?—
Ne
boj
se
,
Tomo
,
je
dejal
valpet
,
saj
veš
,
da
sem
prijatelj
tvojega
gospodarja
.
V
moji
hiši
ni
prostora
,
ker
ima
samostan
nekaj
gostov
.
Zato
ponesemo
bolnika
v
drugo
hišo
,
kjer
bo
še
bolje
spravljen
,
tam
v
ono
hišo
,
ki
stoji
komaj
pol
streljaja
od
samostana
.
Tudi
pater-zdravnik
,
ki
je
že
obveščen
,
pride
tja
.
Tomo
se
je
vdal
,
ali
sum
,
da
se
godi
nekaj
nevarnega
,
se
mu
je
spremenil
v
trdno
prepričanje
.
Sklenil
je
,
da
se
ne
umakne
od
svojega
gospodarja
in
vesel
je
bil
,
da
sta
bila
Kržanova
samokresa
v
njegovih
rokah
.
Hiša
,
v
katero
so
nesli
Kržana
in
starega
tujca
,
se
mu
je
tudi
zdela
sumljiva
.
Vedel
je
,
da
ima
valpet
ključe
do
te
hiše
in
da
je
hiša
,
četudi
majhna
,
vendar
razkošno
opravljena
.
A
ljudje
so
se
je
nekako
plaho
ogibali
.
Nihče
ni
vedel
,
kdo
je
pravi
lastnik
.
Govorilo
se
je
pač
,
da
je
lastnik
velik
,
bogat
gospod
,
a
kako
mu
je
ime
in
kaj
da
je
,
to
je
bilo
neznano
.
Ljudem
se
je
zlasti
čudno
zdelo
,
da
lastnik
te
svoje
hiše
še
nikdar
ni
obiskal
.
Tomu
je
bilo
vse
to
znano
,
tudi
to
,
da
so
ljudje
pred
leti
nekajkrat
videli
ponoči
v
tej
hiši
luč
,
dasi
ni
nihče
v
njej
prebival
,
in
iz
tega
je
izviralo
njegovo
neomejeno
nezaupanje
v
to
hišo
.
Ustavljal
se
samo
zato
ni
,
ker
je
uvide
val
,
da
je
njegovemu
gospodarju
pred
vsem
treba
zdravniške
pomoči
.
Čez
dobre
pol
ure
sta
bila
stari
tujec
in
Kržan
preskrbljena
.
Pater-zdravnik
je
obvezal
Kržanovo
rano
in
dal
staremu
tujcu
krepčilnih
zdravil
.
Kržana
je
stražil
Tomo
,
Asunta
je
ostala
pri
očetu
,
valpet
in
njegovi
hlapci
so
se
odpravili
domov
.
Kupčevalec
s
konji
jih
je
spremil
iz
hiše
,
a
tudi
ko
so
bili
že
davno
odšli
,
je
stal
še
vedno
pred
vratmi
,
vzlic
burji
,
in
zrl
na
morje
.
Šele
čez
dolgo
časa
se
je
prebudil
iz
svojih
sanj
.
Stresel
je
z
glavo
,
ugriznil
se
v
ustne
in
grozeče
dvignil
pest
proti
hiši
.
—
Čudovita
so
pota
usode
,
je
mrmral
srdito
.
In
Andrej
jih
je
rešil
!
Ah
,
naj
bo
tudi
to
.
Ali
zaklinjam
se
ti
,
vojvoda
Dall
Ferro
,
da
je
moje
sovraštvo
še
vedno
sveže
,
in
da
ti
mora
Bog
s
posebno
milostjo
pomagati
,
če
hočeš
uteči
zasluženi
kazni
.
Pogledal
ji
je
v
oči
in
ona
se
ga
je
zbala
,
kot
bilka
je
vztrepetala
.
Župančič
.
Kržan
se
je
dober
teden
boril
s
smrtjo
.
Stari
vojvoda
Dall
Ferro
je
kmalu
okreval
in
bi
bil
lahko
že
odpotoval
,
a
moral
je
ostati
v
skrivnostni
hiši
blizu
samostana
,
ker
Asunta
nikakor
ni
hotela
zapustiti
svojega
rešitelja
,
dokler
ni
bil
iz
nevarnosti
.
Bilo
je
še
rano
zjutraj
,
ko
se
je
Tomo
,
ki
je
vsako
noč
bedel
pri
svojem
gospodarju
,
prebudil
iz
spanja
,
ves
plašen
,
da
ga
je
bil
spanec
prevzel
.
Pater-zdravnik
mu
je
bil
prejšnji
dan
zaupal
,
da
je
Kržan
rešen
in
da
pride
naslednji
dan
popolnoma
k
zavesti
.
Misleč
,
da
je
prespal
ta
trenotek
,
se
je
Tomo
sklonil
nad
svojega
gospodarja
in
ga
nekaj
trenotkov
skrbno
motril
.
—
Še
vedno
nič
,
je
mrmral
Tomo
.
Še
vedno
ne
vem
,
ali
spi
ali
je
brez
zavesti
.
Tako
sem
bil
vesel
,
ko
mi
je
pater-zdravnik
rekel
,
da
bo
moj
gospodar
danes
zdrav
,
a
zdaj
leži
tu
tako
slab
in
bled
,
kakor
bi
se
hotel
preseliti
v
večnost
...
A
kaj
je
bilo
to
?
Vzdih
?
...
Milostivi
gospod
,
kaj
me
ne
poznate
?
Jaz
sem
pri
vaš
Tomo
!
...
Lej
ga
!
Mene
ne
spozna
,
a
že
zopet
kliče
„
Asunta
“
...
No
,
to
se
bo
smejal
,
kadar
mu
bom
povedal
,
da
je
ves
čas
svoje
bolezni
klical
in
vzdihoval
„
Asunta
“
—
„
Asunta
“
.
Mar
bi
bil
klical
Mater
božjo
trsatsko
!
Nejevoljen
se
je
usedel
Tomo
na
mehki
,
s
svilo
prevlečeni
stol
poleg
Kržanove
postelje
in
njegovo
oko
se
je
oziralo
po
knežjebogato
opremljeni
sobi
,
v
kateri
se
Tomo
kar
ni
mogel
udomačiti
.
—
„
Asunta
“
—
„
Asunta
“
je
Tomo
porogljivo
posnemal
mrzlično
fantaziranje
svojega
gospodarja
.
Kaj
neki
ima
s
to
bledo
punco
?
Tako
je
drobna
,
da
bi
jo
pod
pazduho
nesel
na
Učko
goro
.
Če
bi
bila
lepo
mesnata
in
rdečalična
,
bi
že
nič
ne
rekel
,
a
da
se
mu
sanja
o
taki
igrači
,
ki
komaj
petdeset
funtov
tehta
,
tega
res
ne
umejem
.
Zopet
se
je
Tomo
ozrl
na
svojega
gospodarja
in
nezadovoljno
zmajeval
z
glavo
,
videč
,
da
se
kar
ne
gane
.
—
Že
vidim
,
da
se
je
pater-zdravnik
zopet
zmotil
in
da
bom
moral
jaz
vmes
poseči
,
sicer
mi
gospodar
še
umre
.
Čim
pride
gospodična
,
pa
odjezdim
na
Trsat
.
Saj
sem
že
tako
predolgo
odlašal
.
Materi
božji
sem
dolžan
še
dve
sveči
,
ker
je
zadnjič
mene
in
gospodarja
srečno
pripeljala
z
morja
na
breg
.
Veš
,
ljuba
Mati
božja
,
nič
ne
zameri
,
da
sem
malo
nate
pozabil
,
pa
te
dni
sem
imel
res
veliko
skrbi
.
Danes
pa
pridem
gotovo
.
Dve
sveči
sem
ti
dolžan
,
dve
bom
pa
še
dodal
,
dve
prav
debeli
,
da
boš
mojemu
gospodarju
na
noge
pomagala
.
S
patrom-zdravnikom
tako
ni
nič
.
Štiri
sveče
,
to
je
že
nekaj
.
Takih
razsvetljav
ti
ne
delajo
vsak
dan
.
Danes
,
ljuba
Mati
božja
,
se
boš
že
lahko
malo
pobahala
,
no
,
in
jaz
upam
,
da
se
bos
izkazala
hvaležno
.
Tomo
se
je
mogel
odpraviti
na
Trsat
še
prej
,
nego
je
mislil
,
zakaj
kmalu
so
se
odprla
vrata
in
skrb
ta
bolnega
Kržana
je
prevzela
vojvodinja
Asunta
Dall
Ferro
.
Asun
a
je
tiho
in
nepremično
sedela
poleg
postelje
.
Tudi
njej
je
bil
pater-zdravnik
povedal
,
da
bo
Kržan
ta
dan
iz
nevarnosti
.
Toda
Asunta
ni
tako
nestrpno
čakala
,
kdaj
se
Kržan
vzbudi
iz
globokega
svojega
spanja
,
kakor
poprej
Tomo
.
Mirno
je
sedela
poleg
postelje
.
Njene
misli
so
begale
kdo
ve
kje
in
njene
oči
so
zrle
skozi
okno
,
ne
da
bi
kaj
videle
.
Kržan
se
je
bil
medtem
prebudil
in
se
začel
z
živimi
in
jasnimi
pogledi
ozirati
okrog
sebe
.
Bil
je
pri
zavesti
,
a
tega
menda
sam
ni
prav
vedel
,
kajti
zavzdihnil
je
„
Asunta
“
,
ko
je
uzrl
poleg
sebe
svojo
čuvarko
,
kakor
bi
ne
bedel
,
nego
bi
bil
v
sanjah
uzrl
njeno
podobo
.
Ta
vzdih
je
zaslišala
tudi
Asunta
.
Vstala
je
hitro
in
stopila
k
postelji
.
Z
rahlo
roko
je
pogladila
Kržanu
kodre
s
čela
.
—
Danes
vam
je
bolje
,
kaj
ne
?
je
vprašala
sočutno
.
Le
mirni
bodite
.
Zdravnik
je
ukazal
,
da
se
še
ne
smete
makniti
.
Kržan
je
gledal
Asunto
kakor
da
je
čeznaraven
pojav
.
—
Morda
me
niti
ne
poznate
več
,
je
menila
Asunta
.
Ali
vam
moram
še
v
spomin
poklicati
,
da
ste
vi
,
plemič
,
mojemu
očetu
in
meni
rešili
življenje
?
