(
Mladost
)
Ne
zmisli
,
da
dih
prve
sap
’
ce
bode
Odnesel
to
,
kar
misli
so
stvorile
;
Pozabi
koj
nesreč
prestanih
škode
In
ran
,
ki
so
se
komaj
zacelile
,
Dokler
,
da
smo
brez
dna
polnili
sode
,
Zučé
nas
v
starših
letih
časov
sile
.
Preširen
Če
se
uže
prvi
oddelek
naše
povesti
začenja
z
aristokratičnim
naslovom
in
se
takoj
od
kraja
suče
okrog
tistih
boljših
hiš
,
katerim
ljudstvo
po
krivem
pravi
gradovi
;
če
se
vrti
okoli
ljudi
,
ki
so
bili
do
zadnjega
časa
večidel
sovražniki
našega
narodnega
prizadevanja
:
upamo
,
da
nas
ne
bode
nihče
dolžil
nij
torističnih
in
fevdalnih
misli
niti
da
nam
manjka
poštenega
demokratizma
in
rodoljubja
.
Upamo
to
tolikanj
trdneje
,
ker
nismo
namenjeni
blagovoljnega
bralca
tirati
po
soparnih
visocih
sobanah
nij
po
prešuštnih
plesih
,
temuč
ga
peljemo
v
prosto
,
manj
spačeno
naravo
človeškega
življenja
—
ven
na
kmete
.
—
In
če
eni
trdijo
,
da
ima
vsak
pisalec
nehvaležno
nalogo
,
kateri
le
nizko
sega
,
in
hoče
iz
dejanja
in
nehanja
prostega
naravnega
človeka
razpletati
večno
uganko
človeškega
srca
in
duševnega
bitja
,
eni
pak
zopet
menijo
,
da
sta
le
pri
izobražencih
um
in
srce
toliko
razvita
,
da
se
utegne
preiskovalec
in
pripovedovalec
sè
srečnejšim
uspehom
dela
lotiti
—
obetamo
precej
tu
,
da
bodemo
skušali
oba
ta
kroga
v
malo
pohlevno
podobo
zediniti
,
kakor
bode
bralec
videl
,
če
z
dobrotno
prizanašljivostjo
hodi
za
nami
.
Sicer
pa
se
moramo
očito
izpovedati
,
da
mi
zasebno
ne
verujemo
niti
prvi
niti
drugi
omenjenih
misli
,
temuč
smo
prepričani
,
da
smo
si
vsi
ljudjé
v
prvotnem
vsi
enaki
:
povsod
tisto
nepopisano
in
nepopisljivo
,
nerazumljeno
in
nerazumljivo
človeško
srce
sè
svojo
vročo
ljubeznijo
in
neznanskim
sovraštvom
,
burnim
veseljem
in
težečo
žalostjo
,
tihim
mirom
in
viharno
strastjo
.
Razloček
v
življenju
sega
pač
v
srce
,
budi
dušo
,
uči
človeka
misliti
,
spreminja
ga
v
obliki
,
v
bistvu
nikdar
.
Gosposko
selišče
Zabrezje
stoji
na
samoti
.
Proti
jugu
je
nekaj
planjave
,
zabreško
polje
,
po
katerem
se
vije
v
čudnih
kačjih
ovinkih
bela
proga
,
okrajna
cesta
,
ki
drži
mimo
Zabrezja
na
eno
stran
proti
veliki
cesti
,
na
drugo
v
sosednjo
vas
,
uro
hodá
.
Tam
konec
polja
na
južni
strani
stoji
na
ravnini
gozdič
belih
redkih
brez
,
ki
kakor
stare
device
otožno
povešajo
svoje
šibke
veje
,
kakor
bi
se
skrivaj
jokale
,
da
so
ostale
zapuščene
samice
sredi
polja
.
Na
zahodu
,
kjer
nekoliko
svet
proti
selišču
visi
,
raste
takoj
za
vrtom
gosta
praprot
mej
pritlikavimi
brinovimi
grmi
tjakaj
do
porasle
smrekove
gore
,
katera
,
kakor
tam
brezje
,
tudi
na
to
stran
daljni
pogled
zapira
.
Samó
na
severno
stran
,
kjer
po
strmem
klancu
rastó
stare
bukve
noter
do
zabreškega
poslopja
,
odpira
se
svet
daleč
po
dolini
,
kjer
stojé
raztrošene
posamezne
hiše
in
vasi
z
belimi
cerkvicami
.
Samotna
naselba
Zabrezje
je
podolgasta
hiša
z
enim
nadstropjem
,
zarjavelega
ozidja
,
starega
dela
.
Ogli
so
po
čudnem
starodavnem
okusu
sè
plavo
barvo
prevlečeni
poldrugi
čevelj
na
široko
in
na
zidu
,
ki
je
proti
cesti
obrnjen
,
naslikal
je
bogve
kedaj
umrli
umetnik
sé
strahovitimi
in
vsemi
barvami
,
kar
jih
božja
mavrica
premore
,
podobo
matere
božje
sedem
žalosti
zraven
svetega
Florijana
,
ki
večjo
golido
v
roci
drži
,
nego
je
goreča
hiša
,
katero
poliva
.
Razen
tega
„
grada
“
vidi
popotni
človek
še
celo
vrsto
manjših
in
večjih
poslopij
na
zapadni
strani
,
katera
so
pol
zidana
,
pol
lesena
,
pol
nekdanje
stvarnosti
,
pol
nove
poprave
.
Težko
je
nam
,
baš
težko
,
ogniti
se
zapeljivi
skušnjavi
,
razsnovati
tu
v
daljšem
sestavku
zgodovino
selišča
Zabrezja
.
Zakaj
prilika
se
nam
tu
ponuja
najlepša
in
zgodovinskih
virov
nam
ne
manjka
.
Da-si
bi
pa
radi
povedali
,
kako
je
za
cesarja
Maksimilijana
I.
neki
pregnan
vitez
tu
v
divjini
prvi
jel
zidati
dom
in
zemljo
obdelovati
,
kako
je
pozneje
njegov
rod
nesrečno
poginil
,
kako
je
njegovo
domovje
prišlo
v
tuje
roke
,
najprej
menihom
,
pozneje
nekemu
grofu
in
nazadnje
denašnji
posestnici
,
komtesi
Ovsenekovi
,
a
vse
to
bi
nam
čitatelja
ostrašilo
,
kateri
zanimljivejšega
poročila
iz
sedanjosti
od
nas
pričakuje
.
Na
kamniti
mizi
pod
velikanskim
košatim
orehom
,
ki
je
pred
vežó
zabreške
hiše
rastel
uže
črez
sto
let
,
stala
je
majhena
skleda
zraven
svoje
večje
družabnice
.
Po
mizi
je
bil
razgrnjen
bel
prt
iz
domačega
platna
,
na
prtu
lesena
žlica
,
pol
hleba
črnega
kruha
in
nož
na
njem
,
ki
nij
bil
posebno
majhene
ni
priročne
postave
.
„
Gospá
,
kosilo
je
napravljeno
!
“
vpila
je
precej
priletna
ženska
tjakaj
za
poslednji
ogel
hiše
,
kjer
je
bilo
v
majheni
gredici
razno
cvetovje
zasajeno
.
Toda
nihče
se
na
prvi
poklic
nij
oglasil
izza
ogla
.
„
Gospa
komtesa
,
kosilo
bode
mrzlo
!
“
vpije
ženska
vdrugič
z
neprijetnim
glasom
in
si
briše
roke
ob
svoj
ne
ravno
presnažni
prt
.
„
Uže
slišim
!
“
čuje
se
slaboten
ženski
glas
in
takoj
za
glasom
pride
z
gredice
ženska
postava
,
ki
počasi
ob
palici
korači
tjakaj
do
mize
in
do
skled
.
Bila
je
ta
ženska
nenavadno
visoke
in
tanke
rasti
.
Zgornji
del
hrbtišča
je
bil
uže
zadobil
krivino
kakor
velik
vprašaj
,
tako
da
so
se
bile
prsi
uže
popolnoma
izgubile
.
