biVaš
prihod
srečo
pomenil
nam
in
Vam
!
“
„
Bog
dal
!
“
pristavil
je
Gregor
,
„
in
da
bi
Vam
obilno
poplačal
prijaznost
.
“
Krog
Jerneja
pa
se
je
bil
vnel
živahen
razgovor
,
in
razpravljala
so
se
politična
vprašanja
ne
povsem
v
njegovem
zmislu
.
Zdržaval
se
je
dolgo
časa
in
miril
jezo
z
vinom
;
a
kakor
bi
olja
vlival
v
ogenj
,
kipela
mu
je
bolj
in
bolj
,
in
oglasil
se
je
Jernej
.
Kar
se
mu
je
po
pravici
za
malo
zdelo
,
bilo
je
to
,
da
so
hoteli
menihi
o
vojaških
rečeh
več
vedeti
od
njega
.
Kmalu
je
prevpil
tega
in
onega
.
Gregor
pa
si
je
grizel
ustni
in
migal
mu
,
naj
molči
;
zaman
,
seveda
;
dokler
mu
ni
prišel
na
pomoč
opat
,
ki
je
vstal
in
dal
znamenje
,
da
je
obed
končan
.
Bratje
so
odmolili
skupno
molitev
,
poklonili
se
prelatu
in
se
razšli
po
opravkih
ali
pa
na
vrt
k
igri
.
Jernej
je
poiskal
svoja
tovariša
.
Gregorju
pa
je
razkazoval
Benedikt
cerkev
,
samostansko
poslopje
,
notranji
in
zunanji
vrt
,
in
kar
je
bilo
še
zanimivega
.
Povedal
mu
je
,
da
so
mnogi
menihi
plemiči
,
ki
imajo
sorodnike
v
Vitovčevi
vojski
in
da
od
tod
tolika
navdušenost
za
tega
vojskovodjo
.
Peljal
ga
je
na
svoj
najljubši
prostorček
,
za
samostanom
ob
potoku
,
ki
teče
proti
Savinji
.
Tam
je
stal
velik
javor
in
v
senci
širocega
listja
miza
in
klop
.
Sedla
sta
in
zamišljen
je
zrl
starček
v
krasno
prirodo
!
„
Lejte
,
to
je
Gornji
Grad
!
“
pričel
je
čez
kaj
časa
.
„
Pust
in
dolgočasen
bi
se
zdel
komu
na
prvi
pogled
.
Na
desno
in
levo
planina
in
ozka
dolina
vmes
.
A
kdor
se
kraju
privadi
,
ne
najde
več
milšega
.
Štirideset
let
že
hodim
jaz
semkaj
sest
in
nisem
se
še
nagledal
teh
gorâ
.
Krasnejše
se
mi
vidijo
od
leta
do
leta
.
Vsako
jesen
mislim
,
da
sem
jih
videl
zadnjikrat
,
in
vsako
pomlad
se
veselim
,
da
jih
zopet
gledam
.
O
da
bi
nam
dal
Bog
še
mirnih
časov
,
dokler
ne
ugasne
luč
mojega
življenja
!
“
Žalost
mu
je
spreletela
obraz
.
Gregor
je
menil
,
da
se
vojske
ni
bati
,
in
da
se
tako
trden
samostan
lehko
ubrani
vsakemu
sovražniku
.
On
pa
je
pripovedoval
,
kako
so
pustošili
vojaki
kraj
pred
štirinajstimi
leti
za
vojske
s
cesarjem
,
in
koliko
časa
se
nikdo
ni
upal
iz
samostanskega
obzidja
.
„
Lejte
,
lastavice
so
se
že
vrnile
!
“
vskliknil
je
vesel
.
„
Jutri
je
Marijino
oznanjenje
,
in
danes
pride
cesar
v
Celje
,
če
se
med
potem
kaj
ne
zamudi
.
Treba
prositi
Boga
,
da
se
mimo
reši
vsa
stvar
.
“
„
Kaj
ni
že
vse
v
redu
?
“
vprašal
je
Gregor
iznenaden
.
„
Žal
,
da
ne
“
,
razlagal
je
subprior
.
„
Jaz
se
bojim
,
da
se
Vitovec
pogaja
s
cesarjem
Friderikom
in
s
kraljem
Ladislavom
,
in
da
zvaja
oba
.
Kdo
ga
razume
!
A
prva
napaka
je
bila
ta
,
da
se
nikdo
ni
oziral
na
kneginjo
.
Vitovec
ima
zase
moč
,
a
kneginja
srca
vsega
ljudstva
,
in
zdaj
tem
več
,
ko
je
tako
nesrečna
in
zapuščena
.
Bistričanje
so
že
prisegli
cesarju
zvestobo
,
Celjanje
še
ne
“
.
„
In
Gornji
Grad
?
“
„
Tudi
še
ne
“
,
dejal
je
resno
Benedikt
,
in
neprijetne
misli
so
obšle
Gregorja
.
„
Upajmo
,
da
se
vse
dobro
izide
“
,
tolažil
je
oni
.
„
Bog
vdahni
pohlevnega
duha
Vitovcu
in
kneginji
,
da
se
uda
v
nemilo
usodo
.
“
„
A
za
Boga
!
“
vskliknil
je
Gregor
,
„
če
je
samostan
za
cesarja
,
kaj
ga
briga
Vitovec
,
kaj
kneginja
!
Ob
teh
zidih
in
stolpih
se
mora
razbiti
petkrat
tolika
vojska
,
kakor
je
Vitovčeva
.
Vi
ste
vendar
popolnoma
cesarski
,
gospod
subprior
?
“
„
Da
,
gospod
Gregor
,
v
imenu
pravice
in
z
ozirom
na
blaginjo
nas
in
naših
podložnikov
.
A
kaj
sem
jaz
v
samostanu
!
“
„
Vi
?
Prvi
za
priorjem
,
drugi
za
opatom
.
“
„
Ah
!
“
nasmehnil
se
je
bridko
Benedikt
,
„
to
se
le
tako
vidi.
Veste
,
kaj
je
superior
?
Titulus
sine
vitulo
,
et
habetur
pro
nihilo
.
Po
našem
činovnem
redu
je
prelat
„
ignis
“
,
prior
„
grando
“
,
subprior
„
nix
“
,
drugi
bratje
pa
„
ceterae
tempestates
et
spiritus
procellarum
,
qui
faciunt
verbum
eius
“
.
Največjo
veljavo
ima
sedaj
prior
,
po
imenu
vaš
brat
,
pater
Gregor
,
in
ta
pater
Gregor
je
rodni
brat
Janeza
Ostrovrharja
iz
Galenberga
,
najstrastnejšega
privrženca
Vitovčevega
.
Tudi
čez
samostansko
zidovje
pluskajo
valovi
življenja
in
razburjajo
mirno
pristanišče
“
.
„
Strijček
,
ali
ste
mi
prinesli
obljubljeno
knjigo
o
čudoviti
devici
Orleanski
?
“
začul
se
je
zvonek
glas
in
od
hišice
,
ki
se
je
belila
kraj
potočka
,
prihitela
je
mlada
deklica
,
šopek
pomladnih
cvetic
podat
staremu
gospodu
.
Zagledavši
pa
tovariša
je
obstala
in
v
svesti
si
neprilične
svoje
zadrege
zarudela
čez
in
čez
in
skušala
skriti
duhteči
dar
.
„
Stopi
bliže
,
Tajda
!
“
smehljal
se
je
starček
,
„
Tu
je
moj
mladi
prijatelj
Gregor
,
ki
je
danes
prijezdil
v
cesarjevem
imenu
.
Daj
cvetice
!
Kaj
jih
skrivaš
?
—
Amicis
omnia
communia
,
gospod
Gregor
;
vsak
pol
šopka
dobiva
.
“
Tajda
je
malo
zamerila
strijcu
,
da
tako
deli
njeno
darilce
,
kakor
bode
morala
ona
deliti
njegovo
prijaznost
s
tem
tujcem
.
Neprijazno
ga
je
pogledala
in
srečavši
se
z
njegovimi
očmi
obrnila
se
proč
.
„
Nečakinja
moja
“
,
razlagal
je
Benedikt
,
„
zapuščina
ranjcega
svaka
“
.
Pogovor
pa
se
ni
hotel
več
vneti
.
Deklica
se
je
jezila
,
da
ne
more
tako
prosto
govoriti
kakor
sicer
,
in
da
se
mora
tedaj
zdeti
jako
pusta
mladeniču
.
Gregor
pa
se
je
mučil
,
da
bi
mu
prišlo
kaj
na
misel
,
kar
bi
jo
utegnilo
zanimati
;
kajti
se
mu
je
zdelo
,
da
bi
jej
moral
zarad
strijčeve
prijaznosti
povedati
kaj
lepega
.
Žal
,
da
ni
bil
toliko
samoljuben
,
da
bi
vedel
,
kako
zanima
navadna
dekleta
vse
,
kar
koli
jim
pove
čeden
mladenič
.
Tako
ga
je
,
predno
se
je
domislil
česa
pametnega
,
prehitela
ona
,
mené
,
da
je
postalo
hladno
,
in
da
bode
strijcu
treba
iti
domov
.
Vzdignili
so
se
,
in
spremil
ja
je
Gregor
do
hišice
,
kjer
je
stanovala
Tajda
s
svojo
materjo
,
sestro
patra
Benedikta
,
potem
pa
šel
gledat
,
kaj
delajo
njegovi
ljudje
.
Ne
daleč
od
vhoda
je
stala
,
obdana
z
zunanjim
samostanskim
zidovjem
,
krčma
,
kjer
je
Tomaž
Ložar
točil
samostanska
vina
.
Ker
je
bila
pijača
dobra
in
krčma
jedina
v
vasi
,
bilo
je
vedno
dosti
gostov
.
Obiskovali
so
jo
bratje
iz
samostana
,
vojaki
iz
posadke
,
tujci
,
ki
so
prihajali
in
odhajali
po
kupčiji
,
in
domači
kmetje
,
katerim
se
je
pod
cerkveno
oblastjo
mnogo
bolje
godilo
,
nego
njih
rojakom
pod
posvetnimi
gospodarji
.
