Alismo
vsi
skupaj
?
“
praša
Jurij
Skopec
.
„
Vsi
,
glavar
!
“
„
Tedaj
odrinimo
!
“
Četa
se
poslovi
.
Jurij
se
obrne
k
Cekinarju
,
ki
na
kobili
grozno
rentači
.
„
Ali
si
služabnike
ukrotil
?
“
praša
glavar
.
„
Da
,
glavar
—
hej
,
hejsa
—
vražja
žival
ti
ne
bodo
pred
jedno
ali
dvema
urama
besedice
zinili
—
hopsa
—
zlodjevo
kljuse
—
kmalu
bi
bil
doli
telebnil
.
“
Amalija
se
prisrčno
smeji
,
ko
vidi
,
kako
se
oklepa
čokasti
Cekinar
kobile
krog
vratu
.
Visokonoga
žival
menda
čuti
,
da
jezdec
ni
v
sedlu
doma
,
ter
bi
se
ga
rada
znebila
.
Jurij
Skopec
posluša
v
daljavo
.
„
Hitro
—
hitro
—
za
drevje
!
“
zakliče
naenkrat
.
„
Ti
,
Smukač
,
ostaneš
sam
pri
meni
!
Jezdeci
prihajajo
!
“
Hipoma
izginejo
tolovaji
za
drevjem
ter
vlečejo
za
sabo
konje
,
na
katerih
sedi
Amalija
,
Cekinar
in
baron
Frankovski
.
Tudi
je
že
zadnji
čas
,
kajti
ravnokar
se
na
cesti
v
jutranjem
mraku
pokažejo
temne
postave
.
„
Lovci
baronovi
so
,
“
mrmra
Jurij
ter
se
obrne
proti
Smukaču
.
„
Sedaj
pustite
le
mene
govoriti
.
“
Smukač
dobro
razume
glavarja
in
jezdeca
mirno
pričakujeta
lovce
.
Kmalu
so
blizu
.
„
Hola
—
hoj
!
“
kliče
globok
glas
,
„
kdo
je
že
tako
zgodaj
pri
grajskem
vrtu
—
to
je
sumno
!
“
„
Da
,
da
,
“
pravi
drug
lovec
,
„
v
grmovji
je
tudi
tako
nenavadno
šumelo
.
Zgrabite
puške
in
samokrese
!
“
„
Glavar
,
ali
jo
nismo
zavozili
?
“
šepeta
Smukač
.
„
Molči
,
Ti
pravim
!
“
Jurij
Skopec
se
lovcem
približa
.
„
He
,
kaj
naj
to
pomeni
?
“
praša
mirnim
glasom
.
„
Od
kedaj
pa
je
navada
,
da
se
gosti
barona
Frankovskega
od
njegovih
ljudi
sumničijo
?
“
Lovci
prav
blizu
prijašejo
.
„
Ej
—
tako
,
ali
nista
to
oba
hrvatska
plemiča
?
“
praša
stari
zelenosuknjež
,
ki
je
na
čelu
čete
.
Starec
gotovo
še
ne
zaupa
.
„
Hm
,
da
,
to
sta
gosta
mojega
gospoda
,
“
izpregovori
zopet
,
„
toda
pri
sv.
Hubertu
—
zakaj
tako
zgodaj
zapuščata
grad
Podsmreko
?
“
Jurij
Skopec
ve
,
da
je
od
njegovega
odgovora
vse
odvisno
,
toda
on
ni
mož
,
ki
bi
tako
hitro
prišel
v
zadrego
.
Mirno
odgovarja
:
„
Pot
v
Ljubljano
je
dolga
in
dobro
se
morava
podvizati
,
če
hočeva
pravočasno
tja
priti
.
Zato
sva
tako
zgodaj
vstala
,
z
dovoljenjem
gospoda
barona
,
s
katerim
sva
preživela
veselo
noč
.
Ko
bi
bili
Vi
le
nekaj
minut
poprej
prišli
,
lahko
bi
bili
svojega
gospodarja
videli
.
“
Jurij
Skopec
govori
resnico
,
če
tudi
v
drugem
pomenu
,
kakor
to
lovci
razumevajo
.
Logar
se
pomenljivo
muza
.
Predobro
pozna
svojega
gospodarja
,
njegove
navade
in
—
razvade
.
„
Morem
si
misliti
,
“
mrmra
sam
za
se
,
„
kaj
se
je
zgodilo
.
Celo
noč
sta
Hrvata
ž
njim
igrala
in
mnogo
izgubila
.
Hahaha
,
gospod
baron
v
igri
vedno
dobiva
.
Sedaj
hočeta
ta
dva
hitro
v
Ljubljano
,
da
si
zopet
napolnita
prazne
mošnjičke
.
“
Jurij
Skopec
zapazi
,
da
je
sumnja
pri
lovcih
izginila
.
Odkrije
se
ter
počasi
odjaha
,
lovci
pa
oddirjajo
proti
gradu
.
Do
šestdeset
mož
je
,
vsi
na
konjih
in
dobro
oboroženi
,
tedaj
še
jedenkrat
toliko
,
kakor
njegova
četa
,
ki
samo
trideset
tolovajev
šteje
.
Juriju
je
znano
,
da
bi
bil
boj
z
močnejšim
sovražnikom
poguben
zanj
in
za
njegove
ljudi
.
„
Glavar
,
“
šepeta
Smukač
,
„
kje
pa
so
ostali
?
“
„
Čakaj
!
“
Glavar
zamolklo
zažvižga
,
toda
njegovi
tovariši
ga
vendar
čujejo
.
V
grmovji
pokajo
suhe
veje
—
tolovaji
so
prikažejo
jeden
za
drugim
,
tudi
Amalija
in
baron
.
„
Hitro
—
hitro
!
“
ukazuje
Jurij
Skopec
,
„
le
nekaj
minut
nam
preostaja
,
da
jim
utečemo
.
Lovci
so
odjahali
na
Podsmreko
,
v
kratkem
imamo
vse
za
petami
.
Vsak
naj
krene
svojo
pot
—
kraj
poznate
,
kjer
se
snidemo
—
sedaj
velja
pokazati
sovražnikom
,
kako
jih
zna
Jurij
Skopec
speljati
na
led
!
“
Uboga
dekleta
.
—
Neznan
tujec
.
—
Čudna
zahteva
.
—
Pogumna
Urška
.
—
Skrivna
zveza
.
—
Kdo
so
tujci
?
Na
Dolenjskem
,
ne
daleč
od
savske
doline
,
se
dviguje
starodavni
Kum
,
najvišja
gora
dolenje
Kranjske
.
Vrhu
nje
stoji
cerkvica
,
katero
tudi
še
dandanes
obiskuje
mnogo
pobožnikov
,
ki
se
ne
plaše
težavnega
pota
.
Ob
bregovih
orjaškega
Kuma
se
razprostirajo
temni
gojzdi
in
zeleni
pašniki
,
po
katerih
se
pase
goved
in
drobnica
.
Pastirji
veselo
vriskajo
ter
prepevajo
radostne
dolenjske
pesmi
.
Za
časa
naše
povesti
,
kmalu
potem
,
ko
so
še
grozni
Turki
razsajali
in
klali
ljudi
po
Slovenskem
,
pastirjev
tu
ni
bilo
.
Opravljale
so
to
službo
mlade
deklico
zdravih
lic
in
krepkih
postav
—
same
sirote
,
katerim
je
krvoločni
sovražnik
vsega
krščanstva
pomoril
ali
v
sužnost
odpeljal
stariše
in
brate
.
Sedaj
,
ko
so
do
dobrega
naklestili
Turka
,
oživele
so
se
zopet
vasi
.
Krepka
dekleta
—
pastarice
—
so
čile
Dolenjke
,
sveže
cvetlice
—
pa
tudi
svežih
jezičkov
.
Na
rudečih
,
ogorelih
licih
ne
najdeš
zadovoljnosti
,
ko
v
senci
košate
bukve
zavživajo
svojo
skromno
južino
—
suh
črn
kruh
,
katerega
namakajo
s
hladno
studenčnico
.
Jedna
je
posebno
zala
ter
je
nekaka
zapovednica
mej
svojimi
tovarišicami
.
To
je
Uršika
iz
Št.
Jurija
pod
Kumom
,
kateri
je
tudi
turški
sovrag
pomoril
ljube
stariše
.
Ovce
in
koze
pase
pri
nekem
skopem
,
trdosrčnem
kmetu
,
ti
ubogi
pastarici
komaj
toliko
daje
,
da
se
do
dobrega
naje
.
„
Glejte
ta
kruh
;
črn
je
ko
oglje
in
trd
ko
kamen
,
in
od
tega
ter
k
večjemu
še
sem
ter
tja
od
požirka
kozjega
mleka
naj
človek
živi
!
“
pravi
Uršika
svojim
tovarišicam
.
„
Nam
se
tudi
bolje
ne
godi
,
“
pravi
drugo
dekle
,
„
noč
in
dan
moramo
biti
pri
živini
,
imamo
pa
komaj
toliko
,
da
pokrijemo
svoje
telo
.
To
zimo
nam
kmetje
niti
črevljev
ne
bodo
kupili
ter
bodemo
morale
bose
po
snegu
gaziti
.
“
„
Sramotno
in
grešno
je
,
“
pripomni
Uršika
,
katera
je
zelo
pogumna
in
odločna
,
—
„
moj
kmet
je
hujši
kakor
vsi
drugi
.
—
Plače
sploh
nimam
nobene
—
skopuh
misli
,
da
mi
Bog
ve
kako
dobroto
izkazuje
,
če
mi
daje
suh
kruh
in
kako
staro
cunjo
za
obleko
.
In
upanja
uboge
siroto
sploh
nimamo
,
da
se
nam
kaj
zboljša
.
Pastirke
,
zaničevane
pastirke
ostanemo
do
groba
,
zaslužek
naš
pa
bo
žive
dni
suh
kruh
!
“
„
Da
—
da
,
tako
je
,
—
žalostno
je
,
“
glasi
se
v
dekliškem
krogu
,
„
naši
stariši
so
pomrli
in
s
siroticami
kmetje
nimajo
usmiljenja
.
