upareči
ti
kaj
,
pa
bo
videl
!
Če
nimaš
očeta
ne
matere
ne
brata
ne
sestre
,
če
nimaš
nikogar
na
svetu
,
da
bi
te
rad
imel
,
mene
imaš
,
jaz
te
imam
rad
,
za
vse
,
bolj
kakor
vse
na
svetu
!
—
Kaj
meniš
,
da
nisem
vedel
prej
,
kdo
si
!
To
bi
bila
pa
res
prava
reč
,
ko
bi
bila
ti
take
žene
hči
–
to
bi
bilo
lepo
!
Nobeden
si
ne
more
tega
misliti
,
kdor
te
le
vidi.
Tvoja
mati
mora
biti
kaka
princesinja
,
kraljica
ali
pa
še
več
,
kaj
vem
?
Pa
naj
bo
,
kdor
hoče
in
kar
hoče
,
kaj
to
meni
,
ti
si
moja
,
slišiš
,
Dela
,
tiho
bodi
!
«
Še
zmerom
se
joka
v
stran
obrnjena
;
meni
srce
vzkipi
,
zgrabim
jo
ter
pritisnem
jo
nase
.
Skrije
mi
obraz
na
prsi
,
katere
mi
moči
z
obilnimi
solzami
.
Tako
mi
sloni
nekoliko
časa
molče
na
prsih
,
v
mojem
varstvu
.
—
Kar
pride
,
sam
ne
vem
,
kako
je
bilo
to
,
stara
Jagoda
Deli
za
hrbtom
,
položi
ji
na
ramo
svojo
težko
glavo
pa
ovohuje
jo
prijazno
,
kolikor
more
taka
žival
,
kakor
bi
hotela
reči
:
Res
je
,
kar
pravi
,
le
tiho
bodi
,
vsi
te
imamo
radi
!
Dela
vzdigne
glavo
,
obrne
se
proti
njej
ter
hvaležno
boža
čelo
zvesti
živali
,
ki
gre
potem
zopet
široko
stopaje
po
svojem
opravku
.
Zdaj
šele
pogleda
mene
–
kakor
ko
posije
sonce
skozi
mokre
oblake
.
Potihnila
je
bila
nevihta
,
jasnilo
se
je
nebo
in
svetla
mavra
se
je
razpenjala
od
gore
do
gore
!
Na
starem
mestu
zopet
sedé
začne
:
»
Torej
si
res
vedel
že
prej
,
kdo
sem
!
«
»
Kaj
bi
ne
vedel
,
saj
vedó
vsi
.
«
»
Glej
,
saj
so
vendar
dobri
ljudje
;
vedeli
so
,
kaj
sem
,
pa
me
vendar
ni
dražil
ni
žalil
nihče
.
Tega
jim
nikdar
ne
pozabim
!
Vse
je
prijazno
z
ubogo
rejenko
.
«
»
To
je
res
kaj
pravega
,
kdo
bi
pa
ne
bil
s
tabo
prijazen
,
saj
te
mora
rad
imeti
,
kdor
te
vidi
,
pa
vesel
mora
biti
,
da
si
le
ti
dobra
in
prijazna
z
njim
.
«
»
Ali
to
je
pa
vendar
hudo
,
«
pravi
zopet
čez
nekaj
časa
,
»
ti
lahko
govoriš
,
ti
!
O
ko
bi
mogla
le
eno
leto
,
pol
leta
živeti
pri
svoji
materi
,
naj
bi
bili
ostri
z
mano
,
naj
bi
me
ne
pogledali
prijazno
,
naj
bi
me
tepli
,
vse
bi
voljno
pretrpela
,
pa
srečna
bi
bila
,
saj
so
vendarle
mati
!
O
kaj
pravim
,
ko
bi
jih
videla
le
enkrat
,
od
daleč
,
srečna
bi
bila
vse
svoje
življenje
!
Pa
morda
še
več
ne
živé
;
ko
bi
se
mi
vsaj
v
sanjah
prikazali
enkrat
,
da
bi
videla
njih
obličje
!
—
Pa
ko
bi
imela
sestrico
,
táko
,
da
bi
jo
še
pestovala
,
kako
bi
skrbela
zanjo
,
kakor
mati
.
Pitala
bi
jo
in
tešila
;
o
,
nihče
drug
bi
je
ne
utešil
pa
k
nikomur
bi
ne
hotela
meni
iz
naročja
.
Kako
lepo
belo
bi
bila
vedno
opravljena
;
kako
rahlo
bi
ji
posteljico
prestiljala
pa
zibala
bi
jo
in
ajala
!
—
In
pa
še
enega
majhnega
bratca
ko
bi
imela
,
manjega
od
tebe
–
kaj
bi
s
takim
!
Takega
,
da
bi
se
me
za
krilo
držal
,
ko
bi
šla
v
vas
z
otrokom
v
naročju
,
pa
prst
v
ustih
!
Ali
bi
mi
moral
pokoren
biti
,
če
ne
!
–
pa
rada
bi
ga
imela
,
rada
pa
tako
,
vendar
ne
vem
,
če
bi
ga
mogla
rada
imeti
kakor
tebe
,
tebe
vendar
še
veliko
rajši
!
«
—
S
temi
besedami
me
potolaži
,
ker
bil
sem
že
prav
hud
na
tistega
njenega
brata
,
ki
ga
ni
bilo
nič
treba
,
pa
po
strani
sem
ga
gledal
!
»
Le
tiho
bodi
,
Dela
,
pa
nič
ne
maraj
,
videla
boš
svojo
mater
;
jaz
ti
pravim
,
da
jih
boš
videla
,
če
so
le
živi
!
Le
čakaj
,
da
bom
še
malo
večji
pa
pojdem
po
svetu
tvoje
matere
iskat
.
Pa
ti
jih
pripeljem
domov
,
da
jih
boš
videla
.
«
»
Kaj
pa
jaz
?
Mene
boš
pustil
sámo
doma
?
«
»
Saj
res
,
oba
pojdeva
;
prehodila
in
preiskala
bova
ves
svet
,
od
konca
do
kraja
;
romala
bova
od
vasi
do
vasi
pa
popraševala
,
kogar
bova
srečala
,
ali
jih
je
videl
.
Usmiljenje
bodo
imeli
z
nama
vsi
dobri
ljudje
;
prijazni
bodo
s
hčerjo
,
ki
išče
svoje
matere
,
in
z
njenim
spremljevalcem
.
Ne
bo
nama
treba
stati
pred
hišnimi
vrati
pa
prositi
;
povsod
nama
radi
podaré
kruha
,
saj
ne
zastonj
;
pela
jim
bova
in
lepe
pravljice
jim
bova
pravila
za
prenočilo
.
«
—
Tako
sva
sanjarila
in
sklepala
otroka
.
Ni
nama
bilo
treba
hoditi
po
svetu
,
brez
moje
pomoči
je
našla
moja
prijateljica
svojo
mater
,
prej
,
kakor
je
upala
sama
,
in
prej
,
kakor
je
bilo
meni
ljubó
!
Jesenski
veter
otresal
je
rumeno
listje
z
dreves
.
Kakor
so
prihajali
dnevi
krajši
in
hladnejši
,
popuščale
so
črede
svoje
prejšnje
daljne
pašnike
ter
pasle
se
čedalje
bliže
okrog
doma
po
travnikih
in
senožetih
,
zadnjič
po
njivah
in
vrtih
.
Povsod
po
polju
in
po
njivah
so
goreli
prijazni
ognji
,
okrog
njih
so
čepeli
pastirji
,
v
mraku
pa
so
prihajali
tudi
odrasli
ljudje
,
ki
so
pobirali
zadnji
sadež
po
njivah
,
ogrevat
si
otrple
roke
pri
ognju
.
Tudi
Dela
in
jaz
sva
kurila
;
sedela
sva
časi
pri
ognju
noter
do
trde
noči
.
Oj
sladki
spomini
,
ko
sem
sedel
s
prijateljico
svojo
pri
svojem
prvem
in
pač
tudi
zadnjem
lastnem
ognjišču
!
Ne
boj
se
,
ljubi
moj
,
ne
bom
ti
tu
zopet
nadrobno
razlagal
in
natanko
popisoval
,
kaj
sva
delala
,
kako
sva
govorila
–
saj
se
moram
tako
že
bati
,
da
mi
boš
nejevoljen
,
ko
prejmeš
iz
velikega
,
živega
mesta
dolgo
pismo
,
napolnjeno
s
samimi
otročarijami
in
sanjarijami
,
katere
vendar
ne
morejo
biti
mar
ne
tebi
ne
drugemu
,
nikomur
,
le
meni
samemu
!
Pa
človek
je
že
tak
;
kar
je
imenitno
njemu
,
pa
méni
,
da
mora
biti
tudi
drugemu
.
Če
se
veseli
sam
,
mora
se
veseliti
z
njim
,
kar
živi
.
Če
je
žalosten
,
pa
ne
umé
,
kako
more
biti
le
kaka
stvar
vesela
na
svetu
;
žalovati
morajo
z
njim
ptice
pod
nebom
,
cvetice
na
polju
,
žalostno
mu
mora
šumljati
med
otožnimi
vrbami
potok
.
Kaj
bo
drugemu
,
kaj
bo
tebi
moja
otroška
sreča
!
Saj
je
,
kakor
bi
komu
sanje
pripovedoval
,
pa
naj
bodo
še
tako
lepe
!
Ti
imaš
dobro
srce
,
ti
jih
boš
poslušal
,
če
ne
zvesto
,
a
vsaj
mirno
;
prebral
boš
z
veliko
potrpežljivostjo
to
pismo
do
konca
,
potem
pa
položil
ga
iz
roke
,
brez
nevolje
morda
,
gotovo
pa
se
boš
smehljal
,
če
ne
zaničljivo
,
a
vsaj
pomilovalno
.
Ker
si
pa
imel
do
zdaj
toliko
potrpljenja
,
imej
ga
še
malo
;
kmalu
bom
pri
kraju
.