Krčmar
Tomaž
je
posredoval
naravno
med
kmeti
in
samostanom
;
onim
je
svetoval
,
kader
so
imeli
opravka
z
oblastvom
,
kajti
je
poznal
vse
samostanske
stvari
;
patru
oskrbniku
pa
je
zopet
postregel
s
pojasnili
o
kmetskih
razmerah
:
in
komur
je
pomogel
,
ta
je
dal
za
pijačo
.
Prepirov
v
svoji
krčmi
ni
trpel
in
še
menj
,
če
je
kdo
pil
brez
denarja
.
Take
brezvestnjake
bi
bil
on
najstrože
kaznil
;
a
dobili
so
se
taki
že
tudi
takrat
.
A
da
najmiroljubnejši
krčmar
ne
prepreči
vseh
prepirov
,
spoznal
je
Gregor
,
ko
je
šel
mimo
krčme
,
iz
katere
se
je
razlegal
velik
hrum
.
Izmed
hruma
je
razločil
glas
Janezov
,
ki
je
klical
na
vse
grlo
:
„
Sem
,
kdor
ima
korajžo
!
“
Hitro
je
vstopil
Gregor
,
a
pred
vrati
ga
je
prestregla
rudečelična
hči
krčmarjeva
in
opomnila
ga
,
naj
odloži
orožje
,
če
hoče
v
krčmo
.
Kajti
med
blagimi
naredbami
Tomaževe
miroljubnosti
je
bila
ta
,
da
ni
dovolil
gostom
oboroženim
v
krčmo
,
kar
so
splošno
odobravali
predstojniki
.
„
Kmet
“
,
modroval
je
Tomaž
,
„
ne
pride
z
drevesom
v
krčmo
,
voznik
pusti
voz
zunaj
,
kaj
bi
morali
baš
vojaki
s
seboj
jemati
vse
orodje
!
Prepirali
bi
se
,
ne
pil
pa
nobeden
nič
;
in
naj
ubijo
katerega
,
kdo
pa
bo
meni
plačal
?
“
A
zvedel
je
ubogi
Tomaž
,
kako
nevarno
je
neutralnemu
biti
,
kader
nastane
v
državi
razpor
.
Sredi
sobe
je
stal
,
in
stranki
sta
si
ga
podajali
.
„
Imejte
vendar
pamet
!
“
kričal
je
,
ko
so
ga
pahnili
od
sebe
nasprotniki
Janezovi
in
Mihovi
.
„
Mi
že
ne
!
“
vpil
je
Janez
in
poslal
Tomaža
nazaj
,
“
od
koder
je
bil
priletel
.
V
pravem
trenotji
se
je
prikazal
Gregor
,
da
mu
je
dal
duška
.
Pomiril
je
svoje
ljudi
,
in
nasprotniki
so
zopet
posedli
.
In
kaj
je
bil
povod
vsemu
vrišču
?
Ženska
,
seveda
.
Jerica
,
dobrega
Tomaža
poredna
hči
,
sedla
je
bila
k
našemu
Janezu
,
ker
jo
je
klical
pit
in
se
jej
zdel
tako
domač
.
To
pa
je
njene
stare
znance
neskončno
jezilo
,
Jerico
pa
baš
tako
veselilo
.
Z
največjim
dopadajenjem
je
poslušala
dvorjenje
Janezovo
in
Mihovo
,
ki
sta
takoj
uganila
,
da
so
Štajerke
prijazne
.
„
Jaz
imam
kovačijo
doma
“
,
opomnil
jej
je
bil
Miha
.
„
Toda
Miha
je
že
ženin
,
Jerica
“
,
pristavil
je
bil
Janez
negoda
,
iri
Miha
ga
je
dregnil
pod
mizo
,
naj
molči
.
Z
jedno
besedo
,
najprisrčnejša
prijaznost
je
bila
zavladala
med
zastopnico
štajerske
in
zastopnikoma
kranjske
dežele
,
ko
so
začeli
zabavljati
domačini
.
In
kakor
se
sploh
osobnost
rada
,
zavija
v
načela
,
delali
so
se
Gornjegrajci
,
kakor
bi
jim
za
Jerico
ne
bilo
nič
mar
,
ampak
načela
se
treba
držati
,
in
Celjanka
se
ne
sme
meniti
s
cesarskimi
beriči
.
O
načela
,
načela
!
Koliko
se
greši
v
vašem
imenu
!
Kacega
šenta
nam
prodaja
marsikak
trgovec
pod
skrajno
narodnim
napisom
in
zavitkom
;
kako
se
repenči
odličnjak
,
kader
ga
hočejo
rešiti
volilci
žrtvovanja
za
narod
;
in
dragi
bralec
naj
gleda
,
da
mu
bode
povest
dopadla
,
inače
ga
utegne
pisatelj
smatrati
za
narodnega
mlačneža
.
Jerica
seveda
se
je
smejala
takim
načelom
.
Krčmar
Tomaž
pa
je
bil
političen
mož
.
Njemu
se
je
vse
dozdevalo
,
da
se
je
svet
malo
zasukal
,
in
da
se
treba
zasukati
z
njim
.
Tudi
on
je
imel
dvojno
železo
v
ognji
in
za
Janezom
in
Mihom
,
ki
sta
bila
počastila
njegovo
krčmo
,
videl
je
novega
gospodarja
,
v
čegar
imenu
sta
bila
prišla
.
Z
Janezom
sta
se
takoj
sporazumela
.
Menil
je
namreč
Tomaž
,
da
je
on
zvit
lisjak
,
ki
se
le
dela
tako
neumnega
,
in
namežikaval
mu
,
češ
,
da
že
ve
,
pri
čem
da
je
;
Janez
pa
,
ki
ni
vedel
,
pri
čem
da
je
,
odmežikaval
je
iz
prijaznosti
;
in
prijatelja
sta
si
bila
.
Nikogar
ne
razžaliti
,
ki
pije
in
plača
,
to
je
bilo
Tomaževo
načelo
,
in
potegnil
se
je
za
nova
znanca
,
ko
so
ja
začeli
dražiti
domačini
.
Tako
pa
je
prišel
med
dva
ognja
,
dokler
ga
ni
rešil
Gregor
.
Odpeljal
je
fanta
s
seboj
in
ozmerjal
ja
,
zakaj
se
ne
držita
njegove
besede
;
Tomaž
pa
je
ošteval
ostale
neporedneže
,
ki
so
mu
očitali
,
da
se
brati
s
temi
ljudmi
.
„
Kaj
!
“
ponesel
se
je
Tomaž
.
„
Ali
niso
poštenjaki
,
ki
so
plačali
do
zadnjega
vinarja
vse
?
Marsikdo
pa
vpije
:
Živio
naš
grof
!
in
slava
našemu
opatu
!
ne
plača
pa
ne
“
.
Različna
čustva
so
obhajala
našo
četvorico
,
ko
je
po
večerji
sedela
doma
v
dolgočasnem
stolpu
.
Jernej
je
bil
skoz
in
skoz
nezadovoljen
.
Niso
ga
bili
sprejeli
,
kakor
je
bil
pričakoval
.
O
njegovih
junaških
činih
ni
hotel
nobeden
nič
vedeti
;
da
,
celo
zmigavali
so
z
rameni
in
smejali
se
,
ko
je
on
kaj
pripovedoval
;
Lambergarjevo
ime
jim
je
bilo
neznano
,
zato
pa
so
slavili
Vitovca
.
Ali
so
to
menihi
?
Naj
bi
bil
on
,
Jernej
,
papež
,
ugnal
bi
jih
.
Miha
in
Janez
pa
sta
bila
boljše
volje
.
Menila
sta
,
da
v
samostanu
ne
kuhajo
slabo
,
in
da
toči
Tomaž
dobro
vino
.
„
Le
to
me
jezi
“
,
dejal
je
Miha
Janezu
,
„
da
ti
vsakemu
dekletu
natvezeš
na
nos
,
da
sem
jaz
ženin
.
Saj
to
nikomur
nič
mar
!
“
„
Ti
misli
na
Lenko
!
“
odgovarjal
je
Janez
;
„
druga
dekleta
,
pusti
na
miru
!
“
„
I
kaj
!
Ženin
še
ni
oženjen
in
še
vedno
lehko
izbira
.
In
to
je
tako
neumna
beseda
:
ženin
,
ženin
,
če
so
druga
dekleta
zraven
.
“
„
Ne
zabavljaj
,
Miha
“
,
odvrnil
je
oni
;
„
jaz
sem
branil
,
da
te
niso
tepli
v
krčmi
!
“
Miha
je
malo
pogodrnjal
;
na
misel
mu
je
sicer
prišla
Lenka
,
a
ni
ga
težil
več
strah
,
da
bi
si
ona
koga
druzega
izbrala
.
Gregor
pa
je
brenkal
na
citre
,
poln
otožnih
misli
.
Kako
so
se
razkadila
vsa
upanja
!
Odšel
je
bil
na
junaške
boje
in
zdaj
je
priklenjen
na
to
zidovje
in
izročen
tuji
milosti
.
Prijaznost
patra
Benedikta
bila
je
jedina
svitla
zvezda
na
temnem
nebu
.
Kaj
pa
češ
plačila
imeti
,
k
’
nam
tako
znaš
citrati
?
N.
ps
.
Slovesno
zvonjenje
je
zbudilo
Gregorja
,
baš
ko
je
vzhajajoče
solnce
pozdravljalo
pomladanski
praznik
.
Od
vseh
strani
so
dohajali
ljudje
k
božji
službi
,
in
Gregor
še
nikdar
ni
slišal
tako
lepega
petja
kakor
v
tej
velikanski
cerkvi
.
Po
maši
pa
so
postajali
moški
pred
cerkvijo
in
izpraševali
drug
druzega
,
kaj
je
novega
iz
Celja
.
Starejšim
so
se
brale
skrbi
na
obrazu
,
in
pol
iz
strahu
,
pol
iz
spoštovanja
so
se
umikali
Jerneju
,
ki
je
v
svesti
si
svoje
važnosti
koračil
med
njimi
.
Pripovedovali
so
si
spomine
in
znamenja
,
ki
prorokujejo
nesrečno
leto
.
