raznihrečeh
,
ki
sta
jih
že
doživela
po
svetu
.
Kmalo
se
jima
pridruži
velik
mož
vitke
rasti
v
mornarskej
opravi
.
Jaka
in
Aleš
mu
naredita
prostor
in
ta
sede
zraven
nju
prijazno
ju
pozdravivši
.
„
Čegava
je
ta
ladija
v
luki
z
angleško
zastavo
?
“
praša
.
prišlec
čez
nekaj
časa
,
ko
je
popil
černo
kavo
ter
si
zažgal
smodko
.
„
Kupčijskega
društva
v
Londonu
,
“
odverne
Jaka
.
„
In
njen
poveljnik
?
“
„
Sedaj
sem
jaz
,
ker
se
nam
je
kapiten
zgubil
.
“
„
Tedaj
imate
tudi
vi
nesrečo
,
kot
jaz
.
Tudi
meni
se
je
izgubil
mlad
mornar
,
kterega
sem
ravno
mislil
izvoliti
za
kapiténa
zarad
njegove
marljivosti
in
priročnosti
.
“
„
Kam
pa
se
je
zgubil
?
“
ročno
popraša
Aleš
.
„
Na
Filipinskih
otokih
sem
obiskal
nekega
Španjolca
,
ki
imá
,
ondi
na
samoti
veliko
posestvo
.
Nekega
večera
smo
sedeli
skupaj
na
vertu
in
pili
čaj
.
Kar
se
nakrat
posveti
poslopje
in
rudeč
plamen
švigne
iz
strehe
.
Vsi
nakrat
planemo
kviško
in
hitimo
otimat
,
kar
bi
bilo
mogoče
;
v
tem
trenutku
pa
plane
po
nas
celo
kerdelo
černih
divjakov
z
groznim
vpitjem
in
njihne
sulice
so
padale
tik
nas
.
Po
sreči
smo
imeli
pri
sebi
nekaj
orožja
in
branili
smo
se
jim
toliko
časa
,
da
so
prišle
ženske
v
varstvo
,
potem
pa
smo
jo
tudi
mi
pobrali
v
zidan
hram
,
kterega
ni
mogel
razdejati
plamen
.
Divjaki
so
napenjali
vse
moči
polastiti
se
nas
,
pa
ni
se
dalo
,
ker
naše
orožje
je
imelo
veliko
večo
prednost
pred
onim
.
Tolovaji
so
odšli
,
ker
niso
mogli
nič
opraviti
,
mi
pa
smo
se
zbrali
na
pogorišču
.
Bili
smo
vsi
nepoškodovani
,
samo
dveh
je
manjkalo
:
enega
hlapca
,
ki
je
ležal
mertev
za
plotom
in
mojega
mladega
mornarja
Ferdinanda
.
Preiskali
smo
vse
kote
,
pa
ni
ga
bilo
nikjer
.
Drugo
jutro
nam
pove
neka
malajska
deklica
,
da
je
videla
v
gozdu
divje
može
,
ki
so
gnali
seboj
nekega
belega
človeka
.
—
Sedaj
smo
bili
prepričani
,
da
je
Ferdinand
v
sužnosti
.
Poskušali
smo
mnogo
rešiti
ga
,
ali
ni
se
dalo
.
Ondotni
poveljnik
obljubil
je
,
da
zbere
nekaj
mož
,
ki
bi
se
podali
v
notranji
otok
,
ali
rekel
je
,
da
to
ne
bo
zadosti
,
temuč
bilo
bi
treba
,
da
bi
tudi
jaz
dobil
kaj
vojakov
,
da
bi
bila
truma
nekoliko
bolj
izdatna
.
V
ta
namen
sem
se
pripeljal
tu
sem
,
da
bi
poprosil
holandskega
poglavarja
za
nekaj
pomoči
,
potem
pa
bomo
skusili
,
če
kaj
opravimo
.
—
Mladenča
je
res
škoda
,
ker
je
tako
bistre
glave
,
tukaj-le
imam
še
njegovo
pismo
do
matere
v
Ameriki
,
ktero
je
ravno
mislil
oddati
drugo
jutro
ter
ga
meni
izročil
.
Nate
,
berite
!
“
Aleš
vsame
še
ne
zapečateno
pismo
ter
bere
:
Preljuba
mati
!
O
,
ko
bi
vi
vedeli
,
koliko
lepega
in
čudovitega
sem
že
videl
po
svetu
,
odkar
sem
se
ločil
od
vas
!
Z
morjem
sem
se
že
čisto
seznanil
in
moj
gospod
ima
me
tako
rad
,
da
mi
je
obljubil
kmalo
kmalo
izročiti
mi
poveljstvo
na
ladiji
.
To
bo
veselje
!
gotovo
,
draga
mati
,
boste
se
tudi
vi
veselili
mojega
naglega
napredka
.
Služba
bo
dobra
in
lehko
bova
obadva
izhajala
boljše
nego
doslé
,
ko
še
jaz
nisem
mogel
nič
prislužiti
.
Sedaj
smo
daleč
daleč
tam
na
azijatskih
otocih
,
tako
daleč
,
da
si
vi
še
misliti
ne
morete
,
kajti
primerjaje
vašo
pot
iz
Evrope
v
Ameriko
je
toliko
,
kot
nič
.
Sedaj
stanujemo
pri
nekem
bogatem
Španjolcu
,
ki
ima
veliko
posestvo
v
prijaznej
dolini
,
obdanej
krog
in
krog
z
obraščenimi
hribi
.
Ravno
tak
kraj
mora
biti
tudi
v
vašej
domovini
v
Evropi
,
kakor
ste
mi
včasih
pravili
.
Čez
leto
in
dan
upam
,
da
se
bova
zopet
srečno
videla
.
Potlej
vam
bom
pripovedoval
svoje
dogodbe
natanjko
,
da
boste
vedeli
,
kaj
se
vse
po
svetu
vidi.
Tudi
sem
napisal
že
celo
knjigo
svojih
potopisov
,
ktere
je
rekel
moj
gospod
,
da
jih
moram
dati
na
svitlo
.
Z
Bogom
,
predraga
mati
!
Priserčno
vas
pozdravlja
iz
daljave
Vaš
hvaležni
sin
Ferdinand
Senčar
.
Aleš
sam
svojim
očem
ni
upal
,
je-li
res
,
kar
bere
.
Ferdinand
Senčar
—
to
ime
mu
je
zvenelo
po
ušesih
.
Ko
ne
bi
bil
čutil
sam
svojega
serca
glasneje
biti
in
potnih
kapelj
,
ki
so
mu
tekle
po
čelu
,
mislil
bi
bil
,
da
se
mu
sanja
.
„
Senčar
?
“
pravi
ves
zavzet
,
„
tako
se
imenuje
naša
rodovina
,
in
Ferdinand
imenuje
se
moj
brat
,
o
kterem
so
mi
pravili
oče
,
da
živi
v
Novem-Jorku
“
.
„
Da
da
,
v
Novem-Jorku
je
bil
pri
svojej
materi
“
,
pravi
ptuji
gospod
,
„
ondi
se
je
izšolal
,
potem
pa
je
stopil
v
službo
na
mojej
ladiji
.
Pravil
mi
je
,
da
sta
se
brat
in
oče
zgubila
,
da
nihče
ne
vé
za-nju
,
mati
pa
živi
v
Ameriki
,
ne
ravno
brezskerbno
,
ker
nima
nobene
pomoči
in
vsa
upanje
je
stavila
v
sina
,
ki
jej
je
bil
vedno
zeló
vdan
.
“
„
Ferdinand
moj
brat
!
“
djal
je
Aleš
ves
zavzet
,
„
ti
si
v
sužnosti
,
moj
oče
so
bili
v
sužnosti
in
jaz
tudi
.
—
Dokler
je
kaka
kaplja
kervi
v
meni
,
ne
jenjam
,
da
te
rešim
.
Hej
,
častiti
gospod
,
tudi
jaz
se
vam
pridružim
,
bil
sem
nekdaj
vojak
in
dobro
znam
rabiti
orožje
,
kakoršno-koli
.
Ali
rešim
brata
,
ali
pa
poginem
!
“
Amerikanec
je
bil
zeló
vesel
,
ne
le
da
je
dobil
človeka
,
kterega
v
serce
peče
nesreča
bližnjega
,
temuč
lastnega
brata
,
brata
nesrečnega
Ferdinanda
,
ki
si
bo
gotovo
vse
prizadjal
rešiti
ga
.
„
Vi
drugi
“
,
nadaljuje
Aleš
,
„
odpravite
se
,
ali
koj
proti
domu
,
ali
pa
počakajte
v
Kalkuti
,
jaz
ne
grem
od
tod
,
preden
ne
dobim
brata
“
.
Staremu
Jaku
je
zabliščala
solza
v
očeh
,
tako
je
bil
ganjen
od
takove
bratovske
ljubezni
.
„
Ne
“
,
djal
je
,
„
mi
ne
gremo
domu
.
Skupaj
smo
delili
nevarnosti
doslé
,
delimo
jih
še
odslé
.
Vsi
skupaj
poidemo
tje
,
da
rešimo
mladenča
.
Če
prav
me
že
težé
leta
,
pa
si
vendar
vedno
še
upam
kaj
opraviti
proti
divjakom
,
in
moji
matrozi
,
hej
!
ti
bodo
pokazali
,
da
so
pravi
Angleži
,
ki
se
ne
boje
kar
si
bodi
“
.
—
Tako
je
bila
vojska
sklenjena
proti
divjakom
,
o
kterih
še
vedeli
niso
,
kje
prav
za
prav
stanujejo
.
Amerikanski
kapitén
je
dobil
še
nekaj
bojaželjnih
mladih
vojakov
,
ki
so
prišli
iz
raznih
krajev
tu
sem
,
bolj
iz
radovednosti
,
nego
iz
kacega
namena
.
—
Tretji
dan
je
bilo
že
vse
pripravljeno
in
obe
ladiji
ste
odrinili
proti
Filipinskim
otokom
.
—
Na
Filipinskih
otokih
se
je
nabralo
tudi
že
nekaj
oboroženih
mladenčev
,
bili
so
večidel
Španjolci
.
Amerikanski
kapitén
Robert
L**
je
poveljstvo
cele
armade
izročil
Alešu
,
ki
je
imel
največ
skušnje
v
tej
reči
.
