sŠpanijo
,
pozabljena
navzkrižja
z
Avstrijo
,
doklade
,
pritisk
.
Benečan
vidi
z
lepote
željno
dušo
samo
divno
sliko
razsvetljenega
morja
.
Vidi
,
kako
tekmujejo
zvezde
v
višini
s
plameni
v
nižini
,
vidi
žareče
vrhove
kampanilov
,
ovenčane
kupole
cerkva
,
vidi
svoj
dom
kot
živo
pesem
moči
in
slave
,
slave
,
ki
kljubuje
vekom
.
In
vseh
oči
se
obračajo
na
predstavitelja
te
slave
in
moči
.
Pred
dogano
se
ziblje
zlati
bucentaver
.
Ob
jadrih
in
jamborih
so
nanizani
veliki
lampijoni
.
Grški
ogenj
razsvetljuje
krov
velike
ladje
,
razsvetljuje
gondole
,
ki
so
se
zbrale
krog
nje
,
čakajoč
doževega
znamenja
.
V
dragoceni
obleki
,
škrlatni
plašč
na
rami
,
stoji
Erizzo
med
senatorji
in
prokuratorji
,
med
mladimi
plemiči
in
poslaniki
tujih
vlad
.
Tu
je
oblastni
poslanik
španskega
Filipa
,
dostojanstveni
nuncij
papežev
,
resni
turški
paša
,
francoski
marki
,
prevzetni
Avstrijci
.
Tu
so
provedurji
in
plemiči
iz
Pulja
,
Rovinja
,
Poreča
in
otokov
;
vsi
so
prihiteli
na
regato
.
Prihiteli
morda
samo
zato
,
da
vidijo
lepo
dožinjo
,
da
ulove
eno
samo
besedo
,
en
pogled
.
Vse
sili
k
njej
,
ki
sedi
pod
zlatim
baldahinom
,
v
krasni
obleki
iz
ljubičaste
kadife
,
svetel
venec
,
dragoceno
rižo
na
glavi
,
škrlatni
plašč
na
rami
.
Okrog
nje
lepe
mlade
dvorjanke
,
ob
njej
plavolasi
dečki
.
Za
njo
,
na
krmilu
,
trabanti
,
stafieri
,
trobentači
.
Obleka
,
vrat
,
nežna
ušesa
in
roke
dožinje
,
njena
pahljača
,
pas
,
vse
se
sveti
draguljev
.
A
bolj
od
draguljev
se
sveti
dožinjina
črna
zenica
.
Tako
vlažno
in
mehko
,
ne
v
navadnem
,
vročem
lesku
.
Raz
krov
,
z
gondol
in
balkonov
strmi
vse
nanjo
.
Živeje
,
burneje
se
oglaša
klic
:
„
Živela
dožinja
!
“
Ljubko
se
nasmiha
,
ljubko
se
zahvaljuje
Cecilija
.
Neka
nenavadna
radost
se
kaže
v
vsaki
njeni
kretnji
.
Pahljača
se
odpira
in
zapira
,
pogled
hiti
po
gondolah
,
v
sladkem
smehljaju
se
blestita
biserni
vrsti
zob
.
„
Nocoj
je
dožinja
posebno
lepa
,
“
šepeče
španski
poslanik
Rossiju
.
„
Žari
kot
nevesta
.
Ne
radi
doža
—
na
mojo
vero
!
“
Rossi
se
nasmehne
diplomatično
,
de
Ravnach
zakolne
,
pokliče
vse
kraške
hudiče
iz
njihovih
jam
,
vzamejo
naj
ga
,
če
se
vtakne
on
še
kdaj
v
kako
neumnost
.
„
Po
sestro
grem
,
“
mu
pravi
Juriša
,
se
preobleče
,
si
dene
roko
v
vez
.
Nihče
ne
more
v
nemškem
vitezu
spoznati
Juriša
.
A
zdaj
,
glej
ga
norca
,
hoče
veslati
za
stavo
z
Benečani
!
Z
levico
!
Tristo
vragov
!
Pozabil
bo
na
vse
,
veslal
tudi
z
desnico
,
vrgel
klobuk
in
suknjo
raz
sebe
,
spoznal
ga
bo
Venier
—
potem
addio
mondo
!
In
zakaj
vse
to
?
Ker
dobi
s
stavo
zlato
verižico
iz
dožinjinih
rok
.
Senjanin
ne
more
drugače
,
kot
da
se
igra
z
življenjem
.
A
tu
tvega
še
sestrino
življenje
in
spravi
v
sitnosti
dožinjo
...
Bedak
!
...
Kaj
še
!
Le
razgrajajte
,
mladiči
moji
,
da
bo
pozornost
obrnjena
na
vas
.
Držite
meče
.
Upam
,
da
bo
nocoj
še
posla
.
Pa
ne
ločite
se
drug
od
drugega
,
ne
izgubite
svojih
slug
izpred
oči
—
ti
hudiči
nam
zamotajo
štreno
...
Res
se
vedejo
stotnikovi
spremljevalci
tako
razposajeno
,
da
hiti
resen
pogled
dostojanstvenih
senatorjev
do
njih
.
Oni
se
ne
zmenijo
,
govore
glasno
z
lepoticami
v
gondolah
in
na
bregu
,
mečejo
poljube
,
šopke
.
Iz
gondol
,
raz
breg
lete
šopki
,
pozdravi
.
Oj
mladeniči
iz
Kranjske
,
pazite
!
...
Grdo
gledajo
domači
plemiči
...
Jeze
se
glasno
,
se
norčujejo
:
Kaj
hoče
sivi
starec
,
nemški
vitez
v
gondoli
?
Z
levico
hoče
tekmovati
v
veslanju
?
To
so
prevzetni
norci
!
Še
nocoj
naj
se
seznanijo
z
našimi
pestmi
!
—
Vse
razgrajanje
de
Ravnachovih
mladičev
ne
odtegne
pozornosti
od
Juriša
,
ki
sedi
v
dolgi
,
ozki
gondoli
in
čaka
z
drugimi
na
znamenje
.
Opazuje
ga
dvor
,
opazuje
ljudstvo
na
bregu
,
si
šepeče
o
njem
...
Dožinja
trepeče
—
žari
.
Ljubezen
slavnega
junaka
,
ki
se
igra
z
življenjem
samo
zato
,
da
sprejme
pred
vsem
svetom
darilo
iz
njenih
rok
,
taka
ljubezen
jo
polni
s
ponosom
.
Ali
kako
se
izteče
?!
Vsi
svetniki
,
stojte
na
strani
mojemu
junaku
...
Da
se
izteče
dobro
,
da
venča
Cecilija
pred
vsem
dvorom
Uskoka
—
.
Kako
bi
se
nasmejala
!
Zvonko
,
veselo
,
kot
se
je
tiste
dni
,
ko
še
ni
poznala
Juriša
Senjanina
.
—
Kako
narašča
hrušč
...
Kaj
kličejo
na
bregu
?
„
Staviš
na
Dandola
,
na
Contarina
?
Kje
je
naš
Foscari
?
Kako
je
smešen
bradač
v
širokem
klobuku
!
Tak
bo
veslal
!
Naj
gre
z
Bogom
!
Z
levico
meni
,
da
užene
naše
veslače
.
Stari
bedak
!
Ej
,
ne
prinesejo
leta
pameti
!
Komaj
se
je
privlekel
v
Benetke
,
ves
je
obvezan
,
pa
hoče
veslati
za
stavo
.
Zabiti
Nemec
!
Obrišeš
si
usta
za
verižico
...
Kaj
se
mudi
dož
,
da
ne
da
znamenja
?
Vse
gondole
so
tu
.
Krasen
pogled
!
“
—
Glas
trobente
...
Vse
umolkne
.
Strel
.
Svetel
žarek
švigne
iz
kampanila
,
se
razširi
v
ognjeno
kolo
živih
barv
,
ki
se
suče
,
se
razprši
.
Gondole
odlete
kot
pšica
z
loka
,
donebesni
vrišč
ljudstva
jih
spremlja
.
Kaj
kliče
ljudstvo
?
„
Sveti
Marka
!
Glej
Nemca
,
glej
!
Vzrastel
je
na
vodi
!
“
Vznemiri
se
plemenita
družba
na
bucentavru
,
bleda
se
dvigne
dožinja
,
da
vidi
...
Vidi
bolj
z
duhom
kot
z
očmi
.
Med
palačami
,
leskečimi
se
od
luči
,
lete
gondole
.
Med
njimi
Juriševa
.
Videl
je
naglost
izurjenih
veslačev
,
vrgel
je
klobuk
,
suknjo
raz
sebe
,
z
obema
rokama
vesla
—
prva
bo
njegova
gondola
ob
mostu
Rialto
.
Juriša
,
Juriša
!
V
nesrečo
hitiš
.
Svetlo
je
kot
na
dlani
.
Ves
dvor
gleda
za
teboj
,
gleda
Venier
.
Ha
—
kaj
tako
igra
po
svakovem
obrazu
?
Udari
se
po
glavi
,
se
nasmehne
,
stopi
k
dožu
.
„
Ptič
nam
gre
sam
v
pest
,
svetli
dož
,
“
mu
pravi
.
Spoznal
te
je
,
Juriša
...
Kako
bi
te
tudi
ne
.
Tako
dviga
samo
Senjanin
glavo
pri
veslanju
,
tako
obrača
veslo
samo
Uskok
.
Gorje
!
Tuja
obleka
,
rana
in
brada
te
niso
zakrile
ne
ljubezni
,
ne
sovraštvu
.
Rešiti
,
Ivan
,
rešiti
—
a
kako
!
O
,
da
sem
kneginja
v
škrlatu
in
vencu
,
in
sem
slabotnejša
od
sužnje
...
Ivan
...
Že
ve
,
že
vidi.
Stisnil
je
obrvi
.
Kako
je
lep
nocoj
moj
brat
,
nocoj
,
ko
hoče
rešiti
Zoro
iz
dogane
,
nocoj
...
Kaj
ti
je
zapisano
na
čelu
,
moj
edini
,
dragi
brat
?
...
Slutnja
,
zla
slutnja
,
mi
stiska
srce
...
„
Dolgočasno
!
“
zmaje
Ivan
z
rameni
in
se
kreče
malomarno
črez
krov
.
Ustavi
se
pred
de
Ravnachom
in
govori
leno
:
„
Vam
ugaja
,
gospod
stotnik
?
Je
zanimivo
.
A
da
vidiš
večkrat
,
se
naveličaš
.
Prestar
sem
.
Zdi
se
,
da
dobi
vaš
prijatelj
stavo
.
A
ni
še
gotovo
.
V
Benetkah
se
premeni
v
zadnjem
hipu
kaj
.
