svojoskoraj
vsiljivo
prijaznostjo
.
Nespretna
mama
je
mnogo
pokvarila
.
Plesti
ali
kvačkati
morajo
celo
na
igrališču
,
na
promenadi
,
da
bi
kazale
svojo
solidno
vzgojo
in
veselje
do
dela
.
Klaviračiti
in
po
notah
kričati
znajo
,
da
se
Bogu
usmili
,
gospodinjiti
in
kuhati
pa
nič
.
“
„
Kaj
pa
Hilda
in
jurist
Bogomil
Jereb
?
“
„
Bogomil
je
bencin
.
Rad
se
vname
,
pa
ne
gori
dolgo
.
Ta
navihanec
je
kaj
mnogostranski
kavalir
.
Povsod
ima
ljubice
,
v
Gradu
in
v
Želečah
,
v
Zagoricah
in
pri
Rečici
.
Izborno
se
zabava
.
“
„
Kako
pa
da
ravnatelja
Jarnika
ne
vidim
nikjer
?
“
„
Stari
Jarnik
piše
,
oziroma
narekuje
.
Obsedel
ga
je
goljufivi
demon
pisateljske
slavohlepnosti
.
Pravi
pravcati
samotar
je
,
po
cel
teden
ga
ni
z
doma
.
Upokojili
so
ga
pred
dobrim
letom
,
kmalu
potem
,
ko
mu
je
umrla
žena
.
Dočim
pa
so
drugi
gospodje
veseli
,
kadar
smejo
odložiti
težko
butaro
vsakdanje
uradniške
tlake
,
je
bil
Jarnik
vsled
upokojitve
skrajno
neprijetno
iznenaden
.
Noče
in
noče
živeti
zgolj
o
pokojnini
in
o
spominih
!
Pokazati
hoče
,
da
ga
še
prav
nič
ni
omajala
in
oslabila
starost
,
da
je
njegov
duh
še
vedno
bister
in
čil
,
izkratka
,
da
je
še
zmeraj
zmožen
!
V
glavo
si
je
vtepel
nesrečno
misel
,
da
mora
presenetiti
svet
z
epohalnim
delom
,
ki
mu
je
dal
naslov
:
Zgodovina
avstrijske
pošte
.
Domišlja
si
,
da
prevedo
njegovo
Zgodovino
nemudoma
na
vse
moderne
jezike
,
menda
celo
na
volapiik
in
esperanto
,
in
pričakuje
,
da
si
pridobi
nevenljivo
slavo
,
in
sanja
,
da
ga
bodo
občudovali
ne
le
interesirani
veščaki-sodobniki
,
marveč
tudi
zanamci
.
“
„
Kaj
pa
veli
Olga
?
“
„
Olga
je
bila
izprva
vesela
,
da
je
papanova
čemernost
in
nejevolja
našla
odvod
.
Najel
si
je
pisarja
in
mu
narekoval
po
svojih
osnutkih
in
izpiskih
čudno
dolgovezna
,
zamotana
,
neprebavna
zrnašila
.
Nevajeno
delo
ga
je
naredilo
še
bolj
razburljivega
in
pisar
za
pisarjem
mu
je
pokazal
figo
!
Tedaj
je
prišla
Olga
iz
zavoda
.
Njo
je
zdaj
oče
vklenil
v
pisarski
jarem
.
Pisati
mu
mora
vsako
dopoldne
.
Kadar
srečno
dogotovita
par
pol
,
pa
stari
čudak
vse
raztrga
,
bodisi
da
mu
je
slog
še
premalo
abstruzen
in
učen
,
bodisi
da
je
izvohal
novo
razpravico
z
novimi
podatki
.
Ravnatelj
Jarnik
je
tak
,
kakor
klasična
gospa
Penelopa
ali
pa
kakor
mojškra
Klara
,
ki
podnevi
šiva
,
ponoči
para
.
Vedno
iznova
se
loteva
svoje
Zgodovine
in
obsedeva
pri
začetku
.
Olga
mnogo
trpi
zavoljo
njegove
prenapete
natančnosti
in
nervoznosti
.
Prigovarjal
sem
mu
,
naj
ne
muči
sebe
in
hčerke
,
pa
me
je
tako
srdito
obrenkal
,
da
je
bilo
kaj
!
“
Sedaj
sem
vedel
,
zakaj
je
Olgi
otemnel
obraz
,
ko
sem
jo
včeraj
pri
promenadnem
koncertu
vprašal
po
očetu
.
„
To
mu
je
čisto
podobno
,
Janko
!
Prej
je
mučil
nas
uradnike
,
zdaj
pa
trpinči
svoj
hčer
.
Durak
!
“
„
Pa
to
še
ni
vse
zlo
,
“
je
poprijel
zopet
Janko
.
„
Poleg
Olge
gospodinji
sitnemu
jazbecu
njegova
svakinja
Brigita
,
debela
jesenska
devica
,
salonski
detektiv
in
birič
blejske
morale
.
Brigita
Ogrizova
,
starejša
sestra
Olgine
matere
,
je
skopa
,
ošabna
in
zlobna
.
Prava
sreča
za
vse
njene
bivše
častilce
,
da
ni
ulišala
nobenega
!
Rada
bi
hlače
nosila
v
svakovi
hiši
;
zadovoljevati
pa
se
mora
s
tem
,
da
prvakuje
med
drugimi
klepetuljami
in
opravljivkami
ter
prodaja
najnovejše
čenče
o
zarokah
in
porokah
in
razporokah
,
o
obiteljskih
tajnostih
in
škandalčkih
.
Vsako
malenkost
razblini
in
jo
razbobna
in
raztrobi
po
Bledu
.
Na
vsem
svetu
ljubi
le
dvoje
:
svojega
mopsa
in
pa
sirnate
štruklje
!
Zato
je
tako
lepo
okrogla
kakor
repa
in
tako
težka
,
da
se
ne
upa
v
nobeno
ladjo
.
Ker
pa
ni
na
Blejskem
jezeru
nobenega
transportnega
parnika
,
je
debela
Brigita
obsojena
,
da
prebiva
le
na
kopnem
.
Svetnik
Oven
jo
skrivaj
imenuje
britof
sirnatih
štrukljev
ali
pa
omaro
zdražbe
in
kovarstva
.
Po
njenem
nasvetu
je
pahnil
Jarnik
svojo
hčerko
v
pisarsko
sužnost
.
Zdaj
pa
spletkari
debeluharica
pri
Balenoviču
zoper
doktorja
Jurinca
.
Na
igrališče
ne
prihaja
,
zakaj
ona
in
jaz
se
gledava
dokaj
pisano
!
“
Ker
po
obedu
ni
bilo
ne
Ovna
ne
doktorja
Jurinca
,
sem
šel
domov
.
Tudi
mene
se
je
polotil
„
goljufivi
demon
“
;
jel
sem
pisati
dnevnik
.
Misli
so
mi
kar
vrele
in
takorekoč
same
lile
na
papir
.
Ko
sem
se
naveličal
,
sem
jo
mahnil
proti
Zaki
,
na
Osojnico
.
Tiho
je
bilo
v
hladnem
gozdu
.
Pticam
pevkam
so
se
že
pričele
počitnice
,
počitnice
kar
do
prihodnje
pomladi
;
le
sinice
so
se
klicale
po
zelenih
domovih
in
včasi
se
je
grdo
zadrla
zarobljena
šoja
,
gozdni
birič
.
Nad
solnčno
jaso
se
je
zasvetil
zlatokril
kobilar
in
izginil
za
drevjem
.
Prijetno
je
dehtela
gozdna
smola
in
sveži
dih
ponosnih
divjih
cvetlic
.
Čim
više
sem
prihajal
,
tembolj
je
lepota
zamikala
oko
.
Slovenski
orjaki
na
skalnatih
,
kakor
s
srebrnim
prahom
osutih
prestolih
so
se
v
vsej
svoji
velekrasoti
jasno
in
ostro
odražali
od
svetle
sinjine
.
Jezero
je
gledalo
kakor
hrepeneče
lepo
oko
proti
nebu
.
Bela
cerkvica
v
zelenem
gaju
na
dolomitnih
pečinah
se
je
svetila
v
zraku
in
v
vodi
.
O
božanstvena
misel
,
ki
je
čaroviti
lepoti
ustvarila
čarovito
ogledalo
!
S
tajinstveno
močjo
je
lila
harmonija
,
poezija
v
dušo
,
jo
opajala
,
osvajala
,
pokojila
.
Vedno
iznova
sem
se
čudil
:
Kako
prekrasno
se
ujema
oblikovitost
in
enovitost
,
ljubkost
in
veličanstvo
!
Koliko
izredne
lepote
na
tako
majhnem
prostoru
!
Na
ovinku
sem
zagledal
doktorja
Jurinca
in
Balenoviča
s
hčerko
.
Gospodična
Nada
je
slikala
;
videti
je
bila
prav
dobre
volje
.
Na
njeni
bledozeleni
bluzi
je
rdela
bujna
vrtnica
.
Balenovič
je
bral
svoj
Obzor
,
mladi
doktor
pa
se
je
igral
z
Nadino
pahljačo
,
okrašeno
z
guašnimi
slikami
.
Upal
sem
,
da
bom
videl
tudi
Olgo
,
toda
nje
ni
bilo
.
Balenovič
mi
je
ponudil
sedež
kraj
sebe
.
Nada
mi
je
pokazala
svoj
zvezek
s
podobami
in
osnutki
:
stare
koče
,
mline
,
ogelnice
,
gorske
cerkvice
,
znamenja
,
kozolce
,
čebelnjake
...
Njene
slike
so
prehudo
vriskale
in
izvedene
so
bile
šolarsko
leseno
,
vendar
pa
Nada
vsaj
ni
slikala
zelenih
krav
in
rdeče
trave
ali
pa
škrlatnih
backov
,
kakor
napol
slepi
modernisti
fin
de
siecle
.
Pohvalil
sem
gospodično
kot
umetnico
,
ona
pa
je
to
prijazno
odklonila
,
češ
,
da
je
zadovoljna
z
naslovom
diletantinje
.
Jurinac
jo
je
prosil
za
rožo
,
ali
ponosna
Nada
mu
je
ni
dala
.
„
Kaj
pa
je
na
Hrvatskem
novega
,
gospod
Balenovič
?
“
„
Nič
,
gospod
Kalan
!
Vse
po
starem
:
Madžari
in
madžaronski
mameluki
nas
varajo
,
podkupljajo
,
izpodrivajo
,
izsesavajo
,
zatirajo
,
strahujejo
,
po
novinah
pa
lažejo
,
da
pokajo
zidovi
!