Aleš
je
preštel
in
pregledal
svojo
četo
,
ki
bi
se
smela
res
komaj
četica
imenovati
.
Bilo
je
šestdeset
zmožnih
mož
,
en
pogorski
top
,
dva
osla
z
brešnom
in
velik
lovski
pes
„
Kander
“
,
kterega
je
ondotni
španski
naseljenec
nalašč
privadil
divjake
slediti
,
kar
jim
je
ta
čas
ravno
prav
prišlo
.
Pa
tudi
to
malo
četo
je
razdelil
Aleš
na
tri
enake
dele
.
Napravil
je
tri
stotnije
po
dvajset
mož
,
ki
jih
je
šaljivo
imenoval
„
bataljone
“
.
Pervej
,
kjer
so
bili
večidel
mornarji
,
top
in
pes
Kandor
,
zapovedal
je
kapitén
Robert
,
drugej
Jaka
,
tretjej
pa
kjer
so
bili
večidel
Španjolci
in
tovorna
osla
,
postavil
je
poveljnika
mladega
holandskega
oficirja
,
ki
se
je
prostovoljno
pridružil
v
Bataviji
tej
vojni
.
Poveljnik
vsej
tej
armadi
pa
je
bil
Aleš
.
Odpravili
so
se
v
hribovje
,
kjer
se
jim
je
zdelo
,
da
morajo
biti
divjaki
.
—
Pot
je
prihajala
vedno
slabeja
,
čem
bolj
so
se
bližali
notranjemu
delu
otoka
;
slednjič
je
pot
popolnoma
zginila
in
morali
so
se
plaziti
dalje
po
germovji
.
Zvečer
so
napravili
majhen
tabor
ter
zakurili
ogenj
,
krog
pa
so
razpostavili
straže
,
da
bi
bili
varni
po
noči
.
Vse
je
bilo
vredjeno
,
kot
pri
navadnih
vojskinih
trumah
.
Tretji
dan
so
prišli
na
široko
plan
,
ki
je
bila
samo
z
germičevjem
obraščena
.
Daleč
tam
v
zakotji
so
se
dvigale
strme
skale
,
in
pod
skalami
so
bila
znati
človeška
stanovališča
.
„
Tu
bo
nemara
Ferdinand
“
djal
je
Aleš
,
„
kakor
se
mi
dozdeva
,
vas
je
precaj
obširna
,
le
krepko
naprej
!
kmalo
bomo
pri
stolnem
mestu
roparskih
divjakov
in
vzeli
ga
bomo
kar
z
naskokom
“
.
To
popotovanje
ni
bilo
ravno
dolgočasno
,
ker
so
bili
vojaki
sami
mladenči
,
mladina
pa
je
rada
vesela
,
in
vedno
je
vedel
kdo
kako
povedati
.
—
Imeli
so
še
dobro
uro
hoda
do
onih
koč
,
ko
eden
vojakov
zapazi
,
da
je
pes
zginil
.
Dolgo
so
ga
klicali
,
pa
ni
ga
bilo
od
nikoder
.
„
Najberš
je
izvohal
divjake
“
,
pravi
Aleš
,
„
zatoraj
le
pozor
in
ostanite
skupaj
“
.
Prišli
so
do
neke
ožine
,
kjer
je
peljala
pot
proti
onej
vasi
.
Aleš
je
razposlal
ogleduhe
na
vse
kraje
,
da
bi
ogledali
okolico
,
kjer
,
bi
bilo
najvarnejše
bližati
o
se
sovražnikovemu
stanišču
,
pa
vsi
so
prinesli
neugodna
sporočila
,
da
je
to
edina
pot
,
po
kterej
se
pride
tje
gori
,
ker
drugod
so
same
skale
in
goščava
.
Bilo
bi
vse
dobro
,
ko
bi
jih
le
sovražniki
ne
zapazili
,
preden
bi
prekoračili
ožino
,
sicer
bi
jih
od
zgoraj
lehko
do
zadnjega
potolkli
.
Previdno
so
potovali
dalje
,
in
bili
so
že
nekoliko
na
prostem
,
ko
zagledajo
zunaj
vasi
veliko
kerdelo
oboroženih
mož
,
ki
se
je
vedno
bolj
naraščalo
.
„
Tu-le
bo
pa
nemara
dovolj
opraviti
“
,
pravi
Aleš
,
„
gotovo
jih
pride
na
vsakterega
nas
najmanj
deset
,
le
urno
stopajmo
,
da
jim
uidemo
iz
tega
neugodnega
kraja
,
potlej
bo
že
kakó
.
Aleševa
vojska
je
prišla
zopet
na
plan
in
tudi
sovražno
kerdelo
je
odrinilo
naproti
.
Naši
niso
hoteli
koj
kervi
prelivati
,
zatorej
so
poslali
nekega
Španjolca
,
ki
je
dobro
razumel
jezik
teh
otočanov
,
k
sovražnikom
,
da
bi
jim
sporočil
,
naj
izročé
belim
možem
vjetega
,
ali
če
ga
ni
pri
njih
,
vsaj
povedó
,
kje
je
,
da
se
ne
bojo
po
nepotrebnem
bojevali
.
Poročnik
pride
kmalo
nazaj
in
naznani
,
da
ni
nič
opravil
.
„
Divjaki
terdijo
,
“
pravi
,
„
da
nima
njih
poglavar
nobenega
belega
sužnja
,
da
tudi
o
nobenem
ne
ve
,
zatorej
naj
beli
možje
pokojno
odidejo
,
ker
on
ne
želi
nikakoršnega
boja
.
“
Aleš
sedaj
prav
nič
ni
vedel
,
kaj
bi
počel
;
mogoče
,
da
res
ni
Ferdinand
tukaj
,
mogoče
pa
tudi
,
da
poglavar
laže
ter
si
skuša
tako
ohraniti
sužnja
.
Že
so
se
mislili
verniti
in
zopet
kje
drugej
poiskati
sovražnega
gnjezdišča
,
ko
pride
stari
Jaka
od
samotnega
drevesa
,
kjer
je
hotel
nastreljati
nekaj
ptičev
za
kosilo
in
prinese
seboj
lepo
okovani
žepni
nož
.
Kapitén
Robert
vzeme
ga
v
roke
in
vsklikne
ves
zavzet
:
„
To
je
Ferdinandov
nož
,
dobro
ga
poznam
,
ker
ga
je
večkrat
popustil
na
mojej
mizici
.
Sedaj
imamo
spričalo
,
da
je
Ferdinand
tukaj
in
da
se
je
poglavar
nesramno
legal
,
zató
mora
biti
kaznovan
.
—
Kje
je
bil
nož
?
“
„
I
no
,
tam-le
v
drevesu
je
tičal
;
nemara
ga
je
Ferdinand
sam
zasadil
,
ko
bi
ga
po
sreči
kdo
prišel
iskat
in
bi
po
naključbi
našel
nož
.
Dobro
,
da
ga
ni
nobeden
divjakov
še
dobil
.
“
„
Hajdi
!
sedaj
pa
le
dalje
,
“
zapoveduje
Aleš
,
„
necoj
mora
biti
Ferdinand
v
naših
rokah
,
sicer
razderemo
in
popalimo
do
zadnjega
klina
to
gnjezdišče
.
“
„
Dá
,
dá
,
mora
biti
!
“
kričali
so
vneti
vojaki
,
kterim
je
tudi
vino
v
popotnih
čutarah
nekoliko
obudilo
pogum
.
„
Živijo
,
naš
poveljnik
Aleš
!
“
Vsa
truma
se
je
pomikala
lepo
,
četveroverstno
vredjena
dalje
,
naravnost
proti
sovražnej
vasi
,
kjer
so
bili
tudi
divjaki
že
popolnoma
pripravljeni
na
boj
.
—
Kacih
tisoč
korakov
od
vasi
obstane
Aleš
.
Še
enkrat
pošlje
le
onega
Španjolca
k
sovražnikom
,
da
bi
izpustili
Ferdinanda
,
pa
zopet
se
je
vernil
z
enakim
sporočilom
.
Aleš
ogleda
še
enkrat
vso
vas
,
bile
so
same
lesene
bajte
,
le
na
desnej
strani
je
bilo
nekoliko
veče
,
štirivoglato
poslopje
,
sezidano
berž
ko
ne
iz
ilovice
.
—
Aleš
razpostavi
svojo
vojsko
v
rajde
,
spravi
tovorna
osla
v
zatišje
,
potem
pa
nameri
svoj
top
v
ono
zidovje
,
ki
je
bilo
po
njegovem
mnenji
poglavarjevo
stanovanje
,
in
sproži
.
—
Top
zagermi
,
siv
oblak
se
vzdigne
kviško
in
krogla
prižvižga
v
štirivoglato
zidovje
ter
odterga
vso
streho
na
levej
strani
.
Divjaki
so
stali
nekaj
časa
vsi
plahi
,
petem
pa
zaženó
strašen
krik
in
planejo
nad
malo
četo
.
—
Aleševo
povelje
predere
sovražni
krik
,
petelini
na
puškah
zaklopočejo
,
strel
zagermi
in
cela
versta
divjakov
valja
se
v
kervi
po
tleh
.
—
Zopet
postojé
nekaj
časa
,
potem
pa
se
še
divjiše
zaženó
proti
našim
.
V
drugič
zagermé
puške
in
pade
o
jih
ne
dosti
manj
od
prej
.
To
je
terpelo
nekaj
minut
in
sovražna
četa
se
je
že
zeló
skerčila
.
Niso
si
upali
dalje
divjaki
,
stopili
so
le
krog
poglavarjevega
poslopja
,
da
bi
varovali
vhod
.
Naši
so
bili
že
namenjeni
polastiti
se
z
naskokom
poglavarjeve
palače
,
kjer
je
moral
gotovo
Ferdinand
biti
zapert
,
ko
zagledajo
nakrat
od
nasprotne
strani
veliko
druhal
oboroženih
možakov
prihajati
.
Bilo
je
najberž
kako
sosednje
pleme
,
ki
je
slišalo
strel
ter
je
prišlo
na
pomoč
svojim
sosedom
.
Ta
druhal
je
bila
najmanj
trikrat
obilnejša
,
nego
prejšnja
,
zatoraj
je
začelo
Aleša
skerbeti
,
kako
se
bo
oteti
iz
te
nevarnosti
.
