»
Pri
kraji
je
tvojega
sluge
modrost
!
«
Aškerc
.
Ljubeznivi
Marcijan
je
opeval
redkev
,
Skriban
pa
oslavljal
velekrepostno
muho
;
dovzetni
Skaliger
je
segel
više
in
se
vnemal
za
gos
...
Vsi
vemo
,
da
je
redkvica
kakor
nalašč
za
vznesene
ode
;
uverjeni
smo
,
da
je
muha
ne
navadno
prikladen
predmet
pesniškemu
poletu
;
znano
nam
je
pa
tudi
,
da
je
pikantni
ptič
kapitolski
vzbujal
že
mnogemu
siromašnemu
pevcu
bogato
domišljijo
.
Koliko
več
je
torej
vreden
svojih
Skaligerjev
,
Skribanov
in
Marcijanov
korenjaški
Groga
Kozól
,
sluga
majorja
Stojana
,
»
prva
oseba
«
na
javoriškem
gradu
in
zató
v
prostih
urah
prvi
junak
teh-le
večinoma
pohlevno-poskočnih
poglavij
!
Groga
je
bil
krepke
,
precèj
visoke
in
životne
rastí
,
junaških
prsij
in
pleč
,
mogočnih
,
mišičastih
rok
.
Kolikor
tudi
je
trdil
njega
starikavi
obraz
nasprotno
,
bilo
je
Kozolu
šele
malo
nad
petintrideset
let
.
—
Dlje
časa
je
bil
premišljal
,
ali
naj
si
dela
prečo
na
desni
ali
na
levi
strani
ali
pa
kàr
sredi
glave
.
Da
bi
zadobil
prejšnji
duševni
mir
in
ne
visel
več
»
mej
dvômi
,
zmótami
«
,
odločil
se
je
jedenkrat
za
vselej
in
zavrgel
vsak
kakeršenkoli
okras
...
Glavnik
je
izgubil
zanj
malone
vso
vrednost
,
ker
je
prihajala
njega
korist
Kozolovi
glavi
,
ostriženi
čisto
na
kratko
,
čimdalje
bolj
iluzorna
.
Grogov
obraz
ni
bil
samó
daljši
,
temveč
tudi
izdatno
širši
od
drugih
.
Najglavnejši
in
zajedno
največji
prostor
je
jemal
na
njem
nos
,
malo
na
levo
zakrivljen
in
razvit
mnogo
bujneje
,
nego
bi
bilo
zadoščalo
strogim
zakonom
dovršene
lepote
.
Šopirili
so
se
na
njem
v
zapravljivem
številu
rdečkasti
ogorci
in
mozolci
,
kar
je
razlagal
Groga
evfemistiško
,
rekoč
,
da
njega
nos
poleti
večkrat
cvetè
.
Omenim
naj
tudi
,
da
ga
je
imenoval
»
bajonet
«
,
sam
Bog
vé
zakaj
.
Umevno
je
,
da
ta
nos
ni
bil
jedne
same
barve
,
kaj
še
!
Lepo
pisan
je
bil
v
finih
izpremenih
.
Vender
lahko
rečem
z
mirno
vestjó
,
da
je
imela
lila-vijoličasta
barva
na
njem
največ
posestva
,
pravice
in
glasú
.
Videč
,
kakó
je
ta
objestni
magnat
zgoraj
prevzetno
motil
harmonijo
lepote
,
umikali
so
se
globoko
užaljeni
brki
v
tožni
resignaciji
brezozirnemu
mogotcu
.
Njih
žalost
je
bila
toli
huda
in
resnična
,
da
so
celó
pozabili
vse
jedinosti
.
Nekateri
so
pač
kot
značajni
in
stanoviti
brki
štrleli
trdo
in
neizprosno
vkreber
,
na
tihem
prezirajoč
tovariše
,
viseče
nizdolu
kakor
veje
žalobne
vrbe
.
Zopet
drugi
na
levi
strani
bi
bili
na
vso
moč
radi
menjali
z
ónimi
na
desni
in
narobe
.
Takó
torej
moram
priznati
,
kolikor
tudi
se
to
žalostno
bere
,
da
je
bilo
pod
Kozolovim
»
bajonetom
«
malo
discipline
in
mnogo
separatistiškega
nagnjenja
.
Vzpričo
takega
tožnega
razmerja
se
je
grbančilo
ponižnonizko
čelo
v
vedne
skrbne
gubé
.
Le
oči
niso
delile
obče
žalosti
na
obrazu
Grogovem
;
velike
,
vodeno-modre
,
nekoliko
izbuljene
,
gledale
so
navadno
veselo
in
prijazno
v
svet
,
časih
lokavo
,
časih
bedasto
.
In
oči
so
odločile
izraz
vsemu
obrazu
,
na
katerem
si
videl
nekaj
tihokomiškega
,
dobrovoljnega
,
zvitoneumnega
.
Običajno
je
nosil
Groga
rjavkasto
opravo
;
kadar
pa
se
je
napotil
v
bližnje
mestece
Vranovo
po
pošto
ali
po
kàj
drugega
,
oblekel
se
je
vselej
črno
.
V
tej
obleki
in
s
cilindrom
se
je
kazal
najrajši
,
češ
,
da
se
takó
najbolj
imeniti
kmetskim
ljudém
.
To
opravo
si
je
izprosil
od
majorja
namesto
druge
livreje
.
Kmetski
fantje
in
dekleta
v
okolici
so
pa
komaj
dobro
opazili
to
njegovo
slabost
,
že
so
mu
vzdeli
žaljivi
priimek
»
gospodska
žalost
«
.
Očito
,
sevé
,
ga
takó
ni
klical
nikdo
,
boječ
se
njega
krepkih
pestíj
.
Groga
je
bil
pa
resnično
markanten
prikaz
.
Nehoté
te
je
silil
na
smeh
,
kadar
je
,
ves
črn
kakor
princ
Hamlet
,
takó
lepo
počasi
in
samozavestno
jadral
svojo
pot
,
tiščal
levo
upognjeno
roko
tesno
ob
bok
in
prsi
ter
mencal
v
nji
jedno
majorjevih
finih
smodek
,
z
desnico
pa
veslal
v
širih
,
častitih
kolobarjih
okolo
sebe
.
Kadar
je
defiliral
skozi
Vranovo
na
pošto
,
poln
ga
je
bil
ves
trg
.
Dolgi
krajci
črnega
fraka
so
vihrali
kakor
zastave
žalosti
na
vse
straní
in
se
veličastno
lovili
po
vetru
.
Ponosneje
ni
stopal
nì
sam
»
cesarski
Pavliha
«
Kaligula
,
izprehajajoč
se
po
Rimu
danes
kot
Jupiter
,
Neptun
,
Herkul
ali
Mart
,
jutri
celó
kot
boginja
Junona
,
Venera
ali
Dijana
.
Kar
se
tiče
Kozolovega
cilindra
,
ne
dá
se
tajiti
,
da
je
minilo
že
več
let
,
odkar
je
bil
nov.
Takrat
,
kajpada
,
bliščal
se
je
kakor
Zenova
dvorana
v
Olimpu
in
je
delal
srečnemu
Grogi
mnogo
veselja
in
častí
.
Sčasoma
pa
je
izgubil
zaradi
globokih
vtiskov
in
trpkih
izkušenj
svoj
prvotni
značaj
blagorodnega
veličanstva
in
ogromen
del
svoje
svetle
tendence
.
Vender
pa
je
bil
Kozolu
ljubši
in
dražji
od
drugih
,
ker
so
bili
ti
za
njega
glavo
—
premajhni
.
Žalostilo
je
Kozola
le
to
,
da
ga
ni
smel
vedno
nositi
,
ko
se
mu
je
podajal
vender
takó
nenavadno
lepo
!
Korakajoč
po
trgu
,
pozdravljal
je
Groga
prijazno
stare
in
mlade
znance
in
marsikoga
tudi
odlikoval
z
daljšim
ogovorom
iz
prirojene
prijaznosti
.
Zakaj
popularen
je
bil
Groga
,
da
sam
Cezar
svoje
dni
ne
takó
.
Dosedanji
njegov
životopis
podaja
le
malo
zanimljivega
.
Ubožnega
gorenjskega
kmeta
sin
,
okusil
je
zarana
vso
neusmiljeno
prozo
lirskega
kravjega
pastirja
.
Pozneje
so
ga
povišali
v
službi
;
služil
je
za
hlapca
.
Kakšno
je
bilo
zasebno
življenje
Grogovo
v
mladosti
,
o
tem
ni
bilo
navzlic
vsemu
preiskavanju
in
pozvedovanju
najti
,
dejal
bi
,
skoro
nič
gotovega
.
Le
raznovrstne
bajke
,
odlikujoče
se
po
banalni
nedokaznosti
,
in
jednako
neverjetne
pripovedke
so
razširjene
o
njem
,
takó
da
zastira
vse
»
res
gestae
«
vihravega
mladeniča
neprezorna
mitiška
temà
.
Umevno
je
,
da
bi
bil
prav
rad
dognal
kàj
natančnejšega
zlasti
o
tisti
dôbi
Kozolovega
življenja
,
ko
moškemu
nevarna
prihaja
zavêdna
lepota
ženskega
spola
.
Kakó
se
je
vêdel
Groga
v
teh
kritiških
dnevih
?
Kateri
vaški
krasotici
so
bile
posvečene
zaljubljene
njegovi
misli
in
fantovske
sanje
?
Kateri
je
nosil
mične
odpustke
?
Ali
so
bile
njene
očí
bolj
podobne
črnim
ali
modrim
?
Morda
pa
rjavim
?
—
Vse
to
so
pereča
vprašanja
!
Njih
prava
rešitev
bi
najjasneje
pokazala
njega
ukus
in
mišljenje
,
njega
značaj
in
vso
psihološko
barvo
.
Ali
ni
rekel
sam
Goethe
,
da
s
tem
najbolj
pokaže
mož
,
koliko
je
vreden
,
kakeršno
si
izbere
nevesto
?
Slišalo
se
je
sicer
marsikaj
!
Ali
...
Nekateri
so
govorili
,
da
je
imel
Groga
tisti
čas
v
sosednji
vasi
prav
zalo
ljubico
,
po
imeni
Uršo
,
da
je
pa
tej
Urši
že
za
sedem
mesecev
prelomil
zvestobo
,
ker
je
večkrat
imenovana
Urša
v
tem
vzela
multipliciranega
vdovca
s
tremi
grunti
in
štirimi
otroki
.
Zvestobo
prelomil
!
