nemorem
in
tudi
nočem
!
“
zarujove
Jurij
Skopec
nad
njim
.
„
Vi
ste
mi
pravi
ptički
!
Zakaj
naj
bi
Vam
kupčijo
že
lajšal
.
Vreče
in
zaboji
ostanejo
na
vozovih
,
ob
jednem
pa
primerna
oddelka
mojih
mož
kot
straža
.
Jaz
sam
odidem
z
ostalimi
ljudmi
po
drugi
poti
v
Zagreb
.
“
Hebrejec
stoka
,
kakor
bi
ga
kdo
na
meh
drl
.
„
To
me
lahko
spravi
na
vislice
,
“
jeclja
v
smrtnem
strahu
.
„
Že
mogoče
,
“
roga
se
mu
Jurij
Skopec
,
„
saj
je
na
vešalah
tudi
še
dosti
prostora
za
take
židovske
pijavke
.
“
Tolovajskega
glavarja
veseli
,
če
jih
more
v
strah
spraviti
.
„
Le
čuvajte
se
,
“
pravi
jim
hladnokrvno
,
„
da
Vas
ne
zgrabijo
.
Jaz
za
svoj
del
sem
se
premislil
.
Peljal
se
bom
z
Vami
.
Černič
,
Vi
greste
z
menoj
,
tudi
Polde
in
sedem
drugih
tovarišev
.
Smukač
in
Cekinar
pa
bodeta
po
stranskih
potih
z
ostalimi
ljudmi
prišla
za
nami
na
Hrvatsko
.
“
Židom
se
šibijo
kolena
.
„
Bog
pravični
—
krvoločni
tolovajski
glavar
Jurij
Skopec
se
hoče
na
mojem
vozu
peljati
—
oj
žalost
,
oj
nesreča
.
Jehova
,
pomagaj
svojemu
hlapcu
!
“
„
Ali
mi
boš
hitro
molčal
,
Ti
kislica
,
“
zareži
Skopec
nad
njim
,
„
sedaj
sem
sit
Tvojega
javkanja
.
Hej
,
Polde
!
“
„
Tukaj
sem
,
glavar
.
Ali
naj
tega-le
prepeličarja
malo
z
bodalom
pošegetam
?
To
bi
me
grozno
veselilo
!
“
„
Ali
je
vse
naloženo
?
“
„
Vse
,
glavar
!
“
„
Dobro
,
tedaj
se
ne
bomo
več
obotavljali
,
kajti
če
nas
sreča
kak
voz
,
takoj
bi
pričeli
sumničiti
,
ker
nas
je
toliko
ljudij
skupaj
zbranih
.
Hola
,
Cekinar
,
Smukač
,
vidva
vodita
ostale
tovariše
v
Zagreb
.
V
gostilni
pred
Ilico
,
blizu
sv.
Duha
,
se
bodemo
o
pravem
času
sešli
.
“
Cekinar
in
Smukač
nista
moža
,
ki
bi
dosti
besedičila
.
Kratko
se
pozdravijo
in
predno
se
Hebrejci
zavedo
,
sede
že
njihovi
ljubeznivi
spremljevalci
na
vozovih
,
ostali
tolovaji
pa
hitro
izginejo
za
lesničevjem
.
Prvi
voznik
zdihujoč
zleze
na
voz
in
njegov
strah
se
ne
zmanjša
,
ko
vidi
,
da
grozoviti
tolovajski
glavar
tik
za
njim
na
slami
leži
.
Vsi
tolovaji
so
oboroženi
in
gotovo
je
,
da
niti
za
pičico
ne
bodo
odjenjali
od
svojega
namena
.
Tu
ne
pomaga
javkanje
in
šklopotanje
z
zobmi
.
Jurij
Skopec
samo
jednega
ali
drugega
pogleda
,
pa
vsakemu
preide
veselje
,
da
bi
glasno
tožil
ali
govoril
o
uradnem
preiskovanji
.
Tudi
Polde
ni
o
preiskovanji
ničesa
omenil
,
zaradi
tega
misli
glavar
,
da
bodo
brez
zaprek
lahko
prišli
v
Zagreb
.
Černič
in
še
trije
drugi
tolovaji
so
pri
Juriju
Skopcu
v
prvem
vozu
,
Polde
z
ostalimi
tovariši
pa
je
prisedel
na
druga
kola
.
—
Pri
Brežicah
se
prepeljejo
preko
Save
.
Kmalu
so
na
samotni
cesti
.
Tu
postane
Polde
poreden
.
V
njegovem
vozu
sta
samo
dva
žida
,
mlad
voznik
in
pa
star
,
sivobradat
prepeličar
,
ki
je
‚
sladkega
Poldeta
‘
pri
kupčiji
s
srebrnima
skledama
tako
osleparil
.
To
je
grozovitemu
razbojniku
ravno
prijetna
prilika
,
da
si
ohladi
svojo
jezico
.
„
Stari
slepar
,
“
sopiha
‚
sladki
Polde
‘
,
„
ali
si
mi
prišel
vendar
pod
kremplje
.
Čakaj
,
židovski
pes
,
sedaj
Ti
celo
mršavo
brado
izrujem
.
“
„
Izpustite
me
!
“
Polde
se
za
židovo
javkanje
malo
zmeni
.
Še
danes
ga
jezi
,
da
je
bil
tako
ogoljufan
.
Starega
hebrejskega
sleparja
zgrabi
za
kaftan
ter
ga
prične
silovito
lomastiti
.
Ostali
tovariši
se
prisrčno
krohotajo
ter
prete
mlademu
vozniku
,
ki
se
hoče
potegniti
za
svojega
sovernika
.
Polde
je
sedaj
v
pravem
elementu
.
„
Ali
naj
Ti
oči
izderem
,
mrhovina
,
“
rentači
nad
plašljivcem
,
„
ali
pa
naj
Ti
ušesa
odrežem
,
stari
slepar
?
No
,
kaj
je
,
dam
Ti
na
izbero
,
ker
sem
človek
z
mehkim
srcem
.
Tedaj
voli
—
ušesa
ali
oči
,
Ti
mevža
—
saj
vidiš
,
da
me
je
sama
dobrota
,
drugače
bi
Te
ob
oboje
spravil
.
“
Vse
to
je
seveda
navidezno
zapreteno
,
da
bi
se
žid
tem
bolj
bal
,
kajti
Polde
dobro
ve
,
da
bi
Jurij
Skopec
ne
trpel
kaj
tacega
.
In
nakana
se
mu
le
predobro
posreči
.
Žid
vidi
,
kako
se
tolovaju
oči
neusmiljeno
svetijo
.
V
strahu
in
trepetu
pade
na
kolena
.
„
Prizanesite
mi
,
visoki
gospod
,
“
milo
javka
revež
.
„
Kaj
pa
še
!
“
rentači
Polde
,
„
oči
ali
ušesa
,
no
,
ali
bo
kmalu
?
—
Prijatelji
,
držite
ga
malo
,
že
vidim
,
da
si
bom
sam
moral
izbrati
.
“
„
Usmilite
se
me
!
“
tuli
prestrašeni
Hebrejec
.
Polde
in
tovariši
se
kraljevsko
zabavajo
ter
ne
mislijo
še
tako
hitro
napraviti
konec
grozni
burki
.
Zopet
zareži
divji
razbojnik
nad
njim
.
Revež
je
bolj
mrtev
kakor
živ
.
Tu
se
mej
krohotanjem
naenkrat
začuje
čuden
,
zategnen
stok
.
—
Polde
poskoči
kvišku
.
„
Ha
“
—
kriči
tolovaj
,
„
kaj
je
pa
to
?
Slišal
sem
glas
,
kakor
bi
prihajal
iz
ženskih
ust
.
“
Pri
tem
ojstro
pogleda
mladega
voznika
,
ki
je
sam
tudi
očividno
neznansko
prestrašen
.
„
Kdo
je
kričal
?
“
oglasi
se
zopet
Polde
.
„
Resnično
,
če
se
ne
motim
,
tukaj
na
vozu
je
nekdo
skrit
.
Za
vraga
,
tovariši
,
to
si
moramo
natančneje
ogledati
.
Tamle
v
kotu
je
bilo
,
mej
obema
vrečama
,
ki
sta
bili
že
poprej
na
vozu
.
“
Stari
Hebrejec
se
Poldetu
za
kolena
oklepa
.
„
Usmiljenje
!
“
javka
.
„
Ne
,
ne
,
“
reži
se
tolovaj
srdito
,
„
usmiljenja
ne
poznam
.
Najprvo
bodemo
pogledali
,
kdo
je
tukaj
tako
čivkal
,
potem
pa
bom
Tebi
,
Ti
suha
pokveka
,
ušesa
odrezal
.
Da
,
da
,
prav
gotovo
—
ušesa
si
pridržim
v
spomin
na
Tvojo
sleparijo
,
to
bo
moje
odškodovanje
.
“
Znova
se
začuje
globoko
zdihovanje
.
„
Usmiljenje
,
“
stoka
žid
,
„
koliko
denarja
hočete
imeti
?
“
„
Ne
motim
se
,
to
je
bil
ženski
glas
.
He
,
odvalite
oni
vreči
,
za
njima
se
nekdo
skriva
.
Hitro
—
to
bo
zabava
!
“
Krohotaje
izvrše
tolovaji
Poldetovo
povelje
.
Strelne
vaje
.
—
Davkarjeva
kazen
.
—
Ogljar
Tone
in
Kramar
obiščeta
tolovajke
.
„
Pomagajte
—
pomagajte
!
“
Zategneni
plašni
kriki
so
razlegajo
po
večerni
tišini
in
srebrno
jasni
smehi
jim
odgovarjajo
.
Tu
stoji
davkar
,
privezan
ob
smreko
,
z
gorečimi
svečami
na
glavi
in
obeh
rokah
.
Strel
zagrmi
.
Kroglja
udari
v
vejo
,
prav
blizo
sveče
,
ki
je
na
nesramneževo
desnico
prilepljena
.
„
Skoraj
sem
zadela
,
“
zakliče
Amalija
.
„
Uršika
,
sedaj
si
Ti
na
vrsti
,
potem
pridete
pa
Lizika
in
Lenčika
.
Maj
prvo
bodemo
merile
na
levo
,
za
to
na
desno
svečo
,
konečno
pa
na
ono
vrh
glave
.
Tako
se
bodemo
vežbale
v
streljanji
.
“
„
Po
—
ma
—
gaj
—
te
!
