sope
.
Skoro
divja
strast
govori
iz
njenih
očij
,
toda
odločno
se
premaguje
in
oprezno
zre
v
daljavo
.
Začuje
se
zamolklo
žvižganje
.
„
Naši
ljudje
,
“
pravi
krasotica
in
z
enakim
znamenjem
,
odgovori
.
Kmalu
potem
zopet
nekdo
bližje
zažvižga
in
čuje
se
,
kako
se
suhe
veje
lomijo
.
Temne
postave
stopijo
iz
grmovja
in
obstopijo
našo
dvojico
.
„
Amalija
!
“
zakliče
sivec
,
čegar
hudobni
obraz
pričuje
,
da
je
mož
tolovaj
.
„
Amalija
,
drago
dete
,
mislil
sem
že
,
da
si
izgubljena
.
“
„
Jurij
Skopec
me
je
rešil
,
“
odgovori
krasotica
,
stopivši
k
starcu
.
„
Raca
na
vodi
,
Jurij
,
Ti
si
pravcati
zlodej
!
“
zavpije
Smukač
,
ki
je
sedaj
še-le
prilomastil
iz
goščave
.
„
Človek
,
mislil
sem
,
da
Te
nikdar
več
ne
vidim.
Prokleto
,
samo
eno
roko
rabiti
ter
sebe
in
deklino
iz
valov
rešiti
,
to
je
več
,
kakor
suhe
hruške
peči
.
“
—
Jurij
molči
.
„
Stric
,
dajte
mi
drugo
obleko
,
“
ogovori
Amalija
sivega
rokovnjača
,
„
popolnoma
sem
premočena
.
In
za
mojega
rešitelja
se
bo
morda
tudi
kaka
druga
oprava
dobila
?
“
„
Seveda
—
seveda
!
“
zakliče
Smukač
,
„
naši
konji
so
prav
blizo
.
Tam
imamo
marsikatero
culico
koristnih
rečij
.
“
„
Toda
žurite
se
,
“
opominja
Amalijin
stric
,
„
preganjalci
bodo
gotovo
na
litijskem
mostu
šli
črez
Savo
in
sem
prihiteli
.
“
„
Za
moj
del
,
hahaha
,
“
smeji
se
Smukač
,
„
naj
le
pridejo
po
batine
in
krvave
huče
.
Sedaj
nas
je
trideset
in
v
tem
zaraščenem
hribovju
se
sto
sovragov
ne
bojimo
.
“
„
Preveč
jih
bo
,
“
svari
starec
,
„
umakniti
se
moramo
,
kajti
cela
okolica
je
pokonci
.
“
Nekaj
roparjev
je
odšlo
ter
se
sedaj
vračajo
z
dvema
culama
.
Jedno
izroče
Amaliji
,
Smukač
pa
,
drugo
zgrabivši
,
vleče
Jurija
za
sabo
.
„
Pojdi
,
Jurij
,
“
pravi
tolovaj
,
„
sedaj
bom
jaz
Tvoja
hišina
,
ter
Ti
pomagal
,
da
se
preoblečeš
.
S
samo
levico
bi
tega
ne
mogel
sam
dobro
opraviti
.
Ne
govori
sedaj
,
čas
hiti
.
“
Jurij
stopi
ž
njim
v
gosto
grmovje
,
kjer
Smukač
hitro
razveže
culo
.
„
Tukaj
je
marsikaj
,
kar
boš
lahko
rabil
.
Sleci
mokre
cunje
,
ki
so
itak
tako
razdrapane
,
da
niso
več
za
rabo
.
“
Jurij
stori
,
kar
so
mu
veleva
.
„
Tako
,
sedaj
obuj
te
visoke
škornje
—
kakor
vlite
so
na
nogi
sedaj
pa
to
le
lovsko
suknjo
—
buzarona
,
kakor
navlašč
.
Tebi
pomorjena
!
Tukaj
imaš
tudi
še
širokokrajnik
.
“
Smukač
oblači
mladega
moža
,
kakor
malega
dečka
.
Vse
to
pa
z
neko
grčavo
ljubeznivostjo
.
Konečno
mu
ropar
tudi
še
ranjeno
desnico
obveže
.
„
Tako
,
sedaj
pa
še
krono
vrhu
vsega
.
Tukaj
imaš
dva
samokresa
in
bodalo
.
Vtakni
jih
za
pas
.
“
Smukač
odstopi
ter
dopadljivo
gleda
mladega
orjaka
.
„
Primaruha
,
Jurij
,
zal
si
,
da
Ti
ga
ni
para
,
čeravno
tako
temno
gledaš
.
Ko
bi
bil
jaz
deklina
,
zaljubil
bi
se
takoj
v
Tebe
.
“
V
sosednem
grmovju
zašumi
.
Nehote
se
Jurij
v
oni
smeri
ozre
.
Za
trenotek
zagleda
med
vejami
snežnobelo
pleče
,
okroglo
polno
roko
—
potem
pa
vse
zgine
.
Ali
je
bila
to
lepa
Amalija
,
ki
se
tudi
v
gošči
preoblači
,
ali
je
tudi
ona
pogledovala
za
Jurijem
?
Smukač
se
za
vse
to
ne
briga
.
„
Krasen
dečko
si
,
Jurij
!
“
zakliče
,
„
da
se
mi
srce
v
telesu
smeji
!
Resnično
,
Ti
si
tolovajski
glavar
,
kakor
stoji
v
knjigi
.
“
Mladi
mož
osupne
.
„
Tolovajski
glavar
?
“
praša
začuden
.
„
No
,
zakaj
pa
ne
?
Našega
glavarja
si
jo
nedavno
rabelj
privoščil
.
Sedaj
se
s
krokarji
na
vislicah
zabava
.
In
od
tega
časa
je
pri
nas
,
kakor
bi
bil
hudič
iz
verige
izpuščen
.
Jurij
,
Ti
bi
bil
pravi
,
ki
bi
kmalu
napravil
red
.
“
Jurij
molči
.
„
Glejta
,
da
sta
kmalu
gotova
,
“
oglasi
se
Amalijin
stric
;
„
dekle
,
ali
si
pripravljeno
?
Preganjalci
dohajajo
,
niso
več
daleč
,
in
če
se
ne
motim
,
bližajo
se
z
raznih
stranij
.
Tega
je
še
manjkalo
—
nazadnje
pridemo
še
v
zagato
in
potem
nas
gotovo
vrag
pobere
.
“
Roparji
planejo
k
svojim
konjem
.
Jurij
gre
za
Smukačem
.
Lepa
Amalija
stoji
v
njegovi
bližini
,
potem
pa
zapazi
na
jugu
,
da
se
temne
postave
ob
Savi
pomikajo
hitro
proti
tolovajem
.
Tudi
na
drugi
strani
se
slišijo
glasovi
—
ni
dvojbe
,
da
hočejo
roparsko
četo
obkoliti
.
Zlobna
grofica
.
—
Nevaren
vedež
.
—
Umreti
mora
.
—
Glas
strasti
.
—
Pritlikavec
na
preži
.
Sokolsko
je
skoro
zapuščeno
.
Grof
je
večino
služabnikov
sabo
vzel
in
le
malo
jih
je
ostalo
v
prostornem
gradu
.
Slabe
volje
šeta
grofica
po
svojih
sobanah
in
hišine
le
predobro
občutijo
nezadovoljnost
brezsrčne
gospe
.
Velikokrat
se
čuje
iz
grofičinih
sob
,
kako
njena
mala
roka
ploska
po
svežih
licih
mladih
deklet
,
ki
predostikrat
solznimi
očmi
zapuščajo
grofičino
spalnico
.
Danes
je
razjarjena
vse
hišine
izgnala
in
sedaj
je
sama
v
prekrasnem
stanovanju
.
Čmerno
pogleda
zdaj
na
uro
.
zdaj
skozi
okno
,
včasih
pa
se
začujejo
jezne
besede
iz
njenih
ust
.