Nikdo
bi
se
ne
zmenil
,
če
tudi
poginemo
—
izrabljajo
nas
do
zadnje
kapljice
krvi
.
Ko
bi
katera
izmed
nas
bolela
,
bilo
bi
bolje
za-njo
,
da
se
raje
takoj
vleže
v
hladni
grob
.
“
Uršika
jim
prikima
.
„
Prav
imate
,
“
pravi
vsa
razjarjena
,
„
toda
to
še
ni
vse
!
Pomislite
,
kmet
mi
je
obljubil
boljšo
obleko
,
boljšo
hrano
,
celo
črevlje
in
nogovice
—
toda
—
“
Obmolkne
.
„
Lahko
si
mislim
,
kaj
zahteva
od
Tebe
,
“
pristavi
jedna
tovarišic
,
saj
si
zala
in
čvrsta
,
Tvoj
kmet
pa
ima
starikavo
in
prepirljivo
ženo
,
ki
že
dolgo
boleha
.
Zabaval
bi
se
rad
s
Tabo
ter
Te
žrtvoval
svoji
nesramni
poželjivosti
.
Grdoba
!
“
Uršika
jezno
poskoči
.
„
Saj
sem
mu
pa
tudi
dala
odgovor
,
kakoršen
zasluži
.
“
pravi
in
ves
obraz
jej
plamti
srditosti
.
„
Z
vsemi
desetimi
nohtovi
bi
mu
razpraskala
vražji
obraz
.
Godrnjaje
se
je
umaknil
,
in
sedaj
se
mi
še
slabše
godi
kakor
poprej
.
“
„
Nam
tudi
—
nam
vsem
.
“
Vsled
Uršikine
pripovesti
razodenejo
tudi
ostale
deklice
svoje
težave
in
križe
,
in
pri
tem
se
pokaže
,
da
več
kmetov
zalezuje
svoje
ženske
posle
.
Uršika
temno
zre
na
tla
.
„
Oj
,
da
bi
mogla
vso
to
revščino
predrugačiti
,
“
govori
sama
za-se
,
„
kolikokrat
sem
že
premišljala
,
ali
bi
ne
bilo
bolje
,
zbežati
po
širokem
svetu
.
Toda
kedo
mi
je
porok
,
da
se
mi
drugod
ne
bo
še
slabše
godilo
?
Tukaj
se
človek
saj
borno
preživi
!
“
„
Da
,
da
,
Uršika
ima
prav
!
“
„
In
če
pomislim
,
kako
se
tu
godi
,
“
nadaljuje
Uršika
vneto
;
„
kmetje
so
kar
podivjani
.
Jeden
slepari
druzega
.
Ves
svet
živi
od
goljufije
,
boj
s
Turki
je
vso
boljše
čute
pomoril
.
“
„
Zakaj
bi
bile
me
drugačne
?
“
pripomni
temnolasa
pastarica
,
„
tudi
me
hodimo
svoja
pota
,
tako
,
kakor
vsi
drugi
.
Potem
se
nam
bo
tudi
boljo
godilo
,
jedle
bomo
dobro
,
oblačile
se
čedno
in
morebiti
celo
denar
imele
v
žepih
.
“
Uršika
se
žalostno
nasmehlja
.
„
Kako
hočeš
to
napraviti
,
Ti
neskončna
modrost
?
“
praša
jo
konečno
.
Pastarica
glavo
povesi
.
„
Tega
seveda
ne
vem
,
“
pravi
malodušno
.
„
Aha
,
sedaj
vidiš
,
“
poučuje
jo
Uršika
,
„
tudi
me
si
ne
znamo
pomagati
.
Če
gremo
od
tod
,
lahko
lakote
poginemo
,
in
živa
duša
se
nas
no
bo
usmilila
,
če
vzamemo
živino
svojih
gospodarjev
seboj
,
preganjali
nas
bodo
in
rabeljnu
izročili
.
S
taticami
kratko
postopajo
.
Tedaj
moramo
svojo
žalostno
osodo
še
naprej
prenašati
,
morda
moramo
celo
postati
žrtve
svojih
hudobnih
kmetov
,
če
nas
po
noči
,
trdno
speče
napadejo
.
Tako
se
je
žo
dvema
izmed
nas
zgodilo
.
Udali
sta
se
svojima
gospodarjema
,
potem
so
jih
pa
kot
ničvrednice
dali
pretepsti
in
iz
dežele
izgnati
.
“
Uboge
pastarice
so
žalostne
.
„
Da
,
vso
nam
nič
ne
pomaga
,
“
pravijo
,
„
bolje
bi
bilo
,
da
bi
že
šest
črevljev
pod
zemljo
ležale
.
“
„
Kaj
pa
še
,
“
začuje
se
globok
možki
glas
,
„
škoda
bi
bilo
tako
svežih
zalih
punic
.
“
Pastarice
se
bliskoma
obrnejo
.
Za
bližnjim
grmom
se
prikaže
bradat
obraz
.
V
tistih
nemirnih
časih
se
je
dosti
nevarnih
rokovnjačev
klatilo
po
svetu
.
Toda
mož
,
ki
bliže
pristopi
,
ni
podoben
rokovnjaču
,
marveč
poprej
lovcu
,
čeravno
nima
puške
seboj
.
Lovec
je
srednjih
let
,
predrznega
,
toda
ne
grdega
lica
.
Prijazno
pozdravlja
pastarice
.
„
Tam-le
za
grmom
sem
ležal
ter
nehote
slišal
Vaše
pogovore
,
“
pravi
nebrižno
.
Uršika
globoko
zarudi
.
„
In
čuli
ste
,
kar
se
je
reklo
?
“
praša
hlastno
,
spominjaje
se
svojega
pohotnega
gospodarja
.
Tujec
se
skrivnostno
nasmehlja
.
„
Kar
nočem
vedeti
,
tega
tudi
ne
slišim
,
“
pravi
mirno
.
Uršika
je
naravno
dokle
,
glavica
njena
je
prebrisana
.
Takoj
spozna
,
da
tujec
ni
navaden
mož
,
da
ni
iz
teh
krajev
,
pa
tudi
ne
hudobnež
.
„
No
,
Vi
mi
tudi
ne
bote
mogli
pomagati
,
“
meni
Uršika
ter
od
strani
pogleda
možakarja
.
„
Kdo
vé
?
“
odgovarja
lovec
;
„
toliko
sem
vsaj
razumel
,
da
posebno
prijazno
vse
skupaj
ne
sodite
o
svojih
gospodarjih
.
“
„
Tako
je
!
“
živahno
zakliče
Uršika
,
„
me
vse
črtimo
one
skope
,
trdosrčne
kmete
,
ki
samo
na
to
mislijo
,
kako
bi
nas
bolje
mučili
.
„
To
rad
verjamen
,
“
pripomni
tujec
ter
se
vsede
poleg
deklet
.
„
Pomagati
bi
Vam
morebiti
vendar
mogel
—
kdo
ve
!
“
„
Vi
?
“
čudi
se
Uršika
.
„
No
,
recimo
,
da
imam
še
večje
število
tovarišev
,
ki
niso
od
tod
!
“
„
Gotovo
vojaki
,
ki
se
iz
vojske
vračajo
?
“
praša
Uršika
meneč
da
je
to
vojak
,
ki
je
na
poti
proti
domu
,
ali
je
pa
celo
pobegnil
.
„
Naj
pa
Vaše
mnenje
velja
,
“
pravi
tujec
,
„
tu
na
Kumu
je
samotno
,
in
tu
gori
proti
cerkvici
zahaja
malo
ljudi
?
“
„
Nobeden
.
Odkar
je
Turek
tu
razsajal
,
ljudje
ne
hodijo
radi
po
samotnem
gorovji
.
“
„
Tem
bolje
,
“
meni
lovec
,
„
no
,
povejte
mi
,
zala
dekleta
,
ali
bi
mi
mogle
—
recimo
za
trideset
ljudi
—
preskrbeti
živeža
ter
ga
tu
gori
znositi
?
“
Pastarice
se
začudeno
pogledujejo
.
„
Seveda
za
dober
denar
ter
primeren
zaslužek
,
“
pravi
tujec
ter
pokaže
celo
pest
svetlih
srebrnikov
.
Uršika
poskoči
.
„
Resnično
,
Vi
ste
preoblečen
grof
ali
pa
še
kaj
višjega
!
“
„
Hahaha
,
“
smeji
se
zelenosuknjež
,
„
ne
,
ne
,
tu
je
moja
roka
,
jaz
sem
navaden
človek
,
kakor
Vi.
Grofi
ne
potrebujejo
jedil
,
katere
jim
na
skrivnem
prinašajo
pastarice
.
“
„
To
je
res
!
“
„
No
,
tukaj
Vam
izročam
denar
,
toda
nikdo
ne
sme
vedeti
,
kam
pride
živež
in
za
koga
da
je
.
Ali
imate
človeka
,
ki
zna
molčati
,
in
ki
bi
vse
preskrbel
,
kar
bi
Ve
potem
gori
znosite
?
“
Uršika
premišlja
.
„
Tacega
človeka
že
poznam
,
“
izpregovori
,
„
to
je
kruljevi
rešetar
iz
Ribnice
.
Ta
je
za
vsako
tako
stvar
rabljiv
ter
preži
na
denar
,
kakor
vragec
na
ubogo
dušo
.
Za
svetle
srebrnike
pusti
svoje
življenje
.
“
„
Dobro
,
zala
deklica
,
“
pravi
tujec
,
„
le
zmenite
se
ž
njim
.
To
menda
ne
bo
pretežko
,
dajal
Vam
bom
denar
,
zvečer
gonite
svoje
črede
v
Št.
Jurij
in
zjutraj
prinesite
seboj
,
kar
rešetar
nakupi
.
Od
tukaj
naprej
preskrbim
jaz
sam
,
kar
je
potrebno
.
“
Izgovorivši
izroči
Uršiki
srebrnike
.
„
Tretjina
tega
je
Vaše
plačilo
,
“
pristavi
,
„
denar
razdelite
med
tovaršice
,
da
me
nobena
ne
izda
.
“
„
Ne
,
nobena
!
“
kriče
dekleta
kakor
iz
jednih
ust
,
„
nobena
Vas
ne
izda
,
zadovoljni
bodete
z
nami
.