“
rujove
zverski
uradnik
v
smrtnem
strahu
,
kajti
boji
se
,
da
ga
bo
zdaj
in
zdaj
kroglja
zadela
.
Lepe
tolovajke
pa
se
srčno
krohotajo
.
Uršika
pristopi
ter
pomeri
na
levo
svečo
.
Blisk
—
pok
!
Tudi
ta
kroglja
vdari
prav
blizu
sveče
skozi
veje
.
Sedaj
pride
Lizika
na
vrsto
.
Ali
je
bolj
nerodna
,
kakor
pa
njene
tovaršice
,
ali
pa
bolj
poredna
,
to
ni
gotovo
.
Z
jedno
besedo
,
puška
v
trenotku
,
ko
se
izproži
,
zamahne
navzdol
,
davkar
pa
grozovito
zarujove
.
Kroglja
mu
je
malo
kože
odstrelila
,
kri
se
mu
polije
.
Ko
hudobnež
to
vidi
,
hripavo
in
nečloveško
besni
:
„
Mrtev
sem
,
mrtev
sem
,
ustrelile
so
me
!
“
Amalija
in
tovarišico
se
glasno
smejijo
,
davkar
pa
tuli
kakor
zaboden
voliček
.
„
Na
pomoč
,
rešite
me
,
počasi
me
hočejo
umoriti
—
pomagajte
!
“
„
Mislila
sem
,
da
ste
že
mrtvi
,
grdoba
,
“
zakliče
mu
Amalija
srdito
.
„
Toda
motila
sem
se
—
prav
živi
ste
še
.
In
malo
tistih
kapljic
krvi
Vam
ne
škoduje
,
saj
ste
dokazali
,
da
ste
prevročekrvni
.
Prihranile
smo
Vam
samo
pijavke
.
“
Ta
tolažba
ga
ne
more
pomiriti
,
tem
manj
,
ker
vidi
,
da
deklica
zopet
nanj
meri
—
Lenčika
.
Oče
njen
je
bil
lovec
.
Sveča
v
onem
trenotku
ugasne
,
ko
se
zabliska
strel
.
Črez
sredo
je
prestreljena
.
Lepe
tolovajke
jej
odobravajo
ploskajo
.
Amalija
hoče
sedaj
tudi
pokazati
,
kaj
da
zna
.
Hitro
se
vstopi
,
pomeri
—
izproži
.
Davkar
javka
,
sveča
pa
leži
razbita
na
tleh
.
Glavarjeva
ljubica
je
izborno
streljala
.
„
Sedaj
bodemo
proti
nesramneževi
glavi
merile
,
“
pravi
Amalija
.
„
Haha
,
naj
se
grdoba
le
v
smrtnem
strahu
vije
.
“
In
tega
jej
ni
treba
še
posebej
reči
,
kajti
davkar
je
že
bolj
mrtev
kakor
živ
.
„
Umoriti
me
hočejo
,
počasi
do
smrti
mučiti
,
“
stoka
obupan
.
Amalija
se
grozno
zakrohota
.
Puško
povesi
ter
stopi
k
razuzdancu
,
ki
jo
debelo
gleda
.
„
Lopov
!
“
zakliče
Jurijeva
ljubica
,
„
ne
pozabite
mi
,
da
s
te
hoteli
izvršiti
veliko
gršo
hudobijo
.
Tamle
v
utici
leži
uboga
Ivanka
.
Ko
bi
me
ne
bile
prišle
,
umorili
bi
bili
Vi
deviško
nedolžnost
.
Dekliška
čast
je
toliko
,
kakor
človeško
življenje
—
deklica
brez
časti
je
mrtva
!
Moriti
ste
hoteli
,
sedaj
imate
pravično
kazen
.
Davkar
zdivja
.
Njegov
surovi
značaj
se
ne
more
zatajevati
,
celo
sedaj
,
ko
mu
nevarnost
preti
.
„
Kaj
bi
bilo
to
beraški
vlačugi
škodovalo
škriplje
nesramnež
,
„
saj
sem
hotel
njenega
očeta
z
desetino
počakati
,
da
,
deklini
celo
denar
podariti
.
Ali
ni
to
dosti
lepo
?
“
„
Res
,
zelo
častno
,
“
roga
se
mu
Amalija
.
„
Da
,
to
sem
hotel
storiti
,
“
nadaljuje
davkar
,
„
le
samo
prašajte
beraško
zalego
,
celo
pest
trdih
srebrnikov
sem
jej
ponujal
,
ž
njimi
bi
bila
lahko
desetkrat
očetu
k
zdravju
pripomogla
,
toda
hotela
ni
!
“
„
Ne
,
“
zakliče
Amalija
togotno
,
„
mlademu
dekletu
je
čast
več
vredna
,
kakor
vsi
zakladi
celega
sveta
.
“
Davkar
jo
od
strani
pogleduje
.
„
Tu
poznam
Dolenjke
bolje
,
“
sika
strupeno
.
„
Samo
ta
deklina
je
bila
tako
trdovratna
,
menda
ker
jej
je
bilo
to
premalo
denarja
.
Če
kakemu
dekletu
tu
vržem
samo
jeden
srebrnik
v
naročje
,
hitro
je
ljubeznjiva
z
menoj
.
“
Amalija
stiska
svoje
male
pesti
.
„
In
ker
poznate
dvoje
,
troje
takih
vlačug
,
potem
pa
mislite
,
da
smete
z
vsako
deklico
tako
nesramno
postopati
?
“
zakliče
vsa
divja
.
„
Oj
,
še
veliko
hudobnejši
ste
,
kakor
sem
mislila
.
Resnično
,
kaj
me
zadržuje
,
da
ne
zasadim
bodalo
v
Vaše
črno
srce
?
“
Že
dviguje
roko
.
Smrtno
orožje
se
pri
luči
sveče
neznansko
zasveti
.
Davkar
grozovito
zakriči
.
„
Pomagajte
—
more
me
—
morilke
!
“
Amalija
se
obrne
.
„
Brzdati
se
moram
,
“
šepeta
,
„
grdoba
mi
je
potrebna
,
če
hočem
ubogega
logarja
oprostiti
.
Oj
,
moj
krasni
ljubček
mora
ponosen
biti
na
svojo
Amalijo
.
Samo
vražje
tujke
se
moram
iznebiti
,
potem
Jurij
Skopec
ne
bo
hotel
poznati
druge
,
nego
samo
mene
.
“
Lepa
tolovajka
zopet
k
tovaršicam
pristopi
.
„
Sedaj
bodemo
merile
na
svečo
,
ki
gori
na
glavi
tega
hudobneža
,
“
zakliče
glasno
.
Davkar
zopet
na
vse
grlo
rujove
,
Amalija
pa
namigne
prijateljicam
.
„
Merite
visoko
,
“
šepeta
,
„
nočem
ga
usmrtiti
.
“
„
Zaslužil
je
desetkratno
smrt
,
“
ugovarja
Lizika
.
„
Le
pomislite
,
kako
smo
šentjurijskega
kmeta
kaznovale
.
“
„
To
je
res
.
“
„
Tedaj
mora
tudi
ta
vrag
umreti
.
“
„
Stojte
—
stojte
,
“
veleva
Amalija
tihim
glasom
,
„
človeka
potrebujemo
,
sicer
bodo
ubogega
logarja
do
smrti
mučili
.
Če
pa
vedo
,
da
davkar
živi
,
napeti
bodo
morali
druge
strune
in
potem
bom
že
jaz
pogoje
narekovala
.
“
Deklice
odnehajo
,
posebno
ker
jej
tudi
Uršika
pritrdi
.
„
Saj
ga
lahko
strašimo
,
da
bo
smrten
pot
potil
,
“
nadaljuje
Amalija
,
„
prizanašale
mu
ne
bodemo
,
ravno
narobe
.
Misli
naj
,
da
ga
vsak
trenotek
pričakuje
peklenšček
.
Ostane
pa
naj
pri
življenju
,
pokazale
bodemo
Juriju
Skopcu
,
da
znamo
tudi
me
tako
postopati
,
kakor
on
.
Ponosen
mora
biti
na
nas
.
“
Nevarno
vežbanje
v
streljanji
se
nadaljuje
.
Sveča
na
glavi
pregrešnega
graščinskega
uradnika
vedno
hitreje
in
nižje
gori
,
kroglje
pa
treskajo
v
debelo
deblo
orjaške
smreke
.
Najprvo
kriči
grdoba
vsaj
desetkrat
po
vrsti
,
da
je
bolj
kakor
popolnoma
mrtev
.
Deklice
se
veselo
krohotajo
.
Potem
pa
glas
njegov
vedno
slabejši
,
vedno
bolj
hripavo
grgrajoč
postane
in
konečno
obmolkne
.
Le
na
tem
se
še
pozna
,
da
je
pri
življenji
,
ker
se
njegov
rejeni
život
od
časa
do
časa
pretresa
.
„
Stojte
,
“
ukazuje
Amalija
,
„
za
danes
je
dosti
—
sveče
na
glavi
ni
nobena
zadela
.
“
„
Še
jeden
strel
,
“
prosi
Lenčika
.
Pomeri
—
blisk
—
pok
—
sveča
ugasne
.
Davkar
z
nogama
brca
—
dokaz
,
da
ni
zadet
.
„
To
je
bil
mojstrski
strel
,
“
hvali
Amalija
,
„
toda
sedaj
bodemo
s
streljivom
štedile
.
Potrebovale
je
bodemo
še
dobro
.
“
Lizika
pokaže
na
razuzdanca
.
„
Ali
naj
ga
odvežemo
?
“
„
Ne
,
zločincu
ne
bo
čisto
nič
škodovalo
,
če
celo
noč
ostane
privezan
,
kakor
je
;
nam
vsaj
ne
bo
mogel
uiti
!
Če
more
spati
želim
mu
lahko
noč
!
Me
bodemo
sedaj
večerjale
,
po
dolgi
poti
nam
bo
gotovo
jed
slastno
dišala
.
“
„
Da
,
da
!
“
kličejo
lepe
deklice
.
Kmalu
sede
tolovajke
krog
velike
skale
,
ki
jim
mora
biti
za
mizo
.
Straže
so
razpostavljene
,
kajti
tudi
v
tej
divji
puščobi
previdnost
ni
odveč
.
Toda
nobena
izmed
njih
ne
sluti
,
da
zro
štiri
žareče
oči
v
njihov
tabor
ter
oprezno
opazujejo
vse
,
kar
se
godi
v
dekliškem
taboru
.
Tu
gori
ob
strmi
pečini
sta
skrita
dva
moža
.
