,kjer
je
toliko
sladkih
ur
prebil
v
prijetnej
družbi
.
A
danes
ni
bilo
nikogar
pod
javorom
,
in
to
mu
je
potrdilo
bridko
slutnjo
,
da
se
je
hudo
zameril
Tajdi
in
Benediktu
.
Da
,
prav
je
govoril
prior
,
in
se
skazal
vrednega
tako
ljubeznivega
sprejema
!
Žalosten
se
je
obrnil
proti
hišici
nadejajo
se
,
da
se
mu
posreči
saj
par
besed
spregovoriti
s
Tajdo
,
a
vrata
in
okna
so
bila
zaprta
in
doma
nikogar
.
Zaman
je
hodil
sem
ter
tje
in
čakal
,
da
kdo
pride
.
Kako
pust
se
mu
je
zazdel
ta
kraj
!
Zopet
je
poiskal
tovariše
in
tolažil
se
,
da
saj
prihaja
in
odhaja
,
kakor
mu
drago
;
kajti
ni
vedel
,
da
izmed
vhoda
ostro
pazi
na
vsak
njegov
korak
dvoje
očes
,
in
da
sta
pripravljena
dva
hlapca
zadržati
ga
,
ko
bi
hotel
bežati
.
Jernej
ga
je
izpraševal
,
kaj
pomenijo
dogodki
v
samostanu
,
a
Gregor
ni
vedel
ničesa
povedati
,
in
lotil
se
ga
je
zopet
mučen
nemir
.
K
prelatu
ne
more
,
prior
ga
je
bil
zapodil
;
še
jedno
upanje
mu
je
ostalo
:
pater
Benedikt
mu
bode
rešil
zastavico
.
A
k
njemu
v
samostan
ne
bi
šel
,
da
ga
ne
zaplete
v
zamero
pri
druzih
bratih
,
in
ker
se
ga
je
nekako
bal
zarad
prejšnjega
večera
.
Hotel
je
naleteti
nanj
kakor
po
naključji
in
šel
doli
na
prostrani
vrt
.
Vedel
je
,
da
je
Tajda
pri
strijci
,
ki
jo
bode
spremil
,
kader
se
bode
vračala
domov
.
Pridružil
se
jima
bode
in
zvedel
,
kako
si
ima
tolmačiti
to
in
ono
,
in
potem
mora
,
mora
govoriti
s
Tajdo
in
reči
jej
,
naj
ne
bode
huda
nanj
.
Mrak
je
bil
polegel
po
zemlji
,
in
lahna
meglica
se
je
prijemala
dreves
in
grmičja
.
Po
samostanu
so
se
prižigale
luči
,
in
veselo
petje
in
vriskanje
se
je
čulo
od
obednice
.
Gregor
pa
je
čakal
in
čakal
in
vznemirjal
se
pri
vsakem
šumu
in
vedno
se
tolažil
,
da
mora
priti
Tajda
.
A
čas
je
potekal
,
in
nje
ni
bilo
niti
Benedikta
.
„
Tudi
ta
je
hud
,
dejal
si
je
Gregor
in
mučil
se
z
mislijo
,
da
baš
zaradi
tega
ni
Benedikta
na
vrt
,
ker
sluti
,
da
ga
Gregor
tam
čaka
.
A
naposled
so
se
vendar
začuli
od
daleč
koraki
in
bližali
se
počasno
.
„
Tajda
in
Benedikt
“
,
šepetal
si
je
Gregor
in
jelo
mu
je
tolči
srce
.
Vlekel
je
na
uho
,
in
vedno
razločnejši
so
bili
koraki
;
a
trdo
so
praskali
po
pesku
;
to
ni
bila
ona
niti
strijc
.
Počasi
sta
se
bližala
v
poluglasnem
,
a
živahnem
razgovoru
dva
možaka
.
Ubežati
ni
mogel
več
,
da
ga
ne
bi
videla
;
in
kaj
si
bosta
mislila
,
če
ga
zasačita
tako
pozno
na
takem
kraji
!
Ali
mu
bosta
verjela
,
da
res
čaka
patra
Benedikta
?
In
če
ga
vprašata
,
zakaj
da
ga
čaka
?
Čutil
je
Gregor
,
da
ne
bi
mogel
lehko
dati
nesumnega
odgovora
,
in
sramoval
se
sitnega
položaja
.
Stopil
je
v
zadregi
za
visok
grm
in
sklonil
se
,
da
bi
šla
moža
mimo
.
A
ne
daleč
od
njega
sta
se
ustavila
,
Gregor
pa
je
spoznal
po
glasu
in
postavi
priorja
in
Vitovca
.
„
Nevarno
igro
igrate
,
gospod
Vitovec
“
,
dejal
je
prvi
zamolklo
.
„
Jaz
?
“
posmehnil
se
je
oni
kratko
.
„
Nikakor
.
Tako
gotove
so
moje
odredbe
,
da
mi
ne
more
izpodleteti
;
po
človeški
pameti
,
gospod
prior
.
V
petek
zvečer
bode
cesar
v
mojih
rokah
,
ali
pa
me
imenujte
širokoustnega
pustolovca
.
V
soboto
ga
privedemo
semkaj
,
in
tu
se
bodemo
dogovarjali
z
nova
.
“
„
Nevarna
igra
“
,
mrmral
je
zopet
prior
,
in
oddaljila
sta
ste
,
da
Gregor
ni
razumel
nobene
besede
več
.
A
kar
je
bil
slišal
,
bilo
mu
je
zadosti
.
Vroče
mu
je
prihajalo
in
mraz
ga
stresal
,
in
dolgo
si
ni
mogel
zbrati
misli
.
Prijel
je
za
grm
,
obrisal
roso
iz
las
,
da
se
je
prepričal
o
istinitosti
vsega
dogodka
.
Kako
bi
mogel
dvojiti
!
Ni
li
videl
še
v
megli
zginjajočih
mož
?
A
kaj
zdaj
!
Da
mora
,
naj
velja
,
kar
hode
,
proč
,
v
Celje
sporočit
,
kaj
se
pripravlja
,
to
mu
je
bilo
jasno
;
a
kako
to
izvesti
,
bilo
jo
drugo
vprašanje
.
Spomnil
so
je
tovarišev
,
in
prva
misel
mu
je
bila
vzeti
jih
s
seboj
.
Vrnil
se
je
domov
,
ne
moško
in
po
konci
,
ampak
oprezno
se
plazeč
,
da
ne
bi
ga
kdo
zagledal
in
slutil
,
da
ve
on
za
tako
grozno
skrivnost
.
Glavna
vrata
je
našel
zaprta
in
zatvorjena
tudi
mala
stranska
izhoda
,
dasi
še
ni
bilo
tako
pozno
.
A
zdelo
se
je
zdaj
Gregorju
to
povse
naravno
.
Prekoračil
je
tiho
temni
dvor
in
obrnil
se
proti
stolpu
,
kjer
je
bilo
njih
stanovanje
.
Takoj
je
obstal
;
oko
,
tmini
privajeno
,
razločilo
je
dobro
pred
vhodom
stražeča
vojaka
;
očividno
čakata
njega
.
Nič
več
ni
mislil
Gregor
na
tovariše
,
ko
je
imel
važnejšega
posla
.
Tiho
je
hitel
zopet
proti
drugemu
koncu
,
kjer
je
stala
Tomaževa
krčma
.
Ta
ni
imela
neposrednega
izhoda
na
plano
;
in
če
bi
ga
imela
,
bil
bi
zastražen
kakor
drugi
;
a
vedel
je
Gregor
tam
za
vsak
kot
in
znal
,
kam
da
obeša
vrvi
.
Veža
je
bila
prazna
,
v
gostilni
pa
so
še
peli
pozni
gostje
.
Lahno
je
odprl
shrambo
,
v
temi
poiskal
vrvi
in
pobravši
oklestek
hitel
na
obzidje
.
Konec
vrvi
je
napravil
zanjko
,
vanjo
vtaknil
oklestek
in
spustil
vrv
skoz
strelno
lino
,
kjer
jo
je
držal
poprečni
les
.
Zdaj
se
je
zavihtel
Gregor
čez
obzidje
in
plezal
po
vrvi
tiho
v
rov
.
Z
nekolikim
trudom
je
prišel
iz
rova
na
plano
,
potem
pa
se
obrnil
ob
potoku
proti
Savinji
,
oprezno
od
konca
in
počasi
,
potem
pa
,
kar
so
ga
nesle
noge
.
Pri
postelji
patra
Benedikta
pa
sta
sedeli
sestra
in
nečakinja
.
Vznemirjeni
,
ker
ga
ni
bilo
popoludne
,
prihiteli
sta
bili
k
njemu
.
Umiril
se
je
bil
subprior
nekoliko
,
a
telesno
je
bil
slab
,
da
sta
mu
pripravili
posteljo
in
prisilili
ga
,
naj
leže
.
Ljubeznivo
sta
mu
stregli
in
skušali
ga
razvedriti
.
Tajda
je
živahno
pripovedovala
o
Vitovci
in
Ostrovrharji
,
da
vihra
celjska
zastava
iz
zvonika
,
in
kako
mladeniči
vriskajo
in
nazdravljajo
kneginji
.
Več
se
ni
jezila
na
Vitovca
,
in
Ostrovrhar
je
bil
zopet
občudovani
junak
.
Strijcu
pa
se
je
inako
storilo
,
ko
je
poslušal
nedolžno
prostodušnost
,
in
priporočal
jo
je
varstvu
božjemu
.
A
kader
je
Tajda
radovedno
popraševala
,
po
kaj
da
so
prišli
vitezi
,
in
kaj
da
so
sklepali
v
zboru
,
napeljaval
je
govor
drugam
in
opominjal
jo
,
naj
se
meni
bolj
za
svoje
reči
.
Po
hodiščih
pa
se
je
začul
šunder
in
tekanje
.
Burno
so
se
odprla
vrata
in
vstopil
je
samostanski
brat
z
dvema
vojakoma
.
Iskali
so
Gregorja
in
opravičevali
se
,
da
jih
motijo
tako
pozno
;
a
ker
je
Gregor
mnogo
občeval
z
njimi
,
mislili
so
,
da
je
nemara
pri
njih
.