Kržan
je
še
vedno
gledal
Asunto
kakor
bi
bil
zamaknjen
.
Hotel
je
nekaj
reči
,
ali
nedostajalo
mu
je
moči
.
Toda
ko
je
videl
,
da
se
je
Asunta
odvrnila
od
njega
,
se
je
vzlic
svoji
slabosti
nekoliko
dvignil
s
postelje
in
zaklical
:
—
Milostiva
gospodična
...
prosim
vas
...
nikar
me
ne
zapustite
.
Smehljaje
se
je
Asunta
obrnila
k
njemu
.
—
Saj
ne
mislim
oditi
,
le
zdravilo
vam
hočem
dati
,
kakor
mi
je
naročil
pater-zdravnik
.
Slabi
ste
še
,
jako
slabi
in
se
morate
čuvali
.
Kakor
dober
otrok
je
Kržan
zaužil
grenko
tekočino
,
ki
mu
jo
je
dala
Asunta
.
—
Tako
—
in
zdaj
poskusite
zopet
spati
ali
vsaj
mirno
ležite
.
—
Kako
morete
misliti
,
da
bom
zdaj
zaspal
,
je
vzkliknil
Kržan
.
Čutim
se
dobrega
in
dosti
zdravega
.
Ah
,
gospodična
,
toliko
vam
imam
povedati
...
Asunta
se
je
ozrla
na
Kržana
in
videč
žar
plamena
,
ki
je
udarjal
iz
njegovih
oči
,
se
je
plaho
odmaknila
od
njegove
postelje
in
zatrepetala
po
vsam
životu
.
A
premagala
se
je
hitro
in
se
zopet
vrnila
k
postelji
,
četudi
nekako
previdno
in
boječe
.
—
Meni
pač
nimate
ničesar
posebnega
povedati
,
je
rekla
hladno
in
dostojanstveno
.
In
tudi
poslušati
bi
vas
ne
mogla
,
ker
utegne
govorjenje
škodovati
vašemu
zdravju
.
—
Dovolite
mi
vsaj
,
da
vas
vprašam
,
kako
je
z
vašim
očetom
.
Kaj
se
je
zgodilo
z
vašo
ladjo
in
kako
ste
zadovoljni
s
svojim
prebivanjem
v
tej
hiši
.
—
Oče
moj
je
zopet
zdrav
in
čvrst
,
ladja
naša
se
je
potopila
in
v
tej
hiši
sem
popolnoma
zadovoljna
,
je
še
hladneje
kot
poprej
odgovorila
Asunta
.
Sicer
pa
vam
moram
reči
,
da
zapustim
takoj
to
sobo
,
če
izpregovorite
še
eno
samo
besedo
,
ker
nočem
biti
kriva
,
da
bi
se
vaša
itak
težka
bolezen
zavlekla
.
—
Gospodična
,
nikar
me
ne
zapustite
,
je
prosil
Kržan
.
—
Potem
mirujte
in
zaspite
,
je
ukazala
Asunta
,
tako
energično
,
da
je
Kržan
takoj
zatisnil
oči
in
umolknil
.
Njegovo
neenakomerno
dihanje
in
njegova
nemirnost
je
sicer
izdajala
,
da
ne
spi
,
toda
Asunta
se
je
delala
,
kakor
bi
tega
ne
zapazila
.
Sedla
je
na
stol
,
na
katerem
je
pred
njo
počival
Tomo
,
in
se
zopet
vdala
svojim
mislim
.
Tako
je
minilo
dopoldne
.
Prav
ko
je
v
samostanu
zapel
zopet
zvonec
,
je
prilomastii
v
sobo
Tomo
.
—
Vse
sem
srečno
opravil
,
je
rekel
Tomo
polglasno
.
Dve
debeli
sveči
sem
kupil
Materi
božji
trsateki
,
da
bi
mojega
gospodarja
vzbudila
iz
nezavesti
.
Zdaj
se
mora
to
kmalu
zgodita
.
—
Saj
sem
že
davno
vzbujen
,
moj
ljubi
Tomo
,
se
je
oglasil
Kržan
,
gotovo
že
tri
ali
štiri
ure
.
—
Tako
?
se
je
čudil
Tomo
.
In
jaz
sem
daroval
dve
debeli
sveči
za
vas
?
O
,
ljuba
Mati
božja
,
tako
se
pa
midva
nisva
zmenila
.
Ti
dve
debeli
sveči
le
vzemi
na
račun
za
prihodnji
slučaj
,
ko
te
bom
prosil
pomoči
.
Tomo
se
je
nagnil
nad
svojega
gospodarja
,
in
ko
je
videl
,
da
ima
jasne
oči
in
se
mu
prijazno
smehlja
,
ga
je
obšlo
toliko
veselje
,
da
je
hipoma
poljubil
Kržanu
roko
,
česar
še
nikdar
ni
storil
.
—
Da
ste
le
zopet
pri
zavesti
,
zdaj
je
že
vse
dobro
,
se
je
radoval
Tomo
.
Pasja
dlaka
—
prav
resnično
sem
se
že
bal
,
da
pojdete
tja
,
kjer
je
zdaj
dolgi
Juri
.
No
,
zdaj
vam
pa
tudi
lahko
povem
,
da
bi
bil
jaz
patra-zdravnika
prav
gotovo
vrgel
v
morje
,
če
bi
vas
ne
bil
spravil
na
noge
.
Zdaj
je
pristopila
k
postelji
vojvodinja
Asunta
.
Zopet
so
se
srečali
njeni
pogledi
z
gorečimi
pogledi
Kržanovimi
,
a
to
pot
se
niti
zganila
ni
.
—
Dovolite
mi
,
plemič
Kržan
,
da
vas
zdaj
zopet
zapustim
,
saj
je
zopet
vas
zvesti
sluga
pri
vas
,
je
rekla
Asunta
in
ne
da
bi
počakala
na
odgovor
,
se
je
obrnila
in
je
hitro
odšla
.
Asunta
ni
videla
,
kako
hrepeneče
je
gledal
Kržan
za
njo
in
kako
je
stegal
roke
po
njej
,
pač
pa
je
to
zapazil
Tomo
in
obšla
ga
je
velika
nevolja
do
vojvodinje
in
jezno
zasiknil
.
—
Ta
vražja
čarovnica
...
naj
bi
jo
...
—
Molči
!
je
zakričal
Kržan
in
se
vzravnal
v
svoji
postelji
.
Nikdar
več
se
ne
predrzni
,
tako
govoriti
o
tej
gospodični
.
—
Pri
moji
veri
,
zdaj
pa
vidim
,
da
ste
res
zdravi
.
Dokler
niste
name
zavpili
,
nisem
prav
verjel
.
—
Stopi
semkaj
,
Tomo
,
in
povej
mi
,
kaj
se
je
vse
zgodilo
med
mojo
boleznijo
in
tudi
vse
,
kar
veš
o
tej
gospodični
in
njenem
očetu
.
Tomo
se
je
radovoljuo
vdal
temu
naročilu
.
Vsedel
seje
zopet
na
mehki
,
s
svilo
preoblečeni
naslonjač
,
ki
mu
je
nad
vse
ugajal
in
stegnil
noge
od
sebe
.
—
Koliko
časa
sem
že
bolan
?
je
vprašal
Kržan
svojega
slugo
,
zakaj
vedel
je
,
da
samo
z
določnimi
vprašanji
doseže
jasne
odgovore
.
—
Skoro
štirinajst
dni
,
je
odgovoril
Tomo
.
Prav
trden
in
krepak
mož
ste
,
milostivi
gospod
,
da
ste
se
izlizali
.
Jaz
sem
večkrat
mislil
,
da
ste
izgubljeni
in
sem
že
tudi
vaša
samokresa
spravil
na
stran
,
da
bi
jih
lakomni
dediči
ne
dobili
.
Zdaj
vam
jih
seveda
vrnem
,
a
prav
težko
.
Navadil
sem
se
jih
...
—
Le
nehaj
,
Tomo
,
najpoprej
mi
odgovarjaj
na
moja
vprašanja
.
Kaj
se
je
medtem
zgodilo
v
naših
krajih
?
—
O
,
nič
posebnega
,
je
menil
Tomo
.
Vaš
gradič
je
pogorel
,
in
kar
ni
zgorelo
,
so
odnesli
ljudje
.
Vašo
jadrenico
so
ukradli
in
vaša
konja
so
odpeljali
.
Tudi
vinograd
so
vam
opustošili
.
Sicer
se
pa
ni
nič
takega
zgodilo
,
da
bi
bilo
vredno
povedati
.
—
In
kaj
je
s
kupčevalcem
s
konji
?
—
Ta
je
kar
izginil
.
Zvečer
je
legel
spat
in
zjutraj
ga
ni
bilo
več
v
hiši
,
dasi
sem
jaz
zaklenil
hišna
vrata
in
imel
vso
noč
ključ
v
žepu
.
—
Čuješ
,
Tomo
,
to
je
pa
čudno
,
se
je
norčeval
Kržan
.
Kaj
če
bi
bil
mož
skozi
okno
zbežal
.
—
Ne
,
skozi
okno
ni
ušel
,
ker
so
vzidani
v
vsa
okna
trdni
križi
.
—
Pri
vseh
oknih
?
—
Da
,
pri
vseh
,
A
jaz
se
nič
ne
čudim
,
milostivi
gospod
.
Ali
veste
,
kdo
je
bil
kupčevalec
s
konji
?
—
Kdo
?
—
Hudič
je
bil
!
Da
,
da
,
hudič
je
bil
!
Nič
se
ni
treba
smejati
.
Tisti
dan
,
ko
smo
vas
sem
prinesli
,
sem
že
to
uganil
.
Naslednji
večer
sem
tujcu
skrivaj
poškropil
posteljo
z
blagoslovljeno
vodo
in
—
izginil
je
.
Zdaj
me
le
skrbi
,
da
izginejo
na
kak
čeznaraven
način
tudi
tisti
trije
tolarji
,
ki
mi
jih
je
dal
.
Rajna
moja
mati
so
mi
pravili
,
da
je
hudič
dal
nekoč
neki
beračici
cekin
—
drugo
jutro
pa
se
je
cekin
spremenil
v
metulja
in
je
odfrčal
.
Tomo
bi
bil
le
dalje
razpletal
svoje
misli
,
da
ga
ni
prekinil
Kržan
.