Braniti
se
takovi
množici
ni
bilo
mogoče
,
čeravno
so
bili
naši
oboroženi
z
dobrim
strelnim
orožjem
,
uni
pa
večidel
s
sulicami
in
kiji
.
Tudi
so
jeli
nekteri
Španjolci
že
godernjati
in
siliti
nazaj
,
bili
so
menda
že
siti
te
gorske
vojske
.
Kar
pa
je
bilo
največ
vzrok
tej
čmernosti
,
bile
so
prazne
steklenice
,
iz
kterih
so
prej
celo
pot
vlekli
in
si
hrabrili
sercé
.
Aleš
je
spoznal
,
da
ni
drugače
,
da
se
mora
umakniti
,
ako
noče
poginiti
med
divjaki
.
Zbral
je
svojo
četico
,
kjer
je
manjkalo
samo
treh
mož
,
ki
so
padli
v
boji
,
ter
nastopil
pot
nazaj
proti
goščavi
.
Divjaki
videvši
,
da
se
sovražnik
umiče
,
ostali
so
na
svojem
mestu
ter
niso
šli
za
njimi
;
gotovo
so
imeli
strah
pred
svinčenkami
,
saj
pa
je
tudi
bilo
na
kupe
mertvih
na
bojišču
.
Aleš
je
prišel
nazaj
k
gozdu
,
kjer
so
imeli
ravno
zvečer
pred
bojem
ležišče
.
Bila
je
ondi
temna
goščava
in
nizek
holmec
jih
je
zakrival
sovražnikovim
očem
.
Nekaj
streljajev
od
goščave
se
je
širilo
majhino
gorsko
jezero
in
tu
so
si
napravili
taborišče
.
Aleš
namreč
je
sklenil
počakati
še
nekaj
dni
tukaj
,
da
bi
sovražnika
prevaril
in
ga
potem
nenadoma
kako
noč
napadel
ter
osvobodil
brata
.
Razpostavil
je
na
okrog
straže
,
ki
so
se
menjale
vsaki
dve
uri
;
vse
je
bilo
prav
po
vojaški
uredjeno
.
—
Španjolci
,
ki
so
se
vedno
kisleje
deržali
,
bili
bi
radi
streljali
ptiče
,
ker
niso
imeli
mesá
,
pa
Aleš
jim
je
ostro
prepovedal
,
da
ne
bi
se
s
tem
izdali
sovražniku
in
potem
ves
up
po
nepotrebnem
razderli
.
Morali
so
biti
zadovoljni
s
kruhom
,
sirom
in
različnim
sadjem
,
ki
so
ga
imeli
seboj
.
Proti
večeru
stopi
Aleš
na
oni
holmec
,
da
bi
ogledal
bolj
natanko
okolico
;
kar
zagleda
od
daleč
posamnega
človeka
na
vso
moč
teči
,
in
kmalo
potem
prikaže
se
zadej
cela
kopica
še
druzih
ljudi
.
V
daljavi
ni
mogel
še
vsega
razločiti
,
ko
pa
je
oseba
bliže
prišla
,
spoznal
je
evropejsko
opravljenega
človeka
.
—
Alešu
je
radosti
zakipelo
serce
,
saj
je
vedel
,
da
ta
človek
ne
more
nihče
drugi
biti
,
nego
Ferdinand
.
Planil
je
k
svojim
tovaršem
,
ki
so
ravno
izkopavali
kotelji
,
da
bi
v
njih
po
noči
zakurili
ogenj
,
ter
jim
veli
urno
zgrabiti
orožje
.
Kar
so
dale
nogé
,
tekli
so
begočemu
naproti
;
najperva
sta
bila
Robert
in
Aleš
.
—
Begunec
videvši
bližati
se
pomoči
,
pospeši
še
bolj
korake
—
in
nekaj
minut
potem
zgrudi
se
ves
spehan
pred
Alešem
na
tlá
.
Divjaki
,
ki
so
mu
bili
že
čisto
za
petami
,
obstali
so
vsi
osupnjeni
,
kajti
gotovo
so
mislili
,
da
je
sovražnik
še
Bog
vé
kje
.
Kdo
more
popisati
veselje
,
ki
je
vladalo
sedaj
med
to
druščino
?
Vojaki
,
popolnoma
pozabivši
prejšnje
čmernosti
,
vriskali
so
in
pozdravljali
Ferdinanda
.
Nekteri
so
bili
celó
tako
prederzni
,
da
so
strelili
po
divjakih
,
ki
so
potem
urno
obernili
peté
ter
se
spustili
v
beg
.
„
O
gospod
Robert
!
“
jecljal
je
onemogli
mladeneč
,
„
vi
ste
moj
rešitelj
,
vi
ste
se
podali
v
takovo
nevarnost
zarad
mene
.
V
moji
moči
ni
,
vam
vsega
poverniti
,
Bog
naj
vam
poplača
to
blagoserčno
djanje
“
.
In
solzé
hvaležnosti
so
mu
kapale
po
licu
na
Robertove
noge
,
kterih
se
je
bil
oklenil
.
„
Pusti
to
,
ljubi
Ferdinand
“
,
pravi
na
to
Robert
,
„
vsakterega
je
dolžnost
pomagati
svojemu
bližnjemu
.
—
Glej
!
za
tvojo
poštenost
in
marljivost
ti
je
pripravil
Bog
še
veče
veselje
,
nego
le
rešiti
se
iz
sužnosti
.
Poglej
tega
mladenča
tu
zraven
,
—
objemi
ga
,
tvoj
brat
je
.
“
Ferdinand
se
skloni
kviško
,
v
tem
trenutku
pa
se
ga
je
že
oklenil
Aleš
in
objemajo
ga
,
govoril
je
polglasno
:
„
Ferdinand
moj
brat
!
“
—
Več
ni
mogel
spregovoriti
prevelicega
veselja
.
—
Dolgo
sta
se
deržala
oklenjena
ljubeča
brata
,
saj
sta
se
videla
danes
pervikrat
v
življenji
,
doslé
sta
se
poznala
samo
po
imenu
.
Solzé
priserčne
radosti
so
kapale
na
sklenjeni
roki
,
obadva
sta
čutila
le
eno
srečo
,
srečo
bratovske
ljubezni
.
Tudi
krog
stoječe
je
prevzel
ta
prizor
,
bili
so
ganjeni
in
terda
vojaška
serca
so
se
omečila
,
ki
nikdar
niso
poznala
solz
.
Ferdinand
,
ki
je
bil
zeló
utrujen
,
sedel
je
na
osla
in
vsa
vojska
se
je
napotila
proti
obrežji
,
kjer
ste
čakali
ladiji
.
—
Med
potoma
je
razodel
Aleš
,
ki
se
ni
ganil
od
svojega
brata
,
ob
kratkem
vse
dogodivščine
in
tudi
o
njunem
očetu
,
obadva
sta
se
radovala
,
da
se
morda
ob
kratkem
vsi
srečno
združijo
,
ko
so
toliko
let
živeli
narazen
.
Potem
pa
je
začel
tudi
Ferdinand
praviti
o
svojej
sužnjosti
pri
divjakih
,
ki
sicer
ni
bila
ravno
dolga
,
pa
vendar
neprijetna
.
„
Ko
so
nas
o
tisto
noč
napadli
divji
tolovaji
“
,
pričel
je
,
„
bil
sem
jaz
najzadnji
—
kakor
veste
gospod
Robert
.
Zaderževal
sem
krutneže
toliko
časa
,
da
so
prišle
ženske
v
varstvo
,
potem
pa
sem
jo
tudi
jaz
menil
pobegniti
,
kajti
černuhov
je
prihajalo
vedno
več
.
Kakor
dež
so
letele
sulice
krog
mene
,
po
sreči
me
ni
nobena
zdatno
ranila
,
in
dolgi
noži
so
se
svetili
od
vseh
strani
,
jaz
pa
sem
se
vendar
s
svojo
sabljo
toliko
branil
,
da
mi
nihče
ni
prišel
do
živega
.
Nakrat
pa
se
spodtaknem
ob
neko
germičevje
,
ter
telebim
na
tla
.
Prej
,
nego
mi
je
bilo
moč
pobrati
se
,
planejo
divjaki
po
meni
,
zvežejo
mi
roki
;
zamašé
usta
ter
me
tirajo
v
stran
.
Zunaj
verta
primejo
me
štirje
možjé
ter
silama
vlečejo
dalje
;
če
sem
se
ustavljal
;
suvali
so
me
v
herbet
ter
mi
žugali
z
noži
.
Kaj
sem
hotel
?
iti
je
bilo
treba
,
sicer
bi
jo
bil
prav
po
ceni
skupil
za
vselej
.
„
Pes
vas
poberi
!
“
mislil
sem
si
,
„
ko
bi
imel
jaz
sedaj
le
svoji
roki
prosti
in
sabljo
v
pesteh
,
pokazal
bi
vam
,
po
čem
ima
okus
“
,
pa
ta
želja
je
ostala
le
želja
in
jaz
sem
moral
dalje
v
gore
.
Med
potjo
sem
slišal
,
kako
so
pokale
vaše
puške
;
in
pri
vsem
tem
,
da
svoje
černikave
,
razcapane
druščine
nisem
bil
nič
kaj
vesel
ter
sem
bil
kaj
slabe
volje
bil
bi
vendar
rad
veselja
zavriskal
slišavši
pok
za
pokom
,
ko
ne
bi
bil
imel
ust
zamašenih
;
kajti
pri
vsakem
strelu
videl
sem
že
v
duhu
,
kako
se
je
zvalil
ta
in
uni
prederzni
ropar
na
tla
.
—
Slednjič
sem
dokončal
neprijetno
pot
in
prišel
v
raztergano
vas
,
ki
že
od
daleč
ni
obetala
nič
prida
.
Gnali
so
me
koj
k
poglavarju
,
ki
je
ravno
sedel
na
dvorišču
pod
senčnato
palmo
puhaje
tobak
,
ter
se
grozno
kislo
deržal
,
kot
bi
se
mu
bilo
po
noči
o
hudobi
ali
pa
Bog
vedi
o
čem
sanjalo
.