Reke
,
ceste
,
železnice
,
morje
,
vse
hočejo
imeti
vampirji
sami
.
Mavrico
bi
aretiral
naš
mali
ban
Khuen
,
ako
bi
se
dala
prijeti
!
Vas
Slovence
tlačijo
,
Nemci
,
nemškutarji
in
.
Italijani
,
nas
pa
Madžari
.
Neka
ih
voda
nosi
!
“
„
Železnice
in
tarife
so
si
uredili
le
na
svojo
korist
,
“
mu
je
pomagal
doktor
Jurinac
.
„
Davke
so
tako
povišali
,
da
mora
naš
kmet
prodajati
šume
in
polja
,
vinograde
in
pašnike
,
živino
in
koče
.
Poljedeljstvo
,
trgovina
in
obrt
,
vse
peša
.
“
„
Naši
zastopniki
„
štipendisti
“
pa
romajo
v
Budimpešti
od
ministra
do
ministra
,
“
je
dejal
Balenovič
z
jeznim
nasmehom
,
„
se
klanjajo
in
zvijajo
in
pojemajo
od
ponižnosti
,
napihnjeni
Madžari
pa
se
jim
posmehujejo
in
milostno
obetajo
.
Eljen
nagodba
!
“
Dolgi
viseči
brki
so
mu
podrhtavali
ob
debeli
dolenji
ustnici
in
izpod
jakih
obrvi
so
sovražno
žarele
črne
oči
.
„
Vražja
nagodba
!
“
je
vzkliknil
doktor
.
„
Jasna
je
potreba
,
da
se
odkrižamo
takih
prijateljev
in
da
se
združijo
Hrvatska
,
Slavonija
,
Dalmacija
,
Bosna
,
Hercegovina
,
Bačka
,
Banat
,
Koroška
,
Kranjska
,
Štajerska
,
Goriška
in
Istra
v
okviru
habsburške
monarhije
.
Upajmo
,
da
nam
pomaga
prihodnost
,
upajmo
,
da
bomo
v
prihodnjem
stoletju
mogli
veselo
peti
:
„
Kad
se
bratska
srdca
slože
,
i
olovo
plivat
može
!
“
„
Dobro
,
gospod
doktor
!
“
ga
je
pohvalila
Nada
in
mu
dala
vrtnico
.
Poljubil
je
stebelce
tam
,
kjer
so
ga
bili
držali
njeni
prsti
,
in
si
vtaknil
cvetko
v
gumbnico
bele
suknje
.
Zdaj
pa
sem
zagledal
onega
kariranega
Angleža
.
Trdo
in
leseno
je
stopal
John
Buli
proti
nam
po
senčnati
gozdni
poti
in
z
orokavičenimi
prsti
listal
po
rdeči
knjižici
.
Obletela
me
je
misel
:
Ta
čudni
romar
menda
tudi
spi
in
se
celo
koplje
v
rokavicah
!
Njemu
na
desni
je
hodila
plamenolasa
dama
.
Mlada
gospodična
se
ni
mogla
hvaliti
z
lepoto
.
Odlikovale
pa
so
jo
zanimive
modre
oči
in
pa
izredno
nežna
,
finobela
polt
,
ki
diči
zlasti
rusolaske
.
Podolgasti
obraz
je
bil
hladen
,
nepremičen
.
Premočni
obradek
je
ovajal
krepkovoljnost
,
trdovratnost
in
kvaril
obličju
dekliški
čar
.
Nosila
je
staromodno
,
visoko
špansko
frizuro
.
Bila
je
precej
liberalno
dekoltirana
.
Za
obema
je
pobiral
stopinje
sluga
s
fotografsko
pripravo
,
z
dvozorom
in
s
pledom
.
Vzela
mu
je
aparat
in
jela
fotografirati
na
vse
kriplje
.
„
To
je
gospod
William
Heywood
,
tovarnar
iz
Manchestra
,
“
mi
je
povedal
Balenovič
.
„
Gospodična
je
njegova
hči
Molly
,
Marička
.
Poznam
ju
;
soseda
sta
mi
v
hotelu
.
Večkrat
se
kaj
pomenimo
.
“
„
Ali
znate
angleški
?
“
„
Živel
sem
par
let
v
Mehiki
.
Tam
sem
se
naučil
španski
in
angleški
.
Heywood
je
vdovec
kakor
jaz
.
Njegova
soproga
je
bila
Španka
.
Miss
Molly
se
je
vzgajala
v
Ameriki
.
Častilcev
ima
vse
polno
,
zakaj
njen
papa
je
milijonar
.
“
„
Miss
Molly
Heywoodova
je
jako
ljubezniva
in
interesantna
,
tudi
brez
očetovih
milijonov
!
“
je
oporekala
Nada
.
Balenovič
pa
je
zabrenčal
:
„
Španci
takole
pojo
:
Poderoso
caballero
es
Don
Dinero
!
Mogočen
kavalir
je
gospod
Denar
!
“
Medtem
so
se
nam
Angleži
počasi
bližali
.
Heywood
je
kratko
pozdravil
in
jel
govoriti
z
Balenovičem
angleški
.
V
Trstu
sem
se
učil
tega
jezika
,
da
sem
mogel
brati
časnike
.
Ali
razumeti
natisnjeno
angleščino
in
razumeti
govorečega
Angleža
,
to
je
dvoje
.
Miss
Molly
je
govorila
z
Nado
precej
dobro
nemški
.
„
Kaj
pomeni
Babji
zob
?
“
je
vprašal
angleški
milijonar
v
prav
čudni
nemščini
,
ko
nas
je
Balenovič
seznanil
.
„
Stare
žene
zob
,
“
sem
odgovoril
.
„
V
tej
gori
je
jama
s
kapniki
,
otla
je
,
zato
jo
imenuje
narod
tako
.
“
„
Pri
nas
pa
pomeni
baby
(
bebi
)
dojenčka
.
That
is
funny
.
(
To
je
smešno
.
)
Hm
.
“
Nasmehnil
se
je
,
potem
pa
dejal
:
„
Morda
bo
zanimalo
tudi
vas
,
kar
sem
bral
v
tej
knjižici
:
Začetkoma
devetnajstega
stoletja
je
prebival
Podkoren
Širjiumphry
Davy
,
genialen
učenjak
,
eden
največjih
kemikov
;
našel
je
prvine
natrij
,
kalij
in
bor
ter
otvoril
kemiji
docela
nova
pota
.
Njegove
Memoirs
of
the
Life
je
izdal
njegov
brat
John
po
pisateljevi
smrti
.
Slavni
Humphry
Davy
je
zapisal
dne
19.
avgusta
leta
1827.
v
svoj
dnevnik
:
„
Dolino
od
Ljubljane
do
Podkorena
smatram
za
najlepše
,
kar
sem
videl
v
Evropi
.
“
Mož
je
bil
prej
tudi
v
Švici
.
—
Midva
z
Molly
hočeva
priti
vsako
leto
semkaj
.
“
Namuzal
se
je
,
pozdravil
in
slovesno
odromal
s
hčerko
in
slugo
,
s
knjižico
in
rokavicami
.
Kmalu
smo
odšli
tudi
mi.
Kodrolasi
,
elegantni
doktor
nas
je
izborno
zabaval
;
bil
je
ljubezniv
,
dovtipen
,
živahen
,
vesel
,
poreden
—
pravi
zagrebački
sin
!
Ob
gozdnih
deblih
so
polzele
pozne
luči
in
jezero
je
lahno
utripalo
pod
laskavo
sapico
.
Po
travnikih
so
godli
čirički
;
na
belih
pečah
slovenskih
planin
so
jele
cveteti
prve
večerne
rože
.
Spremil
sem
hrvatske
znance
do
njihovega
hotela
.
Po
večerji
sem
se
vrnil
na
Osojnikovino
.
Domači
so
sedeli
na
hladnem
vrtu
pod
veliko
lipo
.
Stari
Osojnik
je
nekoliko
zasukal
svoj
ogoljeni
klobuk
brez
traku
,
pa
ne
da
bi
vstal
ali
se
mi
kaj
priklonil
.
Mati
so
me
prijazno
povabili
na
klop
.
Sedel
sem
k
zali
Minki
,
ki
se
je
kaj
naglo
odmaknila
.
Osojnik
se
mi
je
zdel
podoben
nemim
,
težko
dostopnim
,
malone
sovražnim
goram
v
obližju
.
Obriti
obraz
mu
je
bil
trd
in
oster
,
kakor
izklesan
iz
žive
skale
.
V
korenjaski
rjavopegasti
levici
je
držal
cedro
,
kratko
pipo
s
stolpkom
,
okrašenim
z
rumenimi
glavicami
,
in
počasi
puhal
dim
predse
.
„
Cekini
!
“
je
viknil
Janezek
,
pomolil
pest
proti
meni
,
jo
odprl
,
pokazal
svetle
krajcarje
,
naglo
zopet
stisnil
in
skril
svoj
zaklad
v
žepu
.
Bila
sva
že
malo
bolj
prijatelja
,
midva
z
Janezkom
.
„
Daj
jih
rajši
meni
!
“
so
dejali
mati
.
„
Naj
ti
jih
lepo
spravim
.
“
„
Oh
ne
!
“
se
je
branil
,
se
malo
nakremžil
in
se
skril
za
Minko
.
Dečla
je
gledala
resno
,
zamišljeno
na
jezero
;
včasi
se
je
ozrla
nazaj
proti
hiši
,
kakor
bi
koga
pričakovala
.
Govorili
smo
o
žetvi
,
v
čebelarstvu
,
o
davkih
,
o
vojaščini
.
„
Oča
,
ali
ste
bili
tudi
vi
vojak
?
“
sem
vprašal
Osojnika
,
ki
je
vlekel
dim
iz
cedre
,
da
so
se
mu
ugrezala
lica
.
„
Tudi
,
tudi
!
Pa
še
rdečo
kapo
pa
rdeče
hlače
sem
nosil
,
pa
dolgo
sabljo
—
pri
moji
zeleni
!
Tri
leta
sem
jedel
komis
pri
kobalariji
na
Ogrskem
.
Ej
!
“
Ob
mladostnih
spominih
je
ves
oživel
;
skoraj
je
pozabil
pušiti
.
Gledal
me
je
že
prijazneje
.
„
O
—
pri
kobalariji
je
pa
veselo
življenje
,
včasi
,
veste
,
gospod
,
zmeraj
ne
.