—
Dosti
o
tem
!
Povej
mi
zdaj
,
ali
te
je
gospodična
Asunta
med
mojo
boleznijo
kdaj
vprašala
,
kako
se
mi
godi
.
—
Ne
,
je
lakonično
odgovoril
Tomo
in
tehtal
ter
ogledoval
tolarje
,
ki
jih
je
bil
vzel
iz
suknje
.
—
Ne
enkrat
ni
vprašala
po
meni
?
Pomisli
,
Tomo
,
morda
te
je
le
kdaj
vprašala
.
Kržan
je
bil
ves
razburjen
,
ker
se
mu
je
zdelo
nemogoče
,
da
bi
bila
Asunta
tako
brezsrčna
.
Ta
nujna
vprašanja
pa
niso
bila
Tomu
po
volji
in
rekel
je
malo
osorno
:
—
Čemu
naj
bi
me
pa
bila
vpraševala
,
saj
je
vse
dni
in
skoro
vse
noči
presedela
ob
vaši
postelji
in
sama
videla
,
kako
se
vam
godi
.
—
Kaj
praviš
,
Tomo
?
Si-li
govoril
resnico
?
—
Seveda
!
Saj
je
bila
tudi
njena
dolžnost
,
da
vam
je
stregla
.
Kaj
niste
njej
in
njenemu
očetu
rešili
življenja
?
—
Ah
,
vse
žive
dni
ji
bom
hvaležen
,
je
vzdihnil
Kržan
.
Da
,
hvaležen
ji
bom
.
—
Meni
pa
nič
?
je
razžaljen
vprašal
Tomo
.
Jaz
sem
vam
tudi
stregel
,
dobro
stregel
noč
in
dan
,
dasi
meni
niste
rešili
življenja
.
Da
,
in
še
stroške
sem
imel
zaradi
vas
.
Davi
sem
kupil
materi
božji
trsatski
dve
sveči
,
da
bi
vas
kmalu
rešila
.
Kržan
je
smehljaje
podal
Tomu
roko
.
—
Tudi
tebi
sem
hvaležen
,
Tomo
,
iz
vsega
srca
.
Midva
se
več
ne
ločiva
,
nego
ostaneva
skupaj
vse
žive
dni
.
Tomo
je
vzel
te
besede
ravnodušno
na
znanje
.
Posebnega
vtiska
niso
nanj
napravile
.
Toda
obraz
se
mu
je
razjasnil
in
skoraj
bi
bil
zavrišnil
veselja
,
ko
mu
je
Kržan
rekel
:
—
V
dokaz
moje
hvaležnosti
ti
darujem
samokresa
,
ki
si
ju
že
na
stran
spravil
.
—
Oh
,
milostivi
gospod
,
oh
,
milostivi
gospod
,
je
ves
ginjen
jecljal
Tomo
in
stiskal
Kržanovo
roko
.
—
Le
pusti
,
Tomo
,
ga
je
miril
Kržan
.
Povej
mi
raje
,
če
veš
,
kdo
da
sta
ta
gospodična
in
njen
oče
.
—
Vem
,
kdo
da
sta
.
Pater-zdravnik
je
ž
njima
vsak
dan
govoril
.
Stari
gospod
je
silno
bogat
.
Cel
otok
je
njegova
last
.
Menda
se
imenuje
vojvoda
Dall
Ferro
.
Tudi
njegova
brata
sta
imenitna
gospoda
.
Eden
je
nadškof
,
drugi
pa
je
general
neapoljskega
kralja
.
Žena
mu
je
že
davno
umrla
in
ta
drobna
gospodična
Asunta
je
njegova
edina
hči
.
Kržan
je
bil
tako
presenečen
,
da
je
v
nemem
strmenju
gledal
Toma
,
če
govori
resnico
ali
se
mu
blede
.
—
Vojvoda
Dall
Ferro
in
Asunta
vojvodinja
—
—
so
mrmrale
njegove
blede
ustne
.
—
Da
,
tako
je
,
je
potrdil
Tomo
,
kakor
da
bi
bile
te
besede
njemu
namenjene
.
In
bogat
mora
biti
ta
vojvoda
,
pravi
samostanski
valpet
,
da
bi
lahko
kupil
ves
Kastav
z
Reko
vred
.
A
kaj
to
pomaga
nama
,
milostivi
gospod
.
Premislite
raje
kaj
bodeva
zdaj
počela
,
ko
vam
je
zgorel
gradič
.
—
Kaj
bo
z
nama
,
vprašuješ
,
Tomo
?
je
zakričal
Kržan
tako
glasno
,
da
je
Tomo
plaho
skočil
s
sedeža
,
boječ
se
,
da
je
gospodar
začel
zopet
fantazirati
.
Po
svetu
pojdeva
,
Tomo
,
vojskovala
se
bodeva
,
bogata
in
mogočna
postaneva
in
grad
si
sezidava
,
da
ga
še
krški
knez
Frankopan
ni
imel
takega
.
Kržan
je
mislil
še
reči
,
da
bo
v
tem
gradu
vladala
njegova
soproga
vojvodinja
Asunta
,
a
umolknil
je
še
o
pravem
času
.
—
To
je
pa
lepo
,
je
menil
Tomo
.
Prosim
,
milostivi
gospod
,
ali
bom
jaz
potem
imel
boljšo
plačo
?
In
pa
,
če
smem
vprašati
,
kako
pa
mislite
postati
tako
mogočen
in
bogat
?
—
Tega
še
sam
ne
vem
,
je
rekel
Kržan
,
a
prisegam
ti
,
da
se
vse
to
zgodi
in
izpolni
,
če
me
prej
ne
zasači
smrt
.
Tomo
ni
utegnil
odgovoriti
,
kajti
moral
je
priskočiti
Kržanu
na
pomoč
,
ki
se
je
bil
vsled
razburjenja
zopet
onesvestil
.
Ne
bogajo
me
misli
,
želje
vroče
,
drevesom
,
hišam
,
rekam
,
hribom
poti
do
njé
ni
njim
zastaviti
mogoče
.
Prešeren
.
Krepka
natura
je
plemiču
Andreju
Kržanu
pomagala
,
da
je
,
čim
je
bila
nevarnost
prestana
,
jako
hitro
okreval
.
Že
čez
nekaj
dni
je
zapustil
posteljo
in
smel
tudi
za
nekoliko
časa
na
zrak
.
Tomo
je
z
veseljem
opazoval
,
kako
so
se
njegovemu
gospodarju
vračale
moči
in
rdečila
lica
,
samo
Kržanova
nemirnost
in
zamišljenost
mu
je
delala
skrbi
in
razvnemala
v
njegovem
srcu
čedalje
večjo
nevoljo
proti
vojvodinji
Asunti
,
zakaj
čutil
je
dobro
,
da
je
ona
vzrok
vseh
Kržanovih
dušnih
in
srčnih
bolesti
.
Asunta
je
Kržana
,
odkar
je
zapustil
posteljo
,
le
redkokdaj
videla
.
Prišla
je
pač
vsak
dan
enkrat
vprašat
Kržana
,
kako
se
mu
zdravje
obrača
na
bolje
,
toda
njeni
obiski
so
bili
vedno
jako
kratki
in
Kržan
se
ni
motil
,
sluteč
,
da
se
Asunta
namenoma
ogiblje
daljšim
pogovorom
ž
njim
.
Toda
to
mu
ni
jemalo
poguma
.
Stokrat
na
dan
si
je
prisegel
,
da
si
mora
pridobiti
lepo
vojvodinjo
,
naj
ga
velja
karkoli
,
in
tako
trden
je
bil
ta
njegov
sklep
,
da
ga
ni
omajalo
niti
čudno
,
spremenljivo
vedenje
njegove
izvoljenke
,
dasi
mu
je
provzročalo
bridkosti
in
resne
dvome
,
če
si
osvoji
tudi
njeno
srce
.
Danes
se
mu
je
Asunta
smehljala
tako
ljubeznivo
in
vzpodbnjevalno
,
da
se
je
topil
sreče
,
in
iz
njenih
oči
so
odsevala
tako
gorka
čuvstva
,
da
bi
bil
najraje
padel
pred
njo
na
kolena
in
ji
razodel
svojo
ljubezen
.
Drugi
dan
pa
je
bila
hladna
in
nepristopna
,
ponosna
vojvodinja
,
ki
je
znala
tako
od
zgoraj
doli
gledati
od
ljubezni
do
nje
ginevajočega
malega
plemiča
,
da
bi
se
bil
ta
najraje
razjokal
.
Vrhutega
se
je
pogostoma
zgodilo
,
da
je
Kržan
našel
Asunto
samo
na
vrtu
in
jo
po
celo
uro
opazoval
iz
daljave
,
kako
je
nepremično
sedela
na
svojem
mestu
in
bila
tako
zatopljena
v
svoje
misli
,
da
je
niti
glasno
klicanje
ni
vzbudilo
.
Koj
nato
pa
je
znala
biti
razposajeno
vesela
,
kakor
da
v
vsem
življenju
še
ni
padla
ne
ena
senčica
na
njeno
mlado
srce
.
Končno
je
prišel
dan
,
ki
ga
je
bil
Kržan
težko
pričakoval
.
Pater-zdravnik
je
bil
odvzel
obvezo
s
Kržanove
rame
in
je
svojemu
pacijentu
naznanil
,
da
je
popolnoma
zdrav
.
Ta
dan
je
šel
Kržan
iskat
vojvodinjo
Asunto
z
določnim
namenom
da
izpregovori
z
njo
resno
besedo
.
Našel
jo
je
na
skalnatem
obrežju
,
v
senci
starodavnih
cipres
in
palm
samostanskega
parka
.
Približal
se
ji
je
s
gracijozno
spoštljivostjo
tiste
dobe
.
—
Svetla
vojvodinja
,
dovolite
svojemu
pokornemu
služabniku
...
—
Ah
,
vi
ste
,
plemič
Kržan
!
Ravno
prav
.
Sedite
k
meni
,
zakaj
govoriti
moram
z
vami
.
Ko
se
je
Kržan
z
globokim
poklonom
usedel
poleg
vojvodinje
,
je
ta
hitro
nadaljevala
:
—
Davi
mi
je
moj
oče
naznanil
,
da
odpotujeva
že
danes
ali
vsaj
jutri
zjutraj
.
