pavečno
zvestobo
!
Moja
ljubica
Fiametta
bo
vekomaj
edina
kraljevala
v
mojem
srcu
,
akotudi
sem
usmiljen
prijatelj
vseh
deklet
!
“
„
Pravil
si
mi
že
večkrat
,
da
je
vzela
tvoja
Fiametta
drugega
,
“
je
opomnil
vitez
Frauensteiner
.
„
Nič
ne
de
,
“
se
mu
je
zaletel
vitez
Ahac
v
besedo
.
„
Fiametta
Santarosa
je
res
vzela
drugega
—
po
sili
.
Ljubila
je
pa
le
mene
,
mene
ljubi
še
zdaj
in
mene
bo
ljubila
do
hladnega
groba
—
jaz
pa
njo
!
Rajši
jo
imam
nego
vse
beneške
umetnine
in
zaklade
,
rajši
,
nego
vse
beneške
palače
,
knjižnice
in
gostilnice
.
Zvestoba
je
zvestoba
,
klobasa
pa
klobasa
.
Ali
ni
res
tako
,
Erazme
,
ti
plemenita
pokora
?
Nikarte
zatorej
ne
pričakujte
,
da
bi
se
kdaj
ponujal
jaz
vam
,
velecenjena
gospodična
Salda
,
ščit
zadovoljnosti
in
trdnjava
blaženosti
!
Toda
vašo
lilijasto
ročico
pa
le
smem
poljubiti
za
slovo
.
Zakaj
treba
bo
domov
,
lomi
me
že
dremota
.
“
Vstal
je
,
prijel
njeno
mehko
fino
roko
in
jo
galantno
potegnil
proti
ustom
.
Salda
je
mislila
,
da
ji
jo
res
poljubi
.
Viteza
Ahaca
pa
je
tačas
obšla
vesela
nagajivost
razposajenega
mladega
pažeta
:
samo
pihnil
je
na
njene
nežne
prste
.
Jezni
bliski
so
švignili
iz
njenih
oči
—
ali
že
se
je
smejala
vitezu
Ahacu
:
„
Skromen
angel
je
bila
tista
vaša
Fiametta
,
ako
je
bila
zadovoljna
,
da
ste
jo
poljubljali
samo
od
daleč
!
“
Tudi
vitez
Frauensteiner
se
je
zlorado
hahljal
zbadanemu
gostu
.
„
Počakajte
malo
,
žlahtna
prijateljica
!
“
je
viknil
razdraženi
Ahac
.
„
Pesnik
Dante
da
Majano
,
prijatelj
velikega
Danteja
Alighierija
,
se
je
strastno
zaljubil
v
lepo
in
duhovito
Nino
,
prvo
pesnico
italijansko
—
ne
da
bi
je
bil
kdaj
videl
.
Poslal
ji
je
doli
v
Sicilijo
sonet
in
jo
prosil
ljubezni
.
Nina
ga
je
uslišala
—
od
daleč
!
Prav
srečno
sta
se
ljubila
—
od
daleč
.
Midva
s
Fiametto
pa
se
nisva
ljubila
samo
par
distance
.
Kadar
sva
se
poljubovala
v
okrilju
njene
stare
tete
Dolcibelle
,
takrat
so
slišali
sosedje
najine
poljube
v
vseh
bližnjih
uličicah
,
oziroma
kanalih
!
Tako
je
bilo
pa
nič
drugači
.
—
Zdaj
pa
pojdem
.
Prosim
,
ukaž
Marku
,
naj
osedla
!
“
„
Kakor
izvoliš
,
“
je
rekel
Erazem
,
odšel
in
se
vrnil
takoj
zopet
.
Senca
se
je
medtem
počasi
širila
in
popila
svetle
lise
na
mizi
in
ob
oknu
.
Solnce
je
zašlo
.
Pili
so
še
šentjanževca
po
starem
običaju
.
Nato
sta
brat
in
sestra
spremila
svojega
gosta
v
prvo
sobo
.
Bare
mu
je
pripela
ostroge
,
Salda
pa
mu
je
podala
baret
in
sokolarsko
rokavico
,
razpraskano
od
ostrih
krempljev
Odisejevih
.
„
Zahvaljujem
vaju
za
prijazno
pogostitev
,
“
je
dejal
vitez
Ahac
in
pobožal
svojega
sokola
,
ki
mu
je
bil
precej
zletel
na
rokavico
.
„
Ne
zamerita
mi
,
ako
sem
vama
bleknil
kaj
takega
,
kar
vama
ni
bilo
po
godu
.
Povedati
moram
,
kar
mislim
,
drugači
sem
kar
bolan
!
Da
se
zdravi
in
veseli
vidimo
na
Blagajevem
gradu
!
“
Salda
je
skrivaj
dregnila
brata
,
naj
zine
tudi
on
katero
.
„
Jako
žal
mi
je
,
da
že
odhajaš
,
preljubi
Ahac
,
“
se
je
lagal
vitez
Frauensteiner
.
„
Hvaležen
sem
ti
,
da
si
naju
počastil
in
naju
zabaval
tako
lepo
.
Prosim
te
,
povej
Blagajevi
gospodi
,
da
se
naj
lepše
zahvaljujeva
za
vabilo
in
sporoči
najine
poklone
in
prisrčne
pozdrave
!
Na
svidenje
!
“
Težko
je
korakal
vitez
Ahac
po
hodniku
.
Erazem
ga
je
spremljal
na
dvorišče
.
Hlapec
Ive
je
prinesel
klopico
,
da
je
stopil
debeli
vitez
nanjo
in
se
odtod
skobacal
na
konja
.
„
Nerodno
je
na
svetu
,
“
je
sopihal
.
„
Tako
težko
zlezem
na
konja
,
in
kadar
sem
gori
,
pa
izlepa
ne
morem
doli
.
Komaj
bi
bilo
,
da
bi
imel
človek
svoj
trebuh
zadaj
namestu
spredaj
.
Bog
vas
obvari
vse
skupaj
!
“
Erazem
je
spremil
gosta
do
grajskih
vrat
,
se
medeno
poslovil
še
enkrat
in
hitel
k
Saldi
v
malo
obednico
.
„
Kakšen
je
tvoj
naklep
?
“
jo
je
vprašal
hlastno
.
„
Pravzaprav
bi
uganil
to
lahko
sam
!
“
je
odgovorila
nejevoljno
.
„
Ali
ne
veš
,
da
sovražim
Blagajeve
,
kakor
le
more
sovražiti
smrtno
užaljena
ženska
?
Ali
si
že
pozabil
,
kako
je
pogazil
in
zlorabil
grof
Majnard
mojo
brezumno
ljubezen
do
njega
?
In
—
ali
ni
poudarjal
Ahac
,
da
je
hčerka
Alijana
vsa
njiju
sreča
in
veselje
?
No
,
ali
se
ti
še
nič
ne
sanja
,
kaj
nameravam
?
Ali
si
res
tako
počasne
pameti
?
“
Demonske
oči
so
se
ji
zabliskavale
v
tajnovitem
žaru
,
kakor
trepetavi
svit
,
kadar
igrajo
viharne
žarnice
daljne
nevihte
nad
gorami
.
Vsa
je
trepetala
in
burno
so
se
ji
dvigale
prsi
.
Brat
je
ostrmel
in
vprašujoče
gledal
njen
strastno
pretvarjeni
obraz
.
„
Izginiti
mora
hči
grofa
Blagaja
!
“
je
zasikala
tiho
.
Erazem
je
stopil
korak
nazaj
.
Tiho
je
bilo
v
zatohli
sobi
...
„
Salda
,
ti
dreviš
v
pogubo
!
“
je
šepetal
.
„
Sestra
,
ali
si
—
blazna
?
“
Salda
se
je
divje
zasmejala
.
„
Ne
morem
živeti
,
ne
da
bi
se
osvetila
Blagajevima
.
Odlašala
sem
—
nekaj
me
je
zadržavalo
tako
dolgo
.
Zdaj
pa
se
mi
ponuja
ugodna
prilika
.
To
vabilo
mi
prihaja
kakor
nalašč
.
Razrušiti
hočem
Majnardu
in
Mili
nebesa
,
haha
!
Hočem
se
maščevati
,
akotudi
poginem
!
Hočem
!
Hočem
!
Saj
—
žive
me
ne
dobe
v
roke
!
“
Segla
je
v
nedrije
in
pokazala
bratu
drobno
steklenico
z
brezbarvno
tekočino
.
„
Salda
,
nikar
!
Strup
—
“
„
Nič
se
ne
boj
,
ljubi
bratec
!
“
mu
je
prestrigla
besedo
in
krenila
proti
vratom
.
„
To
je
le
za
skrajno
silo
...
Premisliti
hočem
vse
,
vsako
malenkost
.
Opreznejša
bom
kakor
satan
.
Haha
,
posrečiti
se
mi
mora
,
mora
—
tako
ali
tako
!
Zdaj
pa
želim
biti
sama
!
“
Razburjena
Salda
je
hodila
na
malem
grajskem
vrtu
po
ozkih
potih
med
zanemarjenimi
gredicami
.
Med
belocvetočim
grahom
,
salato
in
drugo
zelenjavo
so
križema
rasle
žolte
in
rdeče
koprive
,
perunike
,
vrtnice
.
Po
tleh
so
ležale
male
zelene
hruške
in
jabolka
.
Češnje
so
bile
malone
že
dozorele
in
hudo
okljuvane
.
Razuzdani
vrabci
so
se
gostili
kar
po
domače
z
okusnim
sadom
;
navdušeno
so
čivkali
v
jako
zmešanem
zboru
,
si
zabavljali
in
se
pretepali
po
bezgu
in
slivah
.
Zid
je
prepregala
bujnolistna
vinska
trta
;
tuintam
je
kazala
nežna
plezalka
z
lilastimi
stebelci
svoje
drobne
bledosinje
cvete
.
Zalo
pisan
metulj
,
iskren
prijatelj
cvetnega
mošta
in
medu
,
je
taval
in
se
zaletaval
sladko
truden
v
blaženi
omotici
nad
gredami
in
kar
ni
mogel
najti
svojega
stanovanja
.
Bilo
je
še
jako
svetlo
,
dasi
je
že
zatonilo
solnce
.
Salda
je
zavila
po
ozkih
stopnicah
na
leseni
hodnik
ob
strelnih
linah
in
gledala
po
brdoviti
okolici
.
Na
obledelem
zapadnem
nebu
so
kakor
ladje
počivali
podolgasti
sivotni
oblaki
,
okroginokrog
okovani
z
jasnim
srebrom
.
Severno
od
njih
so
že
rumeneli
sijajni
manjši
čolni
.
Priletela
je
siva
jata
divjih
golobov
,
se
zaobrnila
kakor
na
ukaz
in
izginila
v
šumi
.