Dovolite
,
da
se
poslovim
tukaj
od
vas
.
—
“
„
Vi
ste
trudni
,
don
Foscari
?
“
vpraša
pozorno
Rossi
.
On
razume
svarjenje
Foscarijevo
.
Naivni
Kraševec
pa
,
ki
ne
ve
zmisla
dvoumnemu
govorjenju
,
vpraša
bučno
:
„
Kam
vas
zdaj
hudič
nese
?
Tako
vino
imate
,
naj
me
vzame
hudič
,
če
ni
res
,
vino
,
ki
teče
kar
v
grlo
...
Še
bi
ga
pili
kapljico
pri
vas
.
“
„
Počakajte
me
,
gospod
stotnik
,
“
mu
stisne
Foscari
živo
roko
.
„
Saj
ne
odidete
še
jutri
.
Vrnem
se
jutri
večer
.
Izvedel
sem
ravno
,
da
se
mudi
v
Bologni
meni
znani
zvezdoslovec
,
ki
odide
jutri
.
“
Glasno
govori
Foscari
,
naglo
ga
obstopi
tropa
znancev
.
„
Kaj
,
Foscari
,
“
kličejo
,
„
vi
odidete
pred
plesom
?
Plašljivec
—
le
vdajte
se
,
da
bežite
pred
dekleti
.
Zaman
naj
se
ozirajo
za
vami
?
“
„
Pustite
ga
,
“
se
oglasijo
drugi
—
„
neveste
ni
tu
—
lepe
Klare
ni
...
“
„
A
tako
—
umevno
...
Veslal
bo
mimo
njenega
balkona
—
pozdravil
...
“
„
In
se
vrnil
ž
njo
na
ples
...
“
Glasen
smeh
sledi
domnevkam
.
Ivan
ne
ugovarja
,
se
smehlja
,
prihaja
k
sestri
.
Kaj
si
tako
lep
nocoj
,
moj
edini
,
dragi
brat
?
Kako
znamenje
se
ti
je
zarisalo
v
čelo
?
Oh
,
težka
slutnja
mi
stiska
srce
...
Pahljača
pade
dožinji
iz
roke
.
Naglo
jo
pobere
deček
in
vidi
,
kako
smrtno
bleda
sta
postala
brat
in
sestra
.
Ah
—
dožinji
je
slabo
—
brat
jo
vede
k
popi
,
na
zrak
.
Spoštljivo
se
umaknejo
trabanti
.
Kaj
si
pravita
?
Kaj
se
gledata
tako
?
Znana
je
ljubezen
tega
brata
,
te
sestre
.
—
„
Če
umrjem
,
Cecilija
,
tolaži
roditelje
—
moli
zame
,
“
pravi
Ivan
.
Strastno
ga
objame
sestra
.
V
hipu
preživita
od
sreče
obzarjeno
otroško
dobo
—
dni
,
ki
so
bili
osodepolni
za
oba
.
Zadnjikrat
?
„
Ne
,
ne
,
moj
brat
!
Ne
hodi
!
Naj
umrjeta
!
Moj
brat
si
ti
—
onadva
sta
tujca
,
Senjana
...
“
Rahlo
poljubi
brat
sestro
,
jo
spremi
k
sedežu
.
V
vrišču
,
ki
spremlja
vračajoče
se
ladje
,
izgine
Foscari
z
bucentavra
.
Zdaj
odpri
,
dožinja
,
plahe
oči
.
Smehljaj
se
!
Zmagovalec
prihaja
po
nagrado
.
„
Vitez
,
vitez
Nemec
!
Sramota
za
Benečane
!
“
vpije
ljudstvo
.
Dož
se
bliža
,
sede
k
soprogi
.
O
,
pogumno
,
mirno
,
za
Boga
!
Prihajajo
gondole
.
Oni
,
ki
stoji
tako
ponosno
v
prvi
,
tvega
življenje
,
da
diše
le
hip
v
tvoji
bližini
.
Verižica
,
nagrada
,
bo
vezilo
smrti
.
„
Krasno
!
“
pravi
dož
.
„
Nemški
vitez
je
premagal
naše
veslarje
.
Čudno
,
kaj
?
Pa
slutim
,
kaj
ga
vzpodbuja
.
Iz
kraja
je
,
kjer
so
cveteli
pesniki
ljubezni
.
Mislili
smo
,
da
je
minil
čas
trubadurjev
in
enakih
bedakov
.
Pa
ni
tako
...
Še
žive
taki
norci
...
Kako
misli
moja
od
pesnikov
opevana
gospa
?
—
“
Jezno
stisne
dož
soprogino
roko
.
Ona
zataji
bolečino
,
se
nasmehne
:
„
Menim
,
da
je
srečna
donna
,
radi
katere
tvega
tak
vitez
življenje
.
Ampak
tu
se
gre
le
za
prosto
stavo
,
dragi
soprog
.
Kaj
pravite
,
gospice
moje
?
“
„
Gotovo
,
gotovo
!
“
odgovarjajo
dvorjanke
,
stiskajo
šopke
na
kipeča
srca
,
si
vejejo
hlad
v
žareče
lice
.
Da
bi
tvegal
kdo
življenje
zaradi
njih
...
Bilo
bi
krasno
.
—
„
Gotovo
!
“
se
smeji
dož
.
„
Že
gre
slavljenec
...
Zdaj
pazite
,
lepe
gospice
,
radi
katere
od
vas
je
veslal
za
stavo
,
stari
,
ranjeni
vitez
.
“
—
„
O
Bog
!
“
vzdihne
Cecilija
v
srcu
.
„
Moči
!
“
Že
je
tu
...
Obmolknil
je
vrišč
ljudstva
.
Vse
na
krovu
gleda
zmagovalca
.
Že
je
tu
...
Nikdar
še
ni
klonil
kolena
pred
žensko
,
sedaj
se
klanja
...
Dvorjanka
podaja
škatuljo
...
Zakaj
molči
nakrat
vse
?
Ne
šumi
morje
,
ustavil
se
je
veter
,
neme
so
zvezde
.
A
srce
utriplje
tako
glasno
,
da
ga
more
slišati
vsakdo
na
krovu
.
Hip
,
dolg
kot
večnost
...
Juriša
Senjanin
kleči
pred
kneginjo
Benetk
.
Tresoča
roka
mu
nadene
verižico
.
„
Spoznali
so
te
,
“
mu
zašepeče
.
Spoznali
...
Junak
se
ne
strese
,
poljubi
darovalki
roko
.
Spoznali
?
Čemu
tedaj
hlimba
?
Še
je
meč
ob
boku
—
sam
ne
umrje
Juriša
Senjanin
.
Kot
hrast
stoji
Juriša
pred
dožem
,
premeri
zaničljivo
slabotno
postavo
.
Dvorjanke
se
vsujejo
k
njemu
,
mu
pripenjajo
šopke
,
poslaniki
mu
čestitajo
.
Foscarija
ni
.
Rossi
ga
izpričuje
.
Juriša
razume
.
Šel
je
,
da
poskrbi
...
Na
Rossijev
mig
obstopijo
Juriša
mladi
plemiči
iz
Kranjske
.
Trobenta
zapoje
,
klicar
vabi
plemstvo
v
dogano
,
ljudstvo
na
Markov
trg
.
Bučno
pozdravlja
ljudstvo
doža
.
Ob
njegovi
roki
gre
Cecilija
mimo
Juriša
.
Vojaki
stoje
v
dveh
vrstah
do
dogane
.
Ali
naj
si
naredim
pot
skozi
nje
?
vpraša
Jurišev
pogled
.
Ne
,
mu
odgovori
Cecilijin
.
Dož
prosi
gospode
poslanike
,
da
počaste
veselico
in
proslave
zmago
njihovega
prijatelja
.
Bledi
danica
.
V
sivem
mraku
hiti
po
Adriji
ladja
.
Vsa
jadra
razpeta
,
hiti
mimo
ribiškega
čolna
,
mimo
trabaklja
,
kot
sen
noči
.
Ribič
izpusti
veslo
,
mornar
se
prekriža
:
Pošastna
ladja
.
Prokleta
last
gusarjev
.
Ne
zgori
,
ne
strohni
tak
les
.
Na
njem
se
vozijo
duhovi
gusarjev
,
prokletih
,
da
se
vozijo
na
veke
po
kraju
njihovih
zlodejstev
.
Take
ladje
ne
ustavi
vihar
,
ne
škodi
ji
strel
.
Noč
na
noč
drči
po
morju
.
Si
videl
krmarja
velikana
?
V
vetru
mu
vihra
brada
,
oko
žari
kot
strela
.
In
čudni
so
mornarji
ob
jamborih
,
ob
topovih
na
krovu
čudni
vojaki
.
Sami
mladi
plemiči
v
plundrah
,
sami
kmetje
,
oblečeni
po
kranjsko
.
Med
njimi
deklica
.
V
beli
obleki
,
vihrajočih
las
...
Si
videl
,
ribič
,
kapitana
?
Benečan
,
plemič
.
Smrtno
bled
,
smrtno
lep
.
Bledi
danica
,
dan
podi
strahove
.
Ribiči
in
mornarji
benečanskih
bregov
spoznajo
dogaresso
,
ladjo
generala
Foscarija
.
Kam
hiti
brez
zastave
,
kje
je
krmar
,
mornarji
?
Zdi
se
,
da
beži
...
Kam
?
K
Avstrijcem
?
Na
Turško
?
Ne
vprašaj
,
brate
—
dolgo
živi
,
kdor
ve
malo
.
—
Hiti
bela
bregantina
.
Že
je
velik
dan
—
a
daleč
so
še
ljubljeni
bregovi
.
Kje
je
Trst
s
sv.
Servolom
,
kje
Frankol
s
svojimi
Uskoki
?
Obljubil
je
,
da
bo
krmaril
vse
dni
in
noči
v
tržaški
okolici
,
dokler
se
ne
vrne
Juriša
iz
Benetk
.
„
Prokleti
benečanski
lopovi
!
“
zakolne
Juriša
.
„
Da
nas
niso
zavozili
,
bili
bi
že
daleč
.
Tako
nam
še
preti
nevarnost
.
Tri
ure
smo
se
zamudili
.
Če
je
zapazil
dož
naš
beg
—
če
je
izvedel
Venier
,
da
je
odplula
dogaressa
—
prihiti
za
nami
.
Da
bi
bila
Zora
že
na
varnem
—
in
ti
...
“
—
„
Jaz
?
“
...
se
nasmehne
bledi
Benečan
in
pogleda
v
nebo
.
Kje
je
varnosti
zanj
?
V
grobu
.
Za
Benečana
ni
drugega
doma
kot
Benetke
—
on
pa
je
smrtno
razžalil
oblastnike
ljudovladine
.