Župan
se
je
drznil
vprašati
Gregorja
,
kaj
da
se
zgodi
z
njimi
;
in
vsa
tolpa
je
pritisnila
poslušat
odgovor
.
Gregor
je
tolažil
ljudi
,
da
ostanejo
pri
samostanu
;
le
da
pridejo
njih
gospodarji
pod
varstvo
cesarjevo
,
ki
jim
ne
vzame
nobene
pravice
.
Nekoliko
potolaženi
,
nekoliko
nejeverni
so
se
razhajali
ljudje
.
Gregor
se
je
sprehajal
po
samostanskem
vrtu
.
Zagledavši
ga
,
prihitel
je
k
njemu
pater
Benedikt
.
„
Snoči
sem
Vas
poslušal
,
ko
ste
igrali
na
citre
“
,
pozdravil
ga
je
.
„
To
je
meni
jako
prijetna
godba
,
in
moja
sestra
jo
ljubi
nad
vse
.
Danes
jo
greva
obiskat
,
če
utegnete
.
“
Pripovedoval
mu
je
,
da
je
sestra
vdova
po
prejšnjem
samostanskem
poveljniku
Staniči
,
in
da
jej
je
izmed
štirih
otrok
ostala
le
še
hčerka
.
Kakor
je
bila
hišica
od
zunaj
lična
,
tako
snažna
in
prijazna
je
bila
znotraj
.
Na
stoterih
malenkostih
,
kakor
jih
imenujemo
moški
dasi
nam
tako
dobro
denejo
,
poznala
se
je
ženska
skrbljivost
,
ki
nam
zna
z
ljubeznivo
ročnostjo
omiliti
dom
,
da
se
težko
ločujemo
in
radi
vračamo
.
Benediktova
sestra
je
Gregorja
živo
spominjala
njegove
tetke
;
bila
je
baš
tako
drobna
,
prijazna
in
skrbna
.
„
Tajda
,
pokaži
cvetice
!
“
dejal
je
strijc
in
pravil
,
katera
semena
je
dobil
z
Laškega
,
in
kako
dobro
so
se
obnesla
.
In
Tajda
je
morala
še
razkazovati
svoja
umetna
ročna
dela
,
vezenine
in
pletenine
,
o
katerih
Gregor
ničesa
razumel
ni
,
dasi
ja
je
spodobno
občudoval
;
Za
malo
se
je
zdelo
Tajdi
,
da
jo
strijc
tako
nadleguje
.
„
Saj
se
gospod
Gregor
ne
zanima
za
take
reči
“
,
mrmrala
je
,
in
Gregor
je
živahno
lagal
,
da
ni
res
.
Popoludne
pa
so
sedeli
pod
javorom
,
in
vnel
se
je
pogovor
o
predmetu
,
ki
je
bil
takrat
na
jeziku
trem
deželam
,
o
celjski
dedovini
.
Pater
Benedikt
in
Gregor
sta
se
zlagala
popolnoma
v
svojih
nazorih
;
Tajda
pa
se
je
pokazala
gorečo
privrženko
celjske
kneginje
.
Strast
jej
je
dajala
pogum
in
zgovornost
,
ko
je
povzdigovala
kreposti
gospe
Katarine
,
opisovala
njeno
nesrečo
in
hudovala
se
nad
možaki
,
in
jo
v
bridkih
urah
ostavljajo
in
izdajejo
.
Ostre
besede
so
letele
na
Vitovca
,
a
tudi
na
cesarja
.
Kot
cesarski
zastopnik
je
Gregor
ugovarjal
,
a
jako
nespretno
;
kajti
je
smešno
malo
vedel
in
razumel
o
teh
rečeh
.
Neusmiljeno
je
pobijala
mlada
nasprotnica
nesrečne
njegove
razloge
in
z
žarečimi
lici
in
svitlimi
očmi
očitala
mu
kot
zastopniku
vsega
moštva
vse
,
kar
jo
je
jezilo
na
moških
,
sebično
,
neviteško
ravnanje
.
„
Me
ženske
bi
se
morale
vzdigniti
za
kneginjo
“
,
dejala
je
navdušeno
,
„
ko
se
med
moškimi
ne
dobo
več
plemenitega
značaja
.
Kako
se
je
oslavila
francoska
devica
,
ki
je
rešila
domovino
in
kralja
,
ko
so
trepetali
vitezi
!
In
kako
trepečejo
pri
nas
in
hite
v
varno
zavetje
spravljat
svoj
imetek
in
porabljat
tujo
nesrečo
.
V
starih
časih
so
branili
vitezi
pravdo
vdove
,
zdaj
jo
teptajo
;
pomagali
so
v
boji
slabejšemu
,
zdaj
se
brezsramno
postavljajo
na
močnejšo
stran
;
čast
in
zvestoba
sta
jim
igrača
za
otroke
,
denar
jedini
smoter
,
vreden
moškega
delovanja
!
“
„
Tajda
,
Tajda
!
“
smejal
se
je
strijc
in
povzdignil
prst
,
„
jaz
ti
ne
bodem
smel
več
dajati
takih
knjig
;
če
ne
,
pobegneš
mi
res
v
Celje
in
napadeš
gospoda
Ostrovrharja
.
“
Jel
je
potem
dokazovati
,
da
je
pravica
na
strani
cesarjevi
,
in
da
bi
bila
velika
nesreča
za
vse
,
največja
pa
za
kneginjo
,
ako
bi
jo
slabi
svetovalci
spravili
z
mirnega
pota
.
Hvaležen
je
pritrjeval
Gregor
,
katerega
je
bila
tako
nagnala
gornjegrajska
devica
.
A
Tajda
se
ni
dala
tako
hitro
ugnati
,
kajti
si
ni
mogla
misliti
,
da
bi
katerikrat
moški
mogel
imeti
prav
proti
ženski
.
Jezila
pa
se
ni
,
da
je
bil
Gregor
tako
slab
politik
in
tako
brezuspešno
upiral
se
njeni
logiki
.
Celo
prijazna
je
bila
z
njim
,
v
svesti
si
svoje
premoči
;
kakor
sploh
radi
prizanašamo
premaganim
nasprotnikom
in
smo
hudi
le
na
onega
,
ki
je
nas
zmagal
.
Obrnila
je
milosrčno
pogovor
na
drugo
stran
in
prisilila
Gregorja
,
da
je
prinesel
citre
.
In
Gregor
je
zaigral
in
Tajda
zapela
,
in
bili
so
vsi
dobre
volje
.
Zvečer
si
je
rekel
Gregor
,
da
mu
je
dan
hitro
potekel
.
Dopadala
mu
je
živahna
Tajda
;
da
bi
le
ne
bila
taka
na
politiko
!
Sramoval
se
je
svoje
nevednosti
m
sklenil
natančno
se
poučiti
o
vseh
homatijah
.
Poučeval
ga
je
Pater
Benedikt
,
in
ko
je
bila
čez
par
dni
družbica
zopet
skupaj
,
ustavljal
se
je
Gregor
že
mnogo
trdovratneje
smelim
naskokom
politične
nasprotnice
,
katero
je
to
le
bolj
razvnemalo
.
Strijc
pa
se
je
smejal
borbi
in
pomagal
zdaj
tu
,
zdaj
tam
,
da
ni
predaleč
zašlo
nasprotstvo
.
Tako
se
je
sprijaznila
tudi
Tajda
z
Gregorjem
,
in
ni
je
preveč
motila
različnost
političnih
nazorov
.
Koliko
se
pa
laže
razgovarjamo
s
prijateljem
,
ki
nam
ugovarja
,
kakor
z
onim
,
ki
nam
le
prikimava
.
Gregor
je
bil
tako
rekoč
jeklo
,
ob
katero
se
je
kresala
njena
duhovitost
,
in
koliko
zadovoljnejši
ostavljamo
vsi
družbo
,
katero
smo
zabavali
mi
,
kakor
ono
,
ki
je
zabavala
nas
.
A
Gregor
je
imel
tudi
dobra
svojstva
.
Občudoval
je
s
strijcem
krasoto
naravino
;
prikupil
se
je
bil
s
skromnostjo
gospê
Stanički
;
znal
je
lepo
peti
in
bil
je
brdek
fant
.
Nekaj
pa
je
bilo
posebno
zanimivo
.
Mladenič
je
bil
zdaj
vesel
,
zdaj
resen
,
in
čutila
je
Tajda
,
da
je
v
srci
nezadovoljen
sam
s
seboj
,
jednak
kosu
,
ki
sladko
pevajoč
poskuša
odpreti
vratca
svoje
kletke
.
Polagoma
se
je
začelo
dozdevati
deklici
,
da
se
Gregor
za-njo
meni
jako
malo
,
in
da
mnogo
več
in
rajši
občuje
s
strijcem
.
Ta
ravnodušnost
je
žalila
njeno
samoljubje
in
nejevoljna
je
vprašala
zrcalce
,
če
je
res
tako
pusta
in
nezanimiva
.
Ko
so
se
imeli
zopet
sniti
,
oblekla
se
je
in
spletla
skrbneje
in
vtaknila
rudečo
rožo
v
črne
kite
.
Govorila
je
prijazneje
z
Gregorjem
in
začela
ga
dražiti
,
pripovedujoč
mu
junaške
čine
in
modre
izreke
Mihove
in
Janezove
,
o
katerih
se
je
po
vsej
vasi
mnogo
govorilo
in
smejalo
.
Gregor
pa
se
je
tudi
smejal
,
in
draženje
Tajdino
ga
je
bolj
veselilo
kakor
ne
vem
kaj
.
Kolikor
bolj
sta
se
prijatlila
,
toliko
več
so
zgubljevale
politične
stvari
resnobe
in
važnosti
in
toliko
bolj
se
umikale
zasobnim
malenkostim
.
Konec
je
bil
,
da
je
Gregor
pozabil
vse
bojne
slave
in
zadovoljen
si
želel
na
tihem
,
da
bi
vedno
tako
ostalo
.
Baš
ta
želja
mu
je
pa
rodila
strah
,
da
se
ne
bi
izprevrglo
in
prišel
nenadoma
ukaz
,
da
ima
oditi
iz
milega
zatišja
.
In
up
in
želja
in
strah
,
vse
je
donelo
iz
njegovih
strun
in
blažilo
njegovo
veselost
.