Zatrdil
je
pater
Benedikt
,
da
ga
ni
,
a
vkljub
temu
so
preiskali
vse
kote
in
prestavili
vse
pohišje
.
Robanteč
so
se
vrnili
.
Subpriorju
pa
je
šinila
misel
v
glavo
,
da
je
Gregor
kako
izvedel
,
kaj
se
plete
,
in
ubežal
iz
samostana
.
Čudno
mu
je
bilo
pri
srci
in
nehote
se
mu
je
budila
nadeja
in
želja
,
da
bi
srečno
se
rešil
.
Tajda
pa
je
plaha
vprašala
,
zakaj
da
iščejo
Gregorja
.
Razlagal
je
strijc
,
da
je
najbrže
odšel
naznanit
cesarju
,
da
se
mu
izneverja
samostan
;
in
razsrdilo
se
je
domoljubno
njeno
srce
,
da
s
tako
nehvaležnostjo
plačuje
samostansko
gostoljubnost
.
Strijca
je
posilil
smeh
nad
tako
čudnim
razumevanjem
.
„
A
kako
ni
izdajica
“
,
vskliknila
je
ona
,
„
če
zlorabi
našo
odkritosrčnost
,
da
izve
naše
misli
in
naklepe
in
jih
ovadi
nasprotnikom
,
ki
nam
utegnejo
škodovati
!
“
„
Oh
,
tvoja
odkritosrčnost
in
tvoje
misli
,
Tajda
!
“
dejal
je
strijc
.
„
Teh
ne
bode
ovadil
nikomur
;
ne
boj
se
!
A
če
ne
ovadi
svojemu
gospodarju
tega
,
kar
se
godi
sedaj
v
samostanu
,
potem
bi
ga
po
pravici
imenovali
izdajico
,
ki
ne
drži
zvestobe
prisežene
cesarju
“
.
In
jel
je
razlagati
,
kako
odnosna
je
sodba
sveta
,
kako
nestalen
človeški
zakon
,
ko
je
jednemu
to
zločin
,
kar
imenuje
drugi
blago
dejanje
;
ko
se
mnogi
trpin
zdi
temu
mučenec
,
norec
drugemu
,
in
z
izdajico
pita
jedna
stranka
onega
,
kogar
slavi
draga
za
neustrašnega
značajnika
.
Božja
sodba
le
je
brezuvetna
in
nespremenljiv
božji
zakon
.
In
jel
je
hvaliti
Gregorja
kot
poštenega
in
modrega
mladeniča
,
in
z
njim
ga
je
hvalila
Tajdina
mati
,
in
Tajda
ni
ugovarjala
.
„
In
kaj
bi
se
mu
zgodilo
,
če
ga
ujemo
?
“
vprašala
je
.
„
Potem
bode
najbrž
glavo
dal
“
,
odgovoril
je
strijc
zamišljen
,
„
zarad
izdajstva
,
ali
pa
za
zvestobo
,
kakor
se
pogleda
reč
“
.
Tajda
je
malo
pobledela
,
in
da
bi
skrila
zmočenost
,
sklonila
se
na
knjigo
,
ki
je
ležala
na
mizi
.
Smrti
vendar
izdajalcu
Gregorju
ni
želela
.
Da
,
privoščila
bi
mu
iz
vsega
srca
vso
srečo
,
da
bi
le
ne
stal
med
nasprotniki
ljubljene
kneginje
.
Polastil
se
je
je
bil
nekak
nemir
in
spoznala
je
,
da
čisla
mladega
Gregorja
,
in
da
bi
ga
prav
lehko
rada
imela
,
če
bi
bil
le
tudi
za
kneginjo
.
Tiho
je
poslušala
,
ko
je
pravil
strijc
,
da
ne
pomeni
današnji
dan
nič
dobrega
,
in
polagoma
se
je
jelo
tudi
njej
tako
dozdevati
,
ko
se
je
spomnila
prošle
noči
in
ponočnega
pevca
in
vprašala
se
,
če
bode
še
videla
Gregorja
.
Med
večerno
molitev
se
jej
je
vpletala
tiha
želja
,
da
bi
ga
rešil
Bog
,
seveda
ne
na
škodo
kneginje
Katarine
.
Pogasnile
so
bile
luči
po
samostanu
,
hrabri
junaki
so
spali
in
sanjali
o
ljutih
bitvah
in
slavnih
zmagah
.
Le
v
opatovi
sobi
je
še
gorela
luč
in
pa
na
nasprotnem
konci
,
kjer
je
bila
spalnica
odkazana
baronu
Vitovcu
.
Tam
je
sedel
v
pozni
uri
sloveči
vojskovodja
in
gledal
v
priprost
zemljevid
,
kjer
so
bili
podčrtani
nekateri
kraji
krog
Celja
.
„
Ne
more
izpodleteti
!
“
mrmral
je
po
dolgem
premišljevanji
.
Jel
je
hoditi
po
sobi
in
očividno
so
ga
naudale
prijetne
misli
,
kajti
se
mu
je
svetilo
oko
in
lice
.
Spomnil
se
je
ranjcega
grofa
celjskega
,
svojega
gospoda
,
in
njegove
moči
in
slave
.
„
Kaj
sem
jaz
iz
slabšega
blaga
?
“
dejal
je
sam
pri
sebi
in
vspel
se
po
konci
.
„
Moč
je
dalo
njemu
rojstvo
,
in
jaz
?
Jaz
sem
ponižen
češki
vojnik
.
A
če
sem
za
druge
zastavljal
življenje
,
zakaj
ne
bi
ga
zase
?
Kdo
mi
je
zdaj
gospodar
?
Cesar
Friderik
?
kralj
Ladislav
?
kneginja
Katarina
?
Poskusimo
jedenkrat
biti
sam
svoj
gospodar
.
“
Prijetno
ga
je
božala
ta
misel
.
Bil
si
je
v
svesti
,
da
mu
je
udana
vsa
vojska
;
a
meščanstvo
in
kmetje
?
„
Tem
sem
še
tujec
“
,
zaškripal
je
z
zobmi
.
„
Sužnja
druhal
!
Bodi
jim
vladar
še
tak
bedak
,
še
tak
zlodejec
,
služijo
mu
,
samo
da
je
vladar
po
božji
milosti
.
Da
,
Vitovec
,
tujec
si
.
A
kneginja
je
domačinka
,
ona
,
ki
je
zapuščena
od
vsega
sveta
,
a
jo
zapustim
jaz
.
Kako
so
vpili
menihi
:
živela
kneginja
!
a
ko
je
zakričal
Ostrovrhar
:
živel
celjski
grof
Vitovec
?
zadrgnil
se
jim
je
jezik
!
In
kaj
še
le
Celjani
!
„
Oh
.
“
zdihnil
je
globoko
in
zopet
premeril
sobo
.
„
Ona
je
častihlepna
—
kakor
jaz
.
Brez
mene
ne
more
ničesar
,
kakor
jaz
ne
brez
nje
.
Zveza
je
naravna
.
A
da
bi
se
jaz
zanjo
trudil
!
Ne
.
Zase
se
bodem
,
če
se
bodem
;
in
če
noče
postati
moja
žena
,
danes
je
še
kneginja
,
pojutrajšnjem
ne
več
.
“
Premišljeval
je
z
nova
.
„
Da
bi
je
le
ne
bil
tako
razžalil
.
“
udaril
se
je
ob
čelo
.
Med
tem
je
potrkal
nekdo
rahlo
na
njegove
duri
.
Opat
tudi
ni
mogel
spati
.
A
njega
niso
nadlegovale
tako
prešerne
misli
;
mučile
so
ga
skrbi
,
kaj
bode
s
samostanom
,
če
se
vojska
nesrečno
konča
za
kneginjo
.
Zaman
je
tolažil
vest
,
ki
mu
je
očitala
,
da
je
ravnal
nepremišljeno
in
nakopal
si
veliko
odgovornost
.
Slonel
je
na
oknu
in
gledal
v
temne
oblake
,
ki
so
se
valili
izza
planin
,
in
ugledal
luč
v
Vitovčevi
sobi
.
„
Tudi
on
ne
more
spati
“
,
dejal
je
sam
pri
sebi
.
„
Gotovo
mu
jednake
skrbi
teže
glavo
ali
pa
še
veče
.
Nemara
že
tudi
on
želi
,
da
bi
ostalo
vse
tako
,
kakor
je
bilo
.
O
,
to
bi
bila
sreča
in
veselje
za
moje
stare
dni
!
Da
,
da
,
kesa
se
v
srci
kakor
jaz
;
a
on
je
premoški
,
da
bi
spoznal
zmote
,
in
samo
iz
ponosa
dere
v
prepad
;
a
bil
bi
hvaležen
,
ako
mu
pomoli
kdo
roko
v
rešenje
in
pomaga
izreči
prvo
besedo
spoznanja
in
vrnitve
.
Jaz
mu
bodem
pomagal
,
jaz
,
reven
menih
,
ki
se
ne
sme
sramovati
kesa
in
pokore
.
“
In
napotil
se
je
prelat
po
temnem
hodišci
do
Vitovca
.
„
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
!
“
pozdravil
je
vstopivši
.
„
Amen
“
,
odvrnil
je
Vitovec
,
nejevoljen
,
da
ga
moti
obiskovalec
v
preudarjanji
.
„
Tudi
ne
morete
spati
,
gospod
baron
“
,
dejal
je
oni
in
sédel
.
„
Ako
se
Vam
ljubi
,
pomeniva
se
nekoliko
,
da
nama
prejele
čas
.
Kaj
sem
Vam
hotel
povedati
!
Poveljnika
cesarskih
mož
,
Gregorja
,
niso
ujeli
.
Najbrž
je
ubežal
.
Poslali
smo
jezdecev
za
njim
na
obe
strani
;
a
nikogar
ni
nazaj
.
“
„
To
je
jako
neprijetno
,
gospod
prelat
“
,
opomnil
je
oni
malomarno
.
