inpotem
prodajo
,
kot
pri
nas
žival
,
kar
se
bo
tudi
z
menoj
kmalo
zgodilo
.
“
„
Oh
kaj
pa
da
—
res
nepotrebno
vprašanje
—
sam
vém
,
kako
se
pride
med
tolovaje
“
,
pravi
Rašet
žalostno
ter
zaduši
vzdihljej
,
ki
se
mu
je
izvil
iz
pers
.
„
Povej
mi
raji
,
kaj
se
je
zgodilo
z
mojima
tovaršema
,
“
pravi
dalje
Aleš
,
„
kakor
sem
prepričan
ju
ni
na
ladiji
,
a
vendar
dobro
vem
,
da
sem
ju
tisti
dan
,
ko
ste
me
vjeli
,
po
nepremišljenosti
izdal
,
in
če
se
ne
motim
,
odplaval
je
koj
potem
čolnič
proti
onej
strani
.
“
„
Tvoja
prijatelja
?
“
pravi
starec
počasno
ter
položi
roko
na
čelo
,
kot
bi
se
hotel
nečesa
domisliti
.
—
„
Je
že
res
.
Šest
mož
se
je
odpravilo
proti
onej
strani
,
od
koder
si
ti
prišel
,
ali
priveslali
so
prazni
nazaj
in
pravili
,
da
so
videli
,
ravno
ko
so
se
bližali
iz
zatišja
obrežji
,
dva
človeka
,
enega
v
meniškej
obleki
,
stopiti
v
čoln
,
ki
ju
je
odnesel
proti
velikej
barki
,
ki
je
stala
na
morji
.
Morali
so
se
naši
urno
verniti
,
da
ne
bi
jih
bila
zapazila
ptuja
ladija
.
Zato
smo
tudi
kmalo
potem
odjadrali
iz
našega
skrivališča
.
“
„
Res
je
!
“
vsklikne
Aleš
vesel
,
„
eden
bil
je
v
meniškej
obleki
—
oče
Alfonzo
,
drugi
pa
v
vojaški
.
Hvala
Bogú
da
sta
le
rešena
!
“
in
povzdignil
je
hvaležno
oči
proti
nebu
zahvaljevaje
se
Najvišemu
za
čudovito
rešitev
svojih
tovaršev
.
Govorica
se
je
nekoliko
pretergala
in
občno
molčanje
je
nastalo
med
njima
.
Obadva
sta
se
pečala
s
svojimi
mislimi
,
ki
so
se
vertile
po
raznih
krogih
.
Slednjič
pomigne
Rašet
Alešu
,
naj
se
vsede
ter
nekako
ginljivo
pravi
:
„
Aleš
,
tvoja
odkritoserčnost
in
prosto
obnašanje
mi
je
všeč
,
vedi
,
da
te
ljubim
kot
lastnega
sina
.
“
„
Tega
se
doslé
še
nisem
prepričal
,
“
odverne
Aleš
,
kteremu
se
je
to
nenadno
priznanje
jako
čudno
zdelo
,
ker
je
bil
starec
prej
vedno
molčeč
in
precej
oduren
.
„
Kakor
veš
je
necoj
pervikrat
,
da
se
razgovarjeva
,
doslé
bilo
je
težko
kako
besedo
iz
tebe
spraviti
,
razun
pri
učenji
.
—
Ti
si
čuden
mož
,
mojster
Rašet
,
pri
vsem
prizadevanji
vendar
ne
morem
prav
spoznati
tvojega
značaja
.
Od
začetka
nisem
dosti
porajtal
na-te
,
zdel
si
se
mi
vsakdanja
oseba
,
kot
drugi
mornarji
,
čem
delj
pa
si
zahajal
k
meni
,
tem
bolj
so
se
mi
vsiljevale
razne
misli
v
glavo
,
in
nekaj
mi
je
vedno
djalo
na
tihoma
,
da
tiči
v
tebi
kaj
več
,
nego
življenje
prostega
mornarja
,
morskega
roparja
.
“
„
To
vse
sem
jaz
dobro
zapazil
pri
tebi
,
“
pravi
Rašet
prijazno
primši
Aleševo
desnico
.
„
Kaj
?
—
ti
si
vedel
moje
misli
?
“
„
Tudi
tvoje
želje
.
“
„
Moje
želje
?
“
„
Da
bi
rad
izvedel
mojo
preteklost
,
da
si
iskal
priložnosti
z
menoj
govoriti
,
skušal
izvedeti
,
s
kakovo
pisarijo
se
vedno
pečam
.
Ni
li
res
?
“
„
Res
.
—
Ali
od
kod
veš
vse
to
,
mojster
Rašet
?
“
Starec
se
je
nasmehnil
in
videti
je
bilo
na
njegovem
obrazu
veselje
,
ki
ga
je
imel
zarad
Alešove
skoraj
otročje
radovednosti
.
„
Oh
ljubi
moj
,
“
djal
je
,
„
skušnja
in
dolgoletna
nesreča
človeka
vsega
privadi
.
“
„
Pa
mi
doslé
nisi
hotel
ničesa
povedati
;
—
zakaj
?
“
dalje
praša
Aleš
.
„
Ker
ni
bilo
ugodnega
časa
,
najini
pajdaši
bi
kmalo
slutili
in
potem
sva
ločena
za
vselej
.
“
„
Kaj
pa
necoj
,
ali
se
nimava
nič
bati
?
“
„
Mornarji
so
vsi
pijani
s
poveljnikom
vred
.
Jutri
že
menijo
odriniti
proti
Afriškemu
obrežju
,
kajti
Abdala
se
je
prepričal
,
da
znaš
že
dovelj
arabščine
,
in
sklenil
te
je
prodati
v
sužnost
.
Samega
veselja
,
da
se
mu
je
njegov
rop
tako
sponesel
,
dal
je
necoj
obilo
pijače
svojim
služabnikom
,
ki
sedaj
vsi
omoteni
spé
po
kotih
.
“
Res
se
ni
nikjer
nihče
ganil
,
le
smerčanje
terdno
spečih
ljudi
se
je
čulo
na
prednjem
delu
.
„
O
moj
Bog
;
“
vzdihnil
je
Aleš
pri
starčevih
besedah
,
kajti
britka
osoda
terde
sužnosti
,
ktere
je
nekoliko
pozabil
med
pogovorom
,
stopila
mu
je
zopet
živo
pred
očí
.
„
Jutri
toraj
prodajo
me
v
neznane
kraje
v
sužnost
,
iz
ktere
se
morda
nikdar
več
ne
vernem
.
“
—
Aleš
bi
bil
rad
marsikaj
pozvedel
pri
Rašetu
,
ker
necoj
je
našel
ravno
ugodni
čas
,
ali
ta
bridka
novica
ga
je
tako
pretresnila
,
da
je
popolnoma
pozabil
svoje
prejšnje
naloge
izvedeti
osodo
svojega
učitelja
.
Razne
misli
so
se
mu
snovale
v
glavi
,
na
vse
kraje
je
prevdarjal
,
kako
bi
se
rešil
robstva
,
ali
nič
pripravnega
ni
mogel
najti
.
Mislil
je
tudi
na
beg
,
posebno
ker
so
bili
necoj
mornarji
popolnoma
nesposobni
preganjati
ga
,
ali
kam
je
hotel
bežati
,
ker
ni
poznal
kraja
;
razun
tega
pa
tudi
še
ni
prav
vedel
,
je-li
tudi
Rašet
te
misli
ali
ne
.
In
brez
njegove
volje
,
njegove
pomoči
ni
bilo
mogoče
nič
storiti
.
—
„
Ljubi
mladeneč
,
“
pravi
Rašet
na
to
smehljaje
,
videti
Aleša
tako
zamišljenega
,
„
ti
misliš
,
kaj
ne
,
kako
bi
bilo
mogoče
uiti
?
Le
povej
,
če
ne
sodim
prav
.
“
„
Rašet
,
ti
vse
veš
.
Res
prevdarjam
,
kako
bi
bilo
mogoče
rešiti
se
,
“
reče
mladeneč
,
ki
se
ni
mogel
prečuditi
starčevej
globokej
previdnosti
.
Rašet
je
pokimal
v
znamenje
,
da
je
zadovoljen
z
Aleševim
sklepom
,
potem
pa
se
nasloni
zopet
na
okrožje
in
zre
proti
jasnemu
nebu
,
posutemu
z
mirijadami
svetlih
luči
.
„
Rašet
,
ti
si
že
mnogo
preživel
na
morji
,
gotovo
ti
je
že
znan
vsak
kotiček
,
“
zopet
prične
Aleš
,
„
povej
mi
,
kje
se
sedaj
nahajava
,
je-li
za
temi
skalami
kaj
suhega
?
ali
blizo
stanujejo
ljudje
?
Ko
bi
to
bilo
,
upam
si
priplavati
do
tje
,
čeravno
je
precej
daleč
.
Od
mladih
nog
sem
že
vajen
vodé
.
“
„
Ti
se
motiš
,
Aleš
,
tukaj
ni
nobenega
otoka
,
to
so
skalnati
robovi
,
ki
šterlé
iz
morja
,
kjer
ni
druge
žive
stvari
,
kot
morski
ptiči
.
Takovih
skalnatih
robov
je
mnogo
po
morji
,
in
ako
so
skriti
pod
vodó
,
so
zeló
nevarni
mornarjem
,
ko
jih
ne
vidijo
ter
se
urno
derveča
barka
lehko
razruši
na
njih
.
Takove
skale
naredé
se
iz
malih
živalic
,
ki
so
vedno
množijo
druga
verh
druge
in
včasih
velik
otok
napravijo
.
Ali
si
že
kaj
slišal
o
njih
?
“
„
Že
vem
,
to
so
korale
,
kaj
né
?
“
„
Da
,
korale
,
in
une
skale
so
tudi
takove
.
Od
tod
proti
severji
je
kacih
sto
morskih
milj
do
Francoskega
.
“
„
Sto
milj
,
“
začudi
se
Aleš
,
„
to
je
dolga
pot
!
“
—
Rašet
je
zerl
neprenehoma
,
kot
prej
,
proti
nebu
in
videti
jo
bilo
,
da
je
zeló
napenjal
svoje
že
oslabele
oči
.
Aleš
ni
vedel
,
kaj
ima
,
a
vendar
se
je
tudi
on
ozerl
proti
onej
strani
,
čeravno
ni
druzega
videl
,
kot
morje
in
nočno
nebó
.