Zrak
je
bil
jako
prozoren
in
bolj
zvokovoden
nego
podnevi
.
Salda
je
natanko
slišala
tihi
tanki
smeh
Barin
in
debelo
mrmranje
godrnjavega
hlapca
.
Na
dvorišču
je
nekdo
cepil
drva
.
Po
pušči
pred
gradom
,
po
divjem
rebrju
je
gnal
pastir
bravino
in
govedino
,
žvižgal
in
zbadal
prepočasne
živali
z
ostjo
na
koncu
dolge
palice
.
Ječe
so
se
odprla
grajska
vrata
in
spustila
čedo
na
dvorišče
.
Salda
se
je
naslonila
na
nadzidek
.
Samotni
vrhovi
temnih
zapadnih
holmov
so
se
ostro
odražali
od
belkastega
večernega
neba
.
Za
zelenimi
in
rjavimi
njivami
so
se
širile
mračne
hoste
in
se
gubile
v
omegleli
daljavi
.
In
tam
—
napol
zakrito
za
temno
ložo
—
je
zagledala
medlosivo
zidovje
in
visoke
jagnede
Blagajevega
gradu
...
Njene
fine
obrvi
so
se
dvignile
in
komaj
vidno
so
se
ji
odprle
ustne
.
Sedla
je
na
klop
in
venomer
zrla
proti
onemu
gradu
.
Misli
so
ji
uhajale
v
dobo
prve
mladosti
...
Pod
onimi
jagnedi
,
na
velikem
grajskem
vrtu
so
se
igrali
,
še
otroci
,
predrzni
in
gospodljivi
Majnard
,
poredni
Erazem
in
ona
,
včasi
pa
tudi
krotka
Milica
in
nagajivi
Ahacek
in
druga
deca
sosednjih
gradov
.
Igrali
so
se
s
pisanicami
,
z
orehi
,
lesenimi
obarvanimi
ptički
in
kovinskimi
kužki
,
kroglicami
in
vrtalkami
;
španali
so
se
in
se
šli
konje
in
slepe
miši
,
viteze
in
meščane
.
Meščani
so
bili
vsekdar
tepeni
,
kajpa
.
Majnard
in
Salda
sta
jih
preganjala
neusmiljeno
.
Jemala
sta
ujetim
žalostnim
žrtvam
vse
orehe
,
jabolka
ali
hruške
in
jih
veselo
zobala
sama
,
sovražnike
pa
sta
zapirala
v
ječo
—
v
kurnik
.
Kmalu
pa
je
dečke
in
dekleta
ločila
nepriljubljena
doba
učenosti
.
Salda
je
prišla
v
samostansko
šolo
,
kjer
so
učile
„
dominae
cathedrales
“
zlasti
katekizem
,
molitvice
,
psalter
,
cerkvene
pesmi
in
fina
ročna
dela
.
Vkratkem
je
bila
Salda
strah
in
pokora
vseh
redovnic
.
Oponašala
je
učiteljice
,
rabutala
najžlahtnejše
ovočje
in
vabila
prijateljice
na
pojedino
.
V
strahu
ni
bila
nikomur
;
za
vsako
kazen
se
je
„
maščevala
“
o
prvi
ugodni
priliki
...
Neukrotna
amazonka
je
vnemala
součenke
za
bojevite
igre
med
vitezi
in
meščani
in
jih
učila
jahati
starega
samostanskega
osla
.
Čestokrat
je
bila
dobra
polovica
tovarišic
opraskana
,
ali
vsaj
obunkana
,
zlasana
in
razkuštrana
;
druga
polovica
pa
je
oropana
in
„
ujeta
“
koprnela
pod
streho
,
v
kleti
,
v
drvarnici
.
Bogaboječe
nune
so
vile
prebele
roke
spričo
nepoboljšljivosti
poludivjega
dekleta
,
ki
je
uganjalo
pohujšanje
tako
na
debelo
.
Soglasno
so
jo
imenovale
„
garjevo
ovco
“
.
Spodile
bi
jo
bile
že
zdavnaj
,
da
ni
njen
oče
Krištof
Frauensteiner
,
vitez
in
vdovec
,
dobro
plačeval
zanjo
in
poklanjal
samostanu
lepih
daril
.
Ali
naposled
se
je
utrgala
tudi
ta
debela
nit
potrpežljivosti
,
ko
je
Salda
—
za
osveto
—
zaklenila
opatico
v
njeni
sobi
in
zagnala
ključ
v
vodnjak
.
Zdaj
pa
je
morala
„
garjeva
ovca
“
zapustiti
zavod
.
Za
slovo
je
pobila
svojim
najhujšim
sovražnicam
okna
.
Ko
je
izginil
„
hudobni
duh
“
iz
samostana
,
so
redovnice
kar
pojemale
od
veselja
.
Vitez
Krištof
je
bil
ves
zaljubljen
v
svojo
hčerko
.
Dovoljeval
ji
je
vse
,
izpolnil
ji
je
vsako
željo
in
željico
.
Salda
ni
poznala
nobenih
moralnih
spon
,
nobene
meje
.
Delala
je
,
kar
se
ji
je
ljubilo
.
Še
prostejša
je
bila
po
smrti
premehkega
očeta
.
Najrajša
je
sama
jahala
po
okolici
,
po
gozdih
,
streljala
ptice
in
zverjad
ali
pa
sedela
na
bregu
Kolpe
,
ribarila
ali
gledala
v
vodo
;
včasi
je
legla
pod
vrbami
v
čoln
in
po
cele
ure
motrila
potujoče
menjave
oblake
.
Rada
se
je
pogovarjala
z
brhkimi
kmečkimi
dekleti
in
jim
dajala
modre
svete
,
kako
naj
imajo
zaljubljene
fante
za
norca
.
Smejala
se
je
prijateljicam
,
ki
so
govorile
o
ljubezni
.
Moški
so
se
ji
zdeli
vsi
nerodni
,
prismojeni
in
smešni
.
Njena
ponosna
vitka
postava
,
izvirno
vedenje
,
zanimivi
pikantni
obraz
in
čudovito
žarne
oči
so
ji
pridobile
marsikaterega
občudovalca
in
častilca
,
toda
vsakega
je
kmalu
odgnal
njen
zlobni
jeziček
.
Norčevala
se
je
iz
viteških
metuljev
in
jim
dajala
skeleče
,
včasi
zelo
primerne
priimke
.
Med
vsemi
mladimi
plemenitaši
ji
je
imponiral
edinole
grof
Majnard
Blagaj
,
morebiti
prav
zato
,
ker
se
je
najmanj
sukal
okoli
nje
.
Bil
je
zmeraj
enako
resen
pa
vljuden
in
se
vedel
tako
,
da
je
moral
ugajati
,
komur
je
hotel
.
Živo
se
je
spominjala
nepričakovanega
prvega
sestanka
ž
njim
.
Bilo
je
tihega
aprilovega
popoldne
.
Ob
gozdnem
robu
blizu
domačega
gradu
je
nabirala
vonjavih
vijolic
med
nizko
smaragdno
travo
.
Drevje
je
bilo
še
golo
;
na
vrbah
so
se
svetile
srebrne
mačice
,
na
leskah
zlati
abranki
.
Ponekod
je
opregala
grmovje
tanka
mrežica
jasnozelenih
,
rjavkasto
nahukanih
listkov
.
Zdaj
so
zakrili
solnce
redki
oblački
,
da
so
se
omračale
barve
v
žalostnih
sencah
,
zdaj
so
zopet
prodirali
jarki
žarki
,
da
je
vse
sijalo
v
veselih
bojah
.
V
golovejnih
vrhovih
so
peli
topli
mladi
vetrovi
svečano
pesem
pomladanjo
...
Zbujajoči
se
divotni
svet
je
opajal
Saldi
dušo
z
nežno
milino
.
Čutila
se
je
tako
brezskrbno
,
tako
srečno
,
čutila
je
prekipevajočo
silo
prožne
mladosti
...
Tedajci
je
prijezdil
grof
Majnard
.
Ko
jo
je
zagledal
,
je
takoj
razjahal
konja
.
Čutila
je
,
da
je
zardela
.
To
jo
je
jezilo
.
Pogledala
ga
je
pisano
,
neprijazno
.
On
pa
se
ji
je
nasmehnil
mirno
in
jo
imenoval
krasno
gozdno
vilo
.
Privezal
je
konja
za
vejo
in
ji
pomagal
trgati
vijolic
.
Ona
pa
,
kakor
da
ga
ni
!
Povedal
ji
je
,
da
je
zablodil
v
loži
,
in
vprašal
za
pot
.
Ob
slovesu
ji
je
čisto
od
blizu
pogledal
v
oči
in
ji
poljubil
bele
prste
.
Vprašal
jo
je
,
ali
bo
jutri
zopet
tukaj
—
odgovorila
mu
ni
nič
.
Dolgo
je
čutila
njegov
poljub
na
roki
;
gorelo
je
tam
s
tajinstvenim
ognjem
.
Odsihdob
je
nehotoma
venomer
mislila
in
sanjarila
o
njem
.
Visoko
vzrasli
mladi
grof
,
tako
mirnoponosen
in
zaeno
tako
prijazen
,
se
ji
je
zdel
kakor
princ
v
lepi
bajki
.
Žal
ji
je
bilo
,
da
je
bila
prodajala
puščobo
.
Vendar
je
sklenila
,
da
ne
pojde
izlepa
več
tja
,
kjer
sta
se
srečala
.
Drugo
jutro
je
rosil
pohleven
dežek
,
popoldne
pa
je
bilo
solnčno
in
jasno
.
Salda
je
jezdila
nekaj
časa
proti
Kolpi
,
ali
neugnana
čarobna
sila
jo
je
vabila
in
vlekla
na
oni
kraj
ob
robu
gozda
.
Krenila
je
tja
—
mladi
grof
Blagaj
je
že
čakal
.
Stopil
je
bliže
,
da
bi
ji
pomagal
s
konja
.
Tiho
je
polznila
raz
sedlo
,
on
pa
jo
je
ujel
v
naročje
.
Nehote
se
je
oklenila
njegovega
vratu
,
da
ne
bi
padla
.
Zatrepetalo
je
v
njej
.
Grof
Majnard
jo
je
privil
k
sebi
in
že
je
čutila
vroč
poljub
na
ustnih
.
Pestoval
jo
je
kakor
dete
in
ji
poljubljal
čelo
,
zardela
lica
,
solzne
trepalnice
.
Drhtala
je
,
jecala
tiho
...
In
premagana
od
čuvstev
mu
je
jela
vračati
poljube
.
Poslej
sta
se
shajala
večkrat
v
zelenem
gozdu
,
včasi
tudi
na
Frauensteinerjevem
ali
na
Blagajevem
gradu
.