Obraza
je
bila
žena
suhega
;
špičast
nos
in
ravno
tak
obradek
sta
veliko
pripomogla
,
da
so
gube
po
licu
in
po
čelu
še
bolj
na
videz
prihajale
.
Lasjé
so
bili
sivi
,
kolikor
se
jih
je
videlo
iz
proste
rute
,
v
katero
je
bil
zgornji
del
glave
obvezan
.
Po
vsem
je
bilo
soditi
,
da
je
komtesa
silo
stara
.
Séde
k
mizi
,
primakne
si
veliko
skledo
in
žlico
,
potem
pak
stori
počasen
in
velik
križ
božji
.
Če
jed
nij
bila
prej
mrzla
,
morala
je
ohladiti
se
mej
dolgo
dolgo
molitvijo
,
katero
je
molila
s
poluglasnim
šepetanjem
in
začasnimi
globokimi
vzdihljaji
,
sosebno
pri
glavnih
ali
začetnih
besedah
.
Kosilo
—
ki
nij
bilo
izvrstno
ne
posebno
okusno
niti
samo
po
sebi
niti
po
svojej
pripravi
—
bilo
je
kmalu
končano
in
za
njim
je
prišla
zopet
dolga
molitev
sè
sklenjenimi
rokami
in
zbranim
duhom
.
„
Barba
!
“
zakliče
komtesa
in
se
skrbno
ogleda
,
ali
nij
kaj
poškodovana
mej
jedjo
obleka
—
iz
navadnega
blaga
in
na
videz
precej
ponošena
.
„
Kaj
ukazujete
?
“
vpraša
Barba
,
pospravljaje
posodo
in
ostanke
.
„
Prinesi
mi
bukve
,
in
potlej
bodi
tako
dobra
in
pojdi
v
klet
ter
mi
natoči
vina
z
vodo
.
“
Barba
,
hišna
,
kuharica
in
prava
gospodinja
na
Zabrezji
,
bila
je
uže
precej
daleč
iz
tistih
let
,
v
katerih
človek
včasi
nema
pameti
,
kakor
stari
ljudje
rekajo
.
Kar
je
ona
ukazala
,
to
je
veljalo
,
če
le
stari
gluhi
hlapec
Matijec
nij
ugovarjal
.
Dokler
njega
nij
bilo
v
hišo
—
in
to
je
bilo
pred
desetimi
leti
—
bila
je
Barba
vsegamogočna
.
Kdor
je
hotel
na
Zabrezji
služiti
,
ta
je
moral
biti
Barbi
po
godu
;
kedaj
,
kaj
in
kam
se
ima
katero
žito
sejati
,
to
je
ona
vedela
in
samo
ona
.
Ko
je
pa
prišel
Matijec
,
skusila
je
,
kar
je
baje
uže
več
žensk
pred
njo
skušalo
,
da
je
moški
duh
in
moška
moč
na
svetu
hujša
od
ženske
.
Dolgo
sta
se
borila
za
vrhovno
oblast
;
ta
nij
bil
onemu
pokoren
:
Matijec
,
ker
je
bil
gluh
in
dostikrat
nij
slišal
,
kaj
se
mu
veli
,
ampak
delal
po
svojej
modrej
glavi
—
Barba
ker
nij
hotela
in
je
imela
historično
pravico
za
svojo
stran
.
Ni
dvomiti
,
da
bi
bil
gotovo
Matijec
padel
v
tem
boji
,
ko
bi
bila
Barba
vse
svoje
orožje
upotrebovala
.
Iz
službe
bi
mu
bila
rekla
komtesa
po
Barbinem
nasvetu
,
da
bi
Matijec
še
ne
bil
slišal
kedaj
in
zakaj
.
Ali
če
je
bila
Barba
neusmiljena
proti
drugim
ljudém
,
nij
bila
proti
Matijcu
.
Ljudje
so
govorili
,
da
zato
ne
,
ker
sta
si
bila
v
starodavnem
času
„
malo
-
takó
“
,
česar
Barba
tudi
na
stara
leta
ni
nehvaležno
pozabila
,
bodi
Matijec
gluh
ali
ne
bodi
.
Tiho
sta
si
tedaj
na
zadnje
vsak
nekaj
priznala
in
Matijec
je
gospodoval
po
polji
,
v
hosti
in
pri
živini
,
Barba
pak
v
hiši
,
v
gospodinjstvu
in
kar
še
ostane
.
Morda
nam
ta
dva
oblastnika
drugje
še
na
misel
prideta
,
zdaj
se
vrnemo
h
komtesi
pod
oreh
.
Barba
jej
prinese
bukve
in
gre
še
po
vino
.
Komtesa
odpre
knjigo
.
Bila
je
:
Tomaža
Kempčana
hoja
za
Kristom
.
Z
naočniki
,
kateri
so
bili
veliki
kot
volovski
jarem
pred
hlevom
,
kakor
je
poredni
pastir
resnemu
Matijcu
nekedaj
trdil
,
imela
je
zaznamovano
,
doklej
je
čitala
včerajšnji
dan
.
Nataknila
je
le-té
na
koncu
nosa
in
čitala
.
Pri
tem
delu
pak
je
migala
z
ustmi
in
zdaj
pa
zdaj
povzdignila
oči
.
Barba
prinese
pijače
.
Malo
je
je
,
toda
za
,
gospó
menda
dovolj
,
zakaj
po
prvem
požirku
soditi
nij
posebna
pivka
.
„
Barba
!
“
pravi
gospa
komtesa
dekli
,
„
za
drevi
zakolji
dvoje
Piščet
,
in
še
kaj
napravi
večerje
.
Prišel
bode
mlad
gospod
.
“
Barba
se
prestraši
.
Dvoje
piščet
—
bog
nas
varuj
!
To
je
nekaj
denarja
in
škoda
velika
za
njeno
premoženje
,
zakaj
do
denašnjega
dné
je
Barba
kuretino
večidel
za
svoj
žep
prodajala
.
To
ženica
pomisli
in
vpraša
:
„
Ali
ne
bi
bilo
zadosti
eno
pišče
?
“
„
Naj
jih
bo
dvoje
,
“
pravi
gospa
.
„
Moje
sestre
sin
je
in
želim
,
da
se
mu
postreže
.
Če
človek
sè
pota
pride
,
mora
se
okrepčati
.
Napravi
dve
.
“
„
Pa
vendar
gospod
več
časa
pri
nas
ne
ostane
?
“
vpraša
Barba
.
„
Ostane
pri
nas
.
“
„
Joj
pomagaj
,
“
pravi
kuharica
,
„
kaj
mu
bomo
dajali
!
Z
nami
ne
bode
hotel
jesti
,
mesa
pa
nimamo
.
“
„
Mesa
nimamo
,
da
,
res
je
,
prav
praviš
.
—
Pa
čakaj
,
Barba
,
ali
ne
bi
bilo
dobro
koga
poslati
k
fari
po
meso
?
“
„
In
po
belega
kruha
,
“
dostavi
Barba
.
„
Denar
,
denar
!
“
„
Res
,
tudi
po
kruh
,
prav
govoriš
,
“
reče
gospa
,
vstane
izza
mize
in
gre
v
hišo
po
denar
.
Stara
komtesa
je
stanovala
in
spala
v
sobi
iz
veže
na
levo
,
družinski
izbi
nasproti
.
Ta
soba
je
bila
po
svojej
notranjej
opravi
celo
nasprotna
vnanjej
obliki
sela
Zabrezja
in
njene
lastnice
same
.
Bila
je
lepo
pomalana
in
pohištvo
je
bilo
umetnega
in
okusnega
dela
,
kakor
se
nahaja
le
v
bogatejših
hišah
tako
imenovanih
višjih
stanov
.
Po
stenah
je
viselo
nekaj
slik
,
večidel
reči
iz
svetih
zgodb
predočujočih
,
katerim
bi
pač
tudi
izvedenec
ne
bil
mogel
ničesa
očitati
.
Stara
gospa
odpre
predal
svitle
omare
,
našteje
Barbi
nekaj
srebrnine
,
potem
pak
se
zopet
vrne
k
svojej
knjigi
.