Nista
še
dolgo
tam
.
Še-le
streli
so
ju
privabili
;
za
grmovjem
na
preži
ležita
.
Kdo
sta
?
Kramar
in
ogljar
Tone
kakor
zamaknena
gledata
na
nenavadni
prizor
.
„
Tu
doli
so
,
“
šepeta
ogljar
Tone
.
„
Tam-le
vidim
Amalijo
,
“
sika
Kramar
.
„
Ha
,
moja
slutnja
,
tukaj
je
—
brez
moškega
varstva
ne
bo
mi
težko
,
dobiti
jo
zopet
v
svojo
pest
.
“
Ogljar
Tone
razume
zadnje
besedo
.
„
No
,
tako
lahka
ta
stvar
ne
bo
,
“
pravi
premeteni
ogljar
.
„
Deklice
tu
doli
so
za
moške
preoblečene
,
pogumne
so
menda
tudi
.
Stavim
,
da
se
bodo
prav
odločno
branile
,
ko
bi
jih
hotela
napasti
.
“
Kramar
zaničljivo
odkima
.
„
Ej
,
to
so
konečno
vendar
same
punice
,
treba
nama
bo
samo
malo
previdnosti
.
Prepričan
sem
,
da
po
noči
vse
spe
,
kakor
bi
bile
mrtve
:
zaradi
tega
jih
bodemo
lahko
iznenadili
.
“
Ogljar
Tone
zmaje
z
glavo
.
„
Tudi
v
tem
oziru
Vam
ne
morem
pritrditi
,
“
odgovarja
počasi
,
„
saj
sem
sam
opazil
,
da
so
z
veliko
premišljenostjo
razpostavile
stražo
,
ki
bodo
takoj
naznanile
vsakega
,
ki
bi
se
jim
hotel
približati
.
“
„
Gotovo
,
po
dnevi
,
to
rad
verjamem
.
Tu
se
strašansko
postavljajo
,
kakor
da
bi
bile
Bog
si
ga
vedi
kaj
!
Po
noči
pa
spi
cela
družba
,
svojo
glavo
stavim
!
“
Ogljar
Tone
je
drugega
mnenja
,
toda
ne
ugovarja
ter
raje
molči
.
—
Kramarju
se
oči
svetijo
,
ko
gleda
v
dolinico
.
„
To
je
kakor
navlašč
,
“
pravi
,
„
naši
ljudje
hrepene
po
svežih
punicah
—
razkošnih
ljubicah
,
kakoršne
so
te
tu
doli
.
Vi
se
menda
takega
srčka
tudi
ne
bodete
branili
,
kaj
ne
da
,
ogljar
Tone
?
“
„
Gotovo
bi
se
ne
hudoval
,
ko
bi
mogel
tako
okroglo
ljubico
objeti
;
posebno
mi
pa
ugaja
ona
,
ki
vedno
z
Vašo
nečakinjo
govori
.
To
je
krasna
ptičica
!
“
„
Pa
tudi
ostale
niso
napačne
,
vse
so
zale
in
okrogle
.
Ogljar
Tone
,
pri
tem
tedaj
ostane
,
kar
sem
rekel
!
Po
svoje
tovariše
bodeva
šla
in
v
prvi
ugodni
noči
jih
potem
napademo
.
Plača
za
naš
trud
nam
potem
gotovo
ne
izostane
.
“
„
S
tem
sem
zadovoljen
!
“
Možakarja
si
prikimata
ter
potem
jeden
za
drugim
skrivaj
odideta
iskat
svoje
pajdaše
na
pomoč
.
Divja
družba
.
—
Polde
in
njegov
plen
.
—
Boj
za
čast
!
—
Jurij
Skopec
in
njegovi
tovariši
.
—
Jezdeci
prihajajo
!
Jurij
Skopec
in
njegovi
tovariši
ne
morejo
slišati
krika
in
krohotanja
na
drugem
vozu
,
ki
prvemu
sledi
najmanj
sto
korakov
pozneje
.
To
Polde
natanko
ve
in
zaradi
tega
tudi
svoje
surovosti
ne
brzda
.
Grozno
ga
veseli
,
da
more
tako
neusmiljeno
mučiti
uboga
žida
.
Sedaj
tolovaj
išče
osebo
,
ki
je
tako
plašno
kričala
,
skrivnostno
žensko
,
ki
mora
biti
na
vozu
.
Dva
njegova
tovariša
držita
mej
tem
trepetajočega
starca
,
ostala
dva
rokovnjača
pa
pretita
z
raznimi
grožnjami
bojazljivemu
vozniku
.
Polde
preko
vreč
na
slamo
telebne
.
Hitro
jih
na
stran
odmakne
,
in
njegove
mačje
oči
skušajo
prodreti
polumrak
pod
plahto
.
Naenkrat
stegne
svojo
orjaško
roko
.
Koj
na
to
se
začuje
tih
krik
,
jecljanje
in
stokanje
,
kakor
bi
na
smrt
preplašeno
bitje
milosti
prosilo
.
„
Hahaha
,
“
krohota
se
divji
tolovaj
,
„
saj
sem
si
takoj
mislil
,
da
je
tukaj
nekdo
skrit
.
Vun
s
Tabo
,
punica
,
kajti
gotov
sem
,
da
se
tukaj
ženska
skriva
.
“
„
Lea
,
moj
ubogi
otrok
,
“
stoka
židovski
starec
,
katerega
tolovaja
sem
ter
tja
sujeta
.
„
Aj
,
tako
—
Lea
se
zove
deklina
,
“
roga
se
‚
sladki
Poldek
‘
,
„
no
,
le
sem
pridi
,
srček
ljubeznjivi
—
ogledati
Te
moram
bolje
pri
luči
.
“
Tolovaji
se
radovedno
ozirajo
v
kot
voza
,
od
koder
Polde
vleče
upirajočo
se
osebo
.
Zopet
se
začuje
bolesten
vsklik
.
„
Moja
Lea
,
“
jeclja
stari
Hebrejec
,
„
mučiti
hočejo
mojega
ubogega
otroka
!
“
„
Glej
jo
no
,
“
rentači
divji
rokovnjač
srdito
,
„
menda
mi
hoče
ta
mačka
celo
razpraskati
!
Tu
ne
pomaga
nobeden
upor
,
semkaj
na
luč
mi
moraš
,
židovka
!
“
Silovito
jo
potegne
izza
vreč
proti
svojim
tolovajskim
tovarišem
.
„
Grom
in
strela
,
ta
je
pa
lepa
?
“
Polde
tako
zakliče
,
ko
vidi
,
kako
krasna
je
mlada
židinja
.
—
Tesna
njena
oprava
se
oklepa
postave
,
za
katero
bi
ju
smela
zavidati
boginja
lepote
.
To
je
Lea
,
hči
starega
žida
.
Črni
njeni
lasje
so
se
v
boji
s
tolovajem
razsuli
ter
sedaj
kakor
plašč
obdajajo
divnega
dekleta
.
Da
,
nenavadno
lepa
je
Lea
,
kakor
hčere
starega
testamenta
—
o
katerih
krasoti
popeva
čarobna
Salomonova
visoka
pesem
.
To
je
hči
starega
zagrebškega
žida
,
ki
milo
zdihuje
po
svojem
očetu
.
Polde
pa
poželjivo
zre
v
divni
,
sedaj
smrtnobledi
obraz
,
mlade
deklice
,
v
koje
ko
noč
temnih
velikih
očeh
se
bliščijo
svetle
solzice
.
„
To
je
dober
lov
,
“
se
zmagonosno
reži
divji
razbojnik
,
„
kdo
bi
si
bil
mislil
,
da
ima
stari
goljuf
tako
krasno
hčerko
?
Pojdi
,
sem
,
prisrčna
Lea
,
pusti
,
da
Te
bolje
ogledam
,
krasotica
deklet
!
“
Revica
se
obupno
vije
pod
tolovajevo
orjaško
pestjo
,
ki
ne
izpusti
uboge
žrtve
.
„
Jaz
židov
gotovo
ne
ljubim
,
“
pravi
grdoba
,
„
če
pa
vidim
židovskega
dekliča
tako
lepega
,
kakor
je
to-le
divno
dete
,
potem
pa
svojo
jezo
na
prepeličarje
popolnoma
pozabim
.
Tri
sto
medvedov
,
kako
male
,
rudeče
ustnice
ima
!
Vredne
so
,
da
jih
poljubim
.
Ne
bodi
sitna
,
Lea
,
nič
Ti
ne
pomaga
—
kar
hitro
mi
daj
sladek
poljubček
!
“
Stari
Izraelec
javka
.
„
Pustite
mojega
otroka
pri
miru
,
“
prosi
,
„
skril
sem
Leo
,
ko
so
došli
Jurij
Skopčevi
ljudje
.
Izpustite
jo
—
prekolnem
ga
,
ki
bi
jej
kaj
žalega
storil
!
“
Polde
se
divje
krohota
.
„
Hahaha
,
preklinjaj
,
kolikor
hočeš
,
stari
jazbec
,
in
če
Vam
je
toliko
na
tem
ležeče
,
potem
si
le
privoščite
kletvin
,
kolikor
peharov
Vam
jih
je
drago
.
Toda
tudi
jaz
hočem
imeti
svojo
dobro
zabavo
,
in
v
ta
namen
mi
je
ta
zala
punčika
ravno
prava
.
“
„
Oče
,
rešite
me
!
“
zdihuje
Lea
.
Obupno
se
ustavlja
Poldetu
,
stari
židovski
trgovec
pa
se
na
vse
pretege
napenja
,
da
bi
se
tolovajema
iztrgal
in
prihitel
svojemu
otroku
na
pomoč
.
Tudi
mladi
voznik
je
kakor
iz
sebe
,
menda
je
ljubimec
lepega
dekleta
.
Divji
,
surovi
tolovaji
pa
se
na
vse
grlo
krohotajo
,
kajti
brez
napora
morejo
strahovati
oba
moža
.
Kmalu
se
svetla
bodala
blisketajo
pred
obrazoma
obupajočih
židov
—
ves
njujin
trud
je
zastonj
!
V
strahu
in
trepetu
se
ozira
žid
na
svojo
hčerko
.
Divjaki
pa
Poldeta
izpodbujajo
.
„
Polde
,
ne
odnehaj
!
“
kličejo
mej
groznim
smehom
,
„
deklica
Te
mora
rada
imeti
,
potem
pridemo
mi
na
vrsto
,
hej
,
to
bo
vesela
vožnja
!