„
No
danes
je
pa
gotovo
narobe
vstal
s
postelje
,
da
se
tako
čmerno
derži
,
kot
bi
bil
komu
metle
upal
,
“
mislim
sam
pri
sebi
ogledovaje
to
že
precaj
postarano
podobo
ki
je
sedela
nepremekljivo
,
kot
bi
jo
bil
vkopal
ter
je
družila
v
sebi
vse
mogočnosti
neomejenega
vladarstva
;
„
danes
nimam
nič
prida
pričakovati
.
“
Dolgo
me
še
pogledal
ni
,
menda
sem
se
mu
zdel
preprosta
oseba
za-nj
,
ker
nisem
bil
tako
dimaste
barve
,
kot
on
,
slednjič
pa
se
oberne
proti
meni
ogledovaje
me
od
nog
do
glave
,
da
bi
se
menda
prepričal
,
ali
imam
vse
človeške
lastnosti
,
ter
pravi
v
slabej
španjolščini
:
„
Kakovo
delo
znaš
?
“
„
Da
bi
te
končaj
,
“
mislim
si
,
„
ta
gotovo
misli
,
da
sem
kaki
krojač
,
ali
pa
čevljar
;
nemara
hoče
;
da
bi
njegove
pol
gole
služabnike
preskerbel
z
obleko
?
“
Ni
mi
prišlo
takrat
na
misel
,
da
nekteri
poglavarji
teh
otokov
zató
radi
lové
Evropejce
,
ker
znajo
ti
razna
umetna
dela
,
kakoršnih
ondi
ne
umejo
.
—
„
Jaz
nisem
rokodelec
,
veličanstvo
,
“
pravim
na
to
nekako
šaljivo
,
kar
pa
je
menda
glavar
dobro
zapazil
.
Kajti
zeló
se
mu
nagubanči
čelo
,
gledal
je
,
kot
hudo
vreme
,
spregovori
svojim
spremljevalcem
nekaj
meni
nerazumljivih
besedi
,
zamahne
z
roko
in
ti
me
berž
odženó
v
nekako
sobo
podobno
vinskemu
kletu
.
Tu
mi
prinese
eden
nekako
orodje
,
ki
je
bilo
vsemu
bolj
podobno
,
nego
metli
ter
mi
pokaže
z
znamenji
,
naj
počedim
to
beznico
,
v
kterej
je
bilo
res
še
toliko
nesnage
,
da
bi
jo
bil
najlože
z
gnojnimi
vilami
izkidal
;
menda
so
čakali
nalašč
mene
,
da
bi
jim
potrebil
stanovališča
.
„
Lepa
služba
pri
divjaškem
veličanstvu
,
“
mislim
si
,
„
Bog
vedi
koliko
plačila
ima
tukaj
cesarski
kraljevi
,
ali
kakoršni
že
pometač
?
“
—
To
delo
sem
zapored
opravljal
dan
za
dnevom
in
vedno
je
bilo
dosti
opravka
;
včasih
me
je
doletela
tudi
kaka
bunjka
,
če
nisem
bil
dosti
priden
,
ktero
pa
sem
moral
z
vso
poterpežljivostjo
za
se
ohraniti
in
še
besedice
nisem
smel
ziniti
.
Moje
misli
so
odslej
bile
vedno
na
beg
,
pa
nikdar
ni
bilo
priložnosti
,
vedno
sem
bil
le
v
poglavarjevi
palači
,
ki
je
bila
dobro
zavarovana
krog
in
krog
,
razun
tega
pa
sta
tudi
dva
služabnika
vedno
z
menoj
hodila
.
Moje
orožje
,
mošnjo
,
uro
in
obleko
si
je
prisvojil
meni
nič
,
tebi
nič
poglavar
,
menda
se
ran
je
zdelo
nespodobno
,
da
bi
bil
pometač
lepše
opravljen
,
nego
vladar
sam
;
zatoraj
sem
ga
koj
drugo
jutro
videl
že
v
mojih
hlačah
in
suknji
stopati
po
dvoru
;
oblekel
jo
je
za
poskušnjo
,
ali
se
mu
bo
dobro
podala
,
pa
njegovim
dolgim
nogam
bile
so
hlače
prekratke
,
zató
je
kazal
spodej
golo
kožo
,
kar
pa
ga
ni
prav
nič
motilo
,
novo
obleko
je
le
imel
,
in
jako
po
ceni
.
Danes
zjutraj
pa
me
pokličejo
precaj
zgodaj
,
ko
se
je
komaj
dobro
dan
storil
.
Šest
čuvajev
z
dolzimi
sulicami
me
je
čakalo
na
dvorišču
,
izmed
kterih
mi
eden
podá
težko
sekiro
,
ki
je
bila
tako
skerhana
,
da
bi
še
gnjilega
štora
ž
njo
ne
obtesal
,
ter
mi
reče
,
da
moram
iti
ž
njimi
v
gozd
les
sekat
.
„
Bog
pomagaj
!
“
vzdihnem
iz
globočine
sercá
,
„
to
sekiro
bi
lehko
brez
skerbi
jezdaril
na
Himalajske
gore
,
(
Himalajske
gore
so
v
južni
Aziji
,
ondi
se
nahajajo
največi
verhunci
na
zemlji
(
Mount
Everest
čez
27.000
črevljev
)
.
)
pa
bi
še
žuljev
ne
dobil
,
ti
ljudjé
pa
hočejo
,
da
bi
ž
njo
drevesa
posekaval
.
“
—
Prišli
smo
v
velik
gozd
,
kjer
so
stala
velikanska
drevesa
,
debela
,
da
bi
jih
dva
moža
ne
bila
obsegla
.
Čuvaji
mi
pokažejo
eno
takovo
drevo
,
ležejo
krog
mene
ter
mi
ukažejo
na
delo
.
Jel
sem
vdrihati
po
drevesni
skorji
,
pa
bolj
sem
klepal
,
manj
sem
opravil
.
Mahal
sem
,
da
je
vse
z
mene
teklo
,
pa
na
deblu
se
je
ravno
toliko
poznalo
,
kot
bi
ga
bil
zajec
glodal
.
Moji
čuvaji
niso
nič
rekli
,
niti
da
delam
prehitro
niti
prepočasno
,
malomarno
so
gledali
,
kako
leté
pomaloma
šibnice
izpod
sekire
,
—
imeli
so
večo
poterpežljivost
,
nego
jaz
.
Med
tem
opravilom
zaslišim
nakrat
v
daljavi
strel
.
Moji
čuvaji
planejo
kviško
in
poslušajo
,
tudi
jaz
sem
prenehal
in
jel
prevdarjati
,
kje
bi
to
bilo
.
Eden
izmed
njih
odide
iz
gozda
in
kmalo
priteče
nazaj
ves
spehan
ter
naznani
potihoma
nekaj
svojini
tovaršem
.
Koj
mi
velé
,
naj
popustim
delo
ter
grem
ž
njimi
.
Med
tem
je
nastajal
strel
vedno
huje
in
vedno
bliže
.
Mene
se
polasti
nekaka
radostna
čut
,
mislil
sem
na
rešitev
.
Bolj
terdno
sem
stisnil
sekiro
,
čutil
sem
v
rokah
moči
,
kot
še
nikdar
ne
poprej
.
Čuvaji
so
me
silili
urno
dalje
stopati
in
jaz
sem
jih
nekaj
časa
ubogal
.
Ko
pa
pridemo
na
višino
,
odkoder
se
je
videlo
v
vas
,
pojenjalo
je
streljanje
,
le
kupe
ljudi
zbiralo
se
je
ondi
,
ki
so
tekali
sem
ter
tje
.
Čuvaji
so
se
nekoliko
vstavili
ter
postali
mirneji
.
—
Sedaj
stopi
eden
čuvajev
k
meni
,
ki
je
znal
španski
ter
mi
pové
jako
hladnokerveno
,
da
je
poglavar
zapovedal
koj
umoriti
me
,
ker
so
moji
beli
ljudje
njemu
danes
strašno
škodo
napravili
.
Mene
je
merzel
pot
oblil
in
toliko
da
me
niso
obšle
slabosti
,
kajti
take
neprevidene
smerti
si
nisem
želel
.
„
Sedaj
ti
gré
za
življenje
,
“
pravim
si
,
„
poskusiti
je
treba
še
zadnjo
rešitev
:
ako
utečem
,
je
dobro
,
ako
pa
me
dohité
,
je
pa
že
vse
eno
,
umreti
moram
po
vsakej
ceni
,
ako
se
mi
ne
posreči
.
Bog
mi
ne
bo
zameril
,
sedaj
velja
sila
zoper
silo
.
“
Dva
černuha
upogneta
debelo
vejo
in
spleteta
na
njej
gerdanico
;
mislili
so
me
kar
po
ondotnej
šegi
obesiti
,
—
drugi
štirje
pa
so
zadovoljno
zerli
,
kako
se
pripravljajo
za-me
visilnice
.
—
Ta
trenutek
porabim
.
Pogledal
sem
krog
sebe
,
kje
bi
bila
pripravniša
pot
za
beg
,
potem
pa
zamahnem
s
sekiro
in
pobijem
koj
perva
dva
najbliže
mene
.
Drugi
štirje
to
videvši
zaženó
strašen
krik
ter
planejo
nad
me
s
sulicami
,
pa
jaz
sem
se
vedel
obračati
.
Eden
me
sicer
sune
v
levo
ramo
,
pa
to
mi
ni
dosti
prizadjalo
,
le
še
huje
sem
mahal
krog
sebe
in
zopet
sta
ležala
dva
na
tleh
,
dva
pa
sta
odnesla
peté
,
kolikor
sta
le
mogla
teči
.
Sedaj
sem
tudi
jaz
pobral
kopita
,
ter
jo
vliknil
po
gozdu
sam
prav
ne
vedé
kam
,
toliko
se
mi
jo
zdelo
,
da
grem
proti
morji
.
Od
začetka
sem
tekel
,
ko
pa
ni
bilo
nikogar
za
menoj
,
jel
sam
počasneje
iti
,
ker
sem
bil
že
zeló
utrujen
.
Kar
nagloma
zapazim
za
seboj
celo
trumo
divjakov
,
ki
so
na
vso
moč
tekli
.
Da
bi
te
končaj
,
sedaj
mi
je
jela
slaba
peti
;
„
ako
me
dotekó
,
“
mislim
sam
pri
sebi
,
„
po
meni
bo
brez
usmiljenja
.