Ko
le
ne
bi
bilo
tistega
sitnega
pregledovanja
in
zoprnega
raporta
!
Ali
smo
včasi
plesali
z
Madžarkami
in
pribijali
ob
tla
!
Madžarke
imajo
hude
oči
.
Menda
so
celo
uročne
.
Pa
kaj
!
Vrteli
in
sukali
smo
jih
,
da
se
je
vse
kadilo
!
“
„
Beži
no
,
beži
,
Martin
,
kaj
boš
tako
govoril
!
“
so
ga
karali
mati
.
„
I
no
—
kaj
bi
zato
godrnjala
,
Neža
!
Takrat
sem
bil
še
mlad
.
Vse
drug
ptiček
sem
bil
kakor
zdaj
.
Kaj
zdaj
!
Zdaj
ni
nič
.
“
„
Kaj
pa
Madžari
,
ali
so
vam
bili
povšeči
?
“
„
Kar
nič
.
Vsi
so
kosmati
.
Grdi
so
.
Jahati
pa
znajo
,
jahati
,
ne
bom
tajil
,
gospod
,
pa
saj
znamo
mi
tudi
.
Jahati
znajo
,
preklinjati
pa
še
bolje
!
Madžar
vam
kolne
gladkeje
in
še
bolj
na
dolgo
,
kakor
nam
bere
birič
v
nedeljo
po
maši
pred
cerkvijo
,
kaj
nam
ukazuje
gosposka
.
“
„
Oh
,
kakšne
ti
hodijo
nocoj
na
misel
!
“
so
ga
grajali
mati
.
„
Čakaj
no
,
Neža
!
Govore
vam
pa
Madžari
neznansko
čudno
:
Igen
kedveš
mekmekmek
!
Včasi
sem
znal
nekoliko
tega
spaka
,
pa
sem
še
tisto
pozabil
.
“
„
Mekmekmek
!
“
se
je
veselil
Janezek
.
„
Tudi
jaz
znam
!
“
„
Tako
ciganski
jo
tolčejo
.
Nobene
besedice
ne
znajo
izpregovoriti
po
božje
,
da
bi
jih
krščanska
duša
mogla
razumeti
.
Taki
so
Madžari
.
Nič
jih
ni
prida
,
ne
.
Zato
sem
bil
vesel
,
ko
sem
opravil
pri
Jkobalariji
in
smel
spet
domov
.
Vidite
,
oni
tamle
je
bil
že
tudi
pri
cesarskih
.
Sosedov
je
,
Zoretov
Jaka
,
služil
je
pa
pri
Janezih
v
Celovcu
.
Danes
nam
je
pomagal
ves
dan
na
polju
.
“
Prihajal
je
vitek
pa
vendar
krepak
mladenič
,
rjavolas
pa
modrook
.
Klobuk
z
ruševčevimi
perci
je
nosil
nekoliko
po
strani
.
Oblečen
je
bil
že
bolj
mestno
.
Spomnil
sem
se
,
da
sem
ga
videl
pri
leškem
kolodvoru
med
vozniki
.
Odkril
se
mi
je
in
sedel
k
Minki
,
ki
se
zdaj
ni
prav
nič
odmikala
.
Štiri
oči
so
se
veselo
bliskale
!
Minka
in
Jaka
sta
tiho
govorila
med
sabo
...
Bila
sta
vsa
srečna
.
„
Njen
fant
!
“
sem
si
mislil
;
saj
temu
ni
bilo
težko
priti
do
jedra
.
Oča
so
privlekli
pomečkan
mehur
od
mačje
kože
iz
žepa
in
si
iznova
natlačili
pipico
.
Žveplenki
so
užgali
pa
kar
ob
svojih
sivih
irhastih
hlačah
.
Pogovor
se
nam
je
zasukal
na
vraže
.
„
Lani
je
stanoval
poleti
črnošolec
pri
nas
v
gorenji
hiši
,
kjer
ste
zdaj
vi
,
gospod
!
“
so
pripovedovali
mati
Neža
.
„
Ta
črnošolec
je
znal
točo
delati
ali
pa
ureči
,
kakor
se
mu
je
ljubilo
.
Strašno
je
bil
suh
,
kakor
bi
ga
že
smrt
tipala
,
pa
grdo
je
gledal
,
kakor
bi
ga
kdo
davil
.
Kar
bala
sem
se
ga
!
Mati
,
mi
je
rekel
svetega
Ožbalta
dan
,
mati
,
pred
Velikim
Šmarnom
bo
huda
toča
!
No
,
nič
mu
nisem
verjela
.
Ne
bodi
len
—
naenkrat
je
izginil
,
menda
v
Kropo
,
kjer
je
konec
sveta
,
kakor
pravijo
.
Par
goldinarjev
nam
je
ostal
dolžan
,
kaj
ne
,
Martin
?
In
glejte
,
ljudje
božji
!
Svetega
Lovrenca
dan
je
bil
sejem
v
Kamni
gorici
,
in
že
ta
dan
je
toča
pobila
vse
tam
doli
okoli
Kranja
.
Ali
sem
se
veselila
,
da
je
one
,
tisti
črnošolec
,
odnesel
pete
!
Kaj
pa
,
če
bi
se
bil
raztogotil
in
naravnal
točo
na
blejsko
stran
?
Tako
je
bilo
.
Tako
vam
povem
.
“
„
Kaj
pa
potlej
?
“
so
vprašali
oča
Martin
.
„
Kaj
potlej
!
Nič
.
“
Minka
in
Jaka
sta
nadaljevala
svoje
posebne
pogovore
.
Za
vasjo
so
peli
in
ukali
fantje
.
V
lipi
je
sapljal
zaspan
veter
.
Iz
line
razpokanih
oblakov
je
sijala
luna
;
otok
je
seval
v
čarobni
mesečini
,
kakor
da
so
ga
vile
opredle
z
zlato
prejo
.
Od
cerkve
so
očitajoče
in
svareče
doneli
pozni
udari
čez
vodno
plan
v
sanjavo
noč
.
Osojnikov
oča
so
zazehali
,
vstali
in
po
svoje
predlagali
konec
debate
in
mi
želeli
lahko
noč
.
Dolgo
nisem
mogel
zaspati
.
Mislil
sem
na
Olgo
.
Spominjal
sem
se
vsega
,
kar
mi
je
pravil
Janko
,
in
nehotoma
sem
vzdihnil
:
„
Uboga
Olga
!
“
Solidni
petelin
Osojnikov
me
je
na
vse
zgodaj
zbudil
s
svojim
junaškim
tenorjem
.
Ko
sem
pogledal
skozi
okno
,
se
je
domači
hlapec
umival
pri
koritu
;
postava
štiridesetletnega
možaka
je
bila
majhna
.
Potapljal
je
kuštravo
glavo
v
vodo
,
jo
dvignil
,
puhal
,
hropel
,
pljuval
,
grgral
,
se
otresal
,
globoko
sopel
,
se
škropil
in
drgnil
po
golih
prsih
in
zapel
hripavo
:
„
Antón
Capón
...
“
Že
pa
je
zopet
potisnil
glavo
v
korito
in
nadaljeval
svojo
pesem
šele
po
dolgem
odmoru
:
„
je
godel
zastonj
.
“
Zadovoljno
je
ogledoval
svoj
široki
rdeči
obraz
v
vodi
,
se
prijazno
režal
sam
sebi
,
se
pačil
in
,
še
moker
,
oblekel
srajco
ter
izginil
v
hlev
.
Šel
sem
na
leseni
hodnik
in
gledal
na
dvorišče
.
V
pasji
vili
je
dremal
siv
pes
,
priklenjen
na
verigo
,
ki
je
visela
premično
na
dolgi
žici
ob
žlebu
,
da
je
mogel
varuh
malone
po
vsem
dvorišču
.
Ob
košu
pri
listnjaku
je
sedela
na
tnalu
mačka
,
bela
,
s
črnimi
in
rjavimi
lisami
.
Strašno
dostojanstveno
se
je
držala
in
modro
,
kakor
bi
razglabala
prauganko
tega
čudnega
sveta
.
Na
lestvenem
vozu
pa
je
skakal
črn
mucek
po
kupu
zelene
trave
in
lovil
poskočne
kobilice
.
Na
stenskem
kolu
pri
hlevu
je
jahalo
dvoje
komatov
,
na
klinih
so
visele
kose
in
grablje
.
Pri
vratih
so
ležale
cokle
.
Blizu
hleva
se
je
šopiril
velik
kup
gnoja
,
estetiku
na
žalost
,
kmetu
na
veselje
.
Po
njem
so
razgrebale
kure
in
se
prijazno
pogovarjale
.
Močan
kokot
,
eden
največjih
slovenskih
petelinov
,
je
čuval
svoj
harem
.
Pod
streho
so
imele
lastovke
dvoje
gnezd
.
Neutrudno
so
ljubke
živalce
prihitevale
in
odhitevale
,
zdaj
proti
hribu
,
zdaj
proti
jezeru
.
Na
vrtu
so
v
lipi
šušmarsko
in
brez
občutka
čivkali
nesramni
vrabci
.
Hlapec
je
izpustil
kobilo
in
žrebe
iz
hleva
,
da
sta
šla
h
koritu
pit
.
Dolga
jutranja
senca
je
segala
donad
hlevna
vrata
,
korito
pa
se
je
svetilo
v
solncu
.
Hlapec
je
tiho
prižvižgaval
živalima
.
V
jutranji
svetlobi
se
je
svetila
gladka
rjava
dlaka
mirne
kobile
in
dolga
črna
griva
je
lahno
vihrala
v
svežem
ranem
vetriču
.
Kako
lepo
vzraslo
je
bilo
žrebe
!
Kako
umno
,
in
,
rekel
bi
,
simpatično
so
mu
gledale
velike
oči
!
Na
čelu
je
imelo
belo
liso
.
Iz
kuhinje
je
prišla
Minka
z
vedrico
po
vode
.
Stopala
je
odločno
,
krepko
,
ponosno
,
ne
da
bi
se
zavedala
tega
prirojenega
ponosa
.
Lahka
obleka
je
izdajala
deviško
cvetoče
oblike
.
Rokavci
so
bili
zavihani
,
krila
izpodrecana
.
Pes
je
prilezel
iz
svojega
spalnega
salona
in
vljudno
migal
z
repom
.
Minka
je
postavila
vedrico
pod
curek
in
božala
žrebe
,
ki
se
je
že
napilo
.
„
Kako
je
Miško
fleten
!
Kako
je
priden
!
