Potolkliso
ga
res
.
Ali
midva
ne
poznava
meča
,
strune
so
najino
orožje
!
«
»
Kaj
strune
,
meč
in
kopje
velja
!
Ti
si
zanič
,
starec
,
ampak
ta
dečko
bi
zalegel
.
Prodaj
ga
!
«
»
Prodaj
!
Seveda
,
da
bom
na
starost
roso
lizal
in
hlebce
pekel
iz
cestnega
blata
!
Govori
modreje
in
povej
,
kako
je
v
Afriki
.
Od
ondod
si
prišel
,
ker
si
opaljen
kakor
ogorek
.
«
»
Iz
Afrike
prihajamo
,
da
.
Ali
tam
smo
drugače
zmagali
pod
Belizarjem
kakor
ti
pod
Hilbudijem
.
«
»
Junaki
!
«
ga
je
pohvalil
Radovan
in
se
ozrl
po
drugih
.
»
Boš
videl
,
«
povzame
drugi
,
»
takega
triumfa
svet
še
ni
doživel
.
Vklenjene
kralje
,
zlato
,
srebro
,
vsega
na
vozove
,
vandalskih
jetnikov
dolge
vrste
–
boš
videl
,
pravim
.
In
potem
cirkus
,
te
priprave
,
ki
se
vršé
,
ta
dirka
,
borjenje
,
streljanje
s
puščicami
,
še
nikdar
tegà
.
Denar
se
siplje
,
zastonj
boš
pil
in
jedel
,
da
se
ti
odebeli
trebuh
kakor
kupola
Svete
Sofije
.
«
»
Torej
za
gotovo
misliš
,
da
dospe
Belizarjevo
brodovje
v
kratkem
,
«
povpraša
umazan
kovač
iz
cirkusa
.
»
Dospe
,
ti
pravim
,
nocoj
ali
jutri
!
«
»
Kdo
,
misliš
,
da
dobi
stavo
pri
streljanju
?
«
»
Kdo
?
Morda
jaz
ali
ti
–
«
»
Ne
jaz
ne
ti
,
ampak
Azbad
.
«
»
Azbad
,
poveljnik
X.
palatinske
legije
?
Ta
dehteči
maziljenec
?
Nikoli
!
Stavim
!
«
»
Stavim
dva
vandalska
zlata
!
«
»
Stavim
!
«
kriči
kovač
.
»
Stavim
nanju
petindvajset
miliarens
za
Azbada
!
«
»
Izgubiš
!
«
mu
pošepeta
dolg
Got
na
uho
.
»
Nikoli
!
«
trdi
kovač
.
»
Nikoli
ne
izgubim
.
«
»
Zakaj
ne
?
Zato
,
ker
je
Azbad
ljubljenec
Teodore
–
?
«
»
Kaj
govoriš
?
Despojno
si
razžalil
!
«
Iz
kota
se
je
pojavil
tajni
carski
ovadnik
in
del
roko
na
vojaka
.
»
Pijan
je
,
tepec
je
,
pusti
ga
!
«
»
Razžaljenje
veličanstva
!
«
ugovarja
ovaduh
.
Vse
plane
,
krik
,
vrči
se
drobé
na
tleh
,
nekdo
udari
po
plamenici
,
vojaki
izginejo
skozi
vrata
,
skrivni
ovaduh
vpije
,
ali
v
množici
izgubi
sled
za
vojakom
.
Zakaj
zunaj
jih
objame
vrvež
ljudi
,
vse
kriči
,
vse
se
peha
in
vpije
:
»
Belizar
,
Belizar
!
«
Radovana
in
Iztoka
zgrabi
takisto
živa
reka
in
ju
plavi
po
cestah
in
ulicah
do
pristanišča
.
Številna
množica
se
je
natlačila
k
morju
.
Vzkliki
»
Πολλοί
χρόνοι
!
«
»
Io
triumphe
!
«
»
Belizar
!
«
»
Panem
,
circenses
!
«
so
pretresali
zrak
.
Na
morju
so
se
pojavile
tri
rdeče
luči
,
signali
Belizarjevega
brodovja
.
Tοῦτο
γὰρ
εἴτε
τύχη
εἴτε
τιυὶ
ἀρετῆ
γέγουε
.
Tako
je
vzkiknil
Prokop
,
ko
je
završil
povest
o
porazu
in
uničenju
vandalskega
kraljestva
po
Belizarju
.
Kakor
pa
je
spremljala
sreča
slavnega
vojskovodjo
,
tako
je
hodila
korakoma
s
srečo
bleda
zavist
,
udomačena
hčerka
bizantinskega
dvora
.
Ko
sta
primorala
lakota
in
obup
Gelimerja
,
kralja
Vandalov
,
da
je
prosil
Belizarja
kruha
,
ker
ga
že
davno
ni
videl
,
gobe
,
da
bi
si
otrl
objokane
oči
,
in
citer
,
da
bi
opeval
svojo
bridko
usodo
,
so
se
zbrali
nekateri
zavistni
poveljniki
in
poslali
hitro
jadrnico
v
Bizanc
do
Justinijana
.
Pisali
so
mu
tožbo
zoper
Belizarja
,
češ
da
hoče
,
prevzeten
zbog
zmage
,
postati
samovladar
,
tiran
v
Afriki
.
Ni
bilo
tedaj
človeka
pod
soncem
,
ki
bi
bil
bolj
dostopen
ovaduštvu
kakor
samogoltni
Justinijan
.
Le
senca
suma
,
da
kdo
ruje
zoper
njegovo
krono
,
je
bila
dovolj
,
da
so
mnogi
zgasnili
pod
rabljevim
mečem
ali
poginili
na
dnu
večne
ječe
.
Ko
je
»
restitutor
urbis
et
orbis
«
zvedel
za
te
tožbe
o
Belizarju
,
se
je
zaprl
v
svojo
delavnico
,
prebedel
vso
noč
in
razmišljal
:
Stebèr
na
severu
ob
Donavi
je
porušen
.
Hilbudij
je
padel
.
Sloveni
naj
se
zbero
in
spomladi
ima
opustošeno
vso
Trakijo
.
Res
je
obilno
nadaril
Tunjuša
,
da
zaneti
razpor
med
Anti
in
Sloveni
.
Ali
popolnoma
se
ni
mogel
zanesti
na
Huna
.
Iz
Azije
je
dobival
vedno
resnejša
poročila
,
da
se
dvigajo
Perzi
k
uporu
.
In
sedaj
naj
odpokliče
Belizarja
in
ga
uniči
.
S
tem
si
podre
še
edino
oporo
v
bridkih
časih
.
»
Kje
bi
dobil
takega
?
Ni
samo
izvrsten
vojskovodja
,
tudi
bogat
je
.
Tisoče
vojakov
vzdržuje
,
da
ni
treba
zanje
ni
stotine
talenta
vzeti
iz
državne
blagajne
!
Kje
bi
dobil
takega
?
Teodora
,
carica
,
bi
ga
dobila
.
Seveda
–
takega
,
ki
je
nepremagljiv
v
‚
biserni
dvorani
‘
kraljeve
palače
sredi
dvornih
krasotic
.
Ne
,
ne
,
njega
ne
smem
uničiti
.
«
Četrtič
je
že
obrnil
peščeno
uro
na
slonokoščenem
stojalu
.
Sipa
je
tekla
neslišno
kakor
bleščeča
nitka
skozi
drobno
luknjico
.
Upravda
je
stal
pred
uro
.
Čas
je
bežal
,
njegove
misli
pa
so
bile
težke
,
kakor
pribite
in
vklenjene
.
Stopil
je
k
oknu
in
se
ozrl
na
morje
.
Zvezde
so
ugašale
.
Propontida
je
ležala
mirno
pred
nogámi
carskih
dvorov
,
kakor
bi
čákala
,
kaj
ji
naroči
vsemogočni
despot
.
Jadrnica
,
ki
mu
je
prinesla
poročilo
,
se
ni
ganila
v
pristanu
.
»
Hágia
Sofia
,
«
je
molil
cesar
,
»
glej
,
nov
hram
ti
zidam
,
Salomona
hočem
prekositi
,
navdahni
me
,
usmili
se
me
in
daj
mi
milost
,
ki
je
potrebuje
vladar
v
bridki
uri
!
Razdejal
je
tvojo
hišo
požar
in
prav
je
imel
,
ker
božja
Modrost
mora
imeti
lepši
dom
.
Poplačaj
mi
trud
ob
tej
uri
!
«
Zazoril
se
je
dan
,
kladiva
zidarjev
so
udarila
na
zidu
nove
cerkve
.
In
zažarelo
je
v
glavi
Upravde
.
»
Ni
res
,
ne
verujem
.
Belizar
je
nedolžen
!
Samo
preskušnjo
naj
prebije
!
«
Sédel
je
,
vzel
pergament
in
napisal
:
»
Ker
si
ukrotil
velikega
sovražnika
,
ti
daje
tvoj
gospodar
in
car
na
voljo
,
da
ostaneš
v
Afriki
in
odpošlješ
v
Bizanc
Gelimerja
in
ujetnike
,
ali
pa
se
vrni
sam
in
pridi
z
njimi
vred
.
Obsije
te
milost
despotova
!
«
Še
isti
dan
je
odplula
ladja
in
na
njej
Salomon
,
poslanec
,
s
carskim
pismom
.
Medtem
je
Belizar
po
drugih
ovaduhih
že
zvedel
za
tožbo
.
Brez
odloga
je
obremenil
vse
ladje
z
neizmernimi
zakladi
,
jih
napolnil
z
ujetniki
Vandali
,
pustil
v
Kartagini
posadko
Herulov
in
se
pripravil
na
pot
v
Bizanc
.
Hitel
je
,
da
bi
se
opravičil
pred
cesarjem
in
se
znosil
nad
krivimi
tožniki
.
Ko
je
Salomon
dospel
,
je
brodovje
že
čakalo
na
odhod
in
najhitrejša
jadrnica
je
nesla
v
Bizanc
poročilo
,
da
se
vrača
zmagoslavni
vojskovodja
.
Justinijan
je
spoznal
,
da
je
rodila
tožbo
zavist
,
zato
je
sklenil
napraviti
triumf
v
mestu
,
kakor
so
ga
slavili
samo
rimski
cesarji
po
zmagah
nad
barbari
.
Prekositi
je
hotel
Tita
in
Trajana
.
Odprle
so
se
cesarske
blagajne
in
sipale
zlato
in
srebro
.
Hipodrom
je
velel
na
novo
okrasiti
.
