tovince
;
toda
prosim
Vas
,
imenujte
me
rajši
Caheja
;
vajen
sem
tega
imena
in
podá
se
mi.
Sicer
se
pa
záme
nikar
ne
bojte
:
v
dveh
dneh
sem
v
Gradci
in
tam
me
čaka
sreča
.
“
„
Če
si
še
tako
pogumen
,
“
dejal
je
zdaj
Viljem
,
„
kakor
si
bil
pred
desetimi
leti
,
ko
sva
magistra
Petacija
jezila
in
hčerki
njegovi
nagajala
,
rekel
bi
ti
:
pojdi
z
mano
.
Dobrega
meča
in
spretnega
strelca
potrebujemo
.
“
„
Toda
s
čim
si
pa
gasite
gori
žejo
?
“
Viljem
se
je
začel
smijati
,
Marko
Muren
pa
si
ni
mogel
kaj
,
da
ne
bi
opomnil
Caheja
,
kako
mu
je
on
vedno
pridigoval
,
naj
se
varuje
vina
,
ki
je
najhujši
sovražnik
mladim
ljudem
.
„
Res
je
to
,
boter
ljubi
,
“
vzdihne
oni
,
„
in
zato
sem
jaz
tega
sovražnika
preganjal
in
pokončeval
,
kjer
koli
sem
ga
dobil
.
“
Konec
govorjenja
pa
je
bil
ta
,
da
se
je
Cahej
—
storimo
mu
to
ljubav
in
imenujmo
ga
s
tem
imenom
—
odločil
ostati
za
nekaj
časa
na
Vranjem
Brdu
.
Ko
pa
sta
se
prijatelja
odpravljala
,
omenila
je
gospodinja
,
da
misli
kmalu
Klaro
na
grad
dati
k
stricu
Joštu
,
da
se
pri
gospodični
Radegundi
tega
in
onega
nauči
in
da
pride
izpod
nog
razposajenemu
vojaštvu
,
katero
jim
je
pričakovati
.
„
Da
se
torej
kmalu
vidiva
,
Klara
!
“
dejal
je
Cahej
in
lovil
jo
za
roko
;
a
ni
je
ujel
,
in
tudi
oče
Muren
je
menil
,
naj
jo
kar
pri
miru
pusti
.
Mi
pa
gremo
z
blagovoljnim
bralcem
zopet
v
Celje
pogledat
,
kaj
je
novega
.
V
tedanjih
malinarskih
ulicah
je
stala
ponižna
,
spredaj
ograjena
hišica
mečarja
Vrbana
.
Da
je
imel
mož
v
tako
bojevitih
časih
dosti
opraviti
,
to
se
razumeje
,
in
od
jutra
do
večera
se
je
slišalo
kovaško
kládivo
iz
kovačnice
.
Ljudje
hodijo
ven
in
noter
,
izbirat
si
kacega
morilnega
orodja
,
ali
pa
nosijo
popravljat
kaj
polomljenega
.
Marsikateri
pa
se
ogne
na
dvorišči
kovačnice
in
zavije
na
levo
,
kjer
škripajoča
vrata
pot
odpirajo
v
dolg
in
tesen
mostovž
,
ki
drži
v
sobo
,
ravno
za
kovačnico
ležečo
.
Največ
prostora
zadeluje
v
ti
izbi
velika
omara
s
policami
,
na
katerih
je
vse
polno
lončkov
,
zavitkov
in
druzega
posodja
,
kateremu
še
vsemu
imena
ne
vemo
.
To
je
nekaka
lekarna
kovačice
Mane
,
Vrbanove
matere
,
ki
sega
z
velikim
vspehom
v
rokodelstvo
doktorja
Hajdingerja
in
ozdravljanje
bolnike
proti
vsem
pravilom
zdravilskim
.
Vraže
so
bile
takrat
še
mnogo
razširjenejše
kakor
dan
danes
in
celo
v
tako
imenovanih
znanstvenih
krogih
se
je
pripisovala
velika
moč
pajkom
,
črvom
,
mišim
in
drugim
,
največ
ostudnim
živalim
,
ki
so
se
morale
v
posebnem
času
loviti
in
na
poseben
način
prigotavljati
.
Da
je
dolga
,
suha
Mana
več
znala
,
kakor
bi
dan
danes
kdo
verjel
,
o
tem
je
bil
trdno
prepričan
naš
znanec
,
krojač
Mavroh
,
ki
je
pri
mizi
sedel
in
zvesto
poslušal
njene
besede
.
„
Tole
bo
potolažilo
hrepenenje
Vašega
srca
,
“
dejala
je
žena
in
izkušala
prijazno
skremžiti
svoj
obraz
,
čegar
velike
oči
so
mu
dajale
nekako
sovjo
podobo
.
Položila
je
na
mizo
podobico
od
rudečega
in
črnega
voska
,
ki
bi
imela
po
njenih
mislih
predstavljati
žensko
osebo
.
„
Tu
je
ukleneno
srce
Vaše
izvoljenke
in
privezano
za
tri
črne
in
tri
rudeče
niti
.
Z
besedami
,
katere
sem
Vam
zapisala
,
gospod
Mavroh
,
vrzite
to
,
ko
se
bo
popolnoma
noč
storila
,
pred
vrata
,
ki
se
Vašim
željam
ne
odpirajo
in
ne
da
bi
se
ozrli
,
vlečite
to
čarobno
podobo
za
sabo
in
deklica
,
katero
imate
v
mislih
,
šla
bo
za
Vami
,
kamor
boste
hoteli
.
Toda
,
gospod
Mavroh
,
ali
ste
mi
pravih
njenih
las
prinesli
?
Kajti
,
“
dejala
je
z
žarečimi
očmi
,
ko
je
Mavroh
pritrdil
,
„
če
so
v
vosku
lasje
koga
druzega
človeka
iz
tiste
hiše
,
ta
bode
prišel
za
Vami
,
kamor
boste
vlekli
ta
mikrokozem
.
Ha
,
ha
,
ha
!
“
počela
se
je
smijati
,
„
meni
so
tudi
znane
tiste
latinske
besede
,
s
katerimi
Hajdinger
slepi
ljudi
.
“
Mavroh
je
skrbno
zavil
čaravne
darove
,
stisnil
Mani
nekaj
denarja
v
roko
in
odšel
.
Za
njim
pa
je
prišel
vojak
,
hlapec
nadkonjarja
Rožekarja
,
po
mazil
za
svojo
rano
;
in
ko
je
to
dobil
,
vprašal
je
še
,
če
ima
morebiti
kakov
pomoček
za
bojnega
petelina
,
ki
se
njegovemu
gospodu
zdi
premalo
hud
.
„
Hi
,
hi
,
“
nasmijala
se
je
žena
in
izvlekla
trdo
zavezan
lonček
.
„
S
temle
mu
namažite
kremplje
in
vsacega
petelina
bo
premagal
.
“
—
Prišli
so
bolniki
po
zdravil
;
prišli
vojaki
po
sredstev
zoper
meč
in
krogljo
.
Vsem
je
postregla
Mana
in
dajala
jim
vréčice
s
čudodelno
robo
napolnjene
,
skrivnostnimi
črkami
opisane
.
-
In
prišla
je
tudi
Petacijeva
Polona
in
sedla
kakor
stara
znanka
Mani
nasproti
.
„
Kako
je
z
Vašo
svatbo
?
“
vprašala
je
Mana
;
„
ali
je
Kornelija
že
pri
volji
?
“
„
Jaz
ne
razumejem
dekleta
,
“
odgovorila
je
ona
.
„
Tak
visok
gospod
je
Vit
Lazar
in
tako
modrih
besedij
,
pa
ga
nič
kaj
ne
mara
.
Dokler
ga
ni
blizu
,
hvaliva
ga
obe
;
kakor
pa
pride
,
takoj
se
ga
naveliča
.
Vrhu
tega
je
začel
zdaj
Mavroh
za
njo
gledati
.
“
„
Ti
grdobi
se
mora
posvetiti
!
“
dejala
je
Mana
in
povedala
,
kaj
je
omenjeni
svetovalec
od
nje
hotel
in
dobil
.
„
Glej
torej
,
da
se
zakon
kmalu
sklene
in
če
dobi
Lazar
Kornelijo
,
vzame
tebe
ne
mara
njegov
Jarnej
,
ki
je
že
zopet
vprašal
po
tebi
.
“
„
Naj
bode
,
kakor
je
božja
volja
,
“
vzdihnila
je
Polona
in
vprašala
odhajaje
,
kako
je
Jarnej
prav
za
prav
rekel
.
Zdaj
pa
prirožlja
z
mogočnim
svojim
mečem
junaški
naš
Boštjan
,
vrže
z
velikim
ropotom
železno
kapo
na
mizo
,
sede
na
stol
in
podpre
s
komolcem
glavo
.
„
Oj
,
dragi
,
ljubi
Boštjan
moj
,
“
vzkliknila
je
Mana
in
objemala
junaka
,
kateremu
se
je
to
sitno
zdelo
;
„
da
si
le
vendar
zopet
prišel
.
Kaj
ne
,
denar
ti
je
že
pošel
,
Boštjan
?
Oj
,
tvoja
mati
pozna
dobro
vse
težave
mladih
ljudij
.
Toda
le
čakaj
;
v
dveh
mesecih
sem
si
že
toliko
prihranila
,
da
bode
za
nekaj
dnij
.
Glej
,
sinko
!
“
„
Veste
kaj
?
“
dejal
je
oni
leno
,
in
mirno
spravil
denar
v
veliki
svoj
žep
;
„
kadar
bo
kak
človek
blizu
,
pustite
me
v
miru
s
tistim
:
moj
sin
,
moj
sin
!
Naredite
se
,
kakor
bi
me
nič
ne
poznali
.
To
mi
bo
najljubše
.
Kajti
le
preudarite
:
jaz
stojim
v
druščini
s
kakim
Vitovcem
ali
doktorjem
Lenartom
ali
Rožekarjem
,
pa
pride
kaka
taka
starka
,
pa
pravi
:
moj
sin
.
To
vendar
ne
gre
!
“
In
žena
je
pokimala
,
da
to
ne
gre
.
„
In
ta
umazanec
v
kovačnici
,
“
hudoval
se
je
Boštjan
,
„
s
tistim
potlačenim
nosom
,
nagovori
me
tudi
jedenkrat
kar
meni
nič
tebi
nič
za
brata
,
da
me
je
bilo
prav
sram
.