Kader
pa
je
bil
sam
,
postajalo
mu
je
dolgčas
,
in
iskal
je
povoda
,
da
obišče
patra
Benedikta
,
in
pater
Benedikt
se
je
veselil
,
da
ga
ima
Gregor
tako
rad
,
in
da
ga
Tajda
tako
često
obiskuje
.
Vesten
pisatelj
ne
more
mladine
Gregorjevih
let
nikdar
dosti
svariti
,
naj
se
vendar
varuje
pohajkovanja
;
kajti
lehko
se
reče
,
da
se
največ
nesreč
rodi
iz
te
nečednosti
.
Našim
pisateljem
v
obče
se
,
hvala
Bogu
,
ne
more
nič
očitati
v
tem
oziru
.
A
kako
vendar
,
da
se
mladeniči
očividno
tako
malo
drže
njih
pravil
?
Vzrok
je
ta
,
ker
se
taki
nauki
o
priliki
in
nepriliki
propovedujejo
.
Ako
zdravnik
pred
bolnikom
razloži
nože
in
klešče
in
vode
,
zbal
se
bode
bolnik
in
dejal
:
rajši
sem
bolan
,
kakor
da
bi
me
tako
zdravili
.
Tako
bode
lehkomiselnež
,
ki
naleti
na
obširno
razlago
o
škodljivosti
lenobe
,
preskočil
celo
stran
,
da
,
tudi
cel
list
.
Pisatelj
je
pisal
zaman
!
A
prekanjen
pripovedovalec
prehvapi
prostodušnega
bralca
.
Kader
se
ta
nadeja
najmanj
,
kader
ga
najbolj
mika
zvedeti
,
kaj
se
je
potem
zgodilo
:
kane
med
tok
pripovedovanja
par
moralnih
kapljic
,
in
čitatelj
se
pouči
,
meneč
,
da
se
je
zabaval
.
Troje
vendar
opravičuje
Gregorja
,
ki
je
zapravljal
z
lenobo
dušni
mir
.
Prvič
ni
imel
še
na
razpolaganje
tako
dobrih
knjig
,
kakor
jih
ima
današnja
mladina
;
potem
mu
ni
bila
zabičala
teta
pri
odhodu
kakor
Lenka
Mihi
,
da
naj
se
varuje
ženskih
,
in
naposled
je
bil
tako
rekoč
prisiljen
k
nedelavnosti
po
nesrečnih
okolnostih
.
Janez
seveda
si
je
znal
tudi
v
jednakem
položaji
pomagati
in
je
cepil
drva
pri
Tomaži
.
Tomaž
je
bil
namreč
sčasoma
vendar
zapazil
,
pri
čem
da
je
z
Janezom
.
Jenjal
je
mežikati
mu
in
poprosil
ga
nekoč
,
naj
mu
pomaga
prevaliti
sod.
„
Rad
“
,
dejal
je
Janez
in
dobil
po
dokončanem
delu
kupico
vina
;
a
pokazal
je
tudi
koristolovnemu
krčmarju
,
da
bi
se
dala
v
velik
prid
obrniti
silna
njegova
moč
.
Kmalu
je
pomagal
še
tu
,
pa
še
tu
,
in
ne
dolgo
,
in
zalegel
je
Tomažu
za
hlapca
.
Zadovoljna
sta
bila
oba
,
in
kader
se
je
Janezu
po
vrhu
še
Jerica
nasmejala
,
bil
je
ves
srečen
;
kajti
jo
je
rad
videl
.
Nezadovoljen
pa
je
bil
Miha
,
ki
je
menil
,
da
Janez
za
krčmo
ni
,
ker
je
predober
in
promalo
premeten
.
In
namigaval
je
miha
Tomažu
in
opozarjal
ga
,
da
bi
mu
bilo
zeta
treba
.
„
No
,
Miha
,
ali
veš
ti
za
katerega
?
“
povpraševal
je
poredni
kramar
.
„
Jaz
pa
jaz
“
,
dejal
je
Miha
.
„
Tam
pri
Dobu
na
Kranjskem
je
doma
.
“
Janez
je
komaj
požiral
sline
,
ko
je
to
slišal
,
in
mislil
si
,
da
je
Miha
dober
človek
.
„
Čvrst
fant
je
“
,
nadaljeval
je
Miha
.
„
Čvrst
pa
,
čvrst
“
,
potrkal
se
je
Janez
po
prsih
.
„
In
dobrih
starišev
sin
“
.
„
Celo
zemljišče
imajo
in
brez
dolga
.
Izmed
vseh
sinov
je
pa
najpridnejši
ta-le
“
.
Janez
je
pokazal
nase
.
Kovaško
reč
tako
razume
“
,
dejal
je
zopet
Miha
,
„
da
malo
tacih
“
.
„
Ne
laži
!
“
šepnil
je
Janez
in
sunil
ga
s
komolcem
;
„
saj
ne
razume
“
.
„
Kako
,
da
ne
razume
!
“
jezil
se
je
Miha
.
„
Vse
,
kar
je
prav
!
“
opominjal
je
Janez
.
„
V
kovaških
rečeh
“
,
posegel
je
glasno
vmes
,
„
sicer
ni
izveden
;
ampak
za
poljska
dela
ga
ni
boljšega
in
za
krčmo
je
rojen
.
Sode
bo
valil
,
pretepalce
miril
in
pijance
nosil
pod
kap
“
.
„
Kaj
!
da
jaz
nisem
kovač
!
“
vpil
je
Miha
.
„
Ti
,
da
;
ampak
jaz
ne
;
slišiš
?
“
odgovarjal
je
Janez
.
„
Jerica
,
čuješ
“
,
smejal
se
je
krčmar
,
„
kak
ženin
se
ti
ponuja
?
Ali
bi
ga
vzela
?
“
„
Zakaj
pa
ne
!
“
dejala
je
ona
.
„
Torej
,
Jerica
,
k
meni
sédi
!
“
vabil
je
Janez
umaknivši
se
.
Od
druge
strani
pa
se
je
umikal
Miha
in
jo
klical
.
„
Kako
,
Miha
,
če
si
pa
ženin
?
“
čudila
se
je
ona
?
„
Kaj
,
ženin
!
“
jezil
se
je
on
.
„
Ne
bodi
neumna
,
pa
sedi
k
meni
.
“
„
Kar
je
res
,
to
je
res
“
,
trdil
je
Janez
.
„
Miha
je
ženin
Lenke
Šimnove
“
.
„
Miha
,
Miha
!
“
karala
je
Jerica
.
Kader
je
kdo
prost
fant
,
naj
se
v
božjem
imenu
ozira
po
dekletih
;
a
če
je
ženin
,
potem
je
pa
to
smrten
greh
“
.
„
Smrten
greh
pa
res
ni
“
,
godrnjal
je
Miha
obrni
vsi
se
stran
in
jezil
se
na
svojo
Lenko
,
ki
mu
dela
toliko
preglavice
in
ga
—
vrabec
jo
pozoblji
!
—
nemara
res
čaka
.
Vkljub
vsemu
temu
sta
naša
fanta
mimo
spavala
;
kajti
je
skrbel
Tomaž
,
da
jima
je
delo
preganjalo
nerodne
misli
.
Oj
,
da
ni
mogel
tudi
Gregor
delati
pri
njem
!
Tako
se
je
pa
zgodilo
,
da
je
njemu
bolj
in
bolj
polnila
dušo
misel
na
Tajdo
,
da
mu
je
živa
domišljija
krasila
deklico
čez
vso
mero
in
jo
obdajala
z
vencem
vseh
možnih
ženskih
čednosti
,
in
da
se
je
on
naposled
uveril
,
da
ne
more
živeti
brez
nje
.
Globoko
je
zdihnil
pri
tej
misli
,
pol
sladki
,
pol
grenki
;
kajti
uvidel
je
,
da
je
prodal
mlado
prostost
ali
za
najslajšo
srečo
na
zemlji
ali
pa
za
nič
in
zaman
.
Minila
ga
je
brezskrbna
vesel
ost
in
prešerni
smeh
.
S
tiho
zadovoljnostjo
je
zapazila
Tajda
to
premembo
in
poredno
se
nasmehavala
,
kader
je
zamišljen
zrl
tja
v
cvetoči
svet
,
in
kader
mu
je
pod
njenim
pogledom
zastala
živahna
beseda
.
Čutila
je
,
da
jo
spremlja
mračno
njegovo
oko
,
kader
odhaja
;
videla
,
kako
radostno
mu
žari
,
kader
se
snideta
.
Veselila
se
je
zmage
,
in
prijaznost
njena
je
le
netila
ogenj
v
Gregorjevi
duši
.
Blagosrčnemu
strijcu
se
je
mladilo
lice
in
oko
v
mladi
družbi
,
in
še
prisrčneje
se
je
veselil
krasne
narave
,
ko
je
imel
ljudi
,
ki
so
ga
razumeli
in
delili
radost
z
njim
.
Tu
je
pozabljeval
skrbi
,
ki
so
ga
mučile
,
kader
se
je
vrnil
v
svojo
sobico
in
med
samostanske
brate
.
Slišal
je
tam
,
da
se
cesar
mudi
še
vedno
v
Celji
,
in
ugibalo
se
je
,
kaj
se
godi
ondi
.
Čulo
se
je
o
veselicah
,
pojedinah
,
in
kar
je
drugih
zunanjosti
,
a
dohajale
so
tudi
vznemirjajoče
vesti
,
da
se
cesar
ne
more
pogoditi
s
kneginjo
,
in
da
je
začel
Vitovec
mešati
pogajanja
.
Boječega
subpriorja
se
je
lotevala
velika
otožnost
.
Ali
bode
mogel
še
v
miru
preživeti
poslednja
leta
svojega
življenja
;
in
ne
bode-li
prihrula
divja
vojska
v
tiho
dolino
nad
mirni
samostan
?
In
kaj
bode
z
nečakinjo
,
s
Tajdo
!
Kdo
jo
bode
branil
,
ko
jej
bodo
vzeli
hudi
časi
mater
in
strijca
!
Malo
je
imel
med
brati
somišljenikov
,
katerim
bi
bil
potožil
svoje
skrbi
.