“
Polde
si
ne
da
to
dvakrat
reči
.
Ognjevito
objema
razkošno
postavo
lepe
židinje
ter
jo
skuša
poljubiti
.
In
da
z
jednim
poljubom
ne
bo
zadovoljen
,
to
dokazujejo
njegove
oči
,
iz
katerih
se
sveti
zverska
strast
in
nestrpna
poželjivost
po
lepi
deklici
.
Svojo
ubogo
žrtvo
hoče
zopet
vleči
v
polumračni
zadnji
del
voza
.
—
Lea
je
v
strašni
nevarnosti
,
kajti
‚
sladki
Polde
‘
je
najsilovitejši
izmed
Skopčevih
tolovajev
ter
nikdar
ne
prizanaša
dekliški
časti
.
Še
jedenkrat
se
oglasi
bolesten
krik
iz
ust
,
na
katera
Polde
hipoma
pritisne
svojo
široko
dlan
,
da
bi
revica
ne
mogla
več
vpiti
.
„
Ali
mi
boš
hitro
molčala
,
“
preti
jej
nečlovek
,
„
čakaj
,
jaz
Ti
bom
pokazal
,
kaj
se
to
pravi
,
če
se
meni
taka
punica
upira
,
kakor
si
Ti
!
“
„
Veselo
poroko
Ti
želimo
!
“
rujovejo
rokovnjači
.
Polde
hoče
svojo
lepo
žrtvo
na
vreče
položiti
.
Še
se
Lea
bori
v
svojem
obupu
,
toda
moči
jo
zapuščajo
,
postaja
jej
temno
pred
očmi
,
še
malo
trenotkov
in
izgubila
je
svojo
dekliško
čast
!
Tu
se
tolovaji
na
vozu
prestrašeni
zganejo
,
kajti
naenkrat
se
pokaže
med
njimi
visoka
vitka
postava
,
temnega
in
zalega
obraza
.
„
Glavar
,
“
šepetajo
preplašeni
.
„
Kaj
se
godi
tukaj
?
“
praša
Jurij
Skopec
strogo
.
„
Ravnokar
sem
slišal
žensko
na
pomoč
klicati
.
“
„
Prokleto
!
To
je
glavar
!
“
mrmra
sedaj
tudi
Polde
.
„
Oj
,
jaz
tepec
,
da
nisem
dekliču
takoj
zamašil
usta
!
Sedaj
naj
se
pa
le
pripravim
na
hudo
uro
,
grmelo
bo
dobro
!
Vraga
,
Jurij
Skopec
ne
pozna
nobene
šale
!
“
„
Ali
bom
dobil
odgovor
—
ali
ne
?
“
zarentači
glavar
togotno
,
ko
tolovaji
še
vedno
molče
.
Glavarjev
obraz
postane
temno
rudeč
in
med
njegovimi
obrvmi
se
pokaže
globoka
guba
—
znamenje
,
da
je
grozno
razkačen
.
Jeden
rokovnjačev
se
konečno
oglasi
.
„
Ta-le
stari
prepeličar
je
svojo
hčer
skril
,
“
razjasnuje
bojazljivo
,
„
in
ker
smo
se
s
starcem
malo
pošalili
,
je
punica
zakričala
.
No
,
in
pa
Polde
je
hotel
mlado
židinjo
poljubiti
—
to
je
vse
!
“
„
Ne
,
ne
,
“
stoka
stari
žid
,
„
moji
Lei
so
hoteli
vse
kaj
hujšega
storiti
.
Oj
,
veliki
,
mogočni
glavar
,
varujte
nas
,
drugače
smo
izgubljeni
!
“
Jurij
Skopec
prodira
s
svojimi
orlovimi
očmi
polumrak
v
ozadji
voza
.
„
Izpusti
mi
deklico
,
Polde
,
“
zapoveduje
z
glasom
,
ki
ne
dopušča
ugovora
.
Tolovaj
hipoma
uboga
.
Godrnjaje
,
toda
voljno
izpusti
Leo
,
ki
se
hoče
zopet
,
zariti
med
vreče
.
Tu
začuje
lepa
židinja
,
da
jo
glavar
s
prijaznim
glasom
kliče
nazaj
.
„
Pojdite
sem
,
deklica
,
“
pravi
zali
mož
,
„
ne
bojte
se
,
nič
žalega
se
Vam
ne
bo
zgodilo
.
Tukaj
le
k
svojemu
očetu
prisedite
!
“
Lea
se
počasi
bliža
.
Po
celem
životu
se
trese
,
kajti
tukaj
pred
njo
stoji
oni
grozoviti
tolovajski
glavar
,
o
katerem
je
že
toliko
groznega
slišala
.
V
duhu
si
ga
je
predstavljala
kot
nekako
grdobo
,
divjaka
z
mršavo
brado
in
ljutim
obrazom
.
Presenečena
zre
zaradi
tega
v
nenavadno
zalega
,
mladega
moža
—
tolovajskega
glavarja
—
ki
upira
svoje
ognjevite
oči
v
divno
židinjo
.
Tudi
Jurij
Skopec
je
iznenaden
.
To
je
v
resnici
krasotica
,
kakoršne
še
ni
videl
—
pristna
razkošnost
z
nedolžno
ljubeznjivostjo
iz
jutrovih
dežel
spojena
pravcata
kraljičina
iz
‚
tisoč
in
jedne
noči
‘
.
Glavar
je
kar
zamaknjen
v
lepi
obrazek
.
Stari
Hebrejec
se
prestraši
,
ko
zapazi
glavarjev
pogled
.
Misli
si
,
da
njegovi
hčerki
preti
nova
nevarnost
;
toda
Jurij
Skopec
se
zna
zatajevati
.
„
Zdaj
že
dobro
vem
,
kaj
se
je
tukaj
vršilo
,
“
nadaljuje
glavar
,
„
Ti
,
Polde
,
ne
poznaš
nobene
meje
.
Molči
,
ne
opravičuj
se
!
—
Priznavam
,
da
si
rabljiv
in
izboren
tovariš
,
toda
surov
si
!
No
,
sedaj
ostanem
na
tem
vozu
,
da
preprečim
nadaljno
razgrajanje
in
razuzdanost
.
Lea
,
le
ostanite
pri
svojem
očetu
—
nikdo
Vas
ne
bo
niti
z
najmanjšo
besedico
več
razžalil
.
“
—
Po
teh
besedah
se
vsede
blizo
voznika
.
Res
čudno
,
kako
veljavo
ima
ta
človek
nasproti
takim
surovežem
!
Molče
se
‚
sladki
Polde
‘
potuhne
,
kajti
dobro
ve
,
da
ni
prijetno
z
glavarjem
navskriž
priti
.
Tudi
ljubeznjiva
Lea
se
ubogljivo
vsede
poleg
svojega
očeta
.
—
„
No
,
le
čakaj
,
“
misli
si
Polde
,
„
ne
boš
mi
ušla
,
prepelica
!
Tudi
za-te
bo
prišla
prava
ura
!
Ko
pridemo
v
Zagreb
,
potem
Te
bom
v
lastni
hiši
obiskal
—
vedno
Tvoj
stari
oče
ni
doma
,
tudi
glavar
ni
vedno
poleg
,
da
bi
Te
varoval
—
potem
bodeva
še-le
praznovala
veselo
poroko
!
“
V
tem
trenotku
se
oglasi
boječi
židovski
voznik
tresočim
glasom
:
„
Tam
—
tam-le
—
prihajajo
—
vojaki
!
“
„
No
,
in
kaj
je
pri
tem
?
“
praša
tolovajski
glavar
Jurij
Skopec
mirno
.
„
Vse
polno
jih
je
,
“
javka
žid
,
„
in
če
se
ne
motim
,
so
to
dragonci
,
ki
bodo
preiskali
naša
vozova
.
Oj
,
izgubljeni
smo
—
našli
bodo
Vaš
plen
—
vsi
skupaj
pridemo
na
vešala
!
“
Pot
preko
Uskokov
.
—
Ljubosumnost
.
—
Zvita
Jera
.
—
Graščakovi
nečakinji
.
Ko
se
Jurij
Skopec
polje
proti
Zagrebu
,
krenejo
ostali
tolovaji
na
levo
v
Gorjance
.
Preko
Uskokov
hočejo
od
zapada
priti
v
Zagreb
.
Vrhu
tega
imata
Smukač
in
Cekinar
poseben
nalog
od
svojega
glavarja
.
Podnačelnika
naj
lepe
tolovajke
iščeta
in
Juriju
Skopcu
ni
bilo
treba
dosti
izpodbujati
svoja
zaupnika
,
katerima
je
itak
veliko
na
tem
ležeče
,
da
izvesta
,
kje
se
trmoglave
deklice
mude
.
—
Posebno
Cekinar
hrepeni
po
svoji
Uršiki
.
Smukač
se
lahko
tolaži
,
da
ne
more
krasno
Sabino
imeti
za
svojo
ljubico
,
kajti
zapeljiva
Jera
Hrvatova
,
ta
lahkomišljenka
,
skrbi
za
to
,
da
mu
ni
treba
Bog
ve
kako
pogrešati
sladko
ljubezen
.
Sicer
je
Janko
Hrvat
peklensko
ljubosumen
,
toda
ženska
zvijača
je
vedno
zmagovalka
.
Janko
svoje
Jere
ne
izpusti
iz
očij
,
in
vendar
se
je
prekanjena
in
nezvesta
kača
nekaterikrat
sešla
s
Smukačem
na
skrivnem
.
Seveda
je
njujin
sestanek
trajal
le
malo
časa
,
toda
zaljubljenca
morata
tudi
s
tem
biti
zadovoljna
.
Smukač
je
zopet
v
gojzdu
z
Jerico
skupaj
.
„
Potrpi
,
ljubček
,
“
šepeta
razuzdanka
,
tesno
ga
poljubovaje
,
„
sredstvo
mi
je
znano
,
ki
nama
bo
pripomoglo
do
cele
krasne
noči
.
Moj
dedec
ima
omotno
sredstvo
.
Kdorkoli
je
zaužije
,
spi
šest
do
osem
ur
trdno
,
ko
bi
poleg
njega
tudi
s
topovi
streljali
.
Izmuzala
mu
bom
nekaj
kapljic
ter
mu
jih
pomešala
v
večerjo
.
Toda
previdna
morava
biti
,
kajti
Janko
je
ves
zlodjev
v
svoji
divji
ljubosumnosti
.
“
„
Tako
stori
,
srček
moj
ljubeznjivi
!