Prav
sram
,
pravim
Vam
.
“
Mana
ga
je
zagotovila
,
da
ošteje
Vrbana
,
ki
ne
ve
,
kaj
se
spodobi
,
in
veselila
se
,
da
Boštjana
zopet
vidi.
V
tem
pa
je
prišel
ali
bolje
rečeno
priplazil
se
nov
gost
.
Pazno
se
je
ozrl
po
sobi
in
s
tankim
glasom
vprašal
,
če
se
dajo
duri
zakleniti
.
Mana
je
hitela
izpolnit
mu
željo
,
tujec
pa
je
s
sladkim
smehljanjem
podal
roko
Boštjanu
,
ki
mu
je
stopil
naproti
.
Poleg
krepkega
,
marcijalnega
vojaka
se
je
videl
oni
še
neznatnejši
in
bledejši
.
Boštjan
se
je
držal
,
da
se
je
bilo
bati
,
češ
,
saj
pade
vznak
,
oni
pa
,
da
pade
na
zobe
,
a
nemirno
oko
Boštjanovo
se
je
povesilo
pod
presunljivim
pogledom
preprijaznega
moža
.
„
Ni
se
Vam
torej
posrečilo
?
“
vprašal
je
in
mignil
vojaku
,
naj
zopet
séde
.
„
Žalibog
!
“
odvrnil
je
oni
;
„
Jaz
sem
pač
premalo
ustvarjen
za
take
naklepe
in
zvijače
.
Z
oči
v
oči
postavite
mi
nasprotnika
,
jednega
ali
tudi
dva
!
“
Boštjan
je
udaril
ob
mečev
roč.
„
Toda
,
zavratno
koga
napasti
me
je
kar
nekako
sram
.
Na
samem
ga
tudi
nisem
mogel
zasačiti
.
Konja
ima
boljega
od
mene
in
vedno
je
bil
za
petami
mojim
strelcem
.
“
„
Ali
bi
se
ga
Vi
upali
v
mestu
napasti
?
“
dejal
je
oni
po
kratkem
premišljevanji
.
„
Upal
!
“
zasmeje
se
oni
porogljivo
.
„
Naš
grof
ne
vpraša
nič
,
upal
,
ali
ne
upal
.
Če
treba
,
planemo
na
dvakrat
,
trikrat
ali
štirikrat
tako
močnega
sovražnika
;
in
kako
trde
so
hrvaške
,
ogerske
in
kranjske
buče
,
to
moj
meč
dobro
ve
.
Da
Vi
tako
vprašujete
,
ne
zamerim
Vam
,
ker
me
ne
poznate
,
a
pozvedite
malo
,
kako
se
o
meni
govori
!
“
In
Mana
,
ki
je
kar
zamaknena
gledala
in
poslušala
Boštjana
,
potrdila
je
,
da
je
on
najsrčnejši
junak
celjske
vojske
.
„
In
za
vso
to
hrabrost
niste
postali
več
kot
kaporal
?
“
vpraša
oni
prijazno
.
Boštjan
pa
je
zaklel
in
mrmral
o
nehvaležnosti
in
zavisti
.
„
A
če
mi
izpolnite
,
o
čemer
sva
govorila
,
in
prinesete
pisma
,
katera
trgovec
nosi
sabo
,
dobite
od
barona
Eizingerja
,
najbogatejšega
veljaka
na
Avstrijskem
,
par
tisoč
goldinarjev
ali
pa
kot
vazal
njegov
trden
grad
.
Naš
gospod
se
ne
ozira
nič
na
rodovino
,
ampak
le
na
zasluge
.
On
sam
je
bil
od
začetka
le
preprost
plemenitaš
.
“
„
Kakor
jaz
,
“
dejal
je
poluglasno
Boštjan
in
nekoliko
časa
premišljeval
;
naposled
je
pritrdil
,
a
zahteval
,
da
se
mu
obljuba
da
pismeno
.
Ko
je
oni
vse
obljubil
,
zamislil
se
je
vojak
zopet
.
„
Ampak
,
“
izpregovoril
je
,
„
ta
trgovec
Filip
nosi
vedno
oklop
in
zna
menda
svoj
meč
ravno
tako
sukati
kakor
svoj
vatel
.
To
mu
se
ve
da
ne
bode
pomagalo
nič
,
če
mi
ga
spravite
na
samoten
kraj
;
a
da
bi
bilo
hitreje
vse
v
kraji
,
ne
mislite
li
,
da
bi
bilo
dobro
,
če
še
koga
pripeljem
sabo
?
“
„
Bog
ne
daj
!
“
branil
je
oni
,
in
ko
sta
še
nekaj
časa
skrivnostno
med
sabo
govorila
,
odpravil
se
je
tiho
obiskovalec
zabičujé
molk
in
opreznost
.
„
Oh
,
veséli
se
,
sin
moj
,
“
dejala
je
Mana
Boštjanu
v
misli
utopljenemu
,
„
da
ti
ne
bode
treba
več
služiti
ti
satanovi
zalegi
,
ki
se
imenuje
celjske
grofe
.
“
„
Ha
,
mati
—
ali
Mana
,
“
popravil
je
Boštjan
,
„
če
Vi
kakor
vrag
besnite
na
te
grofe
,
imate
pač
svoje
uzroke
.
Jaz
pa
nimam
nobenega
.
Mojo
roko
vodi
denar
,
in
pa
čast
.
—
Toda
veste
kaj
bom
povedal
?
“
dejal
je
in
zakašljal
;
očividno
v
zadregi
se
je
premikal
na
stolu
semtertja
,
potem
vstal
,
premeril
dvakrat
sobo
,
obstal
pred
starko
in
položil
roko
na
njeno
ramo
.
„
Veste
,
“
dejal
je
tiho
,
„
čisto
brez
nevarnosti
ne
bode
nocoj
.
Mož
se
bo
branil
in
če
imam
nesrečo
,
mati
!
“
—
Mana
pa
je
začela
stokati
in
javkati
in
braniti
sinu
,
naj
nikamor
ne
hodi
,
naj
ne
prodaje
svojega
življenja
tujim
hudobnežem
.
A
Boštjan
se
ni
dal
pregovoriti
.
„
Kar
sem
obljubil
,
to
sem
obljubil
,
“
rekel
je
in
pristavil
,
da
to
je
pač
nerodno
,
ker
mu
je
prepovedal
mož
koga
sabo
vzeti
.
Zdaj
pa
je
začela
žena
siliti
,
naj
vendar
vzame
zanesljivega
tovariša
k
takemu
nevarnemu
početju
.
A
Boštjan
se
je
močno
branil
.
„
Dobro
bi
bilo
,
“
dejal
je
,
„
če
bi
kdo
v
bližini
na
skrivnem
čakal
in
mi
pomagal
le
,
če
bi
bilo
treba
.
“
„
Sam
Vrban
mora
s
tabo
!
“
dejala
je
žena
in
hitela
v
kovačnico
,
kjer
je
orjaški
njen
sin
ravno
poskušal
dogotovljeno
bodalo
.
„
Za
grofova
rebra
!
“
siknil
je
med
zobmi
in
pomolil
materi
bliščeče
orožje
.
„
Ali
ste
že
slišali
?
“
dejal
je
in
oči
so
se
mu
svetile
.
„
Sveti
oče
papež
je
preklel
tega
davno
prekletega
grofa
,
ki
vzdiguje
zoper
maziljenega
cesarja
svojo
roko
.
Srce
mi
pravi
,
da
ga
je
Bog
zdaj
dal
v
mojo
pest
in
v
malo
dneh
,
mati
,
v
malo
dneh
maščevani
boste
Vi
in
moj
oče
in
tisoč
nedolžnih
nesrečnikov
.
Evo
Vam
noža
in
namažite
mi
ga
s
tistim
rujavim
mazilom
!
“
„
Tiho
,
tiho
,
da
te
kdo
ne
sliši
,
“
šepetala
je
mati
in
vedla
sina
v
svojo
sobico
.
Ondu
mu
je
razodela
naklep
,
pri
katerem
mora
sodelovati
.
A
sin
ni
bil
pri
volji
.
„
Jaz
sem
na
volka
namenjen
,
“
dejal
je
,
„
in
ne
maram
za
zajce
in
nečem
moriti
ljudij
,
ki
mi
niso
ničesa
storili
.
“
A
mati
mu
je
prigovarjala
,
da
je
vsa
namera
obrnena
prav
za
prav
proti
grofu
,
da
mu
ne
bo
treba
druzega
nego
braniti
,
braniti
svojega
brata
.
„
Brata
?
mati
,
brata
?
“
dejal
je
trpko
kovač
.
„
Saj
nimam
jaz
brata
.
Ta
,
ki
tako
široko
tam
sedi
,
ta
ni
brat
moj
.
V
otročjih
letih
sem
se
pač
družno
igral
ž
njim
in
imenoval
ga
brata
in
tepen
bil
mesto
njega
,
a
zdaj
,
mati
!
—
Mene
in
Vas
se
sramuje
in
ravno
tako
bahat
je
kakor
strahopet
.
“
„
Hu
!
“
zaječal
je
Boštjan
pri
mizi
in
zaškripal
z
zobmi
,
da
je
Vrbana
posilil
zaničljiv
smeh
.
Mati
pa
le
ni
odjenjala
,
dokler
ga
ni
pregovorila
.
„
Brez
Boštjana
mi
ne
hodi
domóv
!
“
bile
so
njene
zadnje
besede
.
Ko
pa
se
je
storila
noč
,
zapel
je
pri
farni
cerkvi
tako
imenovani
vinski
zvon
,
ki
dajal
je
znamenje
,
da
se
morajo
krčme
zapreti
in
vino
ne
več
točiti
,
naredba
,
ki
se
je
v
tistih
časih
,
če
zgodovina
nam
podaja
resnico
,
ravno
tako
vestno
izpolnjevala
kakor
dandanes
enake
prepovedi
.
Po
tem
času
tudi
se
ni
smelo
več
po
ulicah
hoditi
brez
luči
.
Nekdo
se
pa
vendar
istega
dne
tega
ukaza
ni
držal
,
in
sicer
eden
takih
mož
,
o
katerih
bi
tedanji
Celjan
kaj
takega
ne
bil
mislil
.
Plazil
se
je
po
Vodnih
ulicah
,
tuintam
postal
,
gledal
in
poslušal
.