Barbi
se
je
kaj
čudno
zdelo
,
kako
je
to
,
da
komtesa
denes
rada
denarje
daje
,
ker
,
čeravno
je
vedela
,
da
za
kacega
ubožnega
ali
za
kako
cerkveno
potrebo
rada
mošnjo
odpre
,
bilo
jej
je
vendar
tudi
znano
,
da
je
komtesa
,
kar
se
dóma
tiče
,
včasi
ne
dosti
manj
nego
skopa
.
Po
malej
cesti
,
ki
je
držala
proti
Zabrezju
,
drdral
je
pred
mrakom
tistega
dne
voziček
,
na
katerem
je
sedel
mlad
gospod
in
se
skrbno
in
radovedno
ogledoval
po
lepej
okolici
—
zdaj
na
to
,
zdaj
na
ono
stran
.
Spredaj
je
sedel
starikav
voznik
z
dolgim
bičem
v
roci
,
katerega
je
večkrat
zavihtel
,
da
bi
udaril
po
lepem
,
rejenem
konji
.
Toda
če
ga
je
zdaj
in
zdaj
res
udaril
,
bil
je
udarec
le
legek
,
samo
položil
je
skoro
bič
nanj
,
da
ga
je
opomnil
,
naj
dirja
še
bolj
.
„
Ali
je
to
Zabrezje
?
“
vpraša
mladenič
in
se
malo
upogne
naprej
.
„
Hi
!
“
rekel
je
voznik
in
rahlo
udaril
—
ne
po
konji
,
ampak
po
komatu
.
Gospod
se
domisli
,
da
je
voznik
gluh
,
prime
ga
za
ramo
in
ponavlja
glasneje
svoje
vprašanje
.
„
Dober
konj
je
,
dober
,
jaz
ga
imam
rajši
ko
sirca
.
Pa
tudi
teče
kot
vrana
na
nebu
,
“
odgovarja
Matijec
misleč
,
da
gospod
konja
hvali
.
Še
le
ko
poslednji
sè
prstom
pokaže
selišče
,
kateremu
sta
se
bližala
,
pokima
voznik
in
pravi
:
„
To
,
to
!
To
je
Zabrezje
.
“
Kmalu
potem
voz
zavije
sè
ceste
na
stranski
pot
in
nekaj
trenotkov
potem
obstoji
pred
gradom
.
Matijec
se
spravi
z
voza
,
otepe
najprvo
cestni
prah
sè
svoje
zašite
pražnje
obleke
in
se
obrne
,
da
bi
gospodu
na
tla
pomagal
.
Pa
ta
je
bil
uže
pred
njim
na
nogah
in
je
šel
proti
veži
.
Bil
je
kacih
štiri
in
dvajset
let
star
,
visoke
postave
.
Obraza
je
bil
tacega
,
kakoršnega
srečamo
večkrat
v
življenji
,
in
ki
nas
na
prvi
pogled
ne
veže
,
pa
nam
tudi
zopern
ni
,
ker
nimamo
ničesa
grajati
—
tacega
,
ki
nam
dopada
še
le
potem
,
če
najdemo
,
da
ima
lastnik
tudi
precej
razuma
in
srca
.
Stara
komtesa
je
stala
na
pragu
.
Ko
je
mladega
moža
zagledala
,
razsvetilo
se
jej
je
obličje
,
dopadljivo
je
gledala
čvrsto
postavo
in
zdravo
,
rudečo
barvo
njegovega
lica
ter
mu
podala
roko
,
katero
je
poljubil
.
„
Bog
te
sprejmi
na
Zabrezji
in
njegov
blagoslov
naj
pride
s
teboj
v
hišo
,
Leon
!
“
dejala
je
poljubivši
ga
na
čelo
in
oba
sta
šla
v
njeno
sobo
.
Sestra
komtesina
se
je
bila
možila
,
in
pozabivši
svoje
grofovske
rodovine
,
v
zakon
vzela
nekega
višjega
uradnika
z
navadnim
neplemenitim
imenom
:
Retelj
.
S
tem
važnim
korakom
,
storjenim
samo
iz
vroče
ljubezni
,
zamerila
se
je
bila
svojemu
očetu
tako
,
da
jo
je
zavrgel
in
izbrisal
iz
števila
svojih
treh
hčerá
in
iz
zapisnika
dedičev
svojega
,
ne
ravno
velicega
premoženja
.
Iz
tega
zakona
je
bil
Leon
.
Kmalu
po
smrti
svojega
deda
je
izgubil
tudi
svoje
roditelje
za
vrstjo
in
eno
svojih
tet
.
Edina
pomoč
in
zaslomba
mu
je
bila
od
tega
časa
komtesa
iz
Zabrezja
,
katera
je
skrbela
zanj
,
kakor
mati
,
in
sicer
toliko
laže
,
ker
je
sama
ostala
stara
devica
in
tako
nij
imela
razen
njega
nobenega
sorodnika
.
Uže
za
mladega
je
prišel
Leon
v
neko
odgojilnico
v
deželnem
glavnem
mestu
in
potem
,
ko
nij
hotel
pobožnej
teti
skrivne
želje
izpolniti
,
da
bi
stopil
v
duhovenski
stan
,
izšolal
se
je
na
višjem
učilišči
.
Do
denašnjega
dne
svoje
tete
nij
videl
nikdar
.
Poznal
jo
je
samo
iz
pisem
in
kaj
čuda
,
če
je
zdaj
našel
,
da
si
je
bil
v
svojej
domišljiji
vso
drugačno
podobo
o
njej
ustvaril
,
kakor
je
bila
v
resnici
.
Bil
je
tedaj
večkrat
v
zadregi
,
ko
ga
je
vpraševala
pobožna
žena
kmalu
po
prvem
seznanji
reči
,
katerih
nij
pričakoval
.
Kmalu
pa
je
spoznal
,
kaj
se
sme
komtesi
na
ravnost
povedati
,
kaj
ne
.
„
Pač
menda
nijsi
v
mestu
veliko
po
plesih
hodil
?
“
vprašuje
teta
.
„
Prav
malo
,
“
odgovori
Leon
;
pa
rudečica
,
ki
ga
je
lahno
oblila
,
pričala
je
,
da
se
nij
tako
zeló
sveta
ogibal
.
„
A
vendar
le
?
“
„
Nekoliko
.
Rekli
so
mi
,
da
je
dobro
,
če
človek
svet
poznava
...
“
„
Kolikor
manj
človek
sveta
pozná
,
tem
laže
umrje
,
“
reče
komtesa
.
„
Upam
,
da
si
tudi
sv.
izpoved
redno
opravljal
,
kakor
se
dobremu
kristijanu
spodobi
—
večkrat
v
letu
.
“
Čeravno
je
bil
Leon
po
vsem
svojem
prepričanji
dober
kristijan
,
vendar
tistega
„
večkrat
v
letu
“
nij
izpolnjeval
.
Nevarno
in
nepolitično
se
mu
je
pa
zdelo
v
tem
resnico
povedati
,
in
da-si
mu
je
bilo
težko
lagati
se
,
zdelo
se
mu
je
vendar
v
tem
hipu
neogibljivo
potrebno
.
Laž
je
bila
kratka
,
samo
besedica
:
dà
,
pa
bila
je
vendar
laž
,
mladenič
je
zarudel
.
Sreča
,
da
stara
ni
dobro
videla
.
„
To
je
prav
,
“
rekla
je
.
„
Kajti
nič
bi
ti
ne
pomagala
vsa
tvoja
velika
učenost
,
ko
bi
boga
pozabil
in
svete
cerkve
.
Jaz
sem
molila
za-te
in
vedela
sem
,
da
dober
ostaneš
in
da
bodeš
svojej
materi
podoben
.
Tvoja
mati
,
moja
sestra
,
bila
je
dobrega
srca
in
če
jo
je
ljubezen
do
tvojega
očeta
tako
daleč
zapeljala
,
da
je
bila
svojemu
očetu
nepokorna
na
njegova
stara
leta
,
to
jej
je
bog
gotovo
odpustil
,
ker
je
rada
molila
.
Morda
je
tudi
naš
oče
bil
česa
kriv
v
tem
razporu
,
a
mi
ne
smemo
soditi
.
Molimo
Za-nju
oba
in
upajmo
,
da
sta
se
spravila
gori
nad
nami
,
kjer
vsak
razloček
in
vsak
razpor
neha
.