„
Ne
zamerite
mi
,
gospod
baron
,
da
Vam
razodenem
misel
,
katero
je
v
meni
zbudila
vest
,
da
je
ubežal
.
Otročje
se
Vam
bo
morebiti
zdelo
,
kar
Vam
bodem
povedal
;
a
jaz
sem
proti
Vam
starec
,
in
človek
se
vrača
,
od
koder
je
izšel
.
Zdela
se
mi
je
ta
novica
kakor
prst
božji
,
ki
nas
opominja
,
da
nismo
na
pravi
poti
,
gospod
Vitovec
.
“
„
Da
“
,
dejal
je
oni
kratko
,
„
tudi
meni
se
kaže
v
tem
nekak
prst
božji
,
ki
nam
pravi
,
da
ne
smemo
opustiti
,
kar
smo
pričeli
;
kajti
je
kosanje
prepozno
,
če
nas
je
ubežnik
že
ovadil
.
A
verjemite
mi
,
gospod
prelat
,
da
pri
tacih
početjih
,
kakoršno
je
naše
,
je
naklep
mnogo
nevarnejši
od
izvršitve
.
Kaj
se
nam
more
zgoditi
!
Ako
nam
začne
presti
,
vržemo
se
v
naročje
kralju
Ladislavu
,
in
ta
nas
bode
branil
.
Vrh
tega
pa
je
jako
neverjetno
,
da
bi
cesar
o
pravem
času
zvedel
o
naših
namerah
.
Jaz
mislim
,
da
je
proti
Kranjskemu
ubežal
mladenič
,
če
je
ubežal
;
in
ni
se
nam
ga
bati
.
A
če
se
je
obrnil
proti
Celju
,
kje
bode
dobil
katerega
cesarjevih
svetovalcev
,
ko
imam
vse
pod
stražo
!
Da
bi
prišel
do
cesarja
,
na
to
še
misliti
ni
.
In
naj
se
mu
posreči
vse
,
kaj
pa
ve
on
o
naših
naklepih
!
Zatorej
brez
skrbi
,
gospod
prelat
!
Kakor
zaupam
jaz
v
duhovskih
rečeh
popolnoma
Vaši
učenosti
,
tako
se
smete
Vi
zanesti
v
vojnih
na
mojo
spretnost
.
“
„
Zanašam
se
tudi
popolnoma
,
gospod
baron
,
a
vi
veste
kakor
jaz
,
da
Bog
često
osramoti
in
uniči
naše
najzvitejše
naredbe
.
“
„
Istina
,
gospod
prelat
,
zatorej
se
tudi
ne
bojujmo
z
Bogom
!
A
cesar
je
človek
kakor
mi
,
in
ustavimo
se
mu
,
če
nam
dela
krivico
.
“
„
Morebiti
nam
pa
vendar
ne
dela
krivice
“
,
opomnil
je
oni
rahlo
.
„
Gospod
prelat
,
poslušajte
me
,
prosim
“
,
dejal
je
oni
nepotrpežljivo
.
„
Jaz
Vam
bodem
nekaj
povedal
.
Kaj
je
pravica
,
kaj
krivica
,
o
tem
si
dva
človeka
nista
istih
misli
.
Kar
se
komu
ne
dopada
,
to
se
mu
zdi
krivično
,
in
s
pravico
je
baš
narobe
.
Sodba
je
jako
težavna
,
kader
se
tiče
nas
samih
.
Jaz
si
tudi
zaradi
tega
ne
belim
glave
.
Dokler
je
živel
grof
Urh
,
bojeval
sem
se
kakor
In
kjer
je
pravično
ali
nepravično
,
za
to
menil
.
In
zdaj
sem
stopil
na
noge
za
kneginjo
in
kaj
morem
jaz
za
to
,
da
je
prišla
ona
navzkriž
s
cesarjem
.
“
„
Morebiti
pa
bi
se
pogodila
,
ako
bi
Vi
kaj
pomogli
.
“
„
Možno
.
A
mene
so
odvrgli
,
razumejete
,
irazžalili
so
me
,
kakor
me
še
nikdo
ni
razžalil
;
in
jaz
naj
to
pozabim
?
Meni
se
vidi
,
gospod
prelat
,
da
Vam
je
žal
,
ker
ste
odločili
za
kneginjo
,
in
da
bi
bili
radi
neutralni
.
A
lehko
si
mislite
,
da
jaz
baš
v
tem
času
ne
trpim
neutralnosti
.
Kdor
ni
z
menoj
,
ta
je
zoper
mene
,
to
je
zdaj
gaslo
.
A
potolažite
si
pretanko
vest
;
kajti
—
ne
zamerite
,
da
Vam
naravnost
po
vojaški
govorim
—
samostan
je
bolj
v
mojih
rokah
,
kakor
v
Vaših
;
in
drznil
sem
se
tudi
starega
vašega
poveljnika
zamenjati
z
novim
.
A
ne
bojte
se
!
Ničesar
se
ne
bode
zgodilo
niti
Vam
niti
Vašemu
samostanu
,
in
zaradi
današnjega
sklepa
smete
mirno
spati
,
kakor
bodem
jaz
kmalu
zaspal
.
“
Prelat
je
razumel
migljej
in
odpravil
se
žalosten
.
„
Vražja
omahljivost
!
“
mrmral
je
Vitovec
stegnivši
se
po
postelji
in
zaspal
ne
mene
se
za
opata
in
njegove
stiske
.
Zvezde
prijazne
.
Pot
mi
kažite
!
S.
Jenko
.
Gregor
pa
je
hitel
proti
Savinjski
dolini
,
kolikor
se
je
v
temi
dalo
,
„
Danes
je
sreda
;
če
do
jutri
zvečer
ne
pridem
v
Celje
,
prepozno
bode
“
,
šepetal
si
je
in
pospešil
korake
.
Ni
še
hodil
dolgo
,
ko
zasliši
za
seboj
peketanje
konjskih
kopit
,
in
brž
se
umakne
v
šumo
.
Po
poti
od
samostana
doli
sta
prisvetili
dve
baklji
,
naglo
se
bližajoč
,
da
so
leteli
utrinjki
v
stran
.
Gregor
se
je
potuhnil
in
videl
v
svitu
kosmata
obraza
konjikov
,
ki
sta
klela
,
da
morata
v
takem
času
krog
lažiti
,
ko
se
ne
vidi
pet
korakov
pred
se
.
Jezdila
sta
mimo
in
za
njima
sta
puščali
baklji
rudeč
dim.
Gregor
pa
je
ostavil
gozd
in
napotil
se
urno
za
njima
,
ko
ni
bilo
več
čuti
konjskih
kopit
.
Nebo
je
bilo
oblačno
,
in
noč
je
postajala
vedno
temnejša
.
Spotikal
se
je
Gregor
nad
koreninami
in
kamenjem
,
kar
ga
je
neznano
utrudilo
.
Skrbelo
ga
je
,
kako
bode
drugi
dan
nadaljeval
pot
,
če
ga
ostavijo
moči
,
in
naslonil
se
na
drevo
;
a
kakor
je
postal
,
zadremal
je
.
Nočna
sapa
je
šumela
po
gozdu
in
donašala
iz
daljave
dobro
znano
tuljenje
;
kajti
je
bil
volk
takrat
navadna
zver
naših
gozdov
.
Gregor
je
skočil
pokonci
in
potipal
,
če
ima
še
dolgi
nož
za
pasom
.
A
silne
utrujenosti
ni
zmagovala
več
trdna
volja
,
trebalo
je
misliti
na
počitek
.
Noči
pa
so
spomladi
mrzle
in
zemlja
vlažna
,
tudi
se
je
bilo
bati
divjih
zveri
pod
milim
nebom
,
Vlekel
se
je
še
streljaj
dalje
,
kjer
je
zapazil
samotno
kočo
in
zdržema
nizek
hlev
.
Ura
je
šla
na
polunoči
,
in
nobene
žive
duše
ni
bilo
nikjer
čuti
;
in
komu
bi
tudi
upal
izročiti
se
Gregor
!
Otipal
je
v
temi
malo
lestvo
,
prislonil
jo
k
lini
nad
hlevom
in
zlezel
gori
.
Našel
je
velik
kup
slame
in
sena
,
brž
si
napravil
ležišče
,
priporočil
se
Bogu
,
in
predno
je
še
premislil
dogodke
prošlega
dne
,
sladko
je
zaspal
s
trdnim
sklepom
,
da
nastopi
za
rana
zopet
pot
proti
Celju
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
komaj
še
zaspal
,
ko
ga
prehude
človeški
glasovi
.
Prestrašen
se
skloni
po
konci
,
a
zaskelita
ga
roki
za
dlanjo
,
zvezani
s
trdnim
konopcem
.
Fant
,
stoječ
pred
njim
,
se
je
zagrohotal
in
mignil
tovarišu
:
„
Baš
ta
je
,
oče
.
“
„
Ali
si
ušel
iz
Gornjega
Grada
,
tiček
?
“
dejal
je
ta
.
„
A
si
obsedel
preblizu
.
Hodi
!
Kar
v
Gornji
Grad
ga
ženi
,
Luka
!
A
pazi
,
da
se
ne
prebrne
raz
lestvo
!
“
„
Po
suknjo
še
grem
“
,
dejal
je
sin
in
obrnil
se
proti
koči
.
Gregor
je
videl
,
da
je
popolnoma
v
tuji
oblasti
in
jel
prositi
,
naj
ga
izpustita
,
kajti
je
nedolžen
.
„
To
trdi
vsak
zločinec
“
,
dejal
je
mož
.
„
Zakaj
bežiš
,
če
si
nedolžen
?
Za
nič
te
ne
love
samostanski
gospodje
.
—
Mica
,
pridi
gledat
,
kacega
kosa
sva
ujela
.
Po
tem-le
sta
popraševala
sinoči
gornjegrajska
beriča
.
„
Kratke
rujave
brke
ima
,
pero
za
kapo
in
dolg
nož
za
usnjatim
pasom
.
“
Nekako
pomiluje
je
gledala
žena
ujetega
mladeniča
.
Ko
pa
se
je
ozrl
Gregor
vanjo
,
zdel
se
jej
je
nekako
znan
ta
obraz
.