“
„
Verjamem
,
“
odgovori
tujec
mirnodušno
,
„
potem
nam
je
vsem
pomagano
,
kaj
ni
res
?
“
Uršika
je
radovedna
.
„
Kje
so
pa
Vaši
tovariši
?
“
praša
.
„
Le
ne
radovedna
biti
,
devičica
,
to
je
tajnost
,
“
glasi
se
odgovor
.
Glas
tujčev
je
pri
tem
trd
,
skoro
oduren
.
Uršika
molči
.
Za
svoje
življenje
bi
rada
izvedela
,
kdo
je
lovec
in
njegovi
tovariši
,
in
kje
se
skrivajo
.
Uvidi
pa
,
da
mož
ne
bo
ničesar
izdal
,
da
je
torej
vsako
izpraševanje
zastonj
.
„
Pri
tem
tedaj
ostane
,
“
pravi
tujec
.
Uršika
je
predrzna
.
„
In
koliko
časa
naj
živež
preskrbujemo
?
“
„
No
,
to
še
ni
določeno
.
Mogoče
kaka
dva
tedna
,
mogoče
niti
toliko
časa
.
“
„
Moj
Bog
,
“
stoče
Uršika
,
„
potem
se
bodo
pričela
stara
revščina
.
“
Tujec
se
skrivnostno
smeji
.
„
No
,
mogoče
se
bo
dalo
tudi
v
tem
oziru
nekoliko
pomagati
.
“
„
Vi
bi
hoteli
—
?
“
„
Sedaj
ne
morem
še
ničesar
obljubovati
.
Vse
je
sedaj
le
od
Vas
vseh
odvisno
,
ali
se
hočete
po
mojem
naročilu
ravnati
,
ali
ne
.
O
vsem
tem
se
bodemo
lahko
še
pozneje
pogovorili
.
Sedaj
Vam
moram
še
nekaj
povedati
.
“
„
In
to
je
?
“
„
Ve
vse
mi
morate
obljubiti
,
da
ne
bodete
svojih
ovac
in
koza
višje
gonile
,
tudi
ne
same
te
meje
prekoračile
!
“
„
Zakaj
pa
?
“
čudi
se
Uršika
.
„
To
je
moja
stvar
,
“
odgovori
tujec
rezko
.
„
Vaša
drobnica
ima
tudi
tu
doli
dosti
paše
.
Zgoraj
pa
je
naša
posest
—
tam
nima
nikdo
nič
iskati
.
“
Uršika
se
igra
s
svetlimi
srebrniki
v
svoji
desnici
.
„
No
,
dobro
,
“
pravi
po
kratkem
premisleku
,
„
Vaša
želja
velja
.
Obljubujem
Vam
to
v
imenu
svojih
tovaršic
,
ki
so
vedno
z
mojimi
ukrepi
zadovoljne
.
“
„
Pametno
od
deklet
,
“
hvali
tujec
.
„
Vašo
ponudbo
tedaj
sprejmemo
;
hromi
rešetar
bo
preskrbljal
hrano
,
me
pa
znosimo
vse
tu
gori
.
Da
bo
Ribničan
molčal
,
za
to
jamčim
,
me
pa
tudi
ne
bodemo
ničesar
o
tem
blebetale
.
“
„
Nekaj
nenavadnega
pri
dekletih
,
“
meni
čudni
mož
.
„
Me
smo
drugačne
,
kakor
vaške
klepetulje
,
“
odgovarja
Uršika
samozavestno
,
„
skoro
izključene
smo
iz
človeške
družbe
,
gospodarji
s
svojimi
psi
bolje
ravnajo
,
ko
z
nami
,
zaradi
tega
smo
pa
tudi
že
v
mladih
letih
samostojne
.
Oponašati
pa
nam
vzlic
vsemu
nikdo
ne
more
ničesar
—
ohranile
smo
svojo
čast
vzlic
revščini
in
nadlogami
.
“
Lovec
se
odkrije
.
„
Resnično
,
svojega
širokokrajnika
niti
pred
knezom
ne
snamem
,
pred
Vami
,
dekle
,
pa
to
storim
.
Kar
je
res
,
je
res
,
no
morem
si
drugače
—
Vi
ste
punica
,
kakoršnih
še
nisem
dosti
našel
.
“
Da
,
Uršika
je
bitje
,
čegar
značaj
je
v
sovražni
okolici
postal
jeklen
.
Ponosna
,
samozavestna
stoji
pred
tujcem
.
„
Tedaj
od
jutri
naprej
se
prične
donašanje
,
“
pravi
tujec
,
„
potem
pridejo
tudi
moji
tovariši
,
ki
so
že
na
poti
semkaj
,
pa
prst
na
usta
,
moja
draga
!
“
„
Grob
ne
zna
bolje
molčati
,
kakor
me
.
“
„
Bodemo
videli
,
me
bo
veselilo
.
“
„
Zadovoljni
bodete
.
“
Tujec
pomoli
roko
,
Uršika
pa
junaško
z
desnico
vdari
vanjo
.
—
„
Grom
in
strela
,
Vi
ste
res
prava
ženska
,
Vi
bi
marsikaterega
moža
osramotili
.
“
Uršika
se
ponosno
smeji
—
nenavadna
hvala
jej
dobro
dé
,
čeravno
ne
vé
,
kdo
stoji
pred
njo
.
Prijazno
jej
prikima
tujec
,
trenotek
pozneje
pa
že
izgine
za
grmovjem
.
„
Uršika
,
“
zakliče
jedna
pastaric
,
„
to
je
bil
prav
čuden
človek
—
skoraj
sem
se
ga
bala
.
“
„
Zakaj
pa
?
“
vpraša
Uršika
,
„
to
je
bil
zal
mož
,
ki
mi
je
desetkrat
ljubši
kakor
moj
kmet
.
In
na
poglejte
te
trde
srebrnike
,
osemnajst
jih
je
,
šest
od
teh
je
naših
,
toda
spravila
bom
jaz
vse
.
“
Uršika
ima
tolik
vpliv
,
da
jej
nobena
njena
tovaršica
ne
ugovarja
.
Ne
,
vse
jo
pripoznavajo
za
svojo
načelnico
—
Uršika
,
katero
vse
pozna
kot
odločen
in
jeklen
značaj
,
sme
ponosna
biti
na
svojo
veljavo
.
„
In
kaj
pa
hočete
?
“
vpraša
,
„
to
je
vsaj
jedenkrat
jasen
žar
v
naše
megleno
življenje
.
Zaradi
mene
naj
bo
tujec
,
kdor
hoče
—
meni
je
ljubši
,
ko
moj
gospodar
.
“
„
Ali
Uršika
,
“
vpraša
jedna
tovaršic
bojazljivo
,
„
kaj
hočeš
denar
vzeti
sabo
v
kmetovo
hišo
?
“
„
Ne
,
“
pravi
zala
deklina
,
„
to
bi
bila
velika
bedarija
.
Bodi
popolnoma
brez
skrbi
,
skrila
ga
bom
na
takem
kraji
,
kjer
ga
nobeden
človek
ne
more
najti
.
Ve
vse
me
poznate
—
niti
vinarja
ne
vzamem
sama
za-se
,
denar
je
nas
vseh
,
skupno
premoženje
.
“
Vse
pastarice
jej
prikimajo
.
„
Zaupamo
Ti
,
“
kličejo
zopet
deklice
.
„
Le
ravnaj
,
kakor
sama
misliš
,
da
je
prav
.
Da
,
skrij
denar
,
pozneje
ga
bodemo
že
potrebovale
.
“
„
Prav
gotovo
.
“
Deklice
se
sedaj
drenjajo
okrog
Uršike
.
„
Kdo
neki
je
tujec
?
“
povprašujejo
radovedne
.
„
Tega
ne
morem
vedeti
.
“
„
Kaj
pa
Ti
meniš
,
da
je
,
Ti
si
vendar
tako
prebrisana
—
Ti
sicer
vendar
vse
veš
.
“
Lepa
pastarica
zmaje
z
rameni
.
„
Ali
je
to
kak
lovec
?
“
„
Kdo
vé
?
“
„
Oj
,
Ti
že
nekaj
slutiš
—
povej
nam
vendar
—
Uršika
govori
,
“
prosijo
in
silijo
dekleta
.
Uršika
se
jih
obrani
.
„
Jaz
nič
ne
vem
,
“
méni
,
„
pustite
me
pri
miru
,
vse
drugo
se
bo
že
našlo
.
In
sedaj
pazite
na
mojo
čredo
,
kajti
še
danes
grem
h
kruljevemu
rešetarju
.
“
Opat
Benedikt
si
ne
ve
pomagati
.
—
Jetnici
.
—
Ponočni
obisk
.
—
Skrivnosten
razgovor
.
—
Čuvaji
na
straži
.
—
V
strahu
in
trepetu
!
Obraz
opata
Benedikta
je
resen
.
„
Kdo
neki
jo
deklica
?
“
vpraša
se
častitljivi
starček
menda
že
deseti
pot
,
Indijka
—
skoro
ne
verjamem
vzlic
bronasti
polti
.
Modre
oči
,
te
krasni
zvezdi
,
te
so
vendar
popolnoma
pri
nas
doma
,
to
so
slovenske
oči
!
“
Oj
,
ko
bi
opat
Benedikt
vedel
za
celo
resnico
!
Sreča
za
Milico
,
da
v
samostanu
ni
nun
;
gotovo
bi
jo
preoblekle
in
v
tem
slučaji
bi
hitro
spoznali
sleparijo
glumaške
načelnice
.
Tako
pa
dajo
glumačicama
dve
meniški
kuti
,
kateri
si
morate
na
svojo
glumaško
opravo
ogrniti
.
Opat
Benedikt
si
ubija
glavo
.
Starček
je
velik
učenjak
,
toda
tukaj
je
vsa
njegova
učenost
pri
kraji
.
Cenobija
ne
odgovarja
na
njegova
vprašanja
,
nema
je
—
kakor
da
bi
niti
jedne
besedice
indijskih
narečij
ne
poznala
.
—
Ubogi
opat
Benedikt
!