Ko
se
vrne
,
se
sam
izroči
njihovi
sodbi
.
Ne
usmrte
ga
,
radi
ljudstva
—
a
prognanstvo
je
hujše
od
smrti
...
Daleč
od
doma
bo
pogibal
—
umrl
—
kot
je
umrl
njegov
prastric
Jakob
Foscari
.
Sestri
ne
bo
hudega
.
Vso
krivdo
vzame
on
nase
.
Dož
se
potolaži
.
Težko
vlogo
je
bil
izročil
sestri
snoči
,
ko
se
je
poslavljal
na
bucentavru
od
nje
,
in
šel
v
dogano
,
da
obvesti
Zoro
in
Jelo
,
da
pripravi
svojo
ladjo
:
Cecilija
naj
moti
doža
in
zadržuje
Veniera
,
da
ne
bosta
opazila
,
kdaj
izgine
z
dvora
nemški
vitez
in
nekaj
de
Ravnachovih
plemičev
.
Rossi
,
de
Ravnach
,
in
drugi
ostanejo
okrog
doža
,
ga
zabavajo
...
Dož
bo
brez
skrbi
.
Saj
so
zastraženi
vsi
izhodi
.
—
Dobro
je
delala
umna
sestra
.
Juriša
je
pravil
,
kako
je
žarela
duha
in
ljubeznivosti
,
kako
so
silili
poslaniki
,
umetniki
,
domači
in
tuji
plemiči
k
njej
,
kako
je
vzklikalo
ljudstvo
na
trgu
:
Eviva
la
dogaressa
!
V
hipu
,
ko
je
Venier
v
važnem
pogovoru
s
turškim
kupcem
pozabil
na
vse
drugo
,
ko
je
videl
dož
samo
Cecilijo
,
je
izginil
nemški
vitez
.
Mignila
mu
je
mlada
dama
...
Več
udov
vesele
družbe
je
videlo
to
,
se
nasmehnilo
.
Kmalu
so
pogrešile
dvorjanke
nekaj
de
Ravnachovih
mladičev
.
Nadvojvodov
poslanik
se
je
smejal
:
„
Vražji
fantje
!
Jih
je
že
odpeljala
kaka
lepotica
.
Da
se
mi
ne
izgube
!
Odgovarjale
mi
boste
zanje
.
“
„
Nič
čudnega
,
če
ne
bi
prinesel
vsak
vaših
cele
glave
domov
,
“
je
omenil
pol
v
šali
,
pol
resno
Giustiniani
.
„
Nič
ne
de
:
Kranjec
ima
hudičevo
bučo
,
se
že
zaceli
—
toda
vaši
se
vračajo
dostikrat
brez
glave
od
nas
.
“
Rossijev
pogled
je
opomnil
Kraševca
,
da
je
bil
zopet
neroden
.
Tačas
je
peljala
Jela
Juriša
k
Zori
.
Tedaj
sta
se
videla
brat
in
sestra
po
tolikem
času
in
tolikih
dogodkih
.
„
Odpusti
mi
,
brat
gospodar
!
“
je
prosila
Zora
,
se
oklenila
bratove
roke
.
In
on
,
ki
se
je
čutil
sam
krivega
,
je
stisnil
sestro
k
sebi
,
jo
prosil
,
da
mu
odpusti
ona
,
ker
jo
je
spravil
v
novo
nevarnost
.
Ni
bilo
časa
za
pogovore
,
za
razlaganje
čuvstev
.
Jela
ju
je
peljala
po
skrivnem
hodniku
,
po
katerem
je
nesel
nekoč
Foscari
bolno
Zoro
iz
ječe
.
Juriša
je
zadrhtel
,
ko
je
videl
pot
k
ječi
,
v
kateri
je
trpela
sestra
,
pot
k
ječi
,
v
kateri
čaka
Milanšič
rešenja
.
Osramočen
je
sklonil
glavo
:
Bil
bi
ga
rešil
,
da
je
ostal
moder
,
odšel
bi
bil
varno
s
sestro
iz
Benetk
;
toda
njemu
,
starcu
,
se
je
hotelo
postavljali
se
pred
žensko
...
S
kratkimi
besedami
je
povedal
vse
to
Juriša
svojemu
prijatelju
,
ko
je
dvignila
dogaressa
sidra
.
V
strahu
in
upu
otrpnela
Zora
,
se
je
stiskala
k
bratu
.
—
Bili
so
že
dve
uri
na
morju
,
čutili
so
se
varne
.
Tako
hitro
ne
bo
izvedel
Venier
smeri
,
v
katero
so
odjadrali
.
Pa
kaj
imajo
mornarji
?
S
poveljnikom
na
čelu
se
jim
bližajo
.
Trideset
mož
jih
je
in
vsi
oboroženi
—
beguncev
s
plemiči
in
kmeti
vred
le
petnajst
.
—
„
Gospod
general
,
“
pravi
poveljnik
dogaresse
,
„
jaz
imam
ukaz
od
slavne
signorije
,
da
primem
vas
in
vaše
goste
...
“
Vražji
Venier
!
Hitro
je
pošiljal
ukaze
tisti
večer
,
uvidel
,
mislil
na
vse
...
„
Prosim
,
“
je
rekel
poveljnik
mornarjev
,
„
da
ostanete
mirni
in
nam
izročite
svoje
meče
.
Mi
obrnemo
ladjo
nazaj
.
“
Juriša
in
Foscari
sta
se
spogledala
.
Rezek
žvižg
je
zaklical
fante
,
ki
so
se
razšli
po
ladji
.
„
Meče
hočete
?
Pridite
ponje
!
“
je
zagrmel
Juriša
...
Zdaj
spe
mornarji
,
povezani
v
medkrovu
—
drugi
plavajo
mrtvi
po
morju
,
izmučeni
so
fantje
,
kajti
dolga
in
huda
je
bila
borba
in
oni
nevajeni
na
ladji
.
Med
borbo
se
je
bilo
posrečilo
krmarju
obrniti
ladjo
.
Pluli
so
nazaj
—
tako
so
zamujali
dragi
čas
.
Zdaj
hiti
solnce
v
višino
—
zdaj
je
senatu
jasno
,
da
so
imeli
Juriša
Senjanina
v
gosteh
,
zdaj
se
ukrcuje
oboroženo
moštvo
galej
...
„
Pazi
,
Foscari
!
“
grmi
Juriša
od
krmila
.
„
Če
so
zapazili
z
dnevom
naš
beg
—
bodo
kmalu
za
nami
.
Ne
boj
se
,
Zora
!
V
slučaju
nesreče
skoči
v
morje
.
—
Jadra
!
Zgodaj
si
vstal
,
Venier
,
pasji
sin
!
In
veliko
čast
izkazuješ
Jurišu
,
da
greš
s
celo
jato
galej
za
njim
.
Da
imam
svojo
veternjačo
!
Skrijem
se
kot
blisk
.
—
Tu
velja
boj
,
če
nas
ujamejo
.
Veter
nagaja
nekoliko
.
K
jadrom
!
“
Ponosen
,
visok
stoji
Juriša
pri
krmilu
.
Po
navodilu
Foscarija
plezajo
Bistriški
,
Podstenski
po
vrveh
,
vežejo
,
spuščajo
.
Skačejo
kmetski
fantje
okrog
jamborov
in
topov
.
Dobra
je
njih
volja
—
toda
nevajeni
so
morja
.
Nevarnost
je
tu
!
Tedaj
vrže
Zora
mrtvilo
raz
sebe
,
vzbudi
se
v
njej
senjska
kri
.
Premalo
je
mož
pri
topovih
—
streljati
hoče
Juriševa
sestra
.
Bojevati
se
,
dokler
mine
vse
...
„
Z
Bogom
,
Foscari
!
“
„
Z
Bogom
,
Zora
!
“
„
Na
svidenje
onkraj
groba
.
“
Kratko
in
krepko
si
stisneta
roke
.
Zora
se
postavi
k
topu
.
Lahko
,
sladko
se
ji
zdi
umreti
.
Oprana
je
čast
.
Izvršiti
je
hotela
dolžnost
,
se
vrniti
z
ženinom
Milanšičem
,
mu
biti
verna
žena
,
pozabiti
moža
Klare
Mocenigove
.
Oprana
je
čast
.
Oba
,
Foscari
in
ona
,
sta
hotela
s
poti
zablode
,
izpolnjevati
sta
hotela
svojo
dolžnost
.
Ni
vezi
med
Senjanko
in
Benečanom
—
Cvetje
sem
sejala
,
a
vzrastel
je
pelin
—
je
rekla
rajna
mati
.
—
Ni
vezi
med
živim
Benečanom
in
Senjanko
,
a
zveze
ju
smrt
.
Hotela
sta
vsak
na
svoj
dom
,
izpolnjevat
svoje
dolžnosti
.
Bog
hoče
drugače
!
Sladka
bo
smrt
.
Kaj
gledaš
tako
v
solnce
,
Foscari
?
Poslednjič
?
Ne
,
prijatelj
!
Vozilo
se
bo
to
solnce
vsak
dan
nad
najinim
brezmejnim
domom
...
Juriša
hiti
po
krovu
:
„
Zora
,
junaška
sestra
moja
,
pozdravljam
te
!
Slaven
je
tvoj
pogum
.
Juriša
Senjanin
bo
imel
vredne
potomce
.
Zato
se
reši
,
Zora
!
Ko
začne
boj
,
spustimo
čoln
—
ni
daleč
do
otokov
—
rešiš
se
,
Zora
.
“
—
„
Reši
se
ti
,
brat
,
zaklinjam
te
,
reši
se
!
Ni
daleč
do
otokov
—
dolgo
zdržiš
pod
vodo
—
odplavaj
.
Reši
se
,
Foscari
!
Poveljnik
ne
zapusti
ladje
?!
Izrekel
si
svojo
smrtno
obsodbo
...
“
—
Bliže
in
bliže
prihajajo
sovražne
ladje
.
Hiti
dogaressa
,
a
zaman
.
Ne
prikaže
se
sv.
Servolo
,
ne
ve
Frankol
,
da
preti
prijatelju
poguba
,
da
lovi
kleti
Benečan
Uskoke
.
—
Že
je
videti
mali
Venier
v
prvi
ladji
—
že
se
svetijo
ustja
topov
,
cevi
pušk
.
Streljajte
,
vragi
—
obračaj
,
Juriša
—
užgite
niti
...
Kaj
maha
Venier
z
belo
zastavo
?
Ni
bil
pripravljen
na
naš
upor
?
Menil
je
,
da
so
nas
pozobale
,
povezale
njemu
pokorne
duše
?