Čuj
—
ali
se
ne
bližajo
tihi
koraki
od
nekod
?
Zavzeta
gloda
grofica
krog
sebe
.
Tu
se
stenska
vrata
odpro
in
pred
grofico
stoji
oskrbnik
Tihorepec
.
Grofica
nekaj
časa
molče
zre
na
predrzneža
,
kojega
zatekli
obraz
je
komaj
človeku
podoben
.
„
Nesramnež
—
lopov
!
“
zasika
grofica
neznansko
razljutena
,
„
kdo
Vam
je
pokazal
tajni
vhod
—
govorite
,
—
oh
—
tega
se
bodete
kesali
.
Tega
ne
odpustim
!
Priznaj
,
tihotapec
!
“
Grofica
zgrabi
zvonec
.
„
Vaša
milost
naj
le
zvoni
,
“
pravi
nesramnež
mirno
,
„
jaz
pri
tem
nič
ne
tvegam
,
pač
pa
Vi
,
milostiva
grofica
.
Prosim
,
le
zvonite
.
“
Ponosna
gospa
prebledi
.
„
Kaj
pravite
?
“
kriči
,
vendar
pa
že
bolj
bojazljivo
vsled
oskrbnikove
hladnokrvnosti
.
„
Ali
me
hoče
Vaša
milost
poslušati
?
“
„
Lopov
,
kako
nesramnost
boš
zahteval
?
“
„
Nikakoršne
,
“
se
Tihorepec
reži
,
„
drugače
bi
se
mi
tako
morda
zgodilo
,
kakor
služabniku
Antonu
.
Ta
je
tudi
enkrat
skozi
ta-le
vratca
vstopil
,
morebiti
še
večkrat
!
In
nekega
lepega
dne
je
zginil
.
Ali
ni
to
čudno
?
“
Grdoba
se
zakrohota
.
„
Ali
ste
znoreli
?
“
kriči
grofica
.
„
Ne
,
pri
zdravi
pameti
sem
,
toda
bil
sem
Antonov
prijatelj
,
“
odgovarja
nevstrašeno
,
„
in
ta
mi
je
svojo
skrivnost
razodel
.
Pisma
pa
,
koja
je
Vaša
milost
pisala
lepemu
možu
,
mala
,
lepo
duhteča
pisma
,
prišla
so
v
mojo
last
.
“
Grofica
poskoči
.
„
Nesramnež
,
pisma
so
ponarejena
.
“
„
O
tem
bi
še-le
razsojal
gospod
grof
,
“
odgovori
oskrbnik
mirno
.
Strahoviti
glasovi
se
začujejo
iz
grofičinega
grla
.
Ozira
se
—
potem
pa
pohotneža
plašno
pogleda
,
ki
nepremakno
stoji
ob
tapetnih
vratih
.
„
Milostiva
gospa
,
“
nadaljuje
oskrbnik
,
„
to
pač
nima
nobenega
smotra
,
če
me
tako
grdo
gledate
.
Toda
jaz
si
hočem
življenje
ohraniti
,
pisma
so
na
varnem
kraju
shranjena
ter
jih
bo
moj
prijatelj
grofu
izročil
,
—
ko
bi
se
mi
v
gradu
kaj
pripetilo
,
Vaša
milost
me
menda
razume
.
“
Grofica
se
zgrudi
na
stol
.
„
Da
—
da
,
razumem
Vas
,
nesramnež
!
“
kriči
.
„
Vi
hočete
imeti
denar
za
pisma
.
Koliko
zahtevate
?
“
„
Pisma
niso
na
prodaj
,
vsaj
za
denar
jih
ne
dam
iz
rok
.
“
Grofica
se
zavzame
.
Služabnik
Anton
je
bil
nekdaj
ljubljenec
pregrešne
grofice
in
ona
sama
mu
je
zaupala
skrivnost
tajnega
vhoda
.
Sedaj
ve
oskrbnik
za
vse
,
pisma
ima
v
rokah
in
vtihotapil
se
je
k
njej
po
tajnem
vhodu
.
Grešnico
groza
preleti
.
Ali
hoče
ta
grdoba
za
ona
pisma
njeno
naklonjenost
?
Samega
gnusa
skoro
omedli
.
Tihorepec
se
peklensko
reži
.
„
Vaša
milost
naj
se
le
pomiri
,
“
pravi
počasi
,
„
ne
maral
bi
z
Antonom
menjati
.
Taka
ljubezen
je
prenevarna
—
skriva
se
v
njej
bleda
smrt
.
“
„
Nesramnež
!
“
„
Vaša
milost
naj
le
zmirja
,
to
me
ne
moti
,
končno
se
bova
vendar
zjedinila
.
“
„
Z
Vami
,
grdo
spako
,
nikdar
!
“
„
Le
poslušajte
,
“
nadaljuje
oskrbnik
,
„
hočem
Vam
z
lepo
staviti
predlog
.
“
„
Govorite
hitro
,
“
veleva
grofica
.
Tihorepčev
obraz
se
skremži
v
skrivnostne
gube
.
„
Nekaj
hočem
imeti
,
“
šepeta
,
„
toda
jaz
sem
mož
,
ki
ničesar
noče
zastonj
.
Če
dobim
,
kar
želim
,
izročim
Vam
pisma
in
—
Jurija
Skopca
na
vrh
.
“
Sedaj
poskoči
grofica
.
„
Kaj
Vi
veste
o
lovcu
,
lopov
!
“
zakriči
srdito
.
„
Več
ko
dosti
,
“
je
hladnokrvni
odgovor
,
„
poslušal
sem
in
dobro
mi
je
znano
,
kaj
se
je
godilo
,
predno
se
je
grof
povrnil
.
“
Grofica
smrtno
prebledi
.
Sedaj
mora
odnehati
,
ta
mož
bi
sicer
preveč
nevaren
postal
—
za
sedaj
mu
bo
vse
dovolila
in
ob
ugodni
priliki
se
ga
bo
odkrižala
.
„
Kaj
zahtevate
?
“
praša
hlastno
.
„
Najprvo
za
moje
zvesto
službovanje
lovski
gradič
pri
Vrhniki
,
“
prične
nesramnež
,
„
last
je
Vaše
milosti
ter
lahko
ž
njim
drage
volje
razpolagate
.
“
„
Dobro
,
naj
bo
Vaš
!
“
„
Potem
želim
hišino
Milico
za
svojo
zakonsko
ženo
,
“
nadaljuje
hudobnež
.
„
Kaj
,
tatico
?
“
„
Tatico
ali
ne
tatico
,
“
odgovarja
oskrbnik
,
„
to
mi
je
deveta
briga
.
Zadostuje
,
da
zahtevam
Milico
.
“
„
Ni
mogoče
,
ker
sedi
v
ječi
,
kjer
jo
čaka
smrtna
kazen
.
“
„
To
se
ne
bo
zgodilo
,
“
zavrača
Tihorepec
trdovratno
,
„
Vaša
milost
bo
že
pravo
zadela
.
Zaradi
mene
naj
se
druga
deklina
obdolži
,
da
je
nezavestni
skrivaj
v
žepe
vtaknila
dragocenosti
.
“
Oskrbnik
zadnje
besede
z
vzvišenim
glasom
povdarja
.
Grofica
z
nova
prebledi
kakor
zid
.
„
Kako
to
menite
?
“
praša
ga
resnim
glasom
.
„
No
,
mislite
si
pri
tem
,
kar
hočete
,
“
odgovori
zlobnež
.
Grofica
se
mu
približa
.
„
Ne
spravite
me
ob
pamet
!
“
zasikne
lepa
furija
.
„
O
ne
,
milost
,
toda
na
odgovor
čakam
.
“
Krasna
žena
zre
pred
se
.
„
Da
,
umreti
mora
,
“
mrmra
graščakinja
,
„
toda
varati
ga
moram
;
misli
naj
,
da
mu
izpolnim
željo
.
Milica
mora
poginiti
,
kajti
znana
jej
je
moja
tajnost
.