Knez
Podstrmski
bo
kmalu
hotel
imeti
poročilo
—
toda
kaj
naj
poroča
,
ko
skrivnosti
krasnega
dekleta
nikdo
ne
more
pojasniti
?
Pa
tudi
nekaj
druzih
ljudij
je
v
samostanu
,
ki
si
iz
dna
srca
žele
,
da
bi
bili
ženski
v
čudoviti
deželi
Indiji
ostali
,
kjer
poper
raste
in
sladkor
iz
dreves
pada
.
To
so
čuvaji
pred
začarano
dvorano
.
Dolžnost
jih
veže
,
da
po
dva
in
dva
stojita
na
straži
pred
dvorano
,
o
kateri
sc
toliko
strašnih
reči
pripoveduje
.
Ko
se
polnoč
bliža
,
treseta
se
oba
čuvaja
,
kakor
palica
na
vodi
.
Vsak
trenotek
pričakujeta
,
da
se
jima
prikaže
kak
smrtnobled
menih
,
ali
pa
da
celo
mrtvaški
sprevod
prikoraka
.
Marsikdo
moli
rožni
venec
ter
se
plašno
ozira
na
okoli
,
kadar
vihar
buči
ali
celo
čuki
in
sove
prirede
vstopnine
prosto
godbeno
predstavo
.
Dosedaj
niso
nič
posebnega
opazili
.
Prikazal
se
ni
še
nobeden
duh
ali
strah
,
in
samostanski
hlapci
že
lažje
dihajo
.
V
začarani
dvorani
pa
bivate
ženski
,
ki
bi
bili
tudi
raje
v
daljni
Indiji
,
kakor
pa
v
samostanu
na
Dolenjskem
.
Glumačica
se
boji
,
da
bodo
Milico
natančneje
preiskali
in
uboga
preplašena
revica
misli
na
mučilnico
in
neusmiljenega
krvnika
.
Za
glumaško
načelnico
je
velika
tolažba
,
da
ima
sabo
zadostno
množino
ono
barve
,
s
katero
jo
namazala
Milici
obraz
,
vrat
,
prsi
,
hrbet
in
roki
.
Z
grožnjami
prisili
revno
Milico
,
da
se
mora
po
celem
ostalem
životu
namazati
ž
njo
.
Tako
se
vsaj
prepreči
največja
nevarnost
.
Seveda
je
glumačici
znano
,
da
bo
bronasta
barva
polagoma
obledela
,
če
barve
zmanjka
,
in
potem
mora
priti
cela
sleparija
na
dan
.
Toda
vzlic
vsemu
zvita
babura
ne
obupa
.
Zanaša
se
na
svoje
ljudi
,
prekanjene
glumače
,
ki
so
se
že
v
največjih
nevarnostih
znali
izmuzati
.
In
glumačico
ta
nada
tudi
no
vara
.
Zamrežena
okna
čudne
začarane
dvorane
,
na
katere
stenah
visijo
že
otemnele
velike
slike
,
vodijo
na
senčnati
samostanski
vrt
.
Milica
vidi
,
da
glumačica
po
cele
ure
,
posebno
po
noči
,
pri
oknu
stoji
ter
na
vsak
glas
,
ki
prihaja
od
zunaj
,
pazljivo
posluša
.
Čujejo
se
mili
glasovi
slavcev
,
kričanje
sov
in
čukov
,
regljanje
žab
in
od
daleč
lajanje
psov
.
To
so
glasovi
narave
.
Znamenje
pa
,
na
katero
babura
nestrpno
čaka
,
se
noče
oglasiti
,
in
nejevoljna
se
zopet
vleže
na
posteljo
.
Tudi
pošteni
samostanski
oskrbnik
se
zelo
čudi
.
Vsako
jutro
bojazljivo
potrka
na
vrata
začarane
dvorane
,
in
ko
se
glumačica
prikaže
pri
odprtem
vhodu
,
vpraša
jo
vsakokrat
:
„
Aj
,
Vi
še
živite
—
strahovi
so
Vas
tedaj
nocoj
še
pri
miru
pustili
.
Kar
pa
še
ni
,
to
je
še
mogoče
.
Duhovi
ne
puste
,
da
bi
živi
ljudje
tam
stanovali
,
kjer
je
njihovo
bivališče
.
Gotovo
se
bo
tukaj
vsa
stvar
še
grozovito
končala
.
“
Seveda
jo
potem
prekanjena
glumačica
z
raznimi
vprašanji
kmalu
izvedela
celo
pripovest
o
strahovih
v
začarani
dvorani
.
Ali
s
tem
kaj
posebnega
namerava
?
Kdo
ve
?
Milica
navadno
molči
—
z
neko
malobrižnostjo
se
je
udala
v
svojo
usodo
.
Sredi
tretje
noči
se
Milica
nagioma
zbudi
.
Glumačico
vidi
,
da
stoji
pri
oknu
,
skozi
katero
je
vsled
močnih
železnih
drogov
in
trdne
mreže
vsak
beg
nemogoč
.
Milica
se
v
postelji
vzravna
.
„
Kaj
je
?
“
vpraša
še
pol
v
spanji
.
„
Pst
—
pst
,
tiho
!
“
šepeta
babura
,
„
moji
ljudje
so
tukaj
,
našli
so
naju
.
“
V
tihi
noči
je
slišala
nenavadno
znamenje
,
s
katerim
glumači
mejsebojno
sporazumevajo
.
Sedaj
čuje
,
kako
nekdo
ob
pristavljenem
drogu
kakor
mačka
kvišku
pleza
in
kmalu
se
pri
oknu
prikaže
temna
postava
.
—
„
Pst
—
pst
,
“
tiho
mrmra
glumačica
,
„
ali
si
Ti
,
burkež
?
“
„
Da
,
načelnica
.
“
To
je
pajac
,
ki
se
ni
bal
truda
in
težav
,
ter
je
konečno
zasledil
gospodarico
z
ljubljeno
Cenobijo
.
Sedaj
visi
ob
mreži
pri
oknu
.
„
Tukaj
ste
tedaj
,
gospodarica
,
“
pravi
burkež
,
„
to
je
vražje
trdna
ječa
.
No
,
kogar
jedenkrat
menihi
zapro
,
ta
tako
hitro
ne
zagleda
zlate
prostosti
.
“
„
Norec
,
rešiti
me
moraš
.
“
„
Nemogoče
,
mi
nimamo
takega
orodja
,
da
bi
take
debele
železne
droge
odstranili
.
“
„
Iti
mora
—
pa
na
drug
način
.
“
„
Kako
pa
,
načelnica
?
“
„
Poslušaj
!
“
Babura
prične
tiho
razkladati
.
„
Hahaha
,
“
smeji
se
zamolklo
burkež
,
„
to
bi
bilo
vse
lepo
,
samo
če
bo
kdo
verjel
!
“
„
Prav
gotovo
!
“
„
No
,
radoveden
sem
!
“
„
Šlo
bo
,
če
Ti
rečem
!
“
„
Dobro
,
storil
bom
,
kar
je
v
moji
moči
.
Kar
je
na
meni
ležeče
,
načelnica
,
bodete
lahko
zadovoljna
.
“
„
Zanašam
se
na
Te
!
“
„
Oj
,
storil
bom
,
kakor
ste
mi
naročili
,
toda
za
vspeh
Vam
ne
morem
jamčiti
.
“
„
To
je
moja
stvar
!
Sporoči
drugim
,
da
bodo
pripravljeni
!
Sedaj
zopet
pojdi
,
da
Te
nikdo
ne
zapazi
.
Drugače
bi
bil
ves
naš
trud
zastonj
.
“
Temna
postava
izgine
.
To
se
tako
hitro
in
mirno
zgodi
,
da
Milica
meni
,
vse
to
so
bile
le
sanje
.
Prašati
pa
si
ne
upa
ničesar
,
ker
pozna
surovost
grde
babure
.
Slednja
hitro
smukne
v
posteljo
in
kmalu
težko
sopihanje
dokazuje
,
da
je
trdno
zaspala
.
Luna
prisije
skozi
visoko
,
obokano
okno
in
bleda
mesečina
obseva
stare
slike
na
stenah
.
Uboga
grofova
hči
,
kdaj
bo
bila
ura
Tvoje
konečne
rešitve
?
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Zopet
mine
dan
.
Učeni
opat
je
dolgo
poročilo
v
potu
svojega
obraza
izdelal
,
da
je
pošlje
knezu
Podstrmskemu
.
Tu
je
marsikaj
napisanega
,
o
indijskih
rodovih
,
ki
stanujejo
ob
reki
Ganges
pa
gori
do
snežnih
orjakov
himalajskega
gorovja
.
Vse
to
je
lepo
čitati
in
kaže
veliko
učenost
,
toda
kar
kneza
najbolj
zanima
,
od
kod
da
je
čarobna
indijska
plesalka
,
o
tem
ni
črkice
v
dolgem
pismu
.
Vzlic
temu
pa
mora
dobiti
knez
poročilo
in
sivi
opat
se
oddahne
,
ko
sel
s
pismom
zapusti
samostan
.
„
Tako
,
sedaj
naj
se
knez
Podstrmski
huduje
,
kakor
hoče
,
storil
sem
,
kar
mi
je
bilo
mogoče
,
toda
v
tem
slučaji
nobena
učenost
nič
ne
pomaga
.
“
Vse
drugače
mislita
čuvaja
,
ki
morata
proti
večeru
zopet
na
stražo
pred
začarano
dvorano
.
Tu
stojita
na
dolgem
,
temnem
prehodu
v
strahu
in
trepetu
,
kajti
noč
ima
svojo
moč
,
in
oskrbnik
sam
tudi
veruje
,
da
ni
v
začarani
dvorani
vse
tako
,
kakor
bi
moralo
biti
.
Dva
krepka
možakarja
sta
danes
na
straži
.
Plašljivo
se
ozirata
po
prehodu
;
svetilnica
le
najbližjo
okolico
malo
razsvetljuje
,
daljni
koti
pa
so
popolnoma
temni
.
„
Sam
ne
vem
,
“
pravi
prvi
,
„
naš
opat
je
sicer
dobrota
sama
,
boljšega
gospoda
si
ne
morem
želeti
.