Bilo
je
v
nedeljo
popoldne
;
lepo
,
gorko
jesensko
popoldne
.
Po
klopeh
pred
hišami
so
počivaje
praznovali
vaščani
.
Jaz
sem
ležal
v
travi
pod
košato
jablano
na
vrtu
ter
brez
posebne
misli
zrl
tja
po
polju
.
Kar
pridrdrá
po
cesti
gosposka
kočija
;
s
ceste
krene
naravnost
proti
naši
vasi
.
Kakor
bi
trenil
,
bila
je
tu
;
voz
je
zaprt
,
na
strani
neznanega
voznika
sedi
župnikov
hlapec
.
Ta
dá
znamenje
vozniku
,
da
naj
ustavi
blizu
našega
soseda
.
Kočija
se
odpre
,
iz
nje
se
prikaže
tuj
gospod
;
za
njim
gospa
,
lepa
,
belega
obraza
pa
vsa
v
črno
oblečena
;
še
nikoli
nisem
videl
take
,
zdela
se
mi
je
kakor
kraljica
.
Pa
čudno
;
skrbno
se
je
ozirala
in
pazila
okrog
,
kakor
bi
koga
iskala
.
V
sosedovo
hišo
naravnost
gredó
.
Meni
je
glasno
prerokovalo
srce
,
kaj
bo
:
a
ni
mi
bilo
moči
ganiti
se
z
mesta
.
Kakor
pribit
sem
stal
pa
čakal
,
kaj
bo
iz
tega
.
Vse
tiho
.
Čez
nekaj
časa
zaslišim
iz
hiše
govorjenje
,
glasnejše
in
glasnejše
;
najbolj
pa
se
je
razlegal
glas
naše
sosede
;
vmes
čudni
,
tuji
glasovi
;
na
to
vpitje
kakor
v
prepiru
,
kričanje
,
ihtenje
,
jok
!
»
Moja
je
!
«
vpije
soseda
in
nikoli
je
nisem
slišal
vpiti
tako
pa
govoriti
tako
lepo
,
tako
meni
iz
srca
.
Tu
mi
je
bilo
prvič
očito
,
kaj
je
materino
,
kaj
je
žensko
srce
!
»
Moja
je
,
jaz
sem
jo
zredila
,
s
svojim
mlekom
dojila
,
jaz
sem
njena
mati
!
Vsaka
vlačuga
bi
lahko
prišla
zdaj
pa
dejala
:
Jaz
sem
njena
mati
,
z
mano
pojde
.
—
Kaj
?
—
Jaz
ne
prodajam
za
denar
svojega
otroka
,
ná
,
tu
ga
imaš
,
poberi
ga
pa
kupi
si
zanj
zlata
,
da
ga
boš
še
več
imela
.
Kaj
meni
ti
papirji
,
tule
jih
imaš
v
koscih
pod
nogami
;
piše
se
,
kar
se
če
.
Tukaj
je
pisano
in
to
pisanje
ne
laže
,
da
sem
jaz
njena
mati
!
Dela
,
slišiš
Dela
,
povej
,
govori
,
katera
je
tvoja
mati
,
jaz
ali
ta
ženska
,
pa
naj
bo
še
tako
lepo
po
gosposko
oblečena
!
Kdo
te
je
pestoval
,
kdo
rad
te
imel
,
jaz
ali
ta
?
Ali
boš
mene
zapustila
?
Pa
me
,
če
si
taka
!
Pa
pojdeš
s
to
žensko
,
ki
se
je
zdaj
šele
spomnila
,
da
ima
otroka
,
prej
pa
ni
hotela
vedeti
zate
.
Ni
ji
bilo
mar
,
ali
živiš
in
kje
;
če
si
zdrava
ali
bolna
,
ali
si
pri
poštenih
ali
malopridnih
ljudeh
?
Dela
,
kaj
jo
gledaš
po
strani
?
Sem
pojdi
,
jaz
sem
tvoja
mati
,
dasi
te
ne
znam
tako
prilizljivo
vabiti
,
tako
milo
gledati
!
O
,
to
zna
,
to
,
tega
se
učijo
take
!
«
V
tem
hipu
pridivja
tujka
iz
hiše
z
Delo
v
naročju
,
za
njo
pa
,
kakor
divja
zver
,
soseda
;
na
vso
moč
jo
ustavlja
tuji
gospod
.
Žena
njegova
plane
z
otrokom
v
kočijo
.
Dela
vsa
bleda
,
objokana
–
nikoli
ne
pozabim
tega
pogleda
–
oklepa
z
eno
roko
vrat
svoji
pravi
materi
,
po
kateri
je
tolikanj
hrepenela
,
katero
je
danes
našla
,
z
drugo
pa
se
je
poslavljala
od
žene
,
katera
jo
je
vzredila
,
in
kakor
se
je
videlo
zdaj
,
ljubila
tako
,
kakor
ne
ljubi
vsaka
mati
otroka
,
ki
ga
je
pod
srcem
nosila
.
Njej
je
z
mokrimi
očmi
podajala
slovo
in
–
tudi
meni
?
—
Mene
ni
videla
,
mene
!
Voz
se
zapre
,
voznik
udari
po
konjih
,
kočija
zdrči
kakor
blisk
,
soseda
pa
za
njo
v
tek
!
Kmalu
se
spotakne
,
pade
na
obraz
in
obleži
.
—
Meni
se
stori
črn
svet
pred
očmi
.
Kaj
je
bilo
potem
z
mano
,
ne
vem
.
V
postelji
šele
se
zavem
;
hude
vročine
so
me
spreletavale
;
vrelo
mi
je
in
mešalo
se
po
glavi
,
nikogar
nisem
poznal
.
Strašne
sanje
sem
imel
ponoči
in
podnevi
;
mati
mi
ni
šla
od
postelje
,
njena
skrb
mi
je
rešila
življenje
.
Dele
nisem
videl
več
.
Nikdar
več
!
O
,
ni
mogoče
,
ni
mogoče
,
ne
vara
me
oko
,
in
ko
bi
me
oko
,
ne
vara
me
srce
!
Videl
sem
jo
,
videl
in
od
tega
pogleda
mi
še
trepeče
duša
in
telo
!
Ni
mi
moči
dalje
pisati
,
ura
bije
tri
,
lahko
noč
!
16.
julija
Danes
sem
bil
v
Fontainebleauju
.
A
ne
misli
,
da
sem
šel
gledat
králjev
grad
in
zbujat
si
zgodovinske
spomine
.
Silno
hrepenenje
me
je
gnalo
iz
večnega
mestnega
hrupa
,
ki
mi
ni
bil
nikoli
tako
zoprn
,
naravi
v
mirno
,
tiho
naročje
,
v
sloveči
gozd
nad
gradom
.
Ne
vem
,
koliko
časa
sem
pohajal
vsevprek
po
prelepem
hrastovju
.
Kako
majhnega
,
kako
pohlevnega
se
čuti
tu
človek
,
vendar
ga
to
čutilo
nikakor
ne
znižuje
,
ne
tlači
,
ko
stoji
pred
takim
čvrstim
,
velikanskim
drevesom
.
Koliko
viharjev
je
bučalo
čez
njegovo
glavo
;
plaha
se
je
skrivala
zver
po
jazbah
,
plah
se
je
stiskal
človek
v
svoje
zidovje
–
ti
pa
si
stal
,
kraljevski
hrast
,
krepkó
svojih
tal
se
drže
,
nepremakljiv
,
neginljiv
;
le
tvoji
lasjé
so
bili
vetru
igrača
.
Sto
in
sto
let
stojiš
tu
nespremenjen
,
pod
tabo
pa
gine
v
dolini
rod
za
rodom
;
koliko
si
videl
med
njimi
trpljenja
,
sam
nedotakljiv
,
neobčutljiv
!
Popoldne
,
proti
večeru
že
pridem
na
trato
.
Truden
ležem
v
cvetoče
resje
.
Vse
tiho
,
vse
mirno
,
le
zdaj
pa
zdaj
zabrenči
poleg
mene
čmrlj
,
ki
pridno
obira
cvet
za
cvetom
po
resju
;
ko
pride
do
mene
,
obletava
me
,
nevoljno
brenče
,
nekaj
časa
v
vedno
širjih
krogih
,
potem
pa
zleti
naravnost
k
svoji
družini
.
Beli
sneženi
oblački
so
plavali
proti
zapadu
tu
pa
tam
po
jasnem
nebesu
.
Ni
ga
morda
pogleda
,
ki
bi
zbujal
s
tako
rahlo
močjo
človeku
mirnootožne
misli
.
Ni
čuda
,
da
so
se
mi
jele
snovati
tam
,
kjer
so
bile
prejenjale
sinoči
.
Kaj
je
človek
sam
na
sebi
;
kako
moč
imajo
do
njega
okolnosti
,
kdo
se
more
odtegniti
njihovi
oblasti
?
Kak
bi
bil
neki
jaz
,
ko
bi
ne
bil
našel
v
prvi
mladosti
tega
čudnega
otroka
?
Kar
se
vsadi
v
tem
času
v
otroško
srce
,
to
se
pač
trdno
ukorenini
.
Um
se
razvija
po
svojih
postavah
od
dne
do
dne
,
spreminja
ga
vsaka
prikazen
;
srce
pa
rado
ohrani
svojo
prvo
podobo
,
le
utrjuje
se
bolj
in
bolj
in
le
prerado
se
nazadnje
popolnoma
utrdi
.
Ko
bi
ne
bil
poznal
Dele
?
Res
mi
je
z
leti
jela
temneti
bolj
in
bolj
njena
telesna
podoba
,
zadnjič
mi
je
v
hrupu
življenja
čisto
izginila
izpred
oči
;
vendar
je
bil
duh
tega
dekleta
čudno
združen
z
vsem
mojim
mišljenjem
in
čutenjem
.
Kdor
pozna
človeško
srce
,
kolikor
ga
more
poznati
človek
,
on
se
ne
bo
čudil
,
če
pravim
,
da
je
bila
ta
rejenka
moja
prva
učenica
,
moja
prva
odgojiteljica
.