„
Ali
vidiš
doli-le
,
enako
iz
morja
vzdigati
se
,
černo
piko
?
“
pravi
čez
nekaj
časa
starec
Alešu
.
Res
je
bila
znati
na
južni
strani
majhina
,
černa
bunčica
,
ktero
so
po
dolgem
trudu
komaj
zapazile
Aleševe
bistre
oči
,
ki
pa
je
vedno
veča
prihajala
.
„
Vidim
,
—
kaj
pa
pomeni
to
?
“
„
V
dveh
urah
imeli
bomo
hudo
nevihto
,
“
odverne
starec
veselega
obraza
.
„
Potem
morava
speče
mornarje
zbuditi
,
da
vravnajo
ladijo
,
sicer
smo
v
nevarnosti
.
“
„
Ne
nikakor
ne
.
Bog
daj
,
da
bi
še
terdneje
spali
do
dne
,
“
pravi
Rašet
in
s
prekrižanima
rokama
oberne
se
proti
Alešu
,
kteremu
ni
šló
v
glavo
,
kaj
starec
namerja
.
Komaj
je
minula
dobra
ura
,
ko
se
začuje
od
daleč
votel
grom
.
Zvezde
na
nebu
so
jele
ugašati
in
černi
oblaki
so
prepregli
prejšnji
jasni
obok
.
Rašet
hiti
v
spodnji
del
in
kmalo
gori
prinese
precej
težek
zaboj
.
—
„
Nevihta
bo
zdaj
zdaj
tu
,
“
pravi
Alešu
,
„
in
kakor
se
kaže
zeló
huda
.
Podvizati
se
morava
,
da
spraviva
vse
po
redu
,
le
trenutka
ne
smeva
zamuditi
.
Necoj
je
edina
priložnost
rešiti
se
,
ako
nama
pojde
po
sreči
.
—
Ti
si
uren
,
—
pojdi
in
razpni
jadra
,
vsa
tudi
na
manjših
jarbolih
,
jaz
pa
odklenem
ta
čas
čoln
,
spravim
ta-le
zaboj
va-nj
in
potem
poveslava
urno
k
skalam
.
“
Aleš
je
vedel
Rašetov
namen
.
Urno
je
odvezal
vsa
jadra
,
ktera
je
kmalo
razprosterl
veter
med
tem
,
ko
je
starec
pripravil
čoln
.
Izderla
sta
sidra
,
skočila
v
pripravljeni
čolnič
ter
urno
veslala
h
kraju
.
Skala
je
bila
sicer
robata
,
pa
vendar
dosti
obširna
za
prenočišče
dvema
človekoma
eno
noč
.
Potegnila
sta
čoln
,
kolikor
mogoče
,
h
kraju
,
porinila
ga
v
pripravno
zatišje
,
kjer
valovi
niso
imeli
več
močí
,
potem
pa
spravita
zaboj
v
varstvo
verh
skale
,
na
ktero
sta
splezala
z
veliko
težavo
.
V
ta
zaboj
je
bil
naložil
Rašet
že
prej
nekoliko
potrebnih
jedil
in
pijače
,
da
si
jih
preskerbí
za
daljno
pot
drugo
jutro
.
Komaj
sta
dospela
v
varstvo
,
ko
je
že
jel
razsajati
hud
vihar
z
vso
serditostjo
.
Strele
so
švigale
vse
navskriž
,
grom
je
donél
,
valovje
bučalo
in
na
tolovajski
ladiji
so
pokale
jarbole
,
kot
bi
se
hotele
vse
polomiti
.
Aleš
še
nikdar
ni
doživel
take
nočí
,
zdelo
se
mu
je
,
kot
bi
se
vsa
zemlja
majala
in
hotela
skočiti
iz
svojih
tečajev
.
Kmalo
so
zgrabili
valovi
ladijo
in
vihar
jo
je
podil
po
penečem
morji
,
da
je
letela
kot
ptica
pod
nebom
,
premetovaje
se
zdaj
v
eno
zdaj
v
drugo
stran
.
V
nekterih
trenotkih
sta
videla
samo
še
černo
piko
,
ktero
so
dvigali
valovi
zdaj
kviško
,
zdaj
zopet
pogoltnili
v
svoje
brezno
.
Slednjič
je
tudi
to
znamenje
zginilo
v
černej
noči
,
vihar
pa
je
divjal
vedno
grozovitnejše
,
da
je
pluskalo
valovje
celo
čez
skalo
,
kjer
sta
sedela
naša
beguna
,
ter
ju
premočilo
do
polti
.
Strašna
noč
je
bila
to
,
noč
,
ki
se
ne
dá
več
izbrisati
iz
spomina
,
ako
jo
človek
kedaj
doživí
,
vendar
je
bila
ta
viharna
noč
edino
upanje
Rašetove
in
Alešove
rešitve
.
Drugo
jutro
je
napočilo
krasno
jutro
,
kakoršno
je
navadno
po
hudih
nevihtah
.
Kakor
bi
prilezlo
iz
morja
,
priplavalo
je
solnce
na
vzhodu
in
milo
osvetljevalo
skalovje
s
svojo
žarečo
lučjo
.
O
tolovajski
ladiji
ni
bilo
več
ni
duha
ni
sluha
,
le
čolniček
se
je
še
varno
tiščal
v
skalnatem
pristranišču
,
iz
kterega
ga
ni
moglo
pregnati
valovje
.
Aleš
vzame
molitveno
knjigo
,
ktero
je
imel
tako
varno
zavito
,
da
jej
ni
prav
nič
škodovala
mokrota
,
poklekne
na
skalo
ter
se
zahvali
najprej
nebeškemu
Očetu
za
čudovito
ohranjenje
,
potem
pa
moli
še
jutranjo
molitev
.
Tudi
Rašet
je
sklenil
roki
in
potihoma
molil
kraj
Aleša
.
Po
opravljeni
molitvi
vzameta
iz
zaboja
nekaj
jedil
,
da
se
okrepčata
,
potem
pa
jameta
prevdarjati
,
kam
bi
se
bilo
najbolje
oberniti
.
Aleš
si
ni
vedel
dosti
pomagati
,
torej
je
pripustil
vso
to
reč
zvedenemu
Rašetu
.
Aleš
je
bil
zvečer
po
tako
naglej
in
nepričakovanej
dogodbi
ves
zmešan
,
da
ni
mogel
bolj
natanjko
izvedeti
Rašetove
naklepe
temuč
je
moral
berzo
ravnati
,
kar
mu
je
ta
veleval
.
Danes
pa
je
vendar-le
hotel
bolj
natanjko
zvedeti
,
zakaj
sta
izročila
tolovajsko
ladijo
valovom
in
nista
izbudila
mornarjev
;
kajti
ubežati
ne
bi
jima
bilo
nikakor
nemogoče
na
skalo
,
ker
v
takovih
okolščinah
bi
se
ne
bili
pečali
mornarji
dosti
za-nju
.
„
Rašet
!
“
pričel
je
pri
zajuterku
,
„
meni
se
vendar
ne
zdí
prav
,
da
sva
pripravila
tolovaje
v
takovo
nevarnost
,
po
nepotrebnem
.
Čeravno
so
hudobneži
in
zaslužijo
ostro
kazen
,
vendar-le
so
ljudje
,
in
naša
dolžnost
je
svojemu
bližnjemu
,
bodi-si
prijatelj
ali
sovražnik
,
le
dobro
storiti
.
Bog
sam
odloči
vsakteremu
plačilo
,
kakoršno
zasluži
,
a
ljudje
ne
smejo
segati
v
njegove
pravice
.
—
Nesrečneži
so
morda
storili
strašen
konec
v
valovih
in
sicer
v
stanu
nezavednosti
,
pijanosti
.
“
„
Tega
se
ni
bati
,
“
odverne
starec
,
„
kamor
je
derčala
ladija
,
ni
več
skalin
,
ker
nekolikokrat
sem
že
prebrodaril
to
morje
in
znano
mi
je
vse
.
Tudi
so
se
mornarji
gotovo
berž
berž
streznili
,
ko
se
je
jela
ladija
premetavati
,
ter
storili
,
kolikor
je
bilo
mogoče
.
V
takovih
okoliščinah
strah
vse
premaga
,
tudi
opijanjenega
človeka
,
da
se
koj
zavé
popolnoma
.
Največa
škoda
,
ki
se
jim
je
mogla
zgoditi
,
je
ta
,
da
so
se
morda
polomile
jarbole
,
raztergala
jadra
in
poterlo
kermilo
.
Ljubi
moj
,
jaz
sem
že
dokaj
preživel
na
morji
,
še
hujših
neviht
,
kot
je
bila
sinočna
.
Tolovajska
ladija
je
bila
močna
,
najhujše
viharje
je
dobro
prebila
,
razun
tega
pa
tudi
na
prostem
morji
vihar
malo
opravi
velikej
ladiji
,
ako
ni
skalin
.
Le
upokoji
se
zarad
tega
,
ti
ljudjé
so
na
morji
domá
,
in
jim
ni
lehko
priti
do
živega
.
Kdo
vé
,
ali
tudi
oni
ne
počivajo
danes
v
kakem
skritem
zalivu
in
popravljajo
pokvarjene
rečí
?
“
To
je
Alešovo
rahločutno
sercé
,
ki
ni
še
dokaj
poznalo
mornarskega
življenja
,
nekoliko
upokojilo
.
„
Sila
kola
lomi
“
—
djal
je
sam
pri
sebi
,
„
kdo
vé
,
ali
bi
nama
bilo
mogoče
pobegniti
brez
takovega
početja
?
če
naji
ne
bi
bili
zaperli
v
spodnjo
sobo
?
Mora
že
Božja
volja
tako
biti
,
saj
mi
je
vedno
Peter
pravil
,
da
se
brez
njegove
volje
nič
ne
zgodi
.
“
—
Zajuterk
je
bil
kmalo
končan
,
in
čas
je
bilo
,
oberniti
se
na
kako
stran
,
ker
hrane
je
bilo
pičlo
odmerjene
,
komaj
za
nekaj
dni
.
Spravila
sta
čolnič
zopet
v
prosto
morje
,
naložila
svoje
borno
imetje
va-nj
ter
veslala
urno
,
kolikor
je
bilo
moč
opraviti
z
dvema
vesloma
,
po
širjavi
.