Nikogar
ni
bilo
čuti
,
kajti
v
takih
nemirnih
časih
zapirali
so
ljudje
zgodaj
duri
in
okna
,
in
kdor
je
le
mogel
,
ostajal
je
zvečer
doma
.
Zaspana
mestna
straža
prikazala
se
je
s
svetilnico
na
koncu
ulice
in
spet
izginila
,
mož
pa
je
nadaljeval
svojo
hojo
.
Ko
je
prišel
do
šolskega
poslopja
,
se
je
nekoliko
pomudil
,
mrmral
čudne
besede
in
hitel
dalje
.
Kmalu
za
njim
pa
zaškripale
so
šolske
duri
in
dolga
oseba
,
zavita
v
velik
plašč
,
stopila
je
na
ulice
.
„
O
hominem
pessimis
superstitionibus
infectum
!
“
ta
vzdihljaj
moral
bi
bil
onemu
izdati
magistra
Petacija
,
da
ni
bil
že
predaleč
.
A
obrnil
se
je
bil
na
desno
in
prišel
na
velik
nepozidan
prostor
,
ki
služil
je
mladini
navadno
za
strelišče
.
Na
sredi
stal
je
križ
in
krog
je
bilo
nasajenih
nekaj
dreves
.
Tu
ustavil
se
je
možak
na
svojem
nočnem
potovanju
.
Kmalu
za
njim
pa
prikorači
Petacij
in
pozdravi
mestnega
odbornika
Mavroha
,
ki
ves
zavzet
je
odskočil
.
„
Gospod
sosed
,
“
pravi
oni
in
strese
Mavrohu
roko
,
„
veseli
me
,
da
vam
morem
danes
izpodkopati
in
podreti
prazno
vero
na
čarovnice
,
ki
je
žalibog
ukoreninjena
še
pri
modrejših
možeh
.
“
„
Káko
prazno
vero
?
“
krojač
osorno
vpraša
in
preklinja
na
tihem
sleparsko
starko
.
„
Jaz
prišel
sem
opazovat
,
kako
straža
naša
svojo
dolžnost
izpolnjuje
.
“
A
Petacij
,
poučen
po
svoji
sestri
,
si
je
bil
doma
sestavil
že
lep
govor
,
ki
bi
neovrgljivo
dokazal
,
da
čarodejstva
,
s
kakršnimi
so
večkrat
skušali
zaljubljeni
ljudje
doseči
svoje
namene
,
prvič
niso
mogoča
,
drugič
,
če
bi
bila
tudi
mogoča
,
bi
bila
vendar
kazniva
,
in
tretjič
,
če
bi
tudi
kazniva
ne
bila
,
bi
bila
vsekakor
nekrščanska
.
Začel
seveda
je
govor
svoj
pri
Grkih
in
Rimljanih
,
ki
jih
vendar
opravičuje
to
,
da
jim
še
ni
svetila
luč
resnice
.
Da
Mavroh
pregrešni
je
popolnoma
zaslužil
,
da
bi
mu
bil
magister
razpeljal
in
razložil
vse
točke
pro
et
contra
,
o
tem
smo
vsi
prepričani
;
toda
na
tem
svetu
se
ne
kaznuje
vselej
krivica
po
zasluženju
,
in
komaj
se
je
bil
Petacij
prav
razvnel
,
se
začujejo
koraki
,
zasveti
se
bakla
in
pretrga
prekrasni
govor
.
Za
baklarjem
prikorakala
sta
dva
moža
v
živem
razgovoru
.
Mavroh
in
Petacij
skrila
sta
se
za
drevesi
.
„
Zašla
sva
,
dragi
moj
,
“
eden
izmed
poznih
potnikov
reče
.
„
Ne
,
“
reče
drugi
,
„
moj
sluga
dobro
pozna
pot
.
A
da
ne
splašiva
mestne
straže
,
povéde
naju
bolj
po
samem
.
“
Komaj
pa
je
bila
ta
trojica
za
sto
korakov
stran
,
zasliši
se
žvenket
orožja
in
klicanje
na
pomoč
.
Mavroh
izdere
svoj
meč
takoj
in
teče
proti
bojišču
s
Petacijem
,
ki
kričal
je
kakor
Demosten
,
ko
si
je
ob
bučanju
morskih
valov
utrjeval
glas
.
Na
mestu
pa
dobila
sta
boj
končan
.
Eden
napadalcev
zbežal
je
bil
,
drugi
ležal
je
v
svoji
krvi
na
tleh
,
poleg
njega
pa
je
stal
ranjeni
napadenec
.
Baklar
in
spremljevalec
,
ki
sta
bila
pobegnila
,
sta
se
spet
vrnila
in
poslednji
ni
vedel
,
kako
bi
lepše
voščil
srečo
rešenemu
„
prijatelju
“
in
izgovoril
svoj
beg
.
„
Mislil
sem
,
gospod
Filip
,
da
napad
velja
meni
,
“
dejal
je
in
nosil
se
nad
napadnikom
,
ležečim
v
nezavesti
,
da
mu
je
moral
oni
braniti
,
češ
,
naj
ga
pusti
,
če
je
še
živ
,
da
zve
sodišče
,
kaj
je
bil
povod
zločinu
.
Filip
pa
,
ravno
tisti
trgovec
,
katerega
smo
bili
videli
pri
Marku
Murnu
,
zahvaljeval
se
je
Mavrohu
in
Petaciju
,
da
sta
ga
rešila
smrti
.
„
Dovolite
,
da
se
naslonim
na
vas
,
“
Petaciju
je
dejal
,
ki
mu
je
bil
za
silo
zavezal
krvavečo
rano
.
Straža
bila
že
je
tudi
tu
in
nezavestnega
napadalca
so
prenesli
v
stražnico
,
kamor
je
šla
vsa
družba
.
V
svoje
začudenje
so
spoznali
tam
v
napadalcu
mečarja
Urbana
.
„
Ta
mi
ni
bil
storil
ničesar
,
“
dejal
je
Filip
,
„
prestregel
mi
je
bil
orožje
,
ko
sem
zamahnil
po
onem
zločincu
;
potem
sem
ga
pa
z
napadom
prehitel
jaz
.
“
Drugi
mož
pa
—
njegovo
sklonjeno
osebo
smo
srečali
pri
Mani
v
dogovarjanju
s
hrabrim
Boštjanom
—
trdil
je
venomer
,
da
napad
je
bil
namenjen
njemu
.
„
Cesarjevo
delo
je
to
,
“
vikal
je
,
„
on
je
najel
morilca
,
ki
bi
sovražnemu
baronu
Eizingerju
,
mojemu
milostljivemu
gospodu
,
ubil
zvestega
tajnika
.
“
„
To
se
bo
vse
zvedelo
,
gospod
doktor
Manlij
,
če
nam
se
posreči
spraviti
tega
nesrečneža
do
zavesti
,
“
dejal
je
stražni
načelnik
.
Na
potu
proti
svoji
gostilni
pa
je
Filip
opešal
tako
,
da
bi
ga
bili
morali
dalje
nesti
;
a
ljudomili
in
gostoljubni
Petacij
,
čigar
stanovanje
bilo
je
v
bližini
,
ga
je
prisilil
ostati
pri
njem
vsaj
to
noč
;
in
Mavroh
,
ki
se
mu
je
polegla
vroča
strast
,
tekel
je
po
zdravnika
Hajdingerja
.
„
Vi
ste
me
vzeli
pod
streho
in
me
še
ne
poznate
ne
,
“
reče
tiho
,
z
bridkim
nasmehom
Filip
;
a
Petacij
,
ki
odpenjal
mu
je
umetni
oklep
,
zatisne
mu
usta
s
kratko
razpravo
„
de
iure
hospitii
“
.
Kmalu
je
bil
prihitel
tudi
doktor
Hajdinger
s
služabnikom
,
ki
je
nosil
za
njim
raznovrstna
orodja
in
zdravila
.
Rana
se
je
spoznala
za
globoko
,
a
nenevarno
.
„
Na
mlade
rane
stara
zelišča
,
“
dejal
je
Hajdinger
in
obvezoval
ranjeni
ud
.
„
Žal
,
da
ne
morem
vsaj
kake
roke
ali
noge
odvzeti
,
magister
Petacij
;
rad
bi
vam
pokazal
,
koliko
spretnosti
imam
jaz
v
tem
poslu
.
In
veste
,
prijatelj
,
“
je
pristavil
tiho
,
„
tak
del
človeškega
telesa
,
izpostavljen
nekaj
časa
vplivu
konstelacij
višjih
planetov
,
zgoščen
in
mumificiran
v
vodi
in
ognju
,
ima
toliko
moč
na
bolnega
kakor
tudi
na
zdravega
človeka
,
da
bi
noben
obešenec
ne
ostal
čez
noč
na
vešalih
,
če
bi
to
ljudje
vedeli
.
“
Magister
neverno
se
nasmehnil
je
in
omenil
čudni
dogodek
z
Mavrohom
,
ki
je
bil
povod
rešitvi
ranjenega
tujca
,
in
Hajdingerju
se
je
dobro
zdelo
,
da
se
je
Mavrohu
pripetila
taka
sitnost
.
„
O
Mana
,
“
je
dejal
,
„
to
je
vražja
ženska
.
Toda
noben
človek
ne
pozna
tako
kakor
ona
moči
rastlin
in
kdaj
in
kako
jih
je
trgati
.
“
Drugo
jutro
pa
čutil
se
je
Filip
zelo
okrepčanega
po
dolgem
spanju
in
Petacij
,
ki
mu
pomagal
je
pri
napravljanju
,
pripovedoval
je
,
kakšen
šum
zbudil
po
mestu
je
ta
zločin
in
kako
so
vsi
osupli
,
da
se
je
kovač
Vrban
pokazal
takega
lopova
,
ko
so
ga
vendar
do
zdaj
vsi
imeli
za
poštenega
in
pravičnega
moža
.
„
Toda
zdaj
ga
ima
že
rabelj
v
pesteh
in
na
natezalnici
bo
moral
pač
povedati
,
zakaj
vas
je
napadel
in
kdo
je
bil
njegov
tovariš
.
“
„
Ali
poznate
nekega
kaporala
Boštjana
?
“
vpraša
sedaj
Filip
.
„
Vsak
otrok
ga
pozna
,
“
odgovori
oni
;
„
takega
gizdalina
in
zarobljenca
ni
več
pod
soncem
in
vrhu
tega
pravi
miles
gloriosus
,
kakor
nam
ga
Plautus
tako
krasno
opisuje
.