To
bi
naposled
v
tem
slučaji
na
Grogovem
mestu
storil
prav
takó
vsakdo
od
nas
,
najsi
bi
dotični
vdovec
imel
samó
tri
otroke
,
pa
štiri
grunte
.
Grogova
nezvestoba
se
mi
zdí
torej
nenavadno
upravičena
.
Podatki
pa
mi
tolikanj
imponirajo
zaradi
natančno
zaznamenovanih
številk
mesecev
,
gruntov
in
otrók
,
da
bi
tej
novici
skoro
pritegnil
,
ako
bi
mi
ne
bila
zgodovinska
dvojba
,
kot
nekaj
višjega
,
nad
vse
draga
.
Čez
in
čez
pa
me
prijetno
draži
presladko
imé
Urša
.
Groga
in
Urša
,
kakó
bi
bilo
to
lepo
!
Zlobni
jeziki
so
takrat
sicer
ugibali
,
da
se
ne
bi
prav
vedelo
,
kdo
je
prava
Urša
,
ali
Groga
ali
Urša
,
ako
bi
namreč
Groga
Uršo
vzel
v
zakon
.
Prav
krčevita
slabost
tega
žaljivega
dovtipa
pa
mi
jemlje
vse
veselje
,
da
bi
verjel
v
resničnost
ljubavnega
razmerja
med
tema
dvema
.
Ne
morem
si
pa
kàj
in
omenim
naj
,
da
bi
bila
Grogo
,
kakeršen
je
bil
,
po
mojem
mnenji
najbolj
osrečila
le
kakšna
Urša
,
taka
ali
taka
,
da
bi
bila
le
Urša
.
Druge
priče
zopet
trdijo
,
da
je
imel
Groga
kot
mladenič
celó
dve
ljubici
in
—
glej
ga
spaka
—
obe
kàr
zajedno
!
Najsi
preudarimo
,
da
je
bil
Groga
nenavadno
močan
in
trden
,
takó
da
bi
res
strahoval
za
silo
tudi
dve
ženski
,
vender
ne
moremo
verjeti
kàr
takó
,
da
bi
bil
Kozol
resnično
zmožen
take
hudobnosti
in
prepovedanega
licemerstva
.
Ta
novica
je
popolnoma
izvita
iz
trte
,
zakaj
ves
značaj
našega
junaka
kaže
očito
,
da
za
Turka
ni
imel
nadarjenosti
.
Še
zlobneje
pa
kruši
njega
fantovsko
poštenost
tretja
trditev
,
češ
,
da
je
imel
Kozol
vsake
kvatre
drugo
ljubico
in
da
navadno
še
tistega
zadnjega
meseca
ni
počakal
prav
do
konca
.
—
To
je
naravnost
laž
.
Recimo
,
da
bi
bil
Groga
že
takšen
naveličan
bonvivant
...
Ali
tega
nikakor
ne
smemo
verjeti
,
da
bi
ne
izpolnil
termina
!
Uverjen
sem
do
duše
,
da
bi
bil
Kozol
vselej
v
vsakem
slučaji
,
pozimi
ali
poleti
,
gotovo
potrpel
do
tridesetega
ali
jednointridesetega
in
da
bi
mu
»
za
jedan
časak
«
ljubeznivosti
več
ali
menj
ne
bilo
kdo
vé
koliko
.
Toliko
bi
bil
vsaj
skrbel
za
svoj
dobri
glas
,
ki
je
»
parfum
kreposti
«
,
kakor
velí
Sokrat
.
Vzpričo
vsega
tega
žalostnega
nedostatka
pravotnih
in
pristnih
podatkov
morem
,
ako
je
dovoljeno
,
le
sklepati
,
da
našega
Groge
dosihdob
sploh
še
ni
osvetlila
prečudna
danica
prve
kardinalne
ljubezni
in
da
je
ostal
po
posebni
milosti
kapricijozne
usode
srčnih
prisadov
popolnoma
prost
in
do
pike
zdrav
.
Čimdalje
bolj
se
mi
zdí
ta
sklep
utemeljen
,
da
majorjev
sluga
dosedaj
od
svojega
srca
ni
zahteval
drugega
nego
to
,
da
mu
goni
kri
po
žilah
,
ker
je
to
zdravju
zeló
potrebno
.
Nikomur
pa
nečem
usiljati
tega
mnenja
,
ker
je
preslabo
osnovano
,
nikar
da
bi
govoril
naravnost
o
dokazovalnih
razlogih
.
Jedino
njegovo
poznejše
vedenje
bi
utegnilo
nekoliko
podpirati
omenjeno
trditev
,
ako
se
sploh
smé
minulost
človekova
soditi
po
sedanjosti
.
Hipoteza
torej
,
da
Groga
svojemu
srcu
ni
nakladal
nikdar
nepotrebnih
bolečin
,
kakor
se
to
sploh
spodobi
odraslemu
pametnemu
fantu
,
ostane
—
kočljiva
hipoteza
.
—
Čez
nekaj
let
so
ga
vzeli
med
naše
slavne
»
Janeze
«
k
domáčemu
17.
pehôtnemu
polku
.
Z
njimi
je
moral
ónkraj
Save
v
Bosno
na
Turke
.
Prve
sovražne
krogle
je
slišal
pri
Varcar-Vakufu
,
neprijetno
žvižgajoče
mimo
ušes
.
Pred
obzidjem
trdnjave
Jajce
je
prebil
sedem
najvročejših
ur
svojega
življenja
.
Tam
bi
bil
izgubil
malone
svojega
stotnika
,
sedanjega
gospoda
svojega
,
majorja
Stojana
.
Groga
je
ravno
snemal
razkrhnjeni
bajonet
raz
puško
,
ne
meneč
se
za
artilerijski
koncert
gorskih
topov
,
za
strahovito
ječanje
ranjencev
,
krik
in
stok
umirajočih
vojakov
in
divji
»
Allah-il-Allah
!
«
fanatskih
sovražnikov
.
Ta
trenutek
ugleda
svojega
stotnika
ranjenega
,
klečečega
na
levi
nogi
,
slabeje
in
slabeje
odbijajočega
ljute
udarce
svetlega
handžarja
,
katerega
vihtí
orjaški
vstaš
.
Bliskoma
priskoči
Groga
,
zasukne
puško
in
udari
na
vso
moč
po
sovražniku
.
Pade
vstaš
,
zdrobí
se
pa
tudi
puška
...
Zató
izvije
Groga
padšemu
Turku
krivi
handžar
in
maha
ž
njim
kakor
besen
okolo
sebe
.
Priskočijo
še
tovariši
;
Groga
pa
porabi
prvi
ugodni
trenutek
in
odnese
,
dasi
sam
močno
ranjen
v
levo
rame
,
nezavestnega
stotnika
iz
bojne
vihre
.
Od
tistega
časa
ga
stotnik
in
pozneje
major
Stojan
ni
dal
od
sebe
.
Ker
je
gospodov
prejšnji
sluga
padel
v
boji
,
prevzel
je
Groga
njegovo
službo
.
Stotnik
ga
ni
nikdar
klical
drugače
nego
»
Janez
«
,
češ
,
da
so
bili
prvič
vsi
njegovi
dosedanji
strežniki
Janezi
,
drugič
da
so
pravi
Kuhnovci
sploh
vsi
le
Janezi
,
in
tretjič
,
da
je
»
Janez
«
v
obče
mnogo
lepše
in
ponosnejše
imé
nego
»
Groga
«
.
Dokler
je
nosil
Kozol
vojaško
suknjo
,
ni
dejal
ničesar
proti
temu
,
preudarjajoč
,
da
pomagata
o
nevarnih
vojnih
časih
dva
patrona
lahko
več
nego
jeden
sam
.
Od
vseh
pehôtnih
polkov
,
ki
so
se
bojevali
v
Bosni
,
dobili
so
junaški
Kuhnovci
od
cesarja
največ
častnih
odlik
;
tudi
Groga
je
prinesel
domov
dve
svetinji
,
navadno
vojno
in
drugo
za
hrabrost
.
Na
cesarjev
rojstveni
in
godovni
dan
ji
je
vselej
iz
nova
zlikal
,
da
sta
se
svetili
solncu
na
sramoto
,
in
je
ponosno
korakal
ž
njima
za
»
drugimi
«
honoracijorji
k
slovesni
maši
.
Vender
o
dogodkih
v
Bosni
ni
govoril
rad
.
Zakaj
ne
?
—
To
naj
razjasni
jedno
prihodnjih
poglavij
.
Neprikrito
vesel
je
zamenil
po
dosluženih
letih
ponosno
puško
s
ponižno
krtačo
in
ostal
pri
Stojanu
.
Z
majorjem
sta
izhajala
prav
dobro
,
Kozol
je
sicer
cesto
napravil
kàj
takega
,
česar
major
nikdar
ni
izrecno
zahteval
niti
na
tihem
pričakoval
od
njega
.
Narobe
pa
je
bil
gospod
major
izvestne
dneve
neznosno
pust
,
siten
in
muhast
,
česar
ga
zopet
Groga
ni
nikdar
izrecno
prosil
niti
si
na
tihem
želel
.
Takoj
prve
dni
,
ko
se
je
Groga
iz
različnih
tujih
in
domačih
zverin
prelevil
v
človeka
in
se
zopet
veselil
svojega
civilnega
bitja
,
poprosil
je
gospoda
svojega
prvega
imena
.
Težko
se
je
odvadil
major
»
Janeza
«
,
ali
šlo
je
sčasoma
le
.
In
takó
se
je
izprevrgel
naš
junak
iz
nova
v
Grogo
in
je
ostal
tak
vse
žive
dni
.
Sčasoma
se
je
popolnoma
udomačil
v
Stojanovi
obitelji
,
katero
polagoma
spoznamo
.
Zlasti
pa
se
mu
je
omilila
laskava
misel
,
da
je
on
prva
oseba
med
vso
javoriško
gospôdo
,
da
bi
šlo
brez
njega
vse
rakovo
pot
in
da
je
za
Stojanove
»
prava
terna
,
ker
ga
imajo
.
«
Rad
je
poudarjal
sam
sebi
,
da
je
biser
svojega
stanú
...
Od
ónih
petih
krepostij
(
modrost
,
pravičnost
,
usmiljenost
,
odkritosrčnost
,
uljudnost
)
,
katere
je
Konfucij
takó
toplo
priporočal
svojim
Kinezom
,
pogrešal
je
Groga
večkrat
darú
modrosti
.
Navzlic
vsemu
trudu
je
bil
časih
počasne
pameti
.
V
obče
pa
je
bil
resničen
lastnik
rahločutnega
srca
;
bil
je
krotak
,
uljudno
pohleven
in
z
vsem
zadovoljen
—
iz
kratka
,
kakor
porojen
za
slovenskega
kritika
starega
kopita
.