“
Ponudila
mu
je
kos
kruha
.
Žrebiček
je
iztegnil
vitki
vrat
,
razpenjal
nozdrvi
,
nastavil
ušesa
,
vohal
po
kruhu
.
Hlastnil
je
po
njem
,
ali
Minka
je
urno
umaknila
roko
.
Miško
se
je
zganil
,
odskočil
,
svetlo
pogledal
dekle
in
strigel
z
ušesi
.
Kobila
je
počasi
dvignila
glavo
,
se
ozrla
in
se
vrnila
v
hlev
.
„
Na
,
Miško
,
kruhka
,
na
!
“
je
ponujala
mladenka
iznova
in
se
umikala
žrebetu
po
rakovo
.
Žrebe
je
močno
zasoplo
,
nejevoljno
potreslo
glavo
in
vrat
,
greblo
s
prednjima
nogama
,
visoko
dvignilo
glavo
in
poskočilo
.
Minka
se
je
zvonko
zasmejala
in
,
nekoliko
upognivši
se
,
je
pobegnila
pred
konjičkom
na
veliko
začudenost
psa
,
mačke
in
kuretine
.
Pes
je
razburjen
zalajal
,
maček
je
šinil
po
lestvi
na
skedenj
,
prestrašene
kokoši
so
kokodakale
,
mahale
s
perotmi
in
begale
okoli
gnoja
.
Petelin
je
odločno
zabavljal
.
Lahno
kakof
planinska
sapa
je
bežala
Minka
po
dolgem
dvorišču
.
Žrebe
je
zarezgetalo
z
nežnim
,
visokim
,
dejal
bi
,
še
otroškim
glasom
:
„
I-i-i-i-i
!
“
in
bliskoma
zdirjalo
za
dekletom
.
Krila
so
vihrala
bežeči
devojki
kvišku
in
videl
sem
dvoje
belih
nog
—
o
,
kakšnih
nog
!
Pojdite
se
solit
,
vsi
klasični
kiparji
!
Konec
dvorišča
je
obstala
.
Zdravje
in
mladost
sta
ji
vrela
po
gibkem
prožnem
telesu
,
v
duši
pa
prekipevajoče
veselje
do
življenja
.
Na
obrazu
ji
je
trepetal
nagajiv
nasmeh
in
jasna
radost
ji
je
sevala
iz
oči
,
čistih
,
zelenomodrih
,
kakor
je
jezero
tam
,
koder
se
ogleduje
v
njem
vedro
nebo
.
Minka
je
bila
tako
preprosta
,
tako
enotna
,
ulita
iz
celote
,
tako
neokvarjena
,
tako
milovidna
in
lepa
,
kakor
planinska
priroda
v
obližju
.
Nehote
sem
primerjal
Minko
in
Olgo
.
Zdeli
sta
se
mi
sestri
:
Olga
—
vrtnica
,
Minka
—
divja
roža
!
Dečla
jo
je
ubrala
nazaj
,
žrebe
pa
je
planilo
za
njo
.
Komaj
so
se
mu
nožice
dotikale
tal
,
tako
bliskovito
,
tako
okretno
in
lahko
so
se
premetavale
in
dirjale
za
dekletom
.
Oba
sta
se
igrala
s
svojo
mlado
močjo
.
Pri
koritu
je
Minka
obstala
in
se
jela
na
glas
smejati
.
Ko
planinski
sneg
so
blesteli
njeni
beli
zobje
.
Bežeči
so
se
ji
lasje
napol
razpletli
,
in
ko
je
prihitela
iz
sence
na
solnce
,
so
se
zasvetili
kakor
suho
zlato
.
Sedaj
naj
bi
fotografirala
miss
Molly
!
Kako
lepo
je
bilo
to
slovensko
dekle
!
Le
pojdite
se
solit
,
vsi
slikarji
italijanski
!
Kar
se
je
iz
shrambe
pokazala
glava
očeta
Martina
.
Pisano
so
pogledali
ata
in
cirkusa
je
bilo
konec
!
Minka
je
umolknila
,
obličje
se
ji
je
poresnilo
.
Dala
je
žrebičku
zasluženi
kruh
,
ga
pogladila
po
beli
lisi
na
čelu
in
si
popravila
kite
.
Ob
tem
se
je
obrnila
in
pogledala
na
hodnik
.
Kako
je
zardela
,
ko
je
zagledala
mene
!
Nemudoma
je
zadela
polno
vedrico
na
glavo
in
nesla
v
kuhinjo
.
Nobene
kapljice
ni
izlila
po
sebi
.
Preko
dvorišča
so
stopali
oča
s
težkimi
,
počasnimi
koraki
.
Odspodaj
sem
slišal
glas
matere
Neže
:
„
Oh
,
vendar
no
!
Da
se
ti
le
ljubi
,
ljubi
,
še
tako
noreti
!
O
ti
prismoda
mlada
,
ti
,
kako
si
pa
še
vsa
otročja
!
“
Grajano
dekle
je
menda
odšlo
,
zakaj
potem
sem
slišal
mater
Nežo
:
„
Pusti
jo
,
Martin
,
mlada
je
še
,
mlada
in
razposajena
od
samega
zdravja
in
neskrbnosti
.
Kakšen
si
bil
pa
ti
ob
teh
letih
?
Skozi
strop
bi
bil
skočil
!
Privoščiva
ji
,
no
!
Saj
tako
neskrbna
pa
vesela
ne
bo
pozneje
nikoli
več
!
Ali
se
ji
bo
še
kolcalo
po
dekliških
letih
!
Le
prekmalu
jo
bo
minulo
,
prekmalu
!
“
Po
zajtrku
sem
bil
na
vrtu
.
Ozka
stezica
,
ponekod
zarasla
s
kratko
rosno
travo
,
je
delila
gredice
sočivja
in
zelenjave
.
Zale
,
komaj
šele
vzcvetele
solnčnice
so
nihale
nad
sivozelenimi
zeljnatimi
glavami
in
nad
rdečecvetnim
fižolom
.
Na
jablanah
in
hruškah
je
gledalo
še
zeleno
ovočje
izza
listov
.
Pod
obranimi
češnjami
so
tiho
visele
črne
muhe
kakor
na
nevidnih
nitkah
,
bliskoma
švigale
v
stran
in
se
vračale
.
Ob
strani
so
cveteli
nageljni
,
rožmarin
,
resedica
,
vrtnice
,
fajgeljčki
,
goreča
ljubezen
in
druge
živobarvne
cvetlice
;
med
njimi
so
stali
količi
z
nasajenimi
pisanimi
steklenimi
oblami
.
V
kotu
je
čepel
uljnjak
in
čebele
so
neprenehoma
šumele
ob
pisanih
podobicah
,
med
katerimi
so
igrali
glavno
vlogo
ženska
,
menih
pa
hudič
.
Sadovnjak
je
segal
do
jezera
.
Ob
bregu
je
pod
drevjem
ostalo
še
nekaj
tople
vonjave
poletne
noči
.
Otok
je
ovijala
prenežna
jutranja
koprena
.
Jezero
je
mirovalo
kakor
zamaknjeno
v
skrivnostne
sanje
.
Solnce
je
igralo
na
peskovitem
dnu
,
kjer
so
ležale
napol
skrite
školjke
.
Priplavala
je
velika
riba
in
se
zagnala
za
kačjim
pastirjem
.
Zaškropilo
je
;
na
vodni
planoti
so
se
gugali
čimdalje
širji
kolobarji
in
iz
globine
so
se
dvigali
svilenosvetli
mehurci
.
Dva
laboda
sta
počasi
,
veličastno
priplula
izza
bičja
,
ki
so
na
njem
rahlo
vihrale
zelene
zastavice
.
Na
otoku
je
pel
zvonček
,
koprneče
,
proseče
.
Minka
je
prišla
zalivat
svoje
cvetlice
.
„
Dobro
jutro
,
Minka
!
Ali
imate
zalega
fanta
!
“
Živo
je
zardela
in
obrnila
glavo
od
mene
.
„
Ali
kaj
pride
ponoči
k
oknu
vasovat
?
“
sem
jo
podražil
.
„
Oh
!
“
„
Kdaj
bo
pa
svatba
?
“
„
Prihodni
predpust
,
“
je
odgovorila
tiho
in
se
nasmehnila
.
Pricapljal
je
Janezek
in
mi
pokazal
črnega
mucka
v
svojem
slamniku
.
„
Tukaj
ajčka
!
Prede
.
Kako
prede
!
Nič
se
ne
boji
.
Tako
majhen
,
pa
že
prede
.
Priden
je
,
nič
se
ne
kremži
.
“
„
Čigav
je
pa
onile
čoln
?
“
sem
vprašal
Minko
.
„
Zoretov
.
“
„
Jaka
tudi
čolnari
?
“
„
Tudi
.
Največ
pa
vozi
s
konjem
.
“
Pobrala
je
zelena
jabolka
,
ki
so
ležala
v
travi
,
in
jih
odnesla
v
predpasniku
.
Kmalu
pa
sem
videl
njo
in
Janezka
,
sedeča
na
lestvenem
vozu
.
„
Kam
pa
,
Minka
?
“
„
Na
polje
,
gospod
!
“
„
Naj
se
popeljem
z
vama
!
“
„
No
,
pa
!
“
Zlezel
sem
na
voz
.
Udarila
je
z
enoterno
vajetjo
po
širokem
konjskem
križu
.
Težka
kobila
je
počasi
peljala
po
prašni
cesti
ob
oprašenih
mejah
in
kmalu
zavila
med
njive
.
Osojnikova
mati
in
stara
dekla
sta
želi
jari
ječmen
.
Tudi
Minka
je
vzela
srp
,
izdrla
oslo
iz
oselnika
,
zapičenega
kraj
njive
v
tla
,
nabrusila
in
jela
žeti
.
„
Ali
ste
prišli
pomagat
?
“
so
se
šalili
mati
in
si
otirali
potni
obraz
.
Jaz
pa
sem
gledal
Minko
.
Delala
je
hitro
,
lahko
,
z
veseljem
,
očitno
radujoč
se
svoje
moči
in
okretnosti
.
Tako
naj
bi
bilo
vsako
delo
!
„
Minka
,
čudim
se
,
da
se
nič
ne
užanjete
!
“
sem
dejal
,
ko
je
povijala
in
vezala
snop
.
„
O
,
kolikokratov
sem
se
že
!
“
Pokazala
mi
je
brazgotine
na
levici
.
„
To
so
častne
rane
!