Mlajši
rod
je
pomisleke
njegove
imenoval
strahopetnost
in
sanjal
o
bojni
slavi
in
Vitovci
in
Ostrovrharji
.
H
knjigam
se
je
zatekal
pater
Benedikt
,
da
so
ga
mirile
in
srčile
;
kajti
ni
hotel
vznemirjati
Tajde
in
Gregorja
z
žalostnimi
svojimi
mislimi
.
In
komaj
bi
ga
tudi
umela
tadva
!
Kaj
sta
se
menila
za
bodočnost
,
ko
se
sedanjosti
ni
bilo
moči
naživeti
!
Nekako
suhoparen
predmet
se
je
zdela
politika
že
obema
,
ko
sta
se
imela
pomenkovati
o
toliko
važnejših
rečeh
.
Srečen
in
nesrečen
je
bil
Gregor
v
druščini
Tajdini
,
kakor
se
je
pač
ona
igrala
z
njim
.
A
Bog
ve
,
če
se
prešernost
njena
ne
bode
še
kedaj
kaznila
;
kajti
se
ni
igrati
z
ognjem
!
Kako
jej
je
tolklo
srce
,
ko
je
v
pomladanski
noči
začula
iz
spalnice
zamolklo
brenkanje
!
Mamica
je
spala
v
drugi
sobi
,
ona
pa
še
na
pol
bdela
in
premišljevala
s
prva
,
prijetno
presenečena
,
ali
je
resnica
ali
sanje
.
Zdramila
se
je
in
prepričala
,
da
se
ne
vara
.
Tiho
je
vstala
in
ogrnivši
si
plašč
sedla
na
posteljo
.
Čutila
je
,
da
je
Gregor
pod
javorom
in
zre
v
njeno
okno
;
a
za
nobeno
ceno
ne
bi
se
pokazala
;
vlekla
pa
je
na
uho
,
da
ne
bi
preslišala
nobenega
glasu
,
ko
je
pričel
pevec
tiho
in
oprezno
:
Solnce
je
zašlo
že
za
goró
.
Luna
obseva
mlado
zemljó
.
Pevci
veseli
v
logu
molčé
,
slavec
le
toži
svoje
gorjé
.
Spanec
objema
trudne
ljudi
.
Trudno
le
srce
moje
ne
spi
.
Pevec
je
prestal
čez
malo
časa
pa
zopet
začel
brenkati
,
krepkejše
in
hitrejše
,
in
zopet
se
je
začul
ljubi
glas
:
Naj
cesar
mi
reče
:
»
Oj
,
fantič
ti
mlád
,
oslavi
mladenko
.
Jaz
dam
ti
svoj
grád
«
.
Porečem
:
»
Oj
,
grade
ohrani
le
sam
:
Za
vse
jaz
zaklade
mladenke
ne
dám
.
«
Zopet
je
obmolknil
glas
,
in
lahno
so
brnele
še
strune
;
a
hkratu
so
se
burno
utrgali
zvoki
jednako
zdihu
trpečega
človeka
,
in
ni
jih
bilo
več
slišati
.
Natihoma
se
je
približala
Tajda
oknu
in
oprezno
pogledala
po
pevci
.
Bala
in
nadejala
se
je
,
da
ga
zagleda
.
A
trata
je
bila
osamela
,
in
le
široka
javorova
senca
se
je
raztezala
v
mesečini
.
Pogumno
je
zdaj
odprla
okno
in
dolgo
slonela
tam
in
gledala
v
krasno
noč
.
Porajale
so
se
v
mladi
glavici
nove
misli
brez
zveze
in
soglasja
,
in
ni
se
trudila
urediti
jih
.
Udajala
se
je
raznim
čustvom
,
ki
so
se
vrstila
in
borila
med
seboj
v
prijetni
poluzavednosti
.
Da
ni
huda
na
Gregorja
,
to
je
vedela
;
v
svesti
pa
si
ni
bila
,
ali
se
kesa
ali
raduje
,
da
je
ni
videl
pri
oknu
.
Druzega
dne
je
stalo
solnce
že
visoko
,
ko
se
je
prebudila
,
in
čudila
se
je
mati
,
da
je
tako
vesela
in
razburjena
.
Ona
pa
je
tekla
dobro
jutro
voščit
strijcu
,
prepričana
,
da
dobode
pri
njem
Gregorja
.
A
pater
Benedikt
je
bil
sam
.
Ne
vlada
vselej
svet
pokoj
sred
tihega
zidu
.
S.
Gregorčič
.
Dopoludne
tistega
dne
pa
se
je
nenadoma
vrnil
v
samostan
prior
,
pater
Gregor
.
Radovedno
so
ga
obsuli
bratje
,
nadejaje
se
,
da
jim
bode
povedal
,
kaj
se
je
sklenilo
v
Celji
.
A
ne
meneč
se
zanje
,
hitel
je
prior
k
prelatu
.
Resnobno
lice
s
stisnjenimi
ustnicami
naznanjalo
je
važne
misli
,
in
zamišljeno
je
zrlo
oko
—
prior
namreč
,
orjaški
mož
pri
petdesetih
letih
,
imel
je
samo
jedno
oko
,
drugo
je
bil
zgubil
v
bojih
za
mladih
let
.
Dolgo
sta
se
pomenkovala
odlična
moža
in
razvnela
se
bolj
in
bolj
.
Kakor
je
telesno
prior
nadkriljeval
opata
,
tako
se
jo
tudi
videlo
,
da
duh
njegov
kaže
pot
opatovemu
;
kajti
je
stal
namen
jasno
in
določno
pred
njegovo
dušo
in
znala
ga
je
v
pravi
luči
pokazati
gorka
beseda
.
Vedno
bode
odločnost
gospodovala
nad
neodločnostjo
,
in
gorje
nejasni
glavi
,
ako
dobo
opravka
z
nasprotnikom
,
ki
hodi
gotovo
pot
do
jasnega
cilja
.
Po
dolgih
samostanskih
hodiščih
so
postajali
bratje
in
skrivnostno
govorili
med
seboj
.
Vedel
je
vsak
,
da
od
važnega
pogovora
v
prelatovi
sobi
zavisi
sreča
ali
nesreča
samostanska
,
in
slovesen
izraz
je
dajala
ta
zavest
njih
obrazom
.
Po
konci
so
dvigali
mlajši
glave
;
starci
pa
niso
mogli
skrivati
skrbi
in
strahu
.
Prišla
sta
na
hodišče
opat
in
prior
,
ta
zmagovit
,
oni
udan
;
pregovorjen
,
ne
prepričan
.
Vprašaje
so
zrli
vanja
bratje
,
in
kmalu
jih
je
sklical
zvonec
k
zborovanju
.
A
kako
je
prebledel
pater
Benedikt
,
ko
mu
je
prišel
sluga
pravit
o
prihodu
priorjevem
in
klicat
ga
k
zboru
;
kako
se
mu
je
tresla
roka
,
ki
jo
je
v
slovo
podal
Tajdi
!
„
Idi
domov
,
Tajda
“
,
šepetal
jej
je
,
„
in
molita
z
materjo
,
da
Bog
vse
prav
obrne
“
.
Gregor
pa
je
bil
ves
nesrečen
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
se
je
neodpustno
pregrešil
;
razžalil
je
Tajdo
in
zlorabil
patra
Benedikta
zaupljivost
in
dobrodušnost
.
Vso
noč
ni
mogel
spati
;
zjutraj
pa
je
iskal
Tajde
,
da
bi
jo
prosil
,
naj
mu
odpusti
nepremišljeno
predrznost
.
A
ni
je
dobil
.
„
Ogiblje
se
me
“
,
dejal
si
je
žalosten
in
vrnil
se
k
tovarišem
.
Tam
pa
je
zvedel
,
da
je
prišel
iz
Celja
prior
,
in
da
imajo
menihi
veliko
zborovanje
.
Razvidel
je
,
da
se
nekaj
imenitnega
pripravlja
,
in
ukazal
tovarišem
,
naj
ostanejo
doma
.
Jernej
se
je
veselil
,
da
bode
morebiti
vendar
konec
dolzega
časa
in
dobila
se
prilika
,
da
pokaže
,
kaki
so
bili
junaci
v
prejšnjih
časih
.
Miha
in
Janez
pa
se
še
nista
bila
naveličala
miru
.
V
veliki
dvorani
pa
so
zborovali
menihi
.
Po
običajni
molitvi
jim
je
bil
razložil
prelat
povod
shodu
,
da
izjavi
namreč
samostan
svoje
mnenje
o
dednem
nasledstvu
v
celjski
grofiji
:
kajti
se
kneginja
Katarina
in
oesar
ne
moreta
pogoditi
,
ker
ali
kneginja
preveč
zahteva
ali
pa
cesar
premalo
dovoljuje
.
Vstal
je
prior
,
spominjal
se
v
živahnem
govoru
dobrotljivosti
celjskih
vladarjev
proti
Gornjemu
Gradu
,
kako
srečna
in
slavna
je
bila
pred
kratkim
blaga
kneginja
,
kako
nesrečna
in
prezirana
je
sedaj
,
in
da
se
vpraša
,
ali
bodo
zvestobo
,
s
katero
so
se
vedno
ponašali
proti
mogočnemu
grofu
,
tudi
ohranili
zapuščeni
vdovi
ali
ne
.
„
Živela
kneginja
Katarina
!
“
slišalo
se
je
iz
ust
mlajših
bratov
.
„
Celjsko
mesto
je
za
kneginjo
vdovo
“
,
nadaljeval
je
prior
.
„
Vsa
vojska
z
Vitovcem
na
čelu
se
je
zanjo
izrekla
,
in
moje
mnenje
je
,
da
se
odločimo
tudi
mi
zanjo
,
dokler
se
popolnoma
ne
reši
vprašanje
,
kdo
je
pravi
naslednik
grofa
Urha
“
.
„
Živela
kneginja
!
“
čulo
se
je
zdaj
krepkejše
.
A
vzdignil
se
je
subprior
in
prerekal
,
da
bi
vprašanje
o
dednem
nasledstvu
še
ne
bilo
rešeno
,
ko
je
dedna
pogodba
med
cesarjem
in
ranjkim
grofom
od
leta
43.