Doslej
nisem
hotela
motita
najinega
prijateljstva
z
izrazi
svoje
hvaležnosti
,
danes
pa
ne
morem
več
molčati
.
Danes
,
ko
se
ločiva
najbrže
za
vse
življenje
,
vam
moram
povedati
,
da
ostane
vaše
ime
zapisano
v
mojem
hvaležnem
srcu
do
zadnje
moje
ure
,
in
da
bom
vse
dni
svojega
življenja
molila
,
da
bi
vas
,
hrabri
in
velikodušni
plemič
,
božja
milost
čuvala
na
vseh
potih
in
vam
pomagala
do
največje
sreče
.
—
Ločiti
se
hočete
od
mene
,
svetla
vojvodinja
,
je
ves
preplašen
vzkliknil
Kržan
.
Ne
,
to
ni
mogoče
.
Kaj
naj
bo
iz
mene
,
če
greste
kdove
kam
?
Ne
zamerite
mi
tega
vprašanja
.
Vem
,
da
pripadate
najvišjemu
italijanskemu
plemstvu
in
da
je
vaš
oče
neizmerno
bogat
.
Zato
pač
še
ne
smem
povzdigniti
svojih
oči
k
vam
.
Reči
pa
vam
smem
,
da
vas
ljubim
tako
goreče
in
spoštljivo
,
da
bi
umrl
žalosti
,
če
bi
ne
smel
bivati
vsaj
v
vaši
bližini
.
—
Plemič
Kržan
,
tako
ne
smete
govoriti
,
ga
je
zavrnila
Asunta
.
Med
nama
ni
razločka
.
Moje
bogastvo
in
moje
plemstvo
ne
odtehta
vaše
velikodušnosti
in
vašega
poguma
.
Kar
ste
še
sicer
omenili
,
na
to
vam
ne
morem
in
ne
smem
ničesar
odgovoriti
,
vsaj
ne
še
sedaj
.
—
Svetla
vojvodinja
—
samo
sedaj
še
ne
?
je
iz
prekipevajočega
srca
dihnil
Kržan
.
Ah
,
odgovorite
mi
...
Asunta
ni
odgovorila
,
toda
pogledala
je
samo
za
trenotek
Kržana
tako
ljubo
in
sladko
,
da
se
je
v
svoji
sreči
nagnil
k
njej
in
ji
poljubil
roko
.
A
v
tem
hipu
se
je
Asunti
že
zresnil
obraz
.
Odtegnila
je
Kržanu
svojo
roko
in
glas
njen
je
zvenel
nekako
slovesno
,
ko
je
rekla
:
—
Plemič
Kržan
—
govoriva
o
drugih
stvareh
.
Mož
ste
in
naravno
je
,
da
želite
poslaviti
svoje
ime
in
priti
do
veljave
,
do
moči
in
do
bogastva
.
Slušajte
me
.
Načrte
imam
,
plemenite
načrte
,
ki
utegnejo
roditi
velikanske
uspehe
.
Če
mi
pomorete
,
da
te
načrte
uresničim
,
postanete
eden
najmogočnejših
in
najbogatejših
plemičev
na
svetu
in
vsaka
vojvodska
hči
si
bo
štela
v
čast
,
če
jo
bodete
zasnubili
.
—
Povejte
mi
,
svetla
vojvodinja
,
kaj
naj
storim
.
Pripravljen
sem
izpolniti
vsak
vaš
ukaz
.
—
Načrta
,
ki
sem
ga
omenila
,
vam
zdaj
še
ne
morem
razložiti
,
je
tiho
dejala
vojvodinja
Asunta
,
kajti
ta
tajnost
ni
moja
in
kdo
ve
,
če
se
ti
načrti
sploh
dajo
uresničiti
.
Ali
za
eno
vas
prosim
,
plemič
Kržan
.
Ako
me
res
ljubite
,
obljubite
in
prisezite
mi
,
da
mi
ostanete
vdani
in
da
storite
vse
,
kar
vam
rečem
tisti
dan
,
ko
vas
pokličem
na
pomoč
.
—
Vse
,
vse
storim
kar
ukažete
,
svetla
vojvodinja
,
je
slovesno
zaklical
Kržan
.
Prisegam
Vam
to
na
svojo
plemsko
čast
,
prisegam
Vam
to
pri
spominu
na
svojega
očeta
in
pri
svoji
brezmejni
ljubezni
do
Vas
.
—
Zaupam
Vam
popolnoma
,
je
z
omamljivo
ljubeznivostjo
rekla
vojvodinja
Asunta
in
segla
Kržanu
v
roko
.
In
zdaj
ni
odmaknila
svoje
roke
,
ko
jo
je
Kržan
vroče
in
strastno
poljubljal
,
nego
mu
jo
radovoljno
prepustila
,
da
je
bil
Kržan
ves
blažen
.
—
Veste-li
,
plemič
Kržan
,
je
rekla
Asunta
s
šegavo
koketnostjo
,
da
sem
ves
čas
,
odkar
sem
vas
spoznala
,
razmišljala
o
Vaši
osebi
?
Vaša
eksistenca
se
mi
zdi
nekako
tajinstvena
.
Kako
je
bilo
mogoče
in
kaj
je
vzrok
,
da
v
tej
starosti
živite
v
tej
puščavi
?
Kako
je
mogoče
,
da
se
izobražen
,
hraber
plemič
zadovoljuje
z
družbo
kmetov
in
ribičev
in
da
se
zadovoljuje
s
službo
,
ki
njega
ni
vredna
,
ko
mu
je
vendar
odprt
ves
svet
.
To
mi
je
uganka
.
Dozdeva
se
mi
,
da
Vas
je
velika
nesreča
pregnala
iz
življenja
v
to
ubožno
samoto
.
—
Motite
se
,
svetla
vojvodinja
,
je
nekako
melanholično
odgovoril
Kržan
.
Tako
brezpomemben
človek
sem
,
da
me
sovražijo
in
mi
delajo
bridkosti
samo
razbojniki
.
Kar
sem
živ
,
se
ni
nihče
zame
zanimal
.
Moj
oče
je
umrl
že
pred
davnimi
leti
,
daleč
nekje
v
tujini
,
moja
mati
je
umrla
,
ko
sem
prišel
na
svet
.
—
In
sorodniki
—
kaj
jih
nimate
nič
?
—
Moja
mati
je
bila
iz
rodovine
grofov
Herbersteinov
.
Ti
grofje
pa
so
tako
mogočni
in
bogati
,
da
se
jim
nisem
nikdar
približal
.
Mislili
bi
bili
,
da
od
njih
kaj
želim
—
a
jaz
sem
preveč
ponosen
,
da
bi
mogel
kaj
takega
prenesti
.
Moj
oče
ni
imel
sorodnikov
in
jaz
sem
zadnji
Kržanovega
rodu
.
Nekdaj
je
bila
moja
rodovina
ugledna
in
vplivna
na
Kranjskem
in
jako
bogata
.
A
sčasoma
je
to
bogastvo
pošlo
.
Zadnje
ostanke
sta
pognala
moj
oče
in
njegov
brati
in
meni
je
ostal
le
ubožni
gradič
,
ki
ste
ga
videli
,
ko
ga
je
plamen
uničil
.
Kržan
je
utihnil
spomini
na
njegove
rodbinske
razmere
so
ga
užalostili
,
a
ta
žalost
je
izginila
brez
sledu
ko
ga
je
vojvodinja
Asunta
pogladila
s
svojo
drobno
roko
po
gostih
laseh
in
mu
nežno
in
sočutno
rekla
:
—
Ne
zamerite
mi
,
da
sem
Vam
vzbudila
tako
tožne
spomine
.
A
ker
sva
sklenila
prijateljstvo
,
je
pač
naravno
,
da
sem
hotala
poznati
bolesti
Vašega
srca
.
Povejte
mi
le
še
to
,
zakaj
niste
nikdar
poskusili
pridobiti
si
med
svetom
kako
stališče
.
—
Sam
ne
vem
,
kako
da
mi
to
ni
prišlo
več
kot
le
enkrat
na
misel
.
Do
svojega
dvajsetega
leta
sem
bil
pri
stari
grofici
Herberstein
,
svoji
teti
v
Ljubljani
.
Ko
je
umrla
,
sem
prevzel
svoj
gradič
.
Takrat
sem
se
pripravljal
,
da
bi
vstopil
v
armado
beneške
republike
.
Kar
mi
je
bankir
Leban
iz
Trsta
sporočil
,
da
ima
naročilo
,
izplačati
mi
vsak
mesec
dvajset
tolarjev
.
Kdo
mu
je
dal
denar
,
tega
mi
ni
hotel
povedati
.
Prisegel
pa
mi
je
,
da
ga
je
dobil
od
moža
,
ki
ničesar
drugega
ne
želi
kot
mojo
srečo
.
Od
tedaj
živim
tu
na
obrežju
in
opravljam
posle
pomorskega
valpta
kneza
Turjaškega
.
Lahko
rečem
,
da
sem
v
tej
lastnosti
izvršil
marsikako
junaško
in
dobro
delo
in
to
mi
je
bilo
zadoščenje
za
vse
in
mi
je
dajalo
tisto
notranjo
zadovoljnost
,
ki
je
pogoj
sreči
.
Zdaj
pa
zapustim
ta
kraj
.
Moja
skromna
eksistenca
mi
več
ne
zadostuje
.
Vas
si
hočem
pridobiti
svetla
vojvodinja
,
in
ta
namen
moram
doseči
.
Ni
je
na
svetu
ne
ovire
ne
moči
,
ki
bi
me
mogla
zadržati
.
Svojih
misli
,
svojih
čuvstev
in
svojih
želja
ne
morem
ukrotiti
,
ker
so
močnejše
od
mene
.
Ljubezen
premaga
samo
smrt
.
Z
dekliško
sramežljivostjo
je
vojvodinja
Asunta
poslušala
Kržanovo
plamteče
priseganje
in
Kržan
je
bil
srečen
,
videč
,
da
ga
Asunta
rada
posluša
.
—
In
sedaj
,
svetla
vojvodinja
,
ukažite
,
kaj
naj
storim
.
—
Zdaj
Vam
še
ne
morem
ničesar
ukazati
,
je
odgovorila
Asunta
.
Moji
načrti
dozore
šele
sčasoma
.