“
Pogledala
me
je
začudeno
in
dejala
preprosto
:
„
Malo
nerodna
sem
bila
.
“
Ročno
je
žela
dalje
.
Srečen
kmet
!
sem
si
mislil
.
Živi
prirodno
,
dela
v
prirodi
.
Kaj
pa
mi
?
V
zatohlih
sobah
delamo
tlako
prostovoljni
sužnji
!
Pehamo
se
za
zaslužek
,
da
bi
mogli
kdaj
tudi
mi
živeti
prijetneje
in
bolj
po
zahtevah
naturnih
;
ali
ne
bo
tedaj
že
prepozno
?
Ko
so
polagali
v
kozolec
,
sem
šel
Minki
podajat
.
Solnce
je
pripekalo
huje
in
huje
.
Veter
je
dremal
v
smrekovih
vrhovih
za
mejo
in
včasi
zazehal
skozi
onemoglo
vejevje
.
V
zeleni
turščici
in
na
žitni
njivi
pa
se
ni
premaknila
nobena
bilka
,
noben
klas
,
nobena
lat.
Sitne
muhe
so
čimdalje
bolj
silile
v
nas
in
v
konja
.
Na
bližnjem
pšeničnem
strnišču
sta
trosila
Osojnikov
oča
in
hlapec
gnoj
za
repo
.
Minka
se
ni
slabo
zabavala
ob
moji
nespretnosti
.
Videl
sem
,
da
edino
moja
mestna
oseba
kaži
vso
družbo
,
da
sem
tuj
,
docela
neskladen
primesek
.
Še
vse
preveč
Dunaja
je
tičalo
v
meni
.
Kmalu
sem
se
naveličal
,
legel
v
senco
in
gledal
v
nebo
,
v
to
višnjevo
sijajno
brezdno
.
Prijetna
utrujenost
mi
je
zapjrala
oči
.
Tudi
v
senci
je
bilo
soparno
.
Vzduh
je
bil
težak
,
nepremičen
,
dušeč
.
Janezek
se
je
široko
postavil
predme
:
„
Ti
lenoba
!
Ti
koleraba
!
“
Moral
sem
se
mu
smejati
.
Mati
pa
so
se
hudovali
:
„
Kaj
pa
je
to
?
Odkod
neki
take
jemlješ
?
Da
mi
nikdar
več
ne
zineš
kaj
takega
,
veš
!
Le
še
enkrat
,
pa
boš
klečal
,
da
se
boš
zidu
smilil
!
Le
kje
se
uči
takih
besed
?
Pri
nas
že
ne
!
“
„
V
tretji
hiši
od
nas
je
ljubljanska
družina
,
“
se
je
oglasila
Minka
.
„
Tam
imajo
fantka
,
z
njim
se
igra
včasih
tudi
naš
.
Od
njega
jih
pobira
,
take
ocvirke
!
“
Okarani
grešnik
je
pocenil
za
kup
plevela
.
„
Južinat
,
ljudje
božji
!
“
so
vabili
mati
in
odgrnili
jedila
:
žgance
,
kiselo
mleko
,
črni
in
beli
kruh
domače
peke
.
Vsi
so
sedli
v
senco
.
Mati
so
naredili
tri
velike
križe
.
In
vsi
so
molili
in
jeli
zajemati
z
velikimi
lesenimi
žlicami
.
Popihal
sem
jo
domov
in
se
preoblekel
.
Na
oknu
sem
našel
listek
.
Balenovič
me
je
vabil
na
postrvi
v
hotel
,
kjer
je
stanoval
.
Povabljeni
so
bili
tudi
svetnik
Oven
pa
doktorja
Zalokar
in
Jurinac
.
Kosili
smo
v
veliki
verandi
.
Postrvi
so
bile
izborne
in
Nada
izredno
ljubezniva
.
Po
obedu
pa
se
je
poslovila
in
udarili
smo
tarok
.
Balenovič
nam
je
nepristransko
zaplečeval
.
Obiral
nas
je
svetnik
.
Zato
ga
je
krstil
Janko
za
Oberona
.
„
Če
sem
jaz
Oberon
,
je
pa
moja
presladka
Genofefa
sama
presvetla
Titania
,
kraljica
škratov
!
“
se
je
muzal
gospod
Zlatoust
.
„
Danes
ima
jezero
svojih
26
°
C
,
“
je
dejal
Janko
.
„
In
danes
ne
bo
nič
tennisa
!
“
„
Zakaj
ne
?
“
sem
vprašal
nemilo
presenečen
.
„
Ali
ne
vidiš
,
da
bo
dež
?
“
„
Nevihta
bo
!
“
je
rekel
Balenovič
čez
nekaj
časa
.
Sivi
in
temnomodrikasti
oblaki
so
se
zlivali
v
enobarvno
kalno
sivoto
.
Mrak
je
ogrinjal
bližnje
vrhove
in
jezero
je
posivelo
kakor
jeklo
.
Veter
je
vznašal
in
pometal
cestni
prah
,
listje
in
bilke
.
Drevje
se
je
globoko
klanjalo
,
kakor
bi
prosilo
,
rotilo
;
obrežne
veje
so
se
omakale
v
jezeru
.
„
Kaj
mi
izbijaš
taroke
!
“
se
je
jezil
Janko
.
Že
se
je
oglašal
zamolkel
grom
in
prve
debele
težke
kaplje
so
trdo
udarile
na
streho
,
po
nasadih
in
pesku
.
Tiho
so
padale
v
jezero
.
Zabliskalo
se
je
in
ulilo
,
žabučal
je
grom
in
grozotno
odmeval
od
gora
.
Nekaj
zakasnelih
ladjic
je
bežalo
v
zavetje
.
Jezero
je
kipelo
od
tisočerih
mehurcev
in
jelo
gnati
jezne
openjene
valove
.
Tudi
Janko
se
je
jezil
,
ker
sem
igral
res
prav
slabo
.
Iz
mračnih
oblakov
se
je
spuščala
tema
,
kakor
bi
se
nočilo
.
Naglo
je
sledil
blisk
blisku
,
tresk
tresku
!
Lilo
je
huje
in
huje
.
Nehali
smo
tarokirati
.
Balenovič
nas
je
povabil
gori
v
svoje
stanovanje
.
Tedaj
pa
je
prihitel
stari
Heywood
v
verando
in
kazal
preplašen
na
jezero
:
„
Moja
hči
!
Moja
Molly
!
“
Miss
Molly
je
blodila
sredi
nevihte
sama
v
svojem
čolnu
po
jezeru
.
Vihar
in
valovi
so
se
igrali
s
slabotno
lupinico
.
Dekle
je
klečalo
v
ladjici
in
—
kadar
se
ni
moralo
oklepati
klopi
—
s
povzdignjenima
rokama
prosilo
pomoči
.
Prestrašeni
oče
je
bil
mrtvaško
bled
.
„
Pomagajte
ji
,
rešite
jo
!
“
je
prosil
plaho
.
„
Že
ji
hiti
čoln
na
pomoč
!
“
je
vzkliknil
Balenovič
.
„
Dobro
jo
reže
navzlic
viharju
in
valovom
!
To
je
veslač
!
“
Skozi
mračno
dežno
mrežo
nisem
videl
ničesar
.
Šele
,
ko
je
strahovit
blisk
ožaril
jezero
z
demonsko
svetlobo
,
sem
za
trenotek
opazil
rešilni
čoln
.
„
Hvala
Bogu
!
“
je
vzdihnil
Anglež
in
sklepal
roke
.
„
Joj
!
—
Njen
čoln
se
je
potopil
,
“
nam
je
dejal
Balenovič
hrvatski
čisto
tiho
.
„
Menda
je
zajel
vode
in
se
pogreznil
.
“
Sočutno
smo
gledali
nesrečnega
bogatina
.
„
In
rešitelj
?
“
sem
nestrpno
vprašal
bistrovidnega
Hrvata
.
„
Tudi
njega
ne
vidim
več
.
Pretemno
je
,
predaleč
!
Bog
pomagaj
,
da
ne
utoneta
oba
!
“
„
Tako
divjega
pa
nisem
videl
jezera
še
nikdar
!
“
je
izpregovoril
Janko
.
„
Kdo
bi
pričakoval
kaj
takega
,
ko
je
sicer
tako
krotko
!
“
Pogled
na
razburkano
otemnelo
jezero
je
bil
zaeno
divoten
in
grozen
.
Včasi
so
strele
odkrile
otok
,
da
je
trenutkoma
zatrepetal
v
bledem
ognju
kakor
prikazen
.
Treskalo
je
naglo
zaporedoma
s
kratkimi
silnimi
udari
,
kakor
bi
nekaj
težkega
z
vso
močjo
prodrlo
nebeški
obok
in
hotelo
“
pogrezniti
breg
in
hribe
v
jezero
.
Grom
je
bobnel
in
bučal
in
odmeval
,
kakor
bi
valilo
težke
skale
po
votlih
gorah
.
Bilo
je
jako
hladno
.
Težko
smo
čakali
,
kaj
bo
.
Te
minute
so
se
nam
zdele
dolge
ko
sama
večnost
.
Vsem
so
močno
utripala
srca
od
pričakovanja
in
razburjenosti
.
Naposled
je
vendar
nekoliko
nehalo
liti
.
„
Otel
jo
je
!
“
je
skoraj
zakričal
Balenovič
.
„
V
svojem
čolnu
jo
pelje
naravnost
proti
nam
!
Živio
!
“
„
Rešil
jo
je
!
“
je
šlo
od
ust
do
ust
.
„
Hvala
Bogu
!
“
Kako
smo
se
oddahnili
!
Počasi
se
je
bližala
ladjica
,
ki
se
je
morala
še
vedno
boriti
z
viharnim
vetrom
in
valovi
.
Hiteli
smo
na
obrežje
.
Čolnar
se
je
upiral
ob
vesli
,
da
so
škripale
trte
.
Vrgel
je
verigo
,
železo
je
zarožljalo
na
kamenu
.
Potegnili
smo
čoln
do
brega
,
rešitelj
pa
je
dvignil
v
jadro
zavito
nezavestno
devojko
iz
čolna
in
skočil
z
njo
na
kopno
.
Spoznal
sem
ga
šele
sedaj
.
Bil
je
Minkin
ljubček
,
Zoretov
Jaka
.
Tedaj
se
je
mlada
Angležinja
zavedla
in
osuplo
pogledala
naokoli
.
Nesli
so
jo
v
njeno
sobo
.
Vsem
nam
je
bilo
tako
svečano
,
tako
veselo
in
lahko
v
duši
!