“
Oskrbnik
lepo
gospo
kakor
lisica
z
malimi
,
svetlimi
očmi
opazuje
,
ki
so
v
zabuhlem
obrazu
skoraj
skrite
.
„
Ali
bo
Vaša
milost
storila
,
kar
zahtevam
?
“
„
Da
,
da
,
“
odgovori
ona
hitro
.
„
Dobro
,
potem
bo
milostna
gospa
z
menoj
zadovoljna
.
Lovski
gradič
bo
moja
last
,
in
ko
bo
Milica
postala
moja
žena
,
potem
bo
moja
lepa
gospa
našla
v
gradiču
zalega
lovca
Jurija
.
“
„
Kaj
pravite
?
—
Jurij
se
je
vendar
potopil
.
“
„
Ni
se
,
ne
!
“
se
reži
Tihorepec
.
„
Gotovo
vem
,
da
se
je
iz
savskih
valov
rešil
.
“
„
In
menite
,
da
se
Vam
posreči
,
zvabiti
ga
v
lovski
gradič
?
“
„
Zakaj
pa
ne
?
“
odgovori
oskrbnik
,
„
to
vendar
ni
pretežko
.
Hahaha
—
še
nikdar
nisem
slišal
,
da
se
je
kdo
pritožil
,
ker
ga
lepa
,
imenitna
gospa
ljubi
,
čeravno
je
on
nizkega
stanu
.
“
„
Molčite
!
“
veleva
grofica
jezno
.
„
No
dobro
—
pa
molčim
o
tem
,
“
pravi
prekanjeni
hinavec
.
„
Jezik
le
za
zobmi
držite
,
“
pravi
grofica
,
„
Jurija
Skopca
pa
mi
morate
v
gradič
zvabiti
.
Prišla
bom
tja
,
nepoznana
,
preoblečena
,
v
največji
tajnosti
;
—
jaz
moram
z
lovcem
govoriti
.
“
„
To
sem
vedel
,
“
se
muza
oskrbnik
,
„
drugače
bi
se
jaz
ne
pisal
za
Tihorepca
.
“
„
Kaj
pravite
?
“
se
zareži
grofica
nad
njim
.
„
Nič
,
nič
,
“
pravi
zvita
buča
.
„
Zdaj
pojdite
,
“
ukazuje
graščakinja
,
„
pozneje
se
bodeva
natančneje
o
tem
zgovorila
.
Vsekako
pa
bo
lovski
gradič
kmalu
Vaša
last
.
“
„
Kot
plačilo
za
mojo
zvestobo
,
“
se
reži
oskrbnik
,
„
in
milost
Vaša
naj
ne
pozabi
na
mojo
Milico
.
Moja
mora
postati
,
naj
velja
,
kar
hoče
,
kajti
—
dekleta
ljubim
.
“
Grofica
odločno
pokaže
na
vrata
.
Oskrbnik
izgine
,
toda
hrbta
ne
pokaže
svoji
gospe
,
kakor
bi
se
bal
zavratnega
napada
.
Zapre
za
sabo
tapetna
vrata
.
Grofica
posluša
,
dokler
ne
utihnejo
koraki
Tihorepčevi
.
„
Nesramnež
,
“
pravi
zdaj
,
„
tudi
on
mora
umreti
,
toda
pozneje
,
ko
ga
več
ne
potrebujem
.
Že
zdaj
bi
se
ga
bila
odkrižala
,
toda
obljubil
mi
je
Jurija
.
In
ta
lepi
mož
vzbuja
mojo
poželjivost
;
tako
zal
,
kakor
je
on
,
ni
nikdo
drugi
;
lovec
mora
moj
biti
,
in
ko
bi
se
temu
celo
peklo
upiralo
.
“
Grofica
zapusti
sobo
.
Zdajci
se
tapetna
vratica
v
drugič
odpro
.
Toda
to
ni
obraz
oskrbnikov
,
ki
zre
v
sobo
,
o
ne
,
to
je
spak-norec
,
ki
iz
milosti
je
grofovi
kruh
,
pritlikavec
,
ki
je
tako
strašno
s
pestjo
obdeloval
oskrbnikov
obraz
.
Kaj
hoče
norec
v
grofičinem
stanovanju
?
Bistro
kakor
ris
se
ozre
po
sobi
in
urno
kakor
veverica
se
skrije
za
škrinjo
.
Tu
se
vsede
ter
mirno
,
nepremakljivo
čepi
,
kakor
lesene
podobe
,
ki
krasijo
starinarsko
pohištvo
.
Sovražniki
prete
.
—
Obupanost
tolovajev
.
—
Predrzno
podjetje
.
—
Bog
na
Kresniškem
hribu
.
„
Sam
hudič
nas
je
spravil
v
te
škripce
.
Vražja
pokrajina
,
tukaj
so
nam
preganjalci
v
enomer
za
petami
.
“
Tako
upijejo
roparji
na
svojih
konjih
,
ki
so
ob
savskem
nabrežju
odjahali
,
potem
pa
se
urno
vrnili
.
Jurij
opazuje
svoje
nove
tovariše
.
Ti
se
zanj
ne
brigajo
,
le
Smukač
in
Cekinar
stojita
poleg
predrzneža
,
kajti
njegov
pogum
,
njegova
odločnost
in
nenavadna
izobrazba
jima
je
že
davno
znana
.
Jurij
misli
le
na
svoje
maščevanje
.
Prepričan
je
,
da
je
mej
preganjalci
grof
Sokolski
,
mož
,
ki
ga
je
z
bičem
udaril
,
in
maščevalni
čut
veliko
huje
,
kakor
poprej
,
zaskeli
v
njegovem
srcu
.
Sedaj
se
nehote
ozre
po
Amaliji
.
Lepa
deklica
stoji
poleg
starega
tolovaja
,
katerega
jo
svojega
strijca
imenovala
,
in
Jurij
čuje
vsako
besedo
njihovega
razgovora
.
„
Kaj
ti
je
prišlo
na
misel
,
deklina
,
“
pravi
stari
lopov
.
„
Zakaj
nočeš
z
menoj
iti
?
Ali
si
že
pozabila
,
da
sem
jaz
možak
,
ki
se
zna
skozi
sovražnike
zmuzati
?
“
„
To
dobro
vem
,
“
odgovori
Amalija
,
„
toda
sreče
nočem
poskušati
.
Jaz
ostanem
tukaj
in
bom
usodo
druzih
delila
.
“
„
Kaj
si
znorela
?
“
„
Ne
,
pamet
moja
je
zdrava
.
Pojdite
sami
,
ne
zadržujem
Vas
.
“
Starec
grozno
zakolne
.
„
To
vendar
ni
tvoja
navada
,
“
se
zadere
togotno
na
njo
.
„
Če
tudi
ne
,
toda
moj
sklep
je
neomahljiv
.
“
Stari
rokovnjač
se
strašno
roti
,
vendar
pa
ostane
pri
malem
krdelu
,
ki
se
na
boj
pripravlja
.
Jurij
se
ozira
.
V
krčmi
so
bile
vendar
tri
ženske
,
sedaj
Amalija
sama
tu
stoji
—
kam
sta
prešli
oni
dve
tolovajski
spremljevalki
?
Tu
zagleda
lep
dekliški
obraz
,
toda
postave
ne
pokriva
žensko
krilo
,
ampak
lovska
obleka
in
nežni
roki
se
oklepate
lične
puške
.
Juriju
je
vse
jasno
.
To
je
tolovajska
nevesta
,
ki
se
bo
poleg
svojega
ljubčka
borila
.
Rokovnjači
so
v
vidni
zadregi
.
Ne
samo
,
da
se
grofovi
beriči
bližajo
,
od
druge
strani
jih
zasledujejo
ljubljanski
sodni
hlapci
,
ki
jih
obkolujejo
.
Tolovajska
četa
je
predrzen
rop
izvršila
in
preganjalcem
je
posrečilo
,
da
so
jih
zasledili
.