Stebrišča
in
lože
so
se
kar
šibile
pod
težo
preprog
.
Od
severa
in
vzhoda
so
gonili
drobnico
v
nepreglednih
čredah
.
Sli
so
hiteli
iz
mesta
in
oznanjali
v
déžel
praznovanje
po
zmagi
.
Ljudstvo
se
je
gnetlo
in
vrelo
od
vseh
vetrov
proti
Bizancu
.
Kmetje
so
pustili
plug
na
njivi
,
rokodelci
so
vrgli
orodje
iz
rok
.
Glas
despota
je
velel
vsem
v
mesto
.
Obetale
so
se
jim
gostije
,
kakršnih
še
nihče
ni
doživel
.
In
ker
so
na
zimo
barbari
od
vseh
krajev
in
koncev
šli
za
klicem
»
panem
et
circenses
«
,
je
bil
Bizanc
v
januarju
tistega
leta
nabit
in
natlačen
ljudstev
vesoljne
zemlje
.
Upravda
je
razpisal
velike
nagrade
zmagovalcem
v
dirkališču
.
Prav
poseben
zakon
je
izdal
za
dirkače
,
borce
,
metalce
kopij
in
lokostrelce
.
Vse
se
je
vadilo
,
vse
urilo
.
Kapadokijske
in
arabske
konje
so
plačevali
s
kupi
zlata
.
Na
vežbališču
je
vrelo
od
zore
do
mraka
,
vse
je
stavilo
,
berači
in
milijonarji
,
kdo
zmaga
,
zadruga
zelénih
ali
višnjevih
dirkačev
.
In
sredi
tega
nestrpnega
čakanja
so
se
pojavile
pred
Bizancem
v
drugi
noči
meseca
februarja
tri
rdeče
luči
na
morju
,
Belizarjevo
brodovje
.
Bogati
Epafrodit
,
trgovec
z
dušo
in
telesom
,
je
porabil
priliko
,
da
bi
se
prikupil
Teodori
in
po
njej
seveda
Justinijanu
.
Zakaj
prebrisani
Grk
je
vedel
,
da
ga
utegne
en
sam
trenutek
,
ko
bi
se
pokazal
premalo
navdušenega
hlapca
mogočnemu
despotu
,
zaplesti
v
pravdo
zaradi
razžaljenja
veličanstva
.
In
te
pravde
so
se
vse
in
vselej
končavale
s
tem
,
da
je
obtoženi
izginil
v
globoki
ječi
,
njegovo
premoženje
pa
je
pogoltnila
nenasitna
carska
blagajna
.
Zato
je
naročil
Melhioru
,
naj
kupi
najboljše
konje
.
Po
vseh
sejmih
je
vohal
oskrbnik
in
ogledal
vse
dirkače
zelenih
;
slednjič
je
zasledil
na
vežbališču
štiri
arabske
žrebce
,
ki
so
utegnili
po
splošni
sodbi
zmagati
.
Kupil
jih
je
in
plačal
zanje
zaboj
zlata
.
Nato
jih
je
podaril
Teodori
,
češ
naj
jih
spusti
v
tekmo
pri
višnjevih
,
ki
so
bili
njena
stranka
.
Teodora
mu
je
poslala
v
zahvalo
v
srebrni
pušici
svilen
trak
,
s
katerim
je
imela
spete
lase
v
kopeli
.
Epafrodit
je
vprašal
tudi
Radovana
,
ali
se
razume
njegov
sin
Iztok
na
lok
.
Ko
je
Radovan
pritrdil
,
je
ukazal
Grk
dati
Slovenom
lepo
obleko
iz
platna
in
jima
priskrbel
tablice
,
da
bi
se
v
hipodromu
uvrstila
na
prostor
med
tekmece
lokostrelce
.
Prišel
je
dan
triumfa
.
Osrednja
cesta
se
je
prebudila
v
rano
jutro
okrašena
kakor
indijska
nevesta
bogatega
dvora
.
Vso
noč
so
se
gibale
roke
delavcev
in
sužnjev
.
Vsi
velikaši
,
ki
so
se
poganjali
za
ugled
na
dvoru
,
so
trosili
s
periščem
denar
,
da
bi
bila
pročelja
njih
hiš
ob
cesti
zadosti
sijajno
ozaljšana
.
Pomladni
hlad
je
dihnil
z
vlažnimi
vetrovi
od
morja
.
Kapljice
tanke
rose
so
se
obesile
na
vence
in
nanizale
nanje
milijone
biserov
.
Zdelo
se
je
,
da
sta
tudi
morje
in
jutro
pokorna
despotu
.
Zadehtele
so
mirte
in
lovor
,
rožmarin
in
rože
so
pokrile
vse
ceste
in
vse
stene
.
Z
zidov
je
visel
z
močnimi
dišavami
napojen
škrlat
,
v
živih
barvah
so
vihrale
drage
tkanine
po
zraku
.
Venci
so
se
v
globokih
lokih
spenjali
od
hiše
do
hiše
,
nad
njimi
so
trepetale
zlate
tančice
,
kakor
bi
razpenjale
meglice
večernega
sonca
peruti
nad
cesto
.
Izza
vseh
oken
so
se
svetili
jasni
obrazi
najlepših
bizantinskih
krasotic
.
V
njih
laseh
,
na
belih
vratovih
,
na
svili
in
bagru
so
počivali
milijoni
,
vkovani
v
zlate
diademe
,
bleščeče
nimbe
,
v
koralde
in
zapestnice
.
In
s
streh
je
odsevalo
v
živo
pisanih
barvah
oblačilo
služabnikov
.
Vsak
gospodar
jih
je
danes
pražnje
oblekel
;
tudi
ti
so
morali
z
vzornimi
telesi
,
s
pisano
drago
obleko
klicati
gospodarju
v
čast
slavo
carskemu
triumfu
.
In
tam
doli
pri
morju
si
je
nadel
v
ječi
Pentapirgu
zadnjič
škrlat
krog
pleč
in
krono
na
glavo
kralj
Vandalov
,
Gelimer
.
Na
njegovem
licu
brezupna
vdanost
,
ne
jok
ne
smeh
,
ubit
njegov
ponos
,
ubita
duša
.
Nič
jeze
,
nič
strahu
,
nič
žalosti
,
samo
ustnice
so
se
trudno
premikale
in
venomer
izgovarjale
:
Vanitas
vanitatum
–
vse
je
sama
ničemurnost
!
Zadonele
so
trombe
,
odprla
so
se
zlata
vrata
.
Izza
Črnega
morja
se
je
dvignilo
sonce
.
Nad
pročeljem
zlatih
vrat
je
zableščal
kip
Viktorije
,
bela
giganta
,
mogočna
marmorna
slopa
,
sta
prodirala
s
snežno
beloto
liste
lovorik
,
kakor
bi
se
veselila
mogočna
branika
ob
straneh
Portae
triumphalis
slavnostnega
dne
.
Na
sredi
vrat
pa
je
molčal
monogram
Kristov
in
temni
križ
ni
od
veselja
vztrepetal
v
mladem
jutru
.
Mračen
je
gledal
proti
Pentapirgu
,
od
koder
so
se
usipale
množice
v
verige
vkovanih
ujetnikov
,
katere
je
zasužnjila
samogoltnost
njega
,
ki
zida
Bogu
Hagijo
Sofijo
,
ki
ponoči
čuje
in
se
pogovarja
z
menihi
o
skrivnosti
sv.
Trojice
.
Ko
bi
prišel
On
,
čigar
monogram
je
molčal
nad
vrati
,
o
,
ne
molčal
bi
,
ampak
ponovil
bi
sodbo
:
Tvoje
srce
je
daleč
od
mene
,
ti
,
pobeljeni
grob
!
Zunaj
vrat
in
ob
cesti
se
je
natlačila
množica
.
Vendar
ni
bila
tako
številna
,
kakor
bi
se
sodilo
.
Bili
so
samo
ostanki
tistih
,
ki
niso
mogli
v
hipodrom
.
Zakaj
tam
se
je
zbralo
vse
:
dvor
,
Upravda
in
Teodora
,
velikaši
in
bogatini
,
ki
niso
prebivali
ob
Osrednji
cesti
,
bosjaštvo
in
trpini
po
galerijah
,
visoko
pod
škrlatnim
nebesom
,
ki
je
senčil
neizmerni
cirkus
.
Napravil
je
Upravda
triumf
Belizarju
,
a
vedel
je
sam
in
vedel
Bizanc
,
da
je
triumfator
vendarle
mogočni
despot
sam
.
Zato
tudi
Belizar
po
stari
rimski
navadi
ni
sedèl
na
vozu
in
se
peljal
v
mesto
,
ni
jahal
belega
,
divjega
konja
,
napotil
se
je
peš
od
svojega
doma
in
šel
kot
patricij
v
triumfu
proti
cirkusu
.
Sprevod
se
je
razprostrl
od
Zlatih
vrat
do
Arkadijevega
trga
in
čakal
Belizarja
.
V
prvi
vrsti
so
stali
načelniki
mestnih
zadrug
,
za
njimi
so
se
vzporedili
senatorji
in
plemiči
v
belih
,
valovitih
oblekah
,
s
svečami
v
rokah
.
Za
temi
je
prišel
zlati
voz
s
kipom
sv.
Trojice
.
Krog
njega
so
bili
za
častno
stražo
patriciji
,
konzularni
in
carski
daljni
sorodniki
.
Za
njimi
so
stali
ujeti
Vandali
v
bojni
opravi
,
z
rokami
,
zvezanimi
na
hrbtu
.
Bizantinci
so
začudeni
vzklikali
,
ko
so
zrli
te
zastavne
,
ogorele
može
.
Zadnji
med
njimi
je
bil
kralj
Gelimer
.
Bagreni
plašč
se
je
bleščal
v
žlahtnih
kamnih
,
zlati
pasovi
so
oklepali
ledja
,
na
prsih
je
žarel
oklep
v
čistem
srebru
,
Bizantinke
so
se
pripogibale
globoko
skoz
okna
,
oči
so
strmele
na
junaškega
kralja
,
ki
ni
čutil
več
ponižanja
,
ki
ni
videl
več
ne
slave
ne
bleska
;
v
njihovih
srcih
se
je
budilo
sočutje
.
Za
premaganim
kraljem
se
je
vzporedil
vojskovodja
,
zmagalec
Belizar
.
Prišel
je
peš
v
poveljniški
opravi
.
Droben
lovorov
venec
mu
je
krasil
glavo
,
majhno
je
bilo
njegovo
spremstvo
,
nekaj
najhrabrejših
stotnikov
.