“
„
Menite
li
,
da
bi
bil
ta
Boštjan
dober
,
koga
,
recimo
,
oropati
ali
umoriti
?
“
„
Hm
,
če
bi
bil
dober
?
Naravnost
,
veste
,
tega
ne
morem
trditi
,
ker
ga
premalo
poznam
;
a
na
nasprotno
ne
bi
prisegel
.
Vi
tega
sumite
?
“
„
Jaz
vsaj
mislim
,
da
ta
,
ki
so
ga
prijeli
,
ni
pol
toliko
kriv
kakor
oni
,
ki
je
zbežal
;
oba
skupaj
pa
ne
toliko
,
kolikor
nekdo
drug
ki
je
osnoval
ves
ta
naklep
.
Za
denar
se
na
svetu
stori
vse
.
“
„
Kajne
?
Kako
lepo
to
pripoveduje
Ovidij
?
“
ljubeznivo
se
nasmehne
Petacij
in
stisne
tujcu
roko
.
„
Ovidij
bil
je
vedno
moj
ljubček
.
Prodit
bellum
,
tako
pravi
,
quod
pugnat
utroque
.
Ferro
scilicet
et
auro
.
Aurum
vero
nocentius
est
.
“
—
Zvonec
pa
ga
poklical
je
z
mladino
vred
v
cerkev
,
in
tujec
ostal
je
sam
.
Sedel
je
k
oknu
,
iz
neder
izvlekel
nežno
podobico
in
jo
zvesto
ogledoval
.
V
tem
ga
je
premotila
Kornelija
,
ki
mu
je
prišla
voščit
dobro
jutro
in
prinesla
zajtrk
na
mizo
.
„
Kako
vam
je
ime
,
gospodična
?
“
vprašal
je
je
.
„
Kornelija
.
“
„
Ali
res
?
Kornelija
?
“
začudi
se
oni
.
„
Glejte
,
moja
žena
se
tudi
tako
kliče
.
Poglejte
to
podobico
!
To
je
ona
.
“
„
Oh
,
kako
je
lepa
!
“
vzklikne
deklica
zavzeta
.
„
To
Kornelija
je
moja
!
“
ponavlja
oni
ponosno
in
sam
s
sabo
zadovoljen
.
„
To
je
lepo
ime
in
pomenilo
je
menda
že
v
starih
časih
vrlo
gospodinjo
,
kakršna
boste
gotovo
tudi
vi
kmalu
kakemu
srečnemu
Celjanu
.
—
Toda
ne
zamerite
moji
šali
!
“
dejal
je
,
ko
je
videl
,
kako
je
dekle
zardelo
.
„
Jaz
sem
doma
iz
veselega
mesta
Dunaja
;
in
da
se
spet
živ
povrnem
tja
,
moram
se
zahvaliti
vašemu
očetu
.
Vaše
gostoljubne
hiše
pozabil
ne
bom
nikdar
;
da
boste
se
pa
tudi
vi
mene
spominjali
,
vzemite
,
prosim
,
to
verižico
.
Zlata
je
in
na
njej
visi
blagoslovljen
križec
.
“
Deklica
se
brani
vzeti
blesteče
darilo
,
ki
da
je
preveliko
in
predrago
.
„
Za
vas
gotovo
ni
predrago
,
“
je
zavrnil
oni
,
„
in
zame
,
hvala
Bogu
,
tudi
ne
.
In
kaj
bi
pač
dejala
ljuba
moja
ženka
,
če
bi
zvedela
,
da
sem
se
s
samim
‚
Bog
plati
!
‘
poslovil
od
svojih
dobrotnikov
.
“
Med
tem
časom
pa
vstopil
je
mestni
sodnik
s
Petacijem
in
dvema
svetovalcema
in
pričelo
se
je
izpraševanje
.
Ker
pa
to
za
nas
ne
more
nič
novega
spraviti
na
dan
,
pustimo
svoje
poštenjake
in
poglejmo
,
kaj
počno
naši
znanci
drugje
.
Iz
Vrbanove
zaprte
kovačnice
se
ni
več
slišalo
enakomerno
delujoče
kladivo
.
V
svoji
izbi
za
delavnico
pri
mizi
Mana
pa
je
sedela
z
glavo
podprto
ob
komolce
in
srepo
gledala
predse
;
zdaj
pa
zdaj
je
pretrgala
tišino
kaka
grozeča
beseda
ali
tužno
ječanje
.
Naenkrat
skoči
pokonci
.
„
Norica
!
“
udari
se
ob
čelo
,
„
kaj
stočeš
,
kakor
bolno
dete
?
“
„
Mir
s
tabo
!
“
jo
vstopivši
pozdravi
Polona
.
„
Poberi
se
mi
,
hinavka
grda
!
“
raztogotena
ženska
zavpije
.
„
Počakaj
,
Mana
,
“
pouči
jo
ona
in
obrne
oči
svoje
proti
nebu
,
„
Bog
te
je
kaznoval
,
ker
se
pečaš
s
prepovedanimi
rečmi
in
slepiš
ljudi
.
Jaz
te
po
svoji
dolžnosti
prihajam
opominjat
,
da
potrpi
ponižno
in
nosi
križ
,
ki
ti
ga
Bog
je
naložil
.
Morebiti
ti
ga
odvzame
prej
,
nego
misliš
,
in
morebiti
ti
izpuste
Vrbana
iz
ječe
,
kajti
ranjeni
tujec
,
ki
brat
ga
vzel
je
pod
streho
,
trdi
,
da
usekal
ga
ni
Vrban
,
ampak
nekdo
drug
,
najbrž
tisti
prevzetnik
kaporal
Boštjan
,
ki
ga
bodo
gotovo
takoj
prijeli
.
“
Ko
je
bila
čula
Mana
zadnje
besede
,
je
vsa
prepadena
zavpila
:
„
Kaj
?
Na
Boštjana
leti
sumnja
,
na
Boštjana
!
“
in
zbežala
razoglava
,
kakor
je
bila
,
iz
hiše
.
„
Kdor
ne
uboga
,
ga
tepe
nadloga
,
“
dejala
je
Polona
in
zaprla
varno
duri
in
šla
domov
.
Na
cesti
pa
drla
je
tolpa
ljudi
,
moških
in
ženskih
,
doli
proti
minoritskemu
samostanu
;
pred
njimi
pa
teklo
je
kakih
deset
vojakov
;
zdaj
pa
zdaj
postal
je
eden
ali
drugi
in
izprožil
puščico
iz
samostrela
.
Krohot
„
ni
pogodil
“
in
klic
„
streljaj
brž
!
“
sta
se
menjala
zaporedoma
.
Strašna
slutnja
Mani
stisnila
je
srce
,
ko
prišla
je
v
to
gonjo
,
nikogar
ni
si
upala
vprašati
,
koga
preganjajo
,
in
komaj
pri
zavesti
hitela
je
z
množico
brez
svoje
volje
dalje
in
kolena
šibila
so
se
pod
njo
.
„
Oh
,
v
cerkvi
je
!
“
se
zdaj
slišal
je
skoraj
nejevoljen
glas
iz
drhali
,
ki
je
izgubila
zabavo
,
da
bi
gledala
,
kako
pade
od
puščice
zadet
človek
.
Globoko
je
vzdihnila
Mana
ob
teh
besedah
,
ki
so
prebudile
jo
iz
otrplosti
.
Pred
minoritsko
cerkvijo
pa
so
stali
ljudje
v
gručah
in
se
pomenkovali
o
ubeglem
Boštjanu
.
Vojaki
so
bili
zastavili
vse
vhode
v
cerkev
in
v
samostan
,
da
preprečijo
hudodelcu
beg
.
Mana
pa
se
je
izgubila
iz
množice
,
in
ne
ozrši
se
ni
na
levo
ni
na
desno
,
hitela
dalje
.
Ko
pa
prišla
je
do
velike
hiše
,
na
kateri
je
bil
naslikan
rjav
medved
in
pred
katero
se
je
lenilo
par
vojakov
,
je
brž
vstopila
in
tekla
v
prvo
nadstropje
,
kjer
je
stal
pred
durmi
spet
vojak
oprt
na
sulico
in
hotel
ji
zabraniti
vhod
.
A
začela
se
je
z
njim
prepirati
in
vpiti
,
da
hoče
na
vsak
način
govoriti
z
gospodom
Manlijem
,
dokler
se
niso
odprla
vrata
,
med
katerimi
se
je
prikazal
mlad
,
črno
opravljen
vitez
.
Ta
trenutek
je
porabila
ženska
in
se
splazila
v
sobo
,
kjer
je
našla
poleg
starejšega
moža
tudi
onega
,
ki
ga
je
iskala
,
doktorja
Manlija
.
Tajnik
avstrijskega
mogotca
Urha
Eizingerja
je
Manlij
spremljal
poslanstvo
,
ki
ga
je
bil
uporni
baron
odpravil
do
celjskega
grofa
in
ga
je
vodil
mladi
vitez
Žiga
Eizinger
,
bratranec
starega
Eizingerja
.
Ko
pa
je
Mana
prišla
v
to
družbo
,
so
se
odprle
zatvornice
njene
zgovornosti
,
in
komaj
se
je
dala
toliko
pogovoriti
,
da
ni
vpila
in
kričala
na
ves
glas
.
Dolg
in
srdit
je
bil
dogovor
s
tujimi
možmi
,
a
miren
in
svesten
Manin
obraz
,
ko
je
zapustila
gostilno
„
Pri
rjavem
medvedu
“
,
je
kazal
,
da
je
dosegla
svoj
namen
.
V
svoji
pisarni
pa
se
je
živo
razgovarjal
sodnik
s
Hajdingerjem
in
drugo
,
mnogo
važnejšo
in
ponosnejšo
osebo
,
ki
je
sedela
na
častnem
mestu
.
Počastil
je
bil
namreč
sodnika
s
svojim
obiskom
mogočni
tajnik
celjskega
grofa
doktor
Lenart
Pistor
.
„
Kar
ste
ukrenili
,
gospod
sodnik
,
“
je
dejal
dostojanstvenik
in
se
poklonil
sodniku
,
„
je
vse
vrlo
dobro
.
Toda
kaj
se
vam
zdi
?
Je
li
to
prav
,
da
si
laste
nekateri
samostani
pravico
braniti
hudodelce
in
tako
pravici
zastavljati
pot
?
Le
premislite
to
protislovje
,
da
imajo
pravico
zapirati
pot
pravici
.