“
pritrjuje
jej
Smukač
živahno
.
Lepa
grešnica
se
iskreno
poslovi
od
njega
ter
urno
hiti
proti
taboru
.
Janko
jo
že
išče
;
hitro
jo
je
pogrešal
.
„
Kje
si
bila
že
zopet
?
“
zadere
se
nad
njo
.
„
Jagode
sem
brala
,
“
mu
mirno
odgovarja
žena
,
„
le
poglej
,
cel
predpasnik
jih
imam
!
“
„
Sama
mi
ne
boš
po
gojzdu
letala
,
tega
ne
trpim
!
“
sika
Hrvat
strupeno
.
„
Kje
je
Smukač
,
ali
Ti
je
morda
pri
nabiranji
jagod
pomagal
?
“
„
Kaj
pa
še
!
Žive
duše
nisem
srečala
v
gojzdu
,
“
laže
se
hinavka
.
„
Kdo
Ti
to
verjame
?
“
zadere
se
ljubosumnež
nad
njo
.
„
Povem
Ti
,
Jera
,
da
se
me
čuvaj
!
Kakor
hitro
te
s
Smukačem
skupaj
dobim
,
bo
nesreča
gotova
!
“
„
Pa
ga
vendar
ne
boš
pretepal
?
“
norčuje
se
lepa
grešnica
,
v
duhu
primerjajoč
suhljatega
,
skoro
pritlikavega
Jankota
s
krepkim
Smukačem
.
„
Kaj
bom
ž
njim
storil
,
to
je
moja
stvar
,
“
repenči
se
rokovnjač
.
„
Ne
boj
se
,
doživela
boš
tako
hudo
uro
,
da
Te
bo
groza
preletavala
!
Varuj
se
—
in
sedaj
ostaneš
poleg
mene
—
drugače
—
!
“
Janko
jo
grdo
od
strani
pogleda
ter
urno
koraka
za
tolovajsko
četo
.
—
Smukač
in
Cekinar
ne
slutita
,
da
gresta
nekaj
časa
prav
blizu
taborišča
dekliških
tolovajk
.
Ker
je
dolinica
gori
v
skalovji
skrita
,
pod
katerim
vodi
steza
,
mirno
koraka
Cekinar
svojo
pot
,
ne
vedoč
,
kako
blizo
mu
je
ljubljena
Uršika
.
—
Tolovaji
so
namenjeni
na
Hrvatsko
,
toda
poprej
se
morajo
odpočiti
,
tako
jim
je
veleval
sam
Jurij
Skopec
,
kajti
zadnji
dnevi
so
bili
jako
utrudljivi
.
Nevarnosti
so
jim
pretile
od
vseh
strani
,
stražiti
so
morali
po
noči
in
po
dnevi
in
zadnjo
noč
nikdo
izmed
njih
ni
zatisnil
očesa
.
Odločijo
se
tedaj
,
da
bodo
prenočevali
v
razvalinah
starega
Medvedjega
gradu
.
Tam
je
vse
polno
skrivališč
,
ki
so
tolovajem
prav
dobro
znana
.
—
Jurij
Skopec
vseh
svojih
ljudij
v
Zagrebu
ne
potrebuje
,
zaradi
tega
se
je
ž
njimi
dogovoril
,
da
se
bodo
na
drugem
kraji
sešli
,
ko
bo
v
Zagrebu
s
svojimi
opravili
gotov
.
Ko
večerno
solnce
zahaja
,
stoje
rokovnjači
na
bregu
zadnjega
jugovzhodnega
uskoškega
hriba
.
Večerna
zarija
tam
doli
na
ravnem
z
rudečim
svitom
obliva
razvaline
Medvedjega
gradu
.
Oddahnejo
se
za
trenotek
,
da
se
popolnoma
zmrači
,
potem
pa
se
po
bregu
navzdol
počasi
bližajo
hrvatski
ravnini
.
Ko
je
ura
že
blizo
polnoči
,
pridejo
do
Medvedjega
gradu
.
Tu
je
Smukač
kakor
doma
.
Jarek
okoli
gradu
je
poln
kamenja
in
groblje
,
tako
da
tolovaji
brez
posebnih
težav
priplezajo
do
razpalega
zidovja
.
Pod
njim
je
veliko
podzemeljskih
shramb
.
Nekatere
so
kmetom
iz
okolice
znane
;
marsikdo
je
že
tam
zaklade
kopal
,
kajti
mej
ljudstvom
je
govorica
razširjena
,
da
so
stari
vitezi
,
ki
so
tukaj
stanovali
,
skrili
veliko
bogastvo
.
Nikdo
še
ni
ničesa
našel
,
zaradi
tega
si
sedaj
pripovedujejo
,
da
se
zaklad
pogrezne
globoko
v
zemljo
,
kakor
hitro
se
mu
kdo
približa
.
Za
te
shrambe
se
tolovaji
ne
zmenijo
,
kajti
lahko
bi
jih
kdo
tam
zasledil
.
Smukač
pozna
boljše
skrivališče
.
Obrne
se
hitro
na
desno
k
velikemu
štirioglatemu
stolpu
,
čegar
očrneli
ostanki
se
na
pol
skrivajo
za
gostim
grmovjem
.
Smukač
se
težavno
prerine
skozi
goščavo
.
„
Vse
je
v
redu
,
“
mrmra
tolovaj
,
„
skrivališča
še
ni
nikdo
našel
.
Saj
so
pa
železna
vrata
tudi
tako
umetno
pobarvana
,
da
jih
živa
duša
ne
more
od
sivega
skalovja
razločevati
.
Varni
bodemo
tedaj
tu
notri
vzlic
bližini
ljudij
.
“
Smukač
mej
tem
samogovorom
odpre
zarujavela
vrata
.
Znotraj
je
temno
kakor
v
peklu
,
zaradi
tega
urno
prižge
svetilnico
,
ko
so
tolovaji
za
sabo
varno
zopet
zaprli
vrata
.
Kdo
ve
,
ali
ni
zopet
ravno
sedaj
o
polnoči
prišel
kak
trdovraten
kmetič
kopat
zaklad
,
ko
je
za
drag
denar
od
stare
sleparske
ciganke
izvedel
novo
molitvico
,
kako
bi
se
dal
zaklad
privezati
na
prostor
,
kjer
leži
,
ne
da
bi
se
pogreznil
globoko
v
zemljo
.
Zunaj
pri
vhodu
za
grmovjem
ostaneta
dva
tolovaja
kot
straži
.
V
podzemeljski
shrambi
,
kamor
so
prišli
rokovnjači
,
je
suho
in
čedno
.
Zrak
tu
notri
je
čist
.
Da
,
celo
nekaj
snopov
dobro
ohranjene
slame
leži
v
kotu
,
kar
dokazuje
,
da
so
bili
tu
že
večkrat
jednaki
gosti
.
Odejo
ima
itak
vsak
tolovaj
seboj
.
Lačni
so
,
toda
še
bolj
trudni
.
Počitka
so
nujno
potrebni
.
Celo
Smukač
,
ta
neumorni
podnačelnik
,
komaj
še
gleda
,
kar
ljubosumni
Janko
Hrvat
opazi
z
velikim
zadovoljstvom
.
Suhljati
možiček
si
postelje
v
kotu
pri
neki
vdolbini
—
kajti
svoji
lepi
ženi
ne
zaupa
niti
preko
pota
,
ker
ve
,
kako
se
njegova
boljša
polovica
zanima
za
zale
moške
.
Jera
se
mora
prav
pri
zidu
vleči
.
Janko
pa
se
zavali
pred
njo
na
slamo
,
da
ga
razuzdanka
ne
bo
mogla
brez
njegove
vednosti
zapustiti
.
Vrhu
tega
spi
Janko
kakor
zajec
—
pri
najmanjšem
šumu
se
zbudi
.
Jera
skrivaj
pogleduje
,
kam
bo
Janko
položil
culo
,
katero
je
sabo
prinesel
.
V
njej
je
mnogo
dragocenih
rečij
spravljenih
,
mej
temi
tudi
ono
omotne
kapljice
,
o
katerih
je
Smukaču
pravila
.
Toliko
jih
je
v
steklenici
,
da
bi
si
lahko
prisvojila
primerno
množino
,
ne
da
bi
ljubosumni
njen
Janko
mogel
kaj
zapaziti
.
Toda
tolovaj
je
previden
.
Lepa
Jera
ni
nič
kaj
zadovoljna
,
ko
vidi
,
da
si
Janko
dene
culo
za
podzglavje
.
Sedaj
niti
misliti
ne
more
na
to
,
da
bi
jo
odvezala
—
Janko
bi
pri
najmanjši
taki
poskušnji
kvišku
skočil
.
Zapeljivi
lahkomišljenki
no
preostaja
drugega
,
nego
potolažiti
se
ter
mirno
čakati
na
boljšo
priliko
.
Tudi
Jera
je
trudna
in
kmalu
je
v
podzemeljski
shrambi
grobna
tišina
.
Noč
mine
brez
posebnih
dogodkov
,
drugo
jutro
sta
pa
Smukač
in
Pante
prva
po
konci
Pante
je
še
precej
mlad
,
toda
ravno
tako
divji
,
kakor
Polde
,
ki
se
je
z
Jurijem
Skopcem
v
Zagreb
odpeljal
.
Skrivaj
opazuje
Smukača
,
ki
se
od
strani
ozira
v
kot
,
kjer
leži
lepa
Jera
.
Smukač
se
zgane
,
ko
začuje
poleg
sebe
poluglasen
smeh
.
„
Ali
se
že
zopet
za
Jankotovo
ženo
obračaš
?
“
šepeta
Pante
.
„
Rad
Ti
verjamem
,
da
Ti
je
razkošna
Jera
povšeči
,
toda
Hrvat
je
ljubosumen
,
ko
sam
satan
.
“
„
Ki
naj
ga
tudi
čim
preje
tem
bolje
pobere
,
“
godrnja
Smukač
.
„
No
,
privoščim
Ti
Tvojo
srečo
,
če
ravno
ne
morem
tajiti
,
da
bi
bil
jaz
sam
že
rad
lepo
babnico
na
srce
pritisnil
.
Zapazil
sem
,
tovariš
,
da
Ti
je
naklonjena
,
o
meni
pa
ni
hotela
nič
vedeti
.
No
,
zaradi
tega
ne
bom
glave
klaverno
povešal
,
saj
je
drugih
lepih
žensk
dosti
na
svetu
in
pri
njih
velja
le
pogum
!