Završelo
je
po
cesti
,
s
streh
so
kipeli
glasovi
,
z
oken
mu
je
pahljala
svila
v
pozdrav
.
Trombe
so
zadonele
,
sprevod
se
je
premaknil
in
Belizar
je
stopal
,
svojemu
gospodu
ponižni
hlapec
,
ki
je
storil
samo
kruto
dolžnost
in
nič
več
.
Za
vojskovodjem
so
peljali
vozovi
vojni
plen
.
Na
vozéh
zlati
kraljevi
stoli
,
dragocena
oprava
,
slonokoščeni
vozički
vandalske
kraljice
,
skladi
draguljev
,
rezanih
in
brušenih
kamnov
,
zlati
kelihi
in
čaše
,
vsa
dragocena
oprava
kraljevskih
obednic
,
mirijade
talentov
srebra
,
obilica
najdragocenejših
posod
,
katere
je
nagrmadil
nekdaj
Gizerih
v
Rimu
.
Med
njimi
so
bile
posode
iz
judovskega
templja
,
ugrabljene
po
Titu
,
sedmeroramni
zlati
svečnik
iz
svetišča
,
vozovi
pergamentov
,
vezanih
v
dragocene
pušice
,
med
njimi
nemški
evangelij
,
posut
z
žlahtnim
kamenjem
.
Slovesno
se
je
pomikalo
to
morje
neocenljivega
plena
po
cesti
,
preko
Teodozijevega
trga
,
mimo
Tetrapilona
na
Konstantinov
trg
.
Tu
so
odložili
velikaši
v
cerkvi
Ljube
Gospe
belo
obleko
in
jo
zamenili
z
dvorno
.
Iz
cerkve
so
prinesli
carske
insignije
:
najprej
dragoceni
križ
,
zatem
veliko
zlato
žezlo
,
nato
je
sledil
labarum
–
zastava
.
Ob
desni
in
levi
so
delali
gaz
dirkači
in
vzklikali
:
Na
mnoga
leta
!
Čim
bolj
so
se
bližali
cirkusu
,
tem
bolj
je
naraščal
krik
,
se
gnetlo
ljudstvo
.
Vse
je
strmelo
,
vse
občudovalo
neizmeren
plen
,
lepe
vojake
,
ujetega
Gelimerja
in
njegove
sorodnike
.
Sprevod
je
krenil
mimo
razkošnih
toplic
Zevksipovih
–
pred
njimi
se
je
širilo
veličastno
vhodišče
hipodroma
.
Semkaj
je
razsula
carjeva
roka
ves
blesk
in
sijaj
,
razkošje
in
bogastvo
največjega
despota
na
svetu
.
Stotisoči
so
sedeli
naokrog
,
stotisoči
kričali
despotu
pod
škrlatnim
baldahinom
,
kjer
je
v
visoki
loži
na
zlatem
tronu
čakal
Belizarja
.
Ob
njem
je
sedela
carica
,
ki
je
našla
edina
v
svetovni
zgodovini
iz
brlogov
istega
cirkusa
,
iz
razuzdanosti
in
pohote
pot
skozi
areno
preko
stopnic
do
prestola
.
Lepa
je
bila
,
ne
velika
,
pa
života
,
da
bi
se
ga
razveselil
umetnik
.
Iz
blede
polti
so
žarele
oči
,
ki
so
zamamljale
,
usta
,
ki
so
koprnela
po
nasladi
.
Zlat
nimb
ji
je
venčal
glavo
,
za
démante
v
uhanih
,
na
čelu
,
na
vratu
in
obleki
bi
kupil
kraljestvo
.
Krog
nje
pa
so
se
gnetle
dvorjanice
,
same
lepotice
,
mladi
patriciji
,
plemiči
,
njeni
ljubljenci
in
várovanci
.
Ko
je
vstopil
Gelimer
in
zagledal
Justinijana
na
prestolu
,
morje
ljudstva
na
levi
in
desni
,
ni
zaplakal
,
ni
vzdihnil
,
glasno
je
ponovil
edine
besede
:
Ničevost
ničevosti
,
vse
je
ničevo
.
Belizar
in
Gelimer
sta
šla
po
stopnicah
do
prestola
.
Tam
so
sneli
kralju
škrlat
;
Vandalu
se
je
sklonila
glava
do
tal
,
ljudstvo
je
zakričalo
bučno
kakor
vihar
v
pozdrav
silnemu
despotu
,
ki
ga
v
resnici
ni
ljubilo
,
ki
ga
je
na
skrivnem
klelo
in
nazivalo
utelešenega
hudiča
;
»
Io
triumphe
–
mnoga
leta
!
«
v
vseh
jezikih
,
ki
so
se
glasili
tedaj
na
zemlji
.
Tudi
Belizar
je
padel
na
kolena
,
nevredni
hlapec
pred
neomejenim
gospodom
urbis
et
orbis
.
Radovan
in
Iztok
sta
stala
na
odru
med
tekmeci
lokostrelci
.
Radovan
je
pil
navsezgodaj
dobro
Epafroditovo
vino
in
bil
dobre
volje
.
Kričal
je
s
kričači
in
stegal
roke
.
Iztok
je
molčal
.
Pomislil
je
,
da
bi
bil
skoraj
tako
priveden
v
cirkus
njegov
oče
,
Svarun
,
svobodni
starosta
svobodnih
Slovenov
,
da
ni
podrla
njegova
strelica
Hilbudija
.
In
zahrepenel
je
nazaj
,
domov
v
gradišče
,
da
bi
povedal
,
kaj
se
godi
zmaganim
narodom
,
da
bi
se
napotil
od
roda
do
roda
Slovenov
in
prižgal
srd
v
duši
,
edinost
v
vseh
srcih
,
večen
srd
in
večen
boj
Bizancu
.
A
tedaj
je
dal
despot
znamenje
.
Zahrumele
so
troblje
,
ljudstvo
je
zabesnelo
od
veselja
,
v
areni
sta
se
pojavili
dve
krasni
kvadrigi
.
Trikrat
so
naznanile
trombe
odmor
,
trikrat
so
se
usuli
preko
štiridesetih
marmornatih
stopnic
carski
in
Belizarjevi
sužnji
ter
trosili
in
delili
med
ljudstvo
krepčila
.
Hipodrom
je
vrvel
in
besnel
.
Ljudstva
so
se
upijanila
od
veselja
in
vina
.
Bogatini
so
izgubljali
in
dobivali
neizmerne
stave
.
Po
vodi
v
jarku
krog
arene
so
plavali
kosi
razbitih
koles
in
voz
.
Pristaši
zelenih
in
višnjevih
,
najeti
kričači
,
so
pregazili
jarek
ob
areni
,
splezali
na
spino
,
se
popenjali
na
Kačji
steber
,
zlezli
celo
neizmernemu
orjaku
,
Lisipovemu
Herkulu
,
na
tilnik
in
trgali
sikomorne
vence
z
Adama
in
Eve
,
jih
metali
v
areno
,
poklekali
pred
krasnim
kipom
po
ljubezni
koprneče
Helene
,
se
bili
in
pehali
med
seboj
ter
slavili
zdaj
zelene
,
zdaj
višnjeve
,
od
katerih
so
bili
pač
bolje
plačani
.
Nad
katismo
,
cesarsko
ložo
,
slonečo
na
dvajsetih
marmornih
stebrih
,
je
rosil
v
predrobnem
prašku
dehteči
žafran
.
Mladi
patriciji
,
mehkužni
častniki
,
dvorni
spletkarji
so
pomežikovali
zboru
ženskega
cveta
,
ki
se
je
zgrinjal
krog
Teodore
pod
katismo
ter
po
ložah
na
desni
in
levi
.
Le
Teodora
se
ni
ganila
.
Na
čelu
ji
je
ležal
mrak
,
ustnice
so
se
bile
stisnile
,
polt
ji
je
še
bolj
pobledela
,
oko
pa
je
žarelo
in
treskalo
bliske
na
vrste
zelenih
.
Trikrat
so
vdrle
kvadrige
v
hipodrom
,
carica
je
obetala
višnjevim
milost
despojne
,
kljub
temu
se
zmaga
še
ni
odločila
za
njeno
stranko
.
Višnjevi
in
zeleni
so
šteli
enako
število
zmag
.
Nenadoma
se
carica
zgane
in
da
znamenje
z
roko
.
Nagne
se
do
lepe
dvorjanke
Irene
,
ki
je
zamišljeno
sedela
blizu
Teodore
,
in
ji
naroči
,
naj
pozove
Azbada
.
Prešinila
jo
je
z
oglenimi
očmi
,
da
bi
opazila
na
licu
,
kako
se
je
zganilo
v
njenem
srcu
.
Toda
Irena
je
ostala
spokojna
,
dvignila
se
je
,
sporočila
caričino
povelje
in
v
trenutku
je
klečal
pred
njo
do
tal
sklonjen
načelnik
palatinske
legije
v
bleščeči
opravi
.
»
Azbad
,
pojdi
do
Epafrodita
in
ga
vprašaj
,
ali
zmagajo
arabski
žrebci
,
ki
sem
jih
kupila
po
njegovem
posredovanju
!
«
Azbad
ji
je
poljubil
nogo
in
odšel
v
ložo
k
Epafroditu
.
Šumenje
in
šepetanje
je
utihnilo
,
govorila
je
boginja
,
Teodora
,
z
zlatim
nimbom
krog
glave
.
»
Irena
,
lep
je
Azbad
!
«
»
Lep
je
,
sveta
despojna
!
«
»
In
ti
ga
ljubiš
!
«
»
Ljubim
,
če
mi
veleva
tvoja
vsemogočnost
!
«
»
A
srce
ti
ne
veleva
?
«
»
Moje
srce
je
kakor
Janeza
Krstnika
ob
Jordanu
!
«
»
Otrok
!
Damo
ti
kobilic
in
medu
namesto
žarkega
poljuba
!
«
»
In
moje
ustnice
bodo
hvalile
tvojo
dobrotljivo
vzvišenost
,
o
despojna
!
«
Carica
se
je
pomilovalno
ozrla
na
lice
Irene
,
kjer
še
ni
bilo
žarke
strasti
,
kjer
je
v
očeh
trepetala
rosa
kakor
v
kelihu
lilije
,
ki
se
je
odprla
ponoči
in
čista
in
nedolžna
pozdravila
jutro
.
Azbad
se
je
vrnil
.
»
Epafrodit
,
najponižnejši
hlapec
despojne
,
leži
pred
teboj
v
prahu
in
prisega
na
sv.