Da
najde
preganjana
nedolžnost
zavetje
v
cerkvi
in
samostanu
,
to
se
ujema
z
visokim
,
svetim
poklicem
teh
zavodov
in
krajev
;
a
da
bi
se
istega
pomočka
tudi
hudobnež
smel
posluževati
v
ta
namen
,
da
se
odtegne
kazni
in
svojo
hudobijo
v
prostosti
nadaljuje
,
to
vsekakor
nasprotuje
svetosti
onih
prostorov
.
Zatorej
mislim
,
gospod
sodnik
,
da
ste
vi
sicer
ravnali
v
smislu
našega
prevzvišenega
vladarja
,
ko
ste
pred
minoritsko
cerkev
postavili
stražo
,
da
ne
more
zločinec
uiti
;
da
pa
visokim
intencijam
niste
zadostili
docela
,
ker
ste
se
ustavili
pri
tej
naredbi
.
Po
mojem
skromnem
mnenju
,
ki
ga
je
milostljivi
knez
često
počastil
z
odobravanjem
,
bi
imeli
iti
dalje
in
ne
glede
na
slučajni
ugovor
slabo
poučenih
menihov
iztirati
hudodelca
iz
najskrivnejšega
samostanskega
kota
ali
tudi
izpred
cerkvenega
oltarja
.
„
Prosim
ponižno
—
“
se
je
zasmehljal
Lenart
,
ko
mu
je
sodnik
hotel
seči
v
besedo
—
„
oskrunili
bi
s
tem
svetiš
če
,
hočete
reči
.
Toda
,
gospod
sodnik
,
jaz
vem
,
da
to
ni
vaše
pravo
prepričanje
in
žalil
bi
vaš
razum
z
mislijo
,
da
ste
vi
res
tega
mnenja
,
da
kdo
božji
hram
skruni
,
če
iz
njega
izžene
hudodelca
.
Ali
ni
greh
misliti
,
da
bi
bil
Kristus
,
ki
je
menjalce
in
barantače
spodil
iz
svetišča
,
vesel
razbojnikov
v
svetišču
?
Dovolite
,
“
se
je
spet
nasmehnil
govornik
in
prijazno
potrkal
roko
nepotrpežljivemu
sodniku
,
„
vem
,
kakšen
tehten
razlog
hočete
navesti
proti
moji
zahtevi
,
gospod
sodnik
.
Samostan
ima
staro
svojo
pravico
,
kajne
!
A
ni
še
deset
let
,
kar
je
oče
našega
milostljivega
vladarja
ukazal
vlomiti
samostanska
vrata
in
vlekel
iz
gvardijanovega
stanovanja
na
vešala
štiri
privržence
svojega
tedanjega
in
sedanjega
sovražnika
,
cesarja
Friderika
.
Kmalu
potem
se
je
isto
tako
zgodilo
sokolarju
škofa
krškega
.
Posest
se
je
tako
pretrgala
,
„
usucapio
cessavit
“
,
in
ta
tako
imenovana
pravica
je
izgubila
veljavo
,
če
jo
je
sploh
katerikrat
imela
;
kolikor
pa
je
meni
znano
,
se
niso
upali
menihi
nobenkrat
upreti
se
.
“
Lenart
se
je
naslonil
nazaj
,
prekrižal
roki
in
čakal
,
kaj
bo
sodnik
odgovoril
.
Z
vedno
na
smeh
se
držečega
obraza
je
sijala
velika
samozavest
.
„
Gospod
doktor
,
“
reče
oni
mirno
,
„
na
vašo
učeno
razpravo
mi
dovolite
,
da
odgovorim
s
preprostimi
besedami
,
kakor
mi
jih
narekuje
meščanska
pamet
.
Samostanski
vrhovni
gospodar
je
milostljivi
grof
sam
:
kako
on
ravna
,
to
se
nam
ne
spodobi
soditi
.
Začasni
varuh
v
grofovi
odsotnosti
pa
je
sodnik
,
in
vsled
tega
dostojanstva
bom
branil
jaz
proti
vsakemu
pravico
,
ki
veli
:
kdorkoli
pribeži
v
samostan
,
je
varen
in
en
dan
in
eno
noč
ga
nihče
ne
bo
vprašal
,
kdo
je
in
zakaj
beži
.
Kadar
pa
preteče
ta
čas
,
sme
sodnik
zahtevati
beguna
,
ako
mu
more
dokazati
hudodelstvo
.
Tega
zakona
se
jaz
držim
in
umaknem
se
le
izrečni
grofovi
volji
.
Kar
je
torej
straži
ukazano
,
pri
tem
ostane
za
danes
;
jutri
pa
bomo
skušali
dokazati
,
da
je
ubežnik
res
kriv
zločina
,
katerega
ga
dolžimo
.
“
Lenart
pa
je
vprašal
,
če
se
more
o
tem
še
dvomiti
,
ko
ga
je
vendar
trgovec
Filip
sam
,
potem
Mavroh
in
Petacij
osumil
;
ko
ga
je
več
prič
prejšnji
dan
videlo
v
kovačnici
;
ko
ga
je
že
beg
sam
izdal
.
Torej
na
natezalnico
z
njim
!
„
Potem
je
pač
obsojen
,
“
je
dejal
zdravnik
Hajdinger
.
„
Menite
?
“
ga
vljudno
vpraša
Lenart
.
„
In
kaj
je
danes
izpovedal
ujeti
zločinec
,
kovač
Urban
?
“
Zdravnik
pa
je
bil
v
zadregi
,
kajti
ravno
zadnji
primer
se
ni
ujemal
z
njegovimi
besedami
.
Mučili
so
ubogega
Urbana
na
vse
grozovite
načine
,
da
bi
iz
njega
spravili
,
kdo
je
bil
njegov
tovariš
pri
napadu
,
a
vse
zastonj
;
nobene
besede
,
nobenega
zdihljaja
ni
bilo
čuti
iz
njegovih
ust
.
Ko
pa
so
vsekakor
hoteli
upogniti
s
trpinčenjem
trmo
trdovratnega
moža
,
jim
je
na
natezalnici
umrl
.
„
A
kakor
se
iz
molčanja
tega
nesrečnika
,
“
je
rekel
zdravnik
,
„
ne
more
sklepati
,
da
bi
ne
bil
imel
nobenega
tovariša
pri
hudodelstvu
,
tako
se
tudi
izjave
drugih
,
občutljivejših
zatožencev
ne
smejo
vedno
imeti
za
golo
resnico
.
“
Pomilovalno
se
je
nasmehnil
Lenart
in
dejal
:
„
Contra
principia
negantem
non
est
disputandum
,
gospod
doktor
.
Ampak
da
pridemo
h
koncu
,
moram
povedati
,
da
imam
jako
važne
razloge
za
svojo
trditev
.
“
Preden
jih
je
bil
pa
objavil
,
je
naznanil
sluga
sodniku
,
da
želi
z
njim
takoj
govoriti
baron
Žiga
Eizinger
.
Sodnik
je
hotel
sporočiti
obiskovalcu
,
naj
malo
počaka
,
a
Lenart
skoči
pokonci
,
rekoč
:
„
Dovolite
,
da
se
z
gospodom
Hajdingerjem
umakneva
v
to
sobico
zraven
.
Visoki
gospodje
ni
da
bi
čakali
.
“
Vstopil
pa
je
mladi
vitez
,
katerega
smo
videli
v
gostilni
„
Pri
rjavem
medvedu
“
,
skrbno
in
bogato
oblečen
,
z
mečem
na
stráni
in
z
bodalom
,
čigar
držaj
se
je
svetil
od
dragega
kamenja
.
Njegova
hoja
je
bila
bolj
prevzetna
kakor
moška
.
Oči
so
mu
šle
nemirno
po
vseh
kotih
in
lica
so
mu
žarela
,
ko
je
na
kratko
pozdravil
sodnika
.
Povabilo
,
naj
sede
,
je
odbil
z
izgovorom
,
da
ima
mnogo
posla
in
da
je
prišel
zaradi
neke
malenkosti
,
ki
bi
utegnila
imeti
za
koga
drugega
kaj
več
pomena
.
„
Slišal
sem
namreč
,
“
je
dejal
,
„
da
sumite
nekega
Boštjana
,
kaporala
mestne
straže
,
da
bi
bil
sinoči
napadel
gospoda
Filipa
Holzerja
.
Nerad
in
v
svojo
sramoto
objavljam
,
gospod
sodnik
,
da
sem
jaz
ravno
tega
moža
,
katerega
nam
je
oblastvo
dalo
za
spremljevalca
,
včeraj
dlje
časa
zadržal
pri
kupici
,
nego
je
morebiti
šega
v
tem
mestu
.
V
dolžnost
si
štejem
to
izpovedati
,
in
krčmar
„
Pri
rjavem
medvedu
“
je
pripravljen
z
mano
vred
spričati
,
da
je
ob
tem
času
,
ko
se
je
baje
izvršil
zločin
,
kaporal
Boštjan
v
moji
druščini
posvečal
svoje
moči
Bogu
Bakhu
.
“
Po
teh
besedah
se
je
Eizinger
poslovil
in
onadva
sta
vstopila
spet
iz
druge
sobe
.
„
Ali
ste
čuli
?
“
vpraša
sodnik
.
„
Od
besede
do
besede
,
“
odgovori
Lenart
s
svetlimi
očmi
,
„
in
moja
sumnja
je
gotovost
.
Gospod
sodnik
,
zdaj
moram
na
vsak
način
dobiti
ubežnika
v
roke
.
“
„
In
jaz
ga
moram
na
vsak
način
izpustiti
,
“
je
odgovoril
sodnik
odhajajočemu
tajniku
.
Ko
pa
je
hotel
sodnik
ukazati
mestnim
vojakom
,
naj
popusté
stražo
,
je
prihitelo
od
grofove
palače
sem
trideset
vojakov
z
Vitovcem
,
čigar
rana
je
bila
še
vedno
obvezana
.
Moško
je
stopal
vštric
poveljnika
doktor
Lenart
in
njegov
smeh
je
bil
neznosen
,
ko
se
je
ozrl
po
ljudeh
,
ki
so
od
vseh
stráni
prihajali
gledat
,
kaj
to
pomeni
.
Ko
je
sodnik
zagledal
vojaštvo
,
ki
se
je
ustavilo
pred
samostanom
,
je
zadržal
stražnike
,
Lenart
pa
je
korakal
ponosno
v
samostan
.