„
Deset
mož
zoper
jednega
izmed
nas
,
“
pravi
čmeren
rokovnjač
;
„
ta
pot
ne
uidemo
rablju
.
“
„
Za
vraga
,
dober
svet
je
drag
,
“
pripomni
drug
lopov
,
grozno
roteč
se
.
„
Nič
nam
ne
pomaga
,
“
dostavi
tretji
,
„
najbolje
je
,
da
odložimo
orožje
,
zoper
toliko
sovražno
moč
v
tujem
kraji
ne
opravimo
nič
.
“
„
Da
,
udajmo
se
!
“
kriči
drugi
,
„
enkrat
moramo
vendar
umreti
.
“
Amalija
zre
na
Jurija
.
Ta
razume
njen
pogled
.
Še
enkrat
se
zmisli
svoje
ranjke
matere
,
potem
pa
odločno
stopi
med
divje
tovariše
.
„
Udati
se
hočete
?
“
praša
zaničljivo
.
„
Kaj
pa
hočemo
?
Najmanj
štiristo
mož
nam
stoji
nasproti
,
obkoljujejo
nas
od
vseh
stranij
,
saj
vendar
čujeto
bližajoče
se
sovražnike
.
“
„
Le
udajmo
se
!
“
kriči
jeden
izmed
tolovajev
,
„
zastonj
bi
se
branili
in
kazen
bi
bila
potem
toliko
večja
.
“
Jurij
se
srdito
zasmeji
.
„
Kdo
bi
si
bil
to
mislil
,
“
zarujove
odurnim
glasom
.
„
Menil
sem
,
da
sem
našel
možake
,
sedaj
pa
vidim
le
krdelo
strahopetnežev
.
“
Rokovnjači
godrnjajo
.
„
Strahopetneži
nismo
,
“
odgovarjajo
,
„
toda
tukaj
je
vse
zgubljeno
.
Pred
nami
in
za
nami
beriči
,
na
levi
globoka
Sava
,
na
desni
pa
strmo
skalovje
.
In
pa
še
brez
poveljnika
smo
.
“
„
Ubogajte
mene
!
“
zakliče
gromovitim
glasom
.
„
Meni
je
okolica
znana
.
Za
vraga
,
borili
se
bomo
,
in
če
treba
umrli
.
Na
vislicah
pa
ne
bo
nobeden
končal
.
Ali
ste
me
čuli
,
da
poznam
vsako
ped
zemlje
?
“
Smukač
dvigne
puško
.
„
Da
,
Jurij
Skopec
,
“
zarujove
navdušeno
,
„
s
tabo
grem
tudi
v
pekel
!
Pusti
druge
kukavice
,
naj
teko
k
vragu
za
nas
stanovanje
naročat
.
Na
vislice
ne
maram
,
umreti
pa
sem
pripravljen
pošteno
tolovajsko
smrt
,
v
boji
,
v
zelenem
gozdu
.
“
„
Oho
,
jaz
se
ne
dam
izključiti
!
“
vpije
Cekinar
,
„
halo
,
Jurij
,
tukaj
je
še
jeden
,
ki
se
hoče
bojevati
in
umreti
.
Ti
si
najin
glavar
,
s
Tabo
greva
tudi
v
peklenski
ogenj
.
“
Sedaj
se
zdrami
celo
krdelo
.
„
Jaz
tudi
—
jaz
tudi
!
“
kriče
rokovnjači
.
„
Jurij
je
naš
glavar
.
Bojevali
se
bomo
,
nikdo
se
ne
uda
.
“
„
To
sem
pričakoval
,
“
odgovori
Jurij
,
in
oči
so
mu
navdušeno
blišče
,
„
sedaj
ste
možje
,
s
katerimi
smem
računiti
.
Konje
moramo
popustiti
,
tu
ne
pomaga
nič
.
“
„
Ne
škoduje
pa
tudi
ne
,
saj
so
vkradeni
.
“
„
Dobro
,
vzemite
,
kar
je
največ
vredno
,
raz
sedel
,
toda
hitro
,
vsaka
minuta
je
dragocena
.
Vodil
Vas
bom
,
borili
se
bomo
in
padli
,
če
nam
sreča
ne
bo
mila
.
Če
se
nam
pa
sreča
posmehlja
—
tedaj
—
“
Jurij
obmolkne
.
Škoda
besedij
sedaj
,
kajti
kričanje
zasledovalcev
se
vedno
bolj
bliža
,
kmalu
morajo
tu
biti
.
Rokovnjači
delajo
na
vse
pretege
.
Hitro
je
najdražji
plen
v
culah
na
hrbtu
,
potem
pa
konje
k
drevju
privežejo
.
Jurij
je
tako
zapovedal
in
vsi
mu
točno
ubogajo
,
kakor
da
bi
bil
že
leta
in
leta
njihov
poveljnik
.
Sedaj
vzdigne
mladi
mož
samokres
.
„
Molčite
kakor
v
grobu
,
“
veleva
zamolklim
glasom
;
„
za
menoj
!
“
Tolovaji
ne
povprašujejo
nadalje
.
Oprezno
,
kakor
mačke
,
se
plazijo
skozi
grmovje
ob
pečinah
za
Jurijem
.
Amalijin
stric
se
čudi
.
„
Skopec
nas
bo
še
le
v
pravo
zagato
speljal
!
“
„
Jezik
za
zobmi
!
“
zarenči
Cekinar
.
„
Če
je
le
kdo
,
ki
nas
more
rešiti
,
je
to
ravno
Jurij
,
ki
je
iz
pravega
lesa
za
glavarja
.
“
„
Bedarija
,
tak
mlečnik
!
“
„
Molči
,
stari
brbljač
!
“
Godrnjaje
starec
obmolkne
.
Rokovnjači
plezajo
vedno
više
.
Grmovje
preneha
,
poleg
skrivljenega
borovca
pa
se
naenkrat
prikaže
votlina
,
v
kateri
ima
najmanj
petdeset
mož
prostora
.
„
Hitro
,
—
hitro
kvišku
!
“
zapoveduje
Jurij
,
„
preganjalci
so
že
pri
konjih
.
“
Kakor
divja
zver
se
splazi
celo
krdelo
do
vdolbine
,
v
kateri
jeden
za
drugim
zgine
.
„
Posluh
!
“
veleva
Jurij
,
„
strelci
stopite
naprej
,
vlezite
se
na
trebuh
in
dobro
merite
!
Nobeden
strel
ne
sme
biti
zastonj
!
“
Brez
pomisleka
ubogajo
rokovnjači
.
Za
skalnatimi
robi
se
poskrijejo
,
obrneni
proti
deževnemu
jarku
,
po
katerem
so
ravnokar
plezali
do
votline
.
Onim
,
ki
so
imeli
le
bodala
in
samokrese
,
ukaže
,
naj
pazijo
za
grmičevje
ob
desni
strani
jame
.
„
Vse
je
lepo
in
dobro
,
toda
s
tem
Jurij
Skopec
niti
psa
ne
zvabi
izza
peči
,
“
godrnja
Amalijin
stric
.
„
Sovražniki
,
katerih
je
toliko
,
bi
morali
največji
norci
biti
,
ko
bi
pri
prvem
strelu
ne
začeli
za
nami
plezati
ter
nas
s
silo
udušiti
.
“
„
Molčite
vendar
,
“
zavrne
ga
Amalija
,
ki
niti
za
trenotek
ne
obrne
svojih
plamtečih
očij
od
orjaške
postave
nekdanjega
lovca
.
—
„
Kaj
čvekaš
Ti
,
“
mrmra
stari
rokovnjač
,
„
jaz
bolje
vem
,
kaj
se
tukaj
godi
—
vsi
smo
izgubljeni
.
“
„
Bodite
tiho
!
“
„
Kaj
tako
zijaš
v
Skopca
?
“
praša
sivec
,
„
meni
se
zdi
,
da
si
se
vanj
zatelebala
!
“
„
In
če
sem
se
?