Trojico
,
da
arabci
despojne
zmagajo
.
Zastavil
je
nanje
pol
milijona
zlatih
statérov
.
«
Teodori
se
je
lice
razvedrilo
.
Takoj
so
zadonele
trombe
,
izpod
katisme
sta
se
pojavili
najlepši
kvadrigi
.
Ljudstvo
je
onemelo
.
Vse
se
je
nagnilo
preko
ograj
,
starcem
so
trepetala
telesa
,
mladina
je
stiskala
pesti
.
Eni
so
vzdihovaje
klicali
Kristusa
na
pomoč
,
drugi
so
rotili
satana
in
belcebuba
,
naj
stare
kolo
višnjevemu
.
Konji
so
stali
pod
katismo
.
Stranke
zelenih
štirje
kapadočani
,
stranke
višnjevih
štirje
arabci
.
Voznika
dvigneta
majhne
zastavice
po
hipodromu
pa
,
kakor
bi
se
začudilo
morje
.
Mogočen
Got
v
višnjevi
tuniki
je
dvignil
praporec
in
na
njem
se
je
pojavil
grb
Teodorin
.
»
Despojna
dirka
!
«
Lica
zelenih
so
prebledela
;
milijone
bi
bili
vsuli
drage
volje
v
Bospor
za
hrano
hudičem
ali
bi
jih
bili
dali
v
cerkev
svete
Sofije
,
samo
da
bi
zmagal
zeleni
in
osramotil
njih
najhujšo
nasprotnico
.
Pristaši
višnjevih
in
dvora
so
trepetali
v
strahu
,
če
propadejo
arabci
.
Sam
Epafrodit
se
je
skrčil
in
zgubal
od
groze
.
Vedel
je
,
da
mu
gre
sedaj
za
življenje
in
imetje
.
Premislil
je
,
kako
bo
naglo
utekel
iz
hipodroma
,
se
vkrcal
na
najhitrejšo
ladjo
in
zbežal
.
Drobne
oči
so
mu
zlezle
pod
obrvi
in
čakale
.
Carica
se
je
dvignila
.
Vzela
je
Justinijanu
belo
tkanino
iz
rok
in
jo
vrgla
ponosno
in
samozavestno
v
areno
.
Ko
se
je
bela
rutica
dotaknila
peska
,
sta
padla
praporca
voznikoma
iz
rok
,
dvignil
se
je
pesek
pod
kopiti
,
zavihrali
sta
zelena
in
višnjeva
tunika
in
hkrati
izginili
na
ovinku
krog
mete
ob
Kačjem
stebru
.
Ljudstvo
ni
ganilo
,
ni
žugnilo
,
ves
hipodrom
se
je
izpremenil
v
molčeč
marmor
.
Igrala
se
je
igra
za
milijone
,
igrala
za
ugled
pol
mesta
,
igrala
za
čast
carice
,
igrala
njej
v
pogubo
.
Vse
je
koprnelo
,
vse
se
treslo
in
drgetalo
.
Justinijan
si
je
zasenčil
oči
z
roko
,
samo
Teodora
je
stala
ob
robu
katisme
s
stisnjenimi
ustnicami
,
roka
ji
je
bila
skrčena
v
pest
;
na
njenem
krasnem
licu
–
kakor
lezbiški
marmor
–
ni
trenil
živec
,
valovite
prsi
se
niso
ganile
.
Petkrat
so
privihrali
nedosežni
konji
krog
mete
.
Za
glavo
,
za
konjski
vrat
morda
je
tu
in
tam
presegel
zeleni
višnjevega
ali
višnjevi
zelenega
.
Vedno
vštric
.
Bil
je
pogon
,
kakršnega
arena
še
ni
doživela
.
Stari
bogataši
,
patriciji
in
bojevniki
,
ki
so
zaigrali
in
priigrali
milijone
v
hipodromu
,
so
si
razgrizli
ustnice
do
krvi
v
grozni
vzburjenosti
.
Čedalje
bolj
se
je
množica
nagibala
preko
ograj
in
ovenčanih
naslonjal
,
skoraj
bi
se
bila
utrgala
in
zagrmela
v
areno
.
Konji
so
zavili
v
šesti
krogotek
.
Šestič
in
še
sedmič
,
kdo
zmaga
?
Tedaj
je
zeleni
voznik
popustil
vajeti
.
Dolgi
bič
je
zažvižgal
in
počil
po
vrlih
kapadočanih
.
Konjem
so
glave
klonile
do
tal
,
iz
gobcev
jim
je
brizgnila
pena
in
v
enem
skoku
so
prehiteli
arabce
za
celo
svojo
dolgost
.
Tedaj
je
vzbuknilo
med
zelenimi
in
zagrmelo
med
višnjevimi
.
Zeleni
so
zmagalno
klicali
:
»
Bij
,
goni
,
tolci
,
naprej
,
naprej
!
«
Višnjevi
so
tolkli
in
cepetali
nad
Gotom
:
»
Pusti
vajeti
,
udari
z
bičem
!
Nalašč
noče
,
ubijte
ga
!
Smrt
mu
!
«
Gotu
pa
so
se
vedno
bolj
valovile
mišice
na
rokah
,
vajeti
so
bile
napete
ko
struna
,
visel
je
preko
voza
,
konji
so
ga
vlekli
z
vajetmi
,
ki
jih
je
imel
privezane
krog
pasa
.
Razdalja
med
kapadočani
in
arabci
se
je
podaljšala
še
za
korak
.
Gotov
hrbet
se
je
upognil
v
groznem
naporu
,
konji
so
besneli
,
ljudstvo
je
čakalo
,
da
zdaj
zdaj
omaga
,
da
izgubi
zavest
,
da
se
zvrne
pod
konje
in
zaigra
strašno
igro
.
Bližala
sta
se
v
sedmem
krogoteku
meti
.
Še
enkrat
,
poslednjič
.
Prav
kratko
pred
ovinkom
se
Got
nagne
.
Od
stranke
višnjevih
se
dvigne
krik
groze
.
Tisoči
so
se
zagrabili
za
glavo
in
si
pulili
lase
.
Vse
izgubljeno
!
Zatisnili
so
si
oči
.
Zeleni
pa
so
zdivjali
od
veselja
,
metali
vence
proti
konjem
in
kričali
:
Zmaga
,
zmaga
!
A
tedaj
se
zabliska
prav
na
ovinku
Gotu
nož
v
rokàh
.
Prerezal
je
vajeti
.
Sproščeni
arabci
so
zdivjali
.
Kar
padli
so
proti
ovinku
,
zadeli
kapadočane
in
jih
odbili
na
stran
,
vtem
je
počil
prvič
Gotov
bič
,
še
trenutek
,
dva
,
trije
udarci
,
Teodora
je
zmagala
.
—
Ozračje
se
je
streslo
od
vzklikov
nad
hipodromom
,
da
je
onemelo
šumenje
morja
in
valov
,
in
sonce
ni
zatemnelo
od
cvetja
,
ki
se
je
vsulo
v
areno
na
čast
zmagovalki
Teodori
,
veliki
despojni
.
Carica
se
je
smehljala
in
pila
iz
čaše
slavohlepja
.
Signali
so
zadoneli
in
klicarji
so
na
vseh
krajih
naznanjali
uro
odmora
in
pogoščenje
velike
despojne
,
zmagovalke
.
Katisma
se
je
izpraznila
,
dvor
je
odšel
po
hodniku
v
palačo
,
ki
je
stala
tik
za
hipodromom
.
Azbad
je
spremljal
Ireno
.
»
Svet
še
ni
nosil
carice
,
kot
je
despojna
!
«
»
Njena
vsemogočnost
zmaguje
povsod
!
«
»
Irena
,
tvoje
lice
je
kakor
zarja
!
Ti
ljubiš
zmagovalce
.
«
»
Jaz
ljubim
junake
!
Moj
oče
je
bil
in
živel
kot
junak
in
padel
kot
junak
!
In
moj
stric
je
junak
!
Trdnjava
Toperos
je
varna
,
odkar
jo
brani
on
!
«
»
Oj
,
Irena
,
tvoje
besede
so
,
kakor
bi
govoril
prerok
,
in
tvoj
glas
je
Davidova
harpa
!
Vsa
si
naša
,
hčerka
bizantska
!
Še
kaplje
krvi
ni
ne
v
tvojem
rožnatem
telesu
ne
v
tvoji
duši
,
ki
bi
jo
bila
prejela
od
matere
barbarskega
rodu
!
«
»
Rod
moje
matere
je
rod
slavnih
starešin
onstran
Donave
.
«
»
A
vendar
so
barbari
.
«
»
Pa
v
Kristu
bratje
.
«
»
Tudi
Krist
ni
poslal
apostolov
barbarom
.
Rimu
je
dal
luč
!
«
»
Pa
je
le
rekel
:
Učite
vse
narode
.
«
»
Pustiva
evangelij
,
Irena
.
Naj
se
pravdajo
menihi
.
Irena
,
ti
ljubiš
zmago
–
in
zmagovalce
!
«
»
Ljubim
junake
zmagovalce
!
«
»
In
če
zmaga
Azpad
vse
lokostrelce
,
Irena
,
ali
ga
boš
ljubila
?
«
Deklici
zagori
lice
v
krvi
,
a
hipoma
pobledi
.
»
Irena
,
ljubila
ga
boš
,
reci
,
povej
!
Uril
sem
se
in
se
postil
,
hodil
sem
zgodaj
spat
,
vse
zate
,
da
me
venča
hipodrom
,
da
me
nagradi
cesar
,
in
vse
vence
in
vso
nagrado
in
carsko
milost
položim
k
tvojim
nogam
,
Irena
.
Povej
,
ali
boš
ljubila
Azbada
?
«
»
Ljubila
bom
junaka
zmagovalca
.
«
Ustnice
so
se
ji
tresle
.
Prišli
so
v
palačo
.
Ločila
sta
se
.
Justinijan
je
šel
s
Teodoro
v
slonokoščeni
dvorec
.
Ko
sta
bila
sama
,
je
objel
kronani
despot
zemlje
svojo
ženo
,
hčerko
medvedjega
hlapca
,
javno
hotnico
Aleksandrije
,
Damaska
in
Bizanca
,
ter
ji
v
solzah
šepetal
:
»
Ti
mogočna
,
ti
zmagovalka
,
edina
,
najsvetejša
,
najdražja
in
najzvestejša
svojemu
carju
.
«
»
Justinijan
,
hočem
,
da
so
poslej
odprta
vsa
vrata
v
palači
Epafroditu
,
da
sije
nanj
vsa
tvoja
milost
.