Manj
ponosen
pa
je
kmalu
spet
prišel
ven
v
živem
razgovoru
z
gvardijanom
,
ki
je
na
vse
njegovo
prigovarjanje
le
odkimaval
.
„
Verjemite
mi
,
častiti
gospod
,
da
me
bo
v
srce
žalilo
,
če
bom
moral
rabiti
silo
,
“
dé
naposled
Lenart
in
gre
k
Vitovcu
.
Sivolasi
gvardijan
pa
se
je
obrnil
do
sodnika
,
in
ko
se
je
vračal
v
samostan
,
ga
je
spremilo
deset
mestnih
vojakov
,
ki
so
se
kmalu
pokazali
pri
oknih
nad
vrati
.
Okrog
sodnika
pa
se
je
zbralo
dokaj
meščanov
s
svojim
orožjem
,
in
če
so
jih
Vitovčevi
vojaki
precej
zaničljivo
gledali
in
polglasno
zabavljali
,
meščanov
to
ni
motilo
,
in
marsikateri
izmed
njih
si
je
želel
prilike
,
malo
pomeriti
se
s
prešernimi
hrusti
,
ki
niso
zamudili
nikakega
hipa
meščanom
dejansko
izkazati
svojega
zaničevanja
.
Sodnik
pa
očividno
ni
želel
boja
,
in
stopivši
k
Vitovcu
in
tajniku
,
ju
je
skušal
pregovoriti
,
naj
vsaj
do
grofovega
prihoda
počakata
in
zastavita
izhode
,
če
jima
je
ljubo
;
silovit
napad
pa
bi
moral
on
s
silo
odbiti
.
„
Kaj
menite
vi
,
gospod
Vitovec
,
kje
je
pravica
?
“
se
obrne
Lenart
na
poveljnika
.
„
Vraga
črnega
,
gospod
doktor
,
“
odgovori
oni
,
kajti
bil
je
slabe
volje
,
„
kaj
meni
pravica
mar
!
S
postavami
,
paragrafi
,
klavzulami
me
pustite
v
miru
!
Jaz
ne
dam
ni
za
rimsko
ni
za
nemško
ni
za
celjsko
pravo
nobenega
vinarja
.
Če
vi
tega
sami
ne
veste
,
vrag
vas
vzemi
!
“
Vtem
je
prišla
tolpa
vojakov
z
lestvami
,
sekirami
in
smolnjaki
;
a
število
oboroženih
meščanov
je
raslo
neprestano
,
in
ker
so
oni
,
ki
so
prihajali
pozneje
,
pritiskali
na
prednje
,
je
bil
prostor
med
sovražnimi
četami
vedno
manjši
,
in
naj
bi
se
bil
po
naključju
izprožil
kak
samostrel
ali
puška
,
nastal
bi
bil
boj
.
Ko
pa
je
Vitovec
razpostavil
svoje
ljudi
,
se
obrne
k
Lenartu
ter
ga
vpraša
,
če
je
pripravljen
vzeti
nase
odgovornost
za
vse
,
kar
bi
nastalo
iz
prepira
.
Lenart
je
bil
v
zadregi
in
smeh
ga
je
za
nekaj
časa
preminil
.
Iz
zadrege
ga
reši
mestni
župnik
,
ki
je
v
tem
trenutku
prijezdil
z
grofovim
nadkonjarjem
,
vitezom
Pavlom
Rožekarjem
.
Župnik
Simon
p.
Groin
je
bil
oblasten
mož
in
svoje
veljavnosti
nič
manj
si
v
svesti
kakor
doktor
Lenart
,
brezpogojne
pokorščine
svojih
podložnikov
pa
še
mnogo
bolj
vajen
.
S
posebno
zadovoljnostjo
je
naznanil
župnik
vpričo
sodnika
in
vojaškega
poveljnika
,
da
njena
svetlost
milostljiva
kneginja
nikakor
ni
zadovoljna
s
samovoljnim
tajnikovim
ravnanjem
.
Vsa
stvar
naj
se
prihrani
razsodbi
grofa
samega
,
ki
ima
priti
drugi
dan
.
„
Od
vaše
strani
,
gospod
doktor
,
pa
pričakujem
,
“
je
dejal
župnik
ponosno
,
„
da
se
boste
prihodnjič
na
svete
kraje
bolj
ozirali
.
“
„
Oh
,
gospod
župnik
,
“
odvrne
oni
,
in
smehljaj
je
bil
že
spet
na
ustih
,
„
pač
vidim
,
da
ohranijo
nekateri
kraji
svetost
,
naj
jih
polnijo
tudi
lopovi
in
razbojniki
.
“
„
Veseli
me
,
da
ste
prišli
do
tega
spoznanja
,
“
pritrdi
oni
,
„
kajti
cerkev
je
cerkev
,
naj
je
gospod
doktor
Lenart
notri
ali
ne
.
“
Meščani
so
se
razhajali
.
Tu
in
tam
je
ostalo
še
nekaj
radovednežev
,
ki
so
si
opisovali
minulo
nevarnost
.
Po
mestu
se
je
bila
raznesla
novica
,
da
pride
drugi
dan
grof
,
in
nastalo
je
živahno
gibanje
,
kajti
vsakdo
je
skušal
svojo
vdanost
kar
najvidneje
pokazati
.
Pred
samostanom
pa
so
stražili
Vitovčevi
vojaki
in
dolgčas
jim
je
bilo
.
Kvarte
in
kocke
so
jim
bile
takoj
v
rokah
.
Vitez
Rožekar
pa
se
je
razgovarjal
z
Lazarjem
in
mu
tudi
ponudil
igro
.
„
Gospod
Lazar
,
“
pravi
,
„
slišal
sem
že
mnogo
o
slavnih
delih
vašega
bojnega
petelina
,
Alexander
Magnus
mu
menda
pravite
.
Toda
jaz
sem
dobil
včeraj
enega
s
Hrvaškega
.
Čuk
ga
je
izvalil
,
in
hud
je
kakor
živ
peklenšček
.
Dajte
,
naj
se
poskusita
!
“
Petelinji
boji
so
bili
takrat
jako
v
navadi
in
zlasti
vojaki
,
strastni
igralci
,
so
trošili
mnogo
denarja
pri
stavah
na
zmago
tega
ali
onega
kljunastega
bojevnika
.
Lazar
ni
rad
igral
,
a
taka
je
moč
vladajoče
šege
,
da
se
je
sramoval
navesti
ta
vzrok
.
Vdal
se
je
,
in
služabnika
sta
prinesla
bojeviti
živali
.
Hitro
se
je
naredil
krog
vojakov
in
drugih
gledalcev
in
v
sredo
sta
se
spustila
petelina
.
Lazarjev
je
bil
videti
velik
,
črn
in
posebno
krepak
;
največ
jih
je
stavilo
na
njegovo
zmago
;
Rožekarjev
je
bil
precej
manjši
in
šibkejši
,
a
ponosno
je
dvigal
peruti
in
ogledoval
nasprotnika
.
„
Ta
nož
proti
vašemu
prstanu
,
“
je
dejal
Rožekar
,
odpel
bliščeče
se
bodalo
in
ga
položil
predse
.
„
Velja
,
“
je
dejal
Lazar
in
snel
svoj
prstan
;
petelina
pa
sta
se
jela
bojevati
.
Vse
je
zamaknjeno
gledalo
pogumni
živali
in
z
odobravanjem
in
spodbujanjem
spremljalo
različne
méne
hudega
boja
.
V
začetku
je
premagoval
Lazarjev
orjak
,
a
komaj
je
bil
malo
ranjen
,
so
mu
začele
pešati
moči
,
oči
so
postajale
nemirne
in
vedno
bolj
se
je
odmikal
nasprotniku
,
kateremu
je
pogum
v
enaki
meri
rasel
.
Malo
boja
še
,
in
Lazarjev
borilec
je
zbežal
h
kraju
,
počenil
in
povesil
peruti
.
„
Nesi
ga
stran
in
zadavi
ga
!
“
je
dejal
njegov
gospodar
hlapcu
Jerneju
,
ki
je
,
zaklet
sovražnik
vsake
igre
,
z
veseljem
izpolnil
povelje
.
Rožekar
pa
je
mirno
pobral
prstan
in
bodalo
in
pobožal
ljubeznivo
svojega
zmagovalca
.
Tako
so
si
preganjali
vojaki
na
straži
dolgčas
.
Z
dvorišča
male
hišice
poleg
svetovalnice
pa
je
pripeljal
rabelj
s
svojim
hlapcem
na
voziču
truplo
mrtvega
Urbana
,
da
ga
obesi
na
vešala
zunaj
mesta
.
Tudi
ta
prizor
je
privabil
svojih
gledalcev
,
ki
so
spremili
voz
do
Graških
vrat
.
Druzega
dne
je
bilo
vse
mesto
po
konci
.
Množica
ljudij
je
šla
iz
mesta
grofu
naproti
in
se
vračala
z
njegovimi
četami
nazaj
;
drugi
so
postajali
po
ulicah
ali
se
zbirali
po
oknih
,
da
vidijo
slovesni
vhod
.
Prah
,
ki
se
je
vzdigoval
proti
jugu
,
gostil
se
je
vedno
bolj
in
kmalu
se
je
začul
šum
in
ropot
in
piskanje
in
trobenje
in
bobnanje
.
Prva
je
pridirjala
s
svojim
banderom
četa
lehkih
hrvaških
in
ogerskih
konjikov
,
na
čelu
jim
vitez
Ahac
Čič
;
za
temi
dolga
vrsta
samostrelcev
s
pletenimi
ščiti
,
katere
so
v
boji
z
železno
ostjo
vbadali
v
zemljo
;
pred
njimi
sta
stopala
dva
piskača
in
dva
bobnarja
,
zapovedoval
pa
jim
je
vitez
Gašpar
Kelec
.
Pred
krdelom
strelcev
s
puškami
sta
korakala
zopet
po
dva
piskača
in
bobnarja
,
poveljnik
jim
je
bil
Lenart
Škus
.
Pušek
pa
niso
nosili
na
ramah
,
ampak
za
krdelom
se
je
peljala
vrsta
voz
,
na
katerih
je
bilo
naloženo
to
težko
orožje
s
strelivom
.
Za
temi
so
prišli
kopjaniki
v
okovanih
usnjatih
oklopih
,
železnih
kapah
in
z
dolgimi
sulicami
.
Jedro
vse
armade
,
viteška
konjiča
,
bila
je
zadnja
.