Vsi
smo
čestitali
junaškemu
rešitelju
in
mu
stiskali
roke
.
Jaka
pa
je
molčal
.
Bil
je
ves
moker
in
vroč
in
v
ohlajenem
zraku
se
je
dvigal
lahen
par
od
njega
.
Premočena
obleka
se
je
tesno
oprijemala
njegovih
krepkih
mišic
.
„
Jaka
,
zdaj
pa
le
hitro
čašo
vročega
čaja
!
“
mu
je
svetoval
Janko
.
„
Pa
nemudoma
se
preoblecite
,
veste
!
Zbogom
,
vrli
junak
!
“
Nato
je
odhitel
doktor
k
Angležema
,
ki
sta
poslala
ponj
.
Jaka
je
odšel
tiho
domov
.
Nevihta
je
ponehala
in
krotkeje
so
pljuskali
valovi
ob
breg
.
Skozi
raztrgane
oblake
je
posijalo
solnce
in
se
smejala
prijazna
modrina
.
Z
Balenovičem
sva
šla
karambolirat
,
svetnik
Oven
pa
nama
je
vestno
zapisaval
in
zadovoljno
pušil
Balenoviceve
fine
havane
.
Doktor
Zalokar
se
ni
dolgo
mudil
pri
Angležih
.
Povedal
nam
je
,
da
ne
preti
Molly
nobena
nevarnost
in
da
je
Nada
pri
njej
.
Molly
da
govori
le
o
svojem
rešitelju
,
kakor
bi
bila
vsa
zaljubljena
vanj
.
Ostali
smo
do
večera
skupaj
.
Drugo
jutro
sem
slišal
iz
Osojnikove
kuhinje
tiho
ihtenje
.
Minka
je
sedela
na
trinogatem
stolu
in
tiščala
predpasnik
na
oči
.
„
Kaj
pa
je
,
Minka
?
Zakaj
se
pa
jokate
?
“
Izprva
ni
hotela
ali
ni
mogla
odgovoriti
.
Tilnik
in
prsi
so
se
ji
venomer
stresale
.
„
Jaka
je
tako
bolan
!
“
je
zajecala
naposled
.
„
Leži
.
“
„
Pa
niso
poslali
po
zdravnika
?
“
„
So
,
pa
ga
ni
bilo
doma
.
“
Hitel
sem
po
Janka
.
Oba
sva
šla
k
Zoretovim
.
Sosedova
hiša
je
bila
spodaj
zidana
,
zgoraj
lesena
.
Na
zidu
pri
vratih
je
sveti
Florijan
z
golido
gledal
izza
bujnih
listov
vinske
trte
,
ki
pa
menda
nikdar
ni
obrodila
užitnega
grozdja
.
Jakova
mati
,
majhna
,
drobna
,
nekoliko
sključena
starka
z
dobrodušnim
razoranim
obrazom
,
je
plašno
in
spoštljivo
sprejela
zdravnika
.
Jaka
je
ležal
v
nizki
sobi
v
preprosti
pa
jako
prostorni
postelji
na
svoji
desni
strani
.
Dihal
je
hitro
,
površno
,
neenakomerno
in
naporno
,
kakor
bi
težko
sopihal
navkreber
.
Kuhala
ga
je
vročica
;
lasje
so
se
mu
prilepili
na
znojno
čelo
.
—
Mati
so
hodili
po
prstih
.
„
No
,
kaj
pa
midva
?
“
ga
je
prijazno
vprašal
doktor
.
„
Kaj
pa
je
,
Jaka
?
“
„
Nič
...
V
prsih
me
...
tako
bode
!
Na
desni
.
“
„
Težko
govori
,
“
so
mu
pomagali
mati
.
„
Včeraj
je
bil
še
tako
zdrav
!
Kar
naenkrat
se
ga
je
lotila
huda
mrzlica
.
Glava
ga
boli
.
Sapa
ga
sili
.
Nič
se
mu
ne
ljubi
.
Tako
reven
je
in
slab
.
“
„
Tako
sem
truden
,
“
je
tožil
bolnik
in
pogledal
zdravnika
,
kakor
bi
hotel
brati
raz
njegov
obraz
,
ali
je
še
kaj
upanja
ali
ne
.
„
Ej
—
tak
korenjak
,
pa
še
tako
mlad
,
mora
premagati
bolezen
!
“
je
dejal
doktor
mirno
,
ko
ga
je
preiskal
.
Ko
je
bolnik
slišal
te
mirne
besede
in
videl
mirne
zdravnikove
oči
,
se
je
pomiril
tudi
on
.
„
Nič
hudega
ne
bo
,
“
ga
je
tolažil
Janko
.
„
Samo
malo
potrpeti
bo
treba
,
prijatelj
,
pa
se
bomo
v
par
tednih
zopet
veselo
vozili
po
jezeru
,
če
Bog
da
!
“
Zapisal
je
zdravila
in
nasvetoval
vse
potrebno
.
„
Oh
,
gospod
dohtar
,
pomagajte
mu
!
“
so
prosili
v
veži
mati
,
ki
so
še
zmeraj
hodili
po
prstih
.
Doktor
je
sočutno
pogledal
žalostno
starko
in
ji
pokimal
.
„
Ali
bo
umrl
?
“
„
Bog
ne
daj
!
Nič
se
ne
bojte
,
mati
!
Pridem
kmalu
spet
gledat
.
Zbogom
,
mati
!
“
Minka
me
je
že
čakala
na
pragu
.
Stiskala
je
trepalnice
in
ustnice
,
kakor
bi
zavračala
žalost
nazaj
,
v
srce
.
„
Kako
je
,
gospod
?
“
„
Le
potolažite
se
,
Minka
!
Vse
bo
še
dobro
.
Doktor
Zalokar
je
izvrsten
zdravnik
.
Jaka
bo
kmalu
spet
popolnoma
zdrav
!
“
Pogledala
me
je
hvaležno
,
verjela
pa
le
ni
.
Mučile
so
jo
zle
slutnje
.
„
Dosti
za
danes
!
“
je
dejal
Igor
Kalan
in
nehal
pripovedovati
;
priplula
sva
pravkar
do
ladjišča
.
„
Dalje
jutri
!
“
Mlado
pisano
jutro
je
iz
mrtvega
mraka
pričaralo
žive
barve
,
sence
in
svit
.
Veselo
je
utripalo
Blejsko
jezero
pod
laskavimi
poljubi
rane
planinske
sape
.
Ko
neumrjoča
nebeško
lepa
pesem
je
pobožni
otok
vabil
in
zamikal
oblaženo
srce
.
Na
Julijskih
Alpah
in
Karavankah
so
migljale
tisočere
iskrice
,
kakor
da
je
preplašena
noč
izgubila
svojo
belo
,
z
zvezdami
otkano
pečo
na
samotnih
divjih
višavah
.
Zopet
sva
se
vozila
v
ladjici
in
prijatelj
Igor
Kalan
je
nadaljeval
svojo
idilo
.
Že
peti
dan
sem
bival
na
Bledu
,
ko
sem
šel
obiskavat
ravnatelja
Jarnika
.
Pri
kiosku
nasproti
pošte
sem
kupil
šopek
najlepših
vrtnic
in
pred
obedom
krenil
v
črni
obleki
in
svetlih
rokavicah
proti
kraju
,
kjer
je
domoval
moj
bivši
načelnik
v
najeti
lični
vili
ob
jezeru
.
Akotudi
mi
ni
imel
umirovljeni
tiran
kaj
zapovedati
ali
prepovedati
,
mi
je
vendar
nekaj
tesnilo
srce
,
ko
sem
romal
proti
njegovemu
dvorcu
.
Kar
nisem
se
mogel
iznebiti
čudno
otožnega
občutka
,
da
se
ravnam
na
važen
in
neprijeten
pot
.
Čudil
sem
se
sam
svoji
razburjenosti
.
Solnce
je
silno
pripekalo
.
Železna
kljuka
vrtnih
vrat
je
bila
čisto
vroča
.
Proti
hiši
je
vodila
malce
napeta
pot
,
posuta
z
drobnim
peskom
in
ob
straneh
ograjena
z
grozdjičem
.
Grmiči
so
bili
že
obrani
,
le
ponekod
se
je
še
svetila
pozabljena
jagodica
kakor
rubinova
solza
.
Beli
,
po
vročini
napol
omamljeni
in
po
cvetličnem
soku
vrtoglavi
metulji
so
trudno
tavali
nad
belocvetnim
grahom
in
salato
,
nad
vrtnicami
in
drugimi
žlahtnimi
cvetlicami
.
Na
hodniku
me
je
srečala
plaha
postarna
dekla
.
Tiho
,
po
prstih
,
je
odnesla
mojo
posetnico
in
mi
pokazala
v
sobo
prvega
nadstropja
.
Komaj
sem
potrkal
in
odprl
,
že
je
močno
zadišalo
po
zastalem
tobačnem
dimu
.
Okajene
stene
so
krasili
zemljevidi
in
stari
bakrorezi
,
že
vsi
obledeli
in
rjavo
omaroganj
.
Po
stolih
,
po
naslanjaču
,
na
dolgi
mizi
,
na
oknih
in
na
tleh
,
povsodi
so
se
valjale
odprte
ali
zaprte
knjige
,
zvezki
,
rokopisi
.
Na
pisalni
mizi
se
je
šopiril
velikanski
črnilnik
poleg
zvonca
,
roženega
sipalnika
in
ribniškega
muhalnika
.
Iznad
pepelnika
se
je
dvigal
dim
napol
dogorele
smotke
.
Svinčniki
so
se
dolgočasili
na
vseh
koncih
in
krajih
.
Med
oknoma
je
čepel
star
skesan
kovčeg
.
V
tej
s
obi
torej
je
prenašala
Olga
kaprice
naglo
razburjenega
čudaka-dlakocepca
,
kadar
ga
je
obsedel
in
onegavil
varavi
demon
pisateljskega
slavohlepja
.
Sredi
gostega
tobačnega
dima
,
kakor
homerski
bog
v
oblakih
,
je
stal
moj
mali
pa
hudi
ravnatelj
Milan
Jarnik
,
čokat
in
kosmat
ko
povodni
mož
.
Belina
dolgih
brkov
,
široke
brade
in
močnih
obrvi
se
je
lepo
podajala
rdečemu
obličju
.
Stisnjeni
kratki
obraz
,
kljunasti
tanki
nos
in
živahne
oči
so
značile
radojeznega
moža
.