Glavni
kraj
Grogovih
činov
,
grad
Jávorice
,
na
pol
zakrit
med
smrečjem
in
bukovjem
,
stoječ
na
ravnini
,
ni
bil
pravemu
gradu
na
zunanje
nič
kàj
podoben
.
Poslopje
,
sezidano
jednostavno
,
pa
solidno
v
dve
nadstropji
,
gledalo
je
prijazno
z
belimi
zidovi
in
rdečo
streho
proti
Vranovemu
.
Zlasti
sedaj-le
je
bilo
lepo
tukaj
,
ko
je
rano
solnce
razsvitljalo
vso
krasoto
mladega
poletnega
jutra
.
Ogenj
in
zlató
je
slikalo
na
grajska
okna
,
čaroben
,
raznobojen
blesek
je
sipalo
po
peresih
in
bilkah
,
z
jutranjo
roso
obsutih
,
jasnilo
rjavkaste
strehe
Vranovega
in
se
topilo
,
tvorec
široke
,
sijajne
proge
po
čistomodri
Savi
,
v
nje
vodah
,
katere
so
se
sedaj
urno
lovile
nad
plitvim
kamenatim
dnom
,
sedaj
mirno
in
gladko
postajale
nad
temnimi
,
gluhimi
kotlinami
,
sedaj
zopet
jezno
šumeč
in
bobneč
lile
ob
robu
strmih
,
divje
razpokanih
pečin
v
razpenjene
vrtince
.
Nad
gozdom
za
gradom
so
se
vznašale
in
ginile
vlažne
belkaste
meglice
.
Od
bližnjih
gorâ
je
pihal
hladilen
vetrec
in
prinašal
čaroben
parfum
iznad
cvetičnatih
,
tihih
višin
ponosnih
gorenjskih
velikanov
,
galantno
zibal
rdeče
in
namene
rože
,
žarne
klinčke
in
bele
lilije
tam
v
parku
pred
hišo
pod
starimi
kostanji
,
akacijami
in
platanami
in
bežal
kakor
temna
senca
nad
visokim
žitom
po
širih
poljanah
proti
Savi
.
Po
drobnem
belem
pesku
pred
verando
so
skakali
vrabci
in
se
na
vse
zgodaj
glasno
veselili
,
da
so
v
tem
prelepem
kraji
domá
.
Potem
pa
so
po
kratki
,
burni
konferenci
sfrčali
v
gostem
oblaku
mimo
verande
in
balkona
zadi
čez
gospodarsko
poslopje
v
vrt
na
hruško
k
zajutreku
.
Časih
se
je
oglasila
plaha
pr
pelica
iz
žita
,
časih
se
je
zadrla
šoja
v
gozdu
;
sicer
je
bilo
vse
svečano
tiho
...
Prezoren
ovoj
,
stkan
od
zlatega
zračnega
para
in
najnežnejših
solnčnih
vlakenc
,
preprezal
je
vso
pokrajino
.
Celó
veličastni
Triglav
je
razkril
svoje
snežene
glave
,
počasi
vstajajoč
iz
gostega
meglenega
spalnega
plašča
,
in
resno
gledal
doli
na
divno
razkošje
vzbujenega
krasnega
jutra
.
Ako
je
imel
kdo
količkaj
še
takó
homeopatsko
povodenega
čustva
za
prirodno
lepoto
,
moral
se
ji
je
tu
čuditi
in
jo
veselo
uživati
.
Te
trenutke
je
stal
Groga
Kozol
,
imenovan
»
gospodska
žalost
«
,
široko
razkoračen
,
razoglav
,
z
zasukanimi
rokavi
dôli
v
veži
javoriške
graščine
,
krtačil
čevlje
gospoda
majorja
in
stavil
besede
v
tá-le
doslej
še
natisnjeni
monolog
:
»
Tristo
obupanih
žab
!
—
Kakó
so
te
zmerjali
stari
šentlenartski
šomašter
Bohinjec
—
Bog
jim
daj
dobro
—
in
kakó
so
govorili
?
‚
Groga
!
Groga
ti
Grógarska
!
‘
dejali
so
,
‚
viž
,
iz
tebe
ne
bode
nikdar
nič
prida
!
Veš
,
preveč
si
na
slabo
nagnjen
!
‘
Takó
so
te
devali
v
nič
.
In
—
glej
,
glej
—
počasi
si
le
prišel
do
sluge
velikega
gospoda
,
ki
ni
daleč
za
cesarjem
samim
.
Majorjev
sluga
!
Koliko
pa
je
majorjevih
slug
na
tem
svetu
?
Malo
,
reče
se
!
Kdo
vender
bi
si
bil
kdàj
mislil
,
da
učakaš
še
táko
čast
?
Ali
bi
te
sedaj-le
gledali
šomašter
spoštljivo
in
ginjeno
!
In
ko
bi
takó
vsi
začudeni
stali
in
te
le
od
daleč
opazovali
in
se
kàr
nič
ne
upali
blizu
,
takrat
,
Groga
,
takrat
bi
stopil
prijazno
k
njim
in
jim
podal
desnico
,
rekoč
:
‚
Prav
nič
se
me
ne
bojte
,
gospod
Bohinjec
,
najsi
sem
v
službi
pri
majorji
in
visoki
gospôdi
na
pomoč
!
Nič
vas
ne
bodi
strah
,
časih
ste
mi
v
prejšnjih
letih
z
brezovko
večkrat
prizadejali
neprijetne
občutke
.
Vsega
tega
vam
ne
zamerim
,
gospod
šomašter
,
saj
ste
me
v
štirih
letih
venderle
naučili
,
da
za
silo
berem
.
Pišem
pa
še
vedno
takó
slabo
kakor
svoje
dni
v
šoli
,
ne
zamerite
!
Pa
v
taki
službi
,
kakor
sem
jaz
,
tega
spaka
še
treba
ni
;
no
,
pa
saj
veste
,
kaj
je
gospôda
,
ko
ste
učen
mož
.
‘
—
O-ja
aa-jáv
,
zdeha
se
ti
,
pa
prav
gospodsko
!
—
Ali
je
res
ali
ni
res
?
Prvi
za
gospodom
!
In
kadar
gospoda
ni
domá
,
kdo
je
prva
oseba
na
Javoricah
in
kar
se
jih
drží
?
Kdo
?
—
Groga
Kozol
!
—
Pa
ta-le
tvoj
major
!
Samó
to
vprašam
,
čemú
lazi
po
hribih
in
klancih
?
Le
kvišku
,
kvišku
!
Sedaj
na
ta
vrh
,
sedaj
na
drugi
,
vse
gré
kàr
po
vrsti
:
Jalovec
in
Rozora
,
Vršac
in
Tičarica
,
Mangart
in
Jélovica
,
Črni
Vrh
in
Črna
Prst
,
Možic
in
Mojstrovka
—
le
lepo
paroma
,
Bog
nas
varuj
—
Stol
in
Dobrča
,
Ratitovec
in
Jepa
,
Konjavec
in
Plevelnica
,
Lipač
in
Zelenica
,
Prisojnik
in
Radeščica
—
oh
,
in
še
jih
ni
konec
,
kaj
še
!
—
Tošec
in
Belščica
,
Pršivec
in
Begunjščica
,
Pihalec
in
Golica
,
Tavir
in
Pleša
,
Vogel
in
Kopica
...
in
kar
sem
jih
pozabil
!
Mislim
,
da
sem
jih
dobro
poženil
in
pomožil
...
le
Triglav
mi
je
ostal
brez
neveste
...
To
vse
sva
obredla
po
nepotrebnem
,
da
je
bilo
le
količkaj
podobno
gori
.
In
če
nismo
mogli
do
vrha
,
pa
smo
lepo
obstali
sredi
pota
in
nabirali
tiste
planinske
rože
,
da
smo
jih
potem
sušili
po
cele
dni
!
Gospôda
mora
vedno
kàj
imeti
,
da
je
ne
sné
dolgčas
.
V
našem
grajskem
vrtu
je
toliko
lepih
rastlin
,
da
mi
res
neče
v
glavo
,
čemú
se
pulimo
po
težavnih
strminah
za
tiste
potuhnjene
koprive
.
Pa
le
na
vrh
,
na
vrh
!
Major
celó
Triglavu
ni
v
strahu
!
Ta
je
pa
pravična
,
Groga
:
Ako
bi
bil
ti
major
,
kakor
so
major
tvoj
gospod
major
,
ti
se
ne
ganeš
z
mesta
na
nobene
višave
več
!
Ljube
goré
,
Groga
vas
po
zdravlja
najponižneje
od
zdolaj
!
Trudiš
se
in
pehaš
,
in
ko
si
srečno
zgoraj
ves
zdelan
,
zmočen
,
lačen
,
žejen
—
žejen
šele
,
žejen
—
kaj
imaš
od
vsega
?
Tu
nekaj
vatlov
megle
,
tam
nekoliko
več
megle
,
tu
je
gosta
,
tam
je
redka
,
povsod
pa
megla
,
megla
in
megla
!
Časih
pa
še
te
megle
ni
;
tedaj
vidiš
nekaj
mernikov
zemlje
,
pa
takó
nerazločno
in
drobno
,
da
je
prava
žalost
!
Res
,
gospod
major
so
na
to
ali
na
to
stran
malo
takó-le
—
hm
,
nekoliko
udarjeni
,
rekel
bi
,
da
uganjajo
take
!
V
miru
in
zložnosti
bi
lahko
živela
.
Takó
hladno
klet
in
toliko
polnih
sodov
sladkega
vinčka
imajo
!
Ali
ni
to
kraj
kakor
nalašč
za
pasje
dni
?
Pa
ti
hodijo
—
glej
ga
vender
—
na
Triglav
Benetke
gledat
!
Tistih
par
baronov
bi
lahko
plačali
,
kajpada
,
in
se
peljali
tja
z
menoj
,
in
tam
bi
si
ogledala
Benetke
čisto
od
blizu
in
natanko
od
župnišča
do
zadnje
koče
in
vse
tisto
kislo
morje
,
kar
ga
neki
teče
tam
okolo
.
Skoro
bi
verjel
,
da
je
človek
res
od
opice
,
kakor
trdi
izgubljeni
student
,
Sorščakov
Tone
.
In
stavil
bi
,
ne
vem
,
kaj
,
da
bi
gospod
major
,
ako
bi
le
mogli
,
sfrčali
na
sámo
luno
po
kako
še
takó
zanikamo
praprot
ali
karsibodi
.