Ali
ji
hočem
biti
hvaležen
?
Ali
bi
ne
bil
šel
brez
nje
skozi
življenje
,
kakor
sem
jih
videl
iti
tisoč
okrog
sebe
?
—
»
Bodi
pošten
,
da
te
ne
zapró
;
pridobivaj
in
uživaj
;
drobtine
pa
,
ki
ti
padajo
s
polne
mize
,
pusti
,
naj
jih
pobira
pes
,
pusti
,
naj
jih
pobira
berač
,
ako
pride
,
da
imaš
mir
;
daj
mu
tudi
kruhovo
skorjo
,
oglodano
kost
,
da
ti
ne
moti
s
svojim
moledovanjem
uživanja
!
Vsak
zase
,
Bog
za
vse
!
Saj
ni
môči
vsem
pomagati
;
kaj
hočemo
,
da
je
svet
tak
;
ne
belimo
si
glave
,
mi
ga
ne
bomo
prenaredili
!
«
In
take
imenujemo
še
dobre
,
modre
!
Ali
bi
bil
tudi
jaz
mislil
in
čutil
tako
?
In
ko
bi
bil
,
ali
bi
ne
bilo
to
bolje
zame
,
za
druge
pa
tudi
ne
slabše
?
Saj
kaj
pomaga
nesrečnemu
vse
milovanje
?
Kaj
te
tvoje
rane
skelé
manj
,
če
vidiš
,
da
skelé
tudi
mene
?
Žalostna
tolažba
,
siromaška
pomoč
!
In
če
vendar
človek
ne
more
drugače
?
Ali
bi
ne
bil
brez
njenega
znanstva
čisto
drugače
gledal
sveta
?
Kaka
nesrečna
,
demonična
moč
sili
človeka
,
da
se
mu
zdi
vse
nepopolno
,
pomanjkljivo
,
popačeno
,
kar
vidi
okrog
sebe
,
narava
in
človek
!
Zakaj
je
táko
,
zakaj
ni
drugačno
?
Človek
bi
mu
moral
biti
angel
!
In
celo
ženska
!
Ta
bi
mu
že
celo
naj
bila
neko
vzvišeno
,
čisto
bitje
brez
madeža
,
brez
zemeljske
teže
,
neka
lepa
,
jasna
prikazen
,
ki
mu
je
priplavala
iz
nebes
,
da
mu
prinese
tolažbo
,
mir
,
srečo
,
da
se
zateka
k
nji
v
stiski
in
težavi
,
da
ji
toži
svoje
bolečine
,
da
si
počije
v
njenem
mehkem
naročju
,
truden
,
preganjan
,
nesrečen
!
Kar
je
lepega
,
blagega
,
dobrega
,
vse
mora
biti
njena
last
.
Ona
mu
je
lepota
,
sreča
,
ideal
.
Stokrat
in
stokrat
se
prepriča
,
da
so
to
le
lepe
sanje
;
vendar
se
zaprede
vanje
,
v
njih
živi
.
In
ko
mu
jih
prežene
dan
,
čuti
se
neskončno
nesrečnega
;
tega
pa
ne
pomisli
,
da
nima
nikakršne
pravice
zahtevati
,
da
bi
bilo
drugače
.
Oj
nesrečni
,
nepoboljšljivi
idealizem
,
ti
bolni
otrok
,
neozdravljiv
,
ker
se
braniš
zdravila
!
Pač
bi
bilo
nespametno
reči
,
da
mi
je
Dela
vcepila
to
bolezen
,
saj
jo
imajo
tudi
drugi
,
in
zaboga
,
ne
najslabši
možje
!
Vendar
pa
,
to
čutim
,
da
bi
se
ne
bila
brez
nje
tako
silno
razvila
in
polastila
slednjič
se
vseh
mojih
moči
.
Kje
bi
našel
zdravila
tej
bolezni
,
ki
je
ne
bom
mogel
dolgo
več
prenašati
?
Pri
njej
?
—
Če
sem
jo
res
videl
,
ali
je
hočem
iskati
,
saj
ni
nemogoče
najti
je
.
In
če
jo
najdem
?
Ali
me
bo
poznala
?
In
če
me
ne
bo
hotela
poznati
?
Ko
bi
se
ji
otročje
,
smešno
zdelo
najino
nekdanje
prijateljstvo
?
In
kako
bi
moglo
biti
drugače
?
Kaj
je
preživela
v
tem
času
?
Ali
je
pa
tudi
moško
navezavati
vse
svoje
bitje
,
svoje
življenje
–
dà
,
tu
gre
za
moje
življenje
–
na
podobo
,
ki
se
mi
je
prikazala
v
sanjah
?
Ko
hrepenim
objeti
svojo
srečo
,
svoj
ideal
,
če
pa
objamem
oblak
,
meglo
,
ki
se
mi
raztopi
na
hrepenečih
prsih
?
Strašen
dvom
!
O
človek
,
o
mož
,
ti
krona
stvarjenju
,
usodi
igrača
!
Pri
teh
mislih
mi
je
ugasnilo
sonce
za
večerno
goró
.
Ko
bi
tako
ugasnilo
življenje
moje
,
mirno
,
rahlo
,
brez
bolečine
raztopilo
se
moje
bitje
!
20.
julija
Ne
boj
se
,
ljubi
moj
,
nevarnost
ni
tolika
,
kolikršna
se
tebi
zdi
.
Saj
me
poznaš
.
Stan
,
v
katerem
sem
ti
pisal
zadnje
pismo
,
je
pri
meni
kakor
vročinska
bolezen
;
ko
je
prebil
bolnik
najhujši
čas
,
pa
je
nevarnost
pri
kraju
.
Moje
srce
,
pa
kaj
moje
–
človeško
srce
je
kakor
razvajeno
svojeglavo
dete
:
zvezdo
ti
hoče
imeti
z
neba
,
vpije
in
joka
ter
z
nogami
bije
,
ker
mu
ne
spolniš
želje
.
Zastonj
ga
tešiš
in
prepričuješ
,
da
je
nemogoče
;
ne
posluša
te
,
čuti
se
neizrečeno
nesrečno
,
samemu
sebi
se
smili
!
—
Pa
pusti
ga
,
naj
vpije
;
ko
se
utrudi
,
položi
glavo
,
kamor
je
,
zamiži
in
zaspi
.
Ko
se
zbudi
,
vedelo
bo
komaj
še
,
česa
je
malo
prej
tako
silno
želelo
!
Boj
je
krajši
ali
daljši
,
nazadnje
pa
vendar
pamet
premaga
–
tudi
pri
meni
.
Kaj
meniš
,
da
nisem
že
sam
vsega
premišljal
in
pretresal
,
česar
me
prijateljsko
opominjaš
?
Vse
se
mi
vidi
zdaj
drugače
.
Vseh
teh
sanjarij
mi
je
kriva
samo
moja
čudna
domišljija
in
pa
moje
slabo
oko
,
ki
sta
me
že
večkrat
oslepila
,
kakor
ti
je
znano
,
da
sem
našel
podrobnosti
na
obrazih
,
kjer
jih
ni
bilo
.
Kako
pa
more
obraz
odraslega
dekleta
tako
podoben
biti
otroškemu
obrazu
?
Domišljija
,
sama
domišljija
!
Pa
kako
bi
bila
prišla
sem
?
Nemogoče
res
ni
,
ali
neverjetno
je
.
Brez
skrbi
torej
bodi
,
preskrbni
prijatelj
,
ne
bom
je
iskal
od
mesta
do
mesta
,
od
ulice
do
ulice
;
ne
bom
popraševal
po
njej
od
hiše
do
hiše
!
Prav
veseli
me
,
da
se
ti
morem
enkrat
pametnejšega
in
modrejšega
pokazati
,
kakor
me
ti
misliš
.
Vidiš
me
,
kakor
mi
kaže
tvoje
pismo
,
že
čisto
pogreznjenega
in
pogubljenega
;
kako
se
boš
torej
čudil
,
ko
prejmeš
nenadoma
tako
mirno
,
tako
modro
pismo
!
Ne
bom
je
iskal
!
V
tem
sklepu
me
je
potrdila
tudi
naslednja
dogodba
.
Seznanil
sem
se
,
a
kaj
seznanil
–
prijel
se
me
je
in
ne
izpusti
me
več
zlepa
zadnje
dni
čuden
človek
,
kakršnih
še
preveč
redé
vélika
mesta
–
mlad
starec
ali
star
mladenič
,
ne
vem
,
kako
bi
bolje
dejal
,
dolgega
,
izmolzenega
obraza
,
udrtih
,
zaspanih
oči
.
Videti
mu
je
,
da
je
bil
že
vse
v
svojem
življenju
,
morda
še
celo
nekoč
pošten
človek
,
kateri
je
vse
skusil
,
vse
užil
–
človek
brez
upanja
in
straha
,
brez
ljubezni
in
sovraštva
,
brez
navdušenja
in
kreposti
,
mekuž
na
duši
in
telesu
,
sicer
pa
dobra
duša
!
Ta
se
mi
je
vrinil
in
hotel
biti
moj
''
»
maître
de
plaisir
«
''
;
a
kmalu
se
je
naveličal
neokretnega
učenca
.
Peljal
me
je
prvič
in
zadnjič
v
''
château
des
fleurs
''
!
Lep
vrt
,
poln
krasnih
,
živobojnih
,
ponoči
umetno
razsvetljenih
cvetic
,
ki
polnijo
s
sladkim
,
omamljivim
duhom
mehki
poletnovečerni
zrak
.
Ob
straneh
grmovje
,
tu
pa
tam
vabeče
klopi
,
na
pol
skrite
v
njem
.
Prijetna
godba
,
ne
preglasna
,
bolj
za
uho
kakor
za
srce
,
budi
življenje
in
gibanje
v
drobnih
nožicah
,
ki
se
tudi
ne
dadé
predolgo
prositi
;
v
sijajni
sobani
vrté
se
praznični
pari
,
drugi
jih
pa
gledajo
.
In
plesalke
?