Hej
,
Venier
,
da
hočeš
naših
glav
,
pridi
sam
ponje
...
„
Čakajte
—
vdajte
se
!
“
grmi
Venierov
prvi
častnik
.
„
Brezumna
je
borba
proti
taki
premoči
.
Razstrelimo
ladjo
.
Udajte
se
,
pomenimo
se
.
“
—
„
Ah
,
Venieru
je
žal
ladje
—
upa
,
da
jo
podeduje
po
meni
!
Streljajte
,
fantje
,
začnite
—
še
vrnil
ne
bo
...
“
Res
ni
odgovoril
Venier
na
salvo
iz
dogaresse
...
Puške
v
roki
stoje
Arbanasi
po
galejah
.
Vedno
bliže
.
Streli
,
ki
so
podrli
par
mož
,
prevrtali
par
jader
,
jih
ne
ustavljajo
.
Kdo
bi
se
bal
takih
mornarjev
?
Črne
galeje
pritiskajo
od
vseh
strani
na
bregantino
.
„
Zora
!
“
vpije
Juriša
skoz
dim
in
strel
.
„
Zora
!
“
opominja
sestro
...
„
Vem
,
Juriša
,
vem
...
Žive
me
ne
dobe
...
“
„
Na
zdravje
,
vaše
gospostvo
!
“
kliče
Venier
,
„
zakaj
si
nam
odtegnil
tako
hitro
svoje
knežje
obličje
?
Oj
knez
ti
moj
—
dolgo
čaka
rabelj
z
vrvjo
nate
...
“
„
In
hudič
nate
,
“
odgovori
Juriša
,
vzame
puško
iz
rok
Podstenskega
,
meri
...
Dober
strelec
je
Juriša
...
Pa
kaj
zakriči
Zora
—
skoči
...
Ha
,
zgenile
so
se
pasje
duše
.
Venier
je
mignil
,
prvi
strel
grmi
iz
sovražne
ladje
.
Prehiti
Juriševega
...
Kot
blisk
se
vrže
Zora
,
plane
Foscari
pred
Juriša
.
Krik
groze
gre
po
dogaressi
.
Bledi
Venier
na
galeji
.
Ne
,
tega
ni
hotel
!
Zato
ni
odgovarjal
na
izzivajoče
streljanje
,
Foscarija
je
hotel
izročiti
živega
sodbi
,
pridobiti
si
tako
slave
,
stati
čist
pred
soprogo
,
otroki
.
Zli
duhovi
so
vodili
roko
strelca
.
Očitajoče
zre
moštvo
galej
na
admirala
:
Na
dogaressi
leži
general
Foscari
,
v
Senjankinih
rokah
—
umira
...
Besni
krik
:
„
Udri
na
vraga
!
“
predrami
Veniera
iz
mrtvila
.
Jih
je
izbljulo
morje
,
ali
vrglo
nebo
med
galeje
?
Naglo
se
gibljejo
urni
uskoški
lesovi
med
nerodnimi
galejami
,
obkrožijo
dogaresso
.
Puške
dolgocevke
grme
,
preti
uskoški
nož
...
Strah
se
polasti
Veniera
,
vojakov
...
Tu
so
pošasti
v
rdečih
bundah
—
vodi
jih
stari
sovražnik
Benečanov
,
Frankol
.
Tu
so
,
že
plezajo
na
dogaresso
...
Frankol
,
Daničič
,
Hreljanoviči
...
Grme
uskoške
puške
.
Vsaka
kroglja
najde
Benečana
.
Venier
se
skrije
za
jambor
,
ukazuje
.
Pa
zmedeni
so
vojaki
,
zmeden
je
on
—
vsak
čuti
dih
zadnje
ure
,
vsak
vidi
le
uskoško
puško
,
nož
...
Na
Nehajgradu
,
na
senjskih
stolpih
grme
topovi
.
Praznično
oblečeni
hite
meščani
,
Uskoki
,
hiti
škof
z
redovniki
in
kleriki
,
hiti
sodnik
s
starešinami
na
mostišče
.
Grmenju
topov
se
pridružuje
zvonenje
.
Slovesno
gleda
goli
Strmec
,
gleda
košati
Vratnik
na
Senj
,
slovesno
šumi
Adrija
.
Solnčen
jesenski
dan
je
.
Miruje
burja
—
pomirjajo
se
borbe
.
Senj
pozdravlja
novega
stotnika
Nikolaja
Frankopana
.
—
Na
krasni
ladji
,
v
sijajnem
spremstvu
prihaja
Frankopan
.
Spremlja
ga
plemstvo
od
kranjske
in
primorske
meje
—
spremlja
ga
stotnija
nemških
vojakov
.
Da
ukroti
Uskoke
,
da
jamči
za
mir
med
Avstrijo
in
Benečani
.
Toda
porogljivo
zro
uskoški
vojvode
na
nemške
vojake
...
Oj
bratje
,
ne
boste
dolgo
na
senjski
skali
!
Kamen
ne
da
kruha
—
Gradec
ne
da
denarja
...
Na
krasni
ladji
,
na
gizdavem
belcu
prihaja
Frankopan
.
Pero
pri
peresu
,
puška
pri
puški
,
tako
se
klanjajo
Uskoki
.
Škof
pozdravlja
potomca
plemenitega
rodu
,
ki
je
skrbel
za
povzdigo
nravnega
in
gmotnega
blagostanja
svojih
podložnikov
.
Blagoslavlja
spomin
blagega
Bernardina
,
ki
je
posvetil
leta
truda
,
kupe
zlata
vzvišenem
namenu
,
da
čuje
narod
blagovestje
v
svojem
jeziku
.
—
Mestni
sodnik
izroči
Frankopanu
ključe
mesta
:
„
Bodi
naš
varih
,
Frankopan
!
Brani
naše
pravice
pred
Nemcem
in
Benečanom
.
Tujci
nam
gazijo
pravice
.
Na
mestih
,
kjer
so
sedevali
naši
plemiči
,
sede
lakomni
Nemci
.
A
ti
,
knez
,
ti
si
naš
.
Hrvaške
gore
list
si
.
Ne
zaničuješ
jezika
in
naroda
,
vselej
se
kažeš
Hrvata
,
pišeš
v
našem
jeziku
,
se
podpisuješ
še
kot
grof
Senja
,
knez
Krka
.
In
še
nosijo
naše
cerkve
tvoj
grb
,
še
oznanja
kraj
milosti
,
Trsat
,
svetu
ime
Frankopanov
,
še
živi
v
našem
srcu
...
“
Mati
dvigne
otroka
,
junaki
izstrele
puške
,
trobentači
zatrobijo
,
bobnarji
udarijo
...
Šumni
pozdrav
hiti
preko
Adrije
do
Krka
,
budi
zavist
in
strah
Benečanov
.
Prebudi
pa
tudi
vilo
z
Velebita
,
prebudi
vesle
v
gorah
.
Frankopan
!
odjekuje
po
Strmcu
,
po
Vratniku
.
Frankopan
!
šepečejo
gozdi
.
Vzdih
zamre
pod
Krkom
.
—
Nikolaj
Frankopan
dvigne
glavo
,
se
ozre
na
Adrijo
.
Težka
misel
mu
zasenči
plemenito
lice
.
O
morje
in
otoki
!
Last
davnih
dedov
,
spomin
njihove
slave
in
moči
.
Spomin
hrvaške
svobode
.
Dobe
,
ko
so
plačevali
Benečani
Hrvatom
danj
od
Adrije
in
Krka
,
ko
so
sklepali
s
Frankopani
trgovinske
pogodbe
.
Raztrgana
si
,
Hrvaška
—
Frankopani
so
oropani
stare
posesti
.
Da
se
razblini
njihovo
bogastvo
,
mine
njihova
moč
.
Pa
ne
izgine
njihova
slava
...
Čujte
,
ljubosumni
Nemci
,
cesarjevi
sluge
,
ta
pozdrav
:
Ne
pozdravlja
Senj
cesarskega
stotnika
.
Ne
izroča
kot
takemu
mestni
sodnik
Senja
.
To
velja
le
Frankopanu
,
domačemu
knezu
...
Oj
Nikolaj
!
Da
razvijeta
z
Volkom
,
z
Zrinjskim
hrvaško
zastavo
...
Kraljevi
venec
bi
se
podal
Volkovi
junaški
glavi
,
Frankopanov
plašč
bi
pokril
rane
tožne
Hrvaške
.
Turek
bi
se
uklonil
hrvaškemu
meču
,
lev
svetega
Marka
bi
se
umaknil
.
Do
Carigrada
bi
nesel
Hrvat
zmagujočo
zastavo
,
postavil
bi
križ
na
mošeje
...
In
kdo
drugi
kot
Hrvat
,
izpere
madež
sramote
z
Evrope
?
...
—
Vzklika
ljudstvo
,
grme
topovi
—
dan
je
,
poln
obetov
,
nad
...
Pa
oblak
se
prikrade
nad
Senj
,
oblak
se
gosti
na
Frankopanovem
čelu
.
Ne
ker
jima
gre
po
pravici
,
le
pod
pritiskom
nujnosti
so
dali
v
Gradcu
Nikolaju
stotnijo
v
Senju
,
Volku
podgeneralstvo
v
Karlovcu
.
Hrvaško
Primorje
je
v
nevarnosti
,
da
ga
zasedejo
Benečani
;
zato
se
pripravlja
z
manjšimi
napadi
.
Posestnik
Trsata
,
Vinodola
in
Novija
,
posestnik
gradov
ob
hrvaški
meji
bo
branil
te
meje
hrabreje
od
tujca
—
njemu
,
domačinu
,
ne
bodo
uhajali
vojaki
pod
pozlačeno
benečansko
zastavo
...
Da
.
Le
pod
pritiskom
potrebe
,
v
resnem
položaju
,
so
izročili
na
graškem
dvoru
Frankopanom
važna
mesta
.
Meseca
avgusta
je
odpustil
benečanski
senat
nadvojvodovega
poslanika
Štefana
de
Ravnacha
s
praznimi
besedami
.
Ni
izpustil
ujetih
Uskokov
v
Benetkah
—
v
Labinju
so
še
zaprti
Rečani
.
De
Ravnach
in
cesarjeva
komisarja
v
Senju
,
Adolf
Althon
in
baron
Marko
Beck
,
so
se
sešli
na
Dunaju
in
nadaljujejo
razprave
s
cesarskimi
svetniki
in
benečanskim
poslanikom
,
ki
se
bodo
pač
vlekle
semintja
in
ne
bodo
imele
nikakega
uspeha
.
Ker
nadvojvoda
noče
in
ne
more
ustreči
glavni
ljudovladini
zahtevi
,
da
premesti
Uskoke
iz
Senja
.