Saldi
se
je
zdelo
,
kakor
bi
bila
izgubila
svojo
voljo
.
Ves
dan
je
mislila
le
na
ljubčka
.
Spominjala
se
je
njegovih
besed
in
kretenj
,
njegovih
poljubov
in
objemov
.
Ti
spomini
so
ji
krajšali
vse
ure
podnevi
in
ji
oslajali
tudi
nočne
sanje
.
Izgubljena
se
ji
je
zdela
vsaka
minuta
,
ki
je
ni
preživela
v
njegovi
družbi
.
Čutila
se
je
docela
izpremenjeno
,
čutila
je
,
da
je
vzklila
v
njeni
duši
prej
neznana
dobrotljivost
,
usmiljenost
in
ljubezen
do
vseh
ljudi
,
do
vesoljnega
stvarstva
...
Skoraj
sram
je
je
bilo
njene
prejšnje
zlobnosti
,
katero
je
takorekoč
negovala
kakor
prirojen
poseben
talent
.
Včasi
grofa
ni
bilo
na
domenjeni
kraj
.
Tedaj
jo
je
trla
neizrečena
žalost
;
čutila
se
je
skrajno
nesrečno
in
zapuščeno
,
ihtela
je
vsa
obupana
in
v
duši
se
ji
je
porajala
ljubosumnost
,
jeza
in
—
maščevalnost
.
Kadar
pa
sta
se
zopet
našla
,
se
je
topila
v
blaženstvu
.
Odevala
ga
je
z
mehko
mrežo
svojih
razpuščenih
dolgih
las
in
kakor
živ
ogenj
so
goreli
njeni
poljubi
.
Osvajala
jo
je
brezmejna
,
brezumna
strast
.
Njena
silna
divja
narav
je
večkrat
malone
oplašila
Majnarda
.
Salda
ni
podvomila
nikoli
,
da
bo
njegova
soproga
,
nikdar
ji
ni
prišlo
na
um
,
da
utegne
biti
drugači
.
Igrava
domišljija
ji
je
kazala
bodočnost
v
najkrasnejših
barvah
.
Čutila
se
je
rojeno
za
vrtoglavo
visočino
in
sanjarila
,
da
bodo
nje
sinovi
in
potomci
,
potomci
grofinje
Salde
Blagajeve
,
tako
slavni
in
mogočni
kakor
grofi
habsburški
in
celjski
.
Polagoma
pa
je
jel
prihajati
grof
Majnard
redkeje
in
redkeje
.
Prestrašena
je
opazila
,
da
nekako
usmiljeno
,
milostno
prenaša
njeno
vročo
ljubezen
.
In
prekmalu
je
napočil
dan
,
ki
je
razdejal
vse
njene
zlate
gradove
,
uničil
vse
njene
častilakomne
in
ljubavne
nade
ter
ji
ugonobil
nežna
blaga
čuvstva
.
V
vinogradih
Blagajevih
je
bila
vesela
trgatev
.
Tudi
Frauensteinerjeva
dvojica
je
bila
povabljena
k
branju
.
Vitez
Erazem
je
nekoliko
zaostal
za
Saldo
,
da
je
sama
prijezdila
dopod
vinorodno
gorico
.
Tožne
misli
so
ji
tesnile
srce
:
grofa
Majnarda
ni
bila
videla
že
dva
tedna
.
Zastonj
je
ugibala
o
vzroku
njegove
mlačnosti
.
Danes
se
mu
je
hotela
ob
prvi
ugodni
priliki
bridko
pritožiti
,
da
jo
zanemarja
tako
hladnosrčno
.
Povedati
mu
je
nameravala
tudi
,
da
ji
je
pisala
omožena
sestra
Irmengarta
in
da
jo
vabi
k
sebi
na
Dunaj
.
Vsa
zamišljena
je
oddala
Blagajevemu
hlapcu
svojega
konja
in
krenila
po
uhojeni
stezici
v
jesensko
pisani
vinograd
.
Više
gori
po
trsju
so
peli
in
se
smejali
fantje
in
dekleta
,
marljivi
trgači
in
berači
,
na
vrhu
pri
zidanici
pa
so
ob
kipečem
moštu
že
kričali
in
se
grohotali
nekateri
zadovoljni
pijančki
.
Salda
se
je
čutila
trudno
;
počasi
je
stopala
med
visokimi
sivimi
koli
in
širokolistnimi
brajdami
.
Na
desni
,
blizu
rahlo
žuborečega
studenca
,
je
stala
poleg
bujnega
kopinja
gosto
obrasla
hladnica
.
Kar
se
je
zganila
Salda
;
iz
senčnice
je
iznenada
zaslišala
razburjeni
glas
grofa
Majnarda
in
Mile
plemenite
Doljanske
.
Tiho
se
je
skrila
za
kopinovo
grmovje
in
poslušala
trepetaje
.
Vsaka
njegova
beseda
ji
je
žgala
srce
kakor
razbeljeno
železo
.
„
Nočete
mi
verjeti
,
da
vas
ljubim
,
gospodična
Doljanska
?
Vas
ljubim
,
samo
vas
!
“
„
Tako
zagotavljate
menda
tudi
gospodični
plemeniti
Frauensteinerjevi
.
Slišala
sem
,
da
ji
dvorite
jako
goreče
.
“
„
Bilo
je
...
bilo
je
le
za
kratek
čas
—
tako
za
šalo
.
Igrala
sva
se
obadva
.
Ljubil
je
nisem
nikdar
.
Salda
se
mi
zdi
včasi
celo
zoprna
.
Vas
pa
ljubim
resnično
nad
vse
!
En
sam
poljub
,
obožavana
Mila
!
“
Salda
je
vsa
zadrhtala
in
pritisnila
roke
na
srce
.
Usta
so
se
ji
odprla
,
toda
noben
glas
ji
ni
hotel
iz
stiskajočega
se
grla
.
Sopla
je
težko
in
globoko
ji
je
klonila
glava
kakor
po
smrtnem
udaru
.
Naglo
je
stopila
Mila
iz
hladnice
.
Mladi
grof
je
hitel
za
njo
...
Saldi
se
je
vse
zasukalo
pred
motnimi
očmi
.
Kakor
iz
daljave
je
slišala
radostno
vrvenje
zgoraj
po
vinogradu
.
Zgrudila
se
je
na
kolena
,
zakrila
obraz
z
obema
rokama
in
ihtela
bolestno
.
Bilo
ji
je
jasno
,
da
je
ta
prizor
odločil
njeno
usodo
.
Plaho
je
šumelo
umirajoče
in
mrtvo
listje
v
jesenskem
pišu
.
Zdajci
je
dvignila
glavo
.
Izprva
je
hotela
skočiti
za
nezvestim
ljubimcem
ali
hkrati
je
opustila
to
misel
.
Pri
studencu
si
je
umila
solzne
oči
.
Potem
se
je
visoko
vzravnala
,
vzdignila
roko
in
prisegla
,
da
se
osveti
grofu
Majnardu
—
kadar
bo
najbolj
srečen
.
Ko
je
dospel
brat
Erazem
,
sta
šla
gori
h
gospodi
pri
zidanici
.
Z
nobeno
besedo
,
z
nobeno
kretnjo
ni
izdala
,
kakšna
silna
bol
in
jeza
ji
razorava
mučeno
srce
.
Niti
slutiti
ni
smel
nihče
,
kakšno
sovraštvo
in
kakšna
osvetoželjnost
kipi
v
njeni
duši
.
Šele
doma
je
razodela
bratu
,
kaj
se
je
dogodilo
med
njo
in
mladim
Blagajem
in
kaj
namerava
ona
;
Erazem
ji
je
moral
priseči
,
da
bo
molčal
o
vsem
.
Neutolažna
žalost
,
sram
,
kes
,
zavist
,
skeleča
ljubosumnost
,
ponižano
samoljubje
,
strastna
togota
,
to
neprestano
duševno
trpljenje
ji
je
slabilo
tudi
telesne
moči
.
Želela
si
je
proč
iz
tega
kraja
,
koder
jo
je
vse
spominjalo
poteptane
sreče
.
Odzvala
se
je
vabilu
svoje
sestre
Irmengarte
in
odpotovala
k
njej
na
Dunaj
.
V
njeni
nesreči
jo
je
tolažila
edinole
misel
,
da
se
utegne
goditi
Mili
kdaj
tudi
tako
kakor
njej
!
Toda
varala
se
je
.
Od
brata
Erazma
je
prejela
pismo
,
posejano
kakor
z
ježevimi
bodicami
.
Iz
teh
čudovito
krevljastih
čačk
je
zvedela
,
da
je
Majnard
vzel
Milo
;
zdaj
je
prisegla
Salda
,
da
se
bo
maščevala
tudi
nad
mlado
grofinjo
Blagajevo
...
Kmalu
potem
je
na
Dunaju
prišel
na
svet
mali
Majnard
,
bolehav
otrok
;
živel
je
komaj
tri
mesece
.
Ob
bolezni
svojega
deteta
se
je
seznanila
Salda
s
starim
židovskim
zdravnikom
,
ki
je
vedno
varil
in
precejal
otrove
.
Posrečilo
se
ji
je
,
da
je
dobila
od
njega
za
drag
denar
steklenico
najhujšega
strupa
,
ki
je
brez
dokaznih
znakov
umoril
žrtev
ali
hitro
ali
počasi
,
kakor
je
bila
zaužila
ali
več
ali
manj
smrtonosnih
kapljic
.
Od
onega
skopega
Žida
je
kupila
tudi
takoimenovan
benečanski
prstan
,
ki
je
imel
neznatno
fino
ost
in
otlino
za
strup
.
Taki
spomini
so
se
zbujali
Saldi
,
ko
je
sedela
na
obzidnem
hodniku
in
gledala
proti
Blagajevemu
gradu
.
V
obzidanem
vrtu
je
bilo
še
toplo
,
iz
gozda
pa
so
veli
hladni
toki
.
Bledi
oblaki
so
rumeneli
,
se
počasi
ozarjali
in
rdeli
na
jasni
sinjini
.
Rujno
zanebje
je
tlelo
in
se
užigalo
kakor
nad
žerjavico
.
Na
travnikih
so
godli
čirički
,
po
mračnem
vzduhu
so
švigali
netopirji
;
v
hosti
so
vpili
mladi
orli
.
Kate
je
prišla
javljat
,
da
je
večerja
pripravljena
.
Salda
ji
je
mignila
,
da
se
ji
ne
ljubi
.
Polagoma
so
bledele
krotke
večerne
luči
in
barve
.
Med
grmovje
in
drevje
so
legale
široke
sence
.
Močneje
je
dehtel
bezeg
v
večernem
hladu
.