Laž
na
licu
in
v
srcu
,
lažnivi
pogledi
in
nasmehi
!
Veš
,
kaj
mi
je
in
kaj
mi
ni
nevarno
.
Kaj
je
ženska
brez
ženstva
?
Kaj
je
cvetica
brez
dišečega
cveta
?
Zelišče
,
trava
,
hrana
govedi
!
Da
,
ženske
same
ne
vedó
,
kaj
je
njihova
prava
vrednost
,
prava
njihova
moč
,
da
je
le
prerade
iščejo
v
stvareh
,
katere
so
pravemu
možu
vredne
posmeha
ali
še
celo
zaničevanja
!
A
kaj
?
Ali
mislimo
vsi
možje
tako
?
Glej
jih
tam
,
ki
se
smučejo
in
vrté
,
nočni
metulji
,
okoli
živobojnih
,
krepkodišečih
,
a
malo
časa
cvetočih
cvetic
!
Če
ženske
dandanašnji
niso
,
kakršnih
si
želimo
,
ali
imamo
moški
pravico
,
ostro
jih
soditi
?
Kaj
nismo
sami
krivi
,
če
ne
vseh
,
pa
vsaj
mnogih
in
ne
najmanjših
njihovih
napak
?
Vsako
ljudstvo
,
pravijo
,
ima
vlado
,
kakršne
je
vredno
;
tako
ima
tudi
moštvo
v
vsakem
času
ženstvo
,
kakršnega
je
vredno
.
Začnimo
torej
pri
sebi
!
Take
misli
,
ki
se
pač
slabo
zlagajo
s
tem
krajem
,
kateri
je
samo
veselju
in
uživanju
posvečen
,
šle
so
mi
po
glavi
,
ko
sem
zunaj
sedel
na
klopi
.
Godba
potihne
,
z
njo
ples
v
sobani
;
jaz
se
ravnam
na
odhod
.
Mimo
sobane
gredé
,
kaj
vidim
?
Ali
se
mi
sanja
?
V
kotu
na
divanu
na
pol
sede
na
pol
leže
,
sloni
kakor
kraljica
sredi
svojih
podložnih
–
je
li
mogoče
?
Ne
,
to
ne
more
biti
!
–
prikazen
moja
iz
gledišča
!
Srce
se
mi
skrči
,
grlo
se
mi
zadrgne
o
tem
pogledu
.
Če
je
pa
to
,
pa
bodi
vsega
konec
!
To
je
torej
tvoja
prikazen
iz
nebes
,
to
je
tvoj
ideal
!
—
Motil
sem
se
.
Moj
tovariš
,
ki
vse
ve
,
vse
pozna
,
razložil
mi
je
natanko
in
razgrnil
vse
njeno
življenje
–
meni
malo
mar
,
samo
to
,
da
je
prišla
šele
pred
dvema
dnevoma
z
Laškega
,
storilo
je
konec
moji
zmoti
.
Bog
daj
,
da
bi
se
mi
razšle
tako
vse
zmote
,
vse
sanje
in
sanjarije
.
''
Vogue
la
galère
!
''
26.
julija
Kdo
bi
bil
dejal
,
da
bom
kdaj
otroke
pestoval
in
še
tako
kmalu
!
Zdaj
vidim
,
da
se
mora
človek
res
vsega
nadejati
,
dokler
živi
.
Naj
ti
v
kratkem
povem
,
kako
sem
prišel
do
te
častne
službe
.
Evelino
sem
zadnje
dni
bolj
in
bolj
zanemarjal
,
ker
sem
imel
glavo
drugih
stvari
polno
.
Ženski
ne
moreš
storiti
hujšega
,
bodisi
stara
ali
mlada
;
vse
ti
bo
laže
odpustila
,
delaj
z
njo
,
kar
hočeš
,
samo
pečati
se
moraš
z
njo
.
Tudi
z
Evelino
ni
da
bi
človek
onegavil
,
kakor
bi
bilo
;
svojo
glavico
ima
kakor
katera
si
bodi
.
Skonca
,
ko
je
videla
,
da
nimam
očesa
zanjo
,
ogibala
se
me
je
,
a
tako
,
da
sem
moral
videti
,
da
se
me
ogiblje
,
kakor
bi
hotela
reči
:
Ako
ti
nimaš
časa
zame
,
pa
jaz
tudi
zate
ne
;
če
si
ti
lahko
brez
mene
,
jaz
sem
tudi
lahko
brez
tebe
.
Prej
me
je
po
navadi
že
čakala
pri
hišnih
vratih
,
kadar
je
vedela
,
da
pridem
;
postavila
se
je
tudi
zdaj
časi
na
prag
,
pa
kakor
zagleda
,
da
grem
in
da
sem
jo
videl
,
naglo
izgine
.
Nekoč
,
ko
sem
jo
hotel
po
prejšnji
navadi
gredoč
pobožati
,
obrne
se
na
peti
kakor
vrtavka
in
odide
molče
stran
,
kakor
bi
hotela
reči
:
Pa
še
tega
ni
treba
!
Zdaj
sva
pa
zopet
mir
sklenila
,
in
sicer
tako
.
Zadnjič
,
ko
pridem
domov
,
najdem
cvetice
na
mizi
.
Radoveden
sem
bil
,
kdo
mi
jih
je
prinesel
,
četudi
se
mi
je
že
malo
dozdevalo
.
Kar
se
odpró
vrata
in
kakor
ribica
šine
Evelina
v
sobo
ter
mi
vrže
pismo
na
mizo
.
Tudi
prej
je
prestregla
,
kadar
je
mogla
,
katero
ter
mi
ga
sama
prinesla
.
To
se
ve
,
da
me
nikoli
ni
pozabila
vprašati
,
od
kod
je
,
je
li
tvoje
ali
čigavo
,
in
kaj
je
notri
?
Zdaj
mi
je
pa
list
samo
tako
skoraj
z
jezo
vrgla
na
mizo
pa
hotela
zopet
molče
smukniti
iz
sobe
,
kakor
je
prišla
.
Prestrežem
jo
ter
pridržim
,
dasi
ne
zlahka
.
»
Čigave
so
te
cvetice
na
mizi
?
«
vprašam
.
»
Prej
so
bile
tistega
,
ki
jih
je
prinesel
,
zdaj
so
pa
vaše
.
«
»
Pa
kdo
jih
je
prinesel
?
«
»
Kaj
vam
to
!
Če
so
vam
po
volji
,
pustite
jih
na
mizi
,
če
ne
,
pa
jih
vrzite
skozi
okno
;
nihče
se
ne
bo
pritoževal
.
«
»
Kako
bi
mogel
biti
tako
nehvaležen
!
«
»
Saj
bi
ne
bili
prvič
,
pa
tudi
zadnjič
ne
.
—
A
pustite
me
,
saj
imate
zdaj
nekaj
dni
toliko
opravka
.
Morda
bi
bil
kdo
hud
,
ako
bi
vedel
.
«
»
Samo
ti
huda
ne
bodi
,
drugo
meni
nič
mar
;
tule
sèm
sedi
pa
zopet
enkrat
pametno
govoriva
,
kakor
sva
prej
.
«
Počasi
se
ji
lice
zvedri
,
sede
k
meni
in
kmalu
sva
bila
zopet
stara
prijatelja
.
To
mi
pa
vendar
še
pristavi
:
»
Takega
moža
bi
jaz
ne
hotela
.
Moj
mož
bi
ne
smel
imeti
nobene
skrivnosti
pred
mano
;
zakaj
pa
,
če
nič
hudega
ne
dela
?
Pa
tistega
tudi
ne
,
da
bi
hodil
z
doma
,
kadar
in
kamor
bi
hotel
!
Kamor
gre
on
,
grem
tudi
jaz
lahko
,
ali
pa
vsaj
povedati
bi
mi
moral
,
kam
gre
in
kdaj
pride
domov
,
da
bi
ne
bila
v
skrbi
.
A
vi
možje
ste
že
taki
,
vse
mora
biti
,
kakor
se
vam
zdi
.
«
Potolažil
sem
jo
,
da
ona
bo
gotovo
takega
dobila
;
če
pa
tudi
ne
bo
skonca
popolnoma
tak
,
vedela
si
ga
bo
v
kratkem
prestvariti
.
S
tem
sva
bila
oba
zadovoljna
.
Zopet
spravljena
šla
sva
popoldne
v
zverinjak
,
kamor
Evelina
najrajši
zahaja
.
Ko
greva
pozno
že
nazaj
,
zagledava
,
ne
daleč
od
doma
na
voglu
,
kakih
pet
let
starega
dečka
,
ki
je
zanemarjen
in
raztrgan
slonel
od
zidu
ter
tiho
se
jokal
.
Videlo
se
je
,
da
bi
bil
rad
prosil
,
pa
si
sirota
ni
upal
.
Evelina
ga
gre
vprašat
,
čigav
je
in
kaj
mu
je
.
Nič
se
nista
mogla
prav
umeti
.
Ko
pridem
bliže
,
slišim
,
da
otrok
govori
nemški
;
edine
posamezne
francoske
besede
je
znal
.
Ko
ga
vprašam
v
njegovem
materinem
jeziku
,
začne
mi
malo
pogumneje
praviti
,
da
ima
doma
bolno
mater
,
sestro
in
še
mlajšega
bratca
pa
da
nimajo
vsi
skupaj
kaj
jesti
.
Ko
povem
Evelini
,
kar
sem
zvedel
,
prosi
me
,
naj
mu
rečem
,
da
naju
pelje
domov
k
bolni
materi
.
Rad
sem
ji
uslišal
prošnjo
,
saj
se
je
meni
smilil
otrok
kakor
njej
.
Pelje
naju
v
ozke
ulice
s
starimi
,
visokimi
hišami
;
v
najsiromašnejših
eno
gremo
po
temnih
stopnicah
noter
gor
pod
streho
.
Stopimo
v
tesno
,
soparno
sobo
,
na
tleh
leži
ženska
na
sami
slami
,
poleg
nje
čepi
deklica
Evelinine
starosti
z
detetom
v
naročju
,
ki
ga
teši
.