To
pot
pa
nam
gotovo
ni
naklonjen
,
drugače
bi
ne
bil
zapovedoval
,
da
moramo
ravno
tukaj
celo
noč
stražiti
.
“
„
Prav
imaš
,
“
meni
drugi
junak
,
„
to
je
strahovita
straža
.
Raje
bi
stal
na
starem
stolpu
ali
pa
pod
zemljo
,
kakor
tukaj
pred
začarano
dvorano
—
brrr
!
“
„
Da
,
tudi
mene
obliva
kurja
polt
po
celem
hrbtu
,
“
potrjuje
mu
tovariš
,
„
samo
čudim
se
,
kako
morete
dve
ženski
še
tu
notri
živeti
.
Po
mojem
mnenju
bi
jim
bil
moral
že
zdavnej
kak
duh
zaviti
vratova
.
“
„
Mogoče
sta
sami
coprnici
.
“
„
Prav
imaš
,
dragi
,
drugače
bi
ne
mogli
več
živeti
.
“
„
Toliko
slabše
za
naju
;
strahovi
krog
naju
,
tu
notri
pa
dve
plašni
coprnici
—
sedaj
vedno
mislim
na
svojo
blažena
smrt
ter
se
kesam
vseh
grehov
,
katere
sem
svoje
žive
dni
storil
.
“
„
Meni
se
nič
bolje
ne
godi
.
“
Ta
junaški
dvogovor
pretrga
velik
netopir
,
ki
po
dolgem
prehodu
šviga
sem
ter
tja
.
„
Hu
—
hu
,
“
javkata
samostanska
hlapca
ter
se
tako
stiskata
,
kakor
bi
hotela
jeden
v
druzega
zlezti
.
„
Saj
je
bil
to
netopir
.
“
„
Ali
si
ga
videl
?
“
„
Videl
,
bil
je
!
“
„
No
,
potem
je
dobro
,
“
meni
drugi
ter
si
briše
pot
s
čela
,
„
mislil
sem
že
,
da
je
bilo
kaj
druzega
.
“
„
Ne
,
netopir
je
bil
.
“
„
Zaradi
mene
naj
pride
sto
takih
hudirjev
,
to
je
vsaj
nekaj
naravnega
—
toda
tak
smrtno
bled
menih
—
hu
!
“
„
Bodi
no
tiho
!
“
„
Z
mrtvaško
glavo
,
režečimi
se
zobmi
,
namestu
prave
glave
—
“
„
Molči
,
Ti
pravim
!
“
„
In
svetilnico
v
koščeni
roki
.
“
„
Nehaj
mi
,
ali
pa
zbežim
in
Te
samega
pustim
!
“
„
In
iz
očij
se
sveti
ognjeno
—
hu
—
to
je
strašansko
!
“
„
Človek
,
ali
hočeš
,
da
znorim
?
“
Zopet
se
junaka
na
tesno
stiskata
v
kot
.
„
Da
,
da
,
“
stoka
prvi
,
„
kar
sem
rekel
,
za
to
sem
tudi
porok
.
Glej
,
tu
notri
v
začarani
sobi
je
pred
sto
in
toliko
leti
bival
slovit
alhimist
kateremu
so
bile
največje
skrivnosti
znane
.
Ta
je
znal
vraga
,
vse
strahove
in
celo
mrtve
ljudi
klicati
,
da
so
se
mu
morali
prikazati
.
„
Govori
raje
o
čem
drugem
.
“
„
Počakaj
no
,
da
Ti
vse
povem
.
Alhimist
je
bil
jako
učen
mož
,
toda
pobožnosti
mu
je
manjkalo
.
Zapisal
je
svojo
dušo
vragu
,
za
to
mu
je
moral
pa
črni
pokazati
vse
peklenske
umetnije
.
“
„
Kar
mu
pa
ni
dosti
pomagalo
?
“
„
Kakor
se
vzame
.
Krasno
in
v
veselji
je
živel
,
dokler
ni
prišla
zadnja
ura
.
Tu
je
bil
peklenšček
seveda
takoj
pri
roki
ter
je
grozno
rujoveč
odnesel
zapadlo
mu
dušo
.
“
„
Čuj
,
ali
ne
slišiš
,
da
bije
polunoči
?
“
„
Da
,
da
toda
nisem
Ti
še
vsega
povedal
.
Zgoraj
na
koru
se
vidi
še
deset
lukenj
,
kamor
je
hudobec
svoje
železne
kremplje
zasadil
,
ko
je
z
alhimistovo
dušo
v
peklo
sfrčal
.
Zapustil
pa
je
svojo
skrivnost
vendar
poznejšemu
svetu
.
Marsikdo
bi
lahko
svojo
srečo
našel
—
seveda
bi
se
moral
peklenščka
varovati
.
“
„
Kako
skrivnost
pa
?
“
„
No
,
to
so
velike
slike
v
začarani
dvorani
,
te
pomenijo
celo
copernijo
in
kdor
bi
jo
znal
brati
,
zapovedoval
bi
vsem
hudobcem
.
No
,
jaz
se
ne
bom
trudil
s
to
umetnostjo
.
“
„
Jaz
tudi
ne
.
“
„
Pa
drugi
bi
jo
radi
spoznali
.
“
„
Naj
jo
,
jaz
pa
ne
.
“
„
No
,
denar
je
lepa
reč
—
“
„
Tiho
,
ali
nisi
čul
ropot
?
“
„
Ne
bodi
neumen
,
to
je
bil
veter
.
“
„
Ne
,
ne
,
natanko
sem
slišal
,
bilo
je
tako
,
kakor
bi
se
nama
kdo
po
prehodu
bližal
.
“
„
Pusti
no
,
ni
je
žive
duše
!
“
„
Morda
pa
kaj
druzega
?
“
„
Ne
,
motil
si
se
!
“
„
Za
božjo
voljo
,
tu
je
zopet
,
ali
ne
slišiš
hu
—
hu
—
glej
—
glej
—
tamle
!
“
Čuvaja
grozno
prestrašena
zreta
proti
temnemu
prehodu
,
na
katerem
se
nekaj
premiče
.
Toda
to
ni
netopir
,
o
ne
,
to
je
velika
,
strašanska
postava
,
ki
se
počasi
in
vedno
bliže
drsa
po
kamenitih
tleh
.
Uboga
samostanska
hlapca
šklepetata
z
zobmi
,
kajti
to
,
kar
se
jima
bliža
,
ni
človeško
bitje
,
to
je
grozovita
pošast
z
onega
sveta
.
„
Jezus
—
Jezus
,
“
stoka
prvi
junaških
Dolenjcev
,
„
glej
,
oj
,
glej
,
kaj
tukaj
prihaja
!
“
„
Oj
,
Ti
ljubi
Bogec
,
“
javka
njegov
tovariš
,
„
to
je
jeden
menihov
,
ki
nimajo
miru
pod
zemljo
.
“
Možakarja
se
krčevito
oklepata
jeden
druzega
.
Vedno
bliže
in
bliže
prihaja
prikazen
,
nogi
vleče
za
sabo
,
to
je
bitje
z
druzega
sveta
,
možka
postava
v
zaprašeni
,
trohljivi
meniški
opravi
.
Pošast
nima
več
navadne
glave
,
ne
,
sama
globanja
štrli
iz
kute
.
Čuden
,
moder
,
trepetajoč
svit
obdaja
grozno
postavo
,
ki
se
počasi
pomika
proti
začarani
dvorani
.
Čuvaja
sta
skoro
ob
pamet
.
Še
je
rešitev
mogoča
,
stranski
hodnik
vodi
na
samostansko
dvorišče
—
tja
je
še
mogoče
zbežati
.
In
sedaj
se
začuje
glas
,
nenavaden
glas
.
To
je
zamolklo
,
tožno
tarnanje
,
stokanje
—
prav
tiho
je
,
toda
grozovito
pretresa
živce
.
„
Hu
—
hu
—
hu
,
“
glasi
se
zopet
med
zobmi
koščene
globanje
,
ki
svoja
usta
odpira
.
„
Beživa
—
beživa
,
zgrabil
naju
bo
,
“
javkata
hlapca
.
Po
hodniku
divjata
ter
se
zadej
za
vrata
z
obema
rokama
držita
kakor
bi
se
bala
,
da
ju
bo
zdaj
in
zdaj
hudoba
zadavil
.
Čuvaja
sta
tako
prestrašena
,
da
niti
vpiti
ne
moreta
.
In
kaj
bi
jima
tudi
pomagalo
,
če
začneta
na
pomoč
klicati
?
Predno
prihite
tovariši
,
je
prikazen
že
davno
izginila
?
To
tudi
mislita
junaka
,
ko
priletita
na
dvorišče
,
kjer
se
v
kotiček
stiskata
ter
se
kakor
preplašena
piščanca
na
vse
strani
bojazljivo
ozirata
.
Dvorišče
je
od
meseca
popolnoma
razsvetljeno
in
videla
bodeta
natanko
,
od
katero
strani
bo
prišel
neznanski
menih
.
Toda
zastonj
čakata
,
nič
so
ne
prikaže
—
samotno
in
tiho
je
vse
.
Kje
neki
je
menih
z
mrtvaško
glavo
?
Ali
se
je
povrnil
v
svoj
grob
,
ali
pa
je
skozi
zaprta
vrata
v
začarano
dvorano
kakor
senca
izginil
,
jutri
bodete
pa
obe
tuji
ženski
zadavljeni
ležali
na
tleh
ali
pa
v
posteljah
?
Smukač
pričakuje
tovariše
.
—
Prihod
zaljubljenca
.
—
Jetnika
.
—
Ogenj
ljubezni
.
„
No
,
sedaj
bi
bili
pa
že
lahko
tukaj
!
Tristo
vragov
,
se
jim
pa
vendar
ni
kaj
posebnega
pripetilo
?
Po
mojem
mnenji
bi
morali
sedaj
dohajati
,
čeravno
se
posamezno
bližajo
proti
Kumu
.
“
Bradat
mož
temnega
obraza
jo
to
,
ki
na
Kumu
za
grmovjem
tako
sam
sabo
govori
.
Smukač
je
,
tolovaj
.
Vedno
in
vedno
pogleduje
v
dolino
,
kjer
leži
St.
Jurij
in
druga
sela
.