Najljubše
pa
so
mi
one
,
ki
postanejo
moje
zoper
njihovo
voljo
.
“
„
Ti
tedaj
nisi
nič
boljši
od
‚
sladkega
Poldeta
‘
!
“
Dosti
takih
prijetnih
dogodbic
bi
Ti
lahko
povedal
.
Joj
,
prijatelj
,
koliko
lepega
sem
doživel
na
Štajerskem
—
to
je
bilo
veselje
!
Tam
je
bilo
neko
mlado
dekle
—
toda
povedal
Ti
bom
to
dogodbico
drugi
pot
—
take
reči
se
najbolje
pri
kozarcu
vina
prilegajo
.
“
Smukač
mu
prikima
.
„
Sedaj
nama
tudi
časa
primankuje
.
Pojdiva
pogledat
stražo
.
“
Tolovaja
stopita
na
prosto
.
Solnce
stoji
že
visoko
na
nebu
,
vendar
jo
tam
doli
pri
graščini
vse
mirno
in
tiho
.
Za
grmovjem
stojita
dva
tolovaja
na
straži
.
„
Ali
sta
kaj
sumnega
zapazila
?
“
praša
ju
Smukač
zamolklim
glasom
.
„
Tu
v
razvalinah
ni
bil
ni
kdo
.
Druzega
nisva
slišala
,
kakor
čuke
in
sove
.
Toda
na
vse
zgodaj
je
prišel
v
graščino
tam
doli
obisk
.
Videla
sva
dva
voza
,
iz
katerih
sta
stopili
dve
ženski
.
Tudi
nekaj
jezdecev
je
bilo
poleg
.
Vsi
so
odšli
v
graščino
,
kjer
so
jih
menda
pričakovali
.
“
Pante
postane
radoveden
.
„
Hm
,
čudno
,
“
oglasi
se
slednji
,
„
ta
okolica
mi
je
povsem
znana
.
Graščina
je
imenitno
opravljena
,
toda
že
nekaj
časa
nikdo
v
njej
ne
stanuje
,
ker
je
gospodar
,
star
,
čmerikav
gospod
,
vedno
na
potovanji
.
“
„
Mogoče
so
prišli
sorodniki
,
“
pripomni
Smukač
.
„
Vsaj
takih
graščaku
menda
vendar
ne
manjka
.
“
Pante
mu
pritrdi
.
„
Že
mogoče
,
čeravno
nisem
nikoli
slišal
,
da
bi
bil
kdo
tu-sem
na
obisk
prišel
,
ki
bi
bil
v
sorodstvu
z
graščakom
.
Tedaj
ženske
z
moškim
spremstvom
so
bile
—
za
vraga
,
to
si
moramo
nekoliko
natančneje
ogledati
!
“
Straža
pokaže
z
roko
proti
graščini
.
„
Natanko
sva
videla
,
“
pristavi
,
„
da
sta
bili
dve
ženski
,
in
mladi
sta
morali
tudi
biti
,
kajti
urnih
nog
sta
poskakali
z
vozov
.
“
„
Tako
,
tako
,
“
mrmra
Pante
.
„
No
,
zlodej
me
takoj
vzemi
,
če
ne
grem
v
graščino
,
da
izvem
,
kaj
je
na
vsem
tem
!
Smukač
,
ali
greš
z
menoj
?
“
„
Človek
,
ali
se
Ti
je
naenkrat
pamet
zmešala
?
Bodimo
zadovoljni
,
če
moremo
tu
nekaj
dni
mirno
ostati
.
Če
Te
kdo
zagleda
,
hitro
nam
bodo
preganjalci
za
petami
.
Tukaj
ni
gojzda
blizo
,
kamor
bi
se
mogli
rešiti
.
“
Pante
je
trdovraten
.
Velik
prijatelj
je
lepih
deklet
in
žena
,
zaradi
tega
se
ne
da
pregovoriti
.
„
Le
prepusti
to
stvar
meni
,
“
pravi
Smukaču
,
„
mene
še
ne
poznaš
,
in
tukaj
sem
znan
kakor
doma
.
Pred
vsem
ne
bo
danes
prvi
pot
,
da
grem
v
graščino
,
čudiš
se
—
hahaha
,
toda
predno
sem
postal
tolovaj
,
bil
sem
hlapec
tu
doli
v
graščini
.
Takrat
,
je
še
stari
gospod
tukaj
prebival
.
Najbolj
ga
je
veselilo
,
če
je
mogel
nad
mojo
glavo
svoj
bič
vihteti
.
Zaklel
sem
se
takrat
,
da
ga
umorim
.
Sreča
njegova
,
da
je
na
tujem
,
drugače
bi
ga
bil
že
davno
poslal
tje
,
kjer
muh
ni
!
“
Smukač
ni
nič
kaj
s
Pantetovo
namero
zadovoljen
.
Sklicuje
se
konečno
celo
na
svoje
podpoveljništvo
ter
hode
tovarišu
prepovedati
,
da
ne
sme
iti
v
graščino
.
Toda
pri
tem
si
opeče
prste
.
„
Ti
mi
nimaš
ničesa
ukazovati
,
“
zarentači
Pante
,
„
da
,
ko
bi
bil
Jurij
Skopec
tukaj
,
temu
bi
ubogal
.
Toda
pri
tako
malih
in
zasebnih
zabavah
si
ne
dam
ničesa
predpisavati
.
Če
nočeš
z
mano
iti
,
grem
pa
sam
.
“
Kaj
naj
Smukač
stori
?
Sklene
tedaj
,
da
gre
s
predrznim
tovarišem
,
ne
toliko
iz
radovednosti
,
kakor
zaradi
tega
,
da
vsaj
kolikor
mogoče
prepreči
večjo
neprevidnost
.
„
Dobro
tedaj
,
“
pravi
po
daljšem
premisleku
,
„
šel
bom
s
Teboj
,
toda
odrinila
bodeva
še-le
ponoči
tjekaj
.
“
„
Samo
ob
sebi
umevno
,
“
mu
odgovarja
sodrug
,
ki
se
potem
globoko
zamisli
.
Naenkrat
se
zgane
.
„
Poslušaj
me
,
Smukač
,
“
izpregovori
,
„
ravnokar
se
nečesa
spominjam
.
Graščak
je
imel
dvoje
nečakinj
.
Bili
sta
nekdaj
še
mladi
,
toda
nosova
sta
vihali
,
kakor
dve
princezinji
.
Oho
,
če
sta
Te
dve
prišli
,
potem
si
lahko
takoj
ohladim
svojo
jezo
nad
njima
.
“
„
Zakaj
jezo
?
“
„
No
,
no
,
“
rentači
Pante
,
„
če
sta
ošabnici
videli
,
da
me
je
strijc
pretepaval
,
nista
se
samo
radostno
in
škodoželjno
smejali
,
marveč
mu
tudi
pridno
pomagali
.
Posebno
starejša
je
bila
prava
strupena
kača
.
Imela
je
tenak
jahalni
bič
,
ki
je
bil
menda
od
železnih
žic
spleten
.
Dvakrat
me
je
ž
njim
po
glavi
udarila
,
da
me
jo
peklo
,
kakor
peklenski
ogenj
.
“
Smukač
molči
.
„
Danes
po
noči
bodeva
šla
v
graščino
,
“
šepeta
Pante
,
„
bodi
brez
skrbi
,
tovariš
,
poznam
mesto
,
na
katerem
bodeva
v
grad
prišla
,
naj
imajo
še
toliko
psov
in
čuvajev
.
In
če
sta
prišli
deklini
od
takrat
na
obisk
—
potem
bi
lahko
takoj
—
“
Ostalih
besedij
ni
mogoče
več
razumeti
.
Dragonci
pridejo
!
—
Zmešnjava
.
—
Jurij
Skopec
pokaže
,
kaj
je
premetenost
.
—
Preganjanje
.
Jurij
Skopec
vé
od
voznika
,
da
se
jim
hitro
bliža
četa
konjikov
.
O
uradnih
preiskovanjih
ni
mu
nič
znano
,
ki
se
sedaj
po
cestah
vrše
,
in
še-le
od
žida
izve
to
,
ko
ga
natanko
izpraša
.
Sedaj
je
dober
svet
drag
;
konji
ki
so
že
blizo
in
cesta
proti
Zagrebu
je
tukaj
na
planem
ter
cela
okolica
nezaraščena
,
da
bi
jih
vojaki
hitro
zapazili
,
ko
bi
tolovaji
hoteli
na
katerokoli
stran
pobegniti
.
In
ko
bi
to
tudi
mogoče
bilo
,
izgubljen
bi
bil
potem
bogati
plen
,
ki
je
na
vozeh
naložen
.
Tega
Jurij
Skopec
na
nobeden
način
noče
dopustiti
.
Dragonci
se
vedno
bolj
bližajo
.
Okrog
štirideset
jih
je
,
vsi
s
palaši
in
močnimi
samokresi
oboroženi
.
Mogoče
,
da
iščejo
tolovaje
,
ki
so
oropali
samostan
pri
Št.
Rupertu
,
toda
stari
žid
meni
,
da
se
gre
tukaj
le
za
uradno
preiskovanje
.
In
tudi
to
se
ne
sme
izvršiti
,
kajti
takoj
bi
vojaki
zapazili
,
kake
dragocenosti
so
skrite
v
vrečah
.
Vsi
se
radovedno
ozirajo
na
Jurija
Skopca
,
kajti
če
on
sedaj
ne
pomaga
,
potem
so
vsi
izgubljeni
.
Strašni
glavar
je
popolnoma
miren
.
„
Polde
,
“
zapoveduje
premišljeno
,
„
tudi
hitro
k
prvemu
vozu
,
naj
se
ustavi
.
“
„
Že
stoji
,
glavar
!
“
„
Oj
,
to
mi
je
ravno
prilično
.
Poženite
konja
,
in
kakor
hitro
smo
poleg
prvega
voza
,
ustavile
!
“
Tako
se
zgodi
.
Okrog
in
okrog
je
ravnina
—
ob
desni
teče
Sava
,
ob
levi
,
proti
hrvatskem
Zagorju
pa
je
gojzd
dobre
četrt
ure
oddaljen
.
Jurij
Skopec
čaka
,
da
se
platneni
plahti
na
vozovih
jedna
druge
dotaknete
,
potem
pa
šepetaje
veleva
svojem
ljudem
,
kako
morajo
postopati
.
„
Nikdo
ne
sme
bežati
,
“
zapoveduje
jim
,
„
teh
bogatih
zakladov
ne
smemo
zapustiti
.