Iz
hoste
se
je
razlegal
žalostni
smeh
žolne
in
otožno
je
pozvanjalo
tam
za
gričevjem
.
Že
je
lilo
nočno
črnilo
na
zemljo
in
oblake
.
Salda
je
pogledala
kvišku
in
zazrla
na
zahodnem
nebu
ozki
srebrni
srp
prvega
krajca
,
ki
se
je
svetil
kakor
dvignjena
ostra
sablja
.
Vstala
je
in
šla
v
svojo
izbo
.
Pritekla
je
Kate
s
smolnato
trsko
,
prižgala
svečo
na
bronastem
svečniku
,
se
nerodno
priklonila
gospodični
,
ji
želela
„
lahko
noč
“
in
odšla
.
Slabotni
svit
je
trepetal
po
pisanih
stenskih
preprogah
na
prenosnih
stojalih
in
se
boril
s
sencami
na
stropu
.
Največ
prostora
v
sobici
je
zavzemala
velika
in
široka
pernica
;
odgrnjene
zavese
so
kazale
dvoje
blazin
s
čopi
na
ogalih
in
fino
svilnato
odejo
.
Ob
zglavju
je
stal
težak
stol
s
pretirano
visokim
naslanjalom
in
blazinico
.
Tla
pred
posteljo
je
pokrivala
risja
koža
.
Na
mizici
je
bil
med
vezilnimi
proji
razpet
kos
platnenega
prta
z
začetimi
okraski
;
blizu
njega
je
ležal
na
nemško
prevedeni
roman
„
Pontus
und
Sidonia
“
,
lična
pahljača
in
okroglo
ogledalce
med
dvema
belima
lesenima
goloboma
.
V
kotu
je
slonelo
stojalo
s
preslico
in
srebrnim
vretenom
.
Pod
precej
visokim
,
odprtim
oknom
je
bilo
troje
hrastovih
stopnic
.
Skozi
odprtino
je
dovajala
hladilna
sapa
vlažno
vonjavo
sosednjih
gozdov
in
livad
.
Zunaj
v
grmičju
je
pel
slavček
svoje
milosladke
pesmi
;
žalibog
so
se
oglašale
tudi
napihnjene
žabe
v
svoji
blatni
palači
za
gradom
in
regljale
z
brezobzirno
zarobljenostjo
zmerom
eno
brez
konca
in
kraja
.
Salda
je
vzela
pahalico
in
si
ž
njo
hladila
razgreti
obraz
.
Počasi
je
hodila
po
izbi
gorindol
in
mračne
misli
so
ji
rojile
po
glavi
.
„
Majnard
me
vabi
na
svoj
grad
:
pozabil
je
in
misli
—
da
sem
pozabila
tudi
jaz
!
Pozabil
me
je
,
kakor
otrok
igračo
;
pokončal
je
igračo
in
jo
zagnal
v
kot
.
Majnard
,
Majnard
,
kaj
si
mi
storil
!
Kako
me
razburja
že
samo
tvoje
ime
!
Kadar
se
srečata
najini
duši
v
nočnotajnih
sanjah
—
ah
,
samo
v
sanjah
!
—
kako
oživi
tedaj
moja
ljubezen
do
tebe
lepa
,
mlada
,
neoskrunjena
,
veličastna
!
Kako
se
oklepam
—
ob
sivem
dnevi
—
zlate
lepote
onih
begotnih
sanj
,
ginljivih
varavih
čarov
...
Kako
si
prizadevam
po
takem
blaženem
snu
ves
dan
,
da
bi
si
obnovila
one
čudovito
krasne
prikaze
v
izvirni
prelepoti
!
In
ne
morem
.
Ali
te
ljubim
še
vedno
,
Majnard
?
Ne
,
ne
!
Sovražim
te
.
Moj
užaljeni
ponos
,
moj
črt
je
velikan
proti
pritlikavki
ljubezni
.
Haha
,
morda
je
želela
pa
le
—
Mila
,
da
me
je
povabil
?
Da
,
Mila
ni
mirovala
,
dokler
se
ni
vdal
in
poslal
celo
pijanega
viteza
.
Mila
mi
hoče
pokazati
svoja
„
nebesa
“
in
se
mi
iztiha
rogati
,
češ
:
Kaj
pa
ti
,
Salda
,
stara
lilija
?
—
Poznam
zvito
kačo
,
haha
!
Imenitno
soprogo
si
je
izbral
grof
Majnard
.
Frauensteinerji
so
bili
že
zdavnaj
vitezi
,
ko
so
bili
Doljanski
še
konjski
hlapci
!
Ob
Milini
strani
ostane
Majnard
večni
selški
plemič
,
večji
kmet
med
manjšimi
kmeti
.
Jaz
bi
ga
bila
spravila
k
zibeli
mastnih
in
častnih
služb
,
na
dunajski
dvor
,
ali
pa
tudi
v
Ljubljano
,
da
bi
bil
vsaj
vicedom
ali
deželni
glavar
.
Mila
ga
je
degradirala
samo
za
sužnja
vsakdanje
zakonske
ljubezni
.
Pretkana
hinavka
se
mu
je
znala
odrekati
in
ga
priklenila
s
svojo
vrlo
dobro
preudarjeno
udržljivostjo
,
s
svojo
afektirano
hojo
,
s
svojim
priučenim
smehom
;
s
svojo
paradno
pohlevnostjo
in
paradno
nedolžnostjo
ga
je
priklenila
bolje
,
nego
odkritosrčna
Salda
,
ki
ni
umela
tako
krotiti
in
pritajevati
svojih
čuvstev
!
“
Razjarjena
je
stisnila
dragoceno
pahljačo
,
da
jo
je
zlomila
in
raztrgala
.
Vrgla
jo
je
v
kot
in
stopila
na
stopnice
k
oknu
.
Globoko
je
dihala
vase
sveže
vale
nočnega
vetra
.
Lasje
so
se
ji
razpletli
in
jo
pokrivali
kakor
gavranja
krila
.
Na
nebu
so
migljale
zvezde
;
mladi
mesec
se
je
bil
že
skril
za
holmovjem
.
Kar
je
Salda
prestrašena
skočila
od
zidu
:
mimo
okna
je
pošastno
tiho
švignila
velika
senca
.
„
Buhuhu
“
,
je
trepetal
glas
sove
.
Sveča
se
je
ocejala
.
Plamenček
se
je
vil
na
razne
strani
.
Njegov
nemirni
svit
je
ojasnil
zdaj
klop
,
zdaj
vrata
,
zdaj
stenske
preproge
,
ki
so
se
majale
v
ponočni
sapi
in
rahlo
udarjale
ob
zid
.
Pisana
vešča
se
je
zadevala
brneč
ob
okno
,
ob
svečnik
,
ob
Saldino
roko
in
pustila
tam
fin
sivkast
prah
.
Strastno
je
krožila
ob
luči
in
se
naposled
zaletela
naravnost
v
plamen
.
Za
smilil
se
je
Saldi
lepi
metulj
,
hotela
ga
je
rešiti
.
Ali
že
so
se
vnela
nežna
krila
v
palečem
plamenu
;
sveča
je
zasvetila
močneje
,
dvignil
se
je
lahen
dim.
Opekla
in
ožgana
je
padla
drobna
živalca
mrtva
na
mizo
.
„
Ali
se
zgodi
tudi
meni
tako
?
“
je
šinilo
Saldi
po
glavi
in
njen
dih
je
vel
preko
luči
,
ki
je
oživljala
beloto
njenega
obraza
in
vratu
.
Počasno
si
je
jela
spletati
kito
in
premišljevala
svojo
nakano
.
„
Kaj
za
to
,
če
poginem
tudi
jaz
.
..
Izgubila
sem
vse
,
izgubiti
nimam
ničesar
več
.
To
življenje
,
slabejše
nego
v
samostanu
?
In
ako
se
mi
posreči
—
kakšna
žalost
na
Blagajevem
gradu
,
kakšno
veselje
v
mojem
srcu
!
Ako
bi
jima
zastrupila
dete
,
bi
trajala
njiju
tuga
prekratko
za
moje
dolgoletne
muke
.
Ugrabiti
jima
moram
hčerko
.
Nič
ne
bosta
vedela
,
kje
je
,
kaj
trpi
,
ali
sploh
še
živi
,
ali
ne
:
ta
morilna
negotovost
naj
jima
počasi
razjeda
srce
.
Njiju
trajna
žalost
bo
meni
trajno
veselje
,
zadoščenje
in
tolažba
!
“
Odložila
je
šapelj
,
usnjati
pas
,
zapono
in
vrhnjo
obleko
.
Mehke
gube
so
se
ovijale
njenih
prožnih
udov
.
Veka
so
ji
bila
težka
;
jela
jo
je
boleti
glava
.
Trudna
se
je
slekla
,
upihnila
luč
in
zategnila
posteljna
zagrinjala
.
Navzlic
utrujenosti
dolgo
ni
mogla
zaspati
.
Zdajci
se
je
živahno
dvignila
v
postelji
.
Kakor
blisk
hipoma
razsveti
temen
prepad
,
tako
se
je
zasvetila
Saldi
misel
,
ki
je
pregnala
vse
druge
osnutke
in
vse
dvome
.
„
Erazem
je
preneroden
;
hlapcem
ne
morem
zaupati
.
Davi
pa
sem
videla
ob
Kolpi
na
hrvaškem
bregu
cigane
...
Izlepa
ne
bi
mogla
najti
spretnejših
pomagačev
.
Bog
daj
,
da
ne
bi
odpotovali
prekmalu
.
Takoj
jutri
pojdem
v
ciganski
tabor
!
“
Že
se
je
svitalo
,
že
so
se
razločno
kazale
barve
na
pisanih
oponah
in
že
je
odzvonilo
danove
,
ko
je
zaspala
Salda
plemenita
Frauensteinerjeva
vsa
izmučena
.
Prebudila
jo
je
dekla
Kate
,
ki
je
ropotala
v
sosednji
sobi
in
pripravljala
vse
potrebno
za
kopel
.
Skozi
odprto
okno
je
sinjelo
vedro
nebo
;
v
spalnici
je
bilo
skoraj
hladno
.
Salda
je
vzdihnila
,
si
mela
oči
in
dvignila
glavo
.
Na
tleh
je
zagledala
zlomljeno
pahljačo
.
Takoj
se
je
domislila
svojih
maščevalnih
nakan
in
kri
ji
je
udarila
v
glavo
.
Njen
obraz
,
še
pravkar
mrtev
in
uganljiv
kakor
obraz
zagonetne
sfinge
,
je
oživel
mahoma
.
„
K
ciganom
!
K
ciganom
!