“
„
Potem
mu
vse
kosti
polomim
,
“
zaškriplje
starihar
,
„
oho
,
Amalije
mi
ne
bo
nobeden
uzmal
.
“
Doli
ob
Savi
zveni
orožje
.
Od
obeh
stranij
prihajajo
beriči
.
Zapovedujoč
glas
se
začuje
:
„
Lopovi
so
se
v
hrib
umaknili
,
tu
gori
v
pečinah
so
se
poskrili
.
Preiščite
vsak
kotiček
.
Plezajte
gori
!
“
Amalija
se
skloni
črez
skalnato
steno
.
Po
celi
poti
ob
Savi
se
bliskcta
orožje
.
Kar
črno
je
ljudij
,
ki
prično
po
grmovji
iskati
.
Smukač
pogleda
Jurija
.
„
Ali
naj
streljam
?
“
praša
ropar
.
Jurij
stoji
pripognen
,
molčeč
,
toda
oči
se
mu
svetijo
kakor
jastrebu
.
Temno
pogleda
Smukača
,
odločno
zamahne
z
roko
,
naj
molči
.
Očividno
čaka
Skopec
,
da
se
sovražniki
še
bolj
približajo
.
„
To
je
vražji
položaj
,
“
šepeče
Cekinar
,
„
to
pot
nas
bo
konec
.
No
,
meni
je
vse
jedno
,
enkrat
moram
tako
umreti
,
saj
nisem
izbirčen
,
ali
mi
rabelj
ali
pa
sovražna
kroglja
priprpvi
pot
v
peklo
.
“
Tudi
ob
desni
strani
je
mogoče
priti
do
skalnate
votline
.
Toda
od
hudournika
izprani
jarek
tujca
prej
zvabi
,
da
si
izbere
to
pot
.
Sovražniki
se
prično
tudi
le
po
tej
strani
kvišku
pomikati
.
To
je
hotel
Jurij
imeti
.
Ravno
se
prvi
pokažejo
izza
grmovja
.
Za
njimi
se
beriči
kar
gosto
drenjajo
.
Še
nekaj
trenotkov
počaka
Jurij
,
potem
pa
gromovitim
glasom
veleva
:
„
Ogenj
!
“
Puške
zugrme
,
pečine
se
zagrnejo
v
gost
dim
,
kričeč
,
stokajoč
se
jih
dvanajsterica
težko
ranjenih
ali
ubitih
beričev
zvrne
črez
strmo
pečevje
v
globočino
.
Prestrašeni
zbeže
za
njimi
ostali
ter
še-le
v
grmovji
obstoje
.
„
Ali
se
ne
sramujete
?
Pred
nekaterimi
rokovnjači
bežite
,
ko
je
vendar
ogromna
večina
na
naši
strani
!
Naprej
,
splezajte
do
njih
ter
jih
pometajte
doli
!
“
„
Sedaj
nas
je
konec
,
“
pravi
Cekinar
svojemu
prijatelju
,
„
kogar
tukaj
ne
posekajo
,
okusil
bo
vislice
.
“
Smukač
odmahne
z
roko
.
„
Nismo
še
tako
daleč
,
ne
.
Le
poglej
Jurija
.
Ali
ni
to
rojen
poveljnik
?
Pravim
Ti
,
to
je
tolovajski
glavar
,
kakor
v
knjigi
stoji
.
In
tudi
iz
teh
vražjih
škripcev
nas
bo
rešil
.
“
„
Ne
verjamem
!
“
Jurij
izpodbuja
svoje
ljudi
.
Hitro
so
zopet
puške
nabasane
,
da
pošljejo
pogubo
v
sovražne
vrste
.
Ti
se
zopet
zbirajo
na
oni
strani
,
kjer
so
prvikrat
poskusili
splezati
do
tolovajev
.
Za
levo
stran
pečevja
se
ne
brigajo
,
ker
se
jim
skala
zdi
prestrma
,
da
bi
mogli
roparji
po
nji
ubežati
.
Sicer
so
pa
preganjalci
sedaj
različnega
mnenja
.
Nekateri
poveljniki
hočejo
takoj
znova
pričeti
naskakovanje
,
toda
grof
Sokolski
jim
drugače
svetuje
.
Na
vsak
način
hoče
črtenega
lovca
živega
dobiti
v
svojo
pest
,
ker
grozovito
se
hoče
nad
njim
maščevati
.
Pod
tisočerimi
mukami
naj
umre
hudobnež
,
ki
je
hotel
njegovo
ljubljeno
soprogo
časti
oropati
.
„
Večer
se
bliža
,
“
pravi
načelnik
preganjalcev
,
„
nima
tedaj
nobenega
pomena
,
da
napadamo
,
dokler
je
dan
.
Ko
napoči
noč
—
lopovi
ne
morejo
več
meriti
,
sedaj
pa
nam
lahko
veliko
ljudi
pobijejo
.
“
„
To
je
res
,
Vaša
milost
,
—
ali
—
“
„
Moje
mnenje
je
,
da
nimamo
nobenega
vzroka
,
toliko
ljudi
žrtvovati
.
Od
zdolaj
lahko
stražimo
pečine
in
za
drevjem
smo
varni
pred
tolovajskimi
krogljami
.
Kakor
hitro
se
zmrači
in
lopovi
ne
morejo
več
meriti
,
pričnemo
naskok
.
“
Načelniki
so
s
tem
zadovoljni
,
ker
tudi
oni
nimajo
povoda
življenje
svojih
mož
tvegati
.
„
Če
nam
le
zlodji
skrivaj
ne
pobegnejo
,
“
meni
eden
izmed
poveljnikov
,
„
taki
rokovnjači
so
zviti
;
dostikrat
so
se
nam
že
v
zadnjem
trenutku
izmuzali
.
“
„
Nemogoče
,
“
odgovori
grof
,
„
saj
sami
vidite
,
da
je
edina
mogoča
pot
iz
tolovajske
votline
na
desni
strani
,
in
ta
je
pod
našimi
puškami
dobro
zavarovana
.
Na
levi
strani
je
pečina
tako
strma
,
da
bi
si
celo
koza
vrat
zlomila
,
ko
bi
hotela
po
njej
plezati
.
In
roparje
tudi
vidimo
,
le
glejte
celo
vrsto
širokokrajnikov
za
skalnatimi
robi
.
Pričakujejo
,
kdaj
jih
z
nova
napademo
.
“
Grof
ima
prav
.
Gori
v
duplini
so
povsodi
videti
klobuki
tolovajev
,
—
tam
molče
čakajo
predrzneži
na
naskok
sovražnikov
.
Sedaj
solnee
zahaja
.
Mrak
se
dela
po
dolini
,
in
preganjalci
se
pripravljajo
k
odločnemu
napadu
.
Tolovaji
ne
morejo
več
meriti
,
in
slepo
bodo
v
temino
streljali
.
Grof
Sokolski
obljubi
visoko
nagrado
,
če
prav
veliko
tolovajev
živih
polove
,
posebno
veliko
darilo
pa
dobi
oni
,
ki
se
živega
Jurija
Skopca
polasti
.
Da
,
živega
hoče
dobiti
v
pest
,
potem
pa
ga
bo
v
svarilo
lopovom
grozovito
kaznoval
.
Beriči
se
zbirajo
v
grmovju
.
Na
dano
znamenje
prično
kvišku
plezati
.
Rokovnjači
ne
streljajo
.
„
Udajajo
se
—
prosijo
za
pardon
,
“
vesele
se
poveljniki
,
„
sodrga
je
naša
—
halo
!
“
Zdaj
pridejo
prvi
do
votline
.
Divja
kletvina
—
ljuto
vpitje
se
začuje
z
višine
.
„
Kaj
je
?
“
prašajo
zadnji
,
„
ali
jih
imate
?
“
„
Hudiča
imamo
,
“
glasi
se
odgovor
,
„
zlodji
so
nas
dobro
opeharili
.
Le
glejte
!