Če
pa
iznajde
studirana
bledost
tisti
balon
,
da
bi
se
ljudjé
ž
njim
vozili
po
zraku
,
šla
bi
z
gospodom
gotovo
vsak
teden
dvakrat
na
luno
.
Ne
bòdeš
kaše
pihal
!
Zakaj
tedaj
se
postaviš
ti
,
ljubi
Groga
,
po
robu
,
ako
si
za
to
,
in
porečeš
:
‚
Gospod
major
!
Ponižno
javim
,
da
je
našemu
prijateljstvu
konec
!
V
štirinajstih
dneh
grem
!
‘
Gospod
major
,
sevé
,
na
vso
moč
prestrašeni
,
prosili
bi
te
za
žive
in
mrtve
,
da
ostani
in
ostani
.
Ti
pa
bi
odgovoril
takó-le
:
‚
Gospod
major
!
Vse
,
kar
je
prav
,
gospod
major
!
Po
zvezdah
pa
ne
pojdeva
,
gospod
major
!
Kdor
visoko
leta
,
nizko
pade
,
gospod
major
!
Kdo
pa
naju
spravi
na
zemljo
nazaj
,
če
balon
poči
ali
pa
če
se
nam
rešpetlini
podrobé
?
Na
zemlji
vam
služim
in
ohranim
zvestobo
,
tudi
na
najvišji
gori
.
Več
pa
ne
,
gospod
major
!
Meni
se
zdí
,
da
je
bolje
,
ako
luna
človeka
le
bolj
od
daleč
trka
—
brez
zamere
!
‘
—
Takó
bi
jim
povedal
in
nič
drugače
!
—
Hm
!
Saj
te
imajo
le
radi
gospod
Stojan
,
dasi
nosijo
takšne
blatne
čevlje
domov
!
Lahko
rečeš
,
da
te
imajo
radi
!
Ali
!
Danes
bode
pa
hud
dan
.
Da
bi
le
že
vse
minilo
!
Oj
,
da
greš
in
jim
narediš
kàj
takega
!
Pismo
,
namenjeno
Žontarju
zaradi
slabo
popravljenih
škorenj
,
oddaš
obristu
Grebenu
,
čevljarju
pa
poročiš
,
da
so
gospod
major
s
poslanim
darom
prav
zadovoljni
.
‚
Sulce
loviš
po
smrekah
!
‘
dejali
bi
rajni
oča
.
I
no
,
nič
ne
maraj
,
ljubi
Groga
;
glej
,
da
popraviš
svojo
nerodnost
.
Neumnega
se
bode
treba
delati
,
da
se
zasmiliš
gospodu
,
sicer
—
že
veš
kaj
.
—
In
to
ti
povem
,
jedenkrat
za
vselej
:
zadnjič
si
vzel
buteljko
ljutomerčana
,
ki
ni
bila
nikdar
namenjena
tebi
,
in
jo
porabil
,
kakor
da
je
od
nekdaj
tvoja
!
Tu
in
tam
požirek
na
tihem
,
to
ni
Bog
vé
kaj
,
tudi
dva
ali
tri
,
štiri
,
na
poseben
praznik
,
bodisi
celó
pet
.
Več
pa
ne
!
Tudi
gledé
tobaka
se
moraš
poboljšati
,
vidiš
,
zadnji
čas
je
.
Vsak
dan
pol
pipe
menj
bodeš
jemal
gospodu
majorju
;
kàr
zajedno
ne
smeš
ustaviti
vsega
,
sicer
bi
gospod
takoj
vedeli
,
kakšen
malopridnež
si
bil
.
Sevé
,
sevé
,
človek
je
trši
od
kamena
in
slabši
od
jajca
.
Danes
te
doletí
še
nekaj
posebnega
,
Groga
!
Pazi
,
pazi
,
da
te
ne
spodé
!
Kaj
bode
potem
?
Konec
tvojemu
majorstvu
!
In
dobra
gospôda
je
redka
kakor
zelenega
psa
senca
!
‘
«
Takó
je
umstvoval
na
tihem
Groga
sam
s
seboj
,
časih
zvito
zamižal
z
levim
očesom
,
časih
prestal
v
delu
in
odločno
mahnil
s
krtačo
po
zraku
v
potrdilo
svojih
mislij
,
časih
zmajal
z
glavo
,
kakor
je
že
naneslo
.
Opravivši
svoj
posel
,
odkoraka
z
osnaženo
obleko
in
svetlimi
čevlji
v
drugo
nadstropje
in
precèj
močno
potrka
na
vrata
majorjeve
spalne
sobe
.
Iz
nje
se
oglasi
negotovo
,
zaspano
renčanje
.
Groga
potrka
še
jedenkrat
.
Nató
pa
zazvení
iz
spalnice
takó
gromovit
»
Naprej
!
«
,
da
sluga
od
začudenosti
odprè
usta
in
očí
.
Dušo
priporočí
vsem
svetnikom
in
vstopi
.
Odloživši
gospodovo
obleko
s
čevlji
vred
,
potegne
naoknice
desnega
okna
kvišku
in
»
naredí
dan
«
v
temni
spalnici
.
Potem
pa
se
postavi
vojaško
vzravnan
pred
majorja
,
udari
z
glasnim
sunkom
desno
peto
ob
levo
in
izpustí
svoj
glas
v
tá-le
nagovor
:
»
Gospod
major
,
pokorno
javim
,
sedem
bode
!
—
In
vse
v
redu
«
,
dodene
nekamo
mrzlično
,
vzame
»
direkcijon
«
,
ne
da
bi
se
obrnil
,
proti
vratom
in
jo
hoče
lepo
tiho
popihati
pred
uimo
.
Toda
ta
trenutek
skoči
gospod
v
postelji
pokonci
in
zakričí
nesrečnemu
Grogi
odločen
:
»
Stoj
!
«
In
Groga
stojí
,
kakor
stojí
v
národni
pesmi
»
tam
lipica
«
.
Major
Pavel
Stojan
je
bil
trebušat
mož
visoke
rastí
,
pri
kakih
petdesetih
letih
,
jako
rdečega
obraza
,
sivkastih
,
ostrih
očíj
,
orlovega
nosú
in
močnih
črnih
brkov
in
lâs
.
Govoreč
in
kretajoč
se
je
odlikoval
z
óno
energijo
,
po
kateri
najlože
spoznaš
bivšega
oficirja
.
Živel
je
že
več
let
v
pokoji
in
ostal
neoženjen
.
Užival
je
torej
dvojen
pokoj
.
»
Tedaj
«
,
začne
burno
,
slugo
v
jednomer
ljuto
gledajoč
,
»
saj
veš
,
â
?
—
Odpuščam
te
iz
službe
!
Še
danes
greš
!
V
dveh
urah
!
Razloge
poznaš
,
â
?
«
Ponižno
in
pohlevno
kakor
kak
jota
subskriptum
stojí
Groga
ob
peči
blizu
vrat
in
skesano
in
udano
posluša
ouverturo
,
ki
že
razločno
oznanja
najglavnejše
točke
pretečega
viharja
in
nevarne
bliskavice
,
ki
se
je
sedaj
še
tiho
kuhala
.
»
Ali
kadar
bode
vsa
izkuhana
—
—
—
Kolikor
moreš
,
delaj
se
neumnega
.
Neumnost
je
že
otela
marsikoga
«
,
misli
si
in
molčí
kakor
Moltke
,
Viljem
Oranijski
in
Immanuel
Kant
v
jedni
osebi
.
In
Groga
gleda
majorja
in
ga
gleda
takó
najivno
,
kakor
bi
mu
bil
povedal
gospod
ravno
kàj
natančnejšega
o
historiški
sintaksi
španskega
jezika
ali
o
vplivu
grškega
ideala
na
razvoj
glasbene
umetnosti
ali
o
stratigrafiji
mezocojiških
formacij
...
Dlje
časa
major
zastonj
preží
na
odgovor
.
»
Poznaš
,
kàj
ne
?
Kaj
ti
je
omeniti
v
svoje
opravičilo
?
Nič
!
Kakó
pa
je
bilo
to
vse
takrat
,
hm
?
«
»
Takrat
...
takrat
,
gospod
major
,
dobili
ste
od
čevljarja
čevlje
,
gospod
major
!
«
»
Kakšne
čevlje
?
«
»
Od
Žontarja
,
gospod
major
!
«
»
Jaz
ti
že
pokažem
Žontarja
!
Milijon
svetlozelenih
strrrel
...
Kakšni
so
bili
čevlji
,
vprašal
sem
te
!
«
»
Usnjeni
,
gospod
major
!
«
odreže
se
sluga
točno
.
Široko
odprè
major
Stojan
sive
očí
in
se
nasmehne
mrzlo
srdito
.
Takó
se
menda
nasmiha
tudi
boa
konstrictor
,
predno
požrè
ubogega
zajčka
kar
živega
...
Potem
pa
hlastne
gospod
z
desnico
na
mizico
tik
postelje
,
zgrabi
rumeno
škatljico
,
v
kateri
ropotajo
»
paraffinerede
sikkerhed-staendstikker
«
,
in
jo
zažene
»
presto
agitato
e
con
grand
’
espressione
«
naravnost
proti
Grogi
.
Ta
je
pa
početek
sovražnostij
že
iz
davna
slutil
in
nastavil
»
poco
allegretto
e
grazioso
«
široke
roke
,
v
katerih
se
je
projektil
ujel
srečno
in
brez
škode
.
Zajedno
s
škatljico
je
izpustil
major
vzklik
,
ne
samó
krepek
,
temveč
tudi
dolg
in
sestavljen
od
raznovrstnih
zelenih
in
rdečih
strel
,
gromov
,
toč
,
bomb
,
granat
,
bataljonov
in
elementov
,
vse
kàr
na
milijone
in
v
nemškem
jeziku
...
Ker
bi
se
to
slovenski
slabo
podalo
in
ker
nečem
motiti
domišljije
prijaznega
bralca
,
zadoščaj
ta
opis
za
sedaj
in
v
prihodnje
.
Kar
se
dostaje
Groge
,
vemo
že
,
da
si
je
pomagal
o
priliki
z
izvestnim
številom
»
obupanih
zajcev
«
,
»
preoblečenih
martinčkov
«
i.
t.
d.
,
katere
je
v
sosebno
hudih
zadregah
pomnožil
tudi
na
tisoč
.
»
Pretesne
mi
je
naredil
,
«
zakričí
gospod
,
»
pretesne
,
Groga
!
Ali
slišiš
,
pretesne
!
«
»
Pretesne
,
gospod
major
!
«
»
In
potem
?