“
V
tem
trenutku
grozne
stiske
pride
mi
na
pomoč
—
kdo
bi
bil
mislil
?
—
moj
lastni
brat
,
in
moj
dobrotnik
gospod
Robert
.
To
je
ves
popis
moje
prestane
sužnosti
,
kjer
so
mi
tekle
najdolgočasneje
ure
.
“
Čeravno
je
močno
ganilo
to
pripovedovanje
vso
druščino
,
morali
so
se
vendar
smejati
Ferdinandovej
priprostosti
,
ki
je
celó
v
resnih
rečéh
tako
šaljivo
znal
pripovedovati
.
Vso
pot
so
si
imeli
dosti
praviti
in
prej
,
nego
so
se
nadjali
,
bili
so
zopet
pri
morji
,
kjer
so
se
zadostno
okrepčali
pri
španskem
naselniku
,
ki
jih
je
že
željno
pričakoval
.
Napravil
je
veliko
gostijo
in
celo
noč
so
se
razveseljevali
pri
veselih
govorih
in
polnih
kozarcih
,
ktere
so
praznili
na
zdravje
srečne
rešitve
Ferdinandove
.
V
nekterih
dneh
ste
odrinili
obé
ladiji
s
Filipinskih
otokov
,
ter
se
namenili
domú
,
kajti
Robert
je
imel
že
tudi
dovolj
potovanja
in
želel
si
je
zopet
mirú
.
Dan
,
kterega
so
odločili
za
odhod
bil
je
jako
prijeten
in
upali
so
imeti
skoz
in
skoz
dobro
vožnjo
.
Pa
kakor
na
svetu
sploh
ni
nič
stanovitnega
,
temuč
se
človek
takrat
,
kedar
najterdneje
upa
,
najbolj
prevari
,
tako
je
tudi
morje
vedno
nestanovitno
in
mnogokrat
goljufa
zaupnega
mornarja
.
Obé
ladiji
ste
plavali
mirno
po
morji
in
mornarji
so
uganjali
razne
šale
na
poveršji
ker
so
imeli
ugodno
vreme
,
zato
malo
opravka
.
Kar
se
nakrat
nakupičijo
oblaki
na
nebu
,
ki
so
napovedovali
bližajočo
se
nevihto
.
Vse
,
kar
se
je
moglo
gibati
na
ladijah
,
bilo
je
pri
svojem
poslu
:
jadra
so
se
zadergnila
in
dobro
privezala
,
in
skerbno
so
pričakovali
vsi
bližajočega
viharja
.
Ni
dolgo
terpelo
;
z
navadnim
bobnenjem
se
je
naznanjevala
huda
ura
,
morjé
je
vrelo
,
kot
bi
hotelo
izhlapeti
,
in
valovi
so
se
dvigali
vedno
više
in
više
.
Kmalo
je
nastala
skoraj
popolnoma
tema
,
le
zdaj
pa
zdaj
so
prederli
černo
noč
švigajoči
bliski
,
ktere
je
spremljevalo
votlo
germenje
.
Ljuto
so
zgrabili
valovi
ladiji
ter
ju
dervili
dalje
.
Nekaj
časa
bili
ste
blizo
skup
,
potem
pa
se
je
nakrat
zgubila
Robertova
ladija
,
kjer
je
bil
tudi
Ferdinand
in
zginila
v
daljavi
,
„
Lastavico
“
pa
je
tiral
vihar
zopet
drugo
pot
.
V
tej
strašnej
uri
,
ko
je
vse
na
ladiji
trepetalo
,
strop
pokal
in
jarbole
škripale
,
povzdignil
je
Aleš
v
svojem
kotiču
zaupljivo
roki
k
nebu
ter
molil
goreče
k
Bogu
za
odvernjenje
hude
ure
in
rešitev
svojega
brata
Ferdinanda
,
s
kterim
sta
se
komaj
sešla
,
pa
mu
ga
je
že
zopet
odvzela
osoda
.
In
kdo
vé
,
ali
ni
Ferdinand
tudi
enako
storil
?
Aleševa
goreča
prošnja
se
je
izpolnila
.
Že
drugi
dan
je
pojenjal
vihar
in
nastalo
je
zopet
lepo
vreme
.
Upali
so
,
da
je
tudi
Robertova
ladija
srečno
prestala
nevihto
ter
jih
kmalo
doide
.
Vihar
jih
je
precaj
daleč
zanesel
,
ko
so
premerili
daljavo
in
širjavo
,
zračunili
so
,
da
morajo
biti
med
Kitajskim
in
bližnjim
otokom
Hajnam-om
.
„
Lastavica
“
je
plavala
zopet
mirno
dalje
in
Jaka
je
sklenil
obstati
nekoliko
v
Kantonu
,
velikem
kitajskem
kupčijskem
mestu
,
da
bi
popravili
na
ladiji
,
kar
je
poškodoval
vihar
.
Nekega
večera
zapazijo
celo
reč
ladij
bližati
se
,
ki
so
pri
vsem
tem
,
da
so
imele
veter
nasproti
,
vendar
urno
jadrale
.
Jaku
,
kakor
tudi
Alešu
bilo
je
dobro
znano
,
kako
nevarna
so
obrežja
kitajskega
morja
zarad
mnozih
roparjev
,
ki
so
najprederznejši
in
najgrozovitnejši
med
vsemi
morskimi
tolovaji
.
V
svojih
lahnih
ladijah
,
imenovanih
„
džunke
,
“
obsujejo
ptujo
ladijo
ter
jo
priklenejo
z
nalašč
v
to
pripravljenimi
,
močnimi
kreveljni
na-se
,
da
ne
more
nikamor
.
Ako
pa
jim
terdo
gré
,
umaknejo
se
urno
h
kraju
v
plitvo
morje
,
kamor
težka
ladija
ne
more
za
njimi
.
Jaka
je
naštel
kacih
osem
takovih
ladij
ali
džunk
,
ki
so
prihajale
vedno
bliže
.
Berž
ukaže
svojim
mornarjem
vzeti
v
roke
puške
,
nektere
pa
je
odločil
pripravljati
žaganje
in
pezdirje
s
perstjo
zmešano
,
da
bi
koj
zadušili
smerdljive
lonce
,
kakoršne
mečejo
tolovaji
navadno
na
ladije
in
s
tem
okužijo
zrak
.
—
Vse
je
bilo
pri
delu
.
—
Jaka
je
opazoval
neprenehoma
bližajoče
se
ladije
;
Aleš
je
ukazoval
in
tudi
sam
pomagal
,
kjer
je
bilo
treba
,
in
v
nekterih
trenutkih
je
bilo
pripravljenih
pezdirnatih
gruč
cele
kupe
,
da
bi
berž
berž
zadušili
vsak
kužljiv
lonec
,
ki
bi
padel
na
ladijo
.
—
Poglejmo
še
v
spodni
del
,
kjer
je
kuhinja
.
Kuhar
,
velik
,
terden
možak
,
z
dolzim
nožem
za
pasom
,
je
stal
pri
velikem
kotlu
,
v
kterem
je
vrela
voda
,
ter
neprenehoma
kuril
,
kot
bi
hotel
samo
peklo
razbeliti
.
Tiho
in
mirno
je
stal
pri
svojem
delu
,
nobene
besedice
ni
čerhnil
,
ter
vedno
prikladal
premoga
,
da
je
že
kar
zvenelo
v
kotlu
.
Sedaj
pridejo
ladije
čisto
blizo
in
kmalo
zadoni
s
perve
glas
:
„
Haló
!
kdo
je
ta
ladija
!?
“
v
angleškem
jeziku
.
„
Angleški
,
kupčijski
trijarbolnik
„
Lastavica
!
“
odverne
Jaka
.
„
Kam
greste
?
“
„
V
Kanton
!
“
„
Imate
pri
sebi
pravice
?
“
„
Imamo
jih
,
ako
se
hočete
prepričati
!
“
—
Sedaj
ni
bilo
nobenega
vprašanja
več
;
ptuje
ladije
so
obdale
„
Lastavico
,
“
in
kmalo
so
nastale
ondi
male
lučice
.
Jaka
zapove
„
pozor
.
“
—
Topovi
so
bili
pripravljeni
,
puške
napete
in
štirje
mornarji
so
imeli
v
rokah
pezdirnate
gruče
pripravljene
.
—
Nekaj
časa
je
bilo
mirno
;
potem
pa
vzdigne
perva
ladija
svoje
kreveljne
ter
hoče
prikleniti
„
Lastavico
,
“
v
tem
trenutku
prileti
tudi
nekaj
smerdljivih
loncev
na
ladijo
,
ktere
pa
so
mornarji
že
zadušili
,
preden
so
mogli
razširjati
svoj
kužljivi
duh
.
—
Takovih
loncev
poslužujejo
se
sploh
kitajski
roparji
pri
napadih
.
Naliti
so
z
nekako
smerdljivo
tvarino
,
ktera
zapaljena
razširja
strašen
smrad
,
da
mora
človek
poginiti
.
—
Zdajci
zagerme
topovi
na
„
Lastavici
,
“
puške
pokajo
,
iz
velike
usnjate
cevi
pa
se
vliva
vrel
krop
na
sovražnike
,
da
je
groza
.
Kuhar
je
zavrel
velik
kotel
vodé
ter
jo
sedaj
z
nalašč
v
to
pripravljenim
strojem
pljuskal
na
tolovajsko
ladijo
.
Boj
je
kmalo
minul
,
kajti
sovražniki
so
bili
preslabi
dolgo
se
ustavljati
,
oni
so
le
menili
„
Lastavico
“
preslepiti
ter
jo
z
zvijačo
vzeti
,
pa
sedaj
jim
je
spodletelo
,
na
ladiji
je
bil
poveljnik
star
,
izkušen
mornar
—
Jaka
.
Nakrat
so
se
razperšile
vse
džunke
na
razne
kraje
,
in
„
Lastavica
“
je
imela
zopet
mir
.
—
Pred
temi
tolovaji
se
je
treba
najbolj
čuvati
,
kajti
oni
pomoré
navadno
vse
ljudi
,
vzemó
blagó
,
ladijo
pa
potopé
,
če
se
jim
ne
zdi
pripravna
,
ali
pa
jo
tudi
seboj
vzemó
.