Benečani
se
pritožujejo
,
da
počenjajo
Uskoki
vedno
nove
vragolije
.
Ker
jim
gleda
pred
Senjem
vedno
benečansko
brodovje
na
prste
,
so
si
izbrali
za
pristanišče
mestece
Omiš
v
Dalmaciji
.
Odtam
napadajo
po
suhem
Turke
in
na
morju
Benečane
.
Ker
noče
izpustiti
senat
brinjskega
stotnika
Milanšiča
,
so
iskali
Uskoki
prilike
,
da
ulove
kakega
odličnega
Benečana
in
ga
zamene
potem
za
Milanšiča
.
To
se
je
posrečilo
knezu
Juriju
Daničiču
.
S
tristo
Uskoki
se
je
vrgel
na
Krk
in
ulovil
v
Baski
benečanskega
provedurja
Jeronima
Marcelja
.
Peljal
ga
je
v
Senj
in
zaprl
v
kulo
sv.
Save
.
—
Benečani
so
zagnali
velik
krik
na
to
barbarstvo
in
požgali
v
pazinski
grofiji
in
na
Krasu
čez
226
hiš
z
gospodarskimi
poslopji
.
Nikdar
se
niso
družili
prebivalci
teh
krajev
s
Senjani
.
Vendar
so
jim
pokončali
setve
,
vinograde
,
oljčnike
.
Cesarjevi
svetniki
očitajo
benečanskemu
poslaniku
,
da
je
potrošila
ljudovlada
več
tisoč
zlatov
,
da
se
ne
bi
sklenil
in
da
se
prelomi
mir
med
Turki
in
cesarjem
.
Soranzo
jim
odgovarja
,
da
je
signoriji
znano
,
kako
so
poizkušali
cesarjevi
poslaniki
zaplesti
ljudovlado
v
vojsko
s
Turki
.
—
Da
želi
nadvojvoda
miru
,
izpričuje
to
,
da
je
poslal
takoj
,
ko
je
izvedel
o
dogodku
v
Baski
,
reškega
stotnika
zopet
v
Benetke
,
da
izpriča
ta
čin
,
pove
,
da
izpusti
nadvojvoda
precej
krškega
provedurja
in
zahteva
,
da
izpuste
ujete
Uskoke
.
V
Senj
je
poslal
nadvojvoda
Ivana
Jurija
barona
Kisla
in
barona
Turjaškega
.
—
Komisarja
sta
osvobodila
Jeronima
Marcelja
,
poklicala
senjskega
stotnika
Vida
Gušiča
in
uskoške
poglavarje
predse
in
jim
zapovedala
v
Ferdinandovem
imenu
,
da
ne
smejo
več
vznemirjati
podložnikov
ljudovladinih
.
Kisel
je
oponesel
Uskokom
,
da
bi
lahko
izhajali
z
dosedanjo
plačo
.
Toda
kocke
,
kvarte
in
vino
je
treba
pustiti
.
Kdor
hoče
še
ostati
v
Senju
,
se
mora
zadovoljiti
s
to
plačo
ali
pa
oditi
.
Vsak
,
kdor
ni
pravi
senjski
meščan
,
mora
oditi
v
osmih
dneh
.
Komisarja
sta
zapovedala
,
a
izvršitev
teh
zapovedi
sta
izročila
novemu
stotniku
—
Nikolaju
Frankopanu
.
Določila
sta
,
da
vzame
v
Senj
stotnijo
nemških
vojakov
,
da
ukroti
ž
njimi
Uskoke
.
Uskoki
se
,
kot
se
vidi
,
ne
boje
novega
stotnika
,
ne
vojakov
.
Zanašajo
se
na
dobroto
in
modrost
—
pa
stroga
želja
Ferdinandova
in
cesarjeva
je
,
da
se
naredi
vse
,
s
čimer
bi
se
mogla
preprečiti
vojska
.
Vsaj
za
čas
.
—
Komisarja
Kisel
in
Turjaški
sta
opazovala
v
Senju
vojaške
priprave
ljudovladine
...
In
že
koncem
avgusta
so
sporočili
deželni
poslanci
goriški
nadvojvodu
,
da
spravljajo
Benečani
v
obmejna
mesta
strelivo
in
proviant
,
množijo
posadke
.
Zato
je
neobhodno
potrebno
pripraviti
se
za
boj
.
Prebivalci
goriške
meje
se
pritožujejo
,
da
ne
smejo
nositi
orožja
,
dočim
so
Benečani
dobro
preskrbljeni
ž
njim
.
—
Ravno
takrat
je
poslalo
tržaško
starešinstvo
pritožbe
v
Gradec
:
Benečani
so
ulovili
tržaško
ladjo
,
ki
je
vozila
olje
iz
Apulije
v
Koper
,
in
si
jo
prisvojili
.
Ujeli
so
tudi
ladjo
tržaškega
trgovca
Callota
ter
priklenili
vse
mornarje
na
galeje
.
Moščenice
so
se
komaj
ubranile
napada
.
Povsod
se
zbira
benečanska
vojska
—
zato
se
mora
pripraviti
tudi
Trst
za
obrambo
,
pripraviti
se
mora
Gorica
.
Še
kranjski
stanovi
so
izdali
oglas
za
vojsko
.
Ker
so
pa
sami
preslabi
za
borbo
z
Benečani
,
prosijo
nadvojvodove
pomoči
.
Saj
so
prodrli
Benečani
že
v
Kranjsko
,
požgali
graščino
Prem
in
razgnali
kmete
,
ki
so
se
jim
postavili
v
bran
.
Naglo
združena
posadka
meja
jih
je
komaj
prepodila
iz
Kranjske
.
Trgovce
,
ki
vozijo
žito
s
Kranjskega
v
Trst
,
napadajo
benečanske
čete
,
rušijo
soline
ob
hrvaškem
Primorju
.
Zato
sta
svetovala
komisarja
,
je
svetoval
Frankopan
nadvojvodu
,
naj
se
vendar
poskrbi
po
mejah
za
obrambo
.
Sovražniku
sploh
ni
verovati
,
najmanj
pa
Benečanu
.
—
Da
so
imeli
ti
možje
prav
,
je
potrdilo
poročilo
zapovednika
bovške
soteske
,
Jurija
Filipa
Gera
.
—
Ferdinand
je
verjel
,
česar
ni
hotel
verjeti
od
Klessla
zaslepljeni
cesar
.
Določil
je
200
tolarjev
za
novo
obzidje
Moščenic
,
za
smodnik
in
svinec
.
Komori
je
zapovedal
,
da
nakupi
na
Koroškem
žita
in
ga
odpelje
v
Gorico
.
Poslal
je
tja
topove
,
puške
in
mnogo
puškarjev
.
V
Trst
je
poslal
veliki
top
.
Izvoz
žita
je
sploh
prepovedal
.
V
slučaju
velike
potrebe
bi
poslal
pomoč
iz
Karlovca
in
Petrinja
.
—
Kmalu
za
tem
se
je
nadvojvoda
bridko
pritožil
radi
pomanjkanja
orožja
v
orožarnah
v
Ljubljani
in
v
Gradcu
.
Zapovedal
je
,
da
se
preiščejo
vse
obmejne
trdnjave
.
Dvorski
blagajnik
naj
izroči
dvorskemu
orožarju
800
gld
.
za
dva
topova
v
Trstu
in
1500
gld
.
za
strelivo
in
orožje
istotam
.
Zakupnik
trbiški
naj
pošlje
za
100
goldinarjev
svinca
v
Gorico
,
deželni
odborniki
naj
zbero
toliko
denarja
,
da
bodo
mogli
plačati
stražo
v
Gradiški
in
zapovednika
nove
vojske
;
zato
naj
nalože
stanovi
davek
na
vino
v
Gradiški
.
Medtem
se
je
posrečilo
španskemu
poslaniku
,
da
je
pregovoril
benečanski
senat
.
Ustavili
so
priprave
za
boj
.
Ferdinand
pa
ni
bil
zadovoljen
.
Sporočil
je
cesarju
,
da
je
krivično
,
zahtevati
od
njega
miru
,
ko
sovražniki
brez
vsakega
vzroka
gonobe
njegove
podložnike
.
On
je
storil
vse
glede
pomiritve
Senjanov
,
naj
izpuste
sedaj
Benečani
zaprte
Uskoke
.
Tudi
španski
poslanik
in
treznejši
možje
benečanskega
senata
so
mislili
,
da
zahteva
čast
in
modrost
,
izpustiti
sedaj
Uskoke
.
Ali
dož
se
je
izgovarjal
,
da
še
niso
mogli
razpravljati
o
tem
.
Benečanski
poslanik
je
oponesel
cesarjevim
,
da
so
začeli
Senjani
iznova
svoj
posel
na
morju
.
Da
se
ne
more
razpravljati
prej
o
izpustitvi
Uskokov
,
dokler
se
le-ti
ne
odstranijo
za
vselej
od
morske
obali
.
Marsikaj
si
izmišljujejo
Benečani
—
Uskokov
pa
le
ne
izpuste
.
Oni
bi
pač
najrajši
videli
,
da
se
porušita
reška
in
senjska
trdnjava
,
da
se
jim
povrne
vsa
škoda
,
katero
so
jim
povzročili
Uskoki
,
da
se
potrdi
pogodba
,
glasom
katere
bi
smeli
Primorci
kupovati
sol
samo
pri
Benečanih
.
Poslanik
nadvojvodov
pa
je
zahteval
odškodnino
za
škodo
,
narejeno
v
pazinski
okolici
,
da
ne
prečijo
Benečani
trgovine
s
Trstom
—
da
ne
motijo
pridobivanja
in
prodaje
tržaške
soli
.
—
Dogovarjali
so
se
o
tem
v
Benetkah
,
na
Dunaju
.
Obe
stranki
sta
se
držali
trdovratno
svojih
zahtev
.
Benečani
so
si
izmišljevali
vedno
še
kaj
novega
.
Cesar
je
bil
posrednik
med
obema
strankama
,
pod
njegovim
pritiskom
je
postal
nadvojvoda
bolj
popustljiv
.
Sklenil
se
je
dogovor
.
Nadvojvoda
je
obljubil
cesarju
,
da
bo
v
bodoče
strogo
pazil
,
da
se
iztrebi
na
morju
gusarstvo
,
da
se
bodo
pokorili
Uskoki
svoji
oblasti
v
Senju
in
drugih
krajih
.
Kdor
se
ne
bo
hotel
pokoriti
,
zapade
smrtni
kazni
.
Hudodelce-prihajače
odstrani
iz
Senja
.
Zato
je
postavil
v
Senj
dobrega
in
poštenega
stotnika
.