še
pisana
ohranjena
;
ko
je
krški
škof
,
za
sodnika
izvoljen
od
cesarja
in
od
Vitovca
,
cesarja
imenoval
pravnega
naslednika
;
da
je
cesar
pravi
naslednik
,
priznal
je
tudi
že
samostan
s
tem
,
da
je
sprejel
njegove
vojake
v
svoje
obzidje
.
Prigovarjal
je
bratom
,
naj
se
ne
pletó
v
homatije
,
ki
jih
utegnejo
drago
stati
.
Le
nekoliko
starejših
bratov
je
odobravalo
njegove
besede
;
večina
je
bila
nasprotna
,
in
ponosno
se
je
vzdignil
zopet
prior
.
Ovrgel
je
trditev
,
da
bi
bilo
nasledstvo
že
končno
rešeno
;
kajti
ne
more
več
imeti
veljave
pogodba
iz
leta
43.
,
ko
jo
je
raztrgal
spor
leta
51.
in
vojska
leto
pozneje
;
za
dediča
se
je
tudi
še
oglasil
kralj
Ladislav
,
ki
baš
tako
ne
priznava
razsodbe
krškega
škofa
,
kakor
kneginja
Katarina
ne
.
„
Da
bi
bil
priznal
samostan
cesarja
za
svojega
gospodarja
,
tudi
ni
res
,
in
nobeden
pooblaščenec
gornjegrajski
še
ni
prisegel
zvestobe
.
Priznali
smo
le
to
,
da
smo
pripravljeni
pokoriti
se
cesarju
,
ako
se
spozna
on
za
pravega
naslednika
“
.
„
Počakajmo
torej
“
,
vskliknil
je
pater
Benedikt
,
„
da
doženo
zadevo
posvetni
mogotci
,
in
ne
vtikajmo
se
v
politične
boje
,
kjer
ne
moremo
ničesar
odločiti
,
in
ki
so
no
spodobijo
našemu
stanu
.
Rado
se
zgodi
,
da
se
sovražni
oblastniki
sporazumejo
na
račun
slabejših
zaveznikov
.
Prepozno
se
bodemo
kesali
,
če
zmaga
cesar
in
nas
dohode
v
vrstah
svojih
nasprotnikov
.
Prepustimo
posvetnim
ljudem
skrb
za
posvetne
reči
in
prosimo
Boga
,
da
ohrani
mir
med
krščanskimi
vladarji
!
“
Prijazno
je
prikimal
opat
subpriorju
,
in
izraz
neodločnosti
se
je
pokazal
na
njegovem
obrazu
.
Prior
je
to
tudi
zapazil
in
takoj
se
zopet
vzdignil
proti
patru
Benediktu
.
„
Da
,
to
je
geslo
nekaternikov
,
prepustiti
posvetne
reči
posvetnim
ljudem
in
vživati
mir
in
pokoj
po
vsaki
ceni
,
naj
velja
tudi
čast
in
dobro
ime
.
A
naj
bi
bili
mi
tudi
samo
duhovniki
,
ustavljati
bi
se
morali
širjenju
takih
nazorov
;
a
mi
smo
tudi
posvetno
oblastvo
.
Mi
imamo
svoje
podložnike
,
katere
nam
je
braniti
,
če
treba
,
tudi
z
mečem
.
In
kolika
samopašnost
,
vedno
le
gledati
,
da
se
drugi
potegujejo
za
pravico
;
kako
hlapčestvo
,
pokoriti
se
vedno
močnejšemu
!
Prav
je
storil
stari
zakonodajalec
,
ki
je
odločil
,
da
zasluži
smrt
oni
,
ki
se
ob
časih
državnih
razporov
ne
nagne
na
nobeno
stran
.
Za
to
gre
sedaj
,
ali
branimo
zatirano
vdovo
pokojnega
vladarja
,
ki
nam
je
skazal
toliko
dobrot
,
ali
pa
gledamo
le
na
to
,
da
se
prikupimo
njegovemu
nasprotniku
!
“
„
Nikdar
,
nikdar
!
Živela
kneginja
!
“
čuli
so
se
burni
klici
,
in
videlo
se
je
,
da
se
prelat
nagiblje
zopet
na
to
stran
.
In
dokazoval
je
prior
še
,
da
ne
samo
pravica
in
hvaležnost
,
ampak
tudi
korist
da
zahteva
,
da
se
izreko
za
kneginjo
.
To
bode
pritisnilo
na
cesarja
,
da
se
sporazume
s
kneginjo
in
se
mir
ohrani
;
ako
pa
se
postavi
samostan
naravnost
na
stran
cesarjevo
,
dohode
takoj
opravka
s
celjsko
vojsko
in
Vitovcem
in
čez
nekoliko
mesecev
z
Ogri
.
„
Ne
zanašajmo
se
na
Vitovca
!
“
klical
je
v
poslednjem
naporu
subprior
.
„
On
se
ni
menil
za
vdovo
,
ko
se
je
pogajal
s
cesarjem
;
zdaj
se
ne
meni
za
cesarja
,
s
katerim
se
je
bil
pogodil
:
in
prej
ali
slej
se
ne
bode
zmenil
ne
za
kneginjo
,
ne
za
nas
,
ko
bodemo
plačevali
račun
današnjega
prenagljenja
.
On
se
meni
le
zase
,
varujte
se
ga
!
“
Nikdo
ni
poslušal
več
teh
besedi
,
in
le
dva
glasova
je
dobil
subprior
za
svoj
nasvet
;
vse
drugo
je
bilo
navdušeno
za
priorja
.
Ko
jim
je
naložil
opat
še
molk
o
zborovanji
,
razšli
so
se
bratje
;
a
kmalu
se
zopet
zbirali
po
trije
in
štirje
in
pretresavali
važno
zadevo
.
Po
strani
so
gledali
subpriorja
,
ki
je
lezel
v
svojo
sobico
,
in
najsmelejši
jim
je
jel
posmehljivo
prepovedovati
:
„
Bratje
,
ne
vtikajte
se
v
reči
,
ki
vam
niso
nič
mari
.
Najboljše
na
tem
svetu
je
:
Mundurn
sinere
currere
,
sicuti
currit
;
sedere
post
fornacem
,
eum
omnibus
habere
bonam
pacem
;
adorare
Deum
trinum
et
bibere
bonum
vinum
.
To
je
načelo
plemenito
in
praktično
!
“
Bratje
so
se
posmejali
,
Benedikt
pa
je
zdihnit
sluteč
,
da
reveži
ne
vedo
,
kaj
delajo
.
Od
Savinje
sem
pa
se
je
začul
topot
konjskih
kopit
in
žvenket
orožja
.
Ljudje
so
prihiteli
iz
hiš
gledat
brdkih
jezdecev
,
ki
so
pred
samostanskimi
vrati
ustavili
spenjene
konje
.
„
Lej
,
oni
čokati
v
sredi
,
to
je
Vitovec
“
,
razlagal
je
oče
svojemu
sinu
,
in
zažarela
so
fantu
lica
in
oči
.
„
In
oni
velikan
na
njegovi
desni
?
“
vprašala
je
hči
,
kateri
Vitovec
ni
posebno
imponoval
.
„
To
je
Ostrovrhar
,
brat
gospoda
priorja
“
,
bil
je
odgovor
,
in
niso
se
mogli
nagledati
orjaškega
viteza
.
Ostrovrhar
pa
je
vpil
na
samostanskem
dvorišči
in
klical
menihe
,
svoje
znance
.
Prisrčno
so
se
pozdravljali
.
Srečen
je
bil
,
komur
je
Vitovec
segel
v
roke
;
z
Ostrovrharjem
in
drugimi
tovariši
pa
so
bili
bolj
domači
;
šalili
so
se
med
seboj
,
in
kdor
se
je
zanašal
na
svojo
moč
,
stresel
je
Ostrovrharja
za
rame
in
vprašal
ga
,
če
je
še
tak
hrust
.
„
Kje
pa
tiči
brat
?
“
vprašal
je
ta
.
„
Ali
vedno
pije
?
“
Oni
so
se
smejali
trdeč
,
da
je
brat
strasten
vodopivec
.
„
Kaj
pa
da
!
“
ugovarjal
je
Ostrovrhar
.
„
Jaz
Vas
že
poznam
:
De
patre
priore
nil
nisi
bene
loqui
!
A
resnica
nad
vse
;
mi
smo
v
resnici
žejni
“
.
Bratje
so
jih
vabili
s
seboj
v
obednico
,
češ
,
da
bi
bilo
strašno
in
nezaslišano
,
če
bi
kdo
v
njihovem
samostanu
umrl
od
žeje
.
„
Kje
pa
imate
cesarsko
posadko
?
“
vprašal
je
oni
prešerno
.
„
To
si
moram
še
poprej
ogledati
“
.
Menih
mu
je
pokazal
stolp
,
in
široko
je
koračil
vitez
proti
zavetju
naših
rojakov
.
Gregor
je
ostro
opazoval
vse
,
kar
se
je
dogajalo
v
samostanu
.
Videl
je
,
kako
skrivnostno
se
pogovarjajo
menihi
in
ozirajo
proti
stolpu
,
in
slutil
,
da
se
stvari
neugodno
sučejo
zanj
.
To
slutnjo
je
potrdil
prihod
Vitovca
in
njegovih
tovarišev
.
Tudi
on
je
radovedno
gledal
glasovitega
junaka
,
in
rudela
so
mu
lica
,
ko
se
je
domislil
svoje
neznatnosti
.
Jernej
je
pravil
zopet
jedenkrat
Mihi
in
Janezu
,
kod
vse
se
je
bojeval
s
Celjani
;
a
poslušalca
sta
bila
iznenadena
;
Miha
si
je
bil
mislil
Vitovca
mnogo
višjega
,
Janezu
je
bil
pa
premalo
širok
.
Gregor
pa
je
meril
sobo
po
dolgem
in
širokem
in
preudarjal
,
kaj
bi
bilo
storiti
,
če
se
jim
ukaže
ostaviti
samostan
,
in
kaj
,
če
jih
vojaštvo
napade
.
Razum
mu
je
pravil
,
da
je
vsak
upor
nespameten
;
a
vest
je
trdila
,
da
se
mora
na
vsak
način
braniti
in
ustavljati
.