Že
drugi
dan
po
onem
morskem
boji
zagledajo
pred
seboj
obrežje
,
ki
je
bilo
tik
morja
obraščeno
samo
z
germičevjem
,
dalje
pa
z
gostimi
gozdi
.
Majhina
reka
se
je
vila
po
peščenem
produ
ter
se
stekala
v
morje
.
—
Jaka
zapové
jadra
zadergniti
,
ker
niso
vedeli
,
kakovo
je
morje
pri
kraji
in
kmalo
so
ustavili
tudi
ladijo
,
ko
so
se
prepričali
,
da
je
morje
vedno
plitveje
.
Med
tem
se
pripelje
majhen
čolnič
ob
kraji
,
v
kterem
je
sedelo
troje
ljudi
,
kot
bi
bili
namenjeni
lovit
ribe
.
Ko
zagledajo
„
Lastavico
,
“
zavernejo
naglo
svoj
čolnič
in
ta
se
povezne
.
Pa
ko
bi
trenil
bili
so
oni
trije
možaki
iz
vode
ter
zopet
naravnajo
poveznjeni
čoln
.
„
Hembraj
,
“
pravi
Aleš
,
„
saj
mora
vendar
le
ondi
morje
biti
dosti
globoko
,
sicer
ne
bi
se
zvernil
čoln
;
kaj
pa
,
ko
bi
šli
bliže
suhega
?
“
„
Beži
,
beži
,
“
odverne
Jaka
nezaupno
,
„
Bog
vedi
,
kdo
so
ti
ljudjé
in
kaj
namerjajo
;
Kitajci
so
navadno
zviti
,
in
kdo
vé
,
ali
niso
tega
storili
nalašč
,
da
bi
nas
zapeljali
?
Ako
gremo
bliže
,
zadela
bo
ladija
na
pesek
in
potem
obtičimo
.
“
Oni
trije
Kitajci
so
odveslali
zopet
nazaj
proti
onej
strani
,
odkoder
so
bili
prišli
.
Na
ladiji
se
je
spridilo
mesó
,
zatoraj
je
sklenil
Aleš
ustreliti
kako
divjačino
,
ker
so
bili
ravno
blizo
gozda
.
Vzame
svojo
dvocevko
in
nekaj
mož
seboj
ter
vesla
v
čolnu
na
drugo
stran
.
Kmalo
zapazi
v
germovji
velicega
fazana
,
ki
pa
je
vedno
toliko
bežal
pred
njim
,
da
ga
je
zmiraj
videl
,
ustreliti
pa
le
ni
mogel
na-nj
.
„
Le
čakaj
,
“
djal
je
,
„
ravno
tebe
čem
imeti
,
ker
mi
nagajaš
.
“
Prihajala
sta
vedno
dalje
v
goščo
in
kmalo
je
bil
Aleš
popolnoma
ločen
od
svojih
tovaršev
,
fazana
pa
le
ni
mogel
dobiti
.
Slednjič
se
naveliča
preganjati
ga
ter
se
hoče
verniti
.
Klicati
jame
tovarše
,
pa
nobenega
odgovora
,
le
posamezne
poke
je
še
slišal
,
pa
grozno
daleč
preč
.
Urno
je
dirjal
proti
onej
strani
,
odkoder
je
čul
strel
in
proti
mraku
že
pride
na
breg
one
reke
,
ki
so
jo
prej
videli
.
Daleč
tam
na
morji
je
stala
„
Lastavica
“
in
videl
je
čoln
,
v
kterem
so
se
peljali
njegovi
tovarši
z
lova
ravno
proti
ladiji
.
Klical
je
na
vso
moč
,
pa
niso
ga
slišali
.
Med
tem
,
ko
premišljuje
,
kako
bi
prišel
na
drugo
stran
reke
,
pripelje
se
po
vodi
doli
velik
čoln
,
v
kterem
je
sedelo
kacih
dvajset
Kitajcev
.
„
Hej
!
“
pokliče
jih
Aleš
,
„
kdo
ste
prijatelji
?
ali
ne
bi
me
hoteli
peljati
do
le-une
ladije
?
dobro
vam
plačam
.
“
„
Koliko
pa
daš
?
“
pravi
eden
in
čoln
jame
se
pomikati
k
bregu
.
„
Koliko
pa
tirjate
?
“
„
Dve
kroni
,
“
bil
je
odgovor
.
„
O
,
to
je
preveč
,
pa
naj
bo
,
tje
moram
,
ker
se
že
noč
bliža
,
“
pravi
Aleš
ter
stopi
v
čoln
.
Možje
so
urno
dalje
veslali
po
reki
in
nekako
od
strani
pogledovali
Aleša
.
Na
njegovo
vprašanje
kdo
so
,
povedó
mu
,
da
so
kupčevalci
,
ki
so
peljali
blago
v
deželo
,
sedaj
pa
se
vračajo
zopet
domu
.
Prišed
na
iztočje
reke
obernejo
nakrat
čoln
ter
veslajo
ravno
v
nasprotno
stran
ob
morji
gori
.
„
Ohó
,
“
pravi
Aleš
,
„
tako
se
nismo
zmenili
,
kaj
namerjate
z
menoj
?
hudobneži
,
goljufi
!
“
Pa
nihče
mu
ne
da
nobenega
odgovora
,
le
vedno
urneje
veslajo
in
kmalo
jim
je
zginila
„
Lastavica
“
spred
oči
.
Potem
pridejo
do
majhine
ožine
in
čoln
zderči
iz
morja
v
precaj
prostorno
barkostajo
,
kjer
je
bilo
čuda
raznoverstnih
ladij
.
Aleš
je
dobro
vedel
sedaj
,
v
kakovih
rokah
je
,
pa
ni
hotel
kazati
nikakoršne
bojazni
,
saj
bi
mu
bilo
to
tudi
malo
koristilo
.
„
Bog
me
je
že
rešil
iz
marsikake
nevarnosti
,
“
djal
je
sam
pri
sebi
,
„
toraj
me
bo
tudi
iz
te
;
bom
vsaj
nekoliko
spoznal
kitajske
običaje
.
“
In
res
jih
je
spoznal
še
preveč
,
kakor
se
bodo
čitatelji
kmalo
prepričali
.
Kakor
smo
že
rekli
,
v
onem
skrivnem
zalivu
je
bilo
mnogo
ladij
,
ki
so
bile
vse
tolovajske
.
Njih
poveljnik
se
je
imenoval
Tiun-Lin
,
čudno
imé
,
jelite
bralci
,
ali
nič
ne
dé
,
imé
je
kitajsko
.
Ko
pripeljejo
Aleša
na
ladijo
,
sedel
je
Tiun-Lin
ravno
v
svoji
kajiti
ter
igral
z
nekterimi
tovarši
kostke
,
koja
igra
je
Kitajcem
zeló
priljubljena
.
—
Serpo
pogleda
Aleša
,
pri
tej
priči
pusti
igro
ter
ga
popraša
:
„
A
,
ti
si
z
one
ladije
,
ki
nam
je
sinoč
toliko
prizadjala
,
si
mar
celó
kapiten
?
“
„
Nisem
!
“
odverne
Aleš
,
„
jaz
sem
samo
njegov
prijatelj
.
“
„
In
kakov
rojak
si
?
“
„
Saj
ne
boš
vedel
,
če
ti
prav
povém
.
“
„
Gotovo
znaš
več
jezikov
,
ne
?
na
primer
:
francoski
,
španski
,
laški
itd.
“
„
Znam
jih
nekaj
znam
,
samo
vaše
kitajščine
ne
razumem
prav
nič
.
“
„
To
nič
ne
de
,
“
pravi
tolovajski
poveljnik
zadovoljnega
obraza
,
—
„
meni
je
umerl
pred
nekaj
dnevi
tolmač
in
sedaj
ravno
enega
potrebujem
;
boš
pa
ti
prevzel
to
službo
.
“
„
Ohó
,
“
odverne
Aleš
,
„
tako
berž
to
ne-gre
.
Vprašam
vas
najprej
,
kakovo
pravico
imate
polastiti
se
me
.
Pomislite
,
da
sem
v
službi
onega
naroda
,
ki
vam
je
v
marsikterih
bojih
že
pokazal
svojo
jakost
in
neustrašenost
,
gotovo
se
vam
niso
še
rane
angleških
mečev
popolnoma
zacelile
in
tudi
njihne
bombe
so
vam
menda
še
v
spominu
.
“
„
Že
vemo
,
že
,
“
pravi
zaničljivo
poveljnik
,
„
to
je
vse
prav
lepó
,
ali
ti
si
sedaj
naš
,
razun
če
se
odkupiš
,
potem
te
pošljemo
zopet
na
ladijo
.
Hé
!
sto
zlatov
,
to
ni
veliko
za
tako
mogočno
glavo
.
“
„
Kje
pa
bom
vzel
sto
zlatov
?
“
„
Kakor
hočeš
,
nič
drugače
ne
.
Če
jih
nimaš
pri
sebi
,
piši
po-nje
kapiténu
,
ako
je
tvoj
prijatelj
,
kakor
praviš
,
gotovo
ti
bo
toliko
zaupal
;
eden
mojih
mornarjev
pa
pojde
po
odkupnino
.
“
Aleš
je
ostal
terdovraten
in
se
nikakor
ni
hotel
pogoditi
s
tolovajskim
poglavarjem
,
da
bi
kaj
dal
.
Ta
videvši
,
da
nič
ne
opravi
,
vzame
Alešu
mošnjo
,
kjer
je
imel
še
precaj
denarja
,
njegovo
dvocevko
,
jako
krasno
delo
in
pa
vse
strelivo
.
Vse
to
shrani
v
svojej
kajiti
v
stekleno
omaro
,
ktero
je
gotovo
kje
uropal
,
Aleša
pa
reče
zapreti
v
sosednjo
sobico
.
Tu
je
jel
Aleš
premišljevati
svojo
nezgodo
in
nepremišljeno
naglost
,
ki
mu
je
že
tolikokrat
škodovala
.
Obžaloval
je
,
ali
prepozno
;
po
toči
več
ne
pomaga
zvonjenje
.
—
Sedaj
mu
pride
na
misel
,
da
namerja
morda
Tiun-Lin
napasti
nenadoma
„
Lastavico
,
“
ki
bi
se
v
tem
plitvem
morji
ne
mogla
tako
urno
gibati
,
kot
na
prostem
,
razun
tega
pa
je
tudi
videl
,
da
je
tolovajska
skupna
moč
precaj
izdatna
in
bi
ne
bilo
varno
ž
njo
podati
se
v
boj
.