On
mi
je
podaril
konje
!
«
»
Ti
si
velela
–
ti
mogočna
.
Zgodilo
se
je
!
«
Teodora
je
takoj
odposlala
v
cirkus
dvornega
tajnika
,
ki
je
nesel
Epafroditu
prstan
in
z
njim
pergament
s
podpisom
Justinijana
.
In
ko
se
je
tajnik
vrnil
,
je
oznanil
,
da
siplje
Epafrodit
v
areno
s
periščem
zlate
statére
in
spodbuja
pretepajočo
se
množico
,
naj
vzklika
:
»
Mnoga
leta
despojni
!
«
Ko
se
je
dvor
okrepčeval
,
so
klicarji
oznanjali
v
cirkusu
,
da
vabi
despot
zemlje
in
morja
vse
narode
v
tekmo
z
lokom
.
Sredi
spine
so
postavili
drog
.
Na
vrhu
so
priklenili
na
srebrno
verižico
velikega
kragulja
.
Upravda
je
določil
za
tistega
,
ki
ga
ustreli
na
bežečem
konju
,
službo
med
palatinci
in
visoko
odliko
.
Lokostrelci
so
odločili
zmago
Belizarju
,
zato
naj
bo
plačan
in
slavljen
lok
.
Epafrodit
je
poslal
Melhiora
do
Radovana
in
Iztoka
.
Naročil
je
,
da
mora
Iztok
tekmovati
.
Stavil
je
nanj
že
visoke
vsote
.
Priigral
je
pri
dirki
silo
denarja
in
stava
mu
je
bila
zabava
.
Vse
je
stavilo
na
Azbada
,
ki
je
slovel
za
najboljšega
lokostrelca
.
Epafrodit
jim
je
nalašč
kljuboval
in
stavil
na
svojega
gosta
Iztoka
.
Radovan
se
je
že
opil
.
Kričal
je
in
prepeval
pa
držal
neprenehoma
vrč
v
rokah
.
»
Moj
sinko
,
hej
,
moj
sinko
,
s
kamnom
ubiješ
tega
ptiča
,
mižé
,
opolnoči
–
hej
,
moj
sinko
!
Pij
,
Iztok
,
pij
,
pijan
ga
zadeneš
.
«
Smejali
in
krohotali
so
se
vsi
razni
bojevniki
,
ki
so
se
zbrali
pod
katismo
,
da
bi
se
udeležili
tekme
.
Iztok
se
ni
smejal
.
Zanimal
ga
je
hipodrom
.
Njegove
ustnice
so
bile
vroče
,
pa
se
ni
dotaknil
pijače
.
Videl
je
Upravdo
,
videl
Teodoro
,
blesk
in
sijaj
,
razsipanje
,
divje
tolpe
in
mehkužne
Bizantince
.
In
pomislil
je
na
svojo
moč
,
pomislil
na
svoj
narod
in
na
vse
narode
,
ki
jih
kuje
v
verige
to
mesto
.
In
sramoval
se
je
,
da
zmagujejo
narode
taki
cesarji
,
da
jim
vlada
táko
mehkužno
mesto
.
In
rotil
se
je
na
Peruna
,
če
ostane
živ
,
da
ne
bo
Bizanc
nikdar
vkoval
v
verige
svobodnih
Slovenov
.
Dolgo
so
bučale
trombe
,
preden
so
prebučale
hrup
in
krik
v
hipodromu
.
Justinijan
se
je
vračal
z
dvorom
.
Teodori
zmagovalki
je
dal
belo
rutico
,
da
bi
dala
znamenje
za
začetek
tekme
ona
.
Strelcem
so
bili
na
voljo
konji
iz
carskega
hleva
.
Drug
za
drugim
so
dirjali
krog
mete
,
streljáli
v
kragulja
,
puščice
so
predirale
škrlatno
streho
,
pa
kragulj
je
s
srepim
pogledom
motril
preganjalce
in
tekmece
.
Bočil
je
vrat
,
potrepaval
s
perutmi
,
se
umaknil
marsikateri
strelici
,
a
ostal
nedotaknjen
.
Med
ljudstvom
se
je
razlegal
smeh
,
doneli
so
dovtipi
na
razne
strelce
,
rogali
so
se
jim
,
metali
vanje
dateljne
,
oranže
in
se
zabavali
,
kakor
bi
igrali
glupci
v
areni
.
»
Poslednji
!
«
je
zopet
sporočil
Epafrodit
po
Melhioru
.
»
Poslednji
bodi
Iztok
!
«
Vrsta
lokostrelcev
se
je
praznila
.
Mnogi
so
odstopili
,
zlasti
tisti
v
lepih
oklepih
palatinske
vojske
.
Zbali
so
se
poroge
.
Edini
Azbad
je
zdržal
.
Zbral
je
vse
moči
,
da
je
ostal
miren
.
Mislil
je
na
Ireno
,
ki
jo
je
ljubil
z
nedopovedno
strastjo
.
Danes
ji
hoče
pokloniti
slavo
zmagovalca
.
Upal
je
trdno
.
Ozrl
se
je
večkrat
na
katismo
,
toda
Irene
ni
zazrl
.
Sedela
je
skrita
,
tiha
.
Ni
se
smejala
,
ni
gledala
.
Njeno
srce
je
klečalo
pred
oltarjem
in
prosilo
Krista
,
naj
ji
prizanese
,
naj
Azbad
ne
zmaga
.
Le
nekaj
tekmecev
je
še
čakalo
.
Tedaj
Azbad
ni
mogel
več
strpeti
.
Naj
se
odloči
!
Zataknil
si
je
tri
puščice
,
vzel
lok
in
zasedel
konja
,
katerega
še
nihče
drug
ni
jezdil
.
Dolge
tedne
se
je
uril
na
njem
.
Ko
se
je
pojavil
izpod
katisme
,
je
nastala
nenadoma
tihota
.
Nanj
in
zoper
njega
je
bilo
stavljeno
mnogo
denarja
.
Jezdil
je
počasi
krog
spine
,
pozdravljal
na
levo
in
desno
,
se
priklonil
pod
katismo
,
se
še
enkrat
ozrl
po
Ireni
,
zaman
.
Nato
je
zdirjal
.
Zletela
je
prva
strelica
,
kragulj
je
jezno
zapihal
.
Prijezdil
je
drugič
,
strelica
je
prhnila
tikoma
glave
,
hipodrom
ga
je
pozdravil
.
In
jezdil
je
tretjič
naokoli
.
Srce
se
mu
je
razburilo
,
roka
se
mu
je
tresla
.
Vendar
je
zbral
vse
sile
,
da
se
pomiri
.
Ustnice
so
šepetale
:
Irena
,
Irena
.
Zopet
se
je
napela
tetiva
,
zazvenela
,
puščica
je
bila
izborno
izstreljena
,
a
v
istem
trenutku
je
kragulj
zafrfotal
,
odskočil
,
kolikor
je
dala
verižica
,
in
puščica
je
zadela
ob
perut
ter
izbila
iz
nje
pero
,
ki
je
v
vrtincu
priplavalo
na
pesek
.
In
tedaj
je
nastal
vihar
.
Ves
hipodrom
se
je
razdelil
v
dva
tabora
:
polovica
je
kričala
,
da
je
Azbad
ptiča
zadel
,
polovica
je
oporekala
,
zadel
da
je
le
pero
,
ptič
še
sedi
in
jezno
gleda
za
Azbadom
.
Tisti
,
ki
so
stavili
nanj
,
so
trdili
,
da
je
stava
dobljena
,
tisti
,
ki
so
stavili
zoper
,
so
kričali
,
da
ni
.
Nastali
so
trenutki
tolikega
viharja
,
da
bi
se
bil
hipodrom
izpremenil
v
boj
tisočev
in
bi
bila
kri
preplula
areno
,
da
ni
Upravda
dal
znamenja
s
trombami
.
Kot
sodnik
in
najvišji
pravnik
je
razsodil
:
»
Azbad
je
zadel
in
ni
.
Če
ga
nihčè
ne
zmaga
,
bo
odlikovan
.
Stave
pa
stojé
;
če
ga
nihčè
ne
prekosi
,
so
stave
nanj
dobljene
,
sicer
izgubljene
!
«
Zopet
so
trombe
naznanile
novo
tekmo
.
Azbad
se
je
bal
.
Hitro
je
velel
ponuditi
velike
vsote
vsem
ostalim
tekmecem
,
da
bi
se
umaknili
.
Večina
je
denar
sprejela
,
le
Iztok
in
dva
Tračana
sta
odklonila
.
Azbad
je
šel
sam
do
njih
.
Srečalo
se
je
ponosno
oko
svobodnega
Slovena
z
lokavim
,
ničemurnim
bleskom
Bizantinca
.
Nič
ni
odgovoril
Iztok
,
govoril
je
pogled
:
»
Naprodaj
nismo
Sloveni
nikdar
!
«
In
zajezdila
sta
Tračana
,
izstrelila
,
zgrešila
.
Izvrstno
so
švigale
puščice
,
vse
tik
ob
kragulju
,
predrle
močni
škrlat
na
strehi
in
izginile
.
In
tedaj
še
eden
,
barbar
,
Sloven
.
»
Zadnji
,
«
so
trobile
troblje
.
Hipodrom
se
je
zopet
pomiril
,
vse
se
je
ozrlo
proti
katismi
.
Pojavil
se
je
Iztok
,
gologlav
,
z
bujnimi
kodri
,
v
dolgi
halji
iz
pražnja
,
ki
jo
je
prejel
od
Epafrodita
.
Med
gledalci
so
se
oglasile
opazke
.
»
Ha
,
barbar
,
v
halji
kakor
Molohov
žrec
!
Vestalka
,
ta
naj
zadene
?
Od
kod
je
?
Gost
Epafrodita
!
Baje
Sloven
!
«
Iztoku
ponudijo
loke
in
puščice
.
Napne
tetivo
pri
prvem
,
drugem
,
napne
pri
tretjem
,
trenk
–
vsak
lok
je
počil
.
Hladno
je
metal
lepo
rezljano
orožje
na
tla
.
Ljudstvo
se
je
čudilo
.
Slednjič
se
je
odločil
za
velik
,
neroden
lok
,
prav
barbarski
.
Nato
si
je
izbral
strelico
,
samo
eno
.
Ponudili
so
mu
še
dve
,
pa
je
odkimal
.
Med
ljudstvom
šepetanje
začudenja
.
Teodora
sama
se
je
nagnila
preko
katisme
.