«
»
In
potem
,
gospod
major
,
dobili
ste
še
tisti
dan
v
dar
stoinpetdeset
pravih
havan
od
gospoda
polkovnika
Grebena
—
to
se
pravi
...
«
»
Kaj
se
pravi
?
Še
jedenkrat
!
Jaz
te
že
naučim
govoriti
!
«
Takó
zahrumí
v
pretečem
»
crescendu
«
razdraženi
gospod
.
Groga
pa
nadaljuje
ves
razbeljen
od
notranjega
žara
»
adagio
cantabile
e
molto
semplice
«
blizu
takó-le
:
»
—
—
od
gospoda
polkovnika
Grebena
stoinpetdeset
pravih
pretesnih
škorenj
in
dve
lepi
havani
od
čevljarja
v
dar
—
êhê
,
je
že
prav
,
ahá
!
«
»
Takó
,
takó
,
ti
štempihar
,
počakaj
no
!
«
vzklikne
major
razljučen
in
pošlje
prazno
urino
stojalce
,
lično
zrezljano
od
črnega
mahagonija
,
z
mizice
po
tistem
poti
kakor
prej
škatljico
.
Spretno
kakor
najboljši
cirkusni
jongleur
je
Groga
ujel
tudi
to
sovražnikovo
orodje
.
Prej
se
je
namenil
,
da
bode
govoril
kolikor
mogoče
narobe
—
sedaj
pa
res
sam
že
ni
več
vedel
,
kaj
pripoveduje
.
Z
vsemi
petimi
prsti
desne
roke
se
popraska
za
ušesom
,
pregleduje
in
vrtí
škatljico
in
stojalce
v
levici
in
časih
uprè
plašen
pogled
v
majorja
,
takó
nedolžno
,
kakor
da
mu
je
ta
razlagal
samó
slavno
indsko
junaško
pesem
»
Mahâbhârata
«
ali
»
Siddhântakaumudi
«
ali
celó
»
Mâlotìmâdhava
Nàtaka
«
.
»
Nadaljuj
!
«
zatogotí
se
major
ves
hripav
.
Groga
molčí
v
obeh
deželnih
jezikih
.
»
Torej
!
Naglo
!
«
velí
major
.
Še
nič
odgovora
...
»
Govôri
!
«
zaječi
iz
postelje
.
Naposled
dokončá
Groga
svoje
izvestje
»
andante
con
variazioni
,
«
pripovedujoč
:
»
Zató
ste
mi
,
gospod
major
,
zapovedali
,
naj
oddam
čevljarju
pismo
in
škornje
,
gospodu
polkovniku
pa
naj
rečem
,
da
so
havane
prav
izvrstne
in
...
in
...
in
kakó
ste
vi
,
gospod
major
,
prijetno
zmedeni
...
ê
,
prese
...
presenečeni
«
Major
rahlo
zdivjá
!
Vojaški
koledar
,
zgodovina
francoske
revolucije
,
svečnik
,
in
ko
je
mizica
prazna
,
tudi
še
dve
blazini
izpod
vzglavja
,
vse
to
zletí
»
allegro
con
brio
«
v
naglih
presledkih
na
zmočenega
Kozola
.
Potem
je
za
nekoliko
trenotkov
vse
tiho
v
sobi
.
Od
železniške
postaje
sem
se
zasliši
zategel
pisk
.
S
kratko
presekanim
puhanjem
odsopiha
tovorni
vlak
mimo
Javoric
,
glasno
stoka
,
cvili
in
zvení
težko
železje
.
Še
iz
dalje
se
čuje
ritmiško
udarjanje
ropotajočíh
koles
ob
tirne
sklepe
.
»
Izgubi
se
!
«
Sluga
postavi
razmetane
stvarí
lepó
vznásad
na
kanapé
in
žalostno
odkoraka
v
pritlično
sobico
.
»
Marcia
funebre
«
.
Pismo
,
katero
je
bil
pisal
major
ves
jezen
čevljarju
,
je
bilo
kratko
in
jedernato
!
»
Vi
!
Ako
mislite
,
da
ste
količkaj
podobni
pametnemu
človeku
,
motite
se
neusmiljeno
.
Takih
zanikarnih
pošiljatev
ne
potrebujem
od
vas
.
Sploh
mi
je
žal
,
da
sem
Vas
kdaj
ogovoril
.
Pavel
Stojan
,
major
v
p.
«
Teh
laskavih
besed
polkovnik
Greben
sevé
ni
bil
nič
kàj
vesel
.
»
Ali
se
mu
blede
?
Vika
me
,
pa
kakó
!
In
ta
surovost
!
Ali
je
to
olikano
?
«
Sédel
je
takoj
in
spisal
,
od
ogorčenosti
ves
plamteč
,
písemce
,
v
izrazih
nič
menj
rezko
in
točno
od
majorjevega
:
»
Vi
barbar
!
Kar
se
tiče
inteligence
,
zdí
se
mi
,
da
ste
jeden
tistih
izvoljencev
,
katere
sreča
pamet
šele
v
štiridesetem
letu
,
v
jednoinštiridesetem
jih
pa
že
zopet
mine
.
Izvestno
tudi
poslušate
na
telefon
,
kakó
trava
rase
.
Ako
Vam
pa
moje
cigare
niso
povolji
,
prosim
,
vrnite
jih
milostno
ob
mojih
troških
in
čitajte
v
prostih
urah
kàj
več
o
uljudnosti
in
hvaležnosti
!
Viktor
Greben
,
polkovnik
v
p.
«
»
Kaj
pa
je
prišlo
temu
na
misel
?
Hm
!
—
Hm
?
«
vprašal
se
je
major
čudoma
,
prebravši
sinoči
ta
list
.
Po
daljšem
izpraševanju
sluge
Groge
je
razrešil
zagonetko
.
—
Groga
Kozol
pa
je
slonel
v
svojem
budoaru
žalostno
ob
mizi
,
žvižgal
»
Radeckega
koračnico
«
in
bobnal
s
prsti
pred-se
.
Takó
hudega
Stojana
še
ni
videl
nikdar
;
»
zapodil
«
ga
je
bil
gospod
sicer
iz
službe
že
večkrat
,
pa
le
za
nekaj
minut
.
Takoj
je
bilo
vedno
zopet
vse
poravnano
.
»
Vidiš
,
vidiš
,
Groga
,
kam
si
zavozil
!
«
dejal
je
tožno
.
Naposled
je
utegnil
stari
šentlenartski
šolmošter
venderle
prav
govoriti
!
Včeraj
si
bil
še
majorjev
sluga
in
sam
pol
majorja
.
Danes
si
pa
butec
in
vse
je
pri
kraju
!
Oditi
bodeš
moral
s
preljubih
Javoric
in
od
gospic
Milene
in
Stanke
,
ki
sta
bili
takó
prijazni
in
dobri
s
teboj
.
In
gospod
so
bili
tudi
dober
gospod
!
Za
zadnjo
majoliko
,
katero
si
pobil
,
niso
ti
rekli
ničesar
.
In
vender
je
sicer
gospôda
na
take
črepinje
vsa
mrtva
.
«
Ves
nesrečen
je
slonel
ob
mizi
,
bridko
zgrbančen
kakor
Levstikova
mrtva
žaba
.
Zdajci
se
odpró
vrata
,
in
major
Stojan
,
opravljen
na
svoj
obični
jutranji
izprehod
,
postojí
med
njimi
.
Prejšnji
togotni
in
mrzki
izraz
na
lici
se
je
vidno
ublažil
.
Major
ni
bil
takšen
»
strah
«
,
kakeršnega
se
je
delal
.
Poleg
tega
je
dobro
videl
,
kakó
resnično
se
kesá
svoje
nesrečne
zmote
najbolj
nespretnež
sam
.
Kakor
bi
se
ne
bilo
nič
zgodilo
,
velí
Grogi
z
navadnim
,
vender
vedno
gromkim
glasom
:
»
Pripravi
vse
potrebno
!
Jutri
pojdeva
na
Stol
!
Ná
za
tobak
!
«
Preveč
je
bil
siromak
Groga
še
zmeden
po
burnem
ramovšu
in
zajedno
prevzet
od
majorjeve
dobrosrčnosti
,
da
bi
se
dostojno
zahvalil
.
Gospod
odide
.
»
Ampak
...
Groga
,
to
ti
povem
!
Nobene
take
več
!
No-be-ê-ne
!
«
prisezal
je
sluga
sam
sebi
in
migal
s
kazalcem
pred
očmí
.
»
In
glej
,
kakó
se
izkažeš
hvaležnega
gospodu
in
drugim
!
«
Tisto
noč
je
imel
Groga
kàj
nemirne
sanje
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
sta
odpotovala
z
majorjem
v
velikanskem
balonu
na
luno
.
Kozol
je
bil
namreč
odjenjal
gospodovim
prošnjam
,
ko
mu
je
major
obetal
,
da
gresta
prvič
in
zadnjič
z
zemlje
,
in
da
bodeta
gori
na
mesecu
takoj
bratovščino
pila
.
In
res
,
pri
kupici
brinjevca
sta
se
pobratila
.
Potem
je
major
takoj
nabiral
nekov
rožmarin
,
katerega
je
zalotil
v
razorih
.
Groga
pa
je
grabil
srebró
,
posejano
po
luni
na
gosto
in
debelo
,
kar
oberoč
in
ga
tlačil
v
žepe
,
v
škornje
in
kamor
je
mogel
.
»
Sedaj
pa
le
naglo
doli
,
ti
major
,
da
se
preveč
ne
navadiva
,
sicer
bodeva
še
mesečna
!
«
potikal
je
majorja
prijateljski
in
vteknil
še
lep
kos
svetlega
srebrá
pod
srajco
»
za
stare
dni
«
.
Major
se
je
urno
spustil
po
dolgi
,
dolgi
vrvi
zopet
na
zemljo
in
pomigal
Grogi
,
naj
pride
tudi
on
.
Spustil
se
je
tedaj
tudi
Kozol
.
Toda
pretežak
je
bil
.
Preveč
se
je
bil
nabasal
.
Tisti
kos
lune
,
za
katerega
sta
bila
privezala
vrv
,
ulomil
se
je
,
in
Groga
je
padal
,
padal
...
Strašno
hitro
je
šlo
.
»
Da
bi
se
le
ne
razleteli
«
skrbelo
je
Grogo
.
»
Prav
mehkega
se
narêdi
!
«
In
veter
ga
je
zanesel
,
in
padel
je
Kozol
v
sredo
Blejskega
jezera
in
splaval
.
Prišel
pa
je
hud
vrtinec
in
vlekel
Grogo
na
dno
,
da
se
je
udiral
vedno
bolj
.