“
Da
se
je
razgovor
tako
zavil
,
to
je
bilo
Leonu
všeč
,
da-si
ga
je
neka
otožnost
obšla
,
ko
je
čul
govoriti
o
svojih
roditeljih
.
Očeta
nij
poznal
skoro
nič
,
le
temno
se
je
domišljal
ljubega
moža
,
ki
ga
je
kot
poltretje
leto
staro
dete
pestoval
in
ujčkal
na
kolenih
.
Šest
let
pak
je
bil
star
,
ko
so
mu
zakopali
milo
mater
.
Vesel
je
tedaj
bil
,
da
je
mogel
teto
izpraševati
natančneje
o
svojih
starših
.
Komtesa
mu
je
sicer
razkladala
in
popisovala
reči
precej
na
drobno
,
vendar
se
je
videlo
,
da
se
ogiblje
nekaterih
situvacij
in
dogodkov
.
Tudi
o
njenej
preteklosti
bi
bil
rad
kaj
zvedel
,
kakor
se
je
iz
nekaterih
postranskih
vprašanj
videlo
,
a
komtesa
se
je
tudi
o
sebi
ogibala
govoriti
.
Mislila
je
morda
,
da
je
Leon
še
premlad
za
take
reči
ali
da
je
bolje
,
če
domač
človek
tega
ali
tacega
ne
vé
,
ali
pa
nij
hotela
sama
sebi
spominov
buditi
,
kateri
so
jej
utegnili
biti
neprijetni
in
se
nijso
skladali
s
sedanjim
njenim
mišljenjem
.
Ker
znano
je
,
da
stari
ljudjé
,
kakor
tudi
tisti
,
ki
so
se
prenasitili
uživanja
na
tem
svetu
,
dobodo
v
poznejših
letih
neko
mrzlejšo
kri
in
ž
njo
drugo
pamet
,
katera
jim
pripoveduje
,
kako
neumno
,
ničemurno
in
minljivo
je
vse
,
kar
mladino
giblje
,
razburjuje
in
navdušuje
.
Vse
prvo
nadstropje
na
zabrežjem
gradu
je
bilo
prazno
.
Leon
je
imel
tedaj
stanovanj
na
izbiranje
.
Izvolil
si
je
sobico
na
vzhodno-severnem
oglu
,
kjer
je
bil
lep
razgled
črez
gozdnati
klanec
,
po
dolini
in
po
vinskih
gorah
,
katere
so
jo
v
raztegnjenem
pasu
otočale
na
levej
in
zadnjej
strani
.
Soba
sama
na
sebi
nij
bila
prijetna
.
Štiri
gole
bele
stene
in
velika
peč
,
precej
majhene
duri
in
okorna
,
nekoliko
previsoka
okna
,
to
so
bile
vse
le
dvomljive
lepote
.
Vendar
je
Barba
,
ki
je
gospodu
nasvetovala
drugo
lepšo
in
večjo
sobo
na
nasprotni
strani
,
takoj
izpoznala
,
da
je
ta
gospod
svojeglav
.
Morala
je
tedaj
hlapcu
pomagati
gospodove
reči
le-sem
znašati
,
potrebne
omare
za
obleko
in
knjige
itd.
preskrbljevati
.
Sicer
pa
menda
ne
smemo
zamolčati
,
da
tej
ženski
nij
bilo
bog
vé
kako
po
volji
,
da
je
še
en
človek
prišel
pod
streho
,
ki
bo
hotel
zapovedovati
,
ki
ne
bode
za
nobeno
ni
poljsko
ni
domače
delo
,
temuč
za
samo
potrato
in
škodo
.
Vendar
tega
nij
razodela
živi
duši
,
kakor
Matijcu
,
ko
sta
po
večerji
tako
dolgo
obsedela
,
da
je
šla
vsa
druga
družina
spat
.
Predno
se
je
noč
naredila
,
uredil
je
bil
Leon
svoje
novo
stanovanje
in
razvrstil
posebno
skrbno
knjige
svoje
male
,
a
izbrane
knjižnice
,
prve
tolažnice
za
bodoče
dolgočasne
dneve
na
samotnem
Zabrezji
.
Pri
večerji
je
imel
zopet
dolg
razgovor
s
teto
komteso
.
Da-si
ravno
mu
je
sem
ter
tja
prav
malo
ugajal
,
bil
je
zató
dober
,
ker
je
iz
njega
popolnoma
spoznal
tetin
značaj
in
njene
misli
,
kar
je
bilo
zanj
gotovo
potrebno
.
Pozno
je
bilo
,
ko
je
šel
spat
.
Ko
je
Leon
v
prvič
na
novi
postelji
ležal
,
zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
bi
se
denašnji
dan
njegovo
življenje
na
drugi
pot
zavilo
,
in
ta
pot
se
mu
nij
videl
tako
lep
kakor
prej
;
domislil
se
je
svojega
dozdanjega
neskrbnega
življenja
mej
veselimi
prijatelji
in
svojimi
knjigami
.
Ko
je
zaspal
,
prenesle
so
ga
sanje
daleč
iz
Zabrezja
v
poglavno
mesto
,
v
tobakovega
dima
polno
,
glasno
krčmo
,
mej
tovariše
,
ki
so
okrog
mize
pri
pijači
sedé
zabavali
se
,
smejé
se
in
dražeč
se
mej
soboj
.
Spalo
je
na
Zabrezji
vse
.
Le
mlad
hlapec
je
prišel
tiho
,
prav
tiho
sè
svojega
ležišča
na
senu
,
ogrnil
svojo
luknjasto
kamižolo
,
ki
je
pred
konjskim
hlevom
na
plugu
ležala
,
ter
se
obrnil
proti
cesti
,
tam
debel
kol
iz
meje
izpulil
in
ga
na
rame
del
kakor
za
brambovca
in
zvestega
prijatelja
proti
nasprotnikom
,
potem
pa
ubral
pot
pod
noge
proti
vasi
,
kjer
je
njegova
ljuba
stanovala
in
mu
za
nocoj
obljubila
,
da
bode
skozi
omreženo
okence
nekaj
besedij
govorila
ž
njim
.
Temna
noč
je
ležala
po
bukovem
gozdu
in
po
dolini
.
Le
posamezne
luči
so
se
videle
iz
daljave
kakor
kresnice
.
In
tiho
je
bilo
vse
;
pač
,
sova
se
je
včasi
oglašala
s
svojim
odurnim
in
nevabljivim
ukanjem
po
gozdu
in
izpod
klanca
se
je
čulo
šumenje
po
zadnjem
dežji
naraslega
potoka
in
klopotanje
urnega
vretena
,
ki
je
gonilo
zabreško
žago
.
Žaga
,
poslopje
leseno
,
bila
je
lastnina
gospé
komtese
.
V
najemu
jo
je
uže
več
let
imel
,
kacih
štirideset
let
star
mož
,
ki
so
mu
kmetje
okrog
rekali
Šepec
,
ker
je
imel
eno
nogo
od
kolena
navzdol
leseno
.
Sicer
pa
je
bil
žagar
krepke
in
velikanske
rasti
,
širok
črez
pleča
in
gorjé
mu
ga
je
bilo
,
kogar
je
sè
sovražnim
namenom
dobil
v
svoje
pesti
,
močne
in
trdé
ko
železne
klešče
.
Široki
in
rudeči
njegov
obraz
se
je
lehko
imenoval
lep
in
po
njem
ne
bi
bil
možu
nihče
štirideset
let
zaupal
.
Le
kadar
ga
je
jeza
obsula
in
je
sè
svojimi
belimi
zobmi
zaškripal
in
zaškrtal
in
neznano
čudno
pogledal
,
bilo
je
marsikoga
strah
tega
moža
.
Žagar
Šepec
je
ravno
poslednjo
desko
iz
naloženega
bruna
izrezal
,
vzel
brlečo
svetilnico
v
roke
in
šel
zatvornico
zapirat
.
Nocoj
je
bil
menda
posebno
slabe
volje
,
ker
klel
je
in
vedno
sam
sè
soboj
govoril
,
ko
je
železnega
mačka
z
vretena
sprožil
in
potem
uprl
se
v
žagarski
leseni
žleb
ter
ga
po
pravilih
in
postavah
svoje
umetnosti
na
drugi
konec
porinil
.