Iz
tega
neprijetnega
notranjega
boja
ga
je
predramilo
trkanje
na
zatvorjena
vrata
.
„
Kdo
je
?
“
vprašal
je
Gregor
in
segel
po
samostreli
,
ki
je
visela
na
steni
.
„
Vraga
!
jaz
“
,
odvrnil
je
krepak
glas
,
in
Ostrovrhar
je
snel
težka
vrata
,
vrgel
jih
po
sobi
in
stal
pred
zavzetimi
tovariši
.
„
Nazaj
!
“
zakričal
je
Gregor
,
brž
odločen
,
in
pomeril
s
samostreljo
.
Ostrovrhar
,
očividno
presenečen
po
takem
sprejemu
,
zgrabil
je
Jerneja
za
pas
in
zavihtel
ga
kot
ščit
predse
;
a
že
je
siknila
puščica
,
in
nič
hi
mu
ne
bila
pomagala
orjaška
moč
,
da
ga
ni
varovala
sreberna
zapona
na
širokem
pasu
,
ob
katero
jo
trčila
kaljena
ost
.
Zdaj
pa
je
zavrela
tudi
njemu
kri
;
vrgel
je
Jerneja
proč
,
da
se
je
opotekel
in
padel
Janezu
pred
noge
;
zaiskrile
so
se
mu
v
jezi
oči
in
v
desnici
zabliskal
silni
meč
.
Odrevenela
sta
stala
Miha
in
Janez
in
topo
odpirala
usta
in
oči
,
Gregorju
pa
je
bila
zadnja
ura
,
in
jokala
bi
se
bila
stara
tetka
in
kdo
ve
,
morebiti
tudi
mlada
Tajda
,
za
roko
vročekrvnega
prijatelja
sam
Vitovec
.
Ko
je
bil
slišal
ta
,
kam
je
šel
Ostrovrhar
,
takoj
je
slutil
da
bode
kak
poboj
,
in
hitel
za
njim
.
Pohvalil
je
moško
vedenje
Gregorjevo
in
povabil
ga
na
kupico
vina
in
vlekel
s
seboj
nejevoljnega
viteza
.
Gregor
pa
ni
hotel
ostaviti
svoje
trdnjave
niti
tovarišev
,
katerim
se
je
zdelo
vse
kakor
sanje
;
le
Jernej
je
dobro
vedel
,
da
je
bridka
resnica
;
kajti
bolele
so
ga
vse
kosti
in
še
bolj
sramota
,
da
se
je
tako
postopalo
s
cesarjevim
zastopnikom
.
Zopet
je
premišljeval
Gregor
o
svojem
položaji
,
in
čem
dalj
je
premišljeval
,
tem
nezadovoljnejši
je
postajal
.
Zopet
ga
je
premotil
nov
prišlec
,
ki
pa
je
vstopil
mirneje
in
olikaneje
.
Bil
je
vitez
iz
Vitovčevega
spremstva
in
prinesel
velik
vrč
vina
in
kupic
,
da
se
sprijaznijo
in
poplaknejo
jezo
.
Pripovedoval
je
o
celjski
službi
,
koliko
nese
blaga
,
koliko
slave
,
in
namignil
Gregorju
,
če
ne
bi
hotel
z
njimi
.
Gregor
je
prijazno
odklonil
in
vprašal
,
kaj
jih
je
dovedlo
v
Gornji
Grad
.
Majhen
izlet
,
menil
je
oni
,
kajti
je
dolgčas
v
Celji
,
ko
se
vleko
pogajanja
brez
konca
in
kraja
.
Gregor
se
je
delal
,
kakor
bi
mu
verjel
,
in
trkali
so
na
zdravje
drugi
druzega
in
ločili
se
prijateljsko
.
V
obednici
pa
je
gostil
prelat
došle
viteze
.
Na
desni
mu
je
sedel
Vitovec
,
na
levi
Ostrovrhar
,
poleg
Vitovca
prior
,
in
za
tem
Jošt
Soteski
in
tako
pomešani
menihi
in
vojniki
.
Prelat
in
Vitovec
sta
bila
nekako
zamišljena
;
pogovor
jima
je
zastajal
in
raztreseno
sta
odgovarjala
na
redka
vprašanja
.
Tem
veselejši
in
glasnejši
pa
so
bili
drugi
.
Za
vse
je
govoril
Janez
Ostrovrhar
in
budil
smeh
in
radost
na
vse
strani
.
Pol
resno
,
pol
šaljivo
mu
je
migal
brat
prior
,
da
bodi
tiho
,
in
prizadeval
si
razvedriti
Vitovca
.
„
Tega
vina
poskusite
,
gospod
baron
“
,
prigovarjal
mu
je
in
polnil
kupo
.
„
Est
bonum
vinum
francicum
,
est
melius
rhenanum
,
sed
omnium
est
optimum
vinum
ljutomeranum
“
.
A
Vitovec
je
pil
malo
in
govoril
malo
.
Prelat
pa
se
je
zopet
vzdignil
in
nazdravil
v
kratkih
besedah
kneginji
Katarini
.
Z
žarečimi
lici
in
očmi
je
skočilo
vse
po
konci
,
in
živahno
je
zadonel
po
dvorani
klic
:
Živela
kneginja
Katarina
!
in
na
mah
so
se
izpraznilo
kupice
.
Brzo
je
nalil
svojo
Ostrovrhar
in
zagromel
:
„
Živio
Vitovec
!
“
in
še
glasneje
je
odmevalo
po
dvorani
,
in
vse
se
je
gnetlo
krog
barona
Sternberškega
in
mu
napivalo
.
Razjasnilo
se
mu
je
čelo
in
napil
je
tudi
on
gostoljubnemu
prelatu
,
blagemu
priorju
in
vsem
ljubeznivim
bratom
,
in
da
bi
vedno
lepa
sloga
objemala
vse
one
,
ki
stoje
na
strani
kneginjo
.
Dolgo
so
še
sedeli
skupaj
,
in
ko
jim
je
vino
razgrelo
glave
,
napivalo
se
je
vse
vprek
.
Ostrovrharju
,
ki
se
je
ponašal
,
da
ga
ne
užene
nobeden
junak
,
ne
Vitovčeve
,
ne
cesarske
vojske
,
začel
je
neprilike
delati
ljutomerčan
,
ki
mu
je
mešal
jezik
in
noge
;
a
ni
ga
še
ugnal
.
„
Bog
te
živi
,
Vitovec
!
“
kričal
je
.
„
Ti
si
Jan
,
jaz
pa
Janez
,
in
naj
pride
,
kdor
hoče
,
midva
se
ga
ne
strašiva
;
tudi
če
se
imenuje
rimski
cesar
.
Tebe
,
Vitovec
,
je
pobaronil
;
mene
pa
še
vedno
srpo
gleda
,
odkar
sem
se
bil
zmenil
z
njegovim
bratom
Albrehtom
.
A
kar
mi
je
z
Albrehtom
izpodletelo
,
to
mi
s
teboj
ne
bode
.
Past
je
nastavljena
,
Vitovec
,
hura
!
“
Hrup
v
dvorani
je
bil
tolik
,
da
je
malokdo
razumel
te
besede
;
a
preslišal
jih
ni
prelat
in
pobledel
je
v
lice
,
prior
je
zarudel
in
miril
brata
,
Vitovcu
pa
se
je
nabralo
čelo
in
tak
pogled
je
zadel
Ostrovrharja
izpod
rujavih
obrvi
,
da
je
hipoma
umolknil
.
A
ne
za
dolgo
časa
.
„
Vrag
te
vzemi
,
Vitovec
!
“
vpil
je
še
silneje
,
„
Meniš
li
,
da
se
te
jaz
bojim
?
Ne
,
za
Boga
!
Tacega
še
ni
rodila
mati
.
Jaz
govorim
,
kar
mi
veleva
srce
,
in
tistih
tvojih
zvijač
ne
poznam
nič
.
Ukazuj
mi
pa
ti
v
vojski
,
ne
pri
pijači
!
Živela
kneginja
Katarina
,
živio
celjski
grof
Vitovec
!
“
Na
mah
je
naštela
mučna
tišina
.
Vitovcu
je
šinila
vsa
kri
v
lice
,
kajti
čutil
je
,
da
se
spogledavajo
gostje
in
ozirajo
vánj
.
„
Pijan
si
,
Ostrovrhar
;
spat
pojdi
!
“
dejal
je
rezko
,
in
oni
se
je
zavedel
,
da
je
storil
nekaj
napačnega
.
A
da
bi
bil
pijan
,
tega
ni
hotel
priznati
.
„
Jaz
pijan
?
“
vpil
je
prek
mize
.
„
Nimajo
toliko
vina
menihi
v
kleti
,
da
bi
mene
upijanilo
“
.
Prisrčen
smeh
je
zbudilo
zopet
to
bahanje
po
dvorani
;
Ostrovrhar
pa
je
zgrabil
kupo
in
majal
se
proti
Vitovcu
;
in
umikali
so
se
gostje
,
da
ne
bi
jih
polil
.
„
Strahopetec
si
ti
,
Vitovec
“
,
režal
se
mu
je
v
obraz
;
„
nikdar
ne
poveš
,
kar
misliš
.
A
ne
boj
se
,
brate
;
jaz
ti
stojim
na
strani
trden
in
neomahljiv
kakor
siva
skala
.
“
Dolgo
se
mu
ni
posrečilo
,
trčiti
z
Vitovcem
na
glavno
radost
vse
družbe
.
Le
prelat
je
strme
gledal
in
poslušal
.
V
glavi
so
se
mu
budile
čudne
,
neprijetne
misli
.
Spomnil
se
je
pomislekov
in
opominjevanj
patra
Benedikta
in
naudalo
ga
je
čustvo
,
kesu
podobno
.
To
je
slutil
tudi
Vitovec
,
ki
je
bil
v
najsitnejšem
položaji
.
Jezil
se
je
na
nepremišljenega
prijatelja
in
bal
se
,
da
pride
temu
še
kaj
na
misel
;
izgovarjaje
ga
proti
prelatu
,
prosil
je
,
naj
bi
se
vzdignili
od
mize
.