Čudno
pokaje
so
zabučali
valovi
—
in
Groga
se
je
pogreznil
.
Tačas
se
je
vzbudil
in
videl
,
da
se
mu
je
udrla
postelja
.
Kakó
pa
se
je
trudil
odsihdob
pokazati
svojo
hvaležnost
»
gospodu
in
drugim
,
«
o
tem
naj
pripovedujejo
naslednja
poglavja
.
V
tem
poglavju
bodi
omenjeno
samó
še
to
,
da
je
razbil
,
premišljujoč
veselje
svojega
rešenega
»
polmajorstva
«
,
brez
nobene
slabe
namere
jedno
izmed
dvanajstorice
tankih
kavnih
čašic
od
najlepšega
sèvreškega
porcelana
.
Que
diable
alloit-il
faire
dans
cette
galère
?
Ah
!
maudite
galère
!!
«
Molière
.
»
Jasno
in
gotovo
,
ma
chère
!
Le
vse
dobro
je
,
kar
vam
želim
prav
od
srca
.
Nì
tebi
,
nì
drugim
ne
bode
žal
,
nikdar
žal
,
ljuba
svakinja
,
ako
se
ravnate
po
mojih
nasvetih
.
Nisem
se
zastonj
šolala
v
trdi
šoli
življenja
,
draga
Ana
!
«
Te
besede
je
bolj
šepetala
,
nego
govorila
starikava
dama
velih
lic
,
šiljastega
,
voščeno-prosojnega
nosú
,
tankih
,
strogo
črtanih
ustnic
,
s
temnimi
sencami
pod
očmí
.
Sedela
je
v
naslanjaču
tako
svečanoelegantno
in
gledala
takó
resno
,
oholo
,
mrzlo
,
praznično
in
odločno
kakor
trdo
emancipirana
učiteljica
kakega
zavoda
za
»
višje
hčerke
«
.
Vsa
je
plavala
v
eterskih
čipkah
:
čipke
okolo
vrata
,
čipke
pod
vratom
,
čipke
ob
rokavih
,
čipke
ob
prsih
,
čipke
na
čepici
—
zdelo
se
ti
je
,
da
se
vse
te
čipke
zdajci
vzdignejo
v
zrak
in
ponesó
gospó
Emilijo
pl.
Jeličevo
v
neznane
višave
.
Črnosvilena
obleka
,
časih
rahlo
šumeča
,
skrbno
spleteni
lasjé
,
okolo
temena
že
nekoliko
osiveli
,
tihi
,
vender
odločni
glas
,
vsa
osebnost
,
vsak
gibec
in
vsaka
guba
—
vse
je
kazalo
malenkostno
natančnost
in
na
obe
očí
slepo
njeno
zaljubljenost
v
leseno
etiketo
.
—
Kar
se
tiče
»
trde
šole
življenja
«
,
dovoljena
bodi
»
faktiška
opazka
«
,
da
je
gospá
pl.
Jeličeva
nekoliko
pretiravala
.
Kruta
usoda
jo
je
pehnila
v
nežni
dôbi
osemintridesetih
let
bogatemu
staremu
samcu
v
odprte
roke
.
Ta
čas
se
je
pričela
tista
»
trda
šola
življenja
«
,
pa
ne
gospé
Emiliji
,
temveč
gospodu
pl.
Jeliču
,
ki
je
siromak
doslej
lepo
mirno
živel
v
temnih
zmotah
neoženjenega
ljubljenca
posvetne
sreče
.
Sladki
pojem
o
prosti
volji
je
v
svojem
slovarju
takoj
izbrisal
prve
»
medene
«
dni
s
sramežljivimi
solzami
v
očeh
in
s
trpko
žalostjo
v
oženjenem
srcu
.
Spoznal
je
,
da
bi
bil
poleg
govorniških
zmožnostij
gospé
soproge
sam
Demosten
le
ubožček
;
zató
je
odgovarjal
nje
daljšim
razlagam
in
razpravam
kratko
in
udano
:
»
Oh
,
Emilija
,
Emilija
!
«
Takó
je
izhajal
,
dokler
mu
ni
prišla
zadnja
ura
.
Zgolj
od
veselja
,
da
smé
zopet
jedenkrat
ravnati
prostovoljno
,
volil
je
svoji
objokani
soprogi
obe
dolenjski
graščini
,
bogate
vinograde
,
gozde
,
polje
,
hranilnične
knjižice
,
vrednostne
popirje
in
druge
posvetne
sladkosti
.
Odslej
je
nosila
gospá
Emilija
»
življenja
težko
pezo
«
in
svoje
lahke
čipke
sama
.
Nje
visokost
je
vzrasla
na
vatle
in
kilometre
.
Vsako
leto
pa
je
posetila
Stojanove
za
mesec
dnij
ali
za
dva
meseca
v
Ljubljani
in
na
Javoricah
na
posebno
nezadovoljnost
brata
majorja
in
in
obči
nemir
vseh
drugih
.
Grad
je
bil
skupna
svojina
obeh
bratov
,
majorja
Pavla
Stojana
in
odvetnika
doktorja
Ivana
Stojana
,
pa
bogate
sestre
Emilije
pl.
Jeličeve
.
»
Ma
chère
,
ljuba
svakinja
in
draga
Ana
«
,
trije
naslovi
,
jedna
sama
oseba
,
je
bila
soproga
odvetnika
Stojana
.
V
srednjih
letih
,
vedno
še
lepa
,
je
bila
le
nekoliko
prebujnih
oblik
in
jako
flegmatiška
.
Pregloboko
se
ni
nikdar
zamislila
,
nego
živela
je
vedno
v
jednakomerni
plitvi
zadovoljnosti
.
Z
možem
sta
se
strinjala
in
se
ljubila
,
kakor
bi
ne
bila
nikdar
v
zakonu
.
Opravljena
je
bila
v
temnosivkasto
poletno
obleko
,
vender
brez
onih
dodatkov
in
prišitkov
,
katerim
smo
se
čudili
ob
gospe
Emiliji
.
Dami
sta
sedeli
v
hladnem
salonu
,
v
katerem
so
bile
zavese
na
pol
zastrte
,
steklena
vrata
,
držeča
na
balkon
nad
parkom
,
pa
skrbno
zagrnjena
in
zaprta
,
da
bi
branila
zunanji
soparici
popoldanski
.
»
Svet
poznam
kakor
malokdo
,
«
nadaljuje
gospa
pl.
Jeličeva
in
si
pahlja
z
lično
pahalnico
dolgočasni
obraz
.
»
Zato
se
nadejam
,
da
odobriš
,
kar
ti
sedaj
povem
.
«
Svakinja
jo
mirno
posluša
,
tiho
sklonjena
nad
pisanim
vezilom
in
počasno
vbadajoč
iglo
.
»
Dekleta
v
nekih
letih
«
povzame
zopet
teta
Emilija
,
»
si
namreč
domišljujejo
,
da
si
le
one
same
lahko
izbero
pravega
moža
,
in
da
drugim
ob
tem
ne
gre
nič
besede
.
Kaj
pa
ve
neizkušeno
dekle
o
življenskih
razmerah
in
zahtevah
?
Treba
torej
,
da
o
takih
prilikah
kdo
svetuje
tem
mladim
modrijankam
še
o
pravem
času
,
da
niso
potem
žrtve
zaljubljenih
romantiških
nazorov
.
—
To
se
tiče
tvoje
Milene
,
ljuba
Ana
!
«
»
Milene
?
«
začudi
se
malce
gospa
Stojanova
.
»
Kako
misliš
to
?
«
»
Da
,
da
,
Milene
!
Milenica
naša
je
sicer
pametna
,
ali
—
lahko
se
zgodi
,
da
ji
veternjak
ali
nimanič
preslepi
mlado
glavico
.
Vedi
,
da
se
jaz
nečem
več
omožiti
;
otrok
nimam
.
Tvoja
Milena
in
Stanka
sta
moji
dedičinji
.
Njiju
teta
in
kuma
,
izberem
jima
tudi
dostojne
ženine
.
Stanka
je
še
premlada
,
za
Mileno
pa
sem
že
poiskala
.
Nikar
me
ne
glej
tako
prestrašeno
...
Vedi
,
da
nimam
predsodkov
o
plemstvu
.
Ali
,
naj
reko
ljudje
,
kar
hočejo
:
mnogo
več
veljaš
,
ako
imaš
na
posetnici
krono
ali
grb
.
To
vem
dobro
.
In
vedi
torej
,
Milena
dobi
plemenitega
moža
.
Kaj
meniš
,
kdo
mi
je
v
mislih
?
«
Svakinja
jo
nemo
gleda
.
Oprezna
tetka
pa
hiti
,
ne
brez
veselja
in
ponosa
:
»
Baron
Lahnberg
,
katerega
sem
uvedla
letos
v
našo
hišo
.
V
Berlinu
ima
strijca
,
kakor
mi
je
sam
pravil
,
strijca
,
ki
je
zelo
bogat
in
brez
otrok
.
No
vidiš
!
Ali
si
zadovoljna
ž
njim
?
«
»
Jaz
že
;
tega
pa
ne
vem
,
kaj
poreče
Milena
.
«
»
Kako
si
čudna
!
Devetnajstletno
dekle
ni
,
da
bi
kaj
reklo
.
Pa
saj
je
Milena
pametno
dekle
brez
nobenih
nazorov
.
«
»
In
če
bi
se
upirala
?
«
»
Svoji
sreči
bi
se
upirala
.
Beži
no
!
Stavim
kaj
,
da
ji
ugaja
galantni
kavalir
že
zdavna
.
Reci
ji
o
priliki
kaj
besed
.
«
»
To
je
težko
.
—
Pa
saj
je
še
premlada
!
«
»
Premlada
?
V
najnevarnejših
letih
,
pravim
ti
.
Ali
veš
to
?
No
,
govorila
bodem
pa
jaz
ž
njo
,
ako
ti
nečeš
.
Ravno
prihaja
.
«
Starejša
hčerka
Stojanova
,
Milena
,
ki
je
stopila
sedaj
v
salon
,
je
bila
preljubko
dekletce
,
»
rosna
rožica
«
,
ki
je
v
pusti
salon
prinesla
nekaj
kakor
sladke
vonjave
in
svežega
klitja
pogorskih
gozdov
okrog
Javoric
.