Tudi
dobro
plačano
nemško
posadko
nastani
v
Senju
—
toda
ne
precej
—
,
da
se
ne
vidi
,
kot
bi
bil
primoran
k
temu
.
—
Vse
to
se
pa
zgodi
šele
tedaj
,
ko
izpusti
ljudovlada
vse
ujete
Uskoke
,
preneha
z
obsedanjem
luk
,
ne
ustavlja
več
trgovine
in
prometa
.
Poslanik
je
vse
to
odločno
zahteval
od
ljudovlade
in
poudarjal
posebno
,
da
se
mora
vse
to
hitro
izvršiti
,
sicer
se
nadvojvoda
ne
čuti
vezanega
na
sklepe
.
—
Razpravo
o
svobodnem
brodarstvu
so
odgodili
za
poznejši
čas
,
ker
se
niso
mogli
zediniti
o
glavnih
točkah
.
—
Benečani
so
sprejeli
ta
dogovor
.
Admiral
Venier
je
dobil
povelje
,
da
preneha
z
napadi
in
zapiranjem
luk
.
Veseli
dogodek
so
javili
v
Prago
.
Cesar
je
opomnil
nadvojvoda
,
naj
izpolni
tudi
on
vse
točke
dogovora
in
posebno
,
naj
opomni
Zrinjskega
,
da
ne
sprejema
pregnanih
razbojnikov
na
svoje
posestvo
v
Vinodolu
—
sicer
izgubi
fevdno
pravo
na
posestvo
.
—
Vse
se
je
razveselilo
miru
,
le
vsakdo
je
dvomil
,
da
bo
trajen
.
Benečani
so
trdili
,
da
ne
bo
miru
,
dokler
se
ne
uredi
končno
vprašanje
o
premestitvi
Uskokov
iz
Senja
—
Avstrijci
,
da
je
vseh
nemirov
kriva
pohlepnost
Benečanov
po
hrvaškem
Primorju
in
da
ne
bo
miru
,
dokler
ne
zapode
lakomnežev
krvavih
glav
iz
Primorja
.
Ne
!
Ne
bo
miru
!
Frankopan
gleda
junaške
uskoške
postave
.
Vidi
obronke
ran
,
povezane
ude
.
Vidi
živopisano
odete
uskoške
žene
in
otroke
.
Sreča
pogled
,
ki
ga
vprašuje
in
opominja
.
Mrki
pogled
obvezanega
Juriša
Senjanina
.
Za
koga
trpe
ti
junaki
?
Za
Adrijo
...
O
,
preden
obvelja
Benečanom
—
bo
vršal
boj
...
V
njem
si
objasnita
Frankopana
lice
,
v
njem
se
spodi
grenkost
iz
srca
.
Veselo
odzdravi
Frankopan
:
„
Zdravo
,
vojvode
!
Zdrav
,
Juriša
Senjanin
!
Svete
Cerkve
sem
pokoren
sin
,
svetli
biskup
,
mestnih
pravic
strog
čuvaj
,
gospod
sodnik
,
vam
,
junaki
,
vodja
na
boj
!
“
„
V
boj
,
Frankopan
!
Vodi
nas
v
boj
!
“
grmi
iz
stotero
grl
.
Zvone
zvonovi
,
grme
topovi
.
Svetel
,
solnčen
dan
je
bil
dan
prihoda
novega
stotnika
.
Drugi
dan
je
vstala
burja
,
razočaranje
.
Frankopanov
ukaz
kliče
Uskoke
na
trg
—
pisar
jim
prečita
vladne
ukaze
zoper
grabež
na
suhem
in
na
morju
,
imenuje
one
venturine
in
Uskoke
,
ki
se
morajo
izseliti
v
Cerkvenico
in
Selce
.
Sto
uskoških
rodbin
.
Uskoki
,
ki
ostanejo
v
Senju
,
dobe
stalno
plačo
.
—
Razočarani
poslušajo
Uskoki
.
Stalna
plača
obljubljena
,
junačevanje
prepovedano
!
Izročili
so
jih
smrti
.
Vzemi
vrag
komisarje
!
Zamolklo
kot
grom
v
daljavi
se
dvigne
mrmranje
,
se
jači
.
Smrti
,
prognanstvu
jih
izroča
Frankopan
?
Napolnili
so
svetlemu
glavo
z
benečanskimi
lažmi
.
Pravičen
je
Nikolaj
,
ni
Nemec
.
Pojasnujte
,
posredujte
,
vojvode
!
Juriša
,
solnčece
naše
,
Daničič
,
ti
mladi
lev
,
stopite
pred
stotnika
!
—
S
podstotnikom
in
pisarjem
pregleduje
Frankopan
beležke
komisarjev
in
modro
oko
mu
temni
:
Česa
so
pravzaprav
krivi
Uskoki
?
Vendar
plačajo
za
sedaj
stroške
miru
...
Zato
jih
nista
prognala
komisarja
daleč
...
Le
par
ur
od
Senja
...
—
Jakob
de
Leo
se
nasmehne
.
On
pozna
Uskoke
;
ve
,
da
se
povrnejo
pri
prvi
priliki
v
Senj
,
ve
tudi
,
da
ne
bo
bolela
novega
stotnika
glava
zato
—
ve
,
da
popuste
nemški
vojaki
skoro
Senj
...
—
Ropot
na
hodniku
—
težki
koraki
...
Uskoške
vojvode
naznanja
straža
.
Zaripelih
obrazov
vstopijo
Senjanin
,
Daničič
,
Vinko
Hreljanovič
.
Govori
Daničič
,
govori
Juriša
.
In
rana
na
čelu
gori
,
burno
kot
grom
zveni
glas
orjaka
.
Burno
,
kot
senjski
potok
,
ko
podira
viharne
dni
obrežje
,
se
vsiplje
govorica
.
Spremlja
jo
izrazita
kretnja
,
miganje
obrvi
,
ogenj
oči
.
„
Vladne
naredbe
,
komisarjeve
naredbe
—
so
krivične
.
Dajte
nam
rajši
naglo
,
nego
počasno
smrt
v
gladu
in
prognanstvu
.
Grabež
imenujete
naše
četovanje
.
Grabež
!
Plen
,
to
je
pravica
zmagovalca
,
sveta
pravica
.
Benečani
more
naše
.
Maščevanje
je
dolžnost
Uskoka
,
sveta
dolžnost
.
Očrnili
so
nas
pred
tvojim
svetlim
obličjem
,
Frankopan
.
Že
l.
1606.
nam
je
bila
obljubljena
od
cesarja
Rudolfa
plača
.
Če
je
ni
dal
Rudolf
,
ki
je
uvaževal
Uskoke
,
kako
jo
bo
dal
Matija
,
ki
posluša
Benečane
.
Smrti
izročate
bedne
?
Pa
veliko
grmado
zakurimo
nad
našim
grobom
.
Dom
laži
in
krivice
—
Venecijo
.
Da
bi
pustili
Uskokom
delati
posvoje
,
bi
bila
oprana
nadvojvodova
čast
.
Tako
pa
se
mu
roga
signorija
.
Osvobojen
je
provedur
Marcelja
—
zakaj
ne
izpuste
Milanšiča
in
njegove
tovariše
?
Za
nas
ni
pravice
—
mi
smo
psi
...
Nebroj
naših
mož
so
prikovali
na
galeje
.
Prevzetni
Venier
brodi
in
straši
po
Kvarneru
—
išče
svoje
smrti
.
Tako
mi
Boga
in
duše
!
“
—
udari
Juriša
po
sablji
:
„
sam
nahujskam
Turka
nad
Benetke
,
kot
sem
ga
že
večkrat
,
sam
operem
uskoško
in
hrvaško
sramoto
—
uničim
Benetke
!
“
Posluša
Frankopan
in
temnejše
mu
postajajo
oči
.
Da
,
krivica
se
godi
Uskokom
,
in
on
,
domačin
,
pomaga
tujcem
.
Z
blagim
glasom
miri
razjarjene
leve
.
„
Upokojite
se
,
junaki
.
Uvidim
vaše
rane
in
bolijo
me
.
Strpite
,
zadržujte
vaše
fante
toliko
časa
od
prask
z
Benečani
,
dokler
se
ne
sklene
dogovor
na
Dunaju
,
odpre
morje
,
rešijo
jetniki
.
Slovesno
vam
obljubim
,
da
grem
sam
v
Gradec
in
storim
vse
,
da
dobite
redno
plačo
in
ostanete
zvesta
straža
Primorja
.
“
„
Tako
mi
poštenja
!
“
se
roti
Daničič
.
„
Napadali
ne
bomo
!
A
ne
zahtevaj
,
knez
,
od
živega
Uskoka
,
da
ostane
miren
,
kadar
ga
zbode
sršen
.
Turka
ščujejo
,
Dubrovčane
podkupujejo
na
krivo
pričevanje
zoper
nas
,
črnijo
nas
pred
svetom
kot
pogane
,
nas
,
poštene
,
krščene
plemiče
.
Kisel
baron
nam
je
očital
kvarte
,
kocke
in
vino
!
Rekel
je
,
da
bi
nam
zadostovala
letna
plača
—
ko
bi
ne
zapravljali
.
Plača
na
papirju
!
Žene
in
otroci
lačni
,
goli
!
Molčali
smo
pred
komisarji
,
saj
so
uvideli
še
vedno
v
Gradcu
in
Pragi
,
da
moramo
živeti
.
A
zdaj
je
preslepilo
cesarja
benečansko
zlato
in
premetena
beseda
.
Oj
brate
,
nabrali
so
se
lačni
volkovi
pred
Senjem
...
Oj
brate
,
trpi
in
umiraj
—
umiraj
in
poj
!
...
“
Težka
muka
je
na
Frankopanovem
obrazu
.
Prav
imajo
vojvode
.
Slepi
so
na
dvoru
,
a
njemu
so
zvezane
roke
.
Hotel
bi
—
mogel
bi
—
pa
ne
sme
!
Pasje
je
tako
življenje
!
—
Slovesno
ponavlja
grof
obljubo
,
da
odpotuje
sam
na
dvor
v
Gradec
in
pojasni
Ferdinandu
vse
.
Mrkega
Juriša
povprašuje
o
njegovih
zgodbah
v
Benetkah
.
Mnogo
mu
pove
,
mu
pojasni
uskoški
vojvoda
in
konča
z
besedami
:
„
Smrt
Benečanom
!
Vodi
nas
v
boj
,
Frankopan
!
“
Zastavi
na
Nehajgradu
se
vrtita
v
divjem
plesu
,
drevje
stoče
in
grmovje
,
valovi
skačejo
visoko
,
pršijo
črez
kulo
sv.
Save
,
se
zaletavajo
v
Mala
vrata
.