Veljalo
je
zdaj
drugo
gol
navaliti
pred
žago
.
Prva
na
vrsti
je
bila
precej
debela
smreka
.
Žagar
je
šepal
trikrat
okolo
nje
s
svojo
svetilnico
in
jo
dobro
ogledal
.
Tri
robate
kletve
so
pričale
,
da
se
mu
pretežka
zdi
,
da
bi
jo
sam
zmagal
.
Poslopje
na
žagi
je
imelo
razen
potrebne
priprave
samo
streho
,
tako
da
je
bilo
na
tri
strani
odprto
,
z
jedno
na
vodo
,
z
drugo
v
hosto
.
Na
enem
konci
pak
je
bila
majhena
lesena
hišica
,
njegovo
stanovanje
.
Tjakaj
se
zdaj
obrne
in
odpre
ukajene
črne
duri
in
zavpije
v
temno
izbo
:
„
Ven
pridite
,
obé
!
Nij
,
da
bi
morali
spati
,
jaz
bi
se
pa
sam
ubijal
!
Dolg
jezik
bi
marsikdo
imel
,
jaz
pa
delal
.
“
„
Kaj
pa
je
?
“
vpraša
ženski
glas
iz
izbe
.
„
Jaz
pravim
,
da
ven
pojdite
,
vi
in
Cilja
;
boste
uže
videli
,
kaj
je
.
Vrag
vzemi
take
ljudi
“
,
huduje
se
mož
in
se
zopet
vrne
k
deblu
.
Potehta
ga
na
vsakem
koncu
,
nabere
nekaj
kolov
in
jame
zopet
rentačiti
nad
babnicami
.
Takoj
potem
pride
stara
ženica
ven
in
ž
njo
mlada
deklica
kacih
trinajst
let
,
obe
samo
na
pol
oblečeni
.
„
Kaj
je
pa
treba
kleti
in
greh
delati
?
Ali
bi
naju
ne
mogel
z
lepo
besedo
poklicati
?
“
reče
stara
mati
,
vide
,
da
se
sin
z
deblom
upira
.
„
Nijsem
vas
klical
,
da
bi
jezik
brusili
.
Pomagajte
,
če
hočete
;
če
ne
,
pa
pojdite
in
spite
,
da
boste
segnjili
,
še
obe
vkup
,
“
odgovori
žagar
.
Stara
žena
in
deklica
sta
se
spravili
na
drobnejši
konec
bruna
,
Šepec
pak
je
s
kolom
prevagoval
debelejši
.
Bil
je
močnejši
ko
one
dve
obe
vkup
,
njegov
del
je
šel
dobro
naprej
,
ženski
pa
nijsta
zmagali
dela
,
da-si
ste
napenjali
vse
svoje
človeške
moči
.
„
Vrag
vas
!
genite
se
no
,
mati
,
genite
!
Drvena
reč
in
nerodna
.
“
Rekši
se
sam
bolj
v
sredi
upre
in
ropotaje
se
smreka
prevali
in
dobro
pade
na
žágišče
.
Kar
je
bilo
še
treba
,
uravná
sam
.
„
Nič
več
vas
nij
treba
,
le
izgubite
se
!
“
Hči
je
šla
v
izbo
nazaj
,
stara
mati
pak
se
je
usedla
na
skládanico
desk
,
uprla
komolce
v
kolena
in
obraz
zakrila
v
dlani
.
Tako
je
sedela
precej
dolgo
.
Sin
je
tačas
zopet
vodo
odprl
in
žaga
je
urno
tekala
gori
in
doli
.
Bilo
je
precej
hladno
,
mrzla
sapa
je
vlekla
.
Vendar
starka
nij
mislila
,
da
bi
šla
v
gorko
izbo
,
sedela
je
tiho
in
se
nij
ganila
.
„
Zdaj
vas
nij
treba
,
kaj
zmrzujete
in
bolščite
?
Svoje
roke
ste
menda
uže
vendar
videli
in
nij
vam
jih
treba
na
oči
držati
,
“
zamrmrá
sin
.
Zdaj
se
starka
nij
mogla
več
zdržati
,
začela
je
glasno
jokati
in
rekla
:
„
Le
zmerjaj
me
in
reži
nad
menoj
.
Dolgo
ne
boš
,
kmalu
me
bo
bog
rešil
in
k
sebi
poklical
.
Če
bi
bilo
pred
,
rajša
bi
videla
;
samo
za
Ciljo
,
tvojo
hčer
,
skrbi
me
noč
in
dan
.
Še
drva
boš
na
njej
sekal
,
kadar
mene
ne
bode
.
Nobenega
človeka
ne
bode
imela
,
tako
boš
z
njo
ravnal
kakor
z
menoj
.
“
„
To
se
ve
,
da
se
vam
prava
krivica
godi
,
“
reče
sin
,
toda
malo
bolj
pohlevno
,
materine
solze
so
imele
tudi
zanj
nekaj
moči
.
„
Godi
se
mi
,
godi
.
Na
svetu
ga
nij
človeka
,
ki
bi
se
mu
huje
godilo
.
Bog
vé
in
sveta
mati
božja
,
da
jaz
nijsem
tako
sè
svojimi
starši
ravnala
.
In
vendar
bog
obeta
v
četrtej
zapovedi
tacim
otrokom
,
da
se
jim
bo
dobro
godilo
.
Jaz
ne
vem
,
zakaj
mene
tako
kaznuje
,
on
uže
vé
.
—
Nikoli
ne
govoriš
lepe
besede
z
menoj
,
temuč
vselej
me
le
z
grdo
oblajaš
.
Molči
,
bog
ti
ne
bode
sreče
dal
in
uže
zdaj
vidiš
,
kako
ti
gre
.
Zakaj
?
Zató
,
ker
si
boga
pozabil
in
z
menoj
tako
ravnaš
.
“
„
Kdo
vraga
vam
kaj
hoče
?
Ali
vas
ne
pustim
na
miru
?
“
„
O
pustiš
me
,
pustiš
!
Nikoli
mi
ničesa
ne
poveš
,
če
te
vprašam
;
kar
zadereš
se
nad
menoj
.
Tega
nijsem
zaslužila
,
bog
vé
,
da
ne
.
Ko
si
bil
ti
še
v
zibeli
in
bolán
,
nijsem
spala
vse
noči
,
vsake
pol
ure
sem
vstajala
,
luč
pihala
in
za-te
skrbela
.
In
potlej
,
ko
si
bil
nogo
zlomil
in
so
ti
jo
odrezali
in
si
toliko
trpel
,
kdo
ti
je
stregel
noč
in
dan
,
kdo
je
zdravnika
plačal
,
če
ne
jaz
?
Ko
smo
sem
prišli
in
je
bila
še
tvoja
rajnica
živa
,
bil
si
še
,
in
dobro
se
nam
je
godilo
.
Zdaj
pa
je
vse
proč
in
tak
si
,
da
te
nij
prestajati
.
Koliko
sem
že
jaz
prejokala
in
molitve
storila
,
pa
vse
zastonj
!
Bog
,
ti
meni
pomagaj
!
“
In
zopet
jo
solze
oblijo
in
glasno
ihti
.
Žagar
ne
reče
ničesa
;
a
poznalo
se
je
na
tem
,
kako
je
zagozdo
med
zažagano
smreko
zabijal
,
da
so
ga
materine
besede
nekoliko
ganile
.
Kako
bi
bila
mater
potolažila
ena
sama
prijazna
,
ljubezniva
beseda
iz
sinovih
ust
!
Toda
vnanja
skorja
je
bila
pretrda
,
ošabnost
prevelika
,
da
bi
bil
izdal
,
kar
čuti
.
Mislil
je
,
da
bi
bilo
sramotno
materi
pokazati
,
da
so
mu
njene
besede
globlje
segle
,
mislil
je
,
da
bi
bila
slabost
,
kar
je
bila
njegova
dolžnost
.
In
molčal
je
.
„
Dobro
se
nam
je
godilo
od
kraja
.