Stavim
kaj
,
prijazni
bralec
,
da
bi
bil
rajnji
Platon
temeljito
preosnoval
svojo
teorijo
,
da
je
kdaj
videl
te
čiste
,
nežne
in
mehke
poteze
mladega
obraza
,
polnega
jasne
miline
,
to
dvojico
črnih
,
mirno
se
smejočih
,
nekoliko
sanjavih
zvezd
,
ta
na
pol
še
detinski
,
na
pol
resni
ponos
prave
ženske
plemenitosti
,
ta
harmoniški
,
vitkobujni
stas
in
v
licih
te
jamici
,
v
katerih
so
se
domače
gracije
naselile
in
»
se
igrale
skrivalnice
.
«
»
Ljuba
Milena
«
,
izpregovon
teta
Emilija
po
nekaterih
ovinkih
in
ogleduje
fotografijo
,
katero
je
vzela
z
mizice
raz
stekleno
stojalo
,
nasajeno
na
srebrni
podstavi
,
»
ljuba
Milenica
,
kako
ti
kaj
ugaja
baron
Lahnberg
?
«
»
Rekši
,
dama
strogo
opazuje
obrazek
Milenin
in
čaka
,
kdaj
se
pojavi
na
njem
ona
znana
izdajalna
rdečica
,
ki
pove
mnogokrat
več
,
nego
sto
besed
.
—
Toda
nežna
polt
se
ni
izpremenila
mladenki
niti
za
senco
.
To
seveda
že
ni
kdo
ve
kako
prijalo
stari
gospe
,
še
menj
pa
ji
je
ugajal
Milenin
odkritosrčni
odgovor
.
»
Gospod
Lahnberg
?
Oh
!
«
zasmeje
se
Milena
in
sede
poleg
tete
.
»
Ali
veste
,
kako
mu
pravi
sodnikova
Minka
?
‚
Pipifaks
‘
mu
pravi
,
in
nam
drugim
se
zdi
to
ime
prav
srečno
izbrano
.
Ah
,
mama
,
Pipifaks
,
to
je
res
dobro
,
ali
ne
?
«
»
Ali
,
Milena
!
«
posvari
jo
gospa
Jeličeva
,
položivši
sliko
na
staro
mesto
,
»
ne
tako
glasno
!
To
se
ne
spodobi
za
take
mlade
dame
,
kakor
si
ti
.
To
ni
lepo
!
Govori
tišje
?
Kako
pa
imenujejo
barona
tvoje
prijateljice
,
nam
ni
treba
vedeti
,
kaj
ne
,
Ana
?
Ali
ni
Lahnberg
kavalir
od
nog
do
glave
?
«
»
Kavalir
,
res
,
teta
!
Čakajte
,
kaj
mi
je
doktorjeva
Elza
vse
povedala
o
njem
,
kakšne
‚
vtiske
‘
je
delal
zadnjih
štirinajst
dnij
po
Ljubljani
.
Zjutraj
,
to
se
pravi
,
proti
poldne
,
kadar
je
vstal
in
se
šel
sprehajat
,
stopil
je
komaj
črez
prag
,
in
že
uzre
mlado
dekle
,
iz
šole
gredoče
.
Pogleda
jo
,
veste
,
tako
svetlo
jo
pogleda
skozi
monokelj
,
namižikne
ji
,
milostno
se
ji
nasmeje
—
in
že
je
uboga
gospodičina
izgubljena
!
Ona
zardi
,
povesi
oči
,
gospod
Pipifaks
pa
nadaljuje
zmagovito
svojo
pot
in
sreča
celo
kohorto
pripravniških
kandidatinj
,
vračajočih
se
domov
.
Mnogo
jih
je
,
pa
Pipifaks
ne
izpusti
nobene
.
Vsaki
privošči
vzpodbuden
pogled
in
galanten
nasmeh
.
In
tresejo
se
pisani
solnčniki
in
šolski
zvezki
v
nežnih
rokah
,
in
burneje
vtripljejo
srca
oh
!
Toda
Pipifaks
...
«
»
Milena
,
Milena
!
«
prestreže
sedaj
teta
dostojanstveno
brzo
čevrljanje
svoje
netjakinje
,
a
mama
je
lepo
mirno
vezla
kakor
prej
,
in
le
proti
koncu
Mileninega
izvestja
jo
je
karajoče
pogledala
.
»
Res
,
nisem
mislila
,
nadaljuje
teta
,
da
si
še
toli
otročja
.
Rekla
sem
ti
že
,
da
nas
pusti
s
svojimi
Minkami
in
Elzami
!
Lepe
prijateljice
imaš
!
Tega
seve
ne
morem
verjeti
,
da
bi
bil
gospod
baron
Lahnberg
komu
kaj
takega
pripovedoval
sam
o
sebi
.
—
To
je
pa
resnično
,
dekleta
so
dandanes
vsa
neumna
.
Baron
,
no
mogoče
—
lahko
se
tako
norčuje
ž
njimi
.
Ali
,
Milena
,
on
je
tako
prikupljiv
mlad
mož
v
vsakem
oziru
,
da
bi
ga
jaz
,
da
sem
na
tvojem
mestu
,
visoko
čislala
in
si
nobenega
drugega
ne
želela
za
moža
.
In
ti
,
Milenica
?
«
»
O
jaz
pa
že
ne
!
«
vzklikne
devojka
hitro
.
»
Zakaj
ne
?
«
vpraša
teta
,
že
nekoliko
srdita
.
»
Zato
!
«
odgovori
Milena
brzo
.
»
In
ako
bi
jaz
,
ako
bi
mi
«
—
popravi
se
teta
,
za
trenotek
obrnivši
se
proti
svakinji
,
»
ako
bi
mi
vsi
to
želeli
?
«
Tiho
je
postalo
v
salonu
.
Nekoliko
zvedavih
solnčnih
trakov
se
je
prikradlo
hipoma
skozi
žaluzije
,
smuknilo
črez
imitirano
smirensko
preprogo
,
po
modrem
plišu
ebenovinske
garniture
,
šinilo
čez
kopije
Kaulbachovih
slik
na
steni
in
izginilo
.
Popil
jih
je
teman
oblak
:
zunaj
se
je
pripravljalo
na
dež
.
Milena
ni
odgovorila
;
vstala
je
in
šla
počasi
proti
oknu
,
potem
pa
postala
,
od
matere
in
tete
na
pol
v
stran
obrnjena
,
pred
velikim
Makartovim
buketom
in
si
ogledovala
z
nepojmljivo
paznostjo
razne
rokoko-kipce
in
»
nippes
«
na
konzoli
.
Rdečica
ji
je
oblila
ves
obrazek
,
in
mali
ušesci
sta
ji
žareli
kakor
dve
nežni
rožici
.
Gospa
Emilija
je
zaorgljala
še
nekoliko
hvale
o
aristokratiškem
dandiju
in
omenila
,
da
mora
priti
vsaki
čas
,
kakor
ji
je
obljubil
.
»
Radi
mene
naj
bo
v
centralni
Afriki
!
«
mislila
si
je
na
tihem
Milena
,
ugriznila
se
v
spodnjo
ustnico
in
povesila
lepo
glavico
.
Kar
se
javijo
nepričakovani
gostje
,
dve
»
prijateljici
«
gospe
Ane
Stojanove
izza
šolskih
let
,
soproga
trgovca
Zoblja
in
gospa
davčnega
kontrolorja
,
Grizajka
.
Prijazni
čitatelj
jih
bo
težko
razločeval
,
zakaj
žena
vranovskega
Rothschilda
je
bila
velika
in
debela
,
druga
pa
majhna
in
suha
.
Zato
naj
jih
nekoliko
natančneje
orišem
.
Krepka
prikazen
Zobeljina
je
bila
okrogla
v
pravem
pomenu
te
besede
in
od
vseh
stranij
jednaka
.
Okrogel
obraz
Perzijanci
visoko
cenijo
,
in
njih
pesniki
ga
celo
navdušeno
opevajo
in
primerjajo
veličastni
luni
.
To
delajo
perzijski
pesniki
,
ker
so
v
Perziji
doma
.
Seveda
midva
z
bralcem
,
ki
Perzije
nikdar
nisva
videla
na
lastne
oči
in
je
skoro
gotovo
niti
v
prihodnje
ne
bodeva
,
midva
bi
takega
polnega
obraza
ne
opevala
očito
,
niti
bi
na
tihem
delala
škode
dosedanjemu
dobremu
glasu
poštenega
meseca
.
Da
,
obširno
je
bilo
obličje
gospe
trgovke
;
ali
navzlic
tej
prostornosti
je
bil
majhni
vzfrkneni
nos
v
večni
zadregi
med
napetima
rdečima
licema
,
ki
sta
se
svetili
,
kakor
da
bi
bila
novo
lakirani
,
in
ju
je
ponižno
prosil
milosti
.
Tudi
oči
so
bile
hudo
v
stiski
;
kadar
je
bilo
slabo
vreme
,
komaj
si
jih
videl
.
—
Grizajka
pa
je
živela
kot
živo
nasprotstvo
bujno
razvite
»
prijateljice
«
.
Šibka
in
lahkonoga
in
nizke
rasti
,
ni
napravljala
poleg
premočne
drugarice
nikakeršnega
vtiska
.
Suha
kakor
gospa
Jeličeva
,
ji
je
bila
tudi
v
tem
nekoliko
podobna
,
ker
je
nosila
po
obleki
polno
petijic
in
zanjčic
.
Morala
je
torej
skrbeti
za
povekšanje
svoje
specifiške
teže
.
Vedno
je
imela
v
to
svrho
s
seboj
ročno
torbico
iz
rjavkastega
usnja
,
katero
se
je
pa
prvotne
boje
v
teku
let
skrajno
naveličalo
in
kazalo
živahno
hrepenenje
po
drugih
barvah
.
Uloga
težilnega
orodja
je
bila
prisojena
tudi
solnčniku
z
masivnim
ročnikom
.
S
svojo
torbico
,
v
kateri
je
bilo
radi
previdnosti
vselej
nekoliko
težkih
ključev
,
in
pa
z
bremenilnim
solnčnikom
v
roki
je
postajala
gospa
Grizajka
navzlic
svoji
mršavosti
venderle
kolikor
toliko
tehtna
oseba
in
je
tako
prav
lahko
kljubovala
manjšim
gorenjskim
sapicam
ter
ostala
večjidel
vedno
na
trdih
tleh
...
Vranovčanje
so
poleg
tega
trdili
,
da
ji
mora
gospod
Grizajec
,
nje
mož
,
vselej
prej
povedati
,
kadar
hoče
kihniti
,
da
bi
se
še
v
pravem
času
rešila
pred
vetrom
v
bližnjo
sobo
.
Kadar
so
pa
pihale
ostre
sape
in
burje
,
takrat
je
gospa
kontrolorka
rajša
ostajala
doma
,
ali
pa
se
je
oklenila
svoje
težke
prijateljice
gospe
Zobelje
.