Šumi
,
poje
burja
,
poje
mladi
stražnik
v
kuli
:
Kje
si
Zora
,
mlada
,
krasna
?
Kje
Juriša
Senjanin
?
Kaj
da
ne
hiti
drzni
junak
na
peneče
valove
?
Za
plenom
,
za
osveto
!
Pridi
,
Zora
,
da
ti
zapojem
o
uskoški
usodi
.
O
črnih
očeh
,
ki
spe
na
dnu
morja
.
Pridi
,
Juriša
,
da
ti
zapojem
o
Depuntovičih
,
Smiljanovičih
,
Vlasinovičih
.
Da
ti
zapojem
o
Vulatku
,
Bogdinoviču
.
Nemaščevana
je
kri
tvojih
tovarišev
,
Juriša
Senjanin
...
Veternjače
se
tresejo
v
luki
.
Nemirna
last
nemirnega
gospodarja
želi
v
daljavo
.
Kje
si
,
Uskok
?
Kradoma
prihajajo
po
skalnati
stezi
možje
,
žene
,
otroci
...
V
pišu
viharja
...
Trkajo
na
Velika
vrata
,
kimajo
stražniku
in
se
pogube
v
tesnih
,
krivih
ulicah
.
Stotnika
ni
doma
in
Uskoku
ni
življenja
razen
v
Senju
.
Zvest
svoji
besedi
se
je
odpravil
Frankopan
še
pred
novim
letom
v
Gradec
.
Nemški
vojaki
so
sicer
tu
,
a
podstotnik
de
Leo
jim
poveljuje
.
Zato
se
vračajo
polagoma
od
komisarjev
prognani
Uskoki
iz
Selc
,
Cerkvenice
.
Mož
za
možem
se
oglaša
v
Orlovičevi
hiši
.
Vprašuje
,
mrko
jih
odslavlja
Juriša
:
Vojvodi
so
dali
besedo
,
da
mirujejo
,
da
ne
dajo
Benečanom
povoda
za
nove
napade
.
Osupel
posluša
prostak
,
ne
razume
.
Nemaščevana
je
kri
Vulatka
,
Bogdinoviča
,
Juriševega
prijatelja
Foscarija
.
Nemaščevana
je
Zora
,
zaprt
Milanšič
.
Zori
so
naredili
Benečani
,
da
ni
bolna
,
ne
zdrava
,
da
strmi
cele
ure
predse
,
ne
posluša
bratov
,
ne
tebe
,
ne
prijatelja
.
In
Juriša
sedi
doma
—
jo
gleda
!
Poje
burja
,
šumi
v
dimniku
.
Za
ognjiščem
Orlovičeve
hiše
sedi
Zora
pri
kolovratu
.
Počasi
se
giblje
noga
,
prsti
.
Zora
prede
,
kot
bi
ne
predla
,
strmi
predse
,
kot
da
vidi
nekaj
čisto
drugega
pred
seboj
.
Bled
obraz
ima
izraz
nepopisne
bolesti
,
črna
ruta
ji
zakriva
lase
.
Črna
ruta
in
obleka
.
Minil
je
rok
žalovanja
po
materi
—
po
kom
žaluješ
,
Zorica
?
Vprašujejo
sosede
in
znanke
,
Zora
odkimava
,
ne
odgovarja
.
Kaj
jo
mučijo
?
Doživela
je
nekaj
tako
strašno
bridkega
,
da
ne
more
doumeti
.
Vprašuje
sama
sebe
,
misli
vedno
eno
in
isto
,
ali
je
mogoče
?
Ali
je
res
?
Prihaja
vdova
Milka
z
otrokom
,
prihajajo
Dana
,
Cveta
,
Mara
.
Zapojo
,
zaigrajo
,
kot
prejšnje
dni
.
Zora
ne
haja
.
Ona
misli
svojo
misel
...
Naglo
se
odpro
vrata
.
V
skenderju
,
v
opankih
vstopi
Juriša
,
za
njim
mlad
plemič
,
Podstenski
,
ki
je
bil
spremil
de
Ravnacha
v
Benetke
in
prišel
z
Jurišem
v
Senj
.
Brat
tistega
viteza
,
ki
ga
je
bil
rešil
Juriša
Turku
dane
besede
,
mu
uplenil
lepo
Medo
,
ki
si
je
potem
izvolila
samostan
.
Poln
hvaležnosti
do
Juriša
,
je
pustil
potovanje
na
Dunaj
z
de
Ravnachom
,
spremil
Juriša
na
nevarni
poti
v
Senj
,
se
podal
v
Reko
,
ko
se
je
vrnil
de
Ravnach
,
in
izvedel
po
Bistriškem
vse
,
kar
se
je
zgodilo
dan
po
Juriševem
begu
v
Benetkah
.
S
potrtim
Jurišem
govorita
vedno
o
isti
stvari
...
„
Bog
,
Zora
!
“
pozdravi
Juriša
.
Ona
ga
pogleda
raztreseno
.
Ne
skoči
mu
naproti
,
da
mu
prinese
pačme
,
da
ga
ogrne
,
da
postreže
gostu
.
—
Tiho
se
kreče
stara
Mara
po
kuhinji
,
tiho
,
da
ne
vzbudi
v
deklici
nevšečnih
spominov
.
Kak
strah
je
užila
takrat
,
ko
je
bilo
ušlo
vrnjeno
dekle
.
Kako
hud
je
bil
Milanšič
!
Tak
otrok
je
imel
za
norca
starega
,
častitega
moža
!
Sestra
tako
častitega
brata
je
ušla
v
sramoto
...
Sram
je
bilo
starega
ženina
.
Zaprl
se
je
v
Brinj
in
čakal
prilike
,
da
se
maščuje
Benečanom
.
Ni
čakal
dolgo
.
Ribič
mu
je
prinesel
poročilo
Venierovo
,
da
naj
pride
po
Zorin
prstan
.
Milanšič
je
menil
,
da
ga
kliče
Foscari
.
Pa
ni
bilo
več
starega
ženina
,
ne
mlade
neveste
.
Ivo
je
izposloval
,
da
niso
zaplenili
bratovega
premoženja
.
Upal
je
,
da
se
vrne
Zora
.
Prevzel
ga
je
samostan
,
dokler
se
ni
vrnil
nenadoma
Juriša
.
—
Tiho
se
kreče
stara
Mara
,
briše
skrbno
klop
s
predpasnikom
.
Sedeta
Juriša
in
Podstenski
.
Bridko
se
zagleda
brat
v
sestro
.
Kaj
naj
naredi
,
da
prepodi
to
mrtvilo
z
nje
.
Preide
s
časom
,
pravi
učeni
pater
gvardijan
.
Strašen
dogodek
ji
je
pretresel
dušo
.
Čas
jo
ozdravi
.
Ali
jo
?
Huje
kot
smrt
je
gledati
sirotico
.
Dan
za
dnem
čakajo
rešitve
jetnikov
iz
Benetk
.
Dannadan
se
pojavi
lahko
Milanšič
.
In
tako
naj
najde
nevesto
?
Rešena
ni
Juriševa
,
ni
Zorina
čast
,
dokler
ne
zveze
zakon
Zore
in
Milanšiča
;
potlej
umrje
mirno
Juriša
Senjanin
.
Nečaki
bodo
nosili
njegovo
orožje
,
družili
z
očetovim
Orlovičevo
ime
.
Ali
pride
kdaj
ta
dan
?
Če
si
reče
,
da
ne
,
bi
divjal
,
pobil
vse
...
Zunaj
šumi
burja
,
tu
sedi
bolna
sestra
in
tam
,
v
samostanu
,
je
—
Cecilija
.
Dožinja
je
morala
iz
sijajnih
dvoran
.
Ker
je
imela
zveze
s
tujo
vlado
,
so
jo
obsodili
v
prognanstvo
.
Da
se
ne
bi
dogovarjala
s
sovražnikom
v
tujini
,
so
jo
zaprli
v
samostan
...
Cecilija
!
Juriša
jo
vidi
,
kot
jo
je
videl
zadnjič
,
leskečo
nakita
,
smehljajočo
,
žarečo
duha
.
Krog
nje
poslaniki
,
knezi
,
umetniki
,
dečki
,
dvorjanke
.
Zdaj
je
sama
—
zdaj
moli
,
joče
...
Večkrat
mora
ponoviti
Podstenski
,
kar
mu
je
bil
povedal
Bistriški
:
Bilo
je
proti
jutru
.
Še
so
bile
polne
dvorane
,
še
je
vladalo
veselje
v
njih
.
Nakrat
nastanejo
čudni
sluhi
...
Venier
pogreši
nekoga
,
Venier
hodi
po
dvoranah
.
S
hudobnim
smehljajem
mu
sledi
dožinjino
oko
.
Nakrat
prihiti
Venier
prepadel
k
dožu
,
mu
šepeče
:
Izdajstvo
!
Izginil
je
Juriša
!
Kraševec
je
pijan
kot
sod
,
kolne
in
čaka
Nemca
.
Rossi
se
smehlja
,
trdi
,
da
je
nemški
vitez
pri
sestanku
z
mlado
damo
.
Nihče
ga
ni
videl
.
Kam
pa
naj
preide
iz
dogane
?
mu
je
odgovoril
malomarno
dož
,
a
pogledal
prodirno
Cecilijo
.
Smehljala
se
je
in
poslušala
poklone
.
Kar
prihiti
skozi
vrste
veselih
gostov
Mocenigo
,
migne
Venieru
,
stopi
k
dožu
.
Oba
menjujeta
barve
ob
njegovem
poročilu
:
Klara
je
sedela
na
balkonu
in
čakala
,
da
pride
ponjo
Foscari
,
kakor
je
bil
obljubil
.
Mehko
in
blago
ji
je
bilo
pri
duši
.
Videla
je
čarobno
razsvetljeno
mesto
,
regato
,
in
se
veselila
plesa
v
dogani
.
Hotela
je
biti
vesela
tisti
večer
,
pozabiti
na
vse
.
Pa
veselica
se
je
pričela
.
Foscarija
ni
bilo
.
Poslala
je
slugo
,
da
izve
,
kje
je
,
in
cula
,
da
se
je
odpeljal
na
Giudecco
,
da
se
odpelje
rano
v
Bologno
.
Čudno
se
ji
je
zdelo
—
naglo
je
vstal
sum
:
Kaj
ko
bi
bil
porabil
priliko
regate
,
da
reši
Zoro
,
in
bi
bilo
zaman
vse
njihovo
vabljenje
in
čakanje
?
Poslala
je
slugo
k
rivi
.
Dogaresse
ni
...
Obrežna
straža
,
deset
mož
,
leži
mrtva
...