“
je
kliknila
nekam
radostno
in
se
veselila
svoje
podjetnosti
in
svoje
tajne
namere
,
ki
se
ji
je
zdela
izborna
.
In
minila
jo
je
vsa
utrujenost
.
Skočila
je
iz
uležane
postelje
,
ogrnila
plašč
in
hitela
v
kopalnico
.
Kate
je
čepela
ob
banji
in
z
majhnim
mehom
netila
žerjavico
v
bakreni
žerjavnici
pod
visečim
kotlom
.
Ponižno
je
pozdravila
gospodično
,
nalila
gorke
vode
in
cimetovega
olja
v
banjo
,
nasula
vanjo
rumenega
žvepla
,
rjavkaste
mire
,
vonjavih
vrtnic
in
zdravilnega
cvetja
.
„
Kakšno
je
jutro
?
“
je
vprašala
Salda
prijazno
,
ko
jo
je
Kate
ognetla
in
otirala
dodobra
.
„
O
,
tako
lepo
je
danes
zunaj
!
“
je
odvrnila
dekla
,
ki
se
je
kar
čudila
,
da
ne
prodaja
sicer
tako
nemilostiva
gospodična
danes
nobenih
sitnosti
.
„
Le
naglo
me
počeši
in
obleci
,
Kate
!
“
Kate
je
podala
gospodični
ogledalce
in
hitela
,
kar
je
mogla
.
„
Ni
treba
tako
natanko
!
“
jo
je
priganjala
Salda
,
sede
na
leseni
pruki
.
„
Le
hitro
,
hitro
!
“
Nestrpno
je
čakala
,
da
je
Kate
dogotovila
svoje
opravilo
.
Dasi
je
bila
spala
Salda
le
malo
,
se
je
čutila
po
kopeli
popolnoma
osveženo
in
okrepčano
.
„
Reci
hlapcu
,
naj
mi
osedla
Tulipana
!
“
je
velela
dekletu
.
Kate
je
odhitela
,
Salda
pa
se
je
vrnila
v
svojo
sobo
,
se
oblekla
in
se
požurila
v
obednico
.
Vitez
Erazem
Frauensteiner
je
že
sedel
za
pogrnjeno
mizo
;
na
njej
se
je
kadila
mlečna
juha
,
pomešana
z
medom
in
neizogibnim
žafranom
.
„
No
,
sestrica
,
kaj
pa
tvoj
načrt
?
“
jo
je
vprašal
brat
Erazem
.
Bil
je
tako
dobre
volje
,
da
je
bil
samega
sebe
vesel
.
„
Je
že
gotov
,
“
mu
je
odgovorila
Salda
hladno
in
mirno
pila
mleko
.
„
Pa
le
ne
verjamem
,
da
bo
kaj
!
“
je
dejal
Frauensteiner
malone
porogljivo
.
„
Odlašala
si
toliko
let
in
kovala
,
kovala
,
kovala
naklepe
.
Zdaj
menda
zopet
ne
bo
nič
.
Pa
saj
je
tudi
bolje
tako
,
mala
moja
!
“
„
Ne
govori
tako
neumno
!
Moj
brat
bi
bil
lahko
malo
pametnejši
—
moj
brat
.
“
„
Pustiva
Blagajeve
lepo
pri
miru
pa
naj
se
obesi
pes
in
še
mačka
!
Ljuba
moja
—
toliko
let
—
“
„
Bedak
!
“
je
vzkipela
Salda
in
ga
pisano
pogledala
s
svojimi
strastnimi
črnimi
očmi
.
„
Toliko
let
?
Kaj
:
toliko
let
!
Že
kovanje
osvetnih
naklepov
je
izreden
užitek
.
Toda
ti
ne
razumeš
kaj
takega
in
škoda
je
vsake
besede
.
“
„
Salda
!
Ne
bodi
no
tako
presneto
huda
!
Saj
ti
vendar
nisem
rekel
nič
takega
.
“
„
Osemleten
otrok
je
staršem
dražji
nego
enoleten
.
Ne
?
Ali
me
razumeš
?
Zdaj
je
pravi
čas
,
zdaj
,
zdaj
!
Mila
in
Majnard
se
topita
v
sreči
,
zato
bosta
tem
bridkeje
čutila
nesrečo
.
Vobče
pa
se
ne
zanimaj
preveč
za
mojo
stvar
,
Erazem
!
Saj
te
ne
potrebujem
.
Ti
si
za
kaj
takega
premajhen
,
prezarobljen
.
Prav
je
sodil
vitez
Ahac
,
da
nisi
posebno
bistra
glavica
.
“
Glas
ji
je
bil
hripav
in
zapovedovalen
.
Ošinila
je
brata
s
tako
jeznim
pogledom
,
da
je
rajši
molčal
.
Po
zajtrku
je
šla
Salda
v
svojo
izbo
.
Iz
omarice
je
vzela
malone
polno
denarnico
in
si
jo
pripela
za
pas
;
ob
nedrijih
pa
je
skrila
ostro
bodalce
poleg
strupne
stekleničice
.
V
denarnico
je
dejala
gobo
,
kresilnik
in
kresalo
,
se
ogrnila
s
plaščem
in
odnesla
pod
njim
dvoje
bakelj
.
Na
dvorišču
je
segala
rana
senca
od
izhodnega
zidu
do
hodnika
.
Na
strehi
nizkega
hleva
se
je
vrtel
in
klanjal
zaljubljen
golob
okoli
golobice
.
Debeloglavi
sluga
Ive
je
že
izprevajal
osedlanega
temnosivega
Tulipana
.
Drug
hlapec
je
sedel
na
tleh
,
žvižgal
,
snažil
velik
meč
s
peskom
in
ga
mazal
z
lojem
.
Salda
je
stopila
h
konju
in
ga
potrkljala
po
svetlem
vratu
.
Široke
uzde
in
ne
predolgo
svileno
šabrako
so
krasila
lična
vezila
;
od
mrežice
na
Tulipanovem
hrbtu
so
viseli
srebrni
čopki
.
Ive
je
držal
gospodični
železni
dvigalnik
.
Lahno
je
stopila
nanj
in
se
dvignila
v
sedlo
,
okovano
s
finim
srebrom
.
Počasi
je
jezdila
iz
gradu
po
rebrju
,
ki
ga
je
krila
dolga
jutranja
senca
,
in
zavila
iz
pušče
preko
studenca
na
plodno
ravan
proti
Kolpi
.
Mlado
solnce
je
še
nežno
obsevalo
cvetoče
doline
in
livade
.
Krotka
hrvaška
sapa
je
pihljala
od
reke
in
zibala
veliko
travo
,
da
se
je
lesketala
v
zlatnatih
valih
.
Belim
ivanjščicam
in
rumenim
zlaticam
so
kimale
prenežne
glavice
in
se
svetile
kakor
lakirane
.
Tankovejne
breze
so
belele
ko
velike
sveče
.
V
jasnih
višavah
so
žvrgoleli
škrjančki
.
Pot
je
krenila
med
visoko
žito
;
med
njim
je
rdel
mak
in
modrela
plavica
.
Lepo
pisani
polžki
so
se
gugali
na
bilkah
.
Dvoje
velikih
gavranov
je
letelo
tako
visoko
nad
poljem
,
da
se
je
le
zamolklo
slišal
njiju
„
kroa
,
kroa
!
“
Detelja
je
bila
ponekod
pokošena
.
Za
zelenjem
ovočnega
drevja
so
se
skrivale
skromne
hišice
,
napol
pletene
,
napol
lesene
,
ometane
z
ilovico
in
krite
s
skodlami
ali
slamo
.
Salda
je
pognala
konja
v
dir
in
jezdarila
proti
holmu
,
ki
je
bil
podoben
velikemu
klobuku
.
Zasopli
konj
je
jel
zložneje
stopati
navkreber
.
Ob
vsakem
koraku
se
je
zdelo
jahalki
,
da
se
širi
svet
vedno
dalje
naokoli
v
neizmernost
.
V
senci
košatega
hrasta
je
ustavila
svojega
Tulipana
in
gledala
po
čudovito
krasni
okolici
.
Na
levi
za
hostami
je
stal
mogočni
,
beli
grad
Blagajev
in
prijazno
je
obsevalo
solnce
njegove
ponosne
stolpe
,
nadzidke
,
poslopja
in
jagnede
.
Na
desni
pa
je
žalostno
čepel
črnosivi
pusti
grad
Frauensteinerjev
.
Nehotoma
je
s
tema
tako
različnima
gradovoma
primerjala
usodo
Milino
in
svojo
.
Dolgo
je
zrla
tja
doli
.
Iznova
so
jo
ovevali
spomini
,
iznova
so
se
zbujale
stare
sanje
...
V
daljavi
je
šumel
slap
Kolpe
.
Pogledala
je
po
sijajni
progi
reke
in
zdajci
so
se
ji
veselo
nasmehnile
ustne
...
Pod
vrbovjem
na
hrvaškem
bregu
se
kadi
dim.
Po
travi
okoli
ognja
se
premikajo
fantastne
pisane
postave
.
Čudno
odmeva
zamolklo
petje
na
pustotnem
kraju
.
V
polukrogu
stoji
pet
šatorov
tako
,
da
se
more
solnce
upirati
vanje
.
Na
koleh
vise
sajasti
kotli
;
v
bližini
se
pasejo
mršava
kljuseta
.
„
Ciganski
tabor
!
“
se
obraduje
Salda
.
„
Še
so
tukaj
,
hvala
Bogu
!
“
Takoj
odjezdi
s
holma
in
požene
konja
po
ozki
poti
skozi
les
.
Veselo
hrže
Tulipan
v
čistem
vonjavem
zraku
in
gizdavo
stopa
po
rosni
travi
in
praproti
.
Temne
smreke
še
kažejo
jasnozelene
odrastke
.
Pod
njimi
in
pod
hrastičjem
žare
živordeči
gozdni
klinčki
in
leže
debeli
storži
.
Radostno
pojo
ščinkavci
,
kosi
,
škorci
,
žižki
,
kobilarji
.
Izpod
leščevja
vzleti
z
močnim
šumom
dvoje
jerebov
.
Prijetno
saplja
veter
po
lesovju
in
oplakuje
jahalki
roke
in
obraz
.
Včasi
upogne
Salda
glavo
,
da
se
umakne
veji
,
viseči
preko
pota
.
Bleskovit
dež
rosnih
kapelj
se
osuje
od
grmovja
,
kadar
ga
oplazne
njeno
krilo
.
Kar
ugleda
plemkinja
med
zelenjem
pisano
obleko
.
„
Ciganka
!
“
zašepeta
,
nategne
uzde
in
ustavi
konja
.
Razburja
jo
silno
veselje
.
Pred
njo
stoji
srednje
velika
žena
,
neverjetno
umazana
,
odeta
v
pisane
cape
.