“
Tudi
grof
Sokolski
pripleza
na
pečino
in
vidi
—
cele
vrste
klobukov
ležati
za
skalnatimi
robi
.
In
še
več
vidi.
Votlina
je
v
zvezi
z
razpoklino
na
levi
strani
,
v
kateri
,
prikrito
za
vsakega
v
dolini
,
vodi
steza
proti
vrhu
hriba
.
Sedaj
jim
je
vse
jasno
.
„
To
je
storil
Jurij
Skopec
!
“
kriči
ljuto
grof
Sokolski
.
„
V
takih
rečeh
je
bil
mojster
,
—
da
—
da
,
to
je
njegovo
delo
.
Le
on
je
poznal
vse
skale
,
vse
vrhove
na
daleč
in
široko
.
Toda
ubežali
nam
vendar
ne
bodo
.
Preganjajte
zlodje
—
pobijte
jih
—
“
„
Strela
ubij
lopove
!
“
glasi
se
z
vseh
stranij
,
in
urno
prično
plezati
za
ubežci
proti
vrhu
Kresniškega
hriba
.
„
Priznaj
,
deklina
!
“
—
Zaslišanje
.
—
Rudeče
opravljeni
krvnik
.
—
Milico
vlečejo
v
mučilnico
.
—
Tortura
se
prične
.
Ljubljančanje
si
imajo
sedaj
veliko
pripovedovati
.
Vsi
so
videli
lepega
dekleta
,
katero
je
grof
Sokolski
zaradi
tatvine
izročil
krvavi
sodniji
.
In
kdor
jo
glodal
v
njene
nebeško
modre
oči
,
prisezal
je
pri
vseh
svetnikih
,
da
to
ljubko
bitje
ne
more
biti
hudobnica
.
—
Toda
sodniki
mislijo
drugače
.
V
tistih
časih
je
navadna
obdolžitev
imenitnega
moža
več
veljala
,
kakor
vsa
zatrjevanja
nedolžnosti
ubogega
človeka
,
ki
nima
niti
denarja
niti
blaga
,
pa
tudi
ne
mogočnega
priporočnika
.
Koliko
nedolžnih
so
takrat
,
le
ker
so
bili
na
sumu
,
izročili
krvniku
,
da
jih
uniči
,
ali
pa
tudi
,
da
jih
usmrti
.
In
Milica
,
uboga
deklica
,
bila
je
že
toliko
kakor
zaradi
tatvine
obsojena
,
saj
so
vendar
v
njenem
žepu
našli
nekaj
ukradenih
dragocenostij
.
Tu
nobeden
sodnik
ne
dvoji
,
da
je
bila
revica
v
resnici
pri
oni
tatvini
na
Sokolskem
udeležena
.
Njena
krivda
je
jasna
in
sedaj
se
gre
le
še
za
to
,
da
prizna
svoje
hudodelstvo
.
Zvedeti
hočejo
njene
sokrivce
,
in
že
dan
potoni
,
ko
so
jo
v
Ljubljano
pripeljali
,
odvedejo
jo
pred
sodnike
.
Dva
surova
jetniška
hlapca
pripeljeta
ubogo
deklico
v
veliko
sobo
sodno
hiše
pod
Trančo
.
Marsikatera
zlobna
beseda
se
čuje
in
nečloveški
hlapci
imajo
divjo
veselje
na
tem
,
da
prav
živo
slikajo
dekletu
strahovito
torturo
.
Milica
pa
jih
ne
posluša
,
kajti
njene
misli
niso
več
na
tej
zemlji
.
Le
še
ena
želja
jo
navdaja
,
—
hitro
bi
rada
umrla
,
in
za
to
v
srcu
prosi
nebeškega
Očeta
.
„
Izveličar
moj
,
pošlji
mi
rešilno
smrt
,
“
šepetajo
njene
ustnice
,
„
o
,
Jezus
,
ki
si
na
križu
za
me
umrl
,
oprosti
me
teh
muk
in
vzemi
nje
k
sabi
v
večno
veselje
.
“
Molitev
se
dviguje
proti
nebu
,
ki
pa
molči
ter
ne
da
nobenega
znamenja
,
da
bo
kmalu
konec
njenega
trpljenja
.
Zdaj
peljejo
Milico
v
veliko
dvorano
,
v
kateri
za
črno
ogrneno
mizo
sede
možje
temnih
obrazov
.
Milica
komaj
čuje
,
kaj
jo
prašajo
.
Sodniki
smatrajo
za
samo
ob
sebi
umevno
,
da
je
tatvine
sokriva
,
saj
so
se
pri
njej
našle
ukradene
stvari
.
Tedaj
je
dokaz
njene
krivde
zavržen
,
—
ona
toliko
kot
obsojena
;
sodnikom
se
gre
le
se
za
to
,
da
izvejo
imena
drugih
zločincev
.
Jeden
je
,
po
grofovi
izpovedbi
,
bivši
lovec
Jurij
Skopec
,
pa
razun
njega
sta
neki
šo
dva
druga
moža
v
grad
vlomila
.
„
Kdo
so
Tvoji
sokrivci
?
“
jo
praša
preiskovalni
sodnik
ostrim
glasom
,
„
povej
nam
takoj
imena
hudodelnikov
.
—
“
Milica
gleda
nemo
v
izpraševalca
.
Imenuje
naj
svoje
sokrivce
,
ona
,
ki
ni
nobenega
zločina
izvršila
;
v
glavi
se
jej
začne
vrteti
.
„
Ali
boš
govorila
ali
ne
,
tatinska
vlačuga
,
“
zarujove
sodnik
nad
njo
,
katerega
lepota
mučenega
otroka
čisto
nič
ne
gane
.
—
Milica
se
na
tihem
joče
.
„
Zavrženka
,
“
prične
sodnik
znova
,
„
li
naj
ti
še-le
rabelj
jezik
razveže
?
—
Kako
se
imenujejo
roparji
,
ki
so
preblagorodnemu
grofu
Sokolskemu
odnesli
dragocenosti
?
“
Milica
se
skoro
sesede
.
„
Jaz
nisem
ničesar
vkradla
,
“
pravi
komaj
razumljivo
,
„
tudi
ne
vem
o
roparjih
druzega
,
nego
da
sem
videla
za
trenotek
dve
divji
postavi
,
kar
sem
tudi
takoj
grofici
sporočila
.
“
„
Trdovratnica
,
“
zmerja
jo
sodnik
,
„
zvijati
se
nam
hočeš
.
Nobenega
ozira
ne
zaslužiš
.
Zadnjikrat
Te
prašam
,
zavrženka
,
ali
hočeš
priznati
?
“
„
Povedala
sem
,
kar
sem
vedela
!
“
jeclja
Milica
,
„
jaz
sem
nedolžna
.
“
Sodnik
namigne
in
takoj
stopi
izza
stebra
krvnorudeče
opravljeni
mož
.
Obleka
se
tesno
oklepa
krepke
postave
moža
s
surovim
obrazom
,
na
katerem
se
pokaže
srdit
smeh
,
ko
zagleda
lepega
zvezanega
dekleta
.
Rabelj
dobro
pozna
svoj
posel
,
prikloni
se
pred
sodnikom
,
ki
zapovedujé
pokaže
z
roko
na
vrata
.
Rudeči
krvnik
zgrabi
za
verigo
,
s
katero
so
oklenjene
nežne
Miličine
ročice
,
ter
brez
umiljenja
nesrečnico
za
sabo
vleče
iz
dvorane
,
za
njim
pa
veličastno
stopa
ko
trska
suh
pisar
s
papirjem
v
roki
in
gosjim
peresom
za
velikimi
ušesi
.
Milica
stopa
kakor
v
sanjah
.
Verige
rožljajo
,
pa
tega
ne
čuje
;
pot
pelje
po
stopnjicah
v
podzemeljske
prostore
starega
sodnega
poslopja
.
Niti
z
jednim
pogledom
se
Milica
ne
ozre
na
okolico
;
misli
njene
so
že
davno
na
onem
svetu
.