Zdaj
pa
nij
več
božjega
blagoslova
na
žagi
.
Gospé
komtesi
si
pred
plačeval
vsako
leto
naprej
,
zdaj
si
jej
uže
za
poldrugo
leto
dolžen
najemnino
.
Žena
je
dobra
,
vendar
te
vselej
in
zmirom
ne
bode
čakala
.
Pognala
te
bode
po
svetu
in
potem
ne
kaže
meni
ni
tebi
druzega
kakor
vreča
beraška
in
hoja
od
hiše
do
hiše
.
O
moj
bog
,
kako
mi
je
hudó
,
če
pomislim
,
da
bi
bil
vse
lehko
plačal
,
ko
ne
bi
pijančeval
in
zapravljal
.
“
To
je
sina
speklo
.
Kesal
se
je
skoraj
vselej
,
kadar
je
več
denarja
zapil
,
jezen
je
bil
vselej
,
kadar
se
je
tega
domislil
.
Jezen
je
bil
tudi
zdaj
,
ko
mu
je
mati
to
očitala
.
Srdito
je
vrgel
svoje
leseno
kládivo
ob
tla
in
rekel
:
„
To
vam
nič
mar.
Če
zapijam
,
zapijam
svoje
.
Spat
pojdite
,
meni
nij
nikogar
treba
,
da
bi
mi
gostolél
na
ušesa
.
“
„
Svoje
zapijaš
?
“
povzame
zopet
mati
.
„
Ali
ne
veš
,
da
si
dolžan
?
Ali
ne
vidiš
,
da
deklè
nima
skoro
kaj
obleči
v
nedeljo
,
da
jej
je
jope
,
rute
,
peče
in
vsega
treba
?
In
da
žita
kmalu
ne
bomo
imeli
za
enkrat
v
malin
dati
?
Pa
vsega
tega
ti
nij
skrb
,
kadar
pri
vinu
sediš
in
tisto
babo
napajaš
—
o
bog
mi
grehe
—
tačas
ti
nij
mar
,
da
imaš
hčer
in
mater
doma
.
“
„
Jaz
pravim
,
da
se
mi
poberite
,
“
kriči
sin
,
kateremu
je
vest
sama
očitala
in
je
svojo
jezo
izpustil
nad
tega
,
kogar
je
ravno
pred
soboj
imel
.
„
Ne
grem
,
ne
!
“
odgovori
ženska
.
„
Od
mene
bo
božji
sodnik
tudi
tvojo
dušo
terjal
.
Opominjati
te
moram
,
vse
ti
moram
povedati
,
ker
sem
uže
enkrat
začela
.
V
nedeljo
popóludne
,
kadar
medvé
s
Ciljo
pri
krščanskem
nauku
ostajevi
,
zbirajo
se
pri
tebi
igralci
za
denar
in
ti
tudi
igraš
na
kvarte
.
Zato
te
pošteni
ljudje
čedalje
bolj
črté
in
čedalje
manj
dela
imaš
.
In
kaj
še
,
križani
Jezus
,
da
bi
bila
prej
umrla
,
predno
sem
to
slišala
!
Ne
zapravljaš
zmirom
sam
denarja
.
Kakor
bi
ga
preveč
imel
!
Štirideset
let
si
star
,
oženjen
si
uže
bil
,
hčer
imaš
,
premoženja
nobenega
,
pameten
bi
imel
biti
,
pa
—
noriš
!
Noriš
za
ono
grdo
babo
v
vasi
,
ki
se
je
drugih
naveličala
in
se
tebi
obesila
,
ki
je
povsod
znana
,
da
jo
je
bog
zapustil
.
Oče
nebeški
!
“
To
je
bilo
sinu
preveč
.
Skočil
je
po
konci
,
strahovito
mater
pogledal
in
z
leseno
zagozdo
,
ki
jo
je
ravno
v
roci
imel
zamahnil
,
morda
—
ponevedoma
.
„
Le
udari
,
udari
!
Ubij
me
,
samo
poboljšaj
se
!
“
dejala
je
žena
.
Žagar
vrže
zagozdo
od
sebe
,
zapre
žago
,
prekobali
naglo
nametane
žaganice
in
zgine
materi
izpred
očij
.
Kacih
štirideset
korakov
je
Šepec
šel
po
stezi
,
ki
je
držala
v
vas
,
v
krčmo
.
Mislil
nij
ničesa
,
tudi
v
krčmo
iti
ne
;
rojilo
mu
je
po
glavi
;
materine
besede
so
ga
bodle
v
srce
kakor
trnje
,
stresoval
je
z
glavo
,
kvišku
pogledoval
in
klel
.
Stoj
,
kaj
je
to
bilo
!?
Zakaj
Šepec
naenkrat
obstane
,
zakaj
se
je
ustrašil
?
Le-sem
od
žage
se
je
zaslišal
ropot
,
kakor
bi
kaka
deska
padla
.
Pa
ne
samo
to
,
tudi
človeški
krik
se
je
slišal
,
kratek
,
obupen
,
skozi
ušesa
zvoneč
.
To
je
bil
materin
krik
.
Kaj
se
jej
je
zgodilo
?
Vso
svojo
jezo
pozabivši
,
tekel
je
žagar
nazaj
,
kar
je
mogla
lesena
noga
meseno
dohajati
.
Na
žagi
je
bila
tema
,
ob
svetilnico
se
je
Šepec
spotaknil
,
bila
je
ugasnena
.
Postane
in
posluša
.
Nič
se
nij
ganilo
.
„
Mati
!
“
zakliče
.
Nihče
ne
odgovori
.
Odpre
duri
in
stopi
naglo
v
izbo
;
potiplje
na
postelj
.
Njegova
hči
je
ležala
tam
in
spala
trdno
,
matere
nij
bilo
.
Strašna
misel
ga
obide
,
da
je
morda
mati
sama
v
vodo
skočila
,
v
jéz
,
kjer
je
bila
globoka
,
in
to
zaradi
njega
.
Luč
je
napravljal
,
a
delal
je
prehlastno
,
večkrat
je
zastonj
kresal
in
v
ogenj
pihal
,
predno
je
svečavo
imel
v
roci
.
Z
lučjo
iz
izbe
stopivši
,
je
brž
izprevidel
,
kaj
je
.
Tla
na
žagi
so
bila
narejena
iz
vegastih
desk
,
izmej
katerih
je
bila
ena
zlomljena
,
tako
da
se
nij
smelo
stopiti
nanjo
,
druge
so
se
dale
razmikati
,
ker
so
bile
le
redko
razmetane
.
Stara
mati
je
svetilnico
ugasila
in
v
tistem
trenotku
pozabila
,
kod
se
sme
hoditi
,
kod
ne
.
Tako
se
je
pod
njo
ulomilo
in
padla
je
pod
žago
,
več
čevljev
globoko
,
kjer
so
debele
skale
ležale
.
Šepec
posveti
dol
v
luknjo
,
vidi
mater
ležati
,
oglasi
se
mu
pa
ne
.
Hitro
lestvo
spusti
dol
.
Ker
sè
svojo
leseno
peto
nij
mogel
po
lestvi
,
pomagal
si
je
s
koleni
in
kmalu
prinesel
staro
mater
na
rami
.
Zavedela
se
nij
nič
.
Tresel
se
je
,
ko
jo
je
v
izbo
nesel
in
mislil
,
da
je
mrtva
.
„
Cilja
,
vstani
,
Cilja
!
“
kliče
Šepec
svojo
hčer
.
Deklica
plane
po
konci
in
zakriči
,
ko
vidi
ljubo
staro
bábico
krvavo
in
v
nesvesti
.
„
Vode
,
vode
daj
,
deklè
,
in
moli
!
“
prosi
žagar
.
Da-si
ravno
se
je
deklica
vsa
tresla
in
nij
vedela
,
kje
je
nij
kaj
je
,
prinesla
je
vode
,
močila
staro
mater
in
molila
naglas
.
In
tudi
oče
,
katerega
uže
dolgo
nij
slišala
moliti
,
molil
je
zdaj
ž
njo
vred
in
klical
mater
.
Stara
žena
je
naposled
odprla
oči
.