„
Kje
pa
sem
že
videla
jaz
tega
človeka
?
Čakajta
no
!
“
dejala
je
in
zakrivši
si
oči
z
roko
,
premišljevala
.
„
Oče
!
“
klical
je
Luka
od
hiše
sem
in
kazal
proti
dolini
,
„
ne
bo
treba
iti
v
Gornji
Grad
.
Beriča
že
jezdita
nazaj
.
“
„
Ovbe
“
,
dejala
je
žena
živahno
,
„
ali
veš
kdo
je
to
?
“
Mož
je
bistro
pogledal
Gregorja
,
a
ni
ga
spoznal
.
„
To
je
poveljnik
tistih
jezdecev
“
,
dejala
je
poluglasno
,
„
ki
so
nam
hoteli
zažgati
hišo
.
“
„
Kaj
res
?
“
čudil
se
je
mož
.
„
Pa
gotovo
je
.
A
to
je
zdaj
druga
reč
!
“
Prerezal
je
konopec
,
ki
je
držal
Gregorjevi
roki
,
in
vlekel
mladeniča
s
seboj
v
hišo
,
potisnil
ga
v
staro
skrinjo
brez
pokrova
in
vrgel
slamnico
čezenj
.
Gregorju
se
je
zdelo
,
da
sanja
;
a
bridka
žalost
se
je
umaknila
burnemu
veselju
.
Oče
in
sin
pa
sta
se
tiho
menila
v
sobi
,
in
ko
sta
prijezdila
beriča
pod
hišo
,
stopil
jima
je
fant
s
klobukom
v
roci
naproti
.
„
Gospoda
“
,
dejal
je
,
„
danes
na
vse
zgodaj
smo
videli
tistega
človeka
,
ki
ga
iščete
.
Solnce
še
ni
bilo
gori
,
in
baš
živini
sem
pokladal
,
ko
se
je
priplazil
tod
doli
.
Z
vilami
sem
mu
zastavil
pot
in
vpil
,
naj
počaka
.
Menita
li
,
da
je
kaj
poslušal
?
“
„
A
zakaj
ga
nisi
prijel
,
osel
?
“
rohnel
je
berič
.
„
Ker
se
ni
dal
.
Kar
tod
na
levo
jo
je
udri
;
jaz
pa
za
njim
.
Ali
menita
,
da
sem
ga
došel
?
Ozmerjal
sem
ga
prav
grdo
,
potlej
pa
teci
!
Če
jezdita
brž
za
njim
,
dojdeta
ga
še
pred
poludnem
;
saj
v
zemljo
se
ni
vdrl
.
Rujave
kratke
brke
je
imel
pod
nosom
in
z
usnjem
je
bil
prepasan
,
fant
pri
kacih
tridesetih
letih
.
“
„
Torej
na
levo
?
“
vprašal
je
oni
še
jedenkrat
.
„
Da
,
kar
tod
gori
,
po
grapi
.
“
Ona
dva
sta
izpodbodla
konja
in
oddirjala
,
Gregorja
,
ki
je
čul
vsako
besedo
,
obhajala
je
vročina
v
toliki
nevarnosti
;
a
čudil
se
je
kmetski
zvijači
in
ni
si
vedel
razložiti
ljubeznive
skrbi
teh
ljudi
.
Mož
je
odkril
slamnico
in
velel
Gregorju
,
naj
se
ročno
na
desno
obrne
;
pred
tremi
urami
ne
bode
jejzdecev
nazaj
.
Gregor
se
je
z
ginjenini
srcem
zahvaljeval
in
zagotavljaj
,
da
ne
povabi
nikdar
te
dobrote
.
„
Nič
zahvale
!
“
dejal
je
mož
.
„
Še
mi
smo
Vam
je
dolžni
“
,
dejala
je
žena
in
postavila
zajutrek
na
mizo
.
„
Veste
li
,
da
ste
pred
dobrim
mesecem
s
tremi
tovariši
tod
mimo
jezdili
?
Jeden
Vaših
ljudi
nam
je
hotel
zažgati
hišo
,
Vi
pa
ste
mu
ubranili
.
Jaz
sem
Vas
dobro
videla
in
ne
bodem
pozabila
Vašega
obraza
.
Zakaj
Vas
iščejo
,
to
nam
nič
mar
;
a
Vi
ste
dober
in
blag
človek
,
ki
ne
muči
nas
revnih
ljudi
.
Če
se
Vam
ne
zamerimo
,
zajmite
z
nami
.
“
„
Pohlevni
ljudje
“
,
mislil
si
je
Gregor
,
„
hvaležni
,
da
se
jim
le
krivica
ne
godi
“
,
in
ni
se
branil
jedi
.
Fant
se
je
ponudil
,
da
ga
spremi
uro
daleč
,
oče
pa
je
prinesel
klobuk
in
kamižolo
,
če
se
hoče
preobleči
.
Hvaležen
je
sprejel
Gregor
ponudbo
,
odstrigel
si
brke
in
napotil
se
s
fantom
dalje
poln
vesele
nade
,
da
mu
ostane
sreča
zvesta
tudi
za
naprej
.
Prijezdili
so
za
njim
vojniki
,
a
tako
srčan
je
bil
Gregor
v
kmetski
halji
,
da
se
je
le
malo
ognil
v
stran
s
spremljevalcem
,
priklonil
se
ponižno
in
snel
širokokrajni
klobuk
,
ko
so
jezdili
mimo
.
Bil
je
Vitovec
z
glasnimi
svojimi
tovariši
.
„
Kaj
si
vedno
tako
zamišljen
“
,
vpil
je
Ostrovrhar
,
„
ko
imaš
pri
vsakem
početji
tako
srečo
!
“
„
Da
,
da
“
,
dejal
je
oni
in
zadržaval
konja
na
slabem
poti
.
„
Kader
sem
imel
jaz
vse
napeljano
,
takrat
mi
je
največ
izpodletelo
.
“
„
Dal
Bog
!
“
dostavil
je
tiho
Gregor
,
in
jezdeci
so
zginili
.
Popoludne
je
prišel
v
Celje
.
Mestna
vrata
so
bila
močno
zastražena
,
in
sumjivo
so
ga
pogledovali
stražniki
,
ko
je
,
brezskrben
na
videz
,
koračil
skoz
njih
vrsto
.
Po
mestu
je
bilo
vse
polno
ljudi
.
Cesar
je
bil
pripeljal
dokaj
imenitnih
spremljevalcev
,
izmed
katerih
je
imel
vsak
še
svoje
spremstvo
.
Od
vseh
strani
sta
prihitela
plemstvo
in
duhovščina
poklanjat
se
novemu
vladarju
,
ki
je
potrjeval
stare
pravice
.
Pritisnili
so
trgovci
in
ponujali
vsakovrstno
robo
gospodi
in
kmetu
.
Poleg
njih
je
na
odru
razkričaval
potujoč
zdravnik
—
takrat
še
ni
bilo
časopisov
—
zdravila
proti
vsem
možnim
boleznim
.
Gregor
se
je
prebil
skozi
gnečo
in
prišel
pred
grofov
grad
,
kjer
je
stanoval
cesar
.
A
vhod
je
bil
zabranjen
.
Že
je
hotel
vprašati
stražnika
,
če
ne
bi
mogel
govoriti
z
dvornim
kapelanom
;
a
zbal
se
je
,
da
ne
bi
vzbudil
suma
.
„
Nocoj
bodem
še
čakal
“
,
mislil
si
je
,
„
če
dobim
zunaj
palače
katerega
cesarskih
ljudi
;
jutri
grem
naravnost
v
grad
.
“
Postopal
je
sem
in
tja
in
gledal
in
pazil
,
kje
bi
bil
kak
znan
ali
zaupen
obraz
.
Mnogo
gospode
je
prihajalo
iz
palače
,
mnogo
je
šlo
noter
;
a
takega
ni
bilo
,
kogar
je
on
čakal
.
Nekolikokrat
je
bil
že
stopil
do
tega
in
onega
moža
,
čegar
obraz
se
mu
je
zdel
pošten
;
a
predno
je
še
kaj
izpregovoril
,
približal
se
je
bil
stražnik
.
In
koliko
je
bilo
teh
!
Kar
rasli
so
iz
tal
,
in
mraz
je
sproletal
Gregorja
,
kader
ga
je
kateri
osorno
vprašal
,
kaj
išče
tod
.
„
Cesarja
bi
rad
videl
,
cesarja
.
“
odgovarjal
je
Gregor
in
nerodno
se
priklanjal
oblastnim
vojakom
,
ki
so
ga
gonili
proč
.
Čim
bliže
je
bil
svojemu
cilju
,
tem
teže
se
mu
je
zdelo
doseči
ga
.
„
Jutri
bode
nemara
že
prepozno
“
,
dejal
je
sam
pri
sebi
,
„
in
ves
trud
bode
zaman
,
in
mesto
pohvale
me
zadene
ostra
kazen
,
ker
sem
brez
ukaza
ostavil
odkazano
mesto
“
.
Naredil
se
je
večer
,
in
Gregor
še
ni
z
nikomur
,
govoril
.
Vedno
nepotrpežljiveje
je
čakal
;
kajti
zdelo
so
mu
je
vedno
,
da
zdaj
se
mora
vendar
prikazati
zaželeni
obraz
.
Po
hišah
so
se
zasvetile
luči
,
in
iz
grada
,
kjer
so
se
baš
začele
zbirati
ponočne
straže
,
donel
je
glasen
hrup
veselih
ljudi
.
Ulice
in
trgi
so
se
praznili
,
a
polnile
so
se
gostilne
.
Gregor
je
ostal
sam
,
in
stražnik
ga
je
opomnil
,
naj
se
pobere
.
Žalosten
se
je
obrnil
po
mestu
iskat
si
prenočišča
.
Kako
je
bil
nesrečen
!
Ostavil
je
bil
Gornji
Grad
z
veselim
prepričanjem
,
da
reši
cesarja
in
si
proslavi
ime
,
in
ko
je
tako
srečno
prišel
v
bližino
cesarjevo
,
zastavljena
mu
je
pot
.