Kako
se
je
zemlja
tresla
,
kako
se
je
vse
svetilo
in
bliskalo
,
popisuje
nam
naš
kronist
jako
na
tanko
,
a
radodarnost
njegova
z
zlatom
,
srebrom
in
dragim
kamenjem
zdi
se
nam
neverjetna
,
trditev
pa
,
da
bi
bil
ta
vojni
blišč
lepši
polovici
celjskega
prebivalstva
oči
jemal
,
naravnost
neresnična
.
Na
čelu
vitezov
svojih
je
jezdil
vranega
konja
grof
Ureh
,
visoka
veličastna
postava
na
vrhunci
moške
moči
.
Zali
obraz
,
kateri
so
obdajali
lepo
skodrani
lasje
,
razodeval
je
ponosno
ljubeznivost
.
Mirno
je
vodil
svojega
konja
in
odzdravljal
pozdravljajoči
množici
.
Grofu
na
stráni
pa
je
nosil
svileno
bandero
,
tri
zlate
zvezde
v
modrem
polji
,
vitez
Miroslav
Lambergar
,
najvernejši
prijatelj
Urhov
,
dasi
mnogo
mlajši
od
štiridesetletnega
grofa
.
Za
gostim
krdelom
vitezov
pa
so
jezdili
njih
hlapci
,
katerih
vsak
je
vodil
po
več
konj
za
rabo
gospodov
svojih
.
Za
vojsko
pa
se
je
vrstilo
neštevilno
vozovje
z
mnogovrstnim
živežem
in
vsakovrstnim
orodjem
in
za
tem
je
tiščala
s
krikom
in
vikom
tolpa
branjevcev
in
branjevk
.
Pri
križi
,
kjer
drži
cesta
proti
celjskemu
gradu
,
pozdravil
je
grofa
s
svojim
vojaštvom
Vitovec
,
njegov
general
,
in
Hohenwart
,
grajski
poveljnik
.
Med
veselim
zvonjenjem
se
je
bližal
sprevod
prazničnemu
mestu
,
pred
čegar
vrati
so
se
bile
zbrale
meščanske
deputacije
s
sodnikom
na
čelu
,
cerkveni
in
posvetni
dostojanstveniki
in
poleg
belo
oblečenih
deklic
tudi
poslanstvo
barona
Eizingerja
.
Vse
je
potihnilo
,
ko
je
pričel
sodnik
s
slovesnim
glasom
:
Qualis
ubi
Atrides
,
Danaum
rex
ille
,
Agamemnon
Aulidis
in
portu
populos
cogebat
Achivum
;
Et
iam
Pelides
,
iam
ingens
Telamonius
Aiax
Conveniunt
,
venit
exitio
Teucrum
acer
Ulixes
:
Troia
tremit
Priamusque
deum
frustra
insidet
aris
;
Govornik
je
nekoliko
prestal
,
kakor
ga
je
bil
Petacij
poučil
,
češ
,
da
dobi
visoki
poslušalec
časa
dobro
preudariti
te
globoke
misli
.
Grof
pa
hitro
porabi
priliko
.
„
Vrlo
dobro
,
ljubi
moj
!
“
pohvali
sodnika
in
mu
poda
roko
.
„
Vrlo
dobro
!
Nadejamo
se
pa
,
da
bomo
cesarja
prej
ukrotili
kakor
Grki
Trojo
.
“
Inako
se
je
storilo
Petaciju
,
ko
je
videl
,
kaj
se
je
pripetilo
njegovemu
umotvoru
;
pošepetal
bi
bil
rad
sodniku
,
naj
nadaljuje
,
toda
ta
—
oh
!
ta
je
bil
vesel
,
da
je
sitnost
pri
kraji
.
Grof
,
ki
je
bil
oddal
svojega
konja
nadkonjarju
Rožekarju
,
ogovarjal
je
po
prijaznem
odgovoru
na
sodnikove
besede
razne
veljake
,
opata
iz
Gornjega
Grada
,
župnika
celjskega
,
gvardijana
;
najprisrčneje
pa
je
pozdravil
mladega
Eizingerja
.
In
ko
je
govornica
izmed
deklic
stopila
predenj
in
vsa
zbegana
ponudila
mu
šopek
svoj
,
vzel
ga
ji
je
grof
s
priljudno
zahvalo
in
podaril
ga
Žigi
Eizingerju
:
„
Bratrancu
mojega
drazega
prijatelja
in
zaveznika
,
“
dejal
je
,
„
prvi
dar
;
jaz
si
poiščem
druzega
.
“
Grofovo
oko
pa
je
pogledovalo
po
mladostnih
postavah
in
obviselo
na
cvetočem
lici
sivooke
deklice
,
ki
je
stala
najzadnja
v
beli
vrsti
.
Kornelija
se
je
zarudela
ob
tem
pogledu
in
pobesila
svetle
oči
;
grof
pa
je
stopil
k
nji
ljubeznivo
ji
pogledal
v
oko
,
ki
je
boječe
zrlo
izpod
dolgih
žametastih
vejic
,
in
z
besedami
:
„
Tvoja
kita
je
najkrasnejša
,
dete
ljubo
,
“
vzprejel
dišeči
dar
.
Grofov
grad
v
mestu
je
bil
ves
v
cvetličji
in
zelenji
.
Pri
vhodu
je
vzprejela
družina
svojega
gospodarja
,
pri
stopnicah
pa
je
čakala
kneginja
sama
,
lepa
in
ponosna
kakor
Junona
.
Prekrasna
obleka
ni
zakrivala
krasne
rasti
,
dragocen
dijadem
je
lepšal
temne
lase
,
do
tal
pa
se
je
zibal
z
zlatom
pretkani
ovoj
.
Na
desni
ji
je
stal
sin
Herman
,
krepak
deček
,
kacih
trinajst
let
star
,
ljubljenec
deda
Friderika
,
pri
katerem
je
navadno
bival
;
na
levi
hči
Elizabeta
.
Maršalu
knezovemu
pa
se
je
bil
pridružil
grški
menih
Jeronim
v
svoji
dolgi
halji
in
visoki
kapi
.
Kneginja
,
hči
srbskega
vladarja
Brankoviča
in
sestra
turške
carice
,
bila
je
pravoslavne
vere
in
v
ti
odgajala
tudi
svojo
hčer
,
tedaj
že
zaročeno
z
Matjažem
,
poznejšim
kraljem
ogerskim
.
„
O
predragi
soprog
,
gospod
milostivi
moj
,
bodi
pozdravljen
po
tako
dolgi
ločitvi
!
“
nagovorila
je
kneginja
svojega
moža
,
ki
ji
je
dvorljivo
poljubil
roko
.
Z
veselim
krikom
je
objel
sin
očeta
svojega
,
ki
ga
je
pritiskal
na
svoje
srce
;
hčerka
pa
je
boječe
zraven
stala
in
držala
se
matere
,
da
jo
je
grof
poljubil
in
pogladil
ji
mehke
lasce
.
Kneginjo
je
spremil
potem
do
njenih
sob
,
tam
pa
se
poslovil
,
da
se
otrese
potnega
prahu
,
in
hitel
v
stanovanje
svoje
.
Sluge
,
ki
so
mu
pomagali
pri
oblačenji
,
odpravil
je
,
in
sam
nadkonjar
je
ostal
pri
njem
.
„
Prijatelj
Rožekar
,
“
dejal
je
zaupljivo
,
„
ti
poznaš
vse
,
kar
je
lepega
v
našem
mestu
:
kdo
je
ta
krasotica
,
poslednja
je
stala
med
deklicami
in
trepetala
,
da
smo
ji
sami
morali
vzeti
dišečo
kitico
?
“
Nadkonjar
pa
je
marljivo
pripovedal
vse
,
kar
je
vedel
in
znal
o
Korneliji
in
končal
z
vprašanjem
,
kje
in
kdaj
bode
milostivi
knez
blagovolil
govoriti
s
srečno
deklico
.
Grof
se
je
prijazno
nasmehnil
in
zvesti
sluga
je
skakal
okrog
njega
in
opravljal
ga
in
govoril
mu
.
Ko
pa
se
je
naznanilo
,
da
želi
doktor
Lenart
Pistor
o
važni
in
nujni
reči
govoriti
z
grofom
,
poslovil
se
je
nadkonjar
.
„
Toda
,
čuješ
,
brez
vsega
hrupa
!
“
zaklical
mu
je
naklonjeni
njegov
gospod
.
V
sobo
,
kjer
je
grof
dajal
svoje
privatne
avdijence
,
stopil
je
pa
z
globokimi
pokloni
doktor
Lenart
in
začel
obširno
in
temeljito
razlagati
vse
dogodke
zadnjih
dnij
,
kako
je
bil
trgovec
Filip
Holzer
,
ki
je
prišel
z
Dunaja
z
jako
važnimi
poročili
in
pismi
,
katerih
ne
dá
nikomur
iz
rok
razen
grofu
samemu
,
zavratno
napaden
po
lopovih
,
katere
je
najelo
Eizingerjevo
poslanstvo
;
kako
se
jeden
napadnik
prikriva
v
samostanu
,
kjer
ga
je
branil
sodnik
sam
z
oboroženo
silo
,
in
kako
se
mu
hoče
dati
prostost
.
„
In
na
kaj
se
opira
to
ravnanje
sodnikovo
?
“
vprašal
je
grof
in
jeza
ga
je
začela
grabiti
.
„
Na
izpoved
Eizingerjevo
,
ki
je
,
sam
sokrivec
,
debeloglavemu
sodniku
natvezel
,
da
je
ubežnik
nedolžen
.
Milostivi
knez
,
prosim
,
le
pomislite
—
“
„
Ne
,
ne
,
“
branil
je
grof
;
„
reč
je
pri
kraji
.
Sodnikova
glava
je
pogodila
pravo
.
Proti
poslancem
se
ne
sme
nezaupno
postopati
,
in
kar
se
je
razžaljivega
dogodilo
,
izkušali
bodemo
poravnati
.
Pokličite
mi
nazaj
Rožekarja
!
“
Temu
pa
je
naročil
,
naj
takoj
odpravi
stražo
izpred
samostana
,
gvardijanu
izreče
njegovo
knežjo
zadovoljnost
in
poroči
,
da
je
ubežnik
prost
.