Dotlej
je
dovolj
,
če
vem
,
kje
da
ste
,
kam
se
moram
obrniti
,
da
Vas
dobim
,
če
bi
potrebovala
Vaše
pomoči
.
A
če
bi
Vam
zdaj
rekla
:
„
Ljubi
plemič
Andrej
Kržan
,
glej
,
da
izkažeš
svoje
moči
—
kaj
bi
storili
?
“
—
Potem
bi
storil
,
kar
mi
hodi
že
nekaj
časa
na
misel
,
odkar
je
namreč
prišel
pod
mojo
streho
tisti
skrivnostni
kupčevalec
s
konji
,
ki
mi
je
pomagal
pri
rešitvi
Vašega
očeta
in
Vas
.
Šel
bi
v
tujo
deželo
in
poskusil
tam
svojo
srečo
.
—
In
kam
bi
šli
?
Svet
je
velik
,
ljubi
plemič
Andrej
.
—
Šel
bi
v
Levanto
,
šel
toliko
raje
,
ker
vem
,
da
je
tamkaj
otok
,
kjer
je
navadno
bivališče
svetlega
vojvode
Dall
Ferro
in
njegove
ljubljene
hčerke
Asunte
.
Asunta
se
je
tega
naznanila
skoro
prestrašila
.
Videti
je
bilo
,
da
ji
Kržanov
sklep
nikakor
ni
ugajal
,
a
ker
ni
ničesar
rekla
,
je
tudi
Kržan
molčal
,
dasi
ni
umel
,
kaj
bi
mogla
Asunta
ugovarjati
njegovemu
namenu
.
—
Kdaj
mislite
odpotovali
?
je
po
dolgem
molku
vprašala
Asunta
in
ne
čakaje
odgovora
,
hitro
dostavila
:
Odpotujte
koj
jutri
,
kajti
meni
bi
bilo
neljubo
,
če
bi
ostali
po
nepotrebnem
le
en
sam
dan
v
tej
samoti
.
In
sedaj
,
dovolite
mi
le
eno
vprašanje
:
Vam
li
dopuščajo
sredstva
iti
na
tako
potovanje
?
Kržan
je
nekoliko
zardel
in
mrki
njegov
pogled
je
razodeval
njegovo
užaljenost
,
toda
Asunta
je
hitro
položila
svojo
roko
na
njegovo
ramo
.
—
Ne
zamerite
mi
—
nisem
Vas
hotela
ponižati
.
Prijatelja
sva
,
če
ne
že
kaj
več
,
in
v
imenu
tega
prijateljstva
Vas
prosim
,
dovolite
mi
,
da
se
zanimam
za
Vaše
razmere
.
—
Ne
delajte
si
skrbi
zaradi
mene
.
Bankir
Leban
v
Trstu
mi
bo
pač
za
primerno
nagrado
rad
izplačal
za
eno
leto
,
kar
mi
je
namenil
moj
skrivnostni
dobrotnik
.
—
O
,
tako
pojde
,
je
z
veselim
glasom
vzkliknila
Asunta
.
In
zdaj
mi
je
res
laglje
pri
srcu
.
Ah
,
plemič
Kržan
,
Vi
si
ne
morete
misliti
,
kako
težko
mi
je
bilo
,
Vas
v
tem
oziru
vprašati
.
Sedaj
je
vse
v
redu
in
sedaj
lahko
odpotujete
.
—
Najbolje
bo
,
da
odidem
še
nocoj
.
Tako
vsaj
ne
zamudim
nobene
ure
.
—
In
v
Trstu
počakajte
toliko
časa
,
da
dobite
moje
pismo
.
Ne
vem
namreč
še
,
kam
se
moj
oče
najprej
obrne
,
ali
v
Gradec
do
avstrijskega
nadvojvode
,
ali
v
Benetke
,
do
doža
.
Asunta
je
vstala
in
podala
Kržanu
obe
roki
.
—
In
zdaj
,
ljubi
plemič
Kržan
,
še
enkrat
Vam
bodi
zahvala
za
vse
,
kar
ste
storili
zame
in
za
očeta
in
potujte
srečno
.
—
Svetla
vojvodinja
...
Kržan
je
poljubljal
Asunti
roke
,
a
govoriti
ni
mogel
,
tako
so
ga
bila
prevzela
njegova
čuvstva
.
Svetla
vojvodinja
,
ne
pozabite
name
...
moja
ljubezen
Vas
bo
spremljala
na
vseh
Vaših
potih
...
—
Zbogom
,
plemič
Kržan
!
Asunta
se
je
naglo
obrnila
in
odhitela
proti
začasnemu
domu
.
Prav
ko
je
prišla
do
vrat
,
ji
je
padel
z
las
rdeč
trak
in
Kržan
ga
je
pobral
ter
poljubil
.
Asunta
se
je
obrnila
in
to
videla
.
Njene
oči
so
se
nasmehnile
Kržanu
,
pozdravila
ga
je
še
enkrat
njena
roka
,
potem
je
izginila
za
vratmi
.
Le
počakaj
še
en
malo
,
da
ti
pušelc
naredim
,
z
rožmarina
nemškega
,
z
nageljna
rdečega
.
Na
klobuk
t
’
ga
bom
pripela
z
eno
zlato
knofelco
,
da
t
’
ga
burja
ne
bo
vzela
,
kadar
pojdeš
na
vojsko
.
Narodna
.
Kržan
ni
odlašal
s
pripravami
za
svoj
odhod
.
Lotil
se
jih
je
toliko
laglje
,
ker
ni
imel
ničesar
pripraviti
.
Vendar
je
naročil
Tomu
,
naj
izpolni
svojo
dolžnost
.
—
Milostivi
gospod
,
jaz
Vas
ne
razumem
.
Pripravim
naj
vse
za
odhod
,
ste
mi
ukazali
.
Vidim
,
da
Vam
je
vojvodinja
pokvarila
srce
in
značaj
.
Vse
kar
imate
,
to
nosite
na
sebi
,
samo
vaš
klobuk
leži
notri
na
mizi
.
Kaj
naj
torej
storim
?
—
Da
,
kaj
naj
storim
,
je
zavzdihnil
Kržan
.
Ko
bi
vsaj
konja
imel
.
—
Konja
Vam
preskrbim
.
To
je
najmanjša
stvar
.
—
Kje
bi
konja
dobil
?
Samostan
mi
ga
pač
posodi
,
a
s
tem
bi
mi
ne
bilo
pomagano
.
—
Saj
Vam
lahko
preskrbim
konja
,
ki
je
pravzaprav
Vaš
,
je
menil
Tomo
.
Tista
dva
konja
,
ki
ste
jih
imeli
v
hlevu
,
ko
je
Vaš
gradič
zgorel
,
ima
zdaj
kmet
Marko
,
saj
ga
poznate
,
tisti
rdeči
Marko
,
ki
pri
svatbah
največ
spije
.
—
Marko
jih
je
ukradel
.
Pojdi
k
njemu
in
vzemi
mu
konja
.
—
Ne
bo
jih
dal
,
je
menil
Tomo
,
izlepa
že
ne
.
—
Nimam
več
časa
,
da
bi
ga
klical
pred
sodnika
,
je
odločil
Kržan
,
konja
pa
moram
dobiti
.
Tu
imaš
dva
tolarja
,
Tomo
,
in
pojdi
k
Marku
.
Ponudi
mu
najprej
en
tolar
če
vrne
konja
in
govori
nekaj
o
ječi
in
o
vešalah
.
Če
to
ne
bo
zadostovalo
,
ponudi
oba
tolarja
in
če
še
to
ne
bo
pomagal
,
vzemi
svojo
železno
palico
,
in
premikasti
Marka
,
da
bo
pomnil
.
Ali
si
me
razumel
?
—
Razumel
sem
skoro
vse
,
je
dejal
Tomo
,
samo
konec
mi
ni
jasen
.
Kaj
se
zgodi
s
tolarjema
,
če
bi
jih
Marko
ne
hotel
vzeti
in
bi
bil
jaz
primoran
,
ga
pretepati
in
mu
konja
s
silo
vzeti
.
—
V
tem
slučaja
jih
darujem
tebi
za
tvoj
trud
.
—
Dobro
,
milostivi
gospod
,
je
odgovoril
Tomo
z
vidnim
zadovoljstvom
,
do
večera
bodeta
konja
tu
.
Tomo
je
izpolnil
svojo
obljubo
še
poprej
,
kakor
je
sam
mislil
.
Že
čez
dve
uri
se
je
vrnil
z
ukradenima
konjema
.
—
No
,
kako
je
bilo
,
je
vprašal
Kržan
smehljaje
ogleduje
razpraskani
obraz
svojega
sluge
.
—
Ker
sem
si
mislil
,
da
je
bolje
,
ako
se
vrnem
čim
preje
,
sem
opravil
na
kratko
.
—
Si-li
Marku
ponudil
tista
dva
tolarja
,
ki
sem
ti
jih
dal
?
—
Nisem
utegnil
,
milostivi
gospod
.
Ogovoril
sem
Marka
kar
s
palico
in
zdaj
je
vse
v
redu
.
Vi
imate
svoja
konja
,
jaz
pa
dva
tolarja
.
V
daljša
razpravljanja
o
tej
stvari
se
Tomo
ni
spuščal
,
nego
ravnodušno
odšel
s
konjema
v
hlev
.
Kržan
je
šel
v
svojo
sobo
.
Prvi
pogled
njegov
je
padel
na
mizo
in
tu
je
videl
Kržan
na
svojem
klobuku
šopek
svežih
cvetlic
,
ki
so
bile
pripete
z
dragoceno
zlato
iglo
,
okrašeno
z
biseri
in
z
demanti
.
Kržanu
se
je
topilo
lice
veselja
in
sreče
.
Takega
slovesa
,
takega
zadnjega
pozdrava
se
ni
bil
nadejal
.
Sklenil
je
,
da
igle
ne
vzame
seboj
v
svet
,
nego
da
jo
shrani
na
varnem
kraju
.
—
Kdo
ve
,
kaj
me
vse
na
potu
zadene
,
je
rekel
sam
sebi
.
Lahko
mi
kdo
iglo
ukrade
,
lahko
me
zaloti
smrt
.
Ta
igla
pa
mora
ostati
kot
kaka
relikvija
,
da
bo
še
poznim
rodovom
v
spomin
na
mojo
srečo
.
Kržan
je
zardel
pri
teh
besedah
.