—
Aleša
je
upanje
,
doseči
zopet
svobodo
,
tako
omamilo
,
da
je
pozabil
uprašati
svojega
tovarša
,
proti
kteremu
kraju
sta
namenjena
.
Še-le
ko
sta
bila
že
precej
daleč
na
morji
ter
sta
že
zgubila
skale
spred
očí
,
reče
Rašetu
,
ki
je
z
vajeno
roko
obračal
veslo
,
kot
bi
imel
še
vse
mladenške
močí
:
„
Rašet
,
kam
pa
vendar
gre
najina
pot
,
dosedaj
še
nič
ne
vém
,
kam
sva
namenjena
.
“
„
Kam
gré
najina
pot
?
“
ponavlja
Rašet
ter
zmaje
z
ramama
,
“
to
je
težko
določiti
.
Kamor
naji
ponese
ta
mala
ladjica
.
Najine
moči
so
preslabe
krotiti
valove
,
majhen
vihar
naju
lehko
zanese
Bog
vedi
kam
.
Ako
nama
pa
Bog
srečo
dá
in
lepo
vreme
,
priveslava
morda
v
kacih
desetih
dneh
do
kacega
otoka
.
Ali
pa
morda
srečava
med
potoma
kako
ladijo
.
“
„
Ako
pa
zopet
srečava
kako
tolovajsko
ladijo
?
“
„
Potlej
sva
zopet
sužna
,
kot
prej
,
“
djal
je
Rašet
tako
malomarno
in
hladokervno
,
kot
bi
so
pomenkoval
o
kacih
vsakdanjih
rečeh
.
Aleša
je
nehoté
nekak
mraz
pretresnil
pri
teh
starčevih
besedah
.
Čeravno
sta
bila
že
dolgo
skupaj
in
je
Aleš
tudi
opazil
,
da
ima
mož
dobro
sercé
,
vendar
še
doslé
ni
vedel
,
s
kom
ima
opraviti
.
Večkrat
ga
je
že
vprašal
to
in
uno
,
pa
mož
je
vedno
odlašal
rekoč
,
da
bo
že
še
zvedel
vse
,
ako
prideta
srečno
na
suho
.
Le
iz
nekterih
besedí
je
pozvedel
toliko
,
da
Rašet
ni
bil
izmed
tolovajske
druhali
,
temuč
suženj
na
ladiji
.
„
Čuden
,
res
čuden
človek
,
“
menil
je
Aleš
,
„
še
neumna
žival
se
veselí
svobode
,
ta
pa
je
tako
merzel
,
tako
neobčutljiv
za
vse
.
Nekaj
skrivnostnega
mora
biti
v
njegovem
prejšnjem
življenji
,
kaka
vélika
nezgoda
,
ki
ga
je
tako
poterla
.
“
Aleš
se
je
na
vso
moč
ubijal
iztuhtati
tega
človeka
,
ki
je
skoraj
,
rekel
bi
,
sovražil
svet
.
Kake
strašne
nevihte
,
kake
nesreče
morajo
se
zbrati
,
da
človeka
tako
daleč
pripravijo
!
—
Da
je
učen
,
to
je
Aleš
kmalo
spoznal
.
Govoril
je
razne
evropejske
in
tudi
druge
jezike
in
svoje
pisanje
nadaljeval
je
pri
vsakej
priložnosti
,
ko
sta
bila
še
na
ladiji
.
—
„
Ne
zameri
,
dragi
Rašet
,
“
Aleš
zopet
preterga
molčanje
,
„
da
se
prederznem
nekaj
očitati
ti
.
Kakor
spoznam
iz
tvojega
vedenja
,
ti
ni
dosti
mar
najine
svobode
.
Zopet
molčiš
,
kakor
nekdaj
in
vedno
si
otožen
.
“
„
Dosti
mar
?
“
pravi
Rašet
ter
zgerbanči
čelo
,
kot
bi
nekaj
tehtnega
prevdarjal
.
—
„
Kakor
se
zmeniva
;
kar
mene
tiče
,
nič
mi
ni
mar.
“
„
Jaz
te
ne
razumem
,
Rašet
!
govôri
razložnejše
.
“
„
Da
jaz
sam
zá-se
nikdar
ne
bi
bil
poskušal
bega
.
“
„
In
zakaj
ne
?
“
„
Saj
sem
ti
že
rekel
,
da
bodeš
vse
zvedel
o
pripravnem
času
.
Aleš
,
ti
si
zeló
radoveden
,
kot
sploh
mladina
;
vedi
,
to
vselej
ne
hasní
.
“
„
Toraj
si
samo
zastran
mene
vse
to
storil
?
“
Rašet
je
pokimal
,
da
.
—
„
O
blagi
mož
,
kedaj
ti
bom
mogel
poverniti
toliko
ljubezen
!
“
„
O
vedi
mladeneč
,
Rašet
pozná
tvoje
blago
sercé
,
tvoje
hrepenenje
po
svobodi
.
Saj
je
tako
malo
ljudí
na
svetu
,
kterih
serca
so
čista
,
da
se
med
stoterimi
nad
devet
in
devedesetimi
zmotimo
.
Ako
bom
zvedel
,
da
si
v
svoji
domovini
zopet
srečen
,
dopolnjeno
bode
moje
veselje
in
mirno
bom
pričakoval
ure
,
ki
me
bo
rešila
svetnih
težav
ter
pripeljala
v
boljšo
domovino
.
“
„
Ali
se
ti
ne
veseliš
zopet
priti
v
domovino
?
“
„
Ona
hrani
za-me
le
žalost
in
bridkost
.
“
—
Aleš
si
ga
ni
upal
več
izpraševati
,
in
zopet
sta
molčala
obá
.
Toliko
je
bil
prepričan
,
da
je
morala
možá
nekdaj
zadeti
huda
nesreča
.
Zopet
sta
krepkeje
poprijela
vesla
in
ladjica
je
urno
plavala
po
sinjem
morji
.
Tretje
jutro
zagledata
v
daljavi
bela
jadra
še
daleč
plavajoče
ladije
.
Od
začetka
jadrala
je
ravno
proti
njima
,
kmalo
pa
je
naredila
ovinek
in
zavila
bolj
proti
južnej
strani
.
Rašet
je
nekaj
časa
prevdarjal
,
potem
pa
pravi
:
„
Aleš
,
ako
tej
ladiji
pot
prestriževa
,
potlej
sva
v
varstvu
.
Kakor
vidim
,
nima
ravno
ugodnega
vetra
,
počasno
se
pomiče
dalje
,
ako
dobro
poženeva
,
dohitiva
jo
v
nekterih
urah
.
„
Ali
si
pa
tudi
gotov
,
da
ni
kaka
sovražna
ladija
,
zopet
kaki
morski
roparji
,
“
pravi
Aleš
nekoliko
obotavljaje
se
,
ker
si
ni
ravno
želel
zopet
priti
takovim
ljudem
v
roke
.
„
Tega
se
nama
ni
treba
bati
.
Tolovaji
nimajo
tolikošnih
ladij
,
najberž
bo
kaka
kupčijska
barka
,
ki
pride
iz
jadranskega
morja
.
“
Aleš
ni
mogel
ničesar
več
oporekati
.
Rašet
je
bil
že
mnogo
let
na
vodi
,
in
je
bolje
poznal
vse
okoliščine
ter
imel
dovelj
skušnje
spoznavati
nevarnosti
,
toraj
je
vse
zaupal
le
njegovej
previdnosti
.
Napela
sta
vse
močí
in
čoln
je
švignil
po
mirnem
morji
,
kot
bi
ga
veter
nesel
.
Vedno
bliže
sta
prihajala
ptuji
ladiji
,
ki
se
je
le
počasi
pomikala
dalje
zarad
mirnega
zraka
.
Rašet
je
vzel
iz
zaboja
majhen
daljovid
,
in
dolgo
opazovaje
ladijo
pravi
slednjič
:
„
Angleški
trijarbolnik
je
,
če
Bog
dá
,
kmalo
sva
iz
nevarnosti
,
le
krepko
veslajva
.
“
Proti
poldnevu
pa
je
nastala
nenadoma
močneja
sapa
.
Rašetovo
obličje
se
je
zmračilo
in
nekako
obupno
je
pogledoval
na
bližajočo
se
ladijo
,
ki
je
imela
svoja
jadra
že
popolnoma
razpeta
ter
je
vedno
urneje
derčala
dalje
.
Aleš
in
Rašet
sta
veslala
z
vso
močjó
,
da
jima
je
curkoma
tekel
pot
po
obrazu
,
pa
delo
je
prihajalo
vedno
težavnejše
,
vožnja
vedno
počasnejša
,
kajti
veter
jima
je
pihal
ravno
nasproti
,
in
čoln
je
šel
bolj
nazaj
,
nego
naprej
.
„
Ako
se
veter
ne
spremení
,
“
pravi
Rašet
osorno
,
„
je
najino
upanje
uničeno
,
ladija
naji
bo
prehitela
in
potlej
je
ne
dojdeva
več
.
“
—
V
nekterih
minutah
bila
jima
je
ladija
že
vštric
in
vedela
sta
,
da
je
vse
prizadevanje
zastonj
.
Bila
sta
sicer
že
tako
blizo
,
da
bi
se
bil
lehko
glas
slišal
do
tje
,
klicala
sta
toraj
na
vso
moč
,
slekla
suknje
ter
mahala
ž
njimi
,
ali
nikakoršnega
znamenja
ni
bilo
videti
na
ptuji
ladiji
,
da
bi
ju
bili
zapazili
.
Vedno
dalje
in
dalje
je
jadrala
,
in
naša
beguna
sta
obupno
gledala
za-njo
.
Kaj
je
bilo
začeti
?
zopet
nazaj
veslati
bilo
je
predaleč
,
razun
tega
prevergel
se
je
tudi
veter
,
kakor
bi
hotel
nalašč
kljubovati
,
ter
jel
pihati
od
vzhodne
straní
.
„
Sedaj
ni
nobene
druge
pomoči
,
“
prične
Rašet
,
„
kot
izročiti
se
valovom
in
vetru
,
morda
prideva
do
kacega
obrežja
.
Daleč
ne
moreva
več
biti
od
Afrike
,
kolikor
se
mi
dozdeva
.
“
„
Od
Afrike
?