Razmršeni
,
gavranje
črni
lasje
so
ji
polni
prahu
in
masti
.
Vanje
pripete
rdeče
in
zelene
kroglice
ji
vise
na
rjavi
vrat
in
prsi
;
dolgi
uhani
s
steklenimi
biseri
ji
udarjajo
ob
črnorjava
lica
.
Okoli
vratu
so
v
tri
nize
nanizani
pisani
kamenci
,
zobje
in
srebrnjaki
.
Pod
ozko
zraslimi
obrvmi
gore
jako
črne
poševne
oči
,
predrzne
in
obenem
plašne
volčje
oči
.
Njen
obraz
je
bil
nemara
kdaj
lep
,
ali
nezgode
,
grenjave
in
vroče
strasti
so
ji
bile
skazile
pravilne
poteze
.
Mirno
stoji
ciganka
,
ponosna
še
v
capah
,
in
čaka
tiho
,
da
se
ji
približa
jahačica
.
„
Kaj
delaš
tukaj
?
“
jo
vpraša
Salda
prijazno
.
„
Jagod
iščem
,
lepa
gospodična
!
“
odgovori
ciganka
z
debelim
,
skoro
moškim
glasom
in
dostavi
urno
:
„
Romničel
smo
staroslavnega
in
bogatega
rodu
.
Bog
nam
je
vzel
škrlat
in
zlato
,
zato
pa
nas
je
navdihnil
s
preroškim
duhom
,
da
znamo
vsakemu
vedeževati
po
dlani
.
Ali
hočeš
,
da
ti
prerokuje
Čirikli
?
“
Salda
je
polznila
s
sedla
in
Čirikli
je
vzela
njeno
belo
levo
roko
med
svoje
rjave
prste
.
„
Črta
življenja
tukaj
okoli
palca
pravi
,
da
boš
živela
še
dolgo
v
trdnem
zdravju
.
Ta
odcepek
proti
kazalcu
pomenja
,
da
boš
uživala
čast
in
bogastvo
...
Glavna
poteza
sega
skoraj
do
mezinca
in
veli
,
da
te
čaka
mnogo
veselih
pa
tudi
dosti
žalostnih
dni
...
Črta
sreče
je
pretrgana
in
ni
čista
:
spolnijo
se
ti
nekatere
tajne
želje
,
dobiš
pa
tudi
poročil
,
ki
ti
ne
bodo
po
godu
...
V
ljubezni
in
na
po
potovanju
te
čaka
neljubo
presenečenje
po
visoki
gospodi
.
Ti
ljubiš
lepega
moža
,
on
pa
ljubi
drugo
,
ali
občuduje
te
mnogo
drugih
imenitnih
junakov
...
Bojevati
se
ti
bo
s
sovražnico
in
njenimi
zavezniki
...
“
„
Dovolj
,
dovolj
!
“
„
Ali
hočeš
,
da
bo
ljubil
oni
gospod
tebe
in
da
pozabi
tvojo
nasprotnico
?
“
de
ciganka
in
izvleče
umazano
rdečo
cunjo
iz
nedra
.
„
Glej
,
v
to
ruto
zašijem
zlat
in
jo
zakopljem
opolnoči
o
mlaju
na
pokopališču
v
grob
mlade
device
.
Prav
kmalu
ti
tajna
sila
dovede
ljubimca
.
Daj
mi
zlat
,
lepa
gospodična
!
“
Salda
odpre
denarnico
in
ji
da
cekin
.
„
Bog
daj
srečo
tebi
in
tvojim
otrokom
in
tvojih
otrok
otrokom
!
“
hiti
Čirikli
in
shrani
capo
s
cekinom
.
„
Ali
ostanete
še
dolgo
tukaj
?
“
„
Ne
ostanemo
,
še
danes
odrinemo
proti
Metliki
—
“
odgovori
ciganka
in
umolkne
kakor
nejevoljna
,
da
je
povedala
preveč
.
„
Nesrečen
narod
smo
mi
Romničel
!
“
vzdihne
po
kratkem
molku
.
„
Preganjajo
nas
od
kraja
do
kraja
.
Jaz
sem
se
rodila
na
Turškem
,
toda
moja
mati
je
bila
prav
iz
Egipta
,
prave
faraonske
krvi
.
Zaničuje
in
sovraži
nas
vsak
narod
.
Saj
vendar
nismo
tako
zlobni
,
kakor
govore
.
In
kolikokrat
so
nas
prevarili
tudi
že
taki
,
ki
so
se
nam
kazali
usmiljene
in
prijazne
!
Včasi
se
nam
je
godilo
bolje
.
Šatoriti
in
taboriti
smo
smeli
povsodi
.
Zdaj
pa
so
nam
napočili
slabi
časi
.
Kako
vpijejo
gadže
(
necigani
)
,
ako
odlomimo
le
vejico
za
ogenj
,
ako
odmuli
naš
konj
le
perišče
trave
!
Za
vsak
grm
se
boje
zavidni
ljudje
,
kakor
bi
rasla
na
njem
sama
zlata
jabolka
.
Bogata
si
—
daj
mi
še
cekinček
,
lepa
moja
,
mlada
moja
!
“
„
Ako
hočeš
,
si
lahko
zaslužiš
vse
te
srebrnjake
in
zlatnike
!
“
ji
veli
Salda
tiho
in
odpre
polno
denarnico
.
Cigankine
oči
goltajo
zavodljivo
lesketajoče
srebro
in
zlato
.
„
Oj
—
kako
lep
denar
,
kako
lep
!
“
klikne
Čirikli
in
doda
naglo
:
„
Kaj
želiš
,
da
ti
storim
?
“
„
Saj
znaš
prerokovati
!
“
se
ji
nasmehne
Salda
.
„
Ne
uganeš
sama
?
“
„
Preveč
zahtevaš
od
naše
umetnosti
.
“
„
Poslušaj
!
“
deje
Salda
tiho
in
se
trudi
,
da
bi
govorila
kar
najmirneje
.
„
Kajne
,
cigani
imate
radi
lepe
otroke
in
včasi
—
tudi
ukradete
katerega
!
“
„
O
,
nikoli
ne
!
“
zagotavlja
ciganka
živahno
.
„
Nikoli
nikjer
na
vsem
božjem
svetu
nismo
ukradli
nobenega
deteta
.
Saj
imamo
svojih
dosti
!
“
Salda
si
dene
prst
na
ustne
in
se
ozre
zamišljeno
,
kakor
bi
iskala
pravih
besedi
.
„
Bodi
pametna
!
“
izpregovori
in
stopi
bliže
k
ciganki
.
„
Ne
taji
!
Ugrabili
ste
že
marsikatero
dete
in
morda
niste
imeli
nobenega
dobička
.
Zdaj
pa
se
ti
ponuja
velik
zaslužek
!
“
„
Oj
,
gospodična
zala
,
kaj
mi
govoriš
?
Zakaj
me
izkušaš
?
Jaz
uboga
romni
da
bi
vzela
dete
tujih
staršev
?
“
„
Čakaj
malo
!
Vem
za
deklico
,
ki
bi
jo
vaši
lahko
odvedli
s
sabo
v
daljne
kraje
.
Samo
,
da
je
ne
bi
bilo
nikdar
,
nikdar
več
nazaj
!
Njeni
starši
je
ne
smejo
videti
nikdar
več
.
Z
otrokom
storite
,
kar
se
vam
ljubi
.
“
„
In
staršem
pošljemo
...
pošljemo
krvavo
obleko
?
“
„
Ne
,
ne
!
Staršem
nobenega
znamenja
!
Trpinči
naj
jih
mukopolna
negotovost
o
usodi
njih
edinice
!
“
„
Gospodična
,
jako
si
neusmiljena
.
“
„
Tudi
drugi
so
bili
neusmiljeni
...
Preobleči
ukradeno
deklico
v
fanta
,
prodaj
jo
na
Turškem
ali
koderkoli
!
Ali
pa
ji
odsekaj
roko
:
pohabljena
bo
laglje
zbujala
milosrčnost
in
dobivala
vbogajme
več
nego
vsi
drugi
!
Čirikli
ne
črhne
nobene
in
prežavo
motri
Saldo
.
„
Kaj
misliš
?
“
vpraša
plemkinja
nekoliko
zlovoljno
.
„
Kakšna
je
ona
deklica
?
“
Salda
je
videla
malo
komteso
samo
enkrat
,
ko
je
z
bratom
Erazmom
obiskala
Blagajeve
,
vrnivši
se
z
Dunaja
.
Grofa
Majnarda
in
grofinje
Mile
takrat
ni
bilo
doma
.
Ko
sta
vrnila
poset
,
pa
Salde
ni
bilo
na
Frauensteinerjevem
gradu
.
„
Deklici
je
menda
osem
let
.
Lasje
so
ji
rumeni
,
oči
sinje
.
Sicer
se
pa
ne
moreš
zmotiti
:
tako
lepo
oblečenega
otroka
ni
nikjer
daleč
naokoli
.
“
„
Čigava
pa
je
in
kako
ji
je
ime
?
“
„
Čakaj
!
Imaš
kaj
svojih
otrok
?
“
„
Imam
sina
in
troje
hčera
.
“
„
Zakolni
se
mi
pri
življenju
svoje
dece
,
da
me
ne
izdaš
nikdar
!
“
„
Zaklinjam
se
!
“
reče
Čirikli
in
položi
roko
na
srce
.
„
Pa
kaj
se
ti
je
treba
bati
?
Akotudi
bi
te
ovadila
,
saj
nihče
ne
bi
verjel
besedam
zaničevane
ciganke
.
Čigavo
je
tedaj
ono
dete
?
“
„
Hči
grofa
Blagaja
.
Ime
ji
je
Alijana
.
“
Čirikli
se
zgane
in
dvigne
roke
,
kakor
bi
se
branila
nevarnosti
:
visoko
se
ji
dvignejo
poševne
obrvi
.
„
Ni
mogoče
,
ni
mogoče
,
lepa
gospodična
!
Pri
tem
ti
ne
morem
pomagati
.
“
„
Zakaj
ne
?
“
vikne
Salda
skoro
jezno
.
„
Poznam
Blagajev
grad
.
Zidovi
so
močni
in
visoki
,
jarek
je
globok
.
In
koliko
ima
grof
stražnikov
in
hlapcev
!
In
psov
je
notri
,
oj
,
koliko
hudih
psov
!
“
„
Ugrabiti
moraš
otroka
,
kadar
pride
iz
grada
.
Čuj
!
Danes
je
sreda
.
Ravno
danes
teden
,
v
sredo
po
binkoštih
,
praznuje
stari
grof
svoj
god
.
Grajske
bo
motila
obilica
povabljenih
gostov
.