Šine
mu
v
glavo
dobra
misel
:
„
Umoril
me
ne
bode
,
“
pravi
sam
pri
sebi
,
„
ako
res
potrebuje
tolmača
,
jaz
pa
imam
sedaj
lepo
priložnost
,
naznaniti
Jaku
nevarnost
ter
ga
opomniti
berž
berž
pobegniti
od
kraja
na
prosto
morje
.
Tiun-Lin
mi
je
naročil
pisati
pismo
do
kapiténa
po
odkupnino
.
„
Dobro
,
—
pisal
bom
Jaku
v
francoskem
jeziku
,
saj
tolovajski
glavar
,
čeravno
razume
nekoliko
angleščine
,
čitati
gotovo
ne
zna
.
“
Ostal
je
pri
svojem
sklepu
in
komaj
je
že
čakal
,
da
bi
mogel
govoriti
s
poglavarjem
.
Proti
večeru
pride
v
njegovo
sobo
sam
Tiun-Lin
ter
ga
zopet
vpraša
,
ali
se
hoče
odkupiti
.
„
Premislil
sem
si
,
“
pravi
Aleš
,
„
meni
je
prostost
ljubša
,
nego
čepeti
v
teh
vaših
kurnikih
.
Prinesite
mi
černilo
in
peró
,
koj
hočem
napisati
,
samo
da
boste
mož
beseda
.
„
Kaj
pa
da
,
“
priterdi
poglavar
veselo
ter
ukaže
služabniku
berž
po
pisavno
pripravo
.
Kmalo
prinese
sluga
velik
,
lesen
verč
černila
in
mesto
peresa
čopič
.
—
Kitajci
,
Japanci
in
tudi
nekteri
drugi
azijatski
narodje
ne
pišejo
s
peresi
,
kot
mi
,
temuč
s
čopiči
,
kakoršne
imamo
pri
nas
za
barvanje
.
„
Piši
tedaj
!
“
pravi
Tiun-Lin
ter
mu
poda
prineseno
orodje
.
Aleš
prične
čečkati
z
nepriročnem
orodjem
,
kolikor
se
je
najbolj
dalo
,
ter
se
je
zraven
tako
resno
deržal
,
kot
kakav
kupec
pri
svojih
računih
;
kajti
prepričal
se
je
,
da
poglavar
res
ne
zna
čitati
,
ker
je
vedno
bolj
pazil
na
njegove
oči
,
nego
na
pisanje
.
Napisal
je
toraj
tako-le
pismo
:
Preljubi
tovariš
Jaka
!
Po
nesreči
sem
prišel
o
roke
znanemu
kitajskemu
roparju
Tiun-Linu
,
ki
tirja
od
mene
sto
zlatov
odkupnine
.
Ne
podam
se
v
nikakoršno
pogodbo
in
le
po
zvijači
ti
naznanim
,
da
beži
od
obrežja
koj
,
ko
doboš
to
pismo
,
ker
necoj
morda
obsuje
te
že
veliko
silneja
moč
,
nego
oni
večer
,
in
„
Lastavica
“
bi
onemogla
brez
dvombe
.
Ne
brigaj
se
toraj
za
me
,
—
jo
bom
že
kako
unesel
,
le
glej
,
da
ladijo
rešiš
.
Aleš
.
„
Kaj
si
napisal
?
“
praša
ga
Tiun-Lin
,
ko
Aleš
konča
!
Kar
si
mi
rekel
,
—
da
dobom
denar
;
na
,
tu
je
pismo
.
“
Tolovaj
vzame
pisanje
v
roke
pa
ravno
narobe
ter
stermi
va-nj
,
kot
bi
bral
,
in
Aleš
je
moral
vse
moči
napenjati
,
da
se
ni
na
glas
smejal
.
—
Potem
zapečati
Tiun-Lin
sam
pismo
,
vtekne
ga
v
žep
in
reče
:
„
Da
boš
vedel
,
da
te
mislim
resnično
izpustiti
,
pojdem
sam
po
denar
tje
in
ti
se
popelješ
z
menoj
.
“
—
Aleš
je
res
mislil
,
da
se
morda
po
sreči
osvobodi
,
ali
ko
pride
verh
ladje
,
vidi
,
da
se
pomiče
vse
brodovje
proti
„
Lastavici
.
“
Najperva
je
šla
ladija
,
na
kterej
sta
bila
Aleš
in
Tiun-Lin
,
druge
pa
so
ostale
nekoliko
zadej
.
Aleš
je
vedel
,
kaj
namerja
tolovajski
poglavar
,
ter
sprevidel
grozno
nevarnost
„
Lastavičino
.
“
Na
vso
moč
je
začel
vpiti
,
ko
so
prišli
že
blizo
ladije
,
naj
bežé
ter
mahal
z
rokami
,
akoravno
mu
je
Tiun-Lin
s
smertjo
žugal
,
ako
ne
bo
molčal
.
—
Prišli
so
k
ladiji
in
tolovajski
poglavar
poslal
je
v
Aleševo
veselje
svojega
slugo
s
pismom
.
na
ladijo
po
denar
.
Aleš
je
bil
zeló
nemiren
in
nesterpljiv
,
kaj
se
bo
pričelo
,
posebno
ker
so
se
tolovajske
ladije
vedno
bolj
približevale
.
Tiun-Lin
je
ravno
dal
znamenje
„
Lastavico
“
napasti
,
ko
nakrat
zagermé
topovi
od
ondot
in
dve
tolovajski
ladiji
zajamete
vodó
;
potem
pa
se
zabliskajo
jadra
in
„
Lastavica
“
unesla
jo
je
srečno
.
Aleš
je
videl
od
daleč
,
kako
so
ga
pozdravljali
njegovi
mornarji
,
on
pa
je
z
roko
mahal
,
naj
le
urno
bežé
.
„
Kaj
je
to
,
“
pravi
Tiun-Lin
serdito
Alešu
,
ko
je
videl
,
da
ga
je
njegov
up
goljufal
,
„
malovrednež
,
si
li
upaš
vpričo
mene
kaj
tacega
storiti
,
ki
te
lehko
v
prah
zdrobim
,
kot
červa
;
le
čakaj
,
to
mi
boš
drago
plačal
.
“
„
Saj
si
čital
sam
pismo
,
“
smeja
se
Aleš
,
„
kar
pa
se
tiče
tvojega
žuganja
,
se
pa
jako
malo
bojim
;
saj
mi
je
že
zdavno
znano
,
da
ste
Kitajci
ničemniki
.
“
Tiun-Lin
namreč
je
mislil
,
da
bodo
prišli
mornarji
v
čoln
po
Aleša
,
med
tem
pa
bodo
napadle
njegove
ladije
„
Lastavico
“
ter
jo
obropale
,
Aleš
pa
je
bil
premedene
glave
in
mu
je
uničil
vse
namere
.
Jezno
se
je
poglavar
povernil
zopet
v
svoje
zatišje
in
velel
Aleša
zapreti
v
prejšnjo
sobo
ter
mu
naznanil
,
da
bo
najprej
po
kitajski
tepen
,
potem
pa
si
bo
moral
sam
trebuh
preparati
.
—
Lehko
si
bode
vsakdo
mislil
,
da
to
ni
bilo
ravno
tolaživno
naznanilo
za
Aleša
,
kdor
vé
,
kako
Kitajci
tepó
.
Veržejo
namreč
človeka
znak
in
bijejo
ga
s
palicami
od
glave
do
nog
,
dva
pa
ga
natezata
,
eden
pri
glavi
,
drugi
pri
nogah
.
Ko
se
je
to
mlatenje
nekolikokrat
ponovilo
,
obernejo
ga
in
pričnó
zopet
z
nova
.
Aleša
je
nekoliko
mraz
pretresnil
,
ko
je
videl
,
da
poglavar
res
ne
misli
uganjati
burk
,
temuč
ga
je
popolna
volja
izveršiti
to
žuganje
.
Dva
dni
mu
je
bilo
dano
odloga
,
da
bi
se
pripravil
za
ta
tepež
in
sicer
brez
vsega
jedila
.
Aleš
,
—
ki
je
vedno
čul
na
vsako
stopinjo
,
drugo
noč
zapazi
,
da
so
tolovaji
nekam
odšli
,
morda
zopet
na
suho
,
ter
so
le
nekaj
straže
pustili
doma
.
„
Sedaj
,
ali
pa
nikoli
,
“
djal
je
,
„
priti
moram
iz
te
lesene
ječe
,
kajti
po
trebuhu
tepen
biti
od
teh
malovrednih
potepuhov
,
zdi
se
mi
presramotno
.
“
Poskušal
je
na
vse
strani
,
kje
bi
se
dalo
kaj
prizdigniti
,
pa
nič
ni
mogel
najti
,
ker
je
bila
njegova
soba
ravno
v
sredi
.
Domisli
se
,
da
je
zraven
njega
Tiun-Linova
soba
,
odkoder
se
pride
h
kermilu
.
Ta
pot
se
mu
je
zdela
pripravna
tudi
zató
,
ker
je
bila
shranjena
ondi
njegova
mošnja
,
lovski
nož
in
puška
.
Ali
kako
va-njo
priti
?
—
V
njegovej
sobi
je
ležal
star
zaboj
;
tega
pristavi
k
steni
,
stopi
na-nj
in
kakó
se
razveseli
,
ko
vidi
,
da
je
zgoraj
precaj
velika
ljukna
samo
z
deščico
zadelana
.
Počasno
jame
tergati
,
da
bi
preveč
ne
pokalo
in
vedno
posluša
,
ali
se
zgoraj
nič
ne
giblje
.
Pa
ondi
je
bilo
vse
mirno
,
še
nobena
straža
ni
koračila
sem
ter
tje
,
le
žlobedranje
nekterih
mož
je
bilo
čuti
.
—
Odterga
desko
ter
zleze
skozi
ljukno
,
pa
v
poglavarjevi
sobi
je
bilo
tako
temno
,
da
ni
videl
kam
stopiti
,
bal
pa
se
je
,
da
ne
bi
česa
prebernil
in
napravil
ropota
.
Dolgo
šlata
okrog
,
slednjič
pa
se
spusti
doli
.