Večerni
mrak
se
vlega
na
zemljo
.
„
Resnično
,
čas
je
,
“
mrmra
predrzni
mož
,
„
temni
se
,
in
če
postane
popolnoma
noč
,
spoznali
se
ne
bodo
več
na
tem
vražjem
hribu
.
“
Smukač
se
na
vse
strani
ozira
.
V
njegovi
bližini
je
cerkvica
z
močnim
ozidjem
,
nekoliko
nižje
je
mala
kapelica
in
gosto
grmovje
prikriva
vhod
v
podzemeljsko
razpoklino
,
katero
je
po
naključji
izvohal
.
„
Krasno
skrivališče
,
“
mrmra
,
„
kakor
ravno
za
nas
tolovaje
ustvarjeno
.
Škoda
,
da
Jurij
Skopec
noče
delj
časa
tukaj
ostati
!
To
Ti
je
nemiren
duh
,
ta
nas
bo
vodil
do
bogastva
in
—
vrag
vedi
—
tudi
v
nevarnosti
.
“
Smukač
zmaje
z
ramami
.
„
Da
,
čuden
človek
je
naš
glavar
,
“
nadaljuje
v
svojem
samogovoru
,
„
predrzen
do
skrajnosti
,
pogumen
,
podjeten
,
toda
glava
njegova
je
trda
—
skoro
bi
rekel
,
da
je
svojeglaven
.
Jurij
Skopec
bi
lahko
delj
časa
tu
ostal
.
Cela
okolica
bi
se
pred
njim
tresla
in
po
celi
Kranjski
bi
se
samo
pred
njegovim
imenom
že
vse
balo
.
Toda
ne
zadostuje
mu
to
!
Dežela
mu
je
prerevna
,
Jurij
hoče
sebe
in
nas
vse
obogatiti
!
Kaj
neki
namerava
?
Kako
visoko
letajo
njegovi
naklepi
?
No
,
meni
je
prav
—
zaupam
mu
in
ž
njim
grem
,
če
treba
,
tudi
v
peklo
!
“
Tolovaj
posluša
v
daljavo
.
Njegovo
vajeno
uho
čuje
tih
ropot
,
ki
se
počasi
bliža
.
„
To
so
konji
,
“
šepeta
Smukač
,
„
jeden
,
dva
,
tri
,
resnično
,
to
so
naši
!
Konečno
vendar
pridejo
!
Čas
je
pa
tudi
že
bil
.
Pripravil
sem
mej
tem
vse
,
v
razpoki
in
za
kapelico
.
Aha
,
so
že
tukaj
!
“
Temne
sence
se
bližajo
po
bregu
navzgor
.
To
so
jezdeci
,
Smukačevo
uho
je
dobro
slišalo
,
vzlic
temu
,
da
so
konjska
kopita
s
cunjami
ovita
.
Jeden
jezdec
je
nekoliko
pred
drugimi
.
„
Smukač
!
“
zakliče
zamolkel
,
toda
možat
glas
.
„
Tukaj
sem
,
glavar
!
“
„
Ej
,
na-te
se
lahko
zanašam
,
Ti
si
zvesta
duša
!
“
„
Grotovo
,
glavar
,
tudi
je
vse
najbolje
preskrbljeno
.
Dobivali
bodemo
zadosti
živeža
,
in
celo
zale
punice
so
to
,
ki
nam
bodo
vse
,
kar
potrebujemo
,
pridno
donašale
.
“
„
Kaj
praviš
—
dekleta
?
“
praša
skoro
nejevoljno
glavar
,
„
ali
meniš
,
da
bodo
dekline
molčale
?
“
„
Te
prav
gotovo
,
“
odgovarja
Smukač
mirno
,
„
pozneje
Tam
bom
vse
povedal
,
glavar
,
in
zadovoljni
bodete
z
menoj
.
Toda
sedaj
stopite
raz
konja
—
pozno
jo
že
in
pot
od
tukaj
je
kamenita
in
strma
.
“
„
Tedaj
čakaj
!
“
Jurij
Skopec
,
prvi
došlec
,
skoči
raz
konja
,
katerega
prime
Smukač
za
ujzdo
.
Tolovaj
se
samozavestno
smeji
.
„
Tudi
za
konje
se
nam
ni
treba
bati
;
za
gostim
grmovjem
in
drevjem
je
dosti
pašnikov
,
da
se
bodejo
lahko
pasli
in
jih
vendar
nikdo
ne
bo
od
zdolaj
zapazil
.
Na
vrh
pa
sedaj
itak
ne
zahajajo
prebivalci
sosednih
vasij
.
“
Jurij
Skopec
zadnje
besede
komaj
še
posluša
.
Vrača
se
proti
ostalim
došlecem
ter
zgrabi
konja
,
na
katerem
sedi
krasna
Amalija
,
ki
s
polnima
rokama
objame
ljubljenega
moža
,
ko
jo
dvigne
raz
žival
.
„
Jurij
,
“
šepeta
srečna
,
„
ljubljenec
moj
—
sedaj
se
mi
ni
treba
ničesar
več
bati
.
“
„
Ne
,
ne
boj
se
,
dokler
sem
jaz
poleg
Tebe
,
“
odgovarja
glavar
ognjevito
.
Od
rane
ure
,
ko
so
roparji
zapustili
oropani
grad
,
pa
sedaj
do
poznega
mraka
si
niso
privoščili
počitka
.
Pot
je
bila
tem
težavnejša
,
ker
je
bilo
treba
na
barona
paziti
,
ki
sedi
na
konju
kakor
kupček
nesreče
.
Tudi
Martin
je
tukaj
,
s
povezanimi
rokami
in
zamašenimi
ustmi
.
Capljati
je
moral
peš
.
In
če
se
je
,
nenavajen
dolge
hoje
,
začel
nekoliko
obotavljati
,
pošegatali
so
ga
malo
z
bodalcem
,
pa
je
hitro
začel
skakati
kakor
mlad
kozliček
.
„
Cekinar
!
“
kliče
Jurij
Skopec
.
„
Tukaj
sem
,
glavar
!
“
„
Izročim
Ti
jetnika
.
Tebi
in
Smukaču
.
Pelji
ju
v
podzemeljsko
votlino
,
katero
Smukač
dobro
pozna
ter
jo
je
izvohal
,
ne
da
mu
bi
jaz
o
njoj
kaj
povedal
.
Vsi
tovariši
naj
za
sedaj
tudi
ostanejo
tam
,
sena
se
ne
manjka
,
da
si
napravijo
primerna
ležišča
.
“
„
Je
že
vse
preskrbljeno
,
glavar
,
“
odgovarja
Smukač
.
„
Za
jetnika
je
prostora
v
ozadji
votline
,
tam
sta
bolje
spravljena
nego
na
Podsmreki
v
ječah
.
“
„
In
kje
naj
pa
jaz
ostanem
?
“
praša
Jurij
ter
pri
tem
iskreno
pogleda
lepo
Amalijo
,
ki
stoji
poleg
njega
.
Smukač
se
muza
.
„
Glavar
mora
pri
vsem
imeti
nekaj
pred
ostalimi
.
Vi
ste
mož
,
kateremu
smo
se
vsi
na
smrt
in
življenje
izročili
.
Zaradi
tega
sem
Vam
tudi
poseben
prostorček
izbral
—
pri
stari
kapclici
,
ne
daleč
od
podzemeljske
votline
.
Tam
za
kapelico
je
menda
o
svojem
časi
prebival
kak
puščavnik
—
čudili
se
bodete
!
“
„
Stojte
,
“
odgovori
Jurij
Skopec
,
„
tako
hitro
to
ne
gre
.
Kako
je
s
stražami
—
prezreti
ne
smemo
niti
najmanjše
previdnosti
.
“
„
Le
povejte
mi
,
kako
Vi
zahtevate
,
“
pravi
Smukač
,
ki
nikdar
ne
prezre
,
da
je
le
podpoveljnik
.
„
Zadovoljni
bodete
.
Seveda
bodemo
straže
razstavili
,
toda
menim
,
da
jih
bo
šest
zadostovalo
.
Te
se
bodo
menjale
.
“
„
Še
nekaj
,
“
pripomni
Jurij
s
svojim
navadno
rezkim
glasom
;
„
jaz
moram
v
zvezi
ostati
s
celo
četo
,
ko
bi
se
kaj
nenavadnega
pripetilo
.
“
„
Za
to
bodeva
s
Cekinarjem
skrbela
,
“
pravi
Smukač
.
„
Čuvala
bodeva
pred
vbodom
v
podzemeljsko
razpoklino
,
ki
ni
daleč
od
kapelice
.
Dogovorjeno
znamenje
nas
v
malo
trenotkih
spravi
vse
na
noge
.
“
Jurij
Skopec
je
zadovoljen
.
„
To
mi
zadostuje
,
“
ga
hvali
,
„
prva
dolžnost
je
previdnost
,
potem
smemo
še
le
na
počitek
misliti
.
Kako
je
pa
z
živežem
?
Imamo
ga
komaj
še
za
dva
dni
.
“
Smukač
se
smeji
.
„
Jutri
pridejo
moje
zale
pastarice
,
glavar
.
“
„
To
mi
moraš
še
povedati
.
“
Tolovaj
poroča
,
kar
je
treba
vedeti
.
„
Dekleta
bodo
molčala
,
“
konča
svojo
povest
,
„
to
so
uboge
trpinčene
pastarice
,
ki
žele
,
da
bi
vrag
vzel
njihove
kmete
.
Da
,
glavar
,
to
bi
bile
prave
ljubice
za
nas
,
vzemimo
jih
saboj
!
Kaj
pomaga
ves
denar
in
blago
,
če
nam
manjka
ognjevitih
deklet
—
tolovaj
mora
vedno
imeti
tudi
tolovajsko
ljubico
,
ki
zanj
skrbi
ter
mu
dolgi
čas
preganja
.
To
je
moje
mnenje
.
“
Amalija
pazljivo
posluša
.
Sedaj
prime
Jurija
za
roko
.
„
Jurij
,
“
pravi
tiho
,
poznam
Te
še-le
kratek
čas
.
Ali
mi
boš
tudi
zvest
ostal
,
kadar
Te
bodejo
srečavale
druge
lepe
deklice
?