Kakor
navadno
,
pogosti
grof
tudi
letos
svoje
kmete
.
Pekli
bodo
jarce
pred
gradom
na
travniku
blizu
gozda
in
plesali
kolo
.
Pričakovati
moremo
,
da
jih
pride
gledat
varuhinja
z
otrokom
.
Tedaj
bi
bila
najugodnejša
prilika
.
“
„
Ako
pa
ne
pride
iz
gradu
?
“
„
Pa
počakamo
druge
prilike
.
“
„
Dobro
.
Recimo
,
da
ugrabimo
deklico
pri
kolu
.
Grof
pošlje
nad
nas
svoje
pse
in
hlapce
—
kaj
potem
?
“
„
Pokažem
ti
izborno
skrivališče
,
kjer
vas
ne
najde
živ
krst
.
Počakaj
me
tukaj
!
Konj
mi
je
na
poti
.
Vrnem
se
takoj
!
“
Vzpne
se
na
konja
in
zdirja
po
gozdni
poti
proti
selu
.
Še
v
hosti
dohiti
kmeta
v
dolgi
beli
srajci
in
širokih
bregešah
od
domačega
platna
in
s
črnim
kriljakom
na
glavi
.
„
Drži
konja
,
Martin
!
“
Seljak
sname
klobuk
,
ponižno
pozdravi
grajsko
gospodično
in
prime
konja
za
uzdo
.
Salda
skoči
na
tla
in
vzame
svoj
plašč
.
„
Martin
,
odvedi
mi
konja
na
grad
in
reci
,
da
pridem
peš
domov
!
“
Po
teh
besedah
se
obrne
in
hiti
skozi
lesovje
k
ciganki
.
„
Pojdi
z
mano
—
kako
ti
je
že
ime
?
“
„
Čirikli
,
to
pomeni
:
ptica
.
Vodiš
me
v
past
?
“
„
Kaj
še
,
“
se
zasmeje
plemkinja
.
„
Pokažem
ti
zavetje
,
da
si
ne
moreš
želeti
boljšega
in
varnejšega
.
“
Urno
jo
kreneta
skozi
gozd
proti
Kolpi
.
Oddaleč
šumi
slap
hitre
reke
.
Vzduh
je
poln
one
vlažne
vonjave
,
ki
se
širi
ob
vodah
z
bujno
obraslimi
bregovi
.
Pod
vrbovjem
se
lahno
ziblje
priklenjen
čoln
.
Ko
stopita
vanj
,
ubeži
obilica
plahih
ribic
iz
sence
.
Salda
sname
kljuko
iz
spone
,
vrže
verigo
v
čoln
in
odrine
z
veslom
ne
koliko
od
brega
.
„
Vidiš
,
“
veli
ciganki
,
„
ako
prideš
z
otrokom
le
srečno
semkaj
v
čoln
,
potem
vaju
ne
izvoha
noben
pes
.
“
Kakor
vrelo
srebro
se
sveti
voda
ob
veslu
spretne
veslarice
.
Po
bistri
Kolpi
skačejo
vesele
solnčne
lučke
.
Nad
gladinami
letajo
kačji
pastirji
.
Voda
je
kristalno
čista
;
vidi
se
vsak
kamenček
na
dnu
.
V
plitvini
stoji
lep
velik
jelen
in
začudeno
gleda
ženski
;
zdajci
dvigne
ponosno
glavo
s
krasnim
rogovjem
,
se
obrne
in
plane
v
goščavo
.
Visoko
nad
čolnom
leti
ostrokljuna
čaplja
na
hrvaško
stran
.
Kmalu
zavesla
Salda
k
levemu
bregu
pod
nizko
viseče
gosto
grmovje
,
stopi
na
kopno
in
priveže
čoln
za
deblo
.
„
Zapomni
si
,
Čirikli
!
Kadar
dospeta
z
malo
semkaj
,
pa
le
spusti
čoln
po
Kolpi
!
Zdaj
pa
pojdi
ti
naprej
!
Da
ti
ne
bodo
delali
moji
cekini
izkušnjav
in
da
te
ne
zavedejo
do
lahkomiselnega
dejanja
,
ti
moram
povedati
,
da
imam
s
sabo
dvorezno
bodalo
z
ostrupljeno
ostjo
.
Smrtna
je
tudi
najmanjša
rana
.
“
„
Ali
se
me
bojiš
?
“
se
namrdne
ciganka
očitaje
.
„
Previdnost
je
koristna
vsekdar
.
Lej
,
tukaj
je
jama
.
“
Salda
odgrne
bujno
zeleno
zagrinjalo
plezalk
in
ovijalk
ter
pokaže
temno
votlino
v
precej
strmem
obrežju
.
Zdajci
šine
izpod
grmovja
temnorjava
zver
z
debelo
glavo
in
izbuljenimi
očmi
,
se
vije
naglo
,
skoro
po
kačje
,
na
kratkih
nogah
s
plavno
kožico
in
štrbunkne
v
vodo
.
„
Vidra
!
“
vzklikne
Salda
.
„
Kako
sem
se
je
prestrašila
!
“
„
Dobra
bi
bila
za
na
raženj
,
“
reče
ciganka
in
zleze
v
jamo
.
Salda
je
kmalu
za
njo
.
Izprva
morata
laziti
globoko
sklonjeni
,
kmalu
pa
se
začne
jama
širiti
in
večati
.
Salda
ukreše
ogenj
,
pritisne
tlečo
gobo
na
bakljo
,
upiha
plamenček
in
prižge
plamenico
.
Zavzeta
gleda
ciganka
okoli
sebe
.
Prelepi
beli
kapniki
,
veliki
in
majhni
,
debeli
in
tanki
,
podpirajo
strop
,
rasejo
iz
tal
,
vise
od
obloka
.
Na
stenah
in
zlasti
na
tleh
vse
miglja
,
vse
lesketa
v
rumenem
,
zelenem
,
modrem
,
rdečem
blesku
,
opalizira
in
se
iskri
ob
čarobni
luči
goreče
baklje
,
kakor
sami
rubini
,
smaragdi
,
safirji
,
diamanti
in
drugi
dragulji
,
igrajoči
tukaj
v
nežnih
,
ondi
zopet
v
živopisanih
barvah
—
igrača
mladim
povodnim
vilam
...
Ciganka
gleda
,
gleda
in
občuduje
delo
tajinstvenih
čudotvornih
sil
v
prirodni
pralepoti
,
obenem
pa
se
ji
poraja
v
duši
nekaj
kakor
bojazen
.
Iskre
in
utrinki
padajo
od
plamenice
in
ugašajo
z
rahlim
cvrketom
na
golotih
ali
v
tolmuncih
čiste
vode
.
Od
obeh
postav
in
od
kapnikov
rasejo
pošastne
sence
po
tleh
in
po
stenah
,
se
pomikajo
kakor
podzemeljski
demoni
in
tonejo
v
temi
...
Malone
po
vsakem
koraku
se
uklanja
Čirikli
in
hiti
v
krilo
nabirati
prelepih
kristalov
.
„
Pusti
zdaj
to
!
“
jo
opomni
Salda
.
„
Naberi
si
jih
drugikrat
!
Sicer
pa
ta
kamenca
nimajo
nobene
vrednosti
!
“
„
O
,
kako
lepo
je
tukaj
!
“
izpregovori
ciganka
.
„
Kakor
v
gradu
povodnega
moža
!
Krasno
!
Krasno
!
Mnogo
lepega
sem
že
videla
po
širokem
svetu
,
ali
kaj
takega
še
nikoli
nikjer
.
“
Vsak
glas
in
vsak
korak
močno
odmeva
po
podzemeljski
dvorani
.
Vedno
dalje
hiti
Salda
med
stalagmiti
.
Hladneje
in
hladneje
je
v
vlažni
jami
.
Zatohli
zrak
tesni
in
duši
prsi
.
Konec
podzemeljskega
rova
pritisne
Salda
ob
tajen
gumb
in
zavrti
se
širok
kamen
.
„
Vidiš
,
“
veli
ciganki
,
„
zdaj
sva
v
ječah
pod
našim
gradom
.
“
Obe
stopita
v
ozko
,
nizko
stanico
,
zaprto
z
majhnimi
,
toda
močnimi
vrati
,
vsemi
obitimi
z
železom
in
zatvorjenimi
s
trojnim
zaklepom
.
„
Tukaj
ali
pa
v
jami
se
lahko
skrivaš
z
ugrabljeno
deklico
,
dokler
se
grof
ne
naveliča
zasledovati
.
Tukaj
vaju
ne
bo
iskal
živ
krst
.
Dosti
je
,
ako
ostane
le
eden
vaših
s
tabo
;
drugi
naj
pobegnejo
že
pred
ropom
.
V
skrivališče
vam
bom
nosila
sama
najboljše
jedi
in
pijače
.
“
„
Ne
bodi
huda
,
lepa
gospodična
!
“
se
protivi
Čirikli
.
„
Ne
upam
se
!
“
Salda
prime
ciganko
za
ramo
in
jo
potrese
,
dasi
se
ji
je
gnusila
umazanka
.
„
Dam
ti
pet
cekinov
vnaprej
!
Vse
drugo
pa
takoj
,
ko
vidim
dete
tukaj
.
“
„
Vprašati
moram
našega
jamadarja
,
načelnika
.
Danes
odpotujemo
proti
Metliki
in
se
vrnemo
drugi
teden
.
V
torek
po
binkoštih
bomo
menda
spet
tukaj
.
“
„
Kako
mi
hočeš
naznaniti
,
da
nameravate
ustreči
moji
želji
?
“
„
Prihodnji
torek
pazi
pred
svojim
gradom
.
Pošljem
ti
dečka
,
ki
ti
zakliče
:
„
Mee
avaha
!
“
—
to
se
pravi
po
vaše
:
„
Mi
pridemo
!
“
Ali
pa
ti
naznanim
sama
.
Kje
je
tvoj
grad
?
“
„
Takoj
za
hribom
,
kjer
sva
se
srečali
.
“
Salda
odšteje
ciganki
cekine
,
jo
spremlja
skozi
jamo
do
čolna
,
jo
prepelje
preko
reke
in
počasi
vesla
na
kranjski
breg
.
„
Mee
avaha
!
“
ponavlja
tiho
in
se
nasmehne
.
„
Kdo
bi
si
bil
mislil
,
da
bom
kdaj
znala
ciganski
!
“
Drugi
teden
,
v
sredo
po
binkoštih
,
je
bila
kapela
svetega
Jurija
v
pritličju
Blagajevega
gradu
zarana
malone
polna
povabljenih
gostov
in
domače
gospode
.
Molilnica
je
bila
praznično
ozaljšana
.