Pri
tem
plazu
prebernil
je
neko
omaro
,
ki
je
zeló
zaropotala
,
pa
oni
na
verhu
vendar
niso
nič
čutili
.
—
Sedaj
poišče
Aleš
ono
stekleno
škrinjo
,
kjer
je
bila
spravljena
njegova
mošnja
in
orožje
.
Dobi
jo
ali
bila
je
zaklenjena
.
To
ga
ne
mudí
,
potisne
nekaj
šip
,
da
se
zdrobé
,
potem
pa
jame
berskati
med
razno
šaro
.
Mošnjo
in
nož
srečno
dobi
,
puške
pa
ni
bilo
,
menda
jo
je
bil
vzel
poglavar
seboj
.
„
Nič
ne
de
,
“
misli
si
,
„
saj
puška
bi
me
še
težila
na
mojem
begu
,
da
imam
le
to
.
“
—
Pogleda
skozi
lino
in
vidi
,
da
so
vsi
čuvaji
zbrani
in
vsi
zatelebani
v
kostke
.
To
je
bilo
,
kakor
nalašč
.
Zunaj
je
bila
temna
noč
,
le
maloktera
zvezdica
je
migljala
na
nebu
,
sicer
pa
je
bilo
tiho
,
brez
vetra
in
morje
pokojno
,
kot
začarano
.
Aleš
bi
bil
raji
videl
,
da
bi
bilo
nekoliko
veterno
ter
bi
valovi
pljuskali
,
da
bi
se
njegovo
plavanje
ne
čulo
,
pa
kaj
se
je
hotelo
,
bila
mu
je
zadnja
ura
in
treba
je
bilo
pospešiti
se
.
—
Po
kermilu
je
zlezel
doli
,
lahno
,
kakor
veverica
,
potem
pa
švignil
v
morsko
globočino
.
Plaval
je
dolgo
pod
vodó
in
le
toliko
se
je
včasih
prikazal
na
dan
,
da
je
zopet
sapo
dobil
ter
se
ogledal
,
če
ni
kaj
sumljivega
zarad
njegovega
bega
.
Bilo
je
vse
,
kot
prej
,
po
ladijah
so
gorele
luči
in
straže
so
se
zabavale
pri
igri
.
—
Srečno
je
priplaval
h
kraju
ter
se
spustil
v
beg
sam
ne
vedé
kam
.
Ko
teče
nekoliko
korakov
,
pride
mu
nasproti
velika
možka
postava
,
ki
se
je
omahovala
zdaj
na
eno
,
zdaj
na
drugo
stran
.
Aleš
spozna
koj
enega
tolovajev
,
ki
je
bil
zeló
pijan
.
Da
ne
bi
ga
videl
oni
,
vleže
se
počez
v
germovje
kraj
poti
ter
čaka
,
da
pijanec
odide
.
Pa
imel
je
že
nesrečo
:
tolovaj
se
ravno
ondi
spotakne
ter
telebi
čez
Aleša
.
Hudo
zarobanti
,
plane
kviško
ter
zgrabi
Aleša
za
vrat
klicaje
pomoči
.
To
so
bili
strašni
trenotki
,
pa
Aleš
vendar
ni
zgubil
zavednosti
.
Terdno
popade
nasprotnika
,
telebi
ga
na
tla
,
da
je
kar
glava
zazvonela
in
beži
dalje
,
kar
more
.
Ni
dolgo
tekel
,
ko
vidi
,
da
jo
za
njim
suje
cela
druhal
.
Napenjal
je
vse
moči
,
pa
oni
so
prihajali
vedno
bliže
,
ker
njemu
jele
so
že
moči
pešati
.
Mislil
se
je
že
zgubljenega
,
zdajci
pa
zapazi
v
dolinici
nekaj
hiš
,
bila
je
kitajska
vas
.
Vdere
jo
tjekaj
,
preskoči
nizek
plot
in
beži
v
najbližo
hišo
.
Ker
so
bila
vrata
zaperta
,
ne
čaka
toliko
,
da
bi
sklical
ljudi
,
temuč
buti
ob
duri
,
da
kar
odskočijo
,
v
tem
trenutku
pa
že
zapazi
nektere
radovedne
tolovajske
glave
,
ki
so
prežale
izza
plota
,
noter
pa
si
niso
prav
upale
.
Aleš
jame
strašno
razsajati
po
hiši
,
da
bi
ljudi
prebudil
.
Kitajskega
jezika
ni
razumel
več
,
nego
:
tat
,
ropar
,
morivec
,
ktere
besede
je
na
ladiji
pri
Tiun-Linu
pogosto
čul
,
zatoraj
je
tudi
tukaj
neprenehoma
kričal
te
besede
,
da
bi
predramil
spijoče
v
hiši
.
Kmalo
priteče
celo
kardelo
služabnikov
skupaj
,
ktere
je
ta
nenadni
krik
in
lomastenje
tako
preplašilo
,
da
so
bili
vsi
zbegani
.
Eden
je
pograbil
stol
,
drugi
debelo
palico
i.
t.
d.
,
kar
je
komu
v
roke
prišlo
.
Od
začetka
so
menili
,
da
je
Aleš
sam
tat
,
ki
se
je
priplazil
v
hišo
,
zlasti
,
ker
je
bila
njegova
oprava
čisto
ptuja
,
zatoraj
bi
se
mu
bila
kmalo
slaba
godila
,
ker
so
že
od
vseh
strani
švigale
palice
in
namerjeni
stoli
.
—
Aleš
je
začel
v
tej
zmešnjavi
še
huje
vpiti
in
kazati
vén
,
kar
je
služabnike
tako
zmotilo
,
da
prav
nič
niso
vedeli
,
kaj
je
.
Med
tem
šundrom
pride
iz
sobe
gospodar
s
svetilnico
v
rokah
in
vpraša
,
kaj
pomeni
ta
krik
.
Aleš
mu
pové
v
angleškem
jeziku
ob
kratkem
vso
dogodbo
,
ter
ga
prosi
,
naj
bi
smel
prenočiti
tukaj
,
drugo
jutro
pa
bo
skusil
priti
v
kako
primorsko
mesto
.
Po
sreči
je
razumel
gospodar
angleški
.
Ko
Aleš
dokonča
svoje
pripovedovanje
,
jame
ga
gospodar
ostro
meriti
,
kot
bi
mu
nič
kaj
ne
zaupal
.
—
„
Kdo
vé
,
kakov
potepuh
si
?
“
pravi
mu
slednjič
,
„
v
moji
hiši
ne
moreš
ostati
,
pojdi
,
kamor
ti
je
ljubo
in
drago
,
pa
le
urno
,
da
zaprem
duri
.
“
„
Kaj
?
“
pravi
Aleš
jezno
,
„
brez
pomoči
hočeš
me
iztirati
iz
hiše
,
da
zopet
pridem
v
pest
tolovajem
.
—
Ne
ganem
se
iz
mesta
in
rečem
ti
,
ako
mi
ne
daš
prenočišča
,
zatožim
te
pri
mandarinu
.
“
(
Mandarini
imenujejo
se
kitajski
viši
uradniki
,
oni
so
tudi
poglavarji
v
raznih
provincijah
ali
okrajih
)
„
Jaz
sem
sam
mandarin
v
tem
okraji
.
“
„
Dobro
,
tedaj
moreš
tudi
vedeti
svoje
dolžnosti
.
“
Dolgo
sta
se
pričkala
,
pa
mandarin
ni
hotel
nič
odjenjati
.
Slednjič
se
mu
je
že
preveč
zdelo
in
ukazal
je
Aleša
zapreti
v
temno
sobo
.
Skozi
majhino
linico
je
videl
od
ondot
Aleš
,
kako
so
se
še
vedno
prikazovale
radovedne
glave
tolovajske
iz-za
plota
,
v
vas
pa
se
vendar
nihče
ni
upal
.
—
Aleš
je
bil
zeló
utrujen
;
kmalo
je
sladko
zaspal
,
kar
bi
kdo
drugi
gotovo
ne
bil
storil
v
njegovih
okoliščinah
.
Drugo
jutro
pride
v
ječo
služabnik
ter
prinese
v
skledi
nekaj
slabih
jedi
in
kozarec
vode
,
potem
pa
zopet
zapré
duri
ter
odide
.
—
Aleš
je
že
težko
čakal
poldneva
,
kajti
takrat
je
upal
,
da
ga
pokliče
mandarin
zopet
k
sebi
,
ter
mu
naznani
,
kaj
prav
za
prav
ž
njim
namerja
.
Res
se
ni
motil
.
Opoldne
pride
po-nj
služabnik
ter
ga
pelje
v
veliko
sobano
,
kjer
ga
je
čakal
mandarin
.
„
Pozvedel
sem
,
“
prične
ta
,
„
da
si
ti
hudodelec
,
ki
si
ušel
iz
sužnosti
poštenega
kupca
Tiun-Lina
in
na
begu
enega
njegovih
hlapcev
skoraj
do
smerti
pobil
.
Jaz
se
nočem
zameriti
Tiun-Linu
,
ki
je
moj
prijatelj
,
zatoraj
te
bom
jutri
večer
mu
zopet
izročil
.
“
„
Kaj
mi
kvasiš
?
“
pravi
Aleš
ves
zavzet
.
„
Tiun-Lin
je
pošten
kupec
?
Ropar
je
in
še
zeló
nesramen
,
in
ako
je
tvoj
prijatel
,
si
tudi
ti
ž
njim
vred
malopridnež
ter
ne
zaslužiš
,
da
opravljaš
službo
vašega
nebeškega
veličanstva
.
(
Kitajci
imenujejo
svojega
cesarja
„
nebeškega
sina
“
po
svojej
paganski
veri
.
)
Jaz
pa
ne
grem
nazaj
,
raji
koj
tukaj
poginem
,
rečem
pa
,
da
se
ti
bo
dobro
vtepalo
vse
to
,
kajti
moji
prijatli
bodo
se
gotovo
maščevali
zarad
mene
,
in
če
se
ti
kaj
neljubega
pripeti
,
pripiši
sam
sebi
.
“
Mandarina
so
te
besede
nekoliko
oplašile
,
zlasti
pa
Aleševa
serčnost
.
Nekaj
časa
premišljuje
,
potem
pa
pravi
:
„
Ako
si