“
Tolovajski
glavar
se
smeji
,
toda
to
Amalije
ne
pomiri
.
„
Ne
skrbi
zaradi
tega
,
srček
moj
,
“
tolaži
jo
Jurij
,
„
saj
si
Ti
moja
jedina
,
moja
krasna
ljubica
!
“
Amalija
molči
,
toda
na
obrazu
so
jej
pozna
,
da
s
tem
ni
še
izpregovorila
zadnje
besede
.
Jurij
Skopec
kaže
z
roko
v
mračno
dolino
,
kjer
se
temne
postave
prikažejo
.
„
Tu
prihajajo
naši
ljudje
,
“
pravi
Smukaču
,
„
pelji
jih
v
podzemeljsko
votlino
.
Načelnik
mora
vedno
poprej
za
svoje
podložnike
skrbeti
,
predno
misli
sam
na-se
.
Tudi
smo
mi
jahali
,
tovariši
so
pa
morali
peš
hoditi
.
Kakor
hitro
je
vse
v
redu
,
pokaži
mi
moje
bivališče
.
“
Smukač
hiti
ljudem
nasproti
,
Amalija
pa
zopet
iskreno
objame
svojega
ljubčka
.
„
Tvoja
,
Tvoja
sem
,
“
šepeta
,
„
še
nikoli
nisem
ljubila
,
nikogar
še
več
nego
prijazno
pogledala
—
toda
Tvoja
,
Tvoja
hočem
biti
,
Tvoja
ljubica
,
tolovajskega
glavarja
nevesta
!
“
Smuknč
se
vrača
.
„
Vse
je
urejeno
,
glavar
,
“
javlja
,
ljudje
so
polnoštevilno
v
jami
zbrani
—
tudi
straže
že
določene
,
Cekinar
pa
jetnika
v
ozadju
dupline
tako
lepo
v
varstvo
spravlja
,
da
sta
celo
pred
peklom
gotova
,
ko
bi
ju
hotelo
požreti
.
“
Jurij
Skopec
pristopi
z
Amalijo
k
zvestemu
tovarišu
.
„
Pelji
naju
h
kapelici
.
Toda
razdrapana
je
in
ne
vidim
strehe
,
ki
bi
me
slučajno
dežja
obvarovala
.
“
Smukač
se
zvito
muza
.
„
Le
pridite
,
glavar
;
konja
naj
se
tukaj
paseta
,
ne
bodeta
ušla
.
“
Kaže
jima
pot
,
Jurij
pa
stopa
z
Amalijo
za
njim
.
Smukač
stopi
v
pol
razdrto
kapelico
.
Čuki
in
netopirji
domujejo
tukaj
ter
prestrašeni
sem
ter
tja
letajo
,
ko
trojica
vstopi
.
Bog
zna
,
kdaj
je
zadnjikrat
tu
noter
prišel
kak
človek
.
Smukač
se
za
to
ponočnjake
malo
briga
,
temveč
se
obrne
na
levo
od
nekdanjega
altarčka
,
kjer
se
stena
naslanja
na
hrib
.
Tam
stoji
velika
skala
,
ki
navidezno
zapira
vhod
v
temno
luknjo
.
Tolovaj
voditelj
prižge
svetilko
,
kakoršno
imajo
ljudje
njegovega
poklica
vedno
seboj
.
„
Tu
glejte
,
glavar
,
“
pravi
Smukač
samozavestno
,
„
to
sem
sam
izvohal
.
Tega
skrivališča
nikdo
ne
sluti
.
Začetkoma
je
bil
vhod
s
kamenjem
zamašen
.
Ko
sem
ga
s
težavo
odvalil
in
iz
kapelice
znosil
,
našel
sem
malo
izbico
,
v
kateri
je
nekdaj
menda
stanoval
kak
puščavnik
.
Priredil
sem
,
kar
sem
mogel
,
da
je
postalo
primerno
stanovanje
za
tolovajskega
glavarja
in
njegovo
nevesto
.
Sedaj
vstopite
,
glavar
!
“
Amalija
se
še
tesneje
pritisne
k
svojemu
ljubčku
.
Smukač
dvigne
svetilko
.
In
glej
,
pokaže
se
,
če
ne
prostorna
,
pa
vendar
čista
votlina
,
podprta
z
močnimi
lesenimi
stebri
.
Dva
surovo
iz
smrek
stesana
stola
,
na
štirih
v
tla
zabitih
kolih
ležeča
plošča
,
v
kotu
iz
sena
in
mahu
ter
volnenih
odej
napravljeno
ležišče
—
to
je
oprava
tega
nenavadnega
stanovanja
.
„
Tam
-
le
v
kotu
dobite
nekaj
steklenic
vina
,
glavar
,
“
pristavi
Smukač
,
„
kapljica
ni
napačna
,
zraven
pa
stoji
košarica
z
jedili
,
dosti
za
dva
dni
.
In
če
stopite
pred
kapelico
,
zadostuje
dogovorjeno
znamenje
,
da
smo
hipoma
pri
Vas
.
Sedaj
bodem
konje
preskrbel
.
Lahko
noč
,
glavar
—
dobro
spite
na
Kumu
!
—
Začarane
princezinje
Vam
menda
ne
bo
treba
,
ker
ste
si
preskrbeli
že
sami
lepega
dekleta
.
“
Smukač
izgine
.
Pustil
je
svetilko
na
mizi
ter
ni
vprašal
,
ali
Amalija
ostane
ali
ne
.
Zanj
je
to
tako
samo
ob
sebi
umevno
,
da
Amalija
nič
več
ne
zapusti
Jurija
.
Rešil
jo
je
iz
velike
nevarnosti
ter
je
postala
nevesta
tolovajskega
glavarja
.
In
Amalija
?
Na
prsih
Jurijevih
sloni
—
poljubuje
ga
z
vročo
,
strastno
ljubeznijo
.
Od
mladih
nog
je
bivala
v
gozdu
—
ne
zmeni
se
za
to
,
kaj
poreko
drugi
ljudje
.
Zadostuje
jej
,
da
ljubi
—
in
ljubljena
hoče
biti
.
Toda
v
njenih
prekrasnih
očeh
se
nekaj
blišči
,
kar
bi
človeku
misliti
dalo
.
Ali
je
to
strah
—
bojazen
?
Amalijine
besede
nam
to
same
razodevajo
.
„
Jurij
,
“
šepeta
,
ko
jo
on
krepko
objema
,
„
Jurij
,
jaz
sem
Tvoja
,
da
,
popolnoma
Tvoja
,
Ti
si
mi
rešil
dekliško
čast
—
sedaj
sem
Tvoja
,
ker
Ti
si
moj
rešitelj
.
In
vse
Ti
bom
dala
,
kar
je
mojega
,
toda
—
“
Razvneta
deklica
obmolči
.
„
Kaj
pomeni
ta
—
‚
toda
‘
?
“
vpraša
jo
predrzni
glavar
.
„
Veliko
,
“
pravi
Amalija
,
„
pojdi
,
da
Ti
povem
.
“
Jurij
se
vsede
na
stol
,
ljubica
pa
na
njegovo
naročje
ter
ga
objame
s
polnima
rokama
.
„
Jurij
,
“
prične
ona
zopet
,
„
Ti
si
sedaj
tolovajski
glavar
.
“
„
Da
,
“
zakliče
on
ponosno
,
„
to
sem
in
maščeval
se
bom
za
vse
gorje
,
katero
sem
moral
prestati
.
Pa
tudi
one
nesrečneže
bodem
osvetil
,
katere
brezsrčni
krvoločniki
tako
kruto
izsesavajo
.
“
„
To
je
plemenito
mišljeno
!
“
zakliče
deklica
ognjevito
,
„
toda
sedaj
Ti
bom
povedala
,
kaj
tako
teži
mojo
dušo
.
Taki
možje
,
kakor
si
Ti
,
so
železne
odločnosti
navdušeni
,
kadar
zasledujejo
svoje
namene
—
toda
v
ljubezni
jim
dostikrat
jedno
dekle
ne
zadostuje
—
taki
ognjeni
duhovi
morajo
premembo
imeti
.
“
Jurij
Skopec
se
smehlja
.
„
Dragi
otrok
,
Ti
modruješ
kakor
izkušen
možak
ter
govoriš
,
kakor
izvleček
vse
učenosti
.
—
Od
kod
pa
Ti
to
vse
veš
?
“
—
„
To
mi
pravi
pamet
,
srce
!
“
„
Oj
,
pojdi
no
,
samo
skrbi
si
delaš
.
“
„
Ne
,
Jurij
,
ravno
zaradi
tega
moram
izgovoriti
,
kar
mi
teži
srce
.
In
predno
sem
popolnoma
Tvoja
,
moraš
tudi
Ti
do
cela
spoznati
svojo
Amalijo
.
“
Jurij
jo
radoveden
pogleda
.
„
Jaz
nisem
še
nikdar
ljubila
,
“
nadaljuje
ona
,
„
to
lahko
prisežem
,
da
si
Ti
prvi
,
komur
svoje
srce
podarujem
.
—
Toda
Ti
?
“
—
„
Tudi
jaz
ne
—
“
odgovori
Jurij
,
toda
besede
se
mu
obotavljajo
,
predno
mu
pridejo
črez
ustnice
.
V
duhu
vidi
ljubki
dekliški
obraz
,
obdan
od
zlatih
kodrov
,
s
čarobnimi
,
dušepolnimi
,
modrimi
očmi
.
Kje
je
Milica
?
Toda
hitro
,
kakor
zvezda
na
poletnem
nebu
,
kadar
se
utrine
,
izgine
zopet
prikazen
.
„
Verujem
Ti
,
“
poprime
zopet
besedo
Amalija
,
„
Smukač
Te
dobro
pozna
,
ta
mi
je
dostikrat
pripovedoval
,
da
si
vedno
za
knjigami
tičal
,
ko
so
drugi
Tvoje
starosti
z
lepimi
dekliči
kramljali
.
Toda
sedaj
si
tolovajski
glavar
,
ki
si
boš
veliko
bogastva
nakopičil
.
“
„
To
tudi
upam
,
“
méni
Jurij
.