Kamor
človek
pogleda
,
povsod
pomanjkanje
,
siromaštvo
!
Žena
se
skloni
pokonci
.
Ko
jo
prijazno
ogovorim
v
njenem
jeziku
,
začne
mi
s
slabim
glasom
tožiti
svoj
žalostni
stan
.
Zgodovina
je
kratka
.
Mož
ji
nanagloma
zboli
in
v
bolnici
umrje
;
zdaj
je
bila
sama
brez
pomoči
v
tujem
mestu
,
zadnji
novčič
izdan
;
obleka
,
postelja
,
orodje
vse
prodano
,
zdaj
je
čisto
brez
vse
pomoči
.
Kmalu
sem
videl
,
da
žena
nima
druge
bolezni
kakor
skrb
in
lakoto
.
Ko
bi
bil
videl
Evelino
,
kako
se
je
vrtela
potem
,
ko
sva
se
pomenila
in
posvetovala
!
Za
pet
let
je
bila
naenkrat
starejša
.
Dekle
je
moralo
iti
po
drva
in
po
mleko
za
otroka
,
ki
je
bil
meni
v
varstvo
izročen
;
deček
ni
bil
za
rabo
;
Evelina
pa
teče
domov
.
Skoraj
pride
deklica
z
nakupljenimi
stvarmi
in
čez
malo
časa
za
njo
Evelina
,
vsa
obložena
.
Zadnji
čas
je
bil
že
,
ker
midva
z
otrokom
se
nisva
bila
mogla
nič
prav
sprijazniti
;
skonca
je
nekako
preplašen
molčal
,
potem
pa
začel
tem
krepkeje
kričati
,
ko
je
videl
,
da
ni
v
pravih
rokah
.
Gotovo
sem
ga
okorno
držal
ter
nerodno
tešil
in
tolažil
.
Človek
se
mora
vsega
učiti
,
posebno
pa
moški
.
Evelina
se
je
znala
drugače
vesti
z
njim
.
Komaj
ga
je
vzela
v
naročje
,
umolkne
mali
kričaj
,
kakor
bi
bil
v
vodo
padel
.
Pomirjenega
izroči
sestri
,
sama
pa
začne
naglo
razkladati
prinesena
jedila
in
pijačo
;
deček
pa
je
od
strani
debelo
gledal
,
ker
ni
kmalu
videl
kaj
enakega
.
Jaz
sem
moral
iti
pred
ognjišče
drv
naklat
in
ogenj
delat
.
Ko
je
že
veselo
pokalo
in
gorelo
,
grem
klicat
mlado
gospodinjo
,
kakor
mi
je
bilo
rečeno
,
da
otroku
pristavi
mleka
.
Ko
je
to
opravljeno
,
gre
hitro
zopet
nazaj
po
svojih
opravilih
,
jaz
pa
sem
moral
pri
ognjišču
stati
,
ogenj
netiti
ter
paziti
,
da
mleko
ne
bi
kipelo
.
Kakor
začne
vreti
,
to
mi
je
bilo
ostro
ukazano
,
naj
pridem
ponjo
;
še
toliko
zaupanja
se
ni
stavilo
vame
,
da
bi
znal
mleko
odstaviti
od
ognja
.
Gorje
mu
,
kdor
bo
imel
to
za
ženó
!
Ko
je
bilo
vse
gotovo
,
zberemo
se
okoli
nizke
mizice
,
ki
jo
je
bila
lepo
pregrnila
in
napravila
;
odkazala
nam
je
bila
vsakemu
svoj
prostor
.
Materi
je
bila
prinesla
od
doma
krepke
juhe
,
kuretine
in
dobrega
vina
.
Kmalu
je
bila
žena
poživljena
in
pokrepčana
;
rdečica
se
ji
je
vračala
počasi
na
bleda
lica
.
Kako
je
Evelina
pitala
otroka
z
gorkim
mlekom
,
to
bi
bil
moral
človek
videti
!
Res
je
šlo
včasih
mimo
–
a
vse
je
bilo
sproti
obrisano
.
—
Deček
in
dekle
nista
imela
drugega
dela
nego
pridno
jesti
;
nič
ju
ni
bilo
treba
priganjati
.
Posebno
dečka
je
bilo
veselje
gledati
,
kako
mu
je
šlo
v
slast
.
—
O
ti
,
ki
si
že
vse
užil
v
obili
in
preobili
meri
,
kar
ponuja
življenje
,
ki
si
že
vsega
sit
in
presit
,
da
te
nič
več
ne
veseli
,
nič
ne
mika
,
vem
ti
novo
,
do
zdaj
morda
še
čisto
neznano
veselje
,
po
katerem
te
ne
bo
glava
bolela
,
ne
želodec
,
najmanj
pa
srce
.
Ne
bo
ti
ga
treba
iskati
daleč
okrog
;
v
sosedovi
,
morda
še
v
lastni
hiši
ga
najdeš
.
Žalostne
tolažiti
,
lačne
sititi
,
žejne
napajati
,
to
je
dobro
delo
,
a
to
je
tudi
prijetno
,
veselo
,
sladko
delo
.
Le
poskusi
!
O
ko
bi
mogel
sedeti
tukaj
med
nami
,
moralo
bi
se
ti
otajati
otrplo
srce
,
samo
če
si
človek
;
morda
pa
bi
ti
celo
čez
dolgo
časa
zopet
kdaj
rosilo
oko
.
O
ne
sramuj
se
solze
,
priče
,
da
imaš
srce
,
da
si
človek
!
Glej
,
to
je
veselje
!
Kralj
tudi
ne
more
imeti
lepšega
.
To
je
bila
večerja
!
Platonov
simposion
tudi
ni
bil
lepši
,
dasi
je
bilo
zbranih
pri
njem
toliko
modrih
in
imenitnih
mož
.
V
takih
trenutjih
bi
si
želel
človek
veliko
bogastvo
.
Koliko
siromaštva
bi
mogel
polajšati
z
njim
!
Domov
gredoč
,
mi
je
razkladala
Evelina
,
kako
in
kaj
bo
za
naprej
.
Materi
priskrbi
pripravnega
dela
,
dekle
ji
mora
pomagati
doma
,
šivati
,
plesti
in
prati
,
paglavec
pojde
pa
v
šolo
.
Vsa
spremenjena
je
;
nobena
igrača
je
ne
veseli
več
.
Z
materinim
dovoljenjem
je
zbrala
vso
svojo
slabšo
obleko
,
zdaj
jo
pa
predeluje
za
otroke
.
Česar
nedostaje
,
to
se
dokupi
.
Ves
dan
je
pri
ljudeh
;
zdaj
uči
dečka
brati
,
zdaj
dekleta
plesti
,
zdaj
ima
opravek
z
otrokom
;
jaz
moram
pa
iti
z
njo
,
da
tolmačim
in
pomagam
,
kjer
morem
,
četudi
ji
je
težko
ustreči
.
Večkrat
me
pokara
,
kakor
pohvali
;
a
človek
mora
imeti
z
ženskami
potrpljenje
.
Glej
,
tako
uživa
življenje
tvoj
prijatelj
v
grešnem
Babilonu
!
Ville
d
’
Avray
,
30.
julija
Veseli
se
z
mano
,
prijatelj
moj
,
veseli
se
,
kakor
se
jaz
veselim
.
Glej
,
našel
sem
,
česar
sem
iskal
,
po
čemer
sem
hrepenel
vse
svoje
življenje
–
nevidno
,
a
večno
središče
mojih
misli
podnevi
,
sanj
mojih
ponoči
–
svojo
srečo
,
svoj
ideal
,
našel
sem
Delo
!
O
kako
sem
se
čutil
zapuščenega
in
izgubljenega
,
kako
osamljenega
sem
se
čutil
,
vse
mi
je
bilo
tuje
na
svetu
!
Zdaj
imam
,
kamor
morem
položiti
vročo
glavo
,
kjer
si
more
počiti
izpéhano
,
trudno
srce
;
tu
je
moj
dom
,
moja
last
,
moje
pribežališče
,
moje
zavetje
!
Kdo
ima
pravico
,
kdo
moč
,
pregnati
me
iz
tega
svetišča
?
Našel
sem
jo
;
saj
kako
bi
pa
bilo
mogoče
,
da
bi
je
ne
našel
!
Kaj
ni
ustvarjena
zame
,
kaj
bi
mogla
živeti
ona
brez
mene
,
jaz
brez
nje
?
Imam
jo
,
bivati
smem
poleg
nje
,
eno
sapo
dihati
z
njo
!
Kjer
je
ona
,
tam
je
raj
,
tam
diha
mir
,
nedolžnost
,
sreča
!
Zreti
ji
smem
v
milo
,
neskončno
globoko
oko
,
sedeti
smem
poleg
nje
.
V
njeni
roki
počiva
moja
roka
in
po
njej
mi
lije
nebeški
mir
v
srce
.
Nikoli
mi
ni
bilo
tako
blago
,
tako
mehko
,
tako
čisto
.
Kako
bi
si
pa
upala
,
kjer
ona
biva
,
pregrešna
misel
vzdigniti
glavo
!
Potihnila
je
nevihta
,
ugladili
so
se
valovi
strasti
,
željá
in
hrepenenja
!
Ali
je
to
sreča
?
Niso
morebiti
to
samo
lepe
sanje
,
ki
mi
zibljejo
dušo
,
katere
mi
splaši
prvi
dneva
svit
?
O
pač
,
le
preglasno
mi
časi
kliče
srce
:
To
je
prelepo
,
to
ne
more
dolgo
trpeti
!
Časi
mi
je
,
kakor
bi
mi
jelo
srce
pešati
in
bi
ne
moglo
prenašati
toliko
sreče
.
Obide
me
časi
neka
sladka
omotica
,
da
samo
na
pol
vidim
in
čutim
,
kaj
se
godi
okrog
mene
.
Oj
ti
ubogo
srce
,
da
te
popusté
moči
,
kadar
bi
ti
jih
bilo
najbolj
treba
.