“
praša
Aleš
nekako
plaho
,
kajti
spomin
na
marokanskega
poglavarja
,
kamor
so
ga
mislili
prodati
tolovaji
,
se
mu
je
ponovil
zopet
živo
pri
tej
priči
.
—
„
Ali
pa
je
upati
,
da
dobiva
ondi
kako
evropejsko
ladijo
,
ki
naji
bi
pripeljala
čez
morje
v
domači
svet
?
“
„
Tega
ni
dvomiti
,
“
pravi
Rašet
,
„
posebno
na
severnej
strani
je
dosti
evropejskih
pristanišč
,
ako
le
pravi
kraj
zadeneva
,
ne
bo
nama
težko
najti
Evropejcev
,
ki
so
razpotaknjeni
po
raznih
mestih
.
Morda
pa
še
tudi
srečava
kako
drugo
ladijo
med
potoma
,
saj
v
tem
morji
jih
je
vedno
dosti
.
“
Aleš
se
je
nekoliko
umiril
pri
teh
starčevih
besedah
.
Krepko
sta
zopet
veslala
dalje
,
deržeč
se
bolj
proti
jugo-zahodu
,
ker
Rašet
je
upal
priti
po
tej
poti
do
Algira
,
kjer
bi
potem
ne
bilo
težko
dobiti
prostora
na
kakej
francoskej
ladiji
.
Celo
popoldne
in
vso
ljubo
noč
sta
neprenehoma
sukala
vesli
,
ravno
tako
tudi
drugi
dan
.
Tretje
jutro
zagledata
v
daljavi
bel
rob
,
znamenje
,
da
se
bližata
suhej
zemlji
.
O
kako
veselje
je
prešinilo
Aleša
,
ko
so
se
vedno
bolj
in
bolj
vzdigovali
pred
njim
verhunci
visocih
gorá
,
kot
bi
lezli
iz
tal
,
čeravno
se
je
bilo
bati
še
marsikterih
nevarnosti
.
„
Hvala
Bogu
!
“
zaklical
je
,
„
kmalo
sva
na
suhem
.
“
In
še
krepkejše
se
je
vperl
v
veslo
,
da
je
čoln
po
bliskovo
plaval
prek
morja
.
Solnce
je
ravno
z
zadnjimi
žarki
zlatilo
verhove
sivih
,
proti
nebu
kupečih
gor
,
ko
prideta
do
suhega
.
—
Kolikor
sta
mogla
opaziti
z
morja
,
bil
je
kraj
opuščen
.
Nikjer
ni
bilo
znati
človeških
stanovališč
in
le
pesek
in
nekaj
mirtinih
germičev
je
pokrivalo
obrežje
.
—
Rašet
velí
dalje
veslati
ob
kraji
;
pa
čemdelj
sta
šla
,
tem
pustejše
in
dolgočasnejše
je
bilo
,
še
pripravnega
kraja
nista
nikjer
našla
,
kamor
bi
skrila
svoj
čolnič
in
prenočila
.
Rašet
se
je
oziral
na
vse
kraje
,
ogledoval
hribovje
,
ki
se
je
potezalo
ob
morji
,
pa
bilo
je
,
kot
ne
bi
poznal
tega
sveta
.
Večkrat
je
zmajal
z
glavo
,
mermral
nerazumljivo
,
potem
pa
zopet
ukazal
nazaj
veslati
.
„
Kako
se
ti
zdi
Rašet
,
sva
li
v
Afriki
,
ali
ne
?
“
praša
ga
Aleš
.
„
V
Afriki
sva
,
ali
Bog
vedi
kje
.
Saj
sem
vendar
že
objadral
vso
severo-afrikansko
bregovje
,
danes
mi
je
vendar
ta
kraj
tako
neznan
,
da
se
prav
nič
ne
morem
domisliti
,
kje
bi
bila
.
“
„
Jaz
mislim
,
da
bi
bilo
najbolje
,
ko
bi
šla
h
kraju
in
necoj
prenočila
na
prostem
,
jutri
pa
bi
na
vse
zgodaj
poiskala
kaka
človeška
prebivališča
,
kjer
bi
zvedela
,
kam
se
nama
je
oberniti
.
“
„
Druzega
nama
tudi
ne
kaže
,
“
priterdi
mu
Rašet
,
„
noč
bo
zdaj
zdaj
tu
,
in
kolikor
po
oblakih
poznam
,
znalo
bi
biti
še
viharno
vreme
necoj
.
Poterpeti
morava
,
jutri
bova
že
videla
kaj
in
kako
.
“
Potegnila
sta
čoln
na
suho
,
da
ne
bi
ga
odnesli
po
noči
valovi
,
ko
bi
se
nenadoma
približala
kaka
nevihta
,
privezala
ga
terdno
ob
germovje
,
potem
pa
jo
krenila
dalje
po
robu
,
da
bi
dobila
pripraven
kraj
za
prenočišče
.
Na
mehkej
tratinici
,
posutej
z
najkrasnejšimi
in
prijetno
dišečimi
cvetlicami
,
ki
so
naznanjale
že
bujno
rastlinstvo
vročih
dežel
,
rastla
so
nektera
palmova
drevesa
,
in
po
belem
pesku
je
curljal
bister
studenček
,
zgubljevaje
se
skoraj
popolnoma
v
visokej
travi
.
Ta
kraj
je
bil
kot
nalašč
ustvarjen
za
trudna
popotnika
.
Nemudoma
napravita
iz
volnene
plahte
,
ktero
sta
imela
seboj
,
majhen
šotorček
,
zakurita
ogenj
,
da
bi
po
noči
strašila
ropne
živali
,
ker
orožja
nista
imela
nikakoršnega
,
potem
pa
vzameta
iz
zaboja
še
ostala
jedila
ter
povžijeta
zadovoljna
borno
večerjo
.
Po
solnčnem
zahodu
je
nastala
kimalo
temna
noč
ter
zavila
naravo
v
černi
pert
.
Ker
nista
bila
varna
pred
napadi
divjih
zverí
,
sklenila
sta
vso
noč
bedeti
in
tako
pričakovati
bodočega
dne
,
da
bi
potem
zopet
nadaljevala
svojo
pot
.
Alešu
so
se
necoj
vertele
razne
misli
po
glavi
.
Vse
življenje
od
njegovih
otročjih
let
do
današnjega
dné
mu
je
prišlo
na
misel
.
Spominjal
se
je
starega
Petra
,
ki
morda
ravno
sedaj
sedi
doma
na
klopici
pred
hišo
in
puši
mirno
po
svoji
navadi
iz
majhine
pipe
,
ugibaje
,
kam
je
prišel
Aleš
,
da
ni
več
čuti
o
njem
;
spominjal
se
je
vojske
na
Laškem
,
svojih
dveh
tovaršev
,
in
slednjič
tudi
vjetja
na
tolovajskej
ladiji
,
kjer
se
je
seznanil
z
Rašetom
.
Zopet
se
je
vnela
v
njem
želja
,
pozvedeti
kaj
več
o
tem
čudnem
možu
.
—
Dolgo
je
zerl
na
starca
,
ki
je
tiho
sedel
na
tleh
in
prikladal
suho
berstje
na
plapojoči
ogenj
;
ni
si
prav
upal
pričeti
nekdanjih
vprašanj
,
ker
mu
je
že
večkrat
spodletelo
.
„
Kaj
premišljuješ
,
Aleš
?
“
praša
ga
slednjič
Rašet
ter
vprè
svoje
že
oslabele
,
pa
vendar
še
vedno
žive
oči
,
kot
bi
mu
hotel
brati
na
obrazu
skrivne
želje
.
„
Domislil
sem
se
zopet
tvoje
obljube
.
“
„
Moje
obljube
?
“
povzame
Rašet
besedo
,
kot
ne
bi
se
mogel
koj
domisliti
,
kaj
zahteva
mladeneč
.
„
Tvoje
obljube
,
da
mi
boš
razodel
o
pripravnem
času
svoje
skrivnosti
,
in
necoj
menim
,
je
najugodnejša
prilika
,
vsaj
nama
prej
noč
mine
.
Ne
zameri
,
da
te
nadlegujem
neprenehoma
,
tvoje
obnašanje
zdí
se
mi
tako
čudno
,
da
sem
jako
radoveden
izvedeti
tvoje
skrivnosti
,
tem
bolj
,
ker
se
vedno
ogiblješ
mojim
vprašanjem
.
Človek
imá
že
takovo
lastnost
,
čem
bolj
se
mu
kaj
prikriva
,
tem
bolj
ga
tare
radovednost
.
“
„
Da
,
da
,
—
obljubil
sem
ti
,
“
prične
Rašet
globoko
vzdihnivši
.
„
Nerad
se
sicer
spominjam
preteklosti
,
ki
mi
je
rodila
toliko
gorjé
,
ali
tebi
mladeneč
,
tebi
,
ki
te
ljubim
,
kot
svojega
sina
,
hočem
razodeti
jo
.
Mlad
si
še
in
mnogo
boš
še
doživel
,
ako
ti
Bog
da
zdravje
;
potrebno
je
toraj
,
da
vedno
bolj
spoznavaš
ljudí
,
kar
sem
jaz
zamudil
nekdaj
,
sicer
ne
bi
bil
prišel
v
takovo
nesrečo
.
Moje
rojstno
mesto
je
Florencija
,
kjer
so
moji
starši
imeli
lepo
palačo
in
veliko
bogastvo
,
razun
tega
pa
še
mnogo
posestev
po
deželi
.
Ni
jim
toraj
manjkalo
pripomočkov
,
meni
,
svojemu
edinemu
sinu
,
priskerbeti
potrebnih
naukov
že
v
zgodnej
mladosti
.
Najboljši
učitelji
so
bili
poklicani
na
dvor
mojih
starišev
in
njih
veselje
je
bilo
še
tem
veče
,
ker
so
zapazili
kmalo
bogate
zmožnosti
pri
meni
.
Sedemnajst
let
star
sem
doveršil
že
vse
šole
in
čeravno
sem
komaj
zapustil
otročja
leta
,
podelila
se
mi
je
vendar
koj
visoka
služba
pri
ministerstvu
,
k
čemur
mi
je
,
se
vé
da
,
najbolj
pripomoglo
sloveče
imé
mojega
očeta
.
—
Dve
leti
potem
so
mi
umerli
starši
nenadoma
ter
mi
zapustili
neizmerno
bogastvo
,
in
sedaj
sem
bil
prepuščen
sam
sebi
.