Nato
je
šel
Iztok
sam
in
si
odbral
konja
:
krasno
divjo
živalco
,
doma
izza
Črnega
morja
.
Privel
ga
je
v
areno
.
Iztok
je
zmajal
z
glavo
,
češ
nočem
osedlanega
konja
.
Sluge
so
pristopili
in
odpeli
zapone
ter
sneli
sedlo
.
Ljudstvo
je
glasno
vzkliknilo
.
Tedaj
je
Iztok
prijel
haljo
dočlenko
in
jo
vrgel
raz
sebe
.
Krog
bokov
se
je
zableščala
bela
jagnjetina
,
ki
mu
jo
je
sešila
Ljubinica
,
in
stal
je
ob
črnem
konju
sredi
arene
svobodni
sin
,
lep
in
postaven
,
da
je
Teodora
pritisnila
brušeno
prizmo
k
očesu
in
ga
gledala
s
pohlepom
in
naslado
:
mišica
ob
mišici
,
kakor
zid
krog
Bizanca
.
Iztok
je
zataknil
strelico
za
pas
,
prijel
lok
z
levico
,
z
desnico
brzdo
in
planil
kakor
pero
na
konja
.
Spela
sta
se
,
potem
pa
zdirjala
po
areni
.
Jezdil
je
prvič
in
pogledal
kragulja
,
ljudstvo
je
zamrmralo
,
ker
ni
sprožil
.
Jezdil
je
drugič
,
strelica
še
vedno
za
pasom
,
konj
v
vedno
besnejšem
diru
.
Iztok
pa
,
kakor
bi
sedel
na
ptici
.
Ljudstvo
je
zakričalo
.
»
Streljaj
,
sproži
,
barbar
!
Za
norca
nas
ima
!
Potegnite
ga
s
konja
!
«
Iztok
ni
ne
slišal
ne
videl
.
V
njem
je
živela
samo
trdna
zavest
,
da
pred
samim
carjem
pokaže
,
kako
proži
tisti
narod
,
ki
mu
podira
Hilbudije
.
Tretjič
je
pridrevil
mimo
katisme
,
roka
je
segla
po
strelici
,
lok
se
je
dvignil
,
nastala
je
tihota
,
kakor
bi
se
zbiral
orkan
.
Iztokovo
oko
se
je
zapičilo
v
ptiča
,
kragulj
je
zapihal
in
dvignil
kremplje
.
Bizantinski
nepremagljivi
orel
se
je
stresel
pred
barbarom
.
Iztok
je
naperil
strelico
vanj
,
toda
v
istem
trenutku
je
že
švignil
s
konjem
mimo
.
Tedaj
je
hipodrom
zabučal
od
jeze
kakor
silen
grom
.
Gledalci
,
ogorčeni
,
ker
še
ob
tretjem
pojezdu
ni
sprožil
,
so
usuli
nanj
kletve
in
psovke
,
ploha
razhojenih
ostankov
sadja
je
pljusknila
v
areno
,
nekateri
so
snemali
sandale
in
jih
metali
za
njim
,
drugi
so
potegnili
nože
izza
pasa
in
mu
pretili
.
A
tedaj
se
je
Iztok
v
hipu
okrenil
na
konju
–
bil
je
že
blizu
mete
–
puščica
je
švistnila
in
predrla
kragulja
s
tako
silo
,
da
se
je
utrgala
verižica
,
in
ptič
je
padel
s
prebodenim
srcem
pred
katismo
v
areno
.
Zabesneli
vihar
jeze
se
je
prelil
v
navdušenje
,
da
se
je
tresel
v
temelju
silni
cirkus
.
Iz
lož
je
deževalo
lovora
,
dvorjanke
so
posule
zmagovalca
z
ruticami
,
pretkanimi
z
zlatom
,
in
Irena
je
s
plamenečim
veseljem
na
licih
šepetala
:
»
Hvala
tebi
,
Kriste
,
a
tebi
,
sin
naroda
moje
rodnice
–
poljub
!
«
Valovi
v
Bosporu
so
tiho
šepetali
.
Na
njih
je
dremalo
brodovje
,
sanjale
so
dolgokljune
jadrnice
,
sanjale
redke
straže
na
krovih
.
Velike
ceste
morja
in
suhe
zemlje
so
napeljale
vso
kri
razburkanega
življenja
v
srce
Bizanca
–
v
hipodrom
in
na
prostrane
trge
.
Zvezde
so
mirno
gorele
,
ponižalo
se
je
vzhodno
nebo
in
spustilo
radovedna
zlata
očesca
blizu
razkošne
zemlje
,
da
so
gledala
valove
ljudske
radosti
,
da
so
se
smehljala
kriku
in
viku
,
ki
sta
se
točila
v
dan
slavja
pod
sinji
nočni
baldahin
.
Iztok
je
slonel
na
mehki
travi
.
Z
visokega
odstavka
v
Epafroditovem
vrtu
je
gledal
na
morje
,
iz
katerega
je
odsevalo
nebo
.
Ob
njem
je
dehtela
reseda
,
nad
njim
so
cveli
lovori
.
Venčan
s
častjo
,
pozdravljen
od
jezera
vzklikov
,
in
vendar
v
tem
trenutku
nesrečen
.
Kaj
bi
dal
,
ko
bi
šumela
nad
njegovo
glavo
lipa
,
ko
bi
se
mu
pod
nogami
razprostiralo
belo
morje
Svarunovih
čred
?
Ko
bi
slonel
sedajle
na
okopih
gradišča
,
ob
njem
oče
,
krog
njega
deklice
,
in
bi
jim
pravil
o
Bizancu
,
o
zmagi
v
dirkališču
,
o
sijaju
in
blesku
!
Mladci
bi
ga
poslušali
,
njegovi
junaški
tovariši
,
katerim
bi
opisal
mehkužnega
vraga
,
povedal
o
sramoti
,
ki
jo
pripravlja
Bizanc
premaganim
junakom
,
o
,
mladci
bi
šli
in
nesli
v
srcih
njegovo
povest
ter
se
razlili
od
doma
do
doma
Slovenov
in
oznanjevali
boj
za
svobodo
,
boj
zatiralcem
,
ki
jim
zaslanjajo
pot
čez
Donavo
.
In
pomislil
je
Iztok
,
kaj
če
so
se
sprli
Antje
in
Sloveni
?
Morda
ne
udarijo
na
pomlad
preko
Donave
na
jug
?
Izdero
kopja
,
zgrabijo
sekire
in
logi
bodo
pili
kri
,
ki
bo
tekla
iz
ran
,
zadanih
od
bratov
.
Ob
tej
misli
se
je
zgrozil
.
Skočil
bi
v
hlev
,
izbral
najboljšega
konja
in
bežal
domov
.
Toda
njegovi
načrti
?
Bogovi
vodijo
korake
ljudi
.
Svetovit
sam
mu
je
privel
na
pot
Epafrodita
,
Perun
je
pognal
strelico
v
kragulja
–
in
mu
odprl
vrata
,
da
bi
pogledal
sovražniku
v
dušo
,
da
bi
mu
služil
in
s
tem
koristil
domu
.
Ne
,
sedaj
ne
sme
domov
,
sedaj
še
ne
.
Pojde
,
ali
tedaj
ponese
s
seboj
vso
umetnost
vojske
,
ki
jo
ukrade
Bizancu
in
pokloni
svojemu
rodu
.
Na
dvorišču
Epafroditove
vile
so
zalajali
psi
.
Toda
hitro
so
umolknili
in
tiho
,
dobrikajoče
se
cviljenj
je
naznanjalo
,
da
se
je
vrnil
gospodar
.
Prinesli
so
Epafrodita
s
Teodozijevega
trga
,
kjer
je
pod
marmornimi
arkadami
poveseljačil
do
polnoči
in
kockal
za
cele
stolpe
zlatih
»
bizantincev
«
.
Fortuna
ga
je
poljubila
,
odkar
je
sprejel
Iztoka
,
kakor
je
Putifarja
,
ko
je
dobil
Jožefa
v
hišo
.
Tako
se
je
hvalil
in
šalil
sredi
bogatih
patricijev
,
ko
je
Melhior
stresal
zlate
stolpiče
v
usnjene
vreče
.
Vrnil
se
je
torej
Epafrodit
izredno
dobre
volje
.
V
nedrju
je
imel
spravljen
prstan
Teodorin
in
pergament
od
cesarja
,
v
vrečah
kupe
zlata
in
zadolžnic
,
da
lahko
takoj
jutri
proda
nekaterim
uglednim
patricijem
lepe
hiše
,
ko
bi
hotel
poterjati
.
V
živahni
radosti
so
se
lesketale
Grku
oči
.
Denar
in
carska
milost
!
Sedaj
svobodno
trguje
in
tudi
ukani
lahko
kogar
koli
.
Upravda
ga
ne
obsodi
.
Velel
je
Melhioru
,
naj
da
vsem
sužnjem
najboljšega
vina
,
slaščic
in
sadja
,
rib
in
ostrig
,
kar
premorejo
shrambe
.
Nato
je
vprašal
,
ali
sta
se
Slovena
že
vrnila
.
Z
Iztokom
da
mora
takoj
govoriti
,
če
ga
ni
,
naj
ga
poiščejo
.
Vratar
je
naznanil
,
da
se
je
Iztok
že
davno
vrnil
.
Melhior
je
šel
sam
ponj
in
Epafrodit
je
velel
,
naj
ga
privede
v
dvorano
,
kjer
sprejema
odlične
goste
.
Ko
je
Iztok
vstopil
,
si
ni
upal
od
vrat
.
Na
treh
zlatih
svetilnikih
so
plapolale
iskrive
luči
in
razsvetljevale
neizmerno
bogastvo
.
Kjer
ni
zasegla
na
tlaku
preproga
iz
Bagdada
,
tam
so
se
bleščali
pisani
kamenčki
dragocenega
mozaika
.
S
sten
je
odseval
marmor
,
posut
s
smaragdi
,
hrizoliti
in
oniksom
.
Nizki
stolčki
so
sloneli
na
slonokoščenih
nožicah
,
zlate
niti
so
se
utrinjale
po
tkaninah
,
tuje
,
Iztoku
neznano
krzno
je
božalo
mehke
sandale
Epafroditu
.
Tri
gracije
so
iztegale
pred
njim
roké
in
držale
s
tankimi
prsti
pisano
školjko
,
v
kateri
je
bila
zlata
kupa
,
napolnjena
z
grškim
vinom
.
»
Sedi
,
Iztoče
!
«
Epafrodit
ga
je
povabil
k
sebi
.