Le
mrzlica
pretresa
njene
ude
,
ko
misli
,
da
jo
bo
njen
rudeči
spremljevalec
mučil
.
Bolečin
se
ne
plaši
,
pač
pa
okoliščina
,
da
jo
bo
rabelj
s
surovo
roko
slačil
.
Milica
je
čista
kakor
lilija
.
Nikdar
ni
kalna
znisel
njene
otroške
duše
oskrunila
,
in
sedaj
—
sedaj
?
Revico
zapušča
zavest
.
Rudeči
rabelj
svojo
žrtvo
hitro
za
sabo
vleče
,
kajti
zverski
človek
se
radosti
,
kadar
more
koga
mučiti
.
Njegovo
največje
veselje
je
,
kadar
mučeni
stokajo
,
in
upitje
mučenih
žensk
je
godba
njegovim
ušesom
.
Sedaj
odpre
velika
železna
vrata
.
Milica
kakor
skoz
megla
vidi
deloma
po
tleh
ležati
,
deloma
ob
stenah
viseti
razne
grozovite
priprave
.
Rudečnik
vrata
zopet
zapre
.
Pisar
pa
se
mogočno
vsede
za
mizo
ter
položi
pred
se
papir
.
Potem
prime
pero
ter
z
njim
počasi
nariše
napis
:
„
Zapisnik
o
mučnem
zaslišanji
obdolženke
Milice
—
.
“
Tu
se
gosje
pero
zapiči
v
papir
ter
s
črnilom
ves
zapisnik
,
oškropi
.
Pisar
je
primoran
,
da
si
ureže
novo
pero
.
Milica
se
plakajoča
zgrudi
na
tla
,
pa
krvnik
jo
kviško
potegne
,
ter
se
pripravlja
,
da
prične
svoje
grozno
delo
.
„
Najprvo
palčnike
,
“
pravi
reže
se
pisarju
,
ki
še
vedno
obrezuje
pero
.
„
potem
bom
ostreje
postopal
z
obdolženko
.
“
Rabelj
vleče
dekleta
k
stolu
.
Vzame
jej
verige
z
rok
,
na
nogah
pa
jej
pusti
spone
.
S
stene
vzame
dve
čudne
reči
,
ki
ste
velikim
palčnikom
slični
.
Te
pritrdi
na
drobno
povprečno
železno
palico
,
na
kateri
so
vijaki
napravljeni
,
da
se
ž
njimi
palčniki
morejo
prav
na
ozko
stisniti
.
Rudečnik
gleda
proti
mizi
.
„
Ali
ste
gotovi
,
gospod
magister
?
“
„
Gotov
;
mučno
zaslišanje
se
lahko
prične
.
“
Milica
sloni
pol
nezavestna
na
stolu
,
njeno
angeljsko
obličje
je
bledo
ko
smrt
,
krvnik
pa
zadovoljno
opazuje
svojo
žrtev
.
„
Da
bi
le
prav
dolgo
tajila
,
“
mrmra
,
„
to
bi
bilo
veselje
.
Položil
bi
jo
potem
na
ježa
,
ali
še
bolje
na
razteznico
.
Hejsa
,
to
bi
bilo
lepo
,
ko
bi
se
naga
v
bolečinah
vila
.
“
Surovež
prične
palčnike
navijati
.
Tiho
zdihovanje
se
začuje
iz
ust
nesrečne
deklice
.
„
Hitro
priznaj
,
deklina
,
“
kliče
pisar
od
mize
,
„
drugače
te
bom
še
bolj
na
trdno
povprašal
;
sredstev
imam
dosti
,
da
omečim
največjega
trdovratneža
.
Priznaj
,
drugače
boš
morala
največje
muke
prestati
!
“
In
krvnik
zopet
,
navije
palčnike
,
ne
da
bi
se
za
zdihovanje
lepe
mučenice
brigal
.
Volitev
glavarjeva
.
—
Nevarna
tekmeca
.
—
Boj
za
prvenstvo
.
—
Tolovajska
prisega
.
—
„
Hajdimo
na
Sokolsko
!
“
Mesec
obseva
gosto
zaraščeno
Hrušico
in
puščobni
Kras
.
Razvaline
Predjamskega
gradu
nemo
zro
v
nižave
.
Tu
se
je
bojeval
vitez
Predjamski
zoper
cesarjevega
zapovednika
ter
sredi
zime
motal
južno
sadje
in
živino
raz
gradu
zasmehovaje
sovražnika
,
ki
ga
jo
hotel
izstradati
.
Končno
pa
ga
je
vendar
po
izdajici
zadela
usoda
,
in
le
še
opuščeno
zidovje
priča
o
njegovem
nepremagljivem
gradu
.
Kaj
se
premika
na
višini
?
Blizo
petdeset
temnih
postav
lazi
po
strmi
stezi
in
od
časa
do
časa
se
začujejo
nerazumni
glasovi
,
slični
krikom
ponočnih
ptičev
.
Postave
izginejo
med
razvalinami
.
Ali
so
to
strahovi
,
ki
obiskujejo
nekdanji
stan
upornega
viteza
,
ali
pa
ljudje
,
ki
se
po
noči
klatijo
okrog
po
prepovedanih
potih
?
Ljudje
so
!
Luna
obseva
divje
postave
,
v
kojih
pasovih
se
svetijo
samokresi
in
bodala
,
in
bleda
luč
se
zrcali
ob
svitlih
puškinih
ceveh
.
Divji
možje
se
zbirajo
najprej
med
razvalinami
,
po
kratkem
prestanku
pa
izginejo
skozi
ozek
vhod
v
prostorno
podzemeljsko
jamo
.
Baklje
se
zasvetijo
.
„
Vse
je
v
redu
,
“
oglasi
se
jeden
izmed
njih
,
„
naše
zaloge
se
ni
nikdo
dotaknil
.
Nihče
na
svetu
ne
sluti
,
da
je
naše
skrivališče
na
razvalinah
Predjamskega
grada
.
“
Zadovoljno
mrmranje
odgovarja
mlademu
možu
,
ki
nosi
desnico
v
obvezi
.
To
je
Jurij
Skopec
,
v
sredi
trideset
predrznih
mož
,
katere
je
novi
poveljnik
otel
gotove
pogube
.
Tudi
Smukač
in
Cekinar
sta
navzoča
in
poleg
svojega
strijca
,
bolj
ob
strani
,
stoji
lepa
,
zapeljiva
Amalija
.
Navzočih
je
pa
še
nad
dvajset
mož
,
ki
se
niso
udeležili
onega
boja
ter
se
še-le
pozneje
pridružili
glavnemu
krdelu
.
Ti
so
sedaj
okolu
dveh
orjaških
sodrugov
z
divjimi
bradami
sučejo
ter
na
tihem
med
seboj
šepetajo
.
Cekinar
stopi
k
neki
kameniti
mizi
sredi
podzemeljske
jame
.
„
Tovariši
,
“
zakliče
,
„
naš
prijatelj
Jurij
Skopec
nam
je
bil
s
svojo
pogumnostjo
in
zvijačo
v
najskrajnejši
sili
rešenik
,
ko
smo
že
vsi
sklenili
končati
na
vislicah
svoje
življenje
.
Izvršil
je
uzorno
svoje
mojstrsko
delo
in
njemu
edinemu
se
moramo
zahvaliti
,
da
smo
se
mogli
semkaj
rešiti
.
Nehvaležni
ničvredneži
bi
bili
,
ko
bi
ne
hoteli
svoje
obljube
izpolniti
.
Hola
,
tovariši
,
naš
glavar
naj
živi
,
njemu
se
zaupajmo
,
dokler
se
v
peklo
ne
pogreznemo
!
“
„
Jurij
Skopec
—
naš
glavar
—
živio
!
Priseže
naj
nam
zvestobo
!
“
kliče
jih
trideset
,
kakor
iz
enega
grla
.
Toda
ostalih
dvajset
stoji
molče
,
očividno
so
še
neodločni
.