In
kolik
odgovor
ga
čaka
,
če
ne
izvrši
sklepa
svojega
!
Kdo
mu
bode
verjel
,
da
mu
je
bilo
v
resnici
mar
važnega
posla
!
Dolžil
ga
bode
ves
svet
,
in
ne
bode
se
več
upal
pokazati
domov
.
Oj
,
uboga
tetka
,
kako
bode
zdihovala
za
njim
!
In
Tajda
!
Obšla
ga
je
za
trenotje
misel
nanjo
;
a
takoj
jo
je
odnesel
pomladni
veter
.
„
Ta
pa
tako
ne
mara
záme
“
,
dejal
si
je
tiho
in
pobesil
glavo
.
V
gostilni
„
pri
črnem
volu
“
se
je
vse
trlo
;
a
za
skromnega
gosta
se
hitro
najde
kot
,
in
kmalu
je
sedel
Gregor
za
velikansko
mizo
,
kjer
so
se
krepčali
in
kratkočasili
raznovrstni
gostje
.
Sedeli
so
pomešani
vojaki
meščanje
,
tuji
kupci
in
kmetje
.
Pogovarjali
so
se
glasno
o
važnih
dogodkih
poslednjih
dni
in
ugibali
,
kako
se
pogodita
cesar
in
kneginja
.
Večinoma
so
menili
,
da
ima
cesar
pravo
,
a
da
ima
kneginja
tudi
svoje
pravo
;
kajti
ni
nikdo
vedel
,
kakih
misli
je
sosed
.
Pri
drugi
manjši
mizi
so
sedeli
odličnejši
gostje
,
kajti
jim
je
stregel
krčmar
pozorneje
.
Bili
so
plemiči
in
duhovniki
,
ki
so
zvesto
poslušali
,
kaj
govori
druščina
pri
oni
mizi
,
in
delali
opazke
sem
ter
tja
.
Vse
oči
pa
so
se
obrnile
k
durim
,
ko
se
prigrohoče
družbica
štirih
moških
in
dveh
ženskih
,
pisano
opravljenih
in
predrzno
se
vedočih
.
„
Brž
večerje
,
krčmar
!
“
klicali
so
moški
,
obkolili
rejenega
moža
in
trkali
ga
prijateljsko
po
plečih
.
Ta
se
jim
je
umikal
in
vpil
,
naj
se
spravijo
iz
njegove
hiše
,
kajti
nima
prostora
za
take
ljudi
.
Oni
pa
so
vpili
še
glasneje
in
budili
smeh
po
vsej
krčmi
.
Revež
je
bil
krčmar
.
Rudeč
kakor
purman
je
stal
sredi
sobe
,
brez
sape
in
glasu
,
skočil
zdaj
proti
temu
,
zdaj
proti
onemu
in
pokazal
mu
duri
in
namerjal
s
pestjo
;
a
razkoračen
je
stal
pred
njim
poglavar
družbice
in
kričal
,
da
je
to
neslišano
,
da
bi
priprost
krčmar
podil
iz
hiše
ljudi
,
ki
pridejo
baš
iz
cesarskega
gradu
.
„
Slavna
gospoda
!
“
obrnil
se
je
do
gostov
,
„
ali
boste
res
privolili
,
da
se
celjsko
mesto
osramoti
na
večne
čase
,
da
bodo
pozni
rodovi
brali
z
rudečico
na
obrazu
,
kako
je
ravnal
svoje
dni
krčmar
„
pri
črnem
volu
“
z
zastopniki
vseh
sedmerih
umetnosti
“
.
Na
glas
se
je
vse
smejalo
.
Ženski
,
ki
sta
smukali
od
mize
do
mize
,
pregledovali
sta
si
goste
in
smela
odgovarjali
ne
baš
finim
dovtipom
,
zgrabili
sta
zdaj
krčmarja
pod
pazduho
in
laskali
se
mu
in
pogovarjali
ga
.
Tovariši
pa
so
plesali
krog
njega
in
prekopicavali
se
.
V
toliki
nevarnosti
,
da
ga
zadene
kap
,
še
ni
bil
krčmar
nikdar
;
srdito
je
odrival
s
komolci
nadležni
ženski
in
mahal
z
rokami
,
da
je
naposled
jednega
res
zadel
na
hrbet
.
Milo
zajecavši
se
je
stegnil
udarjenec
po
tleh
,
in
ženski
sta
se
vrgli
čezenj
in
vekali
,
da
je
mrtev
njih
najboljši
igralec
;
moški
pa
so
vpili
,
da
je
krčmar
morilec
,
in
pretili
,
da
ga
popeljejo
v
stražnico
.
Naposled
se
je
ubogi
mož
res
začel
bati
.
„
Še
jedenkrat
!
“
zavpil
je
patetično
poglavar
.
„
Ali
nas
boste
prenočili
in
pomagali
,
da
tega
mrliča
na
tihem
spravimo
s
poti
?
“
Krčmar
se
je
udal
,
in
mrlič
je
kihnil
.
„
Mrzle
vode
nanj
!
“
dejal
je
vodja
;
„
nemara
ga
še
oživimo
.
“
„
Kaj
pa
še
!
“
vskliknil
je
mrlič
,
skočil
po
konci
in
spel
se
krčmarju
na
rame
.
Bili
so
glumci
,
ki
so
hodili
od
kraja
do
kraja
,
od
shoda
do
shoda
,
kjer
se
je
dalo
kaj
zaslužiti
,
in
predstavljali
grozovito
žalostne
in
kosmato
vesele
igre
,
peli
,
plesali
,
ogenj
žrli
,
požirali
nože
,
vedeževali
in
sleparili
po
svetu
.
Staro
in
mlado
jih
je
z
veseljem
gledalo
in
poslušalo
,
kader
so
razkazovali
svoje
umetnosti
;
in
vendar
so
bili
na
tako
slabem
glasu
,
da
se
je
vsakdo
sramoval
očitno
meniti
se
z
njimi
,
komur
je
bilo
mar
dobrega
imena
.
Tako
so
se
vlačili
iz
mesta
v
mesto
,
javno
brezpravni
,
zasobno
dobro
došli
.
Polegel
se
je
bil
šum
po
krčmi
,
ko
je
vse
gledalo
in
poslušalo
nove
goste
,
ki
so
si
bili
s
tako
težavo
priborili
večerjo
.
Gregor
je
žalosten
zrl
predse
in
preudarjal
,
kako
bi
vendar
prišel
do
cesarja
ali
do
Žige
Lambergarja
.
Loteval
se
ga
je
obup
kakor
plavalca
,
ki
je
s
silnim
trudom
priplaval
do
brega
,
a
si
zaman
prizadeva
izlezti
na
suho
.
On
je
le
na
pol
poslušal
,
kar
se
je
govorilo
krog
njega
,
in
neslane
so
se
mu
zdele
šale
glumcev
.
Ko
pa
je
njih
vodja
začel
bahati
se
,
da
so
igrali
pred
cesarjem
in
njegovimi
svetovalci
,
in
igralki
si
jeli
kazati
darila
,
prejeta
od
kneginje
,
zbudila
se
je
pozornost
Gregorjeva
.
Kaj
,
ko
bi
po
teh
ljudeh
sporočil
gospodu
Lambergarju
svojo
skrivnost
?
Misel
se
mu
je
zdela
jako
dobra
,
in
z
upanjem
se
mu
je
vračala
srčnost
.
Pisal
bi
pisemce
in
izročil
je
kateremu
teh
glumcev
.
Toda
—
ali
se
je
zanesti
nanje
?
Ali
ne
bodo
v
brezvestni
zvedavosti
odprli
lista
,
in
ko
zvedo
strašno
skrivnost
,
skušali
okoristiti
se
in
prodali
jo
onemu
,
ki
bode
največ
plačal
?
Ta
pomislek
ga
je
iz
nova
vznemiril
,
a
poslušal
je
zvesto
,
ko
so
oni
pripovedovali
,
da
bodo
druzega
dne
zopet
igrali
pred
cesarjem
,
in
pričeli
nekako
poskušnjo
.
Peli
so
in
godli
,
in
ženski
sta
plesali
,
da
ji
je
marsikateri
poštenjak
le
z
nejevoljo
gledal
.
Večina
pa
je
ploskala
,
in
kader
se
je
pričela
kaka
bolj
znana
pesem
,
oglasil
se
je
kor
izza
mize
,
in
tudi
Gregor
je
pel
,
da
bi
se
seznanil
z
igralci
.
Veselje
je
postajalo
vedno
splošnejše
in
glasnejše
,
in
pivci
so
vpili
,
naj
še
to
zapojo
,
pa
še
to
.
Kmalu
je
zapel
izmed
gostov
sam
svojo
ta
in
oni
,
ki
si
je
bil
v
svesti
,
da
zna
;
Gregor
pa
si
je
izprosil
citre
in
spremljal
ga
ter
žel
burno
odobravanje
.
Osrčen
zapel
je
tudi
sam
,
in
s
strmečo
radostjo
so
poslušali
vsi
zvonki
njegov
glas
,
ki
se
je
tako
prijetno
ločil
od
drugih
izpitih
in
izpetih
.
Igralki
sami
sta
prišli
klanjat
se
mu
,
kajti
se
jima
je
dopal
zali
mladenič
.
„
Zapojmo
skupaj
!
“
nasmejal
se
je
Gregor
in
stopil
k
njih
mizi
,
kjer
se
mu
je
naredil
prostor
.
Gregor
je
pel
in
igral
in
seznanjal
se
z
veselimi
tujci
.
Najprijaznejša
in
najradovednejša
je
bila
starejša
igralka
.
Izpraševala
je
,
kdo
je
,
odkod
je
prišel
in
kaj
namerava
.
On
je
lagal
,
da
je
skažen
dijak
,
ki
še
ne
ve
prav
,
česa
bi
se
lotil
.
„
Z
nami
pojdite
!
“
dejala
je
ona
in
jela
opisovati
veselo
življenje
potujočih
glumcev
,
koliko
prehodijo
sveta
,
kako
radostno
jih
vse
sprejemlje
,
kako
radodarno
plačuje
.