Foscari
in
Zora
sta
se
rešila
.
—
Ustavili
so
se
plesalci
,
umolknili
v
svojih
razgovorih
.
Niso
culi
,
ne
razumeli
Mocenigovih
besed
.
Ustavil
jih
je
Cecilijin
zvonki
,
sladki
smeh
.
—
Hip
nato
so
se
vsuli
gosti
prestrašeni
iz
dogane
.
Ni
jih
podilo
rano
jutro
.
„
Senjanin
vas
pozdravlja
,
urni
admiral
Venier
,
Zora
vas
pozdravlja
,
moj
zvesti
soprog
!
hahaha
!
“
Tako
je
klicala
Cecilija
.
Bliskoma
je
dvignil
dož
bodalce
.
„
Preljubnica
!
“
je
siknil
.
—
Pred
njim
se
je
upokončila
prelepa
.
Potemnelo
ji
je
belo
obličje
,
jeza
ji
je
švigala
iz
oči
.
S
kraljevsko
gesto
je
vrgla
plašč
raz
ramo
,
vrgla
diadem
raz
glavo
,
prstan
s
prsta
.
Svetla
obroča
sta
zažarela
,
izginila
v
gubi
preproge
...
Prestrašeno
je
bežalo
plemstvo
.
Bistriški
in
drugi
plemiči
so
ostali
v
bližini
dožinje
.
Po
Juriševem
naročilu
.
Dož
je
klical
straže
,
sluge
.
Cecilija
je
odkimala
mladičem
,
pogledala
prezirno
soproga
in
odšla
dostojanstveno
.
Venier
je
hitel
na
rivo
,
za
njim
ljudstvo
.
Najrazličnejši
glasovi
so
se
čuli
,
groza
je
prijela
Benečane
,
ko
so
videli
ubite
vojake
na
rivi
.
To
je
pisava
Juriša
Senjanina
,
je
rekel
Venier
,
in
hipno
se
je
raznesla
govorica
o
napadu
Uskokov
na
Benetke
,
o
begu
Foscarija
.
Še
ni
vse
zamujeno
,
se
je
smejal
Venier
.
Poznam
svaka
in
ukrenil
sem
potrebno
.
Moštvo
dogaresse
bo
povezalo
izdajalske
begunce
.
Ha
,
svak
!
minil
je
tvoj
dan
...
Hitimo
za
dogaresso
in
se
vrnemo
zmagoslavno
z
uskoškim
knezom
in
nezvestim
generalom
...
Ves
dan
so
čakali
Benečani
na
vročem
tlaku
Venierovih
galej
.
Senatorji
so
hodili
k
sejam
v
dogano
,
ljudstvo
jih
je
spremljalo
z
mrmranjem
,
se
je
zbiralo
pred
dogano
,
ker
se
je
širil
sluh
,
da
sta
dožinja
in
njen
brat
v
nevarnosti
.
De
Ravnach
se
je
šetal
s
svojim
spremstvom
med
gnečo
.
Namenjen
je
bil
udariti
,
če
bi
bili
pripeljali
Juriša
in
njegove
plemiče
kot
ujetnike
.
Popoldne
se
pripelje
Venier
na
svoji
ladji
in
vleče
za
sabo
dogaresso
.
Galeje
je
pustil
pri
Malamocchi
.
Na
dogaressinih
razcefranih
jadrih
je
bil
zaznamovan
boj
.
„
Kje
je
Foscari
?
“
je
zagrmelo
ljudstvo
.
„
Dajte
nam
Foscarija
!
...
“
Venier
se
ni
prestrašil
.
Ladja
je
priplula
do
rive
.
„
Foscari
!
Dajte
nam
Foscarija
!
“
je
rjula
množica
v
strahu
in
jezi
.
Most
je
vezal
bregantino
z
rivo
.
Venier
je
mignil
.
Dva
vojaka
dvigneta
zvito
jadro
s
krova
dogaresse
.
—
Odgrneta
...
Klic
groze
pretrese
zrak
.
Pred
benečanskim
ljudstvom
leži
mrtev
njegov
ljubljenec
...
Veliko
črno
oko
je
uprto
v
nebo
.
Solnce
,
ki
se
obrača
proti
zahodu
,
gleda
vanj
...
Odkrije
se
glava
za
glavo
.
V
svečanem
molku
stoji
negibno
vse
.
Foscari
je
mrtev
...
Da
razbiješ
tudi
vse
—
njega
ne
oživiš
...
Mrtev
je
—
mrtve
nade
reveževe
...
Kar
pretrese
tihoto
groze
ženski
krik
.
Razpletenih
las
,
v
vihrajoči
obleki
prileti
dožinja
...
Jok
se
glasi
po
rivi
,
jok
žena
in
mož
,
ko
objemlje
sestra
mrtvega
brata
,
ko
ga
kliče
:
„
Ivan
,
Ivan
!
Poglej
me
vendar
!
Samo
še
enkrat
!
Kaj
slediš
solnčni
poti
,
moj
brat
?
Premišljuješ
pravice
ljudstva
,
—
pravice
srca
?
O
Kristus
!
Ti
me
ne
vidiš
,
moj
brat
!
Tvoje
odprto
oko
ne
vidi
solnca
!
Zapisalo
se
ti
je
znamenje
v
čelo
...
“
Doganska
straža
pod
Venierovim
poveljem
je
ukazala
ljudstvu
raziti
se
—
je
hotela
odtrgati
dožinjo
od
mrtvega
brata
.
Z
nepopisno
naglostjo
se
je
vrglo
besno
ljudstvo
nad
stražo
.
Pritisnil
je
večji
oddelek
vojakov
.
Hitro
se
je
izpraznil
trg
,
sbirri
so
vlekli
par
mož
v
ječe
,
drugi
so
bežali
.
De
Ravnadiovi
mladiči
so
se
hoteli
zbrati
okoli
dožinje
,
pa
straža
je
odnesla
onesveščeno
,
fantje
so
se
komaj
rešili
rok
vojakov
.
Med
metežem
je
izginilo
Foscarijevo
truplo
.
Pravijo
,
da
je
padlo
v
morje
.
Vso
noč
so
se
potapljali
ribiči
:
morje
ni
vrnilo
trupla
Ivana
Foscarija
.
Juriša
posluša
Podstenskega
in
čuti
vedno
večjo
bol
,
željo
po
maščevanju
.
Juriša
motri
Zoro
.
Čuti
,
razume
,
o
čem
se
govori
?
Pustila
je
kolovrat
,
položila
roke
v
naročje
,
obrnila
pogled
v
Bistriškega
.
Pa
nobena
mišica
se
ne
gane
,
zenica
ostane
mrtva
.
Zora
sliši
pač
šumenje
besed
,
pa
neznan
ji
je
njihov
pomen
.
Ona
vidi
pač
samo
Foscarija
,
kako
je
padel
na
smrt
zadet
v
njene
roke
,
ko
sta
skočila
oba
v
isti
misli
pred
Juriša
.
Strašen
spomin
!
Frankol
je
bil
skočil
na
brod
,
mignil
Jurišu
,
da
izpusti
sestro
v
čoln
.
„
Rešite
se
,
“
je
rekel
Foscari
,
se
nasmehnil
Frankolu
:
„
Prišli
ste
pravočasno
.
“
„
Ne
brez
tebe
,
“
je
vzkliknila
Zora
in
hotela
vzdigniti
ranjenega
Foscarija
.
Odkimal
je
,
šepetal
:
„
Poveljnik
ostane
na
...
“
Kri
mu
je
zalila
usta
,
Juriša
je
iztrgal
Zoro
...
Med
streljanjem
so
se
umikali
Uskoki
od
galej
;
se
rešili
.
Vriskali
so
in
poljubovali
roke
,
obleko
Senjaninu
,
a
obmolknili
so
ob
pogledu
na
Zoro
.
Niso
vpraševali
po
Milanšiču
.
O
šumi
,
burja
!
Divjajte
,
jesenske
nevihte
!
Podite
mehka
čuvstva
iz
srca
.
Mož
naj
bo
Orlovič
!
Ženskam
solze
,
popom
molitev
,
junaku
boj
!
Kaj
kramarijo
za
Uskokovo
kožo
v
Gradcu
,
na
Dunaju
!
Ne
poslušaj
,
Frankopan
.
Veš
sam
,
da
ne
izpolnijo
Benečani
nikdar
obljub
,
da
se
družita
sv.
Juri
in
sv.
Marka
samo
v
koledarju
.
Frankopan
,
ti
poznaš
hrvaško
pravo
,
poznaš
senjske
pravice
,
potegni
se
za
nas
.
Nadvojvoda
ima
težave
radi
uskoških
plač
?
Čemu
?
Uskok
si
pridobi
zlata
in
živeža
...
Zakaj
mir
,
sramoten
mir
s
krivovercem
?
Počrnel
vam
je
obraz
—
ne
vidite
solnca
pravice
,
ne
vidite
križa
,
svetega
znamenja
odrešenja
.
Z
rahlim
dihom
je
odpodila
pomlad
snežene
oblake
raz
gora
.
Veselo
vihrajo
po
morju
sv.
Juri
,
sv.
Helena
,
sv.
Vid.
Sklepajo
se
ženitve
,
kupčije
.
Delavci
hite
na
polje
,
v
vinograd
.
Le
urno
,
Primorec
!
Uskok
!
Danes
se
ženiš
,
jutri
greš
nad
Turka
,
danes
seješ
,
jutri
ti
pokonča
Benečan
plodno
njivo
.
Frankopan
je
šel
iz
Gradca
na
Dunaj
,
Frankopan
poroča
,
da
se
razbijejo
dogovori
ob
benečanski
trmi
,
da
nočejo
izpolniti
pogojev
in
se
izgovarjajo
,
da
tudi
nadvojvoda
ni
izpolnil
svojih
.
Svobodno
trgovino
je
proglasil
general
Venier
,
pa
se
le
vtika
v
uskoške
lesove
,
se
prepira
s
prognanci
,
ki
so
se
vrnili
za
odsotnosti
Frankopanove
v
Senj
...
Pomlad
je
.
Sopelic
mehki
glas
vabi
uskoško
mladino
na
ples
in
petje
.
Odičene
s
petjem
in
dragulji
hite
deklice
na
cilnico
.
Vse
živi
,
se
veseli
,
samo
Zora
molči
,
strmi
predse
.
Izmika
se
varstvu
brata
in
tete
,
stoji
v
viharju
in
dežju
na
kuli
sv.
Save
.
Ne
glej
tako
hrepeneče
po
morju
,
Zora
,
sestra
edinica
!
Ni
ga
—
ne
bo
ga
nikoli
več
...
A
jaz
sem
tu
,
Zora
—
tvoj