Govoril
je
gladko
narečje
Tračanov
in
vpletal
vmes
mnogo
slovenskih
besed
,
tako
da
ga
je
Iztok
zlahka
umel
.
Sin
Svarunov
se
je
boječe
približal
in
sédel
na
krzno
k
nogam
bogatega
Epafrodita
.
Grk
se
mu
je
dobrovoljno
nasmejal
in
vtaknil
suhe
prste
v
njegove
bujne
kodre
.
Namignil
je
.
Zamorec
je
prinesel
še
eno
čašo
grške
starine
.
»
Vzemi
,
sin
Slovenov
,
izpij
na
slavo
Krista
,
ki
je
dober
tudi
tebi
!
«
»
Svetovit
me
je
spremljal
,
Perun
vodi
moje
strelice
!
Ne
poznam
tvojega
Krista
!
«
»
Spoznaš
ga
!
—
Pij
v
zahvalo
bogovom
!
«
Izpraznila
sta
kupi
.
»
Iztok
,
ti
si
me
otel
Tunjušu
!
Dolgujem
ti
zahvalo
in
plačilo
!
«
»
Tunjuš
je
malopridnik
!
Vsak
Sloven
bi
moral
storiti
isto
.
Mi
ne
ropamo
mirnih
potnikov
.
«
»
To
je
hvale
vredno
,
Iztok
.
Toda
moj
dolg
je
velik
.
«
»
Plačal
si
že
,
gospod
!
Sprejel
si
mene
in
očka
.
Dobro
si
plačal
!
«
»
Nisem
,
Sloven
.
Sprejel
sem
vaju
,
a
nakopal
sem
si
še
drug
dolg
.
Ti
si
zmagal
.
Danes
te
proslavlja
Bizanc
.
Zmagalca
Belizarja
so
pozabili
in
več
se
govori
o
tebi
kakor
o
carju
.
In
ti
si
zmagal
kot
moj
gost
.
Tvoja
čast
–
moja
čast
!
Kaj
želiš
?
«
»
Naučil
bi
se
rad
vojske
po
bizantinsko
.
Potem
bi
se
vrnil
domov
!
«
»
Vojske
?
Torej
nisi
pevec
?
«
Epafrodit
se
je
začudil
.
Iztok
mu
je
gledal
mirno
v
lice
.
»
Pevec
,
ker
hoče
očka
.
Ali
rad
bi
vojeval
.
Veseli
me
meč
ali
kopje
.
«
»
Dobro
govoriš
,
sin
Slovenov
!
Tvoje
roke
je
škoda
za
strune
.
Poslušaj
!
Upravda
je
določil
vojaško
čast
v
palatinski
četi
za
zmagovalca
.
Ti
jo
dobiš
.
Jutri
boš
moral
z
menoj
na
dvor
.
Sama
Teodora
te
želi
videti
.
Dober
vojak
boš
.
Da
si
barbar
in
moliš
bogove
,
nič
ne
de
.
Spoznaš
Krista
in
ga
vzljubiš
.
Naučiš
se
vojne
in
se
proslaviš
–
tvoje
barbarsko
ime
bo
pozabljeno
.
Sam
Upravda
nima
očetov
,
ki
bi
bili
rojeni
v
bagru
,
in
despojna
je
hči
hlapca
.
Zato
ljubita
barbare
,
če
so
prida
.
In
ti
si
,
Iztok
!
Toda
pomisli
,
če
ne
sprejmeš
službe
,
moraš
še
nocoj
iz
mesta
;
sicer
je
po
tebi
.
Dam
ti
konja
in
denarja
,
da
ubežiš
.
Torej
voli
!
«
»
Volil
sem
,
gospod
!
Jutri
pojdem
v
vojake
!
«
»
In
očka
?
«
»
Ostane
pri
tebi
ali
se
vrne
domov
,
kakor
mu
ljubo
!
«
»
Dobro
.
Še
nekaj
.
Ali
si
zadovoljen
,
da
ostaneš
pri
meni
?
Odličnemu
vojaku
je
treba
znanja
.
Dam
ti
učitelja
,
ki
te
izuri
v
pismu
in
jeziku
.
V
jutrih
boš
hodil
na
vežbališče
,
popoldne
se
boš
učil
znanosti
!
«
»
Kako
si
dober
,
gospod
!
«
»
Pojdi
!
Jutri
te
spremim
na
dvor
!
«
Ko
sta
se
ločila
,
je
gledal
Grk
za
Iztokom
.
Lokave
oči
so
se
pasle
na
junaških
plečih
mladega
Slovena
.
»
To
da
je
godec
?
Pevec
?
Na
Herkula
,
če
ni
ta
pomagal
ugonobiti
Hilbudija
?
Molči
in
bo
molčal
.
A
njegov
očka
je
klepetav
.
Napije
se
in
ga
izda
.
Tedaj
zlo
za
mladeniča
.
Upravda
se
grozno
maščuje
.
«
Udaril
je
z
zlatim
kládivcem
na
visečo
srebrno
ploščo
.
»
Melhior
,
Sloven
naj
se
vrne
,
takoj
!
«
Oskrbnik
je
odšel
po
mladeniča
.
—
»
Žal
bi
mi
bilo
mladega
junaka
!
Zavárujem
ga
pred
kremplji
Upravde
.
«
»
Gospod
,
zgodilo
se
je
.
«
—
Iztok
je
stal
vnovič
pred
Epafroditom
.
»
Še
imam
govoriti
s
teboj
!
«
»
Govori
,
poslušam
!
«
»
Ali
boš
govoril
resnico
?
«
»
Ne
lažem
,
gospod
!
«
»
Povej
,
ali
nisi
bil
ti
med
Sloveni
,
ki
so
za
Donavo
ugonobili
Hilbudija
,
slavnega
vojskovodjo
cesarja
Upravde
?
«
»
Povedal
ti
je
očka
,
da
sva
godca
!
«
Iztok
ni
trenil
.
Vzdržal
je
prodirajoči
pogled
trgovčev
.
Lice
mu
je
zardelo
.
»
Iztok
!
«
Epafrodit
ga
je
prijel
za
roko
in
potegnil
k
sebi
.
»
Iztok
,
ali
držiš
prisego
?
«
»
Na
smrt
,
gospod
!
«
»
Tudi
jaz
!
Zato
ti
prisegam
na
Krista
,
svojega
Boga
,
da
ne
izve
iz
mojih
živih
ust
nihčè
,
kar
mi
boš
zaupal
.
Vprašam
te
,
ker
te
ljubim
in
se
bojim
zate
.
Povej
mi
,
prisezi
mi
na
bogove
,
ali
si
se
vojskoval
zoper
Hilbudija
ali
se
nisi
?
«
Iztok
je
molčal
.
Njegove
ustnice
so
bile
stisnjene
,
oko
mu
je
žarelo
,
glava
se
je
ponosno
dvignila
.
Slovesno
je
odgovoril
:
»
Kdo
je
vreden
sin
svojega
naroda
,
da
bi
ne
napel
tetive
v
pogubo
sovražniku
?
«
»
Torej
si
se
.
A
vedi
,
če
se
vzbudi
sumnja
,
gorjé
si
ga
tebi
!
«
»
Ne
izve
se
!
«
»
Hagija
Sofija
naj
váruje
tvoje
besede
in
besede
tvojega
očeta
.
Epafrodit
bo
čuval
nad
teboj
!
«
Ko
je
Iztok
prišel
v
svoj
stan
,
se
je
pravkar
vrnil
Radovan
.
Na
platneni
halji
so
se
sledile
kaplje
črnega
vina
.
Obstal
je
pred
Iztokom
,
zgrabil
z
obema
rokama
sive
lase
,
oči
so
se
mu
vrtele
,
kakor
bi
poblaznel
.
»
Iztoče
,
Iztoče
!
Vsi
volkodlaki
naj
ga
srečajo
in
raztrgajo
!
Morana
naj
počiva
sedem
let
in
mori
njega
!
Iz
njegove
pasje
čeljusti
naj
napravijo
sršeni
gnezdo
,
mravlje
naj
mu
razgrizejo
jezik
!
Iztoče
,
ali
nisem
rekel
,
da
je
kravjerepnik
!
Ali
nisem
rekel
?
Najmočnejši
hudič
,
ki
se
ga
boji
sam
Upravda
,
naj
mu
zadrgne
rep
okrog
vratu
in
naj
ga
zadavi
!
Iztoče
,
Iztoče
!
«
Radovan
je
zakolebal
in
se
zvrnil
na
preprogo
ter
klel
in
vzdihal
na
ležišču
.
Iztok
je
gledal
in
poslušal
.
Ni
razumel
starca
.
»
Očka
,
koga
naj
Morana
?
Kaj
ti
je
?
Kdo
ti
je
storil
žalost
?
Povej
!
Nož
imam
!
Nadenj
grem
!
Samo
reci
!
«
»
Hotel
si
nádenj
,
pa
te
nisem
pustil
.
Oj
,
mene
bedaka
!
«
Udaril
se
je
po
čelu
.
»
Nádenj
sem
hotel
?
Kdaj
?
Nad
koga
?
«
»
Ali
ti
nisem
rekel
,
da
je
malopridnik
,
da
je
snetnjav
pes
.
Reci
,
če
nisem
rekel
?
«
»
Kdo
,
očka
?
Ti
si
bolan
!
«
»
Pa
kako
!
Táko
vino
piti
,
zastonj
,
do
sita
,
pa
izve
človek
bridko
reč
in
zboli
na
smrt
.
Oj
,
krvoses
!
«
Iztok
je
sédel
k
Radovanu
in
mu
gladil
razpaljeno
čelo
.
»
Vode
mi
daj
!
«
Pil
je
z
veliko
žejo
!
Nato
se
je
nekoliko
pomiril
.
»
Iztok
,
kaj
sem
izvedel
,
zdajle
,
ko
sem
se
namenil
domov
,
da
bi
mirno
počil
od
trpljenja
.
«
»
No
,
povej
,
Radovane
!
Zadelo
te
je
zlo
!
«
»
Slovene
sem
dobil
,
izza
Donave
,
poštene
Slovene
.
In
so
povedali
,
da
je
Tunjuš
–
tri
sto
besov
je
v
njegovi
čapki
–
požgal
Hilbudijev
most
čez
Donavo
in
se
napotil
k
Antom
.
Vojsko
zakuri
,
vojsko
,
veruj
mi
,
Iztok
!
Da
bi
mu
Jagababa
izpila
oči
!
Oh
,
zakaj
ga
nisi
?
Bedak
jaz
,
da
sem
ti
branil
.