Tako
združenih
bi
ne
bila
odnesla
niti
kraška
burja
...
Suho
nje
lice
je
imelo
sladkoprijazen
izraz
,
kakor
da
je
pripravljena
vsakogar
vsaki
čas
objeti
.
Na
njeni
drobni
lisičji
glavici
pa
se
je
zibal
pošasten
klobuk
velikanske
obširnosti
.
Najprvo
je
vzbujalo
pozornost
na
tem
spaku
nadčloveškega
ukusa
mogočno
zelenkasto
pero
,
migajoč
večinoma
ob
levi
strani
,
tako
,
da
ni
zakrivalo
drugih
mičnih
stvaric
,
ki
so
kitile
desno
stran
.
Tukaj
je
zavzemal
prvi
prostor
rejen
tič
z
odprtim
kljunom
,
izpreminjajoč
vse
barve
.
Majhen
ni
bil
,
in
za
malo
večerjo
bi
ga
bilo
dosti
.
Kar
je
bilo
pa
še
prostega
sveta
med
zeleno
zastavo
in
pisanim
golobom
,
vse
je
bilo
kaj
umetno
zastavljeno
,
da
so
se
oči
tudi
najbolj
blaziranega
izbirčneža
pasle
z
veseljem
ob
tem
spreminjastem
pogledu
.
Temnočrni
in
bledozeleni
grozdki
,
prešerne
cvetke
,
skromni
žitni
klas
,
svetlozeleni
hrostki
,
fantastiški
popki
in
trezno
listje
,
vse
to
pestro
grmovje
se
je
šopirilo
v
bohotni
bahavosti
na
širnem
pokrivalu
.
Le
škoda
,
da
ni
bilo
več
prostora
,
recimo
,
za
kako
pomanjšano
kravico
ali
vsaj
za
kakega
backa
...
Nasprotno
je
imela
gospa
Zobelja
majhno
,
majčkeno
pokrivalce
.
Smrtni
prebivalci
vranovški
in
drugi
božji
ljudje
ga
sploh
niso
videli
,
ako
se
niso
potrudili
v
prvo
nadstropje
.
Klobuček
je
bival
visoko
gori
na
zadnjem
vrhu
velike
Zobelje
.
Širok
temnovišnjev
trak
je
bilo
jedino
,
po
čemer
je
človek
mogel
temno
slutiti
,
da
utegne
biti
ob
tem
traku
v
nevidnih
višavah
mogoče
tudi
kaj
klobuka
.
Saj
večji
ni
bil
,
kakor
dober
groš
stare
veljave
.
Za
muzejsko
zbirko
botaniških
in
zooloških
predmetov
torej
ni
bil
pripraven
.
Le
jedna
tožna
dolgostebelna
,
žaltavordeča
cvetka
je
samovala
na
vrhu
in
zavidno
zrla
na
tuje
bogastvo
Grizajkinega
klobučiča
.
Ali
si
je
morebiti
želela
jednega
tistih
leposvetlih
hrostkov
?
—
Tako
sta
hodili
po
svetu
kakor
z
zamenjanima
klobukoma
,
Grizajka
,
od
daleč
gobi
podobna
,
Zobelja
pa
na
pol
razoglava
.
—
Dasi
sta
si
bili
te
zastopnici
gotiškega
in
rokoko-zloga
na
vnanje
toli
različni
,
jedinila
jih
je
jedna
skupna
krepost
—
dar
zgovornosti
in
jezičnosti
.
Katera
njiju
je
drugo
nadkriljevala
,
tega
ne
vem
,
in
to
mi
je
res
prav
žal
.
Danes
je
bila
prva
lovorja
vredna
,
jutri
se
je
zopet
druga
pognala
na
vrhunec
spretne
opravljivosti
.
Sprli
sta
se
po
osemkrat
vsaki
teden
,
vender
sta
se
vselej
zopet
»
sprijaznili
«
,
kar
kaže
blag
in
mehek
značaj
.
Na
Vranovem
in
deset
milj
naokolo
so
se
ju
bali
kakor
živega
vraga
;
zakaj
živeli
nista
samo
o
sadovih
te
revne
zemlje
,
temveč
tudi
o
dobrem
imenu
vseh
sorodnikov
,
prijateljev
in
znancev
,
katere
sta
vlekli
čez
svoje
neplombirane
zobe
...
Razun
tega
nista
dajali
nikomur
nobene
druge
koristi
...
Kako
sta
sladili
življenje
zakonskima
možema
,
o
tem
naj
»
molči
pevčeva
uljudnost
«
.
Kako
pa
da
sta
sodila
soproga
o
njih
,
in
kaj
sta
si
želela
na
tihem
vsaki
za
se
,
o
tem
bodi
nekoliko
povedano
po
ovinkih
.
—
Božja
pot
v
Meko
je
prepovedana
ženskim
samim
brez
mož
.
Ako
hoče
tedaj
neomožena
dama
romati
v
sveto
mesto
,
mora
se
prej
poročiti
z
možem
,
katerega
si
nalašč
za
to
najme
,
in
ki
jo
mora
toliko
časa
čuvati
in
varovati
,
dokler
ostane
ona
v
Meki
.
Ko
pa
romarica
zapusti
mesto
zopet
,
postane
zakon
neveljaven
...
Je
pa
tam
vrsta
moških
,
ki
nimajo
drugega
opravila
,
nego
da
žive
kot
provizorni
zakonski
suplentje
.
Ako
bi
bila
gospoda
Zobelj
in
Grizajec
o
tem
kaj
vedela
,
nobena
sila
bi
ju
ne
bila
zadržala
—
šla
bi
bila
še
tisti
teden
z
ženama
naravnost
v
rešilno
Meko
.
Morda
bi
se
jima
bil
približal
še
kedo
iz
naše
mile
domovine
?
Vedeli
sta
,
da
se
na
Javoricah
nekaj
»
kuha
«
.
Zato
sta
se
obe
podvizali
,
da
druga
drugi
gorko
novico
pred
nosom
izpodgrizne
in
raztrobi
prva
po
mestu
.
Goreči
tekmovalki
sta
se
srečali
na
pol
pota
,
druga
jezna
na
drugo
,
da
ji
je
pokvarila
prvenstvo
ustne
tradicije
,
na
obrazu
pa
sta
kazali
najslajšo
prijaznost
.
Združili
sta
se
na
vzajemno
delovanje
,
kakor
se
v
obče
rada
pajdaši
šibka
nrav
z
krepkejšo
.
Privedli
sta
s
sabo
Grizajka
svojega
Mirka
,
Zobelja
pa
sinka
Rudka
,
dečka
oba
v
nežni
mladosti
osmih
let
.
In
pričele
so
se
one
znane
konvencijonalne
navideznosti
,
vriščeči
pozdravi
,
nabrencane
fraze
in
uljudni
smeh
zadrege
v
odmorih
.
»
Ljubi
gostje
«
so
odložili
in
se
naselili
po
zofi
in
stolih
tako
previdno
in
solidno
,
kakor
da
nameravajo
ostati
tukaj
črez
zimo
.
Ko
so
srečno
opravili
zdravje
,
vreme
,
toaleto
in
posle
,
prišla
sta
Rudek
in
Mirko
na
vrsto
.
»
Oh
,
moj
Mirko
je
tako
pohlevne
nravi
«
,
legala
je
Grizajka
in
skrivaj
rahlo
sunila
sinka
,
mislečega
,
da
je
prav
sedaj
prišel
tisti
toli
željno
pričakovani
sladki
trenotek
,
ko
lehko
pobrcne
Rudka
,
svojega
naravnega
sovražnika
,
malo
,
samo
takole
malo
z
nogo
.
»
O
,
in
moj
Rudek
še
le
,
ta
je
pa
tako
miren
!
«
hitela
je
Zobelja
.
Ob
jednem
pa
je
strogo
pogledovala
fantka
.
Ta
je
bil
namreč
o
pravem
času
opazil
hudobno
namero
»
pohlevnega
«
sovražnika
in
skrčil
tudi
svojo
nožico
v
kolikor
najbolj
izdaten
sunec
.
Mirko
in
Rudek
sta
bila
namreč
še
v
oni
zlati
dobi
,
ko
šteje
vzbujajoči
se
financijalni
duh
človeški
imovino
po
starih
peresih
in
pisanih
frnikolah
;
ko
se
jamejo
dvigati
v
mladostni
duši
prvi
kritični
dvomi
o
pravi
osebi
presvetega
Miklavža
,
milega
angeljčka
njegovega
in
pošastnih
parkljev
;
ko
diletant
življenja
rad
vidi
,
da
gre
sajasti
dimnikar
na
drugi
strani
ceste
,
in
da
je
mamičino
krilo
—
za
vse
slučaje
—
prav
blizu
;
ko
se
človeška
strast
za
šport
zadovoljuje
z
visokostno
igro
»
klinec
biti
«
,
v
kateri
se
šteje
»
pointe
«
lahko
kar
po
deset
,
da
so
tisočnice
prej
gotove
;
ko
vzbuja
lastnik
najponižnejšega
vrtiljaka
mlademu
bitju
pekočo
zavist
;
ko
se
zdi
sedaj
svetli
oficir
,
sedaj
spretni
cirkusni
jahač
,
sedaj
kondukter
,
sedaj
pomorščak
nežni
domislivosti
nedosežen
fantom
...
Seveda
sta
se
mlada
junaka
vsaki
za
se
že
—
večkrat
odločila
.
»
Pohlevni
«
Mirko
je
bil
tačas
navdušen
mornar
.
»
Mirni
«
Rudek
pa
je
hrepenel
po
zapeljivem
dostojanstvu
železniškega
sprevodnika
in
se
vozil
v
duhu
na
vse
kraje
,
v
Ljubljano
,
na
Dunaj
in
celo
v
Ameriko
.
Bila
sta
oba
zadovoljna
,
vsaki
v
svojem
»
poklicu
«
...
Res
,
najsrečnejši
ljudje
na
svetu
so
otroci
;
njih
je
nebeško
kraljestvo
pravega
veselja
.
»
Stojanovi
so
bili
že
prej
pojužinali
;
o
gospe
Grizajki
in
Zobelji
pa
se
ni
vedelo
nič
gotovega
.
Vender
se
jima
je
poznalo
obema
na
tem
,
kako
krčevito
sta
se
branili
vabilu
na
»
kavo
«
,
da
se
je
veselita
druga
bolj
od
druge
.
Družba
je
torej
odšla
v
obednico
,
kjer
sta
se
zlasti
Rudek
in
Mirko
razveseljevala
,
videč
na
mizi
sadje
,
med