Ali
morda
res
človeško
srce
ne
more
čutiti
toliko
sreče
,
kolikor
more
nesreče
,
toliko
radosti
,
kolikor
more
žalosti
?
Ali
je
mojemu
moči
oslabilo
preveliko
trpljenje
?
Ali
je
pa
tudi
prav
,
da
sem
srečen
?
Ali
smem
brez
skrbi
,
brez
kesanja
uživati
,
kar
mi
je
prišlo
tako
nenadoma
?
Ali
je
prav
,
da
v
svoji
sreči
zabim
trpljenje
okrog
sebe
,
ki
mi
je
prizadejalo
nekdaj
toliko
bolečin
?
Zdaj
mi
je
,
kakor
ko
bi
bilo
vse
srečno
,
vse
veselo
okoli
mene
.
Srce
,
srce
človeško
,
če
si
še
tako
mehko
,
še
tako
blago
,
kako
si
nazadnje
vendarle
samopridno
!
A
kaj
?
Ali
nisem
tudi
jaz
del
stvarjenja
;
nimam
li
tudi
jaz
pravice
veseliti
se
enkrat
življenja
,
kakor
se
ga
veseli
mušica
,
ki
pleše
v
soncu
!
Kaj
morem
pomagati
komu
s
svojim
trpljenjem
ali
škodovati
komu
s
svojo
srečo
?
Kaj
nisem
dovolj
prebil
?
Kaj
se
nisem
jokal
z
jokajočimi
,
zakaj
bi
ne
smel
enkrat
misliti
tudi
nase
?
Če
sem
trpel
tako
dolgo
,
zakaj
bi
se
ne
smel
veseliti
nekaj
trenutkov
?
Ne
svari
me
torej
,
dragi
moj
!
Ne
drami
me
iz
sladkih
sanj
,
saj
mi
same
izginejo
še
prenaglo
!
Pústi
me
;
tvoji
sveti
bi
me
samo
boleli
;
pomagati
mi
ne
morejo
.
Glej
,
z
mano
ni
nič
opraviti
,
to
čutim
zdaj
živeje
kakor
kdaj
.
Vsak
je
prejel
svojo
mero
moči
;
ta
jih
porabi
tako
,
oni
tako
;
meni
je
potratilo
moj
del
preživo
čuteče
srce
!
Moje
življenje
ni
obrodilo
sadu
–
koliko
dreves
mine
tako
!
–
pojdem
od
tod
,
kakor
sem
prišel
,
in
za
mano
ne
bo
sledu
!
—
Zdaj
je
prepozno
!
Pústi
me
,
naj
mirno
uživam
življenje
,
kar
ga
še
imam
,
saj
ga
ni
mnogo
.
A
čas
je
,
da
ti
povem
,
kako
sem
jo
našel
.
Preteklo
nedeljo
,
kakor
vsak
mesec
poleti
enkrat
,
bilo
je
napovedano
,
da
bodo
delali
popoldne
veliki
vodometi
v
Versaillesu
.
''
»
Grandes
eaux
à
Versailles
«
''
vidiš
tak
dan
z
vélikimi
črkami
nabito
po
vseh
voglih
in
radogleda
množica
vre
,
da
se
vse
tare
,
gledat
ta
čudesa
!
Tudi
jaz
grem
,
dasi
nimam
posebnega
veselja
do
takih
igrač
za
majhne
in
velike
otroke
.
Dejal
sem
nekdaj
,
da
me
na
mojem
popotovanju
ne
motijo
ravno
zgodovinski
spomini
.
Ali
ko
gleda
človek
ta
temni
,
po
vsem
svetu
znani
grad
z
ne
manj
znanim
vrtom
in
okolico
,
ne
more
se
jih
iznebiti
,
poln
jih
je
tako
rekoč
ves
zrak
,
in
Bog
ve
,
da
niso
prijetni
.
Kako
dobrosrčna
so
vendar
ljudstva
,
kako
malo
časa
,
kakor
otroci
,
imajo
v
spominu
krivice
,
ki
so
se
jim
godile
;
kako
lahko
odpusté
njim
,
ki
so
jih
trli
in
drli
!
Sicer
bi
bila
pač
Francoska
,
ko
je
odtresla
krvave
verige
,
planila
v
sveti
jezi
na
to
ošabno
poslopje
ter
ga
razrušila
,
da
bi
ne
bil
ostal
na
kamnu
kamen
–
to
ostudno
gnezdo
,
kjer
se
je
gojila
in
debelila
s
krvjo
in
potom
nesrečnega
ljudstva
strupena
zalega
;
to
narobe
sonce
,
ki
je
razpošiljalo
po
vsem
svetu
okrog
žarke
ničemurnosti
,
malopridnosti
in
spačenosti
.
Tu
se
je
šopirila
mehkužnost
in
razuzdanost
,
tu
se
je
igralo
in
razgrajalo
,
ko
je
stradalo
in
zdihovalo
ubogo
ljudstvo
!
Vse
to
je
zdaj
pozabljeno
!
In
kar
je
ljudstvo
pretrpelo
in
prebilo
že
,
tega
se
ne
brani
,
če
je
treba
,
še
enkrat
.
Tako
se
učimo
iz
zgodovine
.
''
Historia
vitae
magistra
!
''
Dobri
Parižani
romajo
sem
,
kadar
so
povabljeni
,
ter
radovoljno
in
hvaležno
ogledujejo
v
gradu
podobe
,
ki
so
nalašč
nabrane
in
izbrane
,
da
jim
kažejo
njihovo
tako
imenovano
slavno
zgodovino
ter
jim
tako
zbadajo
slepo
slavohlepnost
,
ta
jih
pripravi
,
da
,
kadar
jim
migne
»
božji
maziljenec
«
,
planejo
kakor
divja
zver
na
svojega
soseda
,
kateri
jim
ni
nikoli
nič
žalega
storil
,
ter
se
davijo
in
koljejo
z
njim
,
katerega
so
prej
komaj
poznali
–
vse
enemu
na
čast
in
slavo
ter
kratek
čas
.
''
»
Ave
Caesar
,
morituri
te
salutant
.
«
''
To
je
zgodovina
!
Največje
veselje
pa
jim
je
,
velikim
otrokom
,
kadar
jim
izpusté
,
kakor
danes
,
umetne
vodomete
,
kakršnih
ni
drugod
po
svetu
!
Zijoč
gledajo
ta
čudesa
in
ni
jim
na
misli
,
da
vse
to
veselje
morajo
sami
in
drago
plačevati
.
Zanimivo
in
poučljivo
je
gledati
ljudstvo
o
takih
prilikah
–
a
ne
veselo
!
In
vendar
káko
življenje
in
gibanje
!
Veselje
sije
na
vsakem
obrazu
;
in
kdor
se
je
trudil
in
potil
ves
teden
,
danes
je
nedelja
,
vse
je
pozabljeno
.
—
Vsevprek
po
travniku
sedé
,
čepé
in
ležé
,
posamezni
,
po
dva
,
po
trije
,
célo
okrožje
,
vmes
prodajalci
in
prodajalke
naglas
ponujajo
in
priporočajo
svoje
blago
–
vpitje
,
šale
,
smeh
vsevprek
!
—
Kaj
pa
šele
,
kadar
pride
imenitno
trenutje
,
ko
izpusti
prvi
vodomet
svoj
veličanski
curek
visoko
proti
nebu
!
Kako
z
majhnim
je
vendar
človek
zadovoljen
!
Kako
malo
potrebuje
,
da
je
srečen
vsaj
nekatera
trenutja
,
potem
pa
zopet
trpi
in
trpi
,
molčé
,
brez
godrnjanja
–
saj
pride
zopet
nedelja
!
Med
prvimi
,
preden
je
bilo
še
vsega
konec
,
napotil
sem
se
jaz
proti
domu
.
Kakor
sem
bil
prišel
,
hotel
sem
iti
tudi
nazaj
po
železnici
.
A
ko
pridem
na
véliki
prostor
pred
gradom
,
kjer
stojé
vozovi
v
dolgih
vrstah
,
kaj
zagledam
?
Nekoliko
korakov
pred
mano
gre
s
svojim
očetom
,
kaj
pa
hoče
biti
drugega
,
pred
mano
gre
–
ali
naj
rečem
:
»
Dela
?
«
—
Naj
bo
,
kar
hoče
,
zdaj
mora
biti
očito
!
Stopita
v
voz
,
ki
ju
je
čakal
,
jaz
mignem
bližnjemu
vozniku
ter
mu
naročim
,
naj
zapodi
za
tem
vozom
ter
ga
ne
izgubi
nikakor
izpred
oči
!
Kakor
blisk
šineta
vozova
drug
za
drugim
.
V
četrt
ure
smo
bili
v
Ville
d
’
Avray
;
prijeten
kraj
,
kamor
hodijo
Parižani
poleti
»
na
kmete
«
.
Tu
krene
moj
prednji
voz
z
vélike
ceste
na
stranski
kolovoz
in
kmalu
se
ustavi
pred
gradičem
.
Jaz
stopim
z
voza
,
plačam
voznika
ter
mu
pravim
,
da
ga
ne
potrebujem
dalje
.
Tukaj
torej
prebiva
!
Tukaj
se
mora
odločiti
moja
usoda
!
Vidim
jo
,
ko
stopa
tanka
in
visoka
lahno
in
ponosno
po
stopnicah
v
grad
,
in
slišim
šum
njene
obleke
,
ki
se
vleče
dolga
po
kamnenih
stopnicah
za
njo
!
Spodnji
del
grada
je
bil
razsvetljen
;
tu
pa
tam
je
bila
videti
kaka
človeška
podoba
,
pač
posli
,
ki
so
stregli
svoji
gospodi
pri
večerji
;
sicer
vse
tiho
in
mirno
.
Ko
obrnem
oči
od
razsvetljenih
oken
,
vidim
,
da
je
že
temno
okrog
in
okrog
.
Kaj
začeti
?
Najpametnejše
bi
pač
bilo
vrniti
se
v
mesto
ali
v
bližnji
vasi
iskati
si
prenočišča
.