Čeravno
mlad
,
vedel
sem
se
vendar
skerbno
varovati
slabih
potov
,
kterih
se
navadno
mladina
,
prepuščena
sama
sebi
,
tako
rada
poprime
.
Previdno
sem
vravnal
svoje
imetje
ter
se
neutrujeno
dalje
pečal
s
svojo
službo
.
Edina
napaka
je
bila
ta
,
da
sem
preveč
zaupal
ljudem
in
pri
njih
le
vse
dobro
,
nič
pa
slabega
opazoval
,
drugič
pa
tudi
,
da
sem
bil
zeló
častilakomen
.
Moji
prijatelji
,
ki
so
kmalo
zaostali
za
menoj
,
bili
so
mi
nevošljivi
,
videvši
,
kako
urno
se
pomikam
od
stopinje
do
stopinje
.
Vedeli
so
,
da
se
tukaj
z
gerda
ne
da
nič
opraviti
,
toraj
so
se
potuhneži
poslužili
sredstev
,
ki
so
se
jim
zdeli
najugodnejši
,
—
zapazili
so
namreč
mojo
slavohlepnost
,
in
po
tej
poti
so
sklenili
pogubiti
me
.
Kdor
sam
ne
skusi
,
nikdar
ne
bi
verjel
,
koliko
veča
nevošljivost
gospoduje
med
velikaši
,
nego
med
nižimi
stanovi
.
V
svojem
dvajsetem
letu
sem
se
seznanil
z
zalo
,
lepo
odgojeno
,
čeravno
ne
prebogato
deklico
,
koje
starši
so
pohajali
iz
slavne
rodovine
Sforzov
;
meni
ni
bilo
mar
bogastva
,
imel
sem
ga
dovelj
,
temuč
hotel
sem
si
izbrati
ženo
,
ki
bi
bila
vredna
deliti
z
menoj
pozemsko
srečo
.
Angela
—
tako
se
je
imenovala
—
bila
je
res
zercalo
vsega
ženstva
,
in
ko
mi
je
povila
ob
letu
zalega
fantiča
,
dosegel
sem
verhunec
svoje
zemske
sreče
.
Edino
moje
veselje
sta
sedaj
bila
Angela
in
sinek
Pavlo
,
celó
svojega
ternela
,
priti
do
vedno
veče
časti
,
sem
nekaj
časa
pozabil
.
Približala
se
je
doba
,
ki
je
pretresla
vso
Evropo
.
Napoleonove
čete
so
rohnele
od
Kalabrije
daleč
gori
do
severja
,
vse
se
je
uklanjalo
mogočnemu
Korzanu
.
Mene
je
sercé
bolelo
videvšega
kako
pada
Italija
,
kako
že
gospodarijo
po
njej
ptujci
.
Sedaj
je
prišla
zaželjena
prilika
mojim
sovražnikom
.
Spodbujali
so
me
,
naj
branim
pravice
,
ker
sem
edini
mož
zato
,
naj
vnemam
ljudstvo
boriti
se
za
svobodo
,
rekoč
,
da
mi
bodo
oni
pomagali
po
zmožnosti
.
Bolj
iz
lastnega
nagiba
,
nego
zarad
slave
,
delal
sem
noč
in
dan
za
blagor
svoje
domovine
,
še
počitka
si
nisem
skoraj
privoščil
.
Največa
rana
bila
je
takrat
za-me
,
da
so
bili
sv.
Oče
Pij
VI.
pregnani
iz
Rima
.
Onečasteno
se
mi
je
zdelo
sveto
mesto
Rim
,
središče
vsega
kerščanstva
.
Kar
sem
prej
le
skrivaj
delal
,
pričel
sem
sedaj
očitneje
in
to
so
porabili
moji
sovražniki
ter
me
zatožili
pri
francoskem
poglavarji
,
da
sem
ustajnikom
načelnik
.
23.
maja
zvečer
—
o
,
to
je
bilo
najstrašnejša
doba
mojega
življenja
!
—
“
Rašet
je
prenehal
in
dve
debeli
solzni
kaplji
ste
mu
zderčali
po
zagorelem
licu
;
Aleš
si
ga
ni
upal
motiti
.
Dolgo
starec
molčí
;
potem
pa
nadaljuje
:
„
23.
maja
zvečer
sem
sedel
vesel
z
Angelo
v
lopi
na
vertu
ne
nadjaje
se
nič
hudega
.
Pavlo
se
je
igral
v
materinem
naročji
in
jaz
sem
poln
radosti
opazoval
zalega
dečka
,
ki
je
bil
takrat
ravno
v
petem
letu
.
—
Naenkrat
se
vert
napolni
s
francoskimi
vojaki
in
poveljnik
mi
veli
nemudoma
vdati
se
pravici
,
ki
zahteva
od
mene
,
da
se
opravičim
.
Že
je
segla
moja
desna
po
bodalu
,
ali
pogled
na
obupno
ženo
in
jokajoče
se
dete
,
ki
se
me
je
terdno
oklepalo
,
opomnil
me
je
,
da
ne
živim
sam
za-se
in
vdal
sem
se
v
svojo
osodo
.
Tlelo
je
v
meni
še
upanje
opravičiti
se
,
posebno
,
ker
ni
bilo
dotičnih
dokazov
,
pa
kako
sem
se
motil
.
Ko
sem
stal
drugo
jutro
pred
sodnijo
,
pokazala
se
mi
je
pismena
zatožba
in
spodej
podpis
enega
mojih
prijateljev
,
kterega
sem
najbolj
čislal
.
—
Nobene
besede
nisem
mogel
pripraviti
na
jezik
,
stemnilo
se
mi
je
pred
očmí
in
toliko
,
da
nisem
omedlel
.
Iz
milosti
me
niso
obsodili
k
smerti
,
temuč
v
ječo
na
otok
Korzika
.
Prosil
sem
vzeti
tudi
ženo
in
sina
seboj
,
pa
bilo
mi
je
odročeno
,
prosil
sem
vsaj
še
enkrat
posloviti
se
pri
njima
v
tem
življenji
,
pa
tudi
tega
nisem
dosegel
.
Še
tisti
dan
me
je
odpeljala
ladija
na
omenjeni
otok
v
terdnjavo
sv.
Bonifacija
.
—
Štirnajst
dni
pozneje
sem
dobil
brezimno
pismo
,
da
je
Angela
žalosti
umerla
,
sina
pa
je
vzel
eden
sorodnikov
polastivši
se
tudi
obilih
zakladov
,
ter
pobegnil
nekam
čez
morje
.
—
Čeravno
je
bilo
pismo
brezimno
,
vendar
se
mi
je
zdelo
,
da
je
vse
to
resnica
,
kajti
Angela
mi
je
bila
preveč
udana
,
da
bi
bila
dolgo
preživela
mojo
nesrečo
,
moji
sorodniki
pa
so
že
od
nekdaj
hrepeneli
po
mojem
premoženji
.
Kupa
nesreče
dopolnila
se
je
do
verha
,
nič
več
me
ni
vezalo
na
svet
in
neprenehoma
prosil
sem
Boga
,
da
bi
me
poklical
s
svetá
ter
me
združil
ondi
zopet
z
ljubo
ženo
,
ki
je
našla
blagi
mir
,
meni
pa
je
bil
odrečen
.
V
terdnjavi
sem
bil
toliko
prost
,
da
sem
se
smel
sprehajati
na
obzidji
.
—
Neko
popoldne
že
proti
večeru
zrem
po
morji
,
ki
je
butalo
ob
skalovje
tik
pod
menoj
.
Daleč
tam
na
morskej
širjavi
zapazim
ladijo
,
ki
je
jadrala
sem
ter
tje
,
kot
ne
bi
si
upala
blizo
.
Mene
prešine
misel
osvoboditi
se
.
Do
ladije
bilo
je
res
dobre
dve
uri
,
ali
tega
se
nisem
strašil
,
ker
sem
znal
dobro
plavati
večo
težavo
delalo
mi
je
priti
iz
terdnjave
,
ker
so
bile
krog
in
okrog
razpostavljene
straže
.
—
„
Naj
velja
,
kar
hoče
,
“
mislim
si
,
„
poskusil
bodem
.
“
Stemnilo
se
je
že
precaj
in
druge
jetnike
je
spravljal
ječar
že
v
zapor
.
Še
enkrat
pogledam
po
morji
in
v
strašno
globočino
pod
seboj
,
potem
pa
stopim
na
okrožje
in
poskočim
najmanj
petdeset
sežnjev
globoko
v
morje
.
V
tem
trenutku
počile
so
tudi
puške
stražnikov
,
pa
nobena
krogla
me
ni
zadela
.
Potopil
sem
se
pod
vodo
in
plaval
nekaj
časa
v
stran
,
potem
pa
se
zopet
toliko
pokazal
,
da
sem
sape
dobil
.
Le
ko
sem
bil
že
daleč
na
morji
,
upal
sem
se
popolnoma
na
poveršje
.
Najbolj
čudno
se
mi
je
zdelo
,
da
ni
nobena
ladija
odrinila
od
kraja
,
ki
bi
me
iskala
,
gotovo
so
mislili
,
da
sem
se
ubil
pri
tako
strašnem
skoku
,
ali
pa
da
me
je
zadela
kaka
krogla
,
ker
me
ni
bilo
izpod
vodé
.
Plaval
sem
naravnost
proti
oni
ladiji
,
ki
se
je
še
vedno
na
onem
kraji
sem
in
tje
pomikala
.
Bil
sem
že
precej
blizo
,
ali
strah
in
dolgo
plavanje
pod
vodo
me
je
tako
vpéhalo
,
da
sem
se
komaj
še
vzderžaval
.
Noč
se
še
ni
popolnoma
storila
,
zravnam
se
po
konci
,
kolikor
je
bilo
moč
,
ter
zakličem
proti
ladiji
.
Pervič
ni
bilo
nič
,
drugopot
pa
sta
stopila
dva
moža
v
čoln
in
urno
vesljala
proti
meni
.
Prišli
smo
na
ladijo
,
pa
kako
se
zavzamem
,
ko
spoznam
morske
tolovaje
.
Poglavar
me
praša
najprej
,
koliko
jezikov
znam
.
Jaz
mu
povem
:
laški
,
francoski
,
angležki
in
tudi
nekoliko
nemški
.