Ali
naj
se
nam
naši
sovražniki
potem
še
rogajo
!
Le
storite
,
kakor
sem
Vam
povedal
—
ostalo
pa
meni
prepustite
!
“
Tolovaji
ubogajo
.
Razdele
se
po
vozovih
,
Jurij
Skopec
pa
mirno
pričakuje
bližajoče
se
vojake
.
Hebrejci
polni
strahu
menijo
,
da
je
zdaj
prišla
njihova
zadnja
ura
.
Mrmraje
molijo
,
dokler
jim
Skopec
tega
strogo
ne
prepove
.
Sedaj
so
dragonci
prav
blizo
.
Vodi
jih
star
narednik
,
mož
debelega
,
bakrenega
obraza
in
z
velikanskimi
,
gostimi
brkami
.
Sablje
rožljajo
.
„
Stojte
,
stojte
!
“
rujove
narednik
hripavim
glasom
,
čeravno
kakor
pribita
stojita
vozova
na
cesti
.
Jurij
Skopec
ima
poleg
sebe
na
slami
puško
,
da
jo
vsak
trenotek
lahko
zgrabi
in
je
vojaki
vendar
nikakor
ne
morejo
zagledati
.
„
Kaj
hočete
od
nas
?
“
odgovarja
tolovajski
glavar
osorno
in
srpo
upira
svoj
pogled
v
narednika
.
„
Kako
si
upate
mirne
potovalce
sredi
ceste
ustavljati
?
“
Narednik
si
srdito
više
brke
.
„
Glej
te
ga
no
mladega
človeka
,
ki
je
še
za
ušesi
moker
in
si
upa
tako
s
starimi
vojaki
govoriti
!
“
V
Jurij
Skopčevih
očeh
se
jezno
zasveti
,
vendar
ostane
ledeno
miren
.
„
Kaj
hočete
,
prašam
Vas
še
jedenkrat
?
“
„
Vozove
bodemo
preiskali
,
dečko
,
“
zagrmi
strogi
narednik
,
„
zato
smo
tu
na
cesti
,
in
sicer
vsled
uradne
naredbe
.
“
„
O
tej
mi
ni
nič
znano
.
“
„
Saj
sedaj
o
njej
slišite
,
tedaj
molčite
,
če
nočete
imeti
neprijetnostij
.
Vsebina
vseli
voz
,
ki
prihajajo
po
cesti
,
se
mora
preiskati
.
“
„
Od
kedaj
pa
je
ta
uradna
naredba
?
“
praša
Jurij
Skopec
nedolžnim
obrazom
.
„
Že
nekaj
tednov
,
ker
je
bilo
preveč
nerednostij
.
Sedaj
pa
je
dosti
govoričenja
,
moji
dragonci
bodo
takoj
pričeli
preiskovanje
.
“
Jurij
Skopec
se
vzravna
.
„
To
si
odločno
prepovedujem
,
“
odgovarja
hladnokrvno
in
mirnim
glasom
.
Narednik
meni
,
da
ni
prav
slišal
.
„
Moja
vozova
pustite
v
miru
,
“
nadaljuje
tolovajski
glavar
,
„
nikdo
se
jih
ne
bo
dotaknil
!
“
„
Ali
se
Vam
pamet
meša
?
“
tuli
srditi
poveljnik
.
„
Ali
se
hočete
oblastniji
upirati
?
“
„
To
mi
še
na
misel
ne
pride
.
“
„
No
,
to
je
Vaša
sreča
!
“
„
Vendar
pa
nikdo
ne
bo
voz
preiskaval
,
“
pripomni
Jurij
Skopec
mirno
.
„
Ali
ste
od
samega
vraga
obsedeni
,
dečko
?
“
„
Nikakor
ne
,
“
odgovarja
predrznež
,
kroteč
svojo
jezo
.
„
Jaz
samo
previdno
ravnam
—
kajti
po
mojem
mnenji
Vi
niste
dragonci
!
“
Narednik
se
samega
začudenja
nad
tako
predrznostjo
skoraj
s
konja
zgrudi
.
„
Oho
,
kaj
pa
smo
potem
?
“
vpije
togotno
.
„
Nič
druzega
,
ko
preoblečeni
tolovaji
ste
vi
!
“
nadaljuje
Jurij
Skopec
.
„
To
bi
tudi
ne
bilo
nič
novega
.
Tu
v
bližini
so
sedaj
potika
neki
Jurij
Skopec
—
dosti
se
o
njem
pripoveduje
.
Prav
lahko
je
tedaj
mogoče
,
da
ste
se
kot
dragonci
preoblekli
,
da
bi
tem
lažje
in
brez
ovirov
ropali
.
“
Narednik
potegne
konja
za
ujzdo
,
da
se
žival
vspne
ravno
kakor
sveča
.
„
Tri
sto
vragov
,
“
zakolne
,
„
sedaj
je
moja
potrpežljivost
pri
kraji
!
Prokleti
mlečnik
,
ali
me
bodete
Vi
imeli
za
norca
?
No
,
že
vidim
,
da
Vam
moram
s
plošnatim
palašem
našteti
nekaj
gorkih
preko
hrbta
.
“
Iz
Jurij
Skopčevih
očij
švigajo
strele
strastne
jeze
.
„
Le
poskusite
!
“
razlega
se
njegov
gromoviti
glas
.
„
In
še
jedenkrat
ponavljam
:
Vi
ste
preoblečeni
tolovaji
!
“
Divji
tovariši
v
vozu
se
grozno
čudijo
predrzni
zvijači
glavarjevi
.
Drugačega
mnenja
pa
je
narednik
.
„
Tepec
,
ali
ne
poznate
cesarske
dragonske
oprave
?
“
besni
vojaški
poveljnik
.
„
To
mi
vsak
krojač
lahko
ponaredi
,
“
odgovarja
Jurij
Skopec
.
„
Še
jedenkrat
Vam
pravim
,
da
ste
rokovnjači
,
in
nikdo
se
mojima
vozovoma
ne
sme
približati
.
“
Dragonci
prično
grozovito
razgrajati
.
Te
glavarjeve
besede
smatrajo
za
veliko
razžaljenje
in
narednik
same
togote
sebe
več
ne
pozna
.
„
Čakaj
no
,
Ti
mladi
butec
,
moj
palaš
bo
toliko
časa
plesal
po
Tvojem
hrbtu
,
da
boš
za
milost
javkal
.
“
Svojega
konja
izpodbode
proti
glavarju
ter
potegne
palaš
iz
nožnice
.
Jurij
Skopec
sedaj
zgrabi
puško
.
Trenotek
pozneje
se
močno
zasveti
puškina
cev
v
solnčnih
žarkih
.
„
Ne
pridite
mi
bliže
!
“
zakliče
predrzni
tolovajski
glavar
.
„
Jaz
dobro
merim
in
ravno
tako
dobro
streljam
,
hitro
bi
sicer
cestni
prah
poljubili
.
“
Narednik
brzda
svojega
konja
.
„
Lopov
!
“
vpije
ves
besen
,
„
ali
se
hočete
res
oblastniji
upirati
?
“
„
Oblastniji
ne
,
“
odgovarja
Jurij
Skopec
,
„
pač
pa
preoblečenim
tolovajem
,
ki
ste
gotovo
Vi
!
“
Narednik
se
obrne
k
svojim
ljudem
.
„
Vojaki
!
“
kriči
,
„
ali
ste
slišali
,
kako
nas
je
ta-le
mladi
potepuh
razžalil
?
Ali
bodete
kaj
tacega
mirno
trpeli
?
“
„
Ne
,
ne
!
“
kriče
dragonci
.
„
Zgrabite
samokrese
ter
ustrelite
rokovnjača
z
voza
,
“
zapoveduje
razljučeni
narednik
.
„
Pozor
!
“
zakliče
Jurij
Skopec
z
glasom
,
ki
nadvladuje
rujovenje
vojakov
.
„
Pozor
,
preoblečeni
tolovaji
nas
hočejo
napasti
.
Pokažite
jim
,
kako
znamo
mi
streljati
.
“
Dragonci
z
nova
brzdajo
svoje
konje
,
kajti
zelo
se
začudijo
,
da
je
iz
voznih
plaht
veliko
pušk
na
nje
namerjenih
.
„
Znano
mi
je
,
kako
nevarne
so
sedaj
ceste
,
“
odgovarja
mirno
.
„
Zaradi
tega
som
se
dobro
preskrbel
.
In
če
nas
ne
pustite
pri
miru
,
sprejeli
Vas
bodemo
neprijetno
—
moji
ljudje
izvrstno
streljajo
.
“
Naredniku
sapo
zapira
.
Menil
je
,
da
so
v
obeh
vozovih
le
trije
ali
štirje
vozniki
in
gospodarji
,
sedaj
pa
je
v
njegovo
začudenje
toliko
oboroženih
mož
na
njih
.
„
To
je
sumno
,
“
kriči
poveljnik
,
„
ha
,
taka
predrznost
!
Sedaj
sem
preverjen
,
da
se
na
vozeh
skrivajo
tolovaji
.
“
Jurij
Skopec
odmahne
z
roko
.
„
Ne
žalite
mi
mojih
služabnikov
,
“
pravi
mirno
,
„
to
so
poštenjaki
.
In
če
se
sedaj
hitro
ne
odpravite
—
ležalo
Vas
bo
trenotek
pozneje
deset
v
svoji
krvi
.
Nobena
naša
kroglja
ne
bo
zastonj
!
“
Dragonci
več
ne
razgrajajo
.
Deloma
so
še
novinci
—
ki
še
nikdar
niso
slišali
svinčenke
žvižgati
mimo
ušes
.
Nekaj
jih
začne
tako
svoje
konje
brzdati
in
sukati
,
da
se
vedno
bolj
odstranjujejo
od
vozov
.
Narednik
peklensko
preklinja
.
To
je
junaški
vojak
,
ki
se
je
že
v
neštevilnih
vojskah
boril
,
toda
kaj
naj
sedaj
prične
s
svojimi
strahopezljivimi
dragonci
.
Premisli
se
,
da
Zagreb
ni
več
daleč
.
„
Zadnji
pot
Vas
prašam
,
“
rujove
,
„
ali
se
mi
hočete
res
upirati
?
“
„
Prav
gotovo
,
kajti
z
razbojniki
postopam
kratkim
potom
.
“
Narednik
se
kar
peni
same
togote
.
Tolovajske
puške
na
vozovih
se
prično
čudno
gibati
,
ob
jednem
pa
zapodi
del
vojakov
svoje
konje
v
dir.