A
temu
je
še
čas
.
In
ko
bi
prenočil
tukaj
,
pod
milim
nebom
,
blizu
nje
?
Grem
pod
visoko
,
košato
platano
ter
sedem
na
klop
poleg
njenega
debla
.
Kaka
lepa
poletna
noč
!
Po
jasnem
nebu
plava
luna
med
redkimi
belimi
oblaki
.
Zrak
topel
,
mehak
,
vse
tiho
,
mirno
okrog
,
samo
po
travi
se
vnema
bolj
in
bolj
skrivnostno
gibanje
in
šepetanje
drobne
živali
.
Zdaj
pa
zdaj
prileti
z
mehkimi
krili
ponočni
metulj
iz
bližnjega
gozdiča
na
krepko
dišeče
cvetice
v
vrtu
in
od
daleč
se
čuje
lajanje
vaških
psov
.
V
gradu
je
otemnelo
okno
za
oknom
,
vse
je
šlo
k
pokoju
.
Kaj
pa
delam
jaz
,
kaj
iščem
tod
?
In
če
je
res
ona
,
ko
bi
se
res
spomnila
in
ne
sramovala
svojega
prijatelja
iz
otroških
let
,
ali
je
prav
,
da
ji
mir
kalim
?
Morebiti
je
srečna
,
in
zakaj
bi
ne
bila
?
Pusti
jo
,
še
je
čas
,
s
tabo
ni
sreča
!
Gorje
ji
,
če
združi
svojo
s
tvojo
usodo
!
Že
sem
hotel
iti
,
kar
zadoné
strune
v
gradu
,
skonca
potiho
,
potem
glasneje
.
Mehki
,
sladki
glasovi
!
To
more
biti
samo
ženska
,
to
more
biti
samo
njena
roka
.
Do
zdaj
so
si
sami
prsti
zigravali
gor
,
dol
,
brez
posebne
misli
–
pa
kaj
je
to
?
Čuj
,
glas
se
vrsti
za
glasom
.
Ali
je
mogoče
?
Ali
me
ne
vara
pijano
uho
?
O
doni
,
doni
,
stara
znanka
,
božaj
mi
srce
,
mehko
otožna
melodija
!
Kolikokrat
sva
te
skupaj
pela
otroka
!
Tu
ni
več
dvoma
;
čuj
ženski
glas
,
to
je
njen
glas
,
ki
s
strunami
poje
:
Sijaj
,
sijaj
sonce
,
oj
ti
sonce
rúmeno
.
Jasno
čujem
vsako
besedo
,
kakor
nebeška
rosa
kapljajo
mi
na
hrepeneče
srce
.
Pesem
potihne
.
Silna
moč
me
vleče
do
okna
,
od
koder
je
donelo
petje
.
Ko
pridem
do
podbalkona
,
premaga
me
čut
in
skoraj
ne
vedoč
,
kaj
delam
,
začnem
na
pol
glasno
:
Kako
bom
sijalo
,
ker
sem
silno
žalostno
!
Vrata
na
balkonu
se
odpró
;
prikaže
se
ženska
podoba
v
dolgi
beli
obleki
,
ozira
se
na
vse
strani
.
Jaz
sem
stal
v
senci
skrit
.
Ko
jo
ugledam
,
ne
morem
si
kaj
,
planem
bliže
ter
zavpijem
:
»
Dela
,
kaj
me
ne
poznaš
?
Glej
,
jaz
sem
,
tvoj
otroški
prijatelj
!
«
»
Ti
si
!
O
,
saj
sem
dejala
,
da
te
bom
videla
še
enkrat
!
«
In
te
besede
so
se
glasile
kakor
angelsko
petje
in
njeno
obličje
je
sijalo
v
rajski
radosti
.
Balkon
je
bil
nizek
,
tako
da
sem
mogel
,
ko
se
je
naslonila
na
rob
,
s
svojo
doseči
njeno
roko
.
To
je
bila
sladka
govorica
!
Nemogoče
mi
je
ponavljati
njene
besede
;
če
poskusim
,
se
mi
zdé
trde
,
okorne
tako
,
da
niso
njene
besede
.
Kako
bi
pa
mogel
človek
z
debelimi
,
prstenimi
barvami
slikati
svetlo
nebeško
mavro
!
Preživela
sva
še
enkrat
otroška
leta
,
dan
za
dnevom
.
Kako
se
je
spominjala
najmanjše
stvari
,
ki
je
bila
meni
že
na
pol
ali
čisto
iz
spomina
;
vsakega
mesta
,
kjer
sva
sedela
,
vsake
besede
,
katero
sva
govorila
!
V
duhu
sva
bila
daleč
,
daleč
od
tod
,
zamaknjena
v
sveto
deželo
,
v
nedolžna
otroška
leta
!
Glasno
petelinovo
petje
naju
siloma
zdrami
.
Plašna
pogledava
okrog
,
vse
svetlo
!
Proti
jutru
se
je
že
žarilo
nebo
.
Zadnji
čas
,
da
se
ločiva
,
brez
pomude
!
Kratko
,
težko
slovo
:
»
Zbogom
!
Zvečer
!
«
Neutegoma
se
odpeljem
v
mesto
,
zberem
najpotrebnejše
stvari
ter
se
poslovim
za
nekoliko
dni
.
Poiskati
si
je
bilo
stanovanja
blizu
nje
.
Kadar
je
človek
že
v
sreči
,
izide
se
mu
vse
po
volji
;
našel
sem
táko
,
da
si
ne
morem
želeti
prijetnejšega
.
Oziraje
se
po
dolini
okrog
,
kam
bi
se
najprej
obrnil
,
da
najdem
pripravno
stanovanje
,
zagledam
komaj
za
streljaj
od
Delinega
gradu
na
pol
v
zelenju
skrito
prijazno
belo
hišico
z
lesenim
podstrešjem
,
v
kakršnih
po
navadi
graščinski
logarji
stanujejo
.
Vabila
me
je
tako
prijazno
,
da
je
nikakor
ni
moglo
pustiti
oko
.
Ko
bi
se
dalo
tule
kaj
najti
,
to
bi
bilo
pač
kakor
nalašč
.
Pa
zakaj
ne
?
Zdaj
smo
v
sreči
;
vse
je
mogoče
;
poskusimo
!
Zaupanja
poln
grem
srčno
naravnost
proti
hiši
.
Pred
hišo
v
lipovi
senci
najdem
žensko
,
ki
je
imela
ravno
s
perilom
opraviti
.
Mogla
je
imeti
kakih
petdeset
let
ali
tudi
več
.
Zdrava
rdečica
na
okroglih
licih
je
pričala
,
da
se
ženi
ne
godi
slabo
,
da
si
rada
časi
kaj
dobrega
privošči
,
o
posebni
priliki
morebiti
celo
kozarec
dobrega
vinca
–
–
to
seveda
z
vodo
;
in
njeno
dobrovoljno
oko
je
kazalo
,
da
ima
dobro
srce
in
da
je
z
vsem
svetom
kakor
s
sabo
zadovoljna
.
Pozdravim
jo
spodobno
ter
brez
ovinkov
naravnost
vprašam
,
ali
bi
ne
mogel
za
nekoliko
mesecev
dobiti
stanovanje
v
njeni
tako
prijazni
hiši
.
Pogleda
me
,
kakor
bi
se
nekako
čudila
mojemu
vprašanju
,
ter
odgovori
,
ne
čisto
brez
nekega
ponosa
,
ki
ji
je
pa
dobro
pristajal
,
da
ona
nima
navade
kakor
sosedje
meščanom
čez
leto
stanovanja
dajati
;
hiša
ni
velika
,
ravno
prav
nji
in
njeni
hčeri
.
Začetek
ni
bil
dober
;
a
ne
dam
se
odpraviti
tako
zlahka
.
Malo
nadležnosti
časi
ne
škodi
.
Pri
ženskah
je
treba
srčnosti
in
trdne
volje
.
Morda
se
vendar
kaj
najde
,
prosim
,
in
žena
me
mirno
posluša
,
saj
mi
ni
treba
bogve
kaj
;
z
vsakim
kotom
bom
zadovoljen
,
morebiti
pod
streho
;
spim
,
če
je
treba
,
na
senu
,
saj
hočem
biti
na
kmetih
;
nisem
razvajen
in
vse
mi
bo
prav
,
samo
da
morem
ostati
v
tem
lepem
kraju
.
Žena
se
pomišlja
.
Bo
,
mislim
.
Čez
nekaj
hipov
začne
počasno
,
kakor
bi
stvar
ne
bila
še
popolnoma
določena
:
»
Pod
streho
bi
bila
pač
izbica
,
ali
dolgo
časa
je
že
zapuščena
,
odkar
je
umrl
moj
edini
sin
v
nji
–
ostala
je
vsa
taka
,
kakor
je
bila
ob
njegovi
smrti
,
in
še
zdaj
bi
mi
bilo
težko
stopiti
vanjo
.
Po
pravici
vam
povem
,
da
nimam
rada
,
če
kdo
drug
prebiva
v
nji
;
zdi
se
mi
,
kakor
bi
ne
bilo
prav
.
Tudi
nimam
potrebne
priprave
in
bojim
se
,
da
ne
boste
zadovojni
.
«
»
O
,
kar
se
tega
tiče
,
brez
skrbi
bodite
,
ljuba
mati
,
«
odgovorim
ji
z
veseljem
,
ki
ga
nisem
mogel
popolnoma
zakriti
.
»
Prepričan
sem
,
da
bom
tu
srečen
in
zadovoljen
ter
upam
,
da
tudi
vam
ne
bom
prenadležen
.
«
Taki
zgovornosti
se
ni
mogla
žena
dalje
ustavljati
.
Gre
mi
izbo
kazat
.
Sam
ne
vem
zakaj
,
ali
srce
mi
je
nemirno
bilo
v
prsih
,
ko
je
ključ
zaškripal
v
zarjaveli
ključavnici
.
Prvi
pogled
po
prijazni
nizki
sobici
mi
je
dejal
:
Tu
se
bo
prijetno
prebivalo
–
tu
bi
bil
človek
lahko
srečen
.