„
Vendar
pa
ne
sme
uiti
,
“
pristavil
je
,
„
ampak
ti
sam
mi
ga
pripelješ
na
tihem
semkaj
;
in
če
ne
gre
rado
voljen
—
“
grof
je
zamahnil
z
roko
in
nadkonjar
se
je
priklonil
in
dobil
še
posebna
naročila
kar
se
tiče
trgovca
Filipa
.
Krasen
je
bil
grof
,
ko
je
prišel
pred
slovesno
avdijenco
k
svoji
ženi
.
Svila
in
žamet
,
zlato
in
srebro
se
je
poganjalo
olepšati
mogočno
postavo
.
Suknja
,
po
hrvaški
šegi
preprežena
z
zlatimi
vrvicami
,
nosila
je
široke
drage
zobce
za
vratom
in
za
pestjo
,
kjer
so
jih
po
nekoliko
pokrivale
dolge
rokavice
.
Bodalo
neprecenljive
vrednosti
je
viselo
ob
pasu
,
od
kape
,
obšite
s
hermelinjo
kožo
,
vsipalo
se
je
pa
perje
s
smaragdno
agrafo
pritrjeno
.
Kneginja
je
vstala
svojemu
možu
naproti
;
ljubezen
in
občudovanje
je
sijalo
iz
velikih
očij
in
roki
sta
se
iztegnili
,
kakor
bi
ga
hotela
objeti
.
Toda
sramežljivost
ali
ponos
jo
je
zadržal
;
grof
pa
jo
je
peljal
k
mehkemu
sedežu
in
sedel
ji
nasproti
.
Izrazil
ji
je
svoje
priznanje
in
zadovoljnost
z
njenim
odločnim
in
modrim
ravnanjem
o
priliki
mestnega
razpora
,
in
ob
jednem
pristavil
obžalovanje
,
da
ne
more
zarad
mnogih
opravil
muditi
se
dalje
časa
pri
nji
.
Mirno
je
zrl
v
rosne
oči
svoje
žene
,
ki
je
tožila
,
da
on
živi
za
vse
ljudi
na
svetu
,
le
zanjo
ne
.
Grof
jo
je
tolažil
in
vprašal
,
kje
sta
otroka
.
„
V
kapeli
molita
,
“
dejala
je
,
„
za
srečo
očeta
svojega
,
ki
zopet
odhaja
v
nevarnost
in
v
boj
proti
cesarju
svojemu
in
nas
zapušča
morebiti
za
vselej
.
“
„
Katinka
,
“
rekel
je
grof
in
prijel
jo
za
roke
,
„
ne
teži
srca
sebi
in
meni
.
Stokrat
mi
je
pretila
večja
nevarnost
kakor
sedaj
,
a
nikdar
se
nisva
ne
jaz
ne
ti
nevarnosti
toliko
bala
kakor
sramote
.
Nikar
sama
sebe
ne
varaj
in
ne
misli
,
da
bi
mogla
spoštovati
moža
,
ki
bi
voljno
prenašal
razžaljenje
.
Moč
in
slavo
so
nam
zapustili
predniki
in
Bog
ne
daj
,
da
bi
mi
zmanjšano
oddali
svojim
potomcem
.
Jutri
odrinemo
proti
Dunaju
;
oprosti
torej
,
da
ne
morem
,
kakor
bi
iz
srca
rad
,
vsega
svojega
časa
tebi
posvetiti
.
Poslanci
me
čakajo
in
s
tvojim
dovoljenjem
počastil
jih
bodem
,
da
jih
povabim
k
mizi
tvoji
.
“
Sama
je
ostala
kneginja
in
si
zakrila
obraz
.
Otroka
sta
pritekla
in
jela
povpraševati
po
očetu
,
ona
pa
ju
je
poljubovala
in
objemala
in
tolažila
,
da
bosta
videla
očeta
zvečer
,
če
bosta
pridna
in
lepo
se
učila
.
—
V
veliki
dvorani
z
visokimi
gotskimi
okni
,
katerih
slikano
steklo
je
v
pisan
somrak
razsipalo
solnčne
žarke
,
sedel
je
na
knežjem
prestolu
,
ogrnen
v
bliščeči
plašč
,
grof
Ureh
,
sredi
orožja
in
trofej
in
podob
svojih
prednikov
,
in
poslušal
nagovor
Žige
Eizingerja
,
ki
je
v
imeni
avstrijskih
stanov
prišel
konečno
sklenit
zvezo
z
grofom
,
s
katerim
se
je
bil
glavar
upornih
Avstrijcev
že
preje
pogodil
in
dogovoril
,
in
počastit
ga
z
dragocenimi
darili
novih
zaveznikov
.
Krog
prestola
stali
so
odlični
vazali
grofovi
;
Eberhard
,
Hohenwart
,
grajski
poveljnik
držal
mu
je
ščit
,
Vitovec
čelado
,
meč
Galenbergar
in
Lambergar
zastavo
,
in
poleg
resnega
obličja
sodnikovega
se
je
videl
tudi
smehljajoči
obraz
Lenartov
.
Grof
je
vrnil
pozdrav
poslancem
in
poudarjal
v
govoru
svojem
,
kako
je
pravice
svojega
sorodnika
,
kralja
Ladislava
,
od
rojstva
njegovega
že
branil
,
in
kako
ga
tudi
sedaj
čast
in
dolžnost
veže
v
prvo
vrsto
njegovih
braniteljev
se
postaviti
;
hudo
je
napadel
cesarjeve
svetovalce
,
Ungnade
in
Neiperge
,
ter
pohvalil
odločnost
avstrijskih
stanov
in
zlasti
njih
voditelja
Eizingerja
.
Pogodba
se
je
podpisala
in
poslanci
so
se
šli
poklanjat
kneginji
;
grof
pa
se
je
posvetoval
s
svojimi
tajnimi
svetovalci
.
Lambergarjem
,
Vitovcem
in
Lenartom
,
in
odkazoval
vsakemu
delokrog
svoj
.
Omenil
je
,
da
treba
hiteti
,
kajti
gubernator
Podjebrad
ponuja
cesarju
pomoč
ter
se
pogaja
ž
njim
ob
odškodovanji
.
„
Upam
sicer
,
“
dejal
je
,
„
da
se
njegovega
veličanstva
skopost
ne
bo
udala
zahtevam
češkega
gubernatorja
;
a
bojim
se
,
da
nas
ne
bi
ta
tudi
napadel
brezplačno
,
kajti
njegovemu
kraljevanju
žuga
konec
.
Zatorej
odrinemo
vsi
jutri
dopoludne
:
za
osebno
stražo
pa
nam
boste
odstopili
,
gospod
Vitovec
,
petdeset
konjikov
,
katere
ste
vi
učili
strogega
reda
.
Poveljnika
imenujte
jim
sami
.
“
Vitovec
je
imenoval
Lazarja
,
ki
se
dobro
bije
in
malo
govori
.
Grof
pa
je
ukazal
,
da
mora
le-ta
takoj
popoludne
odjezditi
,
da
ogleda
pot
in
pripravi
stajališče
vojski
.
Ko
pa
se
je
skončalo
posvetovanje
,
naznanil
je
sluga
grofu
,
da
čaka
nadkonjar
s
tujim
možem
in
prosi
zaslišanja
.
Na
povelje
vstopil
je
Filip
Holzer
,
bled
in
slab
,
in
med
globokimi
pokloni
izročil
grofu
spomenico
,
v
kateri
se
meščanstvo
dunajsko
in
mnogo
drugih
veljakov
pritožuje
o
prevzetnem
in
krivičnem
postopanji
barona
Urha
Eizingerja
in
prosi
grofa
,
naj
pride
kmalu
z
izdatno
pomočjo
in
jih
reši
priseljenega
predrzneža
.
Z
veliko
zadovoljnostjo
čul
je
grof
to
izjavo
,
posebno
milostno
odgovoril
je
poslancu
in
odlikoval
ga
s
krasnimi
darovi
.
Glede
napada
pa
je
dejal
:
„
Če
nam
naše
namere
zdaj
branijo
maščevati
to
razžaljenje
,
ki
je
bolj
mene
zadelo
nego
vas
,
zagotavljam
Vas
,
da
krivci
ne
odidejo
kazni
svoji
.
Na
Dunaji
pa
mi
boste
dovolili
nekoliko
poplačati
Vašo
zaslugo
.
“
Lenart
je
omenil
,
da
preti
pač
trgovcu
maščevanje
Eizingerjevo
,
in
da
ga
meščanstvo
ne
bo
moglo
braniti
;
na
kar
mu
je
grof
predlagal
,
naj
izstopi
iz
mestne
občine
.
„
Ali
hočete
biti
celjskih
grofov
vazal
?
“
vprašal
je
grof
.
Filip
je
pritrdil
.
„
Ali
obetate
odkritosrčno
zvest
in
udan
biti
meni
,
kakor
je
dolžan
vazal
gospodu
svojemu
?
“
„
Obetam
!
“
„
Ali
obetate
prijatelj
biti
gospodovim
prijateljem
in
sovražnik
njegovim
sovražnikom
,
ter
mu
vedno
ostati
dober
in
pošten
pomočnik
?
“
„
Obetam
,
“
dejal
je
trgovec
,
na
kar
mu
je
grof
segel
v
roko
.
Na
te
besede
je
prisegel
potem
pred
Lenartom
najnovejši
grofov
vazal
,
podpisal
obljubo
in
nehal
biti
dunajski
meščan
.
Petacijevi
učenci
pa
so
obhajali
obletni
svoj
praznik
,
ko
so
šli
v
log
„
virgatum
“
,
to
je
po
šibe
za
prihodnje
leto
.
To
je
bil
vesel
dan
.
Grofov
oskrbnik
v
lovskem
gradu
zunaj
mesta
je
moral
preskrbeti
,
taka
je
bila
navada
,
jedi
in
pijače
bodočim
učenjakom
,
katerim
se
je
pridruževala
obilica
ljudij
iz
mesta
,
da
se
pod
milim
nebom
veseli
z
mladino
.
Posebno
mnogo
spremljevalcev
in
spremljevalk
je
imelo
ta
dan
živo
krdelo
,
kajti
marsikoga
je
gnala
radovednost
ogledat
si
vojaških
šatorov
,
mimo
katerih
je
peljala
pot
.
Učitelji
so
komaj
krotili
preširno
mladost
,
ki
je
vriskala
in
prepevala
proti
grofovemu
gradu
ob
žalski
cesti
.
Polone
se
ve
da
se
pri
takem
izletu
ni
moglo
pogrešati
.
V
druščini
jednakomislečih
žensk
je
razvijala