Po
molitvi
so
šli
veseli
in
glasni
na
vrt
k
igri
.
Prior
je
spravljal
brata
k
počitku
,
seveda
zaman
,
in
dokazal
je
tudi
Ostrovrhar
,
ko
so
streljali
s
samostreljo
,
da
ga
vino
ni
še
zmoglo
;
kajti
prekosil
ga
je
le
prior
.
Ta
pa
je
prepustil
igro
drugim
in
pridružil
se
Vitovcu
,
s
katerim
sta
se
sprehajala
daleč
od
družbe
.
Strogemu
redu
samostanskega
življenja
ni
baš
koristil
veseli
dan
.
Pater
oskrbnik
je
zapodil
kmete
,
ki
so
prišli
zarad
obračuna
;
brat
gozdar
ni
utegnil
pomeniti
se
z
lovci
zarad
lova
,
in
pater
Alberik
,
ki
je
v
samostanski
knjižnici
tako
lepo
prepisaval
latinske
pisatelje
,
da
se
še
dandanes
bere
pisava
njegova
kakor
dober
tisk
,
ta
se
je
neizrečeno
mučil
pred
debelo
knjigo
.
Črke
so
mu
migljale
pred
očmi
,
tu
je
izpustil
besedo
,
tam
stavek
,
to
postavil
napak
,
ono
dostavil
;
a
dnevna
naloga
se
je
morala
dovršiti
.
Filologom
našim
je
sicer
napravil
obilo
truda
in
potu
,
a
tudi
nevenljive
slave
.
Subprior
pa
se
ni
veselil
z
veselimi
.
Sklep
sobratov
ga
je
bil
tako
pretresel
,
da
ni
mogel
k
skupnemu
obedu
.
Slonel
je
v
stolu
in
potrt
zrl
predse
.
Poskušal
je
bil
moliti
,
poskušal
brati
,
a
motila
ga
je
globoka
žalost
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
končano
mimo
njegovo
življenje
;
vojska
pride
v
tiho
dolino
med
prijazne
hribe
,
pustošila
bodo
kraj
in
mučila
uboge
prebivalce
zaradi
tujih
zmot
;
a
nemara
zadene
nesreča
tudi
samostan
sam
in
kaj
bode
počela
uboga
sestra
,
kaj
ljuba
nečakinja
,
če
vzame
vojska
dom
njima
in
njemu
!
Inako
se
mu
je
storilo
,
in
strah
in
bridkost
sta
ga
tako
prevzela
,
da
se
je
komaj
držal
po
konci
.
Prinesli
so
mu
jedi
v
sobico
,
popoludne
pa
,
ko
so
se
drugi
razveseljevali
,
obiskal
ga
je
opat
,
pol
iz
sočutja
,
pol
iz
namena
,
da
bi
se
še
pogovoril
z
njim
o
preporni
stvari
;
kajti
bil
je
izmed
tistih
značajev
,
ki
se
težko
odločijo
,
a
kader
so
se
odločili
,
radi
začno
omahovati
,
če
se
pokaže
kako
nasprotje
.
Prišel
je
k
nasprotniku
,
ne
da
bi
hotel
premeniti
svoj
sklep
:
ampak
potrditi
je
hotel
samega
sebe
s
tem
,
da
izpodbije
ugovore
Benediktove
.
Pričel
je
jadikovati
o
nezgodi
,
da
je
bil
samostan
prisiljen
odločiti
se
za
jedno
stranko
,
kajti
zahteva
to
od
jedne
strani
Vitovec
,
od
druge
cesar
;
Vitovca
pa
se
je
bolj
bati
,
ker
je
bližji
in
močnejši
.
„
A
pravica
govori
za
cesarja
“
,
dejal
je
oni
,
in
prelat
je
ugovarjal
,
da
bi
bila
to
dognana
stvar
,
in
budil
onemu
upanje
,
da
se
bode
ves
spor
mirno
poravnal
.
Oni
je
odkimaval
in
jezil
se
na
Vitovca
,
ki
se
meša
v
tuje
zadeve
,
in
na
kneginjo
samo
,
da
se
ne
izroči
cesarjevi
milosti
.
„
In
ne
ide
v
samostan
,
dragi
brat
,
kaj
ne
?
“
muzal
se
je
opat
.
„
In
kaj
bi
bilo
,
če
bi
šla
?
“
dejal
je
oni
.
„
Vdova
je
;
otrok
nima
;
ali
bi
se
ne
spodobilo
bolj
,
da
skrbi
za
svojo
dušo
,
kakor
da
hlepi
po
posvetni
slavi
?
“
„
Pač
res
“
,
dejal
je
prelat
;
„
a
žal
,
da
so
visokorodne
vdove
tako
posvetnega
duha
!
Ne
vem
,
če
jih
bodeva
midva
pregovorila
;
a
siliti
jih
ne
smeva
.
“
Vstal
je
in
prepustil
Benedikta
otožnim
mislim
.
„
Vse
zaman
,
vse
zaslepljeno
“
,
tarnal
je
ta
in
premišljeval
in
udajal
se
v
božjo
voljo
.
Naši
fantje
pa
so
sedeli
skupaj
in
ugibali
,
kaj
bode
.
Janezu
se
je
zdehalo
,
kajti
ni
razumel
ničesar
o
vseh
teh
rečeh
;
Miha
je
zopet
dokazoval
,
da
se
je
treba
podati
o
prvi
priliki
,
kajti
bi
bil
upor
nespameten
;
Jerneja
pa
so
obdajale
maščevalne
misli
;
preveč
ga
je
bil
osramotil
pred
tovariši
Ostrovrhar
.
On
je
bil
naravno
za
obrambo
do
poslednje
kaplje
krvi
,
in
Ijut
prepir
se
je
vnel
med
njim
in
Miho
.
Gregor
pa
je
zopet
zamišljen
hodil
sem
ter
tja
in
nobene
rešilne
poti
ni
videl
iz
te
zagate
.
Prišlo
mu
je
na
um
,
da
bi
dal
konje
sedlal
in
da
bi
odjezdili
,
a
povelje
mu
tega
ni
dovoljevalo
,
in
lotila
se
ga
je
tista
nestrpna
nezadovoljnost
,
ki
popade
človeka
,
kateremu
silni
trudi
ne
kažejo
nobenega
uspeha
.
Spomnil
se
je
Tajde
in
patra
Benedikta
,
in
rudečico
mu
je
gnala
v
obraz
mučna
misel
,
da
je
zapravil
nemara
njuno
prijateljstvo
.
Solnce
se
je
nagibalo
na
zapadno
stran
,
in
on
je
zrl
otožno
proti
kranjski
meji
,
ko
ga
zmoti
nov
prizor
.
Na
zvoniku
se
je
razobešala
velikanska
zastava
,
kažoča
v
modrem
polji
tri
zlate
zvezde
.
„
Kaj
pomeni
to
?
“
mrmral
je
in
zarudel
.
„
To
je
celjska
zastava
“
.
Opasal
si
je
meč
,
zabičal
tovarišem
,
naj
ostanejo
skupaj
,
in
šel
k
prelatu
,
da
dobode
pojasnila
.
A
prelata
ni
bilo
doma
.
Gregor
se
je
šetal
po
vrtu
čakaje
,
da
se
oni
vrne
,
in
poslušal
krik
in
vik
iz
samostanske
krčme
,
kjer
so
se
bratili
vojaki
in
kmetje
.
„
Živela
kneginja
!
živela
Katarina
!
“
donelo
je
iz
stoterih
ust
;
in
zunaj
samostana
so
postajali
ljudje
in
kazali
si
vihrajočo
zastavo
.
Radostno
so
jo
pozdravljali
mlajši
,
starejši
pa
so
zmajevali
z
glavami
.
Ko
se
je
bil
Gregor
nahodil
,
poskusil
je
z
nova
svojo
srečo
.
Porogljivo
mu
je
odvrnil
sluga
,
da
prelat
zdaj
ne
sprejemlje
.
„
A
jaz
moram
vendar
k
njemu
!
“
vskliknil
je
Gregor
.
„
Obžalujem
“
,
dejal
je
sluga
in
zmignil
z
rameni
,
a
Gregor
ga
je
zgrabil
in
potisnil
v
stran
.
On
pa
se
je
branil
,
in
na
klicanje
je
prihitelo
dragih
na
pomoč
,
in
prišel
je
tudi
prior
.
Njemu
je
razložil
Gregor
svoje
želje
in
vprašal
ga
,
zakaj
da
vihra
celjska
zastava
na
zvoniku
.
„
Mladenič
“
,
dejal
je
prior
ostro
in
pomeril
ga
od
nog
do
glave
,
„
naša
milost
Vas
je
sprejela
;
glejte
,
da
se
je
skažete
vredne
.
A
če
hočete
,
da
Vas
pustirno
pri
miru
,
ne
vtikajte
se
v
zadeve
,
ki
Vam
niso
nič
mar.
“
„
A
de
se
prelamlja
beseda
,
dana
svitlemu
vladaju
!
“
ugovarjaj
je
Gregor
.
„
Katera
beseda
!
“
vskipel
je
prior
.
„
Kar
smo
obljubili
,
to
bodemo
držali
vkljub
Vaši
drznosti
.
Vi
pa
se
učite
skromnosti
in
ne
sodite
,
dane
boste
sojeni
!
“
Prior
se
je
obrnil
proč
,
in
Gregor
je
videl
,
da
ne
opravi
ničesar
ter
vrnil
se
osramočen
.
Zopet
je
preudarjal
,
bi
li
ne
bilo
najbolje
,
da
odjezdi
sam
ali
pa
pošlje
katerega
svojih
tovarišev
v
Celje
do
dvornega
kapelana
povedat
mu
,
kaj
se
godi
.
„
Toda
je
li
še
prost
?
Kaj
,
ko
bi
se
mu
zabranilo
ostaviti
samostan
?
“
Vroče
mu
je
prihajalo
pri
tej
misli
,
in
da
bi
se
prepričal
,
če
je
skrb
upravičena
,
koračil
je
moško
skoz
glavni
vhod
,
ne
da
bi
ga
kdo
ustavljal
.
Nesvestno
je
prišel
na
prostorček