Okoli
stebrov
,
ob
pridižnici
in
ob
leseni
ograji
pred
oltarjem
so
se
ovijale
zelene
smrekove
veje
,
pisani
venci
in
cvetne
kite
.
Klopi
je
pogrinjal
škrlat
.
Zid
so
pokrivale
pretirano
velike
podobe
svetnikov
;
naivni
umetnik
jih
je
bil
naslikal
vse
take
velikane
,
da
bi
označil
njih
nadčloveško
mogočnost
.
Glave
so
jim
segale
skoraj
do
sinje
obarvanega
stropa
,
osutega
z
zlatimi
zvezdami
;
od
njega
sta
visela
krasna
lestenca
s
srebrnimi
verižicami
.
Skozi
pisano
steklo
visokih
gotskih
oken
so
slikali
poševni
žarki
ranega
solnca
raznobojne
lise
po
kamenitih
tleh
,
po
heraldičnih
okraskih
in
po
grobnih
opločnicah
,
koder
so
bili
vdolbeni
napisi
v
starodavni
,
staroslavni
glagolici
izza
pastirovanja
duhovnikov-glagolašev
iz
zagrebške
škofije
in
hrvaškega
Primorja
.
Na
oltarju
so
gorele
dvojnate
pletene
sveče
pred
sliko
viteškega
svetnika
Jurija
,
prvotnega
patrona
kranjske
dežele
;
kapadoški
princ
je
sedel
v
železnem
oklepu
na
debelem
belcu
in
z
naperjeno
sulico
meril
na
čudovito
grdega
črnega
zmaja
,
ki
je
nameraval
pogoltniti
prezalo
belo
deklico
.
Stari
grajski
duhovnik
Juraj
Draganović
je
maševal
za
grofa
Felicijana
Blagaja
,
ki
je
danes
obhajal
svoj
devetinšestdeseti
god
.
Mašnikov
ornat
je
bila
grofinja
Mila
okrasila
bogato
z
biseri
in
zlatom
.
Ministrirala
sta
domača
pažeta
Udalrik
in
Otokar
.
Največ
gostov
je
bilo
dospelo
že
včeraj
popoldne
in
proti
večeru
,
tako
grofa
Leonard
Starograjski
in
Krupski
,
baroni
Gradnikar
,
Gregorijanec
,
Lenkovič
,
Paradajzar
,
Jankovič
,
Freikirchen
,
Engelshaus
,
vitezi
Obričan
,
Halbenberger
,
Mačerol
,
Gostašič
,
Rabensberg-Koprivniški
,
brata
Semeničeva
,
Kozjakova
in
drugi
.
Nekateri
so
privedli
s
sabo
tudi
svoje
gospe
in
hčere
.
Malone
vsi
obrazi
so
bili
radostni
,
mirni
,
slovesni
.
Gospoda
so
se
veselili
,
da
bodo
vsaj
nekaj
časa
rešeni
vsakdanje
enoličnosti
,
vsakdanjega
dolgčasa
.
Lica
,
obleka
,
kretanje
,
vse
je
bilo
nekako
svečano
,
tako
tudi
rahlo
šumenje
svile
,
nejasni
zvoki
,
ptičje
petje
zunaj
,
celo
solnčni
svit
in
zrak
.
Plemkinje
,
opasane
visoko
pod
prsmi
,
so
se
šopirile
v
svili
in
žametu
,
v
težkih
brokatnih
oblekah
burgundskega
ali
italijanskega
kroja
v
vseh
barvah
,
zlasti
pa
v
rdeči
,
zeleni
in
rumeni
.
Nekatere
so
se
bile
ogrnile
z
višnjevimi
pražnjimi
plašči
,
obšitimi
z
dragoceno
bobrovino
,
vidrovino
ali
kunjino
.
Globoko
izrezano
,
ozko
spodnjo
opravo
je
deloma
pokrivala
ohlapna
vrhnja
obleka
z
jako
širokimi
rokavi
,
ki
so
viseli
malone
do
tal
.
V
laseh
so
se
jim
svetile
srebrne
igle
in
strelice
,
ob
vratu
dolgi
uhani
in
verižice
,
na
pasovih
dragulji
,
biseri
in
zlate
spone
.
Gospe
so
imele
na
glavah
raznolike
oglavnice
in
pajčolane
,
dekleta
pa
šaplje
:
venčke
svežih
cvetlic
ali
trakove
,
okrašene
z
dragimi
kameni
ali
tanke
zlate
obroče
,
takoimenovane
„
krone
“
.
Tedaj
je
pravilna
preča
uživala
visoko
spoštovanje
in
šapelj
je
njeno
lepoto
varoval
razmršenja
in
žalostne
skaze
.
Lasje
so
bili
mladenkam
prepleteni
s
svilo
in
zlatimi
nitkami
.
Nekaterim
damam
so
ovijali
roke
lični
molki
,
druge
pa
so
sedele
pred
psaltrom
,
vednim
spremljevalcem
srednjeveških
krasotic
.
Še
bolj
pa
so
se
bili
nališpali
plemenitaši
.
V
oni
dobi
so
si
celo
duhovniki
kodrali
lase
z
vročim
železom
.
Moški
štirinajstega
in
petnajstega
stoletja
so
bili
mnogo
bolj
gizdavi
kakor
ženske
;
tudi
je
kazal
nežni
spol
poprek
boljši
okus
.
Z
malimi
častnimi
izjemami
so
se
imenitili
ničemurneži
v
kričavih
barvah
,
v
bedasto
spačenem
kroju
in
smešno
dolgih
čevljih
.
Marsikaterim
so
se
poznale
na
licih
brazgotine
,
sledovi
sovražnega
orožja
;
ali
slabo
so
pristajali
ti
znaki
osebne
hrabrosti
,
oziroma
osebne
nerodnosti
glavam
,
preskrbno
nakodranim
z
vročim
kodralom
in
presijajno
namazanim
z
žoltavim
maslom
.
Nekaterim
so
viseli
ob
levih
rokavih
venčki
,
trakovi
,
vrvce
,
pajčolančki
in
take
pisane
cunjice
pa
capice
,
poklonjene
od
blazno
obožavanih
srčnih
kraljic
.
V
prvi
klopi
na
levi
je
klečala
grofinja
Mila
.
Glavo
ji
je
po
krivala
koprena
,
bela
,
vezena
z
zlatom
;
levi
krajec
mehke
tenčice
je
bil
zavit
pod
vratom
in
padal
po
desni
rami
in
hrbtu
.
Od
opasilnice
so
na
jermencih
viseli
ključi
,
slonokosteno
vretence
in
svilena
torbica
.
Na
molitvenjaku
pred
njo
je
bil
odprt
star
psalmnik
z
ličnim
rokopisom
in
pisanimi
miniaturami
.
Včasi
se
ji
je
zdelo
,
da
čuti
pogled
gospodične
Salde
plemenite
Frauensteinerjeve
za
sabo
.
Nehotoma
je
morala
misliti
nanjo
;
smilila
se
ji
je
sirota
brez
očeta
,
brez
matere
,
brez
moža
in
Mila
je
molila
zanjo
.
Poleg
grofinje
je
sedela
mala
komtesa
Alijana
in
nepremično
tiščala
dlani
in
prste
pobožno
povzdignjenih
ročic
.
Lahno
ji
je
rdel
sveži
polni
obrazek
med
gostimi
zlatnatimi
lasmi
;
brezskrbna
vernost
čiste
srečne
duše
otroške
je
vela
od
njega
.
Od
vratu
ji
je
visela
na
prsi
zlata
verižica
z
malim
križem
in
osmerooglatim
smaragdom
.
Rahlo
so
se
premikale
njene
ustnice
:
molila
je
vedno
iznova
očenaš
in
vero
.
Obtem
se
je
veselila
,
da
danes
ne
bo
nobenega
pouka
.
Pozorno
je
gledala
in
poslušala
,
kako
cinglja
Otokar
s
srebrnim
zvončkom
.
Blizu
grofinje
Mile
je
paradirala
baronica
Efranika
Leuenbergova
.
Držala
se
je
samozadovoljno
in
napihnjeno
,
akotudi
je
imela
kar
osem
hčera
.
Na
vrsti
je
bila
danes
mlajša
polovica
:
Omenija
Osana
,
Ofmija
,
Oda
;
starejše
baronese
so
bile
ostale
lepo
doma
,
da
premnogoštevilna
falanga
ne
bi
preplašila
kakšnega
previdnega
zakonskega
kandidata
.
Dolgovratna
suha
baronesa
Virida
Oberburgova
jih
ni
gledala
nič
kaj
prijazno
,
zakaj
zale
so
bile
vse
štiri
in
obtemtakem
jako
nevarne
!
Sedela
je
leseno
in
hitela
sramežljivo
povešati
oči
,
ako
je
kdo
pogledal
njeno
prezrelo
pestro
lepoto
.
Veli
pobožni
obraz
si
je
bila
umetno
ozaljšala
z
belilom
in
rdečilom
,
z
moko
,
oljem
,
s
kafro
in
sajami
,
akotudi
so
naglašali
pridigarji
,
da
zatajuje
Boga
,
kdor
se
lepotiči
.
Kontrolirala
je
pobožnost
Leuenbergovih
punc
in
opazila
s
tiho
jezo
,
da
zaljubljeno
očkujejo
z
vitezi
vse
štiri
.
Žalostno
je
zatorej
povzdigovala
svoj
glas
,
pojoč
psalme
.
Baronesa
je
bila
vneta
pevka
,
bolj
vztrajna
nego
nadarjena
;
pela
je
strastno
skozi
nos
.
Včasi
je
zategnila
in
zakrivenčila
tako
smelo
visoko
,
da
je
motila
celo
lenokrvno
debelo
gospodično
Genovefo
plemenito
Mačerolovo
v
nje
sladkih
fantazijah
o
težko
pričakovani
grofovski
pojedini
.
V
drugi
klopi
je
motrila
Salda
plemenita
Frauensteinerjeva
svoje
sosede
in
sosedinje
.
Na
gavranje
črnih
laseh
se
ji
je
lesketal
šapelj
—
znamenje
devištva
—
rumenosvilen
šapelj
,
takrat
posebno
moderen
.
V
njena
uhana
sta
bili
vdelani
kladivci
,
simbol
nemškega
boga
—
gromovnika
Thôra
;
ta
lišp
so
bile
nosile
Saldine
pradedinje
kot
amulet
zoper
zla
božanstva
.
Pod
zelenobaršunastim
plaščem
se
je
svetil
dvojnat
pas
od
zlatih
luskin
.
Roke
v
belosvilenih
rokavicah
so
držale
molek
velikih
korald
.
Delala
je
tako
pohleven
in
otožen
obraz
,
da
je
morala
zbujati
sočutje
in
usmiljenje
.
Kadar
je
pa