Na
črnem
motvozku
mu
je
visel
zlato
obrobljen
ščipalnik
.
„
O
—
vendar
enkrat
!
“
me
je
sprejel
z
gromkim
zvočnim
glasom
zdravih
starih
mož
in
mi
ponudil
stol
.
„
Olga
mi
je
že
povedala
...
Veseli
me
,
da
vas
zopet
vidim
,
gospodine
!
Sčasoma
se
marsikaj
izmakne
in
izmuzne
spominu
,
ali
vas
pametujem
prav
dobro
—
hahaha
!
—
delali
ste
nepotrebne
pesmi
.
No
,
na
Dunaju
ste
avansirali
,
kakor
kaže
vizitka
.
Za
to
se
zahvalite
vzorni
šoli
našega
urada
!
Čestitam
vam
!
“
Priklonil
sem
se
nemo
.
Govoril
je
tako
na
glas
,
kakor
bi
bila
soba
polna
poslušalcev
.
„
Mene
pa
so
kar
upokojili
,
kratkomalo
vrgli
med
staro
šaro
!
“
se
je
jel
gnevati
in
njegov
obraz
ni
bil
več
prijazen
,
ampak
resen
,
strog
,
skoraj
ljut
,
kakor
svoje
dni
v
uradu
.
„
Škandal
!
Delaj
še
tako
zvesto
,
vestno
in
uspešno
,
tlačani
,
kar
moreš
,
neznana
ti
bodi
zabava
in
razvedrilo
,
posvečuj
vse
svoje
moči
le
službi
—
vse
zastonj
!
Lepega
ali
grdega
dne
ti
vele
:
Alo
,
starec
,
ne
maramo
te
več
!
Izgini
!
S
poti
!
Z
luči
!
Mladina
mora
naprej
!
“
Zakašljal
je
posmehljivo
in
jel
hoditi
po
sobi
gori
in
doli
.
„
Svoj
čas
se
bo
morala
umakniti
tudi
mladina
,
gospod
ravnatelj
!
“
„
A
—
kaj
!
Slaba
tolažba
,
gospodine
!
Jaz
prestar
?
O
—
čil
in
krepak
sem
,
hvala
Bogu
,
in
do
jedra
zdrav
,
kakor
svoj
čas
kot
asistent
.
Kopljem
se
po
dvakrat
na
teden
v
toplicah
,
pa
čisto
po
nepotrebnem
,
nimam
ne
revmatizma
,
ne
bolnih
živcev
.
Tako
sem
še
presneto
gibčen
,
da
bi
se
mogel
z
levo
nogo
popraskati
za
desnim
ušesom
,
hahaha
!
“
Smejala
sva
se
oba
,
on
bolj
žalostno
.
„
Kdo
pa
načeluje
vašemu
uradu
na
Dunaju
,
gospod
Kalan
?
“
„
Ravnatelj
Vaclav
Kvapil
,
jako
priljubljen
gospod
.
“
„
O
,
Kvapila
poznam
pa
jako
dobro
!
Služila
sva
nekaj
let
skupaj
.
Lani
in
predlanskim
je
letoval
tudi
on
na
Bledu
.
Letos
pa
jo
je
popihal
menda
drugam
.
Še
prav
dobra
prijatelja
sva
z
Vaclavom
.
“
„
Kakor
vidim
,
mnogo
pišete
,
gospod
ravnatelj
!
Kako
prijetno
mora
biti
pisateljevanje
ob
jezeru
!
To
so
znali
ceniti
že
Plinij
,
Horacij
in
Katul
.
“
„
Pišem
,
gospodine
,
da
,
toda
nobenih
pesmi
,
ampak
nekaj
resnega
,
koristnega
!
“
„
Ali
gospodične
hčerke
ni
doma
?
“
sem
vprašal
in
pogledal
na
svoj
šopek
.
„
Olga
pomaga
spodaj
v
kuhinji
,
da
se
čim
prej
kaj
zasmodi
ali
zasoli
,
“
se
je
poleg
svoje
navade
šalil
hudomušni
oče
.
Vzel
je
zvonec
s
pisalne
mize
,
odprl
vrata
,
pozvonil
in
zaklical
:
„
Olga
!
“
Nato
pa
se
je
obrnil
zopet
k
meni
,
rekoč
:
„
Vaš
šopek
bo
pa
res
lepo
dišal
,
ako
ostaneva
še
kaj
dolgo
tukaj
.
Prosim
,
preseliva
se
v
naš
titularni
salon
!
“
Šla
sva
v
sosednjo
sobo
.
Najprvo
sem
zagledal
klavir
;
na
njem
je
počival
kup
not
.
Tipke
so
bile
že
precej
rumene
;
režale
so
se
mi
kakor
zobovje
nevarne
zverine
.
Na
mizi
,
pokriti
s
krasno
vezenim
dolgim
namiznikom
,
sta
zraven
lepe
cvetlične
vaze
ležala
dva
rdečeplišasta
albuma
za
fotografije
.
Ob
mizi
je
vabila
zelena
zofa
in
nizki
stoli
,
vsi
prijetno
zeleni
kakor
špinača
.
Na
stenah
so
paradirale
pisane
razglednice
in
ponarejene
japonske
pahljače
v
lično
pletenih
slamnatih
oponah
,
veliko
ogledalo
in
slabe
tuje
slike
,
tovarniški
posnetki
,
katerim
ne
uideš
izlepa
.
Pri
oknih
so
zelenele
širokolistne
lepotične
rastline
.
Pod
mizo
in
pred
klavirjem
sta
bili
preprogi
.
Slišal
sem
lahne
korake
in
zagledal
Olgo
v
bledorožnati
obleki
.
Na
levici
se
ji
je
svetila
preprosta
srebrna
zapestnica
;
sicer
ni
imela
nobenega
okraska
na
sebi
.
Komaj
je
prišla
,
že
se
mi
je
zdelo
lepše
in
prijetneje
v
titularnem
salonu
.
Ko
sem
ji
podal
šopek
,
se
je
—
nekoliko
v
zadregi
—
zahvalila
in
zardela
.
V
tem
dražestnem
ognju
se
mi
je
zdela
tako
ljubka
in
čarobna
,
da
bi
jo
bil
najrajši
prisrčno
objel
in
vroče
poljubil
—
pa
smo
se
le
pogovarjali
o
vročini
pasjih
dni
.
„
Na
klavirnem
stojalu
je
četveroročna
skladba
,
“
sem
dejal
,
ko
smo
sedli
.
„
Gospodična
,
s
kom
pa
igrate
?
“
„
Z
gospodično
Balenovičevo
.
“
„
Ali
znate
tudi
vi
,
gospodine
?
“
me
je
vprašal
oče
.
„
Malo
,
gospod
ravnatelj
!
“
„
No
,
pa
poizkusita
!
Le
kar
po
domače
!
Pri
nas
ni
nobenih
ceremonij
.
Klavir
je
že
star
;
nič
ne
de
,
če
ga
malo
polomita
.
Tudi
nič
ne
de
,
če
pritisneta
v
naglici
kje
napačno
—
saj
imam
že
utrjena
ušesa
.
“
Olga
se
je
nasmehnila
tiho
,
potrpežljivo
in
me
pogledala
,
kakor
bi
me
prosila
,
naj
oprostim
besede
odkritosrčnega
papana
.
Slekel
sem
rokavici
in
sedla
sva
h
klavirju
.
Meni
ni
bilo
do
umetniške
slave
,
Bog
vari
,
bilo
mi
je
le
do
tega
,
da
smem
sedeti
tako
blizu
lepega
dekleta
!
Skladba
je
bila
v
as-duru
,
precej
lahka
.
Početkoma
je
bilo
vse
dobro
,
da
,
vzorno
,
in
niti
sam
Liszt
se
ne
bi
mogel
postaviti
bolje
od
mene
,
zakaj
prve
tri
takte
nisem
imel
kaj
opraviti
.
Čutil
sem
moč
in
veselje
,
da
bi
prebil
tudi
trideset
taktov
zapika
in
še
več
enako
vzorno
.
Kmalu
pa
sem
moral
sodelovati
.
Moja
desnica
se
je
večkrat
dotaknila
Olgine
levice
.
Poleg
sebe
sem
čutil
mlado
deviško
telo
in
od
njenih
las
je
prihajala
fina
,
fina
in
vendar
opojna
vonjava
.
Kadar
sta
se
zadeli
najini
roki
,
me
je
prešinil
tajnosladak
plamen
po
vsem
životu
.
Kmalu
sem
bil
prijetno
omamljen
in
moji
prsti
so
jeli
nerodno
plesati
več
po
Olgini
mehki
in
gorki
roki
nego
po
trdih
in
hladnih
tipkah
.
Delali
so
grdo
zmešnjavo
,
kazili
lepo
harmonijo
in
klavir
je
dajal
čudno
neubrane
in
obenem
smešne
akorde
od
sebe
.
„
Oho
!
“
se
je
uprl
najin
poslušalec
.
„
Dovolj
!
Dovolj
!
Klavir
je
danes
preveč
razglašen
!
Olga
,
tete
ni
doma
,
morala
boš
nazaj
v
kuhinjo
!
“
Smejala
sva
se
,
nehala
brenkati
in
vstala
.
Tedaj
sem
zapazil
iia
mizici
šahovnico
.
Obšla
me
je
srečna
misel
.
„
Gospodična
ali
igrate
šah
?
“
„
Zna
nekoliko
,
“
je
odgovoril
oče
namesto
nje
.
„
Šah
mi
je
najljubša
zabava
!
“
sem
se
hitro
zlegal
,
Bog
mi
odpusti
greh
,
saj
se
nisem
prvikrat
.
„
Šah
je
vsem
igram
kralj
!
“
„
No
,
pa
šahajta
,
samo
danes
ne
!
“
je
velel
ravnatelj
.
„
Le
kar
pridite
,
kadar
hočete
,
jutri
ali
v
nedeljo
popoldne
!
Nemara
vas
bom
tudi
še
kaj
vprašal
o
poštnih
razmerah
na
Dunaju
.
“
„
Jako
me
bo
veselilo
,
ako
vam
bom
mogel
ustreči
.
Zahvaljujem
se
najlepše
za
prijazno
vabilo
in
se
vam
klanjam
,
gospod
ravnatelj
!
“
„
Na
svidenje
,
gospodine
!
“
„
Jutri
bo
domači
koncert
pri
Balenovičevih
,
“
mi
je
dejala
Olga
,
ko
sva
šla
po
stopnicah
.
„
Vsako
soboto
se
tam
prav
dobro
zabavamo
.