In
glej
,
ti
junaki
znajo
izvrstno
jahati
—
proč
od
sovražnika
!
„
Kam
hočete
—
proklete
mevže
?
“
rujove
dragonski
narednik
.
„
Konji
so
nam
zdivjali
,
ne
moremo
jih
več
brzdati
,
“
glasi
se
odgovor
,
in
dragonci
beže
,
kakor
bi
jih
sam
peklenšček
podil
.
Komaj
deset
dragoncev
ostane
pri
poveljniku
.
„
Naprej
!
“
zapoveduje
Jurij
Skopec
,
ki
zgrabi
vajete
.
„
Drugi
voz
naj
dirja
takoj
za
nami
!
“
„
Prišli
bodemo
v
Zagreb
,
“
tarna
stari
žid
,
„
in
tam
nas
bodo
zgrabili
.
“
„
Le
malo
počakajte
,
“
smehlja
se
Jurij
Skopec
,
„
saj
ste
videli
,
kako
smo
se
dragoncev
ubranili
.
Našel
bom
tudi
še
sredstvo
,
da
se
jih
popolnoma
iznebimo
.
“
Z
glavo
majaje
se
stari
Hebrejec
ozira
po
vojakih
,
ki
nekaj
pozneje
slede
vozovoma
.
Tudi
ostali
židje
so
popolnoma
obupani
,
kajti
prepričani
so
,
da
j
ih
čaka
kolo
in
vešala
.
Samo
Lea
molči
.
Vsklonjena
stoji
lepa
židinja
poleg
svojega
očeta
in
njene
črne
,
krasne
oči
se
vpirajo
včasih
v
zalo
postavo
tolovajskega
glavarja
.
Da
,
Lea
občuduje
pogumnega
Jurija
Skopca
,
ki
je
tako
predrzno
odvrnil
silno
nevarnost
.
Jurij
Skopec
pa
še
ni
zadovoljen
.
Zadnjemu
vozu
ukaže
,
naj
zapelje
naprej
,
sam
pa
stoji
sedaj
v
ozadji
voza
,
skozi
malo
luknjo
opazujoč
vojake
,
ki
jim
sledijo
.
Gotovo
jih
hočejo
do
Zagreba
zasledovati
,
kjer
bodo
takoj
zgrabili
upornega
poveljnika
sumnih
voz
.
Četa
rokovnjačev
.
—
Kramar
in
Tomaž
kujeta
naklepe
.
—
Nebrzdana
brezzakonitost
.
Na
severno-zapadni
strani
Uskokov
tabori
razdivjana
četa
,
katero
sta
Kramar
in
Tomaž
osnovala
iz
upornih
rudarjev
in
ogljarja
Toneta
.
To
niso
tolovaji
,
kakor
je
Jurij
Skopčevo
krdelo
,
—
ne
,
ti
ljudje
ne
poznajo
reda
in
pokorščine
.
To
je
razuzdana
sodrga
,
ki
hoče
moriti
in
pleniti
,
kjerkoli
se
jej
nudi
prilika
.
In
če
si
dosti
pripleni
,
razšla
se
bo
na
vse
vetrove
,
kakor
se
je
združila
.
Če
hoče
‚
rudeči
Tomaž
‘
zapovedovati
,
rogajo
se
mu
k
večjemu
nekdanji
rudarji
.
Da
,
jeden
izmed
njih
,
pravcat
velikan
,
je
Tomaža
že
tako
pri
neki
taki
priliki
neusmiljeno
nalomastil
,
da
je
iz
ust
in
nosa
krvavel
.
Le
z
veliko
silo
se
Kramarju
posreči
,
da
prepreči
prelivanje
krvi
.
Amalijin
stric
ima
še
največ
veljave
,
kajti
vsi
pripoznavajo
njegovo
zvijačo
in
prebrisanost
.
Ogljar
Tone
je
v
gojzdu
ostal
,
da
sledi
deklicam
ter
jih
ne
izpusti
iz
očij
.
Še-le
danes
proti
večeru
se
je
Kramar
povrnil
in
prva
njegova
beseda
je
bila
,
da
je
čmernemu
Tomažu
povedal
,
kako
sta
z
ogljarjem
Tonetom
mej
dekliško
družbo
zapazila
krasno
Amalijo
.
Tomaž
se
grozno
razveseli
.
„
Tedaj
vendar
ni
pri
Juriju
Skopcu
,
“
zakliče
ves
vesel
,
„
joj
,
to
je
novica
,
ki
je
zlata
vredna
!
Skočil
bi
same
radosti
tako
visoko
,
kakor
je
ta-le
smreka
,
pod
katero
sedim
.
“
„
Kakošen
pa
ste
?
“
praša
ga
Kramar
.
„
Vaš
nos
je
ves
zatečen
,
ustnice
so
kar
višnjeve
.
“
Tomaž
se
hudobno
ozre
na
ono
stran
,
kjer
leže
zverinski
rokovnjači
.
„
Padel
sem
,
“
pravi
zamolklim
glasom
,
„
izpodtaknil
sem
se
ob
korenino
,
ko
sem
—
“
„
Ne
,
raje
recite
,
ob
mojo
pest
,
“
oglasi
se
orjaški
rudar
,
ki
je
čul
zadnje
Tomaževe
besede
.
„
Glejte
,
Kramar
,
hotel
je
biti
poveljnik
,
jaz
pa
sem
mu
takoj
pokazal
,
da
si
od
njega
ne
damo
čisto
nič
zapovedovati
.
“
Tomaž
nerazumljivo
mrmra
.
„
Bodita
vendar
pametna
ter
se
ne
prepirajta
,
“
pomiruje
ju
Kramar
,
„
iz
tega
se
ne
bo
skuhalo
nič
dobrega
za
nas
.
Skupaj
hočemo
delati
in
skupaj
ropati
,
ne
pa
jeden
drugemu
kosti
lomiti
.
“
„
Dobro
ste
govorili
,
“
zakliče
velikan
,
„
toda
Tomaž
mora
potem
pameten
biti
!
Zapoveduje
naj
komu
drugemu
,
ne
pa
nam
!
“
—
„
Tega
Vam
tudi
ni
treba
trpeti
,
toda
nekoliko
sloge
nam
je
pa
vendar
treba
,
“
nadaljuje
Kramar
.
„
Kako
naj
se
nam
posreči
kak
roparski
napad
,
če
bo
vsak
delal
,
kar
bo
hotel
.
Jeden
mora
biti
vodnik
drugih
,
drugače
nas
bo
peklenšček
vse
pobral
.
“
„
Jaz
bom
potem
vodnik
,
“
oglasi
se
Tomaž
.
„
Ti
že
ne
,
“
vpije
orjaški
rudar
,
„
o
Tebi
nočemo
ničesa
slišati
.
Kramarju
bodemo
za
silo
ubogali
,
kadar
gremo
ropat
,
ker
je
zvita
buča
.
Ti
lenuhar
pa
nisi
čisto
nič
več
,
kakor
mi
vsi
drugi
.
“
Tomaž
se
kislo
drži
.
Grozno
ga
togoti
,
da
se
ti
ljudje
upirajo
njegovi
volji
,
ker
meni
,
da
si
je
dosti
zaslug
pridobil
za
četo
.
„
Najraje
bi
zopet
z
Vami
šel
sam
,
“
zašepeta
tiho
Kramarju
.
„
Nemogoče
,
ljudi
že
zaradi
tega
potrebujeva
,
ker
se
hočeva
nad
Jurijem
Skopcem
maščevati
.
Bodi
pameten
,
Tomaž
,
tuliti
moraš
z
volkovi
.
“
„
Toda
dolgin
je
preveč
predrzen
.
“
„
Pusti
ga
pri
miru
.
“
Tomaž
se
srdito
ozira
proti
orjaškemu
rokovnjaču
,
ta
nič
manj
proti
temu
.
Ne
manjka
dosti
,
da
se
pretepača
zopet
ne
spoprimeta
.
„
Kaj
pa
me
tako
grdo
gledaš
?
“
rujove
bivši
rudar
.
„
Saj
veste
,
kako
sem
Vas
včeraj
za
nos
pocukal
.
Pri
tem
ostane
,
da
Kramar
vse
odredi
,
kadar
gremo
ropat
,
pozneje
pa
smo
vsi
jednaki
—
vse
je
skupno
!
“
„
Da
,
da
,
tako
velja
!
“
kriče
rokovnjači
.
„
Ne
pride
mi
niti
na
misel
,
“
meni
Tomaž
sam
pri
sebi
.
„
Jaz
in
Kramar
bodeva
že
skrbela
za
to
,
da
dobiva
večji
del
plena
za-se
.
Bedaste
rudarje
ne
bo
težko
opehariti
,
in
če
dobim
Amalijo
v
svojo
last
,
moja
bo
in
nikdo
drug
se
je
ne
sme
dotakniti
,
sicer
bo
nesreča
gotova
!
“
Orjaški
rudar
se
Kramarju
približa
.
„
Kaj
pa
je
z
dekleti
?
“
praša
navihano
.
„
Ogljar
Tone
nam
je
pravil
,
da
nam
hočete
lepe
,
sveže
in
razkošne
punice
preskrbeti
.
“
Kramar
mu
prikima
.
„
Seveda
,
toda
tako
daleč
še
nismo
.
“
„
Oho
,
dekleta
so
v
gojzdu
,
ne
bo
tedaj
težko
,
da
jih
polovimo
.
“
„
Oborožene
so
.
“
Orjak
se
glasno
zasmeji
.
„
Če
ni
drugih
zaprek
,
potem
to
skrb
le
nam
prepustite
.
Hitro
bomo
ž
njimi
gotovi
.
Kaj
ve
taka
ženska
,
kako
je
rabiti
orožje
?
“
„
In
vendar
dekleta
to
dobro
vedo
.
“
„
Tako
,
tako
,
“
godrnja
hrust
,
„
no
,
jih
bodemo
pa
napadli
,
ko
bodo
spale
.
To
bo
še-le
prava
zabava
,
če
jih
bomo
pol
slečene
presenečili
.
Hihihi
,
zdi
se
mi
že
,
da
jih
čujem
,
kako
bodo
cvilile
.
Kar
veselim
se
že
te
izborne
šale
!
“
Kramar
premišljuje
.
Prav
za
prav
ga
malo
mika
,
da
bi
peljal
te
divjake
v
dekliški
tabor
,
in
tudi
razdraženi
Tomaž
je