„
Poskusil
bi
že
“
,
menil
je
Gregor
na
videz
zamišljen
,
a
v
resnici
ves
razvnet
;
kajti
mu
je
prišel
v
glavo
nov
načrt
.
Zakaj
ne
bi
šel
sam
kot
pevec
v
družbi
igralski
v
grad
pred
cesarja
ali
saj
katerega
njegovih
svetovalcev
!
Tako
bi
najvarnejše
in
najgotovejše
izvedel
svoj
namen
.
„
Mož
beseda
!
“
vskliknil
a
je
igralka
in
stiskala
mu
roko
.
Samo
poskusite
;
drugo
me
ne
skrbi
.
“
Objela
ga
je
in
spravila
v
veliko
zadrego
,
vso
družbo
pa
v
glasen
smeh
.
Naj
bode
v
božjem
imenu
,
mislil
si
je
Gregor
in
zbral
vso
svojo
ljubeznivost
,
da
se
prikupi
novim
prijateljem
,
in
vso
spretnost
,
da
bi
videli
,
koliko
bi
jim
zalegla
njegova
moč
.
Prizadevna
njegova
prijateljica
je
bila
kmalu
tega
mnenja
,
da
mora
Gregor
z
njimi
peti
na
dvoru
.
„
Kako
pa
!
“
rogal
se
je
Gregor
in
branil
se
na
videz
.
„
V
tej
suknji
in
tem
klobuku
!
“
„
Zakaj
pa
ne
?
“
smejala
se
je
ona
,
snela
mu
klobuk
in
nataknivši
si
ga
na
glavo
zavrtela
se
po
peti
.
„
A
pri
nas
se
dobo
pisana
kapica
in
dvobarven
jopič
.
“
Gregor
se
je
le
smejal
,
da
to
ne
more
biti
,
in
igralci
so
ugovarjali
;
a
ženski
sta
si
bili
to
reč
vtepli
v
glavo
in
nista
odjenjali
,
dokler
se
niso
pogovorili
,
da
ostane
Gregor
za
poskušnjo
pri
njih
,
in
da
bode
pel
na
dvora
.
Igralki
sta
mu
pripravljali
opravo
in
poučevali
ga
o
tej
in
oni
igralski
skrivnosti
,
on
pa
je
hvaležen
poslušal
in
radosten
premišljeval
,
kako
izvrši
načrt
.
„
Peli
bodemo
dopoludne
?
“
vprašal
je
radveden
.
„
Ah
,
ljubček
moj
“
,
smejala
se
je
igralka
,
„
meniš
li
,
da
to
mi
določujemo
?
Kader
nam
odpro
vrata
,
takrat
pojdemo
;
najbrž
po
obedu
,
da
pospešimo
gospodi
prebavljanje
.
“
Dolgo
so
še
sedeli
in
razveseljevali
sebe
in
družbo
.
Presedalo
je
Gregorju
prizadevanje
priletne
igralke
,
a
kazal
je
vesel
obraz
in
pomirjen
zaspal
,
ko
so
polegli
po
otepih
.
Mi
pa
porabimo
ta
odmor
,
da
razložimo
ob
kratkem
položaj
nekaterih
osob
,
ki
so
važne
za
našo
povest
.
Al
’
ste
še
tistih
besedi
,
kakor
ste
jih
dozdaj
bili
?
N.
ps
.
Ko
so
bili
Ogri
9.
novembra
1456.
v
Belem
Gradu
posekali
poslednjega
grofa
celjskega
,
oglasil
se
je
za
bogato
dedino
cesar
Friderik
in
kmalu
za
njim
Ladislav
Posmrtnik
,
kralj
ogerski
in
češki
.
A
kako
težko
se
človek
odpove
gospodovanju
,
če
se
mu
je
jedenkrat
privadil
,
to
je
skusila
vdova
grofa
Urha
,
kneginja
Katarina
.
Bila
je
v
najboljših
letih
in
čutila
se
dušno
in
telesno
sposobno
za
vladanje
.
A
moč
njena
je
bila
bolj
namišljena
nego
resnična
;
kajti
je
bilo
vse
vojstvo
v
rokah
Jana
Vitovca
Grebenskega
.
Slepo
so
bili
udani
vojniki
drzovitemu
in
previdnemu
poveljniku
,
katerega
še
nobena
sila
ni
bila
ugnala
,
nobena
sreča
ne
omamila
,
ki
jim
je
bil
že
tolikokrat
k
zmagi
pot
pokazal
.
Tako
je
bil
prav
za
prav
Vitovec
gospodar
celjskim
posadkam
,
ki
so
branile
premnoge
kraje
po
Avstrijskem
,
Štajerskem
,
Koroškem
,
Kranjskem
,
Ogerskem
in
Hrvaškem
.
To
pa
je
bila
velika
neprilika
za
vladoželjno
vdovo
,
ker
si
z
Vitovcem
nista
bila
posebna
prijatelja
.
Od
nekdaj
že
je
ona
grdo
gledala
osornega
vojaka
,
ki
ščuje
in
zapletava
ljubljenega
soproga
v
neprestane
,
vojne
,
in
skušala
je
vedno
in
vedno
omajati
njegov
vpliv
;
toda
zaman
;
kajti
je
grof
Urh
znal
ceniti
svojega
poveljnika
.
Za
vse
te
spletke
pa
je
dobro
vedel
Vitevec
in
čakal
prilike
,
da
vrne
milo
za
drago
.
Zdaj
se
je
ponudila
in
Vitovec
jo
je
porabil
.
Ko
ga
je
namreč
kneginja
vdova
pozvala
,
da
se
jej
pokori
in
priseže
zvestobo
,
odvrnil
jej
je
,
da
nima
ona
ničesa
več
zapovedovati
,
kajti
je
cesar
pravi
dedič
,
on
pa
zastopnik
celjske
grofije
.
Samooblastno
se
je
jel
dogovarjati
s
cesarjem
in
izročil
mu
vsa
mesta
,
ki
so
bila
zastavljena
celjskim
vladarjem
.
To
ravnanje
oblastnega
podložnika
je
kneginjo
,
užaljeno
in
potrto
po
toliki
nesreči
,
neizrečeno
razdražilo
.
A
kaj
se
je
menil
za
to
Vitovec
!
Saj
je
vedel
,
da
mu
nasprotnica
kneginja
ne
more
nič
škodovati
,
cesar
pa
jako
lahko
koristi
.
Cesarja
se
je
torej
držal
in
ga
povabil
v
Celje
,
da
se
mu
poklonijo
novi
podaniki
;
cesar
pa
ga
je
povzdignil
v
barona
Sternberškega
in
napotil
se
,
ko
je
skopnel
sneg
,
iz
Gradca
v
novo
grofijo
.
Sredi
meseca
sušca
so
se
mu
že
poklanjali
v
Slovenski
Bistrici
in
24.
sušca
je
došel
v
Celje
.
On
in
njegovi
svetovalci
so
ostali
v
mestu
,
dvesto
cesarskih
konjikov
pa
je
zasedlo
grad
nad
mestom
,
katerega
jim
je
bil
izročil
Vitovec
,
ne
da
bi
bil
koga
vprašal
.
Kaj
so
pomagali
kneginji
ostri
ugovori
,
kaj
vsa
jeza
,
kaj
zvestoba
maloštevilnih
privržencev
,
ki
so
jej
trdili
,
da
je
ona
pravna
naslednica
ranjkemu
grofu
,
in
smelo
jej
namigavali
,
naj
vkljub
cesarju
in
Vitovcu
zasede
prestol
!
Preudarjajoč
svoje
in
nasprotnikov
moči
,
spoznala
je
v
svojo
bridkost
,
da
bi
bilo
to
početje
brezumno
.
A
cesarju
vendar
ni
odpustila
,
da
se
je
bil
začel
pogajati
z
Vitovcem
;
najhujše
razsrjena
pa
je
bila
na
tega
,
in
polnila
jej
je
ponosno
dušo
vroča
želja
,
da
se
maščuje
nad
njim
ter
poniža
njegovo
oholost
.
Udala
se
je
na
videz
v
svojo
usodo
in
spodobno
sprejela
cesarja
,
ki
je
z
vsakovrstnim
odlikovanjem
skušal
potolažiti
njeno
žalost
.
Za
Vitovca
pa
so
se
začele
zares
stvari
neugodno
obračati
.
Pričele
so
se
obravnave
med
kneginjo
in
cesarjem
,
proti
volji
Vitovca
,
ki
je
menil
,
da
gre
v
tej
stvari
njemu
prva
in
zadnja
beseda
.
A
cesar
in
svetovalci
njegovi
,
ki
so
hoteli
rešiti
vse
z
lepa
,
niso
bili
tega
mnenja
,
presedala
jim
je
Vitovčeva
mogočnost
.
Ta
pa
se
je
ponudil
po
dobrih
prijateljih
kneginji
za
zastopnika
;
a
ona
ga
je
na
kratko
zavrnila
in
pooblastila
svojega
tajnika
,
doktorja
Lenarta
,
potem
priorja
Gregorja
iz
Gornjega
Grada
in
komornika
,
barona
Vajdo
.
Naravno
,
da
se
je
jezil
baron
Vitovec
,
ki
je
bil
vajen
,
da
ga
je
smatralo
vse
za
najpotrebnejšega
moža
v
Celji
.
Zdaj
pa
se
mu
je
namigavalo
od
mnogih
strani
,
da
se
bode
prebilo
brez
njega
,
in
pri
cesarskem
obedu
sta
sedela
pooblaščenca
kneginje
poleg
cesarja
,
baron
Vitovec
pa
na
konci
mize
.
„
Ta
nehvaležnost
“
ga
je
živo
spekla
;
kajti
je
bil
preverjen
,
da
se
velikanske
njegove
usluge
niso
še
zadosti
poplačale
,
in
bal
se
,
da
se
ne
bode
nič
več
doplačalo
.
Sklenil
je
pokazati
zopet
svojo
važnost
;
da
bode
pa
to
le
tedaj
možno
,
če
se
cesar
in
kneginja
ne
pogodita
,
to
je
uvidel
.