Ali
pridete
tudi
vi.
gospod
Kalan
?
“
„
Mene
ni
še
nihče
povabil
,
gospodična
!
“
Stopila
sva
na
vrt
.
„
Moja
teta
!
“
je
rekla
Olga
tiho
.
Proti
nama
se
je
med
grozdjičem
zibala
jako
životna
postarna
dama
.
Kakor
mati
zemlja
,
tako
je
bila
tudi
debela
gospodična
Brigita
Ogrizova
uploščena
na
severnem
in
južnem
tečaju
in
je
merila
,
od
nog
do
glave
skoraj
manj
kakor
pa
okoli
svojega
ekvatorja
.
Velikopotezen
je
bil
njen
obraz
,
velikopotezen
zlasti
njen
nos
.
Na
ošabni
glavi
je
vriskal
pisan
slamnik
z
bogatim
okitom
,
ogromna
stavba
,
ki
jo
je
svak
Jarnik
imenoval
babilonski
stolp
.
Od
tolstega
vratu
ji
je
bingljala
pozlačena
verižica
z
lornjeto
.
Oguljene
rokavice
so
obujale
misli
o
častitljivi
dobi
Valvazorjevi
.
Levica
je
nosila
zeleno
mrežo
za
pletenje
in
solnčnik
.
Občudovanja
vredno
je
bilo
mirno
dostojanstvo
tetinega
premikanja
.
Mnogokrat
je
postala
in
počakala
svojega
sila
debelega
mopsa
,
ki
je
ves
truden
komaj
,
komaj
sopihal
za
svojo
zaščitnico
.
Poznalo
se
mu
je
,
da
živi
v
obilju
.
Oba
sta
mi
bila
zoprna
na
prvi
pogled
.
Noben
še
tako
prismojen
futurist
si
ne
bi
mogel
misliti
manj
ljubeznive
device
.
„
Pubi
,
Pubica
!
“
je
vabila
neokretnega
psa
,
okrašenega
z
ognjenordečim
trakom
,
na
katerem
je
zvončkal
kraguljček
.
Počasi
sta
se
bližala
.
Tetina
trdo
poskrobljena
krila
so
šumela
tajistveno
.
Solnce
je
sijalo
,
nebo
je
molčalo
,
jezero
je
poslušalo
,
vetru
je
zastajala
sapa
,
teta
je
šumela
,
mops
je
cingljal
:
bili
so
nepozabni
,
slovesni
trenutki
!
Predstavil
sem
se
in
ponižno
upognil
hrbtenico
.
Ona
—
debela
teta
—
me
je
pozorno
premerila
skozi
lornjeto
in
pokimala
malomarno
,
visokostno
.
In
na
turnu
babilonskem
so
pokimale
tudi
paradne
rožice
,
vse
,
pisane
in
bele
.
On
—
debeli
mopsus
—
me
je
blagovolil
povohati
,
se
oholo
obrnil
in
mi
pokazal
rep
.
Schopenhauerski
pesimizem
se
je
cvrl
prevzetni
pasji
priskuti
v
izbuljenih
očeh
.
Pubi
je
bil
res
grd
,
antipatičen
pes
,
bil
je
Terzit
celo
med
ostudnimi
mopsi
—
in
vendar
sem
ga
nameraval
pohvaliti
,
samo
da
bi
se
prikupil
Olgini
kisli
teti
!
„
Konj
,
slon
,
zlasti
pa
pes
so
človeku
najumnejši
in
najzvestejši
tovariši
,
“
sem
začel
fino
.
„
Mopsi
vobče
niso
najboljši
in
najlepši
psi
.
Pubica
pa
se
mi
zdi
tak
mops
,
da
mu
ga
ni
kmalu
para
!
“
Po
Olginem
obrazu
je
zaigral
kratek
nasmeh
.
Debela
teta
pa
me
je
motrila
nevšečno
;
sumila
je
,
da
jo
imam
za
norca
.
Vendar
se
je
pritajila
in
pogoltnila
jezico
.
Tudi
mopsus
me
je
gledal
kritično
,
zlovoljno
.
„
Pa
se
vendar
ne
šalite
?
“
je
vprašala
stara
devica
preteče
,
z
neprijetnim
nasmehom
.
„
Bog
ne
zadeni
,
velečastita
gospodična
!
“
Ona
je
nežno
božala
svojega
goreče
ljubljenega
debeluha
,
jaz
pa
sem
namežiknil
Olgi
ter
slavil
pasjo
grdobo
:
„
Videl
sem
že
mnogo
mopsov
v
domovini
pa
tudi
zunaj
domovine
.
Toda
na
tako
čisto
pasmo
nisem
naletel
še
nikoder
.
Pubi
je
lahko
ponosen
na
svoje
čistokrvne
pradede
,
ki
so
bili
vsi
pravi
mopsi
in
so
se
stanovitno
ogibali
vseh
kodrulj
in
pinčulj
ter
ohranili
svojim
mopsuljam
neomajno
zvestobo
.
Zato
moremo
reči
z
mirno
vestjo
:
Pubi
je
idealen
mops
,
Pubi
je
vseh
evropskih
mopsov
biser
!
“
Te
laskave
,
s
spodobno
resnobo
izrečene
besede
so
vendar
nekoliko
ugladile
njene
poteze
,
okorele
v
ošabnosti
in
togoti
.
„
Ali
si
slišal
,
Pubica
?
“
je
zahreščala
s
počenim
glasom
in
vzdihnila
:
„
Žalibog
siromak
ni
čisto
zdrav
!
Tare
ga
naduha
.
“
„
To
je
menda
njegova
edina
napaka
,
milostiva
!
Toda
kdo
bi
zahteval
od
posvetnega
mopsa
,
da
bi
bil
docela
popoln
!
Pspsps
,
Pubi
,
pspsps
!
“
Žlahtnega
kužka
pa
ni
prav
nič
ganila
moja
prijaznost
.
Ni
se
mu
zdelo
niti
vredno
,
da
bi
količkaj
pomigal
z
repom
.
„
Moj
Pubica
ima
tukaj
bratca
,
ki
je
še
debelejši
.
Ime
mu
je
Bussi
.
Ali
blejski
otroci
so
strašno
hudobni
.
Še
povsodi
sta
imela
Pubica
in
Bussi
mir
,
saj
ne
storita
nikomur
nič
žalega
.
Blejski
paglavci
pa
jima
nagajajo
,
se
jima
pačijo
in
ju
dražijo
.
Da
jih
matere
ne
pouče
,
kaj
se
spodobi
!
Na
Bledu
ne
poznajo
nobene
dostojnosti
,
nobene
morale
!
Psička
moje
prijateljice
Mirni
pobalini
ne
kličejo
Bussi
,
ampak
Pujsi
,
z
respektom
povedano
.
Pomislite
,
gospod
Kalan
,
Pujsi
!
“
„
Milostiva
gospodična
,
to
je
vsekako
občutna
žalitev
pasje
časti
.
“
„
Ah
,
svet
je
dandanes
hudo
pokvarjen
in
zloben
!
“
Zvonilo
je
poldne
.
Poslovil
sem
se
in
milostno
me
je
blagovolila
odpustiti
ona
,
mogočna
gospodična
Brigita
Ogrizova
,
superarbitrirana
devica
in
birič
blejske
morale
.
Drugo
jutro
sem
sedel
na
Osojnikovem
vrtu
.
Jezero
,
uganka
večne
lepote
,
je
ležalo
svečano
mirno
v
svojem
pisanem
okviru
.
Le
tu
in
tam
so
orale
gladino
zale
ladjice
in
vlekle
svetle
brazde
za
sabo
;
nekatere
so
razpele
lična
jadra
.
V
jezeru
so
se
ogledovali
beli
poletni
oblaki
in
višnjevo
nebo
.
Solnce
je
veselo
igralo
na
zelenih
vodah
in
na
peskovitem
dnu
.
Krasen
vodomec
,
svetega
Martina
ptiček
,
je
švignil
,
krilat
smaragd
,
bliskoma
mimo
mene
.
Ure
in
ure
bi
sanjala
duša
,
očarana
po
večno
novi
,
premembe
,
polni
lepoti
.
Domišljija
mi
je
kazala
Bled
v
pomladanji
radosti
.
Pisani
ptiči
opevajo
srečno
ljubezen
.
Tisočeri
beli
in
rdeči
cveti
gledajo
v
vodo
,
tisočeri
šopki
gledajo
iz
vode
.
Ali
še
lepše
je
na
Bledu
,
kadar
razlije
velika
umetnica
jesen
po
obrežju
in
jezeru
vse
svoje
boje
,
neznane
vigredi
in
poletju
.
In
pozimi
!
Zamrzlo
jezero
je
en
sam
lep
velik
opal
,
otok
je
ves
v
prebelih
čipkah
;
koder
so
se
poleti
vozili
plavi
in
ladje
,
zvončkljajo
sedaj
sani
,
zvene
svetle
drsalke
.
Bled
v
mladi
vesni
,
v
poletnem
čaru
,
v
pisani
jesenski
obleki
,
v
kristalnem
zimskem
plašču
—
koliko
divne
krasote
!
Storilo
se
mi
je
inako
:
domislil
sem
se
oslepelih
...
Prihajala
je
Minka
.
Stopala
je
počasi
,
obotavljaje
se
.
Rdečo
ruto
si
je
potegnila
globoko
pod
čelo
.
Kako
se
je
izpremenilo
pri
Osojnikovih
,
odkar
je
obolel
sosedov
Jaka
!
Vsak
je
tiho
opravljal
svoje
delo
.
Nemo
so
hodili
ko
sence
.
Celo
Janezek
je
tiho
pestoval
svojega
mucka
,
kadar
ni
delal
napote
v
kuhinji
ali
na
njivi
.
Kako
se
je
izpremenila
vkratkem
zlasti
Minka
,
prej
tako
vesela
,
razposajena
!
Noč
in
dan
je
ugibala
in
sanjarila
o
ljubljenem
bolniku
;
vso
dušo
ji
je
prepajala
obupna
žalost
.
Kar
ostrašil
sem
se
,
ko
sem
ji
pogledal
v
otekle
objokane
oči
.
„
Obha
—
“
je
začela
,
ali
glas
ji
je
zastal
v
grlu
.
„
Obhajali
ga
bodo
!
“
je
zamolklo
izpregovorila
z
veliko
muko
.
„
Jaka
je
čisto
onemogel
,
slab
...
tak
...
oh
!
Liza
mu
streže
.
“
Zaihtela