„
No
,
dobro
,
tu
pa
ravno
nastane
nevarnost
,
“
nadaljuje
Amalija
s
svojo
modrostjo
;
„
glej
,
Jurij
,
jaz
vedno
tako
govorim
,
kakor
mi
je
pri
srcu
.
Ne
izbiram
besedij
.
Ti
si
mlad
,
lep
,
zal
—
ko
boš
še-le
bogat
postal
,
pride
tudi
čas
,
ko
se
bo
marsikatera
ognjevita
krasotica
v
Tvojo
bližino
vsiljevala
.
Ali
me
boš
potem
še
ljubil
?
“
„
Vedno
,
Amalija
!
“
zakliče
ognjevito
,
ter
razkošno
,
krasno
ljubico
pritisne
k
sebi
.
Ta
pa
mu
s
svojo
malo
,
snežnobelo
roko
zažuga
;
v
njenih
očeh
se
zasveti
odločna
resnost
.
„
Jurij
,
“
pravi
skoraj
svečano
,
„
jaz
ne
zahtevam
Tvoje
prisege
o
večni
ljubezni
.
Kaj
pomagajo
take
prisege
dekletom
?
Nobenih
priseg
se
več
ne
prelomi
,
kakor
ljubimskih
.
Da
,
le
se
smehljaj
,
toda
čeravno
sem
mlada
,
vendar
predobro
poznam
življenje
.
In
če
kdaj
kako
drugo
na
svoje
srce
pritisneš
,
kakor
mene
,
premenila
se
bo
Tvoja
ljubezni
plamteča
,
požrtvovalna
Amalija
v
strašno
maščevalno
vragico
,
v
furijo
,
potem
ne
bom
Tvoj
angelj
,
marveč
—
peklenšček
.
“
Jurij
se
čudi
.
Da
,
iz
temnih
,
prekrasnih
očij
lepega
dekleta
žari
ogenj
,
gori
divje
pretenje
.
„
Ljubi
me
,
ostani
mi
zvest
!
“
kliče
Amalija
,
„
potem
sem
Tvoja
sužnjica
,
ki
pozna
le
Tvojo
voljo
.
Toda
če
me
zapustiš
,
postala
bom
drugačna
.
Ne
bom
Te
sedaj
zapustila
,
v
moški
obleki
Te
bom
spremljala
,
kjerkoli
boš
plenil
in
kaznoval
hudobneže
.
S
Teboj
,
ljubček
moj
,
se
bom
bojevala
,
s
Teboj
bom
umrla
.
“
Jurij
Skopec
še
iskreneje
objame
lepo
deklico
.
Kaj
mu
je
sedaj
mari
za
ostali
svet
?
Mati
njegova
,
jedino
bitje
,
ki
ga
je
na-se
vezalo
,
mati
njegova
je
mrtva
,
on
pa
obdolžen
,
obsojen
,
preganjan
.
Jurij
Skopec
je
,
čegar
ime
že
veliko
ljudij
z
grozo
izgovarja
.
Tolovajski
glavar
hoče
biti
,
živeti
,
ljubiti
,
uživati
,
bogatim
krvoločnikom
jemati
od
preobilega
bogastva
—
da
,
tolovajski
glavar
,
ki
bo
s
svojimi
divjimi
tovariši
strahovit
postal
na
celem
jugu
.
Smukač
se
ne
povrne
.
Kaj
hoče
pač
tukaj
,
ker
dobro
vé
,
da
si
imata
ta
dva
dosti
povedati
?
Večina
rokovnjačev
že
utrujena
spi
v
svoji
podzemeljski
jami
.
—
Notri
pa
,
kjer
je
nokdaj
prebival
puščavnik
,
sedita
zaljubljenca
.
Amalija
pritiska
svojo
krasno
glavo
na
široka
prsa
Jurija
Skopca
.
„
Ljubi
me
—
ljubi
me
!
“
šepeta
ona
,
„
da
,
ne
zapusti
me
,
ne
vzemi
nikdar
druge
na
moje
mesto
.
“
Glavar
se
zopet
smeji
.
„
Amalija
,
ne
boj
se
tega
,
Ti
si
prelepa
,
predivna
,
ljubil
Te
bom
vedno
,
Ti
moja
dušica
,
Ti
nevesta
tolovajskega
glavarja
!
“
„
Da
,
Tvoja
—
Tvoja
sem
,
stori
z
menoj
,
kar
hočeš
,
Ti
moj
ljubček
!
“
Ognjen
poljub
njen
žge
na
njegovih
ustnicah
.
Luč
ugasne
.
—
Na
gradu
kneza
Podstrmskega
.
—
Knez
in
njegov
sodnik
.
—
Obsojena
.
—
Neljubo
poročilo
.
—
Preganjajte
jih
!
—
Grešnica
prosi
milosti
.
—
Mej
obupom
in
strahom
.
—
Odhod
.
Dobrohotni
knez
Podstrmski
je
zopet
na
svojem
gradu
enakega
imena
.
Dosedaj
stari
gospod
še
nikakoršnega
poročila
ni
dobil
iz
Podsmreke
,
lovskega
gradu
grofa
Frankovskega
.
Na
Podsmreki
je
vse
zmešano
ter
nikdo
ne
misli
na
to
,
da
bi
nezgodo
baronovo
naznanil
njegovemu
knežjemu
bratrancu
.
„
Želel
bi
si
,
da
bi
bil
zopet
v
zelenem
gozdu
,
“
pravi
Podstrmski
sam
pri
sebi
,
„
to
je
jedino
veselje
,
katero
ima
človek
na
tem
bornem
svetu
.
Da
,
v
zelenem
gozdu
je
še
življenje
,
tu
je
prostost
,
če
morem
za
divjačino
na
čilem
konji
dirjati
.
Toda
pred
vsem
moram
nakopičeno
dele
izgotoviti
.
Koliko
se
je
nerešenih
spisov
zopet
nabralo
!
Moj
Bog
,
kako
me
to
utrudi
,
če
moram
praskati
z
gosjim
peresom
po
papirju
.
Puška
mi
je
desetkrat
ljubša
!
“
Stari
gospod
se
po
tej
srčni
olajšavi
obrne
proti
oknu
.
Vrata
se
odpro
,
skozi
katera
vstopi
njegov
sodnik
,
majhen
,
suh
možicelj
s
krivim
nosom
sredi
lisičjega
obraza
.
Novi
došlec
gre
do
pisalne
mize
,
na
katero
položi
velik
snopič
listin
.
Potem
prične
pokašljevati
.
Najprvo
tiho
,
pozneje
vodno
močneje
,
dokler
se
knez
ne
obrne
.
—
„
Tu
je
že
zopet
,
“
godrnja
častitljivi
knez
,
„
resnično
,
zvitega
lisjaka
,
ki
se
imenuje
mojega
tajnika
in
sodnika
,
ne
morem
trpeti
.
To
je
hinavec
,
kateremu
je
dobro
treba
gledati
na
prste
.
Pozna
me
tudi
—
boji
so
me
,
zvita
kača
.
Toda
ne
morem
ga
pogrešati
,
preobilo
je
dela
s
pisanjem
in
človeka
z
njegovimi
zmožnostmi
je
težko
dobiti
.
“
Sodnik
so
nekolikokrat
ponižno
prikloni
.
„
Pustite
te
šemarije
,
“
godrnja
knez
,
„
vedno
pri
Vaših
poklonih
mislim
,
da
sto
črn
jastreb
,
ki
hoče
skočiti
na
nedolžno
kokoš
.
“
„
O
—
o
,
svetlost
,
kakošna
primera
za
Vašega
zvestega
tajnika
in
sodnika
!
“
„
No
,
da
,
lepih
besedij
se
nam
nikdar
ne
manjka
,
toda
mene
ne
morete
premotiti
,
“
huduje
se
stari
knez
,
„
dajte
mi
sem
vražje
čečkarije
,
v
katerih
se
itak
nobena
kristijanska
duša
ne
spozna
.
Zlodjevo
pisarijo
je
tudi
sam
peklenšček
iznašel
,
ki
je
tudi
tako
črn
,
kakor
smrdljivo
črnilo
.
“
Izpregovorivši
vzame
v
roko
gosje
pero
.
„
No
,
kaj
pa
imate
danes
?
“
praša
knez
.
„
Hihihi
,
“
prične
tajnik
in
sodnik
,
„
danes
ni
veliko
,
svetlost
.
“
„
Hvala
Bogu
—
pisarjenje
smrtno
sovražim
—
to
so
pač
razsodbe
—
he
?
“
„
Da
,
svetlost
,
pl.
Sabina
Rotenturnska
je
za
krivo
spoznana
.
Tri
dni
bo
izpostavljena
,
potem
od
rabelja
bičana
ter
konečno
pregnana
iz
Podstrmskega
ozemlja
.
“
„
No
,
daleč
jej
ne
bo
treba
bežati
,
da
pride
črez
mejo
mojega
ozemlja
,
“
meni
knez
zagrizeno
in
slabe
volje
.
„
Tako
—
tako
,
tedaj
Sabina
Rotenturnska
je
kriva
.
Poslušajte
,
sodnik
,
tega
nikakor
ne
morem
razumeti
.
Da
ženska
ni
posebno
veliko
vredna
,
ne
morem
tajiti
,
vendar
pa
je
plemenitega
stanu
.
“
Mali
možicelj
dvigne
svoji
ostri
rami
.
„
Žalibog
je
resnično
,
svetlost
,
“
pravi
sodnik
,
„
toda
tukaj
ne
moremo
ničesar
predrugačiti
.
Sodba
je
izrečena
.
Saj
je
bila
sodnija
že
itak
usmiljena
,
kmetica
bi
bila
gotovo
na
vislice
obsojena
;
ker
je
obtoženka
plemenitega
stanu
,
glasi
se
sodba
tako
milostno
.
“
Knez
orjaškimi
koraki
stopi
proti
malemu
,
suhemu
sodniku
,
da
ta
hipoma
bojazljivo
odskoči
.
„
Stojte
na
svojem
mestu
,
“
zagrmi
stari
gospod
svojim
globokim
glasom
,
„
stojte
in
ne
bojte
se
za
svoje
malenkostno
življenje
,
pokveka
!
Saj
Vas