Videla
je
,
da
je
sinu
v
naročji
,
da
jej
prijazno
piti
ponuja
,
in
pila
je
vode
.
Slišala
je
,
da
jo
vpraša
prijazno
,
če
ne
sočutno
,
kako
jej
je
,
kaj
jo
boli
,
kam
se
je
pobila
,
kaj
bi
rada
,
in
odgovorila
je
:
dobro
bode
,
nič
hudega
ni
.
In
res
je
bilo
kmalu
bolje
,
tako
da
se
je
na
postelji
usedla
.
Zdaj
je
šel
Šepec
ven
,
odprl
zatvornico
in
zopet
začel
žagati
.
Deklica
in
stara
mati
sta
sami
ostali
v
izbi
.
Večkrat
pak
se
je
starki
zdelo
,
kakor
bi
se
tiho
in
skrivaj
duri
majheno
odslonile
in
bi
jeden
noter
gledal
,
kaj
dela
.
In
solza
je
pritekla
starej
majki
po
lici
,
solza
veselja
,
zakaj
mislila
je
:
„
Saj
ima
vendar
še
dobro
srce
,
moj
sin
!
Kako
mi
je
stregel
,
kako
skrbi
za-me
!
Nij
napačen
človek
,
le
ljudjé
so
ga
tacega
naredili
.
“
Kako
malo
je
treba
marsikateremu
,
da
se
mu
utolaži
bridka
žalost
ali
da
se
mu
spreobrne
v
veselje
:
temu
prijazna
beseda
,
onemu
nekaj
kapljic
vina
,
temu
malo
puhlega
počaščenja
,
onemu
malo
iz
cunj
narejenega
papirja
,
ki
se
mu
denar
pravi
.
In
vendar
toliko
je
žalosti
in
tuge
po
tem
svetu
!
Lepo
je
vstajalo
drugo
jutro
solnce
v
vzhodu
,
kakor
bi
srečo
obetalo
vsem
ljudém
in
stvarém
po
daljni
božji
zemlji
,
kakor
bi
se
veselilo
svojih
zemeljskih
otrók
,
od
berača
,
ki
je
vstal
sè
svoje
postelje
na
listju
,
kjer
je
s
psom
v
továrištvu
spal
,
do
bogatega
meščana
,
kateremu
je
skozi
veliko
okno
na
mehke
blazine
sijalo
.
Kako
ne
bi
bilo
veselo
!
Videlo
je
skesanega
človeka
,
človeka
ki
je
imel
dobre
namene
,
lepe
sklepe
.
Žagar
Šepec
je
navsezgodaj
koračil
po
stezi
proti
Zabrezju
.
Šel
je
gospe
komtese
prosit
,
prosit
,
da
bi
ga
še
nekaj
časa
za
dolg
čakala
;
po
potu
pak
je
premišljal
svoje
življenje
,
rotil
se
je
,
da
ne
bode
več
pijančeval
,
da
bode
pridno
delal
,
da
si
bode
vsako
misel
na
drugo
ženitev
iz
glave
izbil
,
da
ne
bo
sè
svojo
izvoljeno
več
govoril
,
da
bode
z
materjo
in
hčerjo
lepo
ravnal
.
O
nameni
,
koliko
je
vas
mej
nami
storjenih
,
koliko
pozabljenih
!
Komtesa
je
pod
orehom
svojo
jutranjo
dolgo
molitev
opravljala
,
ko
je
stopil
Šepec
pred-njo
,
klobuk
pod
pázduho
in
potuhnjeno
upognjen
.
„
Gospa
žlahtna
—
!
“
začne
žagar
,
toda
komtesa
se
v
molitvi
nij
dala
motiti
.
Leon
,
ki
je
okoli
poslopja
ogledoval
to
in
ono
svoje
nove
domačije
,
prišel
je
ravno
izza
ogla
.
Nanj
je
komtesa
pokazala
in
rekla
Šepcu
:
„
Onemu
gospodu
povej
,
česa
bi
rad
.
“
Leon
je
to
slišal
in
počakal
moža
z
leseno
nogo
.
Žagarja
pak
je
mrzel
pot
spreletel
po
hrbtu
.
Nikdar
še
nij
slišal
,
da
je
kak
gospodar
na
Zabrezji
.
Gotovo
je
hud
,
gotovo
nij
tako
dober
kot
stara
komtesa
,
ta
me
ne
bode
čakal
,
pognal
me
bode
z
žage
,
če
mu
brž
ne
plačam
.
Ta
misel
ga
tako
obsede
,
da
ni
mogel
besedice
spregovoriti
,
ko
je
pred
Leonom
stal
.
Še
le
ko
ga
je
ta
prijazno
vprašal
,
česa
bi
rad
,
reče
na
pol
tiho
:
„
Gospod
žlahtni
,
jaz
sem
vam
dolžen
.
“
„
Meni
?
“
vpraša
gospod
.
„
Gospá
pravijo
,
da
je
vseeno
,
njim
ali
vam
,
menda
.
Jaz
imam
vašo
žago
tu
doli
pod
klancem
v
najem
,
pa
—
—
plačal
še
nijsem
in
—
prosim
,
da
bi
—
—
“
„
Še
počakali
,
ne
?
“
Žagar
pokima
in
v
tla
pogleda
.
„
Kako
dolgo
?
“
Šepec
malo
poguma
dobi
,
pogleda
kvišku
in
reče
:
„
Samo
šest
tednov
še
.
“
„
Ali
boste
pa
mogli
plačati
v
šestih
tednih
?
“
„
O
,
hočem
skušati
.
Ljudjé
so
mi
še
nekaj
dolžni
,
poterjal
bodem
.
In
pogorelci
v
Malej
vasi
mi
bodo
dali
zaslužka
.
“
„
Podaljšajte
si
obrok
.
Šest
tednov
je
malo
.
Recite
več
,
pol
leta
,
samo
mož
besede
ostanite
.
Eno
leto
vas
bomo
čakali
,
ali
je
dovolj
eno
leto
?
“
Šepec
pokima
,
lice
se
mu
razjasni
,
pristopi
,
da
bi
gospodu
roko
poljubil
.
Toda
smehljaje
se
mu
ta
odmakne
in
pravi
:
„
Pridem
pogledat
,
kako
delate
in
kakova
je
žaga
.
“
V
mestu
izrejen
,
Leon
nij
dobro
poznal
slovenskega
kmeta
.
Bilo
mu
je
tedaj
veselje
govoriti
z
možem
,
opazovati
njegovo
boječe
obnašanje
in
izvirno
stavljene
in
izgovorjene
besede
.
Izpraševal
ga
je
marsikaj
,
kako
je
to
,
da
ima
leseno
nogo
,
če
lehko
hodi
in
dela
ž
njo
,
če
ima
kaj
družine
itd.
Prav
zadovoljen
sam
s
soboj
je
šel
torej
Šepec
z
Zabrezja
.
Eno
leto
!
Za
celo
leto
je
bila
vélika
skrb
odložena
!
Ali
podoben
je
Šepec
tistemu
hlapcu
v
sv.
evangeliji
,
kateremu
je
bil
velik
dolg
odpuščen
,
on
pak
je
svoje
male
neusmiljeno
poterjeval
.
Mej
potom
začne
namreč
žagar
številiti
,
koliko
mu
je
ta
,
koliko
oni
na
dolgu
za
zrezane
deske
;
jeden
mu
ima
dati
poldrugi
goldinar
,
jeden
dva
;
jeden
petnajst
,
jeden
nekaj
manj
grošev
.
„
Vsi
morajo
plačati
!
“
In
ko
tako
premišlja
,
zaščegetá
ga
v
goltanci
nekaj
tacega
kakor
žeja
,
a
ne
pu
vodi
,
ampak
žeja
do
vina
,
cekinastega
sladkega
vina
,
kakor
je
vedel
zanj
doli
v
vasi
v
prvi
krčmi
.
Obstane
,
izvleče
mošnjico
iz
žepa
,
in
prešteje
.
Še
je
bilo
nekaj
okroglega
v
njej
.
Samo
en
maseljček
bi
ga
pil
.
To
bi
se
hitro
zgodilo
in
nihče
ne
bi
vedel
.
Materi
bi
dejal
,
da
je
bil
v
gradu
tako
dolgo
.