—
„
Dobro
,
“
pravi
,
„
moj
tolmač
mi
je
umerl
,
nadomestil
ga
sedaj
bodeš
ti
.
“
—
Kaj
som
tel
začeti
?
moral
sem
se
udati
osodi
.
Na
svetu
nisem
imel
nobenega
upanja
več
,
kraj
se
mi
je
pristudil
,
kjer
sem
zgubil
prostost
,
ženo
in
sina
;
postal
sem
tolmač
na
tolovajski
ladiji
.
—
To
je
moja
dogodba
,
žalostna
sicer
,
pa
resnična
.
“
Umolknil
je
starec
ter
si
s
čela
oterl
pot
,
kterega
so
mu
bolj
prizadjali
žalostni
spomini
,
nego
pripovedovanje
.
„
In
tvoje
imé
,
Rašet
,
je
li
pravo
?
“
praša
čez
nekaj
časa
Aleš
.
„
Né
—
dali
so
mi
ga
tolovaji
.
Moje
pravo
imé
je
:
Lavrencij
Saturni
.
“
„
In
ti
ne
bi
bil
nikdar
zapustil
tega
življenja
,
ko
ne
bi
bilo
mene
?
“
„
Nikdar
,
—
zavoljo
tebe
,
ki
te
ljubim
po
očetovsko
,
storil
sem
to
.
Ti
ne
veš
,
kako
sladko
je
imeti
človeka
,
ki
imá
blago
sercé
,
kterega
še
ni
popačil
svet
.
In
to
si
ti
.
“
„
Moj
dobrotnik
!
“
vskliknil
je
Aleš
in
objel
starca
,
„
ne
,
vi
niste
več
samo
moj
nesrečni
tovarš
,
temuč
oče
,
dovolite
,
da
vas
tako
imenujem
.
Odslé
ne
več
„
ti
“
,
temuč
„
vi
“
,
kakor
sem
nekdaj
imenoval
tudi
blazega
Petra
.
“
Starec
se
je
radovoljno
smehljal
in
poljubil
Aleša
na
čelo
rekoč
:
„
Ker
tako
hočeš
,
naj
pa
bo
.
Osoda
naji
je
po
naključbi
združila
:
ti
nimaš
očeta
,
jaz
pa
sina
ne
.
“
„
Sedaj
pa
vas
še
vprašam
,
kaj
vsaki
dan
neprenehoma
pisarite
?
gotovo
kako
učeno
delo
?
“
„
Spisujem
obširno
delo
„
Osoda
človeška
“
.
„
Kaj
pa
boste
storili
s
tem
,
ko
dokončate
?
“
„
Nič
.
—
Delam
zarad
dolzega
časa
in
pa
da
bolj
živo
premišljujem
svetne
ničavnosti
.
“
Pozno
v
noči
je
že
bilo
,
ko
sta
končala
svoje
pogovore
.
Aleš
je
zapazil
,
da
je
Rašet
,
ali
kakor
ga
bomo
odslé
imenovali
—
Lavrencij
truden
,
toraj
mu
velí
,
naj
le
zaspí
brez
skerbí
,
ker
bo
on
sam
čul
do
dne
.
Potem
pa
je
nekoliko
popravil
ogenj
ter
sedel
zraven
njega
,
Lavrencij
pa
je
zlezel
v
šotor
k
počitku
.
—
Kdor
ima
polno
glavo
skerbí
,
ta
vé
,
kakó
je
,
ako
se
vleže
zvečer
k
počitku
,
če
tudi
so
take
skerbí
včasih
čisto
nepotrebne
.
—
Lavrencija
je
gotovo
skerbelo
,
čeravno
tega
ni
pokazal
Alešu
;
kajti
še
pred
dnem
se
je
zbudil
in
poklical
mladenča
k
sebi
.
„
Zakaj
pa
ne
spite
?
“
pravi
Aleš
,
ki
je
slonel
na
mehkej
rušnji
in
kuril
ogenj
,
videvši
,
da
je
prilezel
starec
na
vse
zgodaj
iz
šotora
.
„
Morda
se
bojite
,
da
ne
bi
jaz
zaspal
.
O
le
brez
skerbí
bodite
,
prav
nič
se
mi
ne
dremlje
,
vajen
sem
,
ker
pri
vojakih
včasih
še
po
več
nočí
nisem
spal
.
“
„
O
vem
,
vem
,
da
si
skerben
,
previden
mladeneč
,
“
odverne
Lavrencij
,
„
popolnoma
se
zanesem
nate
.
Ali
vedi
,
da
bo
treba
odriniti
,
svetlí
se
že
nekoliko
,
in
v
jutranjem
hladu
je
najprijetnejše
potovati
.
Ne
veva
še
prav
nič
,
kje
sva
,
toraj
morava
skerbeti
,
kar
najprej
mogoče
dobiti
kake
ljudí
,
pri
kterih
pozveva
kaj
in
kakó
.
Pred
vsem
pa
ti
moram
še
omeniti
:
pogum
in
neustrašljivost
imej
povsod
,
naj
se
godí
,
kar
hoče
,
ker
le
to
naji
more
,
rešiti
.
Kdo
vé
,
med
kakimi
ljudmi
se
nahajava
?
“
Aleš
je
obljubil
vse
storiti
,
kar
mu
je
naročil
Lavrencij
.
Skrila
sta
čoln
v
germovje
,
ako
bi
ga
še
kaj
potrebovala
,
ko
ne
bi
našla
zaželjenega
kraja
,
vzela
seboj
jedila
,
kolikor
jih
jima
je
še
ostalo
,
ter
se
napotila
po
peščenem
obrežji
,
kjer
je
rastlo
le
sem
pa
tam
kako
germičevje
,
iskat
človeških
bivališč
.
—
Solnce
je
že
visoko
stalo
na
nebu
,
ko
prideta
skozi
neko
ožino
,
po
kterej
se
je
zvijal
majhen
potok
.
Peščena
planjava
je
zginila
in
krasna
dolina
se
je
razprosterla
pred
njima
,
krog
in
krog
obdana
s
precej
visocimi
,
gozdnatimi
hribi
,
ki
so
jo
oklepali
od
vseh
strani
,
kot
mogočno
zidovje
.
—
Daleč
tam
v
kotu
doline
na
podnožji
sterme
goré
,
ki
je
dvigala
svoj
robati
verh
proti
sinjemu
nebu
,
vzdigovaje
se
,
kot
kraljica
med
svojimi
sosedami
—
nižimi
gorami
,
zapazita
kup
lesenih
bajt
,
iz
kterih
se
je
vzdigal
višnjelkasti
dim
v
kolobarjih
med
drevjem
proti
nebu
.
Lavrencij
obstane
,
vzame
svoj
dalovid
in
dolgo
opazuje
malo
selišče
.
Tudi
Aleš
je
napenjal
svoje
očí
ter
menil
zdaj
zdaj
zagledati
kako
divjo
druhal
,
ki
bo
planila
po
njima
,
zatoraj
si
oskerbí
debelo
gorjačo
,
da
bi
se
vsaj
za
silo
branil
,
ako
bi
bilo
treba
.
„
Prav
nič
ne
vem
,
pri
čem
sem
,
“
reče
čez
nekaj
časa
Lavrencij
,
„
nobena
duša
se
ne
prikaže
na
dan
.
Bajte
so
podobne
onim
,
kakoršne
imajo
Kabili
(
Kabili
so
gorsko
ljudstvo
,
ki
prebiva
v
Algiru
v
severnej
Afriki
,
in
so
se
nekdaj
krepko
bojevali
zoper
Francoze
.
Popotniki
jih
hvalijo
,
kot
gostoljubne
in
jako
delavne
ljudi
.
)
ali
ti
ne
stanujejo
tako
blizo
morja
,
so
bolj
v
gorah
;
posebno
odkar
jim
Francozje
dobro
na
pete
stopljejo
,
umaknili
so
se
visoko
v
gore
,
kamor
si
ne
upajo
Evropejci
.
“
„
Tedaj
kaj
mislite
,
kje
sva
sedaj
?
“
praša
Aleš
.
„
Ravno
to
je
,
kar
mi
dela
preglavico
.
Ko
bi
vedel
,
kje
sva
,
potlej
ne
bi
bilo
težko
najti
evropejskih
stanišč
.
Sedaj
nama
ne
kaže
nič
druzega
,
nego
iti
do
onih
koč
.
Ako
so
pošteni
ljudjé
,
povedali
nama
bodo
,
kam
se
imava
oberniti
;
posebno
če
so
arabskega
plemena
,
spremili
naji
bodo
celó
do
mesta
,
kjer
stanujejo
Evropejci
.
Ti
še
ne
poznaš
arabske
gostoljubnosti
,
ako
si
jedel
ž
njimi
kruh
in
sol
,
tvegali
bodo
za-te
življenje
,
ako
so
tudi
največi
hudodelniki
.
“
Mahnila
sta
jo
po
dolini
naravnost
proti
kočam
,
kjer
se
je
kviško
dvigal
dim
,
ali
človeka
ni
bilo
nikjer
nobenega
videti
.
—
Ko
prideta
do
perve
koče
,
ki
je
imela
samo
en
vhod
na
gornej
strani
,
zagledata
pred
pragom
sedečega
,
mladega
zamorca
.
—
Lavrencij
in
Aleš
pozdravita
ga
arabski
,
on
pa
jima
odzdravi
nekako
začudeno
ogledovaje
ta
dva
nevadna
ptujca
.
„
Kdo
sta
vidva
moža
,
ki
prideta
pod
našo
streho
?
da
vem
naznaniti
gospodu
,
“
praša
ju
potem
černi
sluga
.
„
Jaz
sem
Abu
Karef
,
kupčevalec
iz
Mekke
,
“
odverne
resno
Lavrencij
,
„
in
ta
mladeneč
je
moj
zet
Ahmed
Teleben
.
Mojo
ladijo
so
požerli
valovi
z
blagom
vred
in
midva
edina
rešila
sva
se
z
velikim
trudom
grozovitej
smerti
;
mornarji
so
potonili
vsi
.
Prišla
sva
k
vam
,
da
najdeva
v
tej
hiši
gostoljubnosti
.
“
—
Prevideni
Lavrencij
si
je
izmislil
to
zvijačo
tako
berzo
ter
govoril
tako
resno
,
da
zamorec
ni
mogel
dvomiti
,
da
sta
ta
dva
potnika
res
nesrečna
kupčevalca
,
ki
sta
se
rešila
morskih
valov
ter
prišla
v
to
hišo
prosit
pomoči
.