Poznim
rodovom
je
iglo
namenil
—
prav
kakor
bi
bilo
že
gotovo
,
da
postane
vojvodinja
Asunta
njegova
žena
.
Ko
se
je
začelo
mračiti
,
je
Kržan
zapustil
hišo
in
je
po
stranskih
stezah
kremi
na
ono
stran
,
kjer
so
stale
razvaline
njegovega
gradu
,
čim
bliže
je
prišel
razvalinam
,
tembolj
se
je
skrival
in
pazil
,
da
bi
ga
nihče
ne
ugledal
.
Kakor
tihotapec
se
je
splazil
med
razvaline
in
začel
odmetavati
kamenje
in
ruševine
.
Po
dolgem
trudu
je
našel
odprtino
.
Odvalil
je
kamenito
pločo
,
ki
jo
je
pokrivala
,
in
previdno
zlezel
po
polomljeni
lestvi
v
to
primitivno
klet
.
Poiskal
je
motiko
in
začel
kopati
na
sredi
kleti
,
kar
mogoče
skrbno
,
da
bi
se
ne
slišal
noben
glas
.
Naenkrat
je
nehal
in
pozorno
dvignil
glavo
.
Na
njegovo
uho
je
udaril
komaj
slišen
ropot
in
zdelo
se
mu
je
,
da
čuje
v
bližini
kopanje
.
Splazil
se
je
hitro
po
lestvi
med
razvaline
in
poslušal
.
Ropot
se
je
zdaj
dosti
bolje
razločil
in
ni
bilo
dvoma
,
da
je
nekdo
kopal
med
razvalinami
hleva
.
Z
največjo
previdnostjo
se
je
Kržan
splazil
do
nekdanjega
hleva
in
res
tam
zagledal
človeka
,
ki
je
kopal
.
Kržan
se
je
vzravnal
in
planil
na
kopača
ter
ga
podrl
na
tla
.
—
Milostivi
gospod
!
—
—
Tomo
—
ti
?
Ta
dva
klica
sta
zadonela
ob
enem
in
obenem
sta
se
zasmejala
tudi
Kržan
in
njegov
sluga
.
—
Tomo
—
za
boga
—
kaj
pa
tod
iščeš
?
Ob
tej
uri
!
—
Kakor
vidite
,
milostivi
gospod
,
delam
.
Tomo
je
bil
v
vidni
zadregi
in
vidna
je
bila
tudi
njegova
nezadovoljnost
,
da
ga
je
Kržan
zasačil
pri
tem
delu
.
—
Vidim.
Tomo
,
da
si
pri
delu
,
se
je
smejal
Kržan
,
in
zdi
se
mi
,
da
ni
težko
uganiti
,
kaj
je
tvojega
dela
namen
.
Hočeš
li
,
da
ti
povem
,
čemu
tod
koplješ
?
—
Ni
treba
,
milostivi
gospod
;
dovolj
je
,
da
jaz
to
vem
.
—
Zaklad
iščeš
,
Tomo
,
je
dejal
Kržan
,
prav
kakor
ga
iščem
tudi
jaz
.
V
tem
ozira
sva
si
pač
podobna
.
Jaz
sem
svoje
prihranke
zakopal
v
kleti
,
ti
,
moj
Tomo
,
pa
v
hlevu
.
Pomagajva
zdaj
drug
drugemu
.
Tomo
je
bil
zadovoljen
in
delo
je
šlo
obema
hitro
izpod
rok
.
Zaklada
,
ki
sta
jih
izkopala
,
sta
bila
prav
skromna
.
Kržan
je
imel
v
mali
vreči
dvajset
tolarjev
,
ki
jih
je
zadovoljno
spravil
v
svoj
žep
.
Tomo
je
imel
v
hlevu
zakopanih
le
deset
tolarjev
.
Zakopani
so
pa
bili
več
ko
seženj
globoko
v
zemljo
in
Tomo
je
bil
na
svoj
zaklad
navalil
toliko
kamenja
,
da
je
vzlic
Kržanovi
pomoči
imel
mnogo
dela
,
predno
so
njegovi
tolarji
žvenketali
v
njegovem
žepu
.
Zakopala
sta
potem
jami
,
a
Tomo
ni
zapazil
,
da
je
položil
Kržan
v
jamo
mali
sveženj
,
v
katerem
je
bila
igla
vojvodinje
Asunte
.
Vzlic
temu
,
da
je
bil
nekdanji
gradič
ves
razdejan
,
se
je
Kržan
le
težko
ločil
od
njega
.
Tomo
tega
nikakor
ni
mogel
pojmiti
.
—
Pojdiva
,
pojdiva
,
milostivi
gospod
.
In
veseli
bodite
,
da
je
ta
gradič
zgorel
,
saj
kdo
ve
,
če
bi
se
bili
sicer
odpravili
v
svet
.
Le
pogumni
bodite
,
milostivi
gospod
.
Prej
,
ko
sem
mislil
,
da
ves
svoj
denar
sproti
zapravljate
,
nisem
imel
pravega
zaupanja
,
da
bodete
kdaj
kaj
dosegli
.
Sedaj
sem
pa
drugega
mnenja
.
Kdor
ima
celo
vrečo
denarja
...
—
Saj
imam
le
bornih
dvajset
tolarjev
,
je
zgovornega
Tomo
prekinil
njegov
gospodar
,
dvajset
tolarjev
,
to
ni
skoro
nič
.
—
Dvajset
tolarjev
—
to
je
že
prav
lepo
premoženje
,
je
zatrjeval
Tomo
z
velikim
poudarkom
.
Kadar
bom
jaz
imel
dvajset
tolarjev
,
me
bodo
župnik
morali
vikati
,
pri
procesiji
bom
nebo
nosil
,
da
,
in
celo
škornje
si
bom
kupil
.
Mož
,
ki
ima
dvajset
tolarjev
,
vendar
ne
more
opank
nositi
.
Kržan
je
bil
zatopljen
v
svoje
misli
in
ni
poslušal
Tomovega
modrovanja
.
Ločitev
od
kraja
,
kjer
je
prebil
prva
moška
leta
svojega
življenja
,
mu
je
bila
težja
,
kakor
je
sam
mislil
.
Toda
omahoval
ni
niti
en
trenotek
.
Pri
samostanskem
valptu
si
je
izposodil
dva
samokresa
in
potem
sta
s
Tomom
zasedla
izstradana
konjiča
in
odjezdila
v
temno
noč
.
In
Kržan
ni
zapazil
,
da
mu
je
že
v
tistem
trenotku
,
ko
je
pognal
konja
,
padel
s
klobuka
šopek
,
ki
mu
ga
je
bila
pripela
vojvodinja
Asunta
.
Do
srca
veliko
ima
oblast
,
vojščakov
ljubica
,
presvitla
čast
,
pred
,
ko
da
poteče
let
’
in
dan
,
na
vojski
se
znebil
boš
srčnih
ran
.
Prešeren
.
V
starih
časih
so
bile
ceste
silno
primitivne
in
zanemarjene
,
zlasti
pa
doli
v
Istri
in
v
sosednih
pokrajinah
.
Slabe
,
kamenite
ceste
so
bile
glavni
vzrok
,
da
sta
Kržan
in
Tomo
na
svojih
izstradanih
kljusetih
le
prav
počasi
naprej
prišla
.
Polagoma
je
postajal
Tomo
prav
nevoljen
na
svojega
gospodarja
.
Poskusil
je
večkrat
,
da
bi
začel
s
Kržanom
kak
pogovor
,
ali
odgovora
ni
dobil
.
Kržan
se
je
zatopil
v
svoje
misli
tako
,
da
Tomovih
ogovorov
niti
slišal
ni
.
Njegove
misli
so
bile
pri
vojvodinji
Asunti
Dall
Ferro
.
Klical
si
je
v
spomin
vsak
najmanjši
dogodek
,
ki
ga
je
doživel
od
dneva
,
ko
je
Asunta
stopila
na
njegovo
jadrenico
.
Spominjal
se
je
vsake
besede
,
ki
je
izpregovorila
,
in
vsakega
pogleda
,
ki
ga
je
zadel
iz
njenih
oči
.
Vzlic
svoji
zaljubljenosti
si
pa
Kržan
ni
prikrival
,
da
se
je
Asunta
vedla
časih
prav
čudno
,
nekako
tajinstveno
,
in
da
ni
izrekla
ne
ene
besedice
,
ki
bi
jo
mogel
Kržan
tolmačiti
kot
obvezno
obljubo
.
Bila
je
ž
njim
jako
prijazna
,
pogledala
ga
je
večkrat
mnogoobetajoče
,
prepustila
mu
je
trak
,
ki
ji
je
bil
padel
iz
las
,
in
mu
z
dragoceno
iglo
pripela
šopek
na
klobuk
—
ali
vse
to
je
ni
čisto
nič
vezalo
in
ji
ni
nalagalo
nobenih
dolžnosti
.
To
je
morda
veljalo
ljubimcu
,
mogoče
pa
tudi
samo
rešitelju
iz
smrtne
nevarnosti
.
Kržan
si
je
,
četudi
težkega
srca
,
priznal
,
da
si
je
Asunta
znala
ohraniti
popolno
svobodo
in
da
si
ni
pridobil
nobenih
pravic
do
nje
.
Iz
teh
misli
je
Kržana
prebudila
šele
mala
nezgoda
.
Njegov
konj
je
zadel
ob
velik
kamen
in
je
skoraj
padel
,
Kržan
se
je
le
iztežka
vzdržal
v
sedlu
,
zaklel
pa
je
tako
,
da
Tomo
ni
dvomil
,
da
je
njegov
gospodar
zopet
pri
polni
zavesti
.
—
No
,
hvala
Materi
božji
tersatski
,
da
je
ta
kamen
postavila
pred
vašega
konja
,
je
z
resničnim
veseljem
vzkliknil
Tomo
.
Bal
sem
se
za
vas
,
milostivi
gospod
,
da
se
vam
od
dolgega
razmišljevanja
možgani
obrnejo
.
In
tudi
zase
sem
se
bal
,
da
bom
namreč
od
dolgega
molčanja
naposled
še
onemel
.
Kržan
se
ni
zmenil
za
besedičenje
svojega
sluge
,
ta
pa
zopet
ne
za
nevoljo
svojega
gospodarja
.