Ko
pogledam
skozi
okno
–
o
mili
pogled
,
stoji
tu
pred
mano
,
tako
da
bi
ga
skoraj
z
roko
prijel
–
gradič
in
ravno
proti
meni
obrnjeno
me
prijazno
pozdravlja
Delino
okno
.
Lahko
štejem
posamezna
peresa
cvetic
,
ki
stojé
v
belih
posodah
na
njem
.
Ali
nisem
dejal
po
pravici
,
da
sem
našel
stanovanje
táko
,
da
si
ne
morem
misliti
lepšega
.
Zdaj
sem
tu
že
do
dobrega
udomačen
.
Poznam
že
vso
hišo
in
tudi
–
hčer
matere
Vernier
–
tako
namreč
zovejo
vsi
mojo
novo
gospodinjo
in
tako
ji
pravim
tudi
jaz
.
Julieta
je
visoke
,
krepke
rasti
,
lepega
obraza
z
velikimi
črnimi
očmi
,
malo
boječa
,
kakor
so
po
navadi
kmečka
dekleta
,
da
povesi
oko
,
če
jo
malo
ostro
pogledaš
,
kar
ji
pa
ravno
nekako
posebno
lepo
pristoji
.
Ene
starosti
je
z
Delo
in
njena
vélika
prijateljica
.
Kolikor
moreta
,
sta
skupaj
,
zdaj
je
ona
v
gradu
,
kjer
ima
mnogo
opravkov
,
zdaj
pride
Dela
k
nji
.
Pokojni
mož
matere
Vernier
je
bil
logar
pri
Delinem
očetu
,
in
ta
ima
vdovo
še
zdaj
v
velikih
čislih
,
česar
si
je
žena
,
to
kaže
vse
njeno
vedenje
,
dobro
v
svesti
.
Z
Delo
govori
in
ravna
skoraj
kakor
mati
s
svojim
otrokom
in
rada
se
pohvali
,
kako
je
bila
prijateljica
s
pokojno
Delino
materjo
.
Nekako
ostro
je
gledala
v
začetku
in
nič
ji
ni
bilo
prav
,
da
se
Dela
mahoma
tako
prijazno
meni
s
tujim
možem
.
Spoštljivo
sicer
,
a
resno
je
govorila
z
njo
o
tej
tako
nerazumljivi
,
tako
nagli
spremembi
.
Ko
ji
pa
Dela
vse
natanko
razloži
,
kdo
sem
in
kaj
sem
,
kako
je
z
mano
preživela
svoja
otroška
leta
,
kako
sva
se
rada
imela
in
po
kakem
čudnem
naključju
sva
se
našla
čez
toliko
časa
,
tedaj
se
ni
mogla
zdržati
solz
dobra
žena
in
vse
to
se
ji
zdi
posebna
božja
naredba
.
Brez
skrbi
je
,
saj
pozna
Delo
in
ve
,
da
se
ji
ni
treba
bati
zanjo
;
in
tudi
jaz
sem
se
ji
prikupil
,
kakor
kaže
.
Pod
svoje
varstvo
naju
je
vzela
in
po
materino
se
veseli
najine
nedolžne
sreče
.
O
dragi
moj
!
Káko
življenje
živim
!
Če
je
bil
res
kdaj
tisti
zlati
vek
,
o
katerem
nam
pojó
pesniki
,
po
katerem
nam
v
naši
bedi
in
težavi
zbujajo
silno
,
neutešno
hrepenenje
–
če
je
bil
res
kdaj
,
tak
je
moral
biti
.
Pod
našo
streho
,
to
smem
reči
,
ne
rodi
se
hudobna
misel
,
tu
ni
čuti
žale
besede
,
tu
ni
sovraštva
in
zavisti
,
tu
je
neznana
strast
in
hudo
poželenje
.
O
ko
bi
bil
tak
vesoljni
svet
!
Zjutraj
,
ko
se
nebo
žari
,
zbudi
me
glasno
petje
ptičev
,
spreletavajočih
se
po
drevju
pred
hišo
in
po
stari
vinski
trti
ob
zidu
,
ki
s
svojimi
gostimi
vejami
in
odrastki
prepreza
ves
zid
,
najmlajša
mladika
pa
celo
k
meni
sili
skozi
okno
.
Sladek
duh
s
cvetočih
grajskih
gredic
me
objame
,
ko
odprem
okno
mlademu
dnevu
.
Krepko
se
mi
širijo
prsi
,
ko
diham
hladni
,
vonjavi
jutranji
zrak
,
in
nova
moč
,
novo
življenje
se
mi
budi
po
vsem
životu
.
Kaj
pa
še
,
ko
se
odpre
nasprotno
sosednje
okence
in
se
prikaže
v
njem
angelska
glavica
s
čarobnim
nasmehom
,
ki
bi
risa
ukrotil
,
na
žarečih
ustih
,
prijatelju
sosedu
v
prijazno
dobro
jutro
!
Kako
mi
preteče
dan
,
sam
ne
vem
;
samo
to
vem
,
da
je
lep
vsak
in
da
mine
prehitro
!
O
kako
si
mogel
biti
tako
oslepljen
,
ti
sicer
tako
bistrooki
pesnik
,
kaj
te
je
motilo
,
da
si
pel
:
»
Nič
se
teže
ne
strpi
,
nego
vrsta
lepih
dni
!
«
Lepi
dnevi
se
meni
vrsté
,
jaz
se
jih
nisem
še
naveličal
.
Zdaj
se
sprehajam
po
bližnjem
gozdu
,
zdaj
ležim
v
travi
pod
lipo
s
kako
knjigo
v
roki
–
Goldsmithov
»
Vikár
«
mi
je
zdaj
najljubša
dušna
hrana
,
vmes
Bérangerove
pesmi
,
in
veš
,
kaj
še
?
Resnična
zgodovina
»
ingenioznega
viteza
Don
Quixota
«
!
Vendar
ne
berem
mnogo
,
tako
rekoč
samo
za
počitek
;
saj
dušne
hrane
mi
zdaj
ni
treba
iskati
po
knjigah
,
naj
bodo
še
tako
lepe
,
še
tako
polne
življenja
!
—
Rad
tudi
kaj
pomagam
pri
hiši
,
dasi
moja
pomoč
ni
mnogo
vredna
:
časi
je
pač
tudi
nepotrebna
,
če
ne
celo
nadležna
.
Poglavitni
del
našega
hišnega
imenja
sta
dve
kravi
,
lepi
živali
,
ene
starosti
in
velikosti
,
enega
plemena
.
Skrb
zanje
,
ki
sta
veselje
in
ponos
matere
Vernier
,
izročena
je
zlasti
Julieti
.
Ne
mogla
bi
imeti
žival
boljše
oskrbnice
,
zato
ji
je
pa
tudi
hvaležna
,
rada
jo
ima
,
lepo
se
redi
,
in
kar
tudi
ni
zadnja
stvar
,
daje
obilo
in
dobrega
mleka
za
grad
in
za
dom
.
Pa
nisem
krivičen
,
ker
tako
govorim
?
Res
Julieta
lepo
,
zvesto
skrbi
za
ljubo
žival
,
ali
kaj
pa
Delino
blagodejno
oko
?
Blagoslov
,
sreča
je
doma
,
kamor
posijejo
mili
žarki
njegovi
!
Dela
je
ohranila
,
kakor
nepopačeno
srce
,
tako
tudi
svoje
staro
,
ginljivo
nagnjenje
do
živali
.
Ne
morem
ti
popisati
,
kako
se
mi
v
sladkih
spominih
srce
topi
,
ko
jo
vidim
z
belim
zastorom
in
pisano
ruto
na
glavi
kakor
kmečko
dekle
z
veselim
licem
kretati
se
po
hlevu
.
Zdaj
pogladi
to
,
zdaj
ono
žival
ter
jo
pohvali
;
zdaj
jima
prinese
kaj
,
kar
ve
,
da
radi
jesta
,
in
razgovarja
se
z
njima
,
a
žival
jo
gleda
,
kakor
bi
jo
umela
.
Kjer
more
,
prevzame
kako
delo
Julieti
,
samo
da
ima
opraviti
z
živaljo
.
Včeraj
vzame
,
ko
je
bilo
čas
,
golido
ter
se
napravi
molst
.
Jaz
sem
bil
ravno
prinesel
klaje
živini
.
Sedem
na
jasli
ter
gledam
,
kako
ji
gre
v
slast
dišeče
seno
.
Zdaj
pride
Dela
s
posodo
,
nasmehne
se
mi
ter
se
pripravi
na
delo
,
ljubezniva
mlekarica
.
Bila
sva
sama
,
vse
tiho
in
mirno
;
čul
se
je
samo
prijetni
šum
,
ki
ga
dela
hrustajoča
žival
,
in
pa
dišeče
mleko
,
ki
je
izpod
cvetnih
ročic
v
krepkih
,
glasnih
curkih
peneče
brizgalo
v
belo
posodo
.
Čudno
,
nepopisno
,
kakor
še
nikdar
,
tako
mi
je
bilo
pri
srcu
.
Buditi
se
in
vstajati
so
mi
jele
–
kako
bi
jim
mogel
braniti
!
–
pregrešne
želje
,
želje
,
katere
se
mi
nikdar
ne
morejo
spolniti
.
Zakaj
ne
smem
živeti
z
njo
pod
eno
streho
,
nizko
,
pohlevno
streho
,
na
njeni
strani
živeti
v
tihem
,
neslavnem
,
a
srečnem
življenju
?
Kar
ima
svet
lepega
,
blestečega
in
vabljivega
,
vse
,
vse
bi
pustil
z
veseljem
,
ničesar
ne
bi
pogrešal
.
Srečna
bi
bila
z
mano
tudi
ona
,
in
vendar
–
zakaj
je
to
nemogoče
?
V
tem
trenutju
se
Dela
obrne
ter
me
čez
ramo
pogleda
–
o
,
en
sam
pogled
,
a
ta
pogled
mi
je
vse