„
Alah
je
velik
,
“
djal
je
častitljivo
zamorec
ter
položil
roki
navskriž
,
„
pripeljal
vaji
je
v
hišo
vernega
mozlima
,
ki
vama
ne
bo
odrekel
svoje
pomoči
.
Poterpita
,
da
oznanim
vajini
prihod
svojemu
gospodu
.
“
Pri
teh
besedah
je
zginil
urno
v
kočo
in
dolgo
se
ni
prikazala
nobena
oseba
na
dan
.
„
Zakaj
ste
si
izmislili
to
zvijačo
?
“
praša
Aleš
Lavrencija
,
ko
sta
bila
sama
.
„
Ker
se
mi
je
zdelo
potrebno
.
Gospodar
,
ki
stanuje
v
tej
koči
,
je
najberž
poglavar
kake
roparske
druhali
,
ki
se
je
ustanovila
v
tem
varnem
kraji
.
Ko
bi
se
bila
izdala
za
Evropejce
,
prišla
bi
bila
morda
zopet
v
takovo
druščino
,
kot
sva
bila
na
ladiji
.
“
„
In
menite
,
da
ne
bodo
spoznali
,
da
sva
Evropejca
!
“
„
Težko
.
Samo
popolnoma
neustrašeno
treba
se
je
vesti
.
“
Čez
dolgo
časa
še-le
prikaže
se
na
pragu
velik
človek
vitke
rasti
,
ki
je
moral
imeti
kacih
trideset
let
.
Njegova
černa
brada
je
bila
razmeršena
,
oči
svitle
,
lica
zagorela
in
upadla
,
meči
pa
suhi
,
popolnoma
arabskega
plemena
.
Njegova
obleka
je
bila
arabska
,
bogato
olišpana
,
za
širocim
pasom
pa
so
se
svetili
samokresi
in
bodalo
.
—
Nekako
sumljivo
je
ogledoval
zunaj
čakajoča
popotnika
,
kot
ne
bi
se
popolnoma
s
tema
osebama
vjemale
besede
,
ki
mu
jih
je
ravno
kar
sporočil
sluga
.
„
Vidva
sta
nesrečna
kupčevalca
?
“
praša
ju
z
ojstrim
glasom
Arabec
.
„
Nesrečna
kupčevalca
ter
prideva
iz
Mekke
,
kakor
ti
je
morda
že
sporočil
sluga
,
“
pristavi
Lavrencij
pozdravivši
gospodarja
po
arabski
šegi
.
Ta
se
je
pri
teh
besedah
zaničljivo
pomuzal
,
rekel
zamorcu
,
ki
se
je
približal
,
nekaj
nerazumljivih
besedí
,
in
černi
sluga
ga
je
pazno
poslušal
z
ono
udanostjo
,
ki
je
navadna
sužnjem
,
potem
pa
urno
zginil
med
bližnjimi
kočami
.
„
Kaj
zahtevata
od
mene
?
“
govori
dalje
Arabec
z
zapovedljivim
glasom
.
„
Gostoljubja
,
“
pravi
Lavrencij
bolj
ponosno
,
nego
je
morda
pričakoval
gospodar
,
„
gostoljubja
,
ki
ga
je
dolžan
vsak
verni
Arabec
svojemu
nesrečnemu
sobratu
.
Daj
nama
kruha
,
da
se
okrepčava
,
potem
pa
nama
povej
,
kam
se
imava
oberniti
.
“
„
Kam
sta
namenjena
?
“
„
V
Algir
.
“
„
Prav
.
Počakajte
nekoliko
,
poslal
sem
svojega
slugo
z
ukazom
do
svojih
podložnih
,
da
vaju
spremijo
do
tje
.
“
Kmalu
se
približa
koči
kacih
deset
mož
oboroženih
s
samokresi
,
bodali
in
dolgimi
puškami
.
Iz
njihovih
obrazov
žarela
je
nekaka
divjost
,
ki
ni
nič
prida
obetala
.
Sužnji
so
prignali
berzonoge
konje
arabskega
plemena
in
poglavar
zapové
Lavrenciju
in
Alešu
urno
zasesti
vsak
enega
,
rekoč
da
je
pot
dolga
do
tje
,
ter
želi
še
pred
nočjo
verniti
se
domu
s
svojimi
služabniki
.
„
Gospod
!
midva
še
nisva
užila
s
teboj
kruha
in
solí
pod
tvojo
streho
,
“
ugovarja
Lavrencij
.
„
Dokler
se
to
ne
zgodí
,
ne
poslužim
se
tvojega
spremstva
,
ker
si
nisem
svest
zvestobe
.
“
Poglavar
se
zavihti
na
konja
,
kot
ne
bi
bil
čul
Lavrencijevih
besed
,
pomigne
svojim
tovaršem
in
ti
urno
posadé
naša
nesrečna
beguna
na
konja
,
privežejo
ju
k
sedlu
,
potem
pa
se
spusti
vsa
druhal
v
dir
po
dolini
.
Lavrencij
je
pogovarjal
Aleša
,
da
sedaj
ni
drugače
,
nego
udati
se
nemili
osodi
,
da
naj
ne
kaže
nikakoršne
bojazni
,
ker
le
to
more
ju
rešiti
iz
sovražnih
rok
.
Urno
so
jezdili
dalje
in
ravno
proti
onemu
kraju
,
odkoder
sta
prej
prišla
.
Ko
pridejo
zopet
blizo
morja
na
peščeno
plan
,
obernili
so
se
proti
zahodu
,
in
kakor
bi
jih
veter
nesel
,
zdirjali
so
čili
arabski
konji
po
puščavi
.
Lavrencij
je
opazoval
na
tanko
vse
kraje
.
Goré
,
ki
so
se
prej
enakomerno
potezale
z
morjem
vred
,
zavile
so
se
sedaj
bolj
proti
jugu
.
Lavrenciju
se
je
zdel
ta
kraj
znan
,
morski
tolovaji
so
imeli
svoja
najboljša
skrivališča
.
Mislil
je
v
začetku
,
da
ju
bodo
izročili
zopet
kakej
roparski
ladiji
,
ali
kmalo
je
videl
,
da
je
načelnik
zavil
v
nasprotno
stran
in
tudi
njegovi
tovarši
z
Alešem
in
Lavrencijem
zderčali
so
za
njim
.
—
„
Hudobnež
!
“
kričal
je
Lavrencij
serdito
,
„
je-li
to
pot
proti
Algiru
?
Ti
si
prelomil
zvestobo
svojih
bratov
Arabcev
,
kterim
je
sveta
reč
izpolniti
,
kar
so
obljubili
.
Ali
vedi
,
da
to
početje
ne
ostane
nekaznovano
,
moje
ljudstvo
je
mogočno
,
maščevalo
se
bode
za-me
in
za
mojega
zeta
.
“
Ali
vso
te
grožnje
bile
so
bob
v
steno
.
Načelnik
se
je
hudobno
zarežal
in
še
bolj
spodbodel
konja
,
da
je
kar
pesek
metal
s
kopiti
v
zrak
.
Bilo
mu
je
malo
mar
Lavrencijevo
žuganje
;
berzi
konjič
,
dolga
puška
,
svetlo
bodalo
in
skriti
kraji
so
ga
varovali
dovelj
in
njegove
tovarše
vsakega
napada
.
Pridirjali
so
da
nizkega
holmca
,
ob
kterem
se
je
potezalo
nekaj
zidovja
,
izza
kterega
so
molile
strehe
posamnih
hiš
in
visoka
palmova
drevesa
.
Brez
dvombe
je
morala
biti
tukaj
stolica
kacega
manjšega
kneza
.
Ko
se
približajo
kacih
tri
sto
korakov
omenjenemu
kraju
,
zapové
poveljnik
obstati
,
potem
pa
zdirja
sam
v
mesto
,
najberž
,
da
bi
sklenil
kako
dobro
kupčijo
pri
mestnem
poglavarji
.
Nemirno
sta
pričakovala
Aleš
in
Lavrencij
svoje
osode
;
česa
se
jima
je
nadjati
,
vedela
sta
že
dobro
,
le
to
ju
je
najbolj
skerbelo
,
da
ne
bi
ju
ločili
in
posamezno
prodali
.
Slednjič
se
približa
od
mesta
sem
poglavar
z
nekterimi
možmi
.
Vsi
so
bili
dobro
oboroženi
,
kot
bi
šli
po
kake
razbojnike
.
Poglavar
jim
pokaže
svoja
vjetnika
in
eden
izmed
mož
,
ki
je
bil
berž
ko
ne
poročnik
,
stopil
je
bliže
in
pazno
ogledoval
nova
sužnja
,
da
bi
se
prepričal
,
sta
li
vredna
toliko
,
kolikor
se
zahteva
za-nju
.
Aleš
bil
mu
je
koj
všeč
,
pri
Lavrenciju
pa
je
nekako
zaničljivo
zmajal
z
glavo
.
Potem
stopi
k
roparskemu
poglavarju
ter
mu
našteje
lepo
število
zlatih
penezov
,
ktere
je
ta
pohlepno
spravil
v
svojo
mavho
ter
se
priporočil
pri
kupčevalcu
,
da
mu
bode
še
zanaprej
oskerboval
sužnjih
,
ako
jih
bode
potreboval
.
Tolovaji
so
oddirjali
zopet
proti
onej
strani
,
odkoder
so
prišli
,
Aleša
in
Lavrencija
pa
so
odgnali
v
mesto
v
sužnost
k
ondotnemu
knezu
,
ali
beju
,
kakor
se
imenujejo
manjši
vladarji
ondotnih
dežel
.
Bejevo
poslopje
je
bilo
štirivoglata
,
zidana
palača
z
majhenimi
okni
,
krog
in
krog
obdana
s
prekopi
in
obgrajena
z
debelimi
koli
,
ki
so
bili
zabiti
v
zemljo
.
Znotraj
je
bilo
prostorno
dvorišče
,
kjer
so
koračile
semtertje
razpostavljene
straže
,
sredi
dvorišča
pa
je
bila
majhena
hišica
,
bejevo
stanovanje
,
vsa
obraščena
z
gostim
drevjem
.