Trebalo
je
torej
ovreti
pogajanje
.
A
kako
?
Cesarju
je
odveč
,
kneginji
preseda
,
kje
bi
zastavil
?
Spoznal
je
,
da
je
napačno
ravnal
,
ko
je
kneginjo
tako
hudo
razžalil
.
Kako
bi
se
to
popravilo
?
S
kako
prav
veliko
uslugo
.
Znana
mu
je
bila
onemogla
častiželjnost
kneginje
,
in
na
to
je
oprl
naklep
.
Priskočil
bode
kneginji
,
šibkejši
stranki
,
sam
od
sebe
,
da
se
sile
izravnajo
.
Kneginja
mu
bode
odpustila
,
in
on
bode
zopet
odločeval
,
pritiskal
zdaj
na
jedno
,
zdaj
na
drugo
stran
in
varoval
svojo
korist
.
Kakor
rekel
,
tako
storil
.
Porožljal
jo
gospod
Vitovec
z
mečem
in
jel
se
potezati
za
kneginjo
,
kakor
da
bi
se
med
njima
ne
bilo
nič
zgodilo
.
Dokler
je
postopal
le
zasobno
,
jezili
so
se
cesarski
svetovalci
na
tihem
;
ko
pa
je
začel
mešati
se
v
obravnave
in
zavlačevati
dogovore
,
sklenili
so
iznebiti
se
sitnega
mešetarja
;
in
kar
ni
šlo
z
lepa
,
moralo
je
iti
z
grda
.
Necega
dne
,
ko
se
snidejo
zopet
odposlanci
cesarjevi
,
dva
brata
Ungnada
in
Urh
,
škof
krški
,
s
pooblaščenci
celjskimi
,
prirožlja
meni
nič
,
tebi
nič
tudi
gospod
Vitovec
.
Po
prijaznih
pozdravih
otvori
škof
Urh
zborovanje
s
tem
,
da
pozove
pooblaščence
,
naj
prebere
vsak
svoje
pooblastilo
.
Vitovec
,
ko
pride
vrsta
nanj
,
obsedi
.
„
In
čegav
pooblaščenec
ste
Vi
,
gospod
baron
?
“
vpraša
škof
.
Vitovec
molči
,
nadejajoč
se
,
da
se
zanj
oglasi
kdo
izmed
celjskih
zastopnikov
,
katerim
je
bil
že
pomagal
o
mnogih
prilikah
;
a
prior
je
gledal
v
svoje
listine
in
doktor
Lenart
zlorado
zmignil
z
rameni
.
„
Čegav
pooblaščenec
ste
,
gospod
baron
?
“
ponavlja
škof
.
„
Čegav
!
“
vsklikne
Vitovec
in
kri
mu
je
zalila
lice
.
„
Sam
svoj
,
za
Boga
!
“
in
udaril
je
z
mečem
ob
tla
.
A
na
noge
je
skočil
Janez
Ungnad
in
za
njim
njegov
brat
,
in
tudi
škofu
je
silila
kri
v
lice
.
„
Mi
,
gospod
,
Vitovec
“
,
dejal
je
odločno
,
„
se
pogajamo
s
kneginjo
vdovo
;
njeni
pooblaščenci
so
gospod
prior
,
gospod
tajnik
in
gospod
komornik
.
Z
Vami
smo
se
pogodili
in
nimamo
se
več
pogajati
.
“
„
A
boste
se
še
pogajali
,
boste
!
“
zagrozil
je
razvneti
mož
in
zaloputnil
vrata
za
seboj
.
Kaj
bi
ne
bil
hud
!
Pred
mesecem
še
najvažnejša
osoba
v
grofiji
,
ko
se
je
polnomočno
dogovarjal
s
cesarjem
samim
,
a
zdaj
?
Peto
kolo
!
Niti
kneginja
ne
mara
za
njegovo
pomoč
.
Zasedel
je
konja
,
da
se
nekoliko
umiri
in
zbere
svoje
misli
,
in
dirjal
iz
mesta
ob
Savinji
doli
;
ozrl
se
je
v
celjski
grad
nad
seboj
,
ki
je
bil
že
v
tujih
rokah
,
in
zaškripal
z
zobmi
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
ga
srečujoči
vojaki
ne
pozdravljajo
več
tako
spoštljivo
,
da
se
mu
ta
in
oni
celo
roga
,
in
lomila
ga
je
neizmerna
jeza
.
Jokal
bi
se
bil
,
da
ni
že
zdavnaj
pozabi
.
Pot
mu
je
prestregel
Janez
Ostrovrhar
,
zvesti
njegov
tovariš
.
„
Kaj
ti
je
,
zarujaveli
husit
?
“
vpil
je
nad
njim
.
„
Ali
se
že
bojiš
večnega
miru
in
pokoja
?
Morebiti
se
bodemo
pa
v
nebesih
tudi
rovali
in
borili
.
“
Zamolklo
je
zdihnil
Vitovec
in
pogledal
strani
,
da
mu
oni
ni
videl
v
oči
;
a
Ostrovrhar
ga
je
razumel
.
„
Kaj
ne
,
brate
?
“
tolažil
ga
je
.
„
Zavrgli
so
te
kakor
zlomljen
meč
,
in
otroci
ti
nagajajo
kakor
brezzobemu
psu
.
Kaj
se
hoče
,
stavec
moj
!
Vse
prejde
.
Nič
več
ne
bodeva
hrumela
po
Ogerskem
in
Hrvaškem
,
čepela
bodeva
mirno
vsak
na
svojem
gradu
,
kakor
dva
oskubljena
petelina
,
preštevala
bodeva
desetino
svojih
kmetov
in
na
večer
se
opivala
s
cvičkom
.
Sem
ter
tja
bodeva
še
podrla
kacega
srnjaka
,
potlej
se
nama
bodo
pa
začela
kolena
tresti
in
treba
bo
misliti
na
oni
svet
.
Kajti
,
Vitovec
,
jaz
se
bojim
,
da
bodeva
morala
tudi
midva
umreti
.
“
„
Oh
!
“
zdihnil
je
zopet
Vitovec
.
„
Bes
te
lopi
,
Vitovec
!
Ko
sem
tako
brez
dela
,
prišla
mi
je
nevesta
na
misel
,
Lambergarica
.
Aj
,
ni
bila
napačna
deklica
;
in
če
presodim
po
pravici
samega
sebe
,
nisem
je
vreden
.
A
dal
sem
jej
slovo
zaradi
tebe
,
Vitovec
!
Váte
sem
se
zaljubil
in
pa
v
božjo
kapljico
;
a
,
bogme
!
ne
smeta
se
mi
držati
kislo
!
Povej
,
kaj
te
teži
!
“
In
Ostrovrhar
mu
ni
dal
miru
,
dokler
ga
ni
pregovoril
.
S
pripovedovanjem
si
je
olajšal
Vitovec
srce
,
in
dobro
so
mu
dela
preprosta
tolažila
zvestega
prijatelja
.
„
Moj
brat
te
je
tudi
zapodil
?
“
čudil
se
je
Ostrovrhar
.
„
Kaj
more
tvoj
brati
“
odgovarjal
je
oni
.
„
A
ta
Ungnada
!
Tema
moram
še
plačati
!
Ti
,
vem
,
da
bi
bil
kar
z
mečem
planil
nadnja
.
“
„
Jaz
?
“
smijal
se
je
Ostrovrhar
.
„
Tega
ne
vem
,
a
to
pa
vem
;
če
bi
se
bilo
prigodilo
meni
kaj
tacega
,
jaz
bi
se
tako
napil
,
da
bi
ležal
dva
dni
in
dve
noči
.
—
Oj
,
bratec
,
stori
tudi
ti
tako
!
“
Vitovec
se
je
branil
.
„
Ni
ga
boljšega
sredstva
,
Vitovec
.
Mene
je
učila
skušnja
.
“
Oni
je
odkimaval
.
„
Samo
za
poskušnjo
!
“
silil
je
Ostrovrhar
.
„
Če
se
ti
ne
obnese
,
pusti
drugič
.
A
samo
jedenkrat
me
poslušaj
!
Moj
svet
je
dober
.
Kader
te
kdo
razjezi
,
zarobanti
,
da
se
hiša
strese
,
in
udari
,
da
se
ogenj
pokaže
,
potlej
se
pa
napij
in
pozabi
!
To
je
zdravo
za
dušo
in
za
telo
.
Jezo
kuhati
pa
in
premišljevati
,
kaj
bi
čez
tri
leta
komu
zalega
storil
,
to
pa
ni
krščansko
,
in
vidi
se
ti
,
da
si
še
vedno
trdoglav
husit
.
“
Kaj
mislijo
častiti
bralci
o
načelih
junaškega
Ostrovrharja
,
to
nam
ni
znano
,
tudi
se
ne
maramo
prepirati
o
moralni
vrednosti
njegovega
svéta
,
dasi
bi
se
mnogo
dalo
povedati
pro
et
contra
:
a
istina
je
,
da
bi
bila
za
Vitovca
in
za
kneginjo
in
za
cesarja
in
za
mnogo
tisoč
miroljubnih
ljudi
velika
sreča
,
ako
bi
bil
Vitovec
poslušal
skušenega
prijatelja
.
A
taki
smo
:
naj
si
tudi
sami
nakopljemo
nesrečo
,
da
le
iztresemo
jezo
nad
krivcem
.
Vitovec
je
bil
zbral
svoje
misli
in
smehljaje
se
zahvalil
Ostrovrharju
za
njegov
svet
;
a
ko
ga
ta
ves
vesel
hoče
vleči
s
seboj
k
„
črnemu
volu
“
,
ustavi
se
mu
prijatelj
.
„
Pojdi
ti
sam
,
Janez
“
,
reče
mu
,
in
pij
še
zame
;
a
to
mi
povej
:
če
bi
jaz
še
razvil
zastavo
,
potegneš
li
z
menoj
?
“
„
Takoj
,
brate
,
in
proti
komur
si
bodi
“
,
vsklikne
oni
in
se
zgubi
v
gostilno
„
pri
črnem
volu
.