«
»
Očka
,
ne
toži
!
Nisem
ga
,
a
pride
čas
,
ko
mi
ga
dá
Perun
v
roke
!
«
»
Kakor
kragulja
v
hipodromu
naj
ga
prebode
tvoja
strelica
!
Zato
pa
morava
sedaj
hitro
domov
.
Kdo
bo
vodil
mladce
?
«
»
Očka
,
jaz
ne
morem
!
«
»
Ne
moreš
?
Zlo
za
sina
,
ki
tako
odgovarja
očetu
!
Svarun
umre
,
Sloveni
ne
zmorejo
zoper
Ante
in
namesto
gradišča
dobiš
krtovo
gomilo
in
namesto
sestre
Ljubinice
ženo
garjavega
kozarja
!
Žalost
tebi
,
Iztoče
!
«
»
Svarun
ne
umre
in
Rado
,
sin
velmožnega
Bojana
,
starega
bojevnika
,
vé
,
čemu
nosi
lok
,
vé
,
kako
se
bori
tisti
,
ki
ljubi
Svarunovo
hčer
.
Perun
bo
z
njim
in
Rojenice
bodo
čuvale
Ljubinico
.
Jaz
ostanem
,
očka
,
in
ko
se
naučim
vojske
–
«
»
Ti
ostaneš
in
ko
se
naučiš
vojske
...
Prav
...
Ostani
!
Le
ostani
...
Jaz
pojdem
in
sporočim
Svarunu
,
kako
ga
ljubi
sin
.
«
Jezen
se
je
obrnil
Radovan
v
belo
steno
.
Od
bedenja
in
vina
so
mu
bile
trepalnice
težke
.
Zaklopil
je
oči
in
že
v
polsnu
godrnjal
nerazumljive
kletve
na
glavo
in
življenje
Hunu
.
Drugo
jutro
je
v
Epafroditovi
hiši
že
zarana
vse
mrgolelo
sužnjev
in
skopljencev
.
Melhior
ni
zatisnil
očesa
.
Pazil
je
na
služinčad
,
da
se
ni
opila
.
Bolj
ga
je
skrbel
obisk
pri
carju
kakor
najbolj
obložena
ladja
njegovega
gospoda
sredi
razljučenega
morja
.
Epafrodit
je
zahteval
najsijajnejše
spremstvo
.
To
je
brez
skrbi
smel
edino
bogataš
in
patricij
,
ki
je
imel
doma
varno
spravljen
caričin
prstan
in
despotov
pergament
.
Zadišala
je
narda
po
vili
,
skopljenci
so
drgnili
v
kopeli
Epafroditovo
suho
telo
z
najdražjimi
mazili
iz
Egipta
in
Perzije
.
Redke
lase
so
mu
skodrali
in
posuli
vanje
zlatega
prahu
.
Tunika
je
bila
iz
težke
svile
.
Vanjo
so
uvezle
najspretnejše
vezilje
iz
zlatih
nitk
lotos
in
palmo
,
grmičke
mirt
,
pave
in
galebe
.
Krog
rame
si
je
ogrnil
dolg
plašč
,
hlamis
,
tudi
iz
svile
.
Sam
Melhior
mu
ga
je
spel
na
desni
rami
z
veliko
zlato
zapono
v
obliki
grškega
križa
.
Na
križišču
zapone
je
gorel
démant
,
na
konceh
so
zeleneli
veliki
smaragdi
.
Tudi
Iztok
je
moral
v
kopel
.
Tudi
njegove
bujne
kodre
so
posuli
z
dehtečim
prahom
in
ga
odeli
v
svileno
haljico
,
nalašč
sešito
,
kakor
so
jo
nosili
Sloveni
iz
pražnja
.
Vse
dopoldne
so
se
pregibale
roke
sužnjev
in
suženj
.
Na
ulici
se
je
zbrala
tolpa
vogelnih
postajačev
,
klicarjev
in
hvalivcev
Epafroditovih
vrlin
.
Melhior
jim
je
razdelil
polna
perišča
obolov
,
jim
postregel
z
vinom
in
sadjem
.
Krog
poldneva
so
se
odprla
vrata
.
Cel
sprevod
Epafroditovih
tkalcev
je
začenjal
pohod
.
Za
njimi
je
šla
črna
truma
kuharjev
,
nato
brez
števila
bogato
oblečenih
sužnjev
.
Z
vzklikanjem
so
se
pomešali
mednje
postopači
in
kričavi
berači
ter
razglašali
slavo
Epafrodita
,
ljubljenca
Upravde
.
Za
vsemi
je
šla
tolpa
skopljencev
in
dve
nosilnici
:
v
prvi
,
preprosti
,
je
sedel
Iztok
,
v
drugi
,
iz
najdražje
svile
in
razkošno
pozlačeni
,
Epafrodit
.
Po
cestah
in
trgih
se
je
zgrinjala
množica
.
Ves
klečeplazni
Bizanc
je
že
vedel
,
kako
je
odlikovan
Epafrodit
.
Tisoči
so
ga
preklinjali
s
kletvami
,
ki
jim
jih
je
narekovala
bleda
zavist
.
Ko
pa
se
je
približal
,
so
se
mu
klanjali
in
mu
navdušeno
klicali
ter
ga
obsipali
z
najčastnejšimi
naslovi
.
Epafrodit
je
vljudno
odzdravljal
.
A
v
njegovih
svetlikajočih
se
drobnih
očeh
je
bilo
veliko
poroge
in
večni
klic
:
Lažniki
!
Hinavci
!
Nesramneži
!
Velikaši
so
slavili
Epafrodita
,
narod
je
veličal
Iztoka
.
Iz
ostankov
zelenja
po
stenah
,
ki
so
bile
okrašene
za
triumf
,
so
trgali
vejice
lovora
in
jih
metali
v
Iztokovo
nosilnico
.
Iztegovali
so
za
njim
roke
,
jih
dvigali
,
kakor
bi
prožili
tetive
,
pa
udarjali
v
plosk
in
navdušene
vzklike
.
Pred
bronastimi
vrati
se
je
spremstvo
razdelilo
in
se
umaknilo
na
desno
in
levo
.
Palatinski
vojaki
v
bleščeči
opravi
so
pozdravili
,
težka
vrata
so
se
odprla
in
nosilnici
sta
izginili
v
Justinijanovi
palači
.
Dvorni
sužnji
so
poljubljali
trgovcu
roko
.
Nosilnici
sta
obstali
pred
marmorno
arkado
.
Izstopila
sta
.
Naznanili
so
jima
,
da
bo
sprejem
v
Orlovi
dvorani
.
Vedli
so
ju
skozi
labirint
poslopij
,
dvorov
in
sob
,
dokler
niso
prišli
v
čakalnico
pred
Orlovo
dvorano
.
Mnogo
dostojánstvenikov
,
senatorjev
,
mladih
dvornih
patricijev
,
diakoni
in
duhovniki
,
vse
je
klečeplazilo
v
čakalnici
in
čakalo
dolge
ure
,
premnogi
kar
dneve
,
tedne
in
mesece
,
da
se
jim
je
ponudila
prilika
,
pasti
v
prah
pred
božanskim
despotom
in
poljubiti
Teodori
nogo
.
Ko
sta
se
pojavila
Iztok
in
Epafrodit
,
se
je
dvignil
roj
dehtečih
dvornih
prilizovalcev
in
ju
pozdravljal
z
vznesenimi
čestitkami
in
najponižnejšimi
pokloni
:
vsa
ista
igra
,
polna
zavisti
in
laži
,
pred
vrati
carja
kakor
spodaj
na
široki
ulici
.
Ni
utegnil
Epafrodit
,
da
bi
vse
dostojno
zahvalil
.
V
prozorno
tančico
zavit
skopljenec
je
odgrnil
težko
zaveso
,
dvorni
ceremoniar
je
namignil
trgovcu
.
Vstopila
sta
.
Pred
njima
se
je
zableščala
dvorana
,
da
se
je
zmedel
za
trenutek
sam
bogati
Epafrodit
.
Sámo
zlato
in
srebro
,
ob
bleščečih
stenah
dragocene
trofeje
,
uplenjene
zmaganim
kraljem
.
Zadaj
velikanski
zlat
rimski
orel
z
razprostrtimi
perutmi
.
Pod
njim
na
bagrenem
prestolu
Justinijan
,
slok
in
suh
,
v
težkem
škrlatu
,
ob
njegovi
strani
Teodora
,
ovenčana
z
diademom
.
Preko
škrlatne
tunike
,
v
katere
rob
so
bili
uvezeni
sveti
Trije
kralji
z
zlatimi
frigijskimi
kapami
na
glavi
,
je
imela
težek
palij
,
plašč
,
ves
posut
z
žlahtnimi
kamni
.
Krog
nje
zbor
dvorjanic
,
krog
carja
vrsta
dvornih
ljubljencev
.
Epafrodit
in
Iztok
sta
od
daleč
pokleknila
,
se
drsala
po
kolenih
proti
carju
in
legla
pred
njim
po
dolgem
na
obraz
.
Iztok
bi
bil
zaškripal
z
zobmi
in
planil
pokonci
ter
zadavil
tega
tirana
,
tako
ga
je
peklo
,
svobodnega
sina
prostih
dobrav
,
to
grozno
,
hinavsko
ponižanje
.
»
Pred
teboj
v
prahu
prosita
milosti
božanskega
despota
najnevrednejša
hlapca
,
«
je
izpregovoril
Epafrodit
.
Izvršeno
je
bilo
počaščenje
.
Upravda
je
dal
znamenje
,
da
sta
vstala
.
Teodorini
pogledi
so
žareli
bolj
kakor
dragulji
v
kroni
in
se
pasli
na
Iztoku
.
Dvignila
se
je
vsa
njena
preteklost
,
ko
je
še
brodila
po
blatu
,
ko
je
zamamljala
na
igralskem
odru
s
prelestno
lepoto
in
živela
v
razkošnih
orgijah
.
Odložila
bi
bila
krono
,
slekla
škrlat
,
da
bi
zamamila
tega
Slovena
in
si
ogrela
na
teh
junaških
prsih
vse
plamene
strasti
.
S
Teodoro
so
se
naslajale
ob
Iztoku
dvorjanice
.
Na
nasprotni
strani
je
zelenel
od
jeze
poveljnik
Azbad
.
Ni
izgrešil
pogleda
Teodore
.
Ali
to
ga
ni
bolelo
.
Iskal
je
tiste
modre
oči
,
ki
so
ga
včeraj
pogledale
pomilovalno