Bej
,
že
postaran
,
velik
mož
,
grozno
čmernega
obraza
,
sedel
je
v
senci
na
krasni
prestrogi
in
pušil
mirno
svoj
čibuk
.
Ponižno
so
se
mu
približali
služabniki
,
ki
so
pritirali
nova
sužnja
,
poklonili
se
do
tal
in
položili
roke
križem
na
persi
v
znamenje
popolne
udanosti
.
Ali
bej
je
je
komaj
vredne
spoznal
pogledati
jih
s
svojim
zaničljivim
očesom
.
Potem
se
je
približal
sužnjema
ter
djal
z
ostrim
glasom
:
„
Kdo
sta
vidva
ptujca
in
od
kod
prideta
?
“
„
Od
kod
prideva
,
“
pravi
Lavrencij
neustrašeno
,
„
sam
dobro
veš
,
ni
ti
treba
izpraševati
.
Iz
rok
brezvestnega
,
malopridnega
človeka
,
kteremu
niso
svete
pravice
človeštva
.
„
Pomisli
vladar
“
nadaljeval
je
z
vso
resnobo
,
„
s
kom
imaš
opraviti
.
Midva
sva
Francoza
,
ki
sva
po
nesreči
prišla
v
tolovajske
roke
,
ko
sva
iskala
gostoljubja
in
da
so
Francozje
neustrašeni
narod
,
lehko
veš
.
Cuvaj
se
toraj
,
da
nama
ne
storiš
žalega
,
brat
mojega
tovarša
je
poveljnik
v
Algiru
,
da
se
pa
ž
njim
ni
dosti
šaliti
,
povedó
ti
lehko
ondotni
gorski
narodje
,
oni
gotovo
vedó
,
da
s
Francozi
ni
dobro
uganjati
burk
.
Glej
toraj
,
da
si
ne
nakoplješ
sovraštva
svojih
mogočnih
sosedov
.
“
„
In
kaj
zahtevata
tedaj
od
mene
?
“
pravi
bej
,
kterega
so
nekoliko
osupnile
Lavreneijeve
neustrašene
besede
.
„
Midva
zahtevava
,
da
naju
koj
izpustiš
in
daš
spremstvo
z
nama
do
morja
,
kjer
dobiva
potem
kako
francosko
ladijo
.
“
„
Tega
ne
morem
storiti
,
pomislita
,
da
sem
vaju
kupil
za
dve
sto
pijastrov
.
“
„
In
mi
dva
ne
odjenjava
le
za
las
ne
od
svojega
zahtevanja
.
“
„
Poslušajta
!
“
nadaljuje
bej
,
„
ako
mi
zagotovita
odkupnine
pet
sto
pijastrov
,
izpustim
vaju
.
Gotovo
imata
v
Algiru
prijatelje
,
in
kakor
mi
povesta
,
celó
sorodnike
,
pišita
jim
,
in
jaz
bom
poslal
dva
slugi
tje
,
eden
prinese
denar
,
drugi
pa
ostane
tam
za
stavo
dokler
se
vidva
ne
verneta
.
Ako
je
brat
tega
mladenča
tako
mogočen
,
ne
bo
mu
dosti
prizadjalo
pet
sto
pijastrov
.
“
„
Ne
vinarja
ne
.
To
bi
bila
sramota
za
naju
.
Ako
si
pošten
vladar
,
poiskal
boš
onega
goljufa
,
ki
ti
je
naji
prodal
.
Od
njega
zahtevaj
denar
,
nama
to
ni
nič
mar.
“
„
Tedaj
sta
moja
sužnja
,
“
reče
kratko
bej
ter
se
jezno
oberne
stran
.
Štirje
sužni
zamorci
so
odpeljali
Aleša
in
Lavrencija
v
majheno
,
štirivoglato
sobo
,
ki
je
imela
samo
eno
okno
.
—
Vročemu
dnevu
je
sledila
hladna
noč
,
vse
je
postalo
mirno
,
vse
je
vživalo
blagi
pokoj
,
le
Aleš
in
Lavrencij
nista
mogla
zatisniti
očesa
,
čeravno
sta
bila
zeló
utrujena
.
Kar
se
jima
je
dozdaj
le
dozdevalo
,
vresničilo
se
je
do
sedaj
popolnoma
;
postala
sta
sužnja
v
ptuji
deželi
,
v
daljni
Afriki
,
kjer
jima
je
sijalo
malo
upanja
,
kedaj
rešiti
se
.
Ležala
sta
na
golih
tleh
,
ker
postelje
ni
bilo
nikakoršne
in
tudi
druzega
orodja
ne
.
Kovala
sta
razne
naklepe
,
kako
bi
se
bilo
mogoče
rešiti
,
ali
kaj
,
ker
sta
bila
še
premalo
znana
z
napravo
tega
poslopja
;
nobenega
izhoda
nista
poznala
,
razun
tega
pa
so
bile
tudi
krog
in
krog
razpostavljene
straže
.
Okno
njune
stanice
je
bilo
sicer
koj
pri
tleh
in
tudi
brez
vsake
zapore
,
ali
deržalo
je
na
mostovž
,
kjer
so
vedno
semtertje
hodili
sužnji
;
tudi
jima
ni
bilo
znano
,
kam
derží
ta
mostovž
.
„
Perva
potreba
sedaj
je
,
“
pravi
Lavrencij
Alešu
,
ko
sta
ležala
na
terdih
tleh
in
si
eden
drugemu
pogum
vnemala
,
„
da
se
ne
smeva
dati
nikakor
okreniti
,
naj
počnó
z
nama
,
kar
hočejo
.
Najina
nepremekljiva
volja
in
ponosno
obnašanje
bode
beja
gotovo
nekoliko
v
zadrego
pripravilo
;
tudi
ima
,
kakor
sploh
vsi
takovi
vladarji
,
precej
strah
pred
Evropejci
,
kar
sem
zapazil
na
pervi
mah
,
čeravno
se
ni
hotel
izdati
.
Ravnati
morava
,
kot
nama
ne
bi
bilo
nič
mar
,
nikakoršne
bojazni
ne
smeva
kazati
,
kajti
pri
teh
ljudeh
človek
največ
opravi
,
ako
kaže
neustrašenost
in
pogum
.
Ako
Bog
dá
,
tudi
te
sužnosti
se
bova
otela
.
“
„
Ali
večkrat
sem
slišal
,
“
odverne
Aleš
,
„
da
takovi
vladarji
svoje
sužnje
za
vsako
malo
reč
s
smertjo
kaznujejo
,
in
sicer
s
smertjo
po
dolzih
,
grozovitih
mukah
.
Jaz
sicer
nisem
strahopetec
,
nikdar
se
nisem
smerti
bal
,
ali
v
tej
ljuknji
bi
mi
pa
vendar
ne
bilo
ljubo
,
ko
bi
me
za
ped
okrajšali
,
ali
pa
nategnili
na
kol
.
“
„
Tega
menim
se
ne
bo
ravno
bati
,
vsaj
tako
berž
ne
,
ker
plačal
naji
je
predrago
,
razun
tega
pa
tudi
brez
vzroka
nikjer
ljudí
ne
pobijajo
.
Vem
,
da
bi
mu
bilo
najljubše
,
ko
bi
naju
mogel
zopet
prav
drago
prodati
;
kolikor
sem
spoznal
,
je
zeló
denarja
lakomen
.
Nisi
videl
,
kako
berž
nama
je
ponudil
prostost
,
ako
bi
se
drago
odkupila
.
„
Čakajte
,
“
rekli
so
že
včasih
modri
možjé
:
„
vse
bo
prišlo
,
“
tedaj
tudi
nama
druzega
ne
kaže
,
nego
čakati
.
“
—
Drugo
jutro
zopet
pokliče
bej
svoja
sužnja
k
sebi
.
—
Aleša
izvoli
za
svojega
strežaja
.
Moral
je
namreč
vsako
jutro
pomesti
sobo
,
napraviti
svojemu
gospodu
černo
kavo
,
potem
pa
sedeti
celi
dan
pri
durih
in
čakati
,
kedaj
mu
bode
vladar
pomignil
natlačit
čibuk
ter
ga
nažgati
,
ali
pa
prinesti
sadja
v
majheni
košari
.
To
je
bilo
vsakdanje
opravilo
Aleševo
.
Težavno
ravno
ni
bilo
,
ali
dolgočasno
za
mladega
človeka
,
polnega
življenja
,
kot
je
bil
Aleš
.
Lavrenciju
,
ki
je
bil
že
star
in
preokoren
za
strežaja
,
dal
je
drugi
posel
.
Moral
je
oskerbovati
mladega
konja
,
kterega
je
bil
bej
ravno
nekaj
dni
poprej
kupil
za
visoko
ceno
,
ker
je
bil
žlahtnega
arabskega
plemena
.
Terdno
je
priporočil
Lavrenciju
,
da
ga
mora
dobro
gleštati
ter
ga
privajati
pohlevnosti
,
ker
je
namenjen
v
dar
njegovej
ženi
,
ktero
je
dobil
iz
Carigrada
od
svojega
prijatelja
.
Aleš
in
Lavrencij
sta
prevzela
to
novo
,
ne
ravno
preslavno
službo
ter
jo
opravljala
zvestó
,
kolikor
je
bilo
mogoče
.
Edina
dobrota
,
ktero
jima
je
skazal
njuni
gospod
,
bila
je
ta
,
da
sta
smela
zvečer
skupaj
spati
.
Tu
sta
včasih
cele
noči
prečula
in
eden
druzega
tolažila
.
Marsikaj
sta
iznašla
ugodnega
za
beg
,
pa
zopet
zavergla
,
ker
se
jima
ni
zdelo
še
dovelj
varno
.
Lavrencij
je
imel
včasih
priliko
bolj
natanko
ogledovati
bejevo
palačo
,
ali
povsod
je
našel
dosti
zaprek
,
in
upanje
na
beg
se
mu
je
zdelo
nemogoče
,
če
Bog
ne
dá
kake
posebne
priložnosti
.
Lavrencij
in
Aleš
sta
živela
,
čeravno
ne
zadovoljno
,
vendar
popolnoma
udana
v
voljo
Božjo
in
upaje
pomoči
od
Onega
,
kteremu
ni
nič
nemogoče
.
Aleš
je
hvalil
Boga
,
da
mu
je
pridružil
tako
blazega
in
modrega
moža
,
kterega
je
ljubil
,
kot
lastnega
očeta
.
—