Smukač
hiti
razburjen
k
njim
.
„
Bliže
pristopite
,
za
vraga
!
“
rujove
;
„
ali
ste
slišali
,
kaj
je
izvršil
?
Hitro
,
ali
pa
se
poberite
,
odkoder
ste
prišli
!
Pri
nas
sme
samo
eden
zapovedovati
,
vsi
drugi
pa
morajo
ubogati
.
“
Nekaj
tolovajev
se
hoče
svojim
tovarišem
pridružiti
.
Tu
pa
oba
orjaška
rokovnjača
,
ki
sta
kolikor
mogoče
svoje
sodruge
k
uporu
nahujskala
,
poskočita
kvišku
.
„
Kdo
pa
jo
ta
Jurij
Skopec
?
“
kriči
jeden
izmed
njiju
.
„
Da
,
slišal
sem
—
da
je
bil
lovec
.
On
naj
bo
naš
glavar
,
tak
mlečnik
?
Če
ima
kdo
pravico
,
da
postane
glavar
,
tukaj
sem
prvi
jaz
,
‚
rudeči
Tomaž
‘
.
Dokazal
som
dostikrat
,
da
sem
mož
za
to
,
da
vodim
krdelo
in
napravim
veliko
plena
.
Oni
fantalin
pa
naj
bo
vesel
,
da
sme
pri
nas
ostati
.
“
Grozen
vriše
nastane
.
Smukač
in
Cekinar
ljuto
stopita
upornikom
nasproti
,
Amalija
pa
upira
svoj
plamteči
pogled
v
Jurija
.
Ta
stoji
nekaj
trenotkov
nepremično
.
Zažgal
je
vse
mostove
za
seboj
—
sklep
njegov
je
neomahljiv
.
Počasi
in
mirno
stopi
pred
‚
rudočega
Tomaža
‘
,
in
njegovega
divjega
tovariša
,
ki
še
ljuteje
razgraja
.
„
Rudeči
Tomaž
bo
naš
glavar
!
“
vpije
kakor
obseden
.
Jurij
vzdigne
zdravo
levico
.
„
Tiho
!
“
veleva
resnim
glasom
,
„
sedaj
bom
jaz
govoril
!
“
Čudno
—
ali
ima
ta
mož
nadnaravno
moč
?
Takoj
vse
potihne
,
samo
‚
rudeči
Tomaž
‘
in
njegov
prijatelj
merita
mladega
moža
z
jeznimi
pogledi
.
„
Izvolili
ste
me
za
glavarja
,
“
nadaljuje
Jurij
mirno
,
„
volitev
sem
sam
sprejel
ter
postal
Vaš
načelnik
,
čeravno
sem
še-le
nekaj
dni
med
Vami
.
Kdo
se
upa
upirati
se
mojim
besedam
?
“
‚
Rudeči
Tomaž
‘
se
zakrohota
s
svojim
tovarišem
.
„
Glejte
ga
no
mlečnika
,
“
se
norčuje
prvi
,
„
meni
veleva
,
naj
molčim
,
meni
,
ki
se
ga
vse
od
Adrije
pa
do
štajerskih
planin
boji
.
Hahaha
,
to
bi
bilo
še
lepše
,
da
bi
meni
človek
zapovedoval
,
ki
niti
desnice
ne
more
rabiti
—
hahaha
!
“
„
Molči
,
“
veleva
Jurij
,
„
za
take
širokoustneže
,
kakor
si
Ti
,
zadostuje
tudi
moja
levica
!
“
Tolovaji
se
ločijo
v
dve
stranki
,
toda
nikdo
se
v
prepir
ne
meša
,
mirno
čakajoč
,
kako
se
bo
stvar
izšla
.
Jurij
,
ki
ima
desnico
v
obvezi
,
sam
stoji
nasproti
orjaškima
upornikoma
.
„
Ali
me
bodeta
ubogala
,
“
zakliče
ostro
,
„
ali
pa
bodeta
z
vsemi
,
ki
me
nočejo
pripoznati
za
glavarja
,
pri
tej
priči
zapustila
razvaline
.
“
‚
Rudeči
Tomaž
‘
se
zaničljivo
zakrohota
.
„
Hahaha
,
kako
ta
stvarca
razsaja
,
“
draži
orjak
,
„
no
,
pojdi
sem
,
mlečnik
,
če
se
upaš
—
“
Tovariš
se
mu
pridruži
.
„
To
zadevo
bom
hitro
končal
,
“
sika
,
„
jeden
le
more
biti
glavar
,
in
to
si
Ti
‚
rudeči
Tomaž
‘
.
Tako
—
pozor
—
tu
—
“
Hitro
vzame
izza
pasa
samokres
ter
pomeri
na
mladega
moža
.
—
Nikdo
mu
ne
more
tega
ubraniti
—
pok
—
krik
na
smrt
zadetega
!
Toda
Jurij
ni
kričal
—
predrznež
je
bil
hitrejši
od
svojega
nasprotnika
,
kateremu
je
z
jednim
udarcem
svoje
železne
pesti
razdrobil
glavo
.
Mrtev
se
orjak
zvrne
na
tla
.
‚
Rudeči
Tomaž
‘
zarujove
kakor
divja
zver
.
„
Čakaj
,
pes
,
to
mi
boš
drago
plačal
,
“
besni
ter
zgrabi
samokres
.
Jurij
vzdigne
nogo
,
strašno
sune
ž
njo
,
Tomaž
telebi
na
tla
.
—
Hoteč
se
hoče
vstati
.
Tu
ga
krepke
pesti
od
vseh
strani
zgrabijo
.
Smukač
in
Cekinar
sta
prva
,
ki
priskočita
,
vsi
ostali
pa
za
njima
.
Hipoma
leži
Tomaž
zvezan
na
tleh
.
„
Izdajica
,
“
se
togoti
Cekinar
,
„
pojdite
,
glavar
,
pošljite
ga
v
krtovo
deželo
—
jaz
ga
držim
.
“
„
Človeka
,
ki
se
ne
more
braniti
,
ne
ubijam
,
“
pravi
hladnokrvno
ter
vtakne
samokres
za
pas
.
„
Izpustite
ga
,
naj
gre
,
kamor
hoče
,
če
se
mi
noče
podvreči
.
Vi
drugi
pa
mi
prisezite
Vašo
zvestobo
!
“
Roparji
ubogajo
.
Rudeči
Tomaž
stoji
sam
in
škripaje
vidi
,
da
so
ga
vsi
prejšnji
tovariši
zapustili
.
„
Hola
—
živio
naš
glavar
!
“
odmeva
po
podzemeljski
jami
.
—
„
Govori
,
“
praša
Jurij
orjaka
,
„
ali
mi
hočeš
ubogati
ali
ne
?
“
„
Hočem
,
“
odgovori
‚
rudeči
Tomaž
‘
,
skrivaj
pa
stisne
pest
in
od
strani
Jurija
zlobno
pogleda
.
Le
ena
oseba
je
videla
ta
pogled
—
lepa
Amalija
.
Smukač
stopi
k
glavarju
.
„
Zapodite
zlodja
,
naj
gro
k
vragu
,
“
mu
zašepeta
,
„
hotel
Vas
je
zavratno
umoriti
.
“
„
Ne
,
ostane
naj
,
“
tiho
zavrne
Jurij
,
„
potrebujemo
ga
,
in
če
ga
izobčimo
,
nas
morebiti
še
izda
.
“
Smukač
začudeno
ogleduje
Jurija
.
„
Primaruha
,
prav
imaš
,
“
mrmra
sam
za-se
.
„
Jurij
je
rojen
glavar
.
Ta
bo
še
čudeže
delal
.
“
Bivši
lovec
stopi
v
sredo
svojih
divjih
tovarišev
.
„
Bratje
!
“
kliče
gromovitim
glasom
,
„
prisegli
mi
bodete
.
Kdor
prisego
prelomi
,
zapade
smrti
;
kosti
njegove
naj
trohne
v