—
Ne
zamerite
milostivi
gospod
,
je
menil
Tomo
,
a
to
vam
moram
povedati
,
da
ne
razumem
vaše
zamišljenosti
.
V
svet
greste
iskat
sreče
,
iz
revščine
ste
se
odpravili
iskat
bogastva
,
vojskovali
se
bodete
in
postali
imeniten
in
mogočen
.
A
namesto
da
bi
peli
in
vriskali
,
se
držite
kakor
skesan
grešnik
.
Ali
vam
morda
hodi
tista
bleda
vojvodinja
v
misel
.
Bežite
no
,
to
se
vender
ne
izplača
.
Meni
verjemite
,
ženske
se
ogibajte
.
Moj
rajni
oče
so
bili
izkušeni
mož
in
so
me
vedno
svarili
pred
ženskami
.
Tomo
,
so
rekli
,
nikdar
se
ne
oženi
.
Tomo
,
so
rekli
,
vsak
mož
spozna
svojo
ženo
šele
po
tem
,
ko
mu
je
že
žal
,
da
jo
je
kdaj
spoznal
.
Jaz
sem
si
očetove
nauke
dobro
zapomnil
.
—
To
je
prav
,
Tomo
.
Le
ravnaj
se
po
teh
modrih
naukih
.
—
Milostivi
gospod
—
zakaj
bi
se
pa
vi
ne
ravnali
po
njih
?
Ta
italijanska
vojvodinja
se
vam
je
utihotapila
v
srce
in
zdaj
nimate
miru
.
To
pa
ni
dobro
.
Vzeli
je
tako
ne
bodete
.
Taka
drobna
stvarica
ni
za
junaka
,
kakoršen
ste
vi.
Kar
pozabite
jo
.
—
Nikoli
—
ni
mogoče
,
je
nehote
vzdihnil
Kržan
.
—
Ni
mogoče
?
Kaj
še
!
Glavo
bi
stavil
,
da
se
čez
leto
dni
tega
dekleta
še
spominjali
ne
bodete
več
.
Zdaj
pridejo
veseli
dnovi
za
naju
oba
.
Vojskovala
se
bodeva
,
postala
bodeva
bogata
,
vi
tudi
slaven
in
takrat
se
boste
sami
smejali
,
da
ste
kdaj
toliko
vzdihovali
po
mali
vojvodinji
.
—
Nehaj
s
takimi
čenčarijami
,
je
osorno
zaklical
Kržan
in
pusti
me
v
miril
.
Toda
Tomo
se
ni
dal
ugnati
in
ker
ni
govoril
njegov
gospodar
,
je
govoril
sam
,
govoril
neprestano
vso
noč
,
govoril
,
tudi
ko
je
bil
že
beli
dan
,
in
govoril
toliko
časa
,
da
sta
prišla
v
Trst
.
V
drugi
polovici
16.
stoletja
je
bil
Trst
še
razmeroma
majhno
mesto
.
Razen
sedanjega
starega
mesta
je
bilo
v
obližju
le
prav
malo
hiš
.
Kržan
in
Tomo
sta
se
vstavila
pred
veliko
gostilno
,
ki
je
stala
približno
tam
,
kjer
je
zdaj
Lesni
trg
.
Ta
gostilna
je
bila
ne
le
shajališče
voznikov
,
ki
so
vozili
blago
proti
Dunaju
,
nego
tudi
zavetišče
revnejšega
plemstva
iz
Istre
in
s
Krasa
.
V
tem
,
ko
je
Tomo
ostal
pri
konjih
v
gostilni
se
je
napotil
Kržan
takoj
v
mesto
,
da
si
kupi
novo
obleko
,
kajti
boljša
njegova
oblačila
je
bil
uničil
požar
,
kar
je
imel
na
sebi
,
je
pa
bilo
že
precej
slabo
.
Ko
je
bil
primerno
opravljen
,
je
šel
iskat
bankirja
Lebana
,
posestnika
velike
hiše
in
lastnika
cvetoče
trgovine
.
Malo
težko
je
bilo
Kržanu
pri
srcu
,
ko
je
stal
pred
Lebanovo
hišo
,
zakaj
še
nikdar
ni
bil
nikogar
prosil
posojila
in
bal
se
je
,
da
ga
bo
v
zadnjem
trenotku
morda
še
sram
izpregovoriti
odločno
besedo
.
V
trgovini
je
bilo
polno
ljudi
,
samih
pomorščakov
,
ki
so
nakupovali
potrebščine
za
potovanje
po
morju
.
Stregla
sta
jim
dva
uslužbenca
.
Kržan
je
nekako
skromno
obstal
sredi
trgovine
,
čakaje
,
da
odpravita
uslužbenca
kupuj
oče
pomorščake
,
a
ker
se
le
nihče
ni
zmenil
zanj
,
je
stopil
bližje
in
vprašal
,
če
bi
mogel
govoriti
z
gospodarjem
.
Uslužbenca
nista
ničesar
odgovorila
,
le
eden
je
z
roko
pokazal
na
vrata
,
ki
so
vodila
v
Lebanovo
pisarno
.
Kržana
je
sicer
nevljudno
vedenje
uslužbencev
precej
jezilo
,
vendar
je
molče
stopil
k
vratom
in
jih
odprl
.
—
Prosim
,
jeli
gospod
Leban
doma
?
je
vprašal
mladega
moža
,
ki
je
čepel
za
knjigami
in
marljivo
vpisoval
vanje
dolge
vrste
številk
.
—
Ne
,
je
bil
kratek
odgovor
pisarjev
in
mladi
mož
je
nadaljeval
svoje
delo
,
ne
da
bi
Kržana
le
pogledal
.
Zdaj
je
Kržana
prevzela
jeza
.
S
tremi
koraki
je
bil
pri
mizi
.
Zgrabil
je
pisarja
za
vrat
in
ga
potegnil
s
stola
.
—
Tu
sem
se
postavi
in
povej
s
primerno
ponižnostjo
,
kje
da
je
tvoj
gospodar
,
sicer
te
nabodem
na
svoj
meč
kakor
muho
.
Pisarček
je
trepetal
po
vsem
životu
in
prav
daviti
se
je
moral
,
predno
je
zjecljal
svoj
odgovor
.
—
Gospoda
Lebana
ni
v
Trstu
.
Odpotoval
je
po
kupčijskih
opravkih
in
pride
šele
čez
nekaj
dni
domov
.
Kržana
je
ta
novica
kaj
neprijetno
presenetila
.
Kje
naj
dobi
zdaj
potrebni
denar
?
Onih
dvajset
tolarjev
,
ki
jih
je
imel
pri
odhodu
z
doma
,
je
bil
že
porabil
za
nakup
obleke
in
ostalo
mu
je
le
še
nekaj
drobiža
.
Skoro
plaho
je
vprašal
pisarja
:
—
Kdo
pa
nadomešča
gospoda
Lebana
,
kadar
ga
ni
doma
?
—
Njegova
žena
,
je
odgovoril
pisar
in
spominjajoč
se
,
kako
brezobzirno
je
nastopil
Kržan
,
se
je
vljudno
ponudil
,
da
mu
pokaže
pot
h
gospodinji
.
No
,
sluga
mladi
,
kam
pa
greš
?
Al
’
meni
kaj
povedat
veš
,
kaj
dobrega
,
kaj
hudega
?
Narodna
.
V
prostorni
,
lepo
opremljeni
sobi
je
sedela
priletna
,
tolsta
žena
,
ki
je
z
mrkimi
pogledi
motrila
plemiča
Andreja
Kržana
,
ki
je
ves
razburjen
stal
pred
njo
in
ji
skušal
dopovedati
,
da
ima
pravico
,
zahtevati
od
trgovca
in
bankirja
Lebana
dvesto
tolarjev
posojila
.
—
Obžalujem
,
a
jaz
vam
ne
morem
ustreči
,
je
zatrjevala
soproga
Lebanova
.
Moj
mož
mi
ni
nikdar
povedal
,
da
je
pri
njem
naloženega
kaj
denarja
za
vas
,
na
svojo
odgovornost
in
brez
jamstva
vam
torej
ne
morem
ničesar
posoditi
.
Kržan
je
že
obupaval
,
da
dobi
denar
,
vendar
ni
nehal
prigovarjati
tolsti
Lebanki
.
—
Poglejte
trgovske
knjige
svojega
soproga
!
Tam
mora
biti
vendar
zapisano
,
da
je
zame
naloženega
precej
denarja
,
ki
se
mi
izplačuje
v
mesečnih
obrokih
.
—
Moj
mož
zapisuje
take
stvari
v
posebno
knjigo
,
ki
jo
ima
vedno
zaprto
,
je
odgovorila
Lebanka
.
Denarja
vam
ne
morem
posoditi
,
ako
ne
dobite
dobrega
in
zanesljivega
poroka
.
Saj
imate
vendar
kaj
prijateljev
v
Trstu
?
—
Nikogar
ne
poznam
,
je
malodušno
rekel
Kržan
.
V
vsem
svojem
življenju
sem
bil
le
dvakrat
v
Trstu
in
tu
me
pozna
samo
vaš
mož
.
—
Potem
morate
pač
počakati
,
da
se
povrne
moj
mož
s
potovanja
,
je
dejala
Lebanka
,
hoteč
s
tem
zaključiti
pogovor
s
Kržanom
.
Videč
veliko
zadrego
Kržanovo
je
nekako
tolažilno
dostavila
:
Sicer
pa
vam
ne
bo
treba
posebno
dolgo
čakati
,
zakaj
moj
mož
se
vrne
vsaj
v
štirinajstih
dneh
,
če
ne
morda
že
prej
.
Lebanka
je
vstala
v
znamenje
,
da
je
avdijenca
pri
kraju
.
Kržan
je
videl
,
da
ničesar
ne
opravi
in
se
je
ravno
poslavljal
,
ko
je
prihitel
pisarček
iz
trgovine
in
povedal
Lebanki
,
da
želi
neki
gospod
ž
njo
govoriti
v
kupčijskih
zadevah
.
—
Kdo
je
ta
gospod
?
je
vprašala
Lebanka
nezaupno
in
dostavila
nevoljno
:
To
je
čudno
,
da
se
ljudje
za
denar
tako
radi
oglašajo
,
kadar
ni
mojega
moža
doma
.
—
Mislim
,
da
tujec
ni
prišel
prosit
posojila
,
je
menil
pisarček
.