“
Črno
oblečena
je
sedela
kneginja
pri
oknu
,
gledala
za
oblaki
in
spominjala
se
minljivosti
pozemeljske
sreče
.
Pred
pol
letom
še
vrstnica
kraljic
bode
se
morala
skoraj
umakniti
na
kak
samoten
gradič
in
zapuščena
in
pozabljena
preživeti
še
mlada
leta
.
Kako
odpadajo
prijatelji
,
na
katere
se
je
bila
najtrdneje
zanašala
!
Kako
se
boji
vse
,
zameriti
se
cesarju
,
njo
pa
žalijo
brez
kazni
!
Kako
brezozirno
se
baranta
o
tem
,
kar
je
bila
doslej
njena
last
!
Spomnila
se
je
bila
baš
zopet
sovražnega
Vitovca
,
ko
ga
sluga
napove
.
Ostrmela
je
,
a
takoj
slutila
,
kaj
ga
je
privedlo
;
kajti
je
dobro
vedela
,
kaj
se
je
bilo
dogodilo
med
njim
in
Ungnadoma
.
Spreletel
jo
je
prijeten
čut
zadoščenja
,
in
zlorada
ga
je
sprejela
,
da
mu
oponese
čudno
ravnanje
.
A
ko
ga
je
videla
pred
seboj
potrtega
in
ponižnega
,
ni
jej
šla
več
ostra
beseda
z
jezika
;
vprašala
ga
je
prijazno
,
česa
želi
.
On
pa
jo
je
prosil
odpuščenja
,
in
taka
prepričevalna
skesanost
je
vela
iz
njegovih
besed
,
da
mu
je
ginjena
podala
roko
,
katero
je
Vitovec
goreče
poljubil
.
Takoj
je
pokazal
kneginji
bistri
um
,
koliko
bi
jej
utegnil
koristiti
skesani
vojak
;
a
za
ves
svet
ne
bi
hotela
razodeti
,
da
ga
le
količkaj
potrebuje
,
in
ponosno
je
pomignila
,
da
sme
iti
.
A
Vitovec
se
je
obotavljal
.
„
Milostiva
kneginja
“
,
dejal
je
,
„
ako
Vam
moj
svet
ne
mrzi
,
prosim
Vas
,
ne
prenaglite
se
s
pogodbami
.
Stavite
zahteve
,
kakoršne
se
spodobijo
kneginji
in
vdovi
mojega
dobrotnika
,
in
jaz
jih
podprem
v
dveh
dneh
z
dvema
tisočema
konjikov
.
“
Kneginja
se
mu
je
zahvalila
za
toliko
poslušnost
in
menila
,
da
morda
ne
bode
potrebovala
njegove
ponudbe
,
a
zatrdila
mu
,
da
ga
ima
zopet
za
zvestega
svojega
prijatelja
,
da
bode
poslušala
njegov
svet
in
pooblaščencem
svojim
ukazala
,
da
ga
poslušajo
.
Ostavil
jo
je
Vitovec
,
njo
pa
je
obšla
burna
radost
,
ko
je
preudarjala
novi
položaj
.
Če
se
je
spomnila
preteklosti
,
veselila
se
je
,
da
je
ukrotila
upornega
leva
;
a
zrla
je
rajša
v
bodočnost
in
zadovoljna
premišljevala
dvojni
uspeh
:
jednega
protivnika
je
ponižala
in
drugemu
izpodnesla
močno
oporo
.
Izigrati
jednega
proti
drugemu
,
ta
načrt
jej
je
stal
takoj
razločno
pred
očmi
.
In
njej
,
slabi
ženski
,
posrečila
se
je
taka
mojsterska
poteza
!
Katera
ženska
ne
bi
bila
ponosna
na
tak
sijajen
dokaz
duševne
zmožnosti
!
To
je
bil
za
kneginjo
po
dolgi
nevihti
prvi
jasni
dan
.
Zato
se
je
pa
tudi
čudila
,
hišina
,
ki
jej
je
spletala
dolge
lase
,
in
laskala
se
jej
,
kako
jej
cveto
lica
,
in
kako
se
jej
iskré
oči
.
Karala
jo
je
kneginja
in
pogledala
se
v
zrcalo
,
ki
jej
je
povedalo
,
da
se
ona
ne
laže
.
Kneginja
jej
je
tudi
odpustila
in
podarila
zlate
uhane
.
Cesarski
svetovalci
pa
so
bili
tega
mnenja
,
da
se
bodo
kmalu
pogodili
s
kneginjo
,
ker
je
postala
tako
dobre
volje
.
A
motili
so
se
.
Čim
dalje
tem
trdovratnejši
so
bili
njeni
zastopniki
,
in
mimo
,
samozadovoljno
smehljanje
doktorja
Lenarta
je
raztogotilo
časi
Ungnada
tako
,
da
so
morali
pretrgati
sejo
.
„
Vitovec
je
vendar
priznal
cesarju
vse
pravice
!
“
kričal
je
Ungnad
.
„
Ah
Vitovec
!
“
smehljal
se
je
Lenart
.
„
Vi
še
malo
poznate
tega
našega
slavnega
vojskovodjo
.
On
je
baš
tako
skop
s
svojim
blagom
kakor
radodaren
s
tujim
.
Jaz
se
le
čudim
,
da
ni
že
cesarju
priznal
vseh
pravic
do
francoskega
prestola
.
Brez
šale
,
gospod
Ungnad
!
Naš
Vitovec
je
tak
,
da
Vam
odstopi
za
dober
denar
vse
turško
cesarstvo
.
“
„
A
zakaj
dopustite
,
da
tako
samooblastno
postopa
?
“
„
Da
,
to
je
važno
vprašanje
.
A
verjemite
mi
,
da
smo
se
že
bili
namenili
nekolikokrat
ustaviti
se
mu
;
a
k
sreči
smo
se
bili
vselej
premislili
,
kakor
ovni
,
ki
so
bili
sklenili
volku
postaviti
se
po
robu
.
Jaz
imam
veliko
pravdo
spisano
baš
zoper
Vitovca
in
dobil
bi
jo
bil
,
če
le
katero
.
Dolžini
ga
,
da
se
je
po
krivici
začel
pogajati
z
Vami
.
“
„
In
implicite
bi
bil
tožen
jaz
“
,
smijal
se
je
Ungnad
,
„
ker
sem
se
pogajal
.
O
,
Vi
ste
še
vedno
stari
lisjak
.
“
A
pogajanja
niso
napredovala
.
Za
vsak
grad
,
za
vsako
vas
so
se
obširno
dogovarjali
,
tako
da
je
postal
cesar
že
jako
nepotrpežljiv
.
Celjsko
mesto
mu
še
ni
bilo
priseglo
zvestobe
,
in
tudi
drugi
kraji
so
odlašali
do
sporazumljenja
.
Vitovec
pa
je
mnogo
občeval
z
zastopniki
kneginje
Katarine
in
izpodbadal
jih
,
naj
se
ne
izdajo
;
a
poslance
je
pošiljal
na
vse
strani
in
klical
stare
svoje
vojake
pod
orožje
.
Prihajali
in
odhajali
so
od
jutra
do
večera
,
da
je
bila
njegova
hiša
kakor
ulnjak
;
in
marsikteri
miroljubni
poštenjak
,
ki
je
postopal
po
ulicah
,
da
se
nagleda
svoje
hiše
,
čudil
se
je
nemalo
,
odkod
da
se
jemlje
toliko
vojaštva
.
A
kader
je
izjezdil
Vitovec
,
spremljalo
ga
je
konjikov
nič
manj
kakor
cesarja
.
Moško
se
je
zdaj
vedel
;
zabavljal
na
cesarske
svetovalce
,
češ
,
zdavnaj
bi
že
imel
cesar
v
rokah
vso
grofijo
,
da
nima
tako
nesposobnih
zastopnikov
,
a
če
so
ga
ti
opomnili
,
naj
vendar
že
izroči
mesta
in
gradove
,
zahteval
godba
s
kneginjo
.
S
kneginjo
je
bil
očividno
popolnoma
sprijaznjen
.
Sprejemala
ga
je
ob
vseh
urah
in
dolgo
se
posvetovala
z
njim
,
tako
da
je
med
dvorniki
,
ki
imajo
toliko
prostega
časa
in
tako
ostre
jezike
,
počil
čuden
glas
.
Posmehavali
so
se
,
kader
je
šel
Vitovec
h
kneginji
,
namigavali
si
in
šepetali
,
kader
je
odšel
;
in
ostrmel
je
ta
necega
dne
,
ko
ga
burno
vpraša
Ostrovrhar
,
če
namerava
res
kneginjo
vzeti
za
ženo
.
„
Ali
si
znorel
?
“
zadri
se
je
Vitovec
.
„
Jaz
?
“
Čudil
se
je
oni
.
„
Zakaj
?
“
„
Ker
ti
pride
kaj
tacega
na
misli
.
Kaj
je
to
možno
?
“
„
Možno
?
Za
Boga
!
Kaj
ni
vse
možno
!
He
,
prijatelj
,
ali
si
res
tako
skromen
ali
se
le
delaš
tacega
.
Kaj
bi
že
to
bilo
!
Niti
jaz
nisem
znorel
,
če
mislim
kaj
tacega
,
še
manj
pa
ti
,
če
je
to
resnica
.
Tu
moja
roka
,
Vitovec
!
Dobro
srečo
!
Jaz
ti
bodem
za
druga
.
“
„
Ne
bodi
bedak
,
Ostrovrhar
!
“
odvračal
je
oni
.
„
Pojdiva
rajša
pit
!
“
„
Moška
beseda
!
Pojdiva
pit
!
“
dejal
je
oni
in
prijel
se
ga
za
roko
.
Ko
sta
pa
skupaj
sedela
,
odkril
mu
je
Vitovec
nekoliko
načrt
,
ki
se
je
porodil
v
njegovi
glavi
,
in
muzal
se
,
ko
je
oni
debelo
gledal
in
mu
je
sapa
zastajala
.
In
položil
je
Ostrovrhar
svojo
roko
na
Vitovčevo
in
dejal
:
„
Vitovec