Bil
je
že
večkrat
pri
nas
,
a
vse
svoje
kupčije
sklepa
samo
z
gospodom
,
zato
ne
vem
njegovega
imena
.
—
Pripelji
ga
sem
,
je
ukazala
Lebanka
in
ko
je
pisar
odšel
,
je
hotela
čim
hitreje
odsloviti
Kržana
.
Ta
je
bil
med
pogovorom
Lebanke
s
pisarčkom
še
enkrat
v
naglici
preudaril
svoj
položaj
in
je
spoznal
,
da
mora
na
vsak
način
dobiti
nekaj
denarja
.
Zato
je
iznova
poskusil
pregovoriti
Lebanko
,
da
bi
dala
zahtevano
posojilo
.
Še
ko
je
govoril
,
so
se
odprla
vrata
in
v
sobo
je
vstopil
mož
,
ki
je
ves
presenečen
vzkliknil
:
—
Kaj
vidim
?
Vi
ste
tu
,
plemič
Kržan
.
In
čvrsti
in
zdravi
?
Kržanu
se
je
ta
glas
zdel
znan
.
Obrnil
se
je
hitro
in
na
svoje
največje
začudenje
zagledal
skrivnostnega
kupčevalca
s
konji
.
—
Vi
,
gospod
?
Kakšen
slučaj
!
Prav
vesel
sem
,
da
vas
zopet
vidim.
—
Kaj
se
poznata
?
je
vprašala
Lebanka
.
In
obrnivši
se
h
Kržanu
dostavila
:
Pravkar
ste
rekli
,
da
nikogar
v
Trstu
ne
poznate
.
—
Kdo
bi
bil
slutil
,
da
je
ta
gospod
v
Trstu
,
je
menil
Kržan
in
vzel
svoj
klobuk
s
stola
,
da
bi
odšel
.
Lebanka
pa
je
bila
dobra
kupčevalka
in
se
zvesto
in
dosledno
držala
načela
,
da
mora
človek
vsako
priliko
izrabiti
,
in
če
je
zaslužiti
le
en
sam
groš
.
—
Če
jamči
ta
gospod
za
vas
,
je
dejala
Kržanu
,
vam
rada
posodim
zahtevanih
dvesto
tolarjev
,
seveda
morate
v
naprej
plačati
desetodstotne
obresti
.
Kržana
je
spravila
ta
nenadna
ponudba
v
veliko
zadrego
.
Sramoval
se
je
pred
tujcem
svoje
revščine
in
hotel
kar
izjaviti
,
da
ne
potrebuje
njegovega
poroštva
.
Kupčevalec
s
konji
,
ki
je
natančno
uganil
,
kake
misli
navdajajo
Kržana
,
se
je
požuril
,
prehiteti
svojega
znanca
,
rekši
:
—
Poznam
,
plemiča
Kržana
in
dasi
nisem
posebno
premožen
,
sem
vendar
pripravljen
,
jamčiti
zanj
,
a
če
mi
hoče
dokazati
svoje
prijateljstvo
,
naj
sprejme
teh
dvesto
tolarjev
od
mene
kot
posojilo
,
seveda
tudi
proti
običajnim
obvestim
.
Lebanka
ni
bila
nič
prav
zadovoljna
,
da
jo
je
hotel
kupčevalec
s
konji
pripraviti
ob
mali
zaslužek
.
Poznalo
se
ji
je
to
na
obrazu
.
Kržanu
pa
se
je
zdelo
,
da
bi
ponižal
samega
sebe
,
če
bi
zdaj
od
kogarkoli
vzel
kak
denar
.
—
Hvala
za
prijaznost
,
je
rekel
ponosno
,
a
ker
je
bankir
Leban
odsoten
,
si
bom
že
na
drug
način
pomagal
za
toliko
časa
,
da
se
vrne
.
Kržan
je
hotel
oditi
,
a
zopet
ni
mogel
.
Vnovič
je
prihitel
pisarček
h
trgovine
.
—
Oprostite
gospod
,
je
rekel
Kržanu
,
neki
dečko
je
prinesel
pismo
,
ki
zna
biti
Vam
namenjeno
.
Dečko
je
rekel
,
da
ima
pismo
za
plemiča
Kržana
,
ki
pride
danes
semkaj
po
posojilo
.
Ne
zamerite
—
ste-li
vi
,
gospod
,
ta
plemič
?
—
Da
,
plemič
Andrej
Kržan
sem
jaz
.
Kje
je
dečko
?
Pisar
je
dečka
poklical
v
sobo
.
Kržan
ga
je
sprejel
z
dolgim
pogledom
,
kakor
bi
hotel
uganiti
iz
dečkovih
oči
,
kako
vest
mu
je
prinesel
.
Naglo
je
odprl
dehteče
pisemce
in
čital
.
„
Ljubi
plemič
Kržan
.
Moj
oče
potuje
z
menoj
v
Benetke
.
Moj
naslov
izveste
pri
cerkovniku
v
cerkvi
sv.
Marka
.
Prosim
vas
,
pridite
čim
prej
za
menoj
v
Benetke
.
Potrebujem
Vas
nujno
.
Zaupajte
srečni
zvezdi
,
pod
katero
ste
rojeni
,
in
hitite
!
—
Asunta
.
“
Ko
je
Kržan
to
pismo
spravil
v
žep
,
ga
je
vprašal
kupčevalec
s
konji
.
—
Plemič
Kržan
,
ali
tudi
zdaj
nočete
sprejeta
moje
ponudbe
?
Kržanu
se
je
zdelo
,
da
se
glasi
to
vprašanje
nekoliko
porogljivo
.
—
Da
,
odklanjam
Vašo
ponudbo
in
tudi
ponudbo
gospe
Lebanove
.
Pomagal
si
bom
sam
.
Kržan
se
je
prav
nalahko
priklonil
Lebanki
in
kupčevalcu
s
konji
in
odšel
iz
sobe
,
tako
ravno
,
tako
krepkih
korakov
in
ponosnega
izraza
,
kakor
da
nosi
v
žepu
celo
premoženje
.
Pred
hišo
je
našel
dečka
,
ki
mu
je
prinesel
pismo
.
Dal
mu
je
ves
drobni
denar
,
kar
ga
je
imel
,
a
izvedeti
ni
mogel
ničesar
posebnega
.
Dečko
je
povedal
,
da
ga
je
blizu
Lebanove
trgovine
najel
neznan
mož
in
poslal
s
pismom
v
hišo
.
—
Naročil
mu
je
bil
,
naj
pismo
tam
pusti
,
če
ne
najde
gospoda
,
kateremu
je
namenjen
.
Kržan
se
je
odpravil
v
gostilno
,
kjer
ga
je
čakal
Tomo
.
Vzlic
veliki
skrbi
,
kako
si
zdaj
pomore
do
denarja
,
je
spotoma
vendarle
vedno
iznova
čital
pismo
vojvodinje
Asunte
in
je
čital
tudi
še
potem
,
ko
je
je
znal
na
pamet
.
—
Tomo
,
pripravi
vse
kar
treba
,
da
odjezdiva
še
danes
in
pridi
potem
k
meni
na
važen
pogovor
.
S
temi
besedami
je
Kržan
odšel
z
dvorišča
,
kjer
je
bil
pri
hlevu
našel
Toma
,
in
vstopil
v
gostilno
.
Njegov
sklep
je
bil
storjen
.
Prodati
je
hotel
zlate
svoje
ostroge
in
zlato
svetinjo
,
ki
jo
je
od
krsta
nosil
na
prsih
,
ter
s
tem
denarjem
odjezditi
v
Benetke
.
Naj
preveč
teb
’
se
ne
mudi
,
da
glave
bi
ne
zgubil
ti
!
Narodna
.
Plemič
Andrej
Kržan
je
sedel
za
mizo
v
gosposki
sobi
velike
gostilne
in
z
očitno
nevoljo
zaužival
svoj
obed
,
ko
je
za
seboj
zaslišal
vprašanje
:
—
Ali
dovolite
,
da
prisedem
k
Vaši
mizi
?
Mož
,
ki
ni
čakal
odgovora
,
nego
se
mirno
vsedej
k
mizi
,
je
bil
kupčevalec
s
konji
.
Kržan
kar
ni
mogel
umeti
,
kako
da
vodi
slučaj
tega
čudnega
tujca
vedno
v
njegovo
družbo
.
Vesel
tega
ni
bil
in
tudi
ni
kar
nič
rad
privolil
,
da
je
sedel
tujec
k
njegovi
mizi
.
—
Dolgo
Vam
ne
bom
družbe
delal
,
je
dejal
precej
neprijazno
,
ker
mislim
koj
po
obedu
odpotovati
.
—
Se
Vam
li
tako
mudi
,
izgubiti
še
svojo
glavo
?
je
vprašal
kupčevalec
s
konji
.
Če
se
ne
motim
,
hočete
postati
vojak
.
V
naših
časih
je
vojak
vsak
dan
v
smrtni
nevarnosti
in
in
čim
pozneje
se
izpostavite
taki
nevarnosti
,
toliko
bolje
za
Vas
.
—
Mislite
li
,
da
sem
strahopetec
,
se
je
razjezil
Kržan
.
Tedaj
,
ko
ste
šli
z
mano
na
morje
,
ste
pač
sami
videli
,
da
nisem
nič
manj
pogumen
,
kakor
Vi.
Kupčevalec
s
konji
se
je
z
zadovoljno
dobrohotnostjo
nasmehnil
.
—
Ne
razburjajte
se
,
plemič
Kržan
!
Vem
,
da
ste
hraber
mož
.
In
ker
vem
,
kaj
ste
vredni
,
zato
mi
je
žal
,
da
bi
se
podajali
v
velike
nevarnosti
,
pri
katerih
bi
v
slučaju
zmage
ničesar
ne
dosegli
.
Pri
vojakih
treba
izredne
sreče
,
če
hoče
človek
kaj
doseči
,
naj
bo
še
tako
vrl
in
hraber
.
Kdaj
ste
odšli
z
doma
?
—
Snoči
,
je
kratko
odgovoril
Kržan
,
in
zdaj
zopet
odpotujem
,
v
tiste
nevarnosti
,
pred
katerimi
ste
me
tako
svarili
,
spoštovani
kupčevalec
s
konji
.
Kržan
se
je
čudil
,
da
njegove
ostre
in
porogljive
besede
niso
napravile
za