—
Pa
ne
,
tega
ne
!
Davi
je
za
trdno
sklenil
,
da
ne
bode
več
pil
,
ni
vina
ni
žganja
.
Skušnjava
se
mora
premagati
,
namenov
ne
prelamljati
.
Le
domov
na
delo
!
—
Pa
—
saj
je
celo
noč
delal
nocoj
,
voda
je
z
jeza
močno
potekla
,
naj
se
nabere
;
človek
samo
enkrat
živi
,
iz
mesa
je
,
telesu
mora
nekaj
privoščiti
.
Samo
en
maseljček
denes
,
potlej
ne
več
.
Za
denar
nij
sila
,
saj
je
dolg
za
celo
leto
odložen
,
hejo
!
In
poterja
lehko
v
vasi
gredoč
,
ne
gre
nalašč
v
krčmo
.
Popijmo
še
denes
malo
vina
,
naj
se
pes
obesi
,
naj
ves
svet
vrag
pobere
!
In
Šepec
krene
proti
cesti
in
po
cesti
—
v
krčmo
.
Prva
hiša
v
farnej
vasi
je
bila
krčma
.
Mlada
žena
je
na
pragu
stala
in
z
vabljivim
smehljajem
pozdravila
Šepca
,
ker
ta
je
bil
jeden
najboljših
pivcev
,
in
taki
so
krčmaricam
vselej
po
godu
.
Šepec
je
stopil
v
izbo
,
usedel
se
za
mizo
in
takoj
je
bilo
po
prvem
maselci
.
To
nij
bilo
nič
;
komaj
grlo
se
je
zmočilo
.
Skušnjava
ga
je
obhajala
,
da
bi
še
druzega
.
A
domov
se
mu
je
mudilo
,
izvlekel
je
mošnjo
in
počasi
nekaj
denarja
naštel
,
premišljal
in
—
porinil
prazno
steklenico
.
Bil
je
drugi
maselc
.
Ta
prazen
,
napolnil
se
je
tretji
—
naj
se
vrag
obesi
,
kjer
so
trije
,
tam
je
lehko
četrti
.
In
prišlo
je
veselje
v
glavo
,
in
kdo
ne
bode
pil
v
veselji
?
Naj
vse
vrag
vzame
!
pravi
Šepec
in
pije
.
Proti
mraku
je
glava
postajala
težka
,
jezik
se
je
zavaljeval
.
Šepec
se
na
mizo
nasloni
in
zaspi
v
miru
in
pokoji
.
Noč
je
uže
bila
,
ko
se
vzbudi
.
Več
gostov
je
sedelo
krog
mize
.
Vsi
so
ponudili
Šepcu
piti
.
Spodobilo
se
je
,
da
je
tudi
on
dal
za
poliček
,
da
je
vrnil
.
Tudi
je
bil
malo
bolán
,
glava
ga
je
bolela
,
treba
je
bilo
ozdraviti
se
,
klin
s
klinom
zbijati
.
Pozno
je
bilo
,
ko
je
šel
iz
krčme
,
zadnji
.
Mošnja
je
bila
prazna
,
a
glava
polna
.
Domú
nij
hotel
iti
nocoj
.
Obrnil
se
je
proti
drugemu
koncu
vasi
.
Tam
je
stala
majhena
lesena
bajta
.
Šepec
potrka
.
Oglasi
se
ženska
od
znotraj
in
mala
vrata
se
odpró
.
Žagar
tava
po
temi
in
pride
v
izbo
.
Luč
se
je
naredila
in
videla
se
je
precej
velika
Ženska
,
debeluhastega
obličja
,
stara
kacih
trideset
let
.
Obraz
,
ki
je
bil
še
precej
čeden
,
pričal
je
po
velicih
ustnih
,
po
nabranem
čelu
in
nekaj
čudnej
prikazni
v
njenih
nelepih
očéh
,
da
je
uže
veliko
živela
in
poznala
skrb
in
strast
.
Čarobno
je
obsevala
užgana
trska
žensko
postavo
in
žagarja
,
ki
se
je
usedel
na
klop
in
glavo
povešal
,
ter
stare
stene
lesene
koče
,
v
vseh
kotih
polne
cunj
in
razne
šare
.
„
Kaj
si
pa
prišel
?
“
vpraša
ženska
osorno
.
—
„
Kadar
si
pijan
,
prideš
,
drugokrat
ne
;
pojdi
še
zdaj
kimat
in
dremat
,
kamor
hočeš
.
“
Žagar
vstane
,
zašepéta
,
da
bi
padel
,
pa
se
zopet
ujame
sè
svojo
leseno
nogo
.
Potem
se
v
sredi
ustopi
in
poje
:
„
Začela
se
je
togotiti
,
Tobaka
ne
boš
smel
kaditi
.
“
„
Pojdi
,
spravi
se
,
“
vpije
ženska
.
„
Ali
me
nemaš
nič
rada
,
hudir
!
Jaz
te
bodem
vzel
,
Mreta
,
za
ženo
vzel
,
naj
pravijo
,
kar
hočejo
!
Ali
me
nemaš
prav
nič
rada
!
“
„
Pijanec
!
“
„
Tiho
,
tiho
!
—
Nič
pijan
!
—
Kaj
pijan
,
nič
pijan
!
“
In
hotel
je
žensko
objeti
.
Pehnila
ga
je
od
sebe
.
Ne
vemo
,
ali
zató
,
ker
je
bil
pijan
,
ali
iz
vestnosti
in
bogaboječnosti
.
Ker
drugi
dve
lastnosti
nijsta
bili
znani
pri
njej
,
verjemimo
,
da
samo
zarad
tega
,
ker
se
je
napil
brez
nje
.
Ne
grem
domov
ne
,
tukaj
ostanem
pri
tebi
,
“
pravi
žagar
.
Toda
ženska
odpre
duri
in
vrata
,
vrže
gorečo
luč
na
tla
in
jo
pohodi
,
potem
pa
prime
žagarja
pod
pázduho
in
ga
vleče
ven
,
rekoč
:
„
Da
bi
te
vsi
,
—
bomo
videli
,
če
pojdeš
ali
ne
!
Pijanca
jaz
ne
maram
,
kadar
boš
trezev
,
pa
pridi
.
“
In
predno
je
žagar
vedel
kako
in
kaj
,
bil
je
na
hladnem
.
Mislil
je
,
da
je
še-le
prišel
,
in
zopet
začel
na
oknice
trkati
in
vpiti
:
„
Mreta
,
odpri
,
Mreta
!
“
Pa
nihče
nij
odprl
.
Šepec
se
spusti
ob
vasi
proti
domu
.
Po
potu
pak
se
nad
svojo
izvoljeno
jezi
,
ter
jej
v
oblake
kričé
taka
imena
daje
,
kakoršnih
pero
ne
more
zapisati
na
papir
bele
barve
,
barve
nedolžnosti
.
Da-si
lesenonog
,
trd
in
vina
poln
,
je
žagar
vendar
še
dobro
Hodil
,
po
sredi
pota
.
Kadar
se
mu
je
posebno
v
glavi
zavrtilo
,
postal
je
malo
in
potem
zopet
dalje
mahal
.
Drugače
je
bilo
,
ko
je
v
hosto
prišel
.
Tam
korenine
rastó
črez
pot
.
Spotakne
se
in
pade
.
Vstati
ne
more
,
lesena
noga
je
trda
.
Zadremlje
in
spi
trd
,
srečen
spanec
brez
divjih
sanj
,
brez
zavednosti
,
kakor
ga
spé
otroci
v
zibeli
,
pravični
ljudjé
in
mrtvi
.
Pravijo
ljudjé
,
in
verjemimo
še
mi
,
da
ta
svet
uže
dolgo
dolgo
let
stoji
.
In
veliko
ljudstva
je
bilo
pred
nami
na
tem
svetu
,
veliko
ga
je
z
nami
.
Vsi
ti
prednamci
so
kolikor
toliko
premišljali
,
naši
vrstniki
mislijo
tudi
mnogo
.
Menil
bi
tedaj
človek
po
vsej
pravici
,
da
smo
se
vsi
pobogali
in
zedinili
v
odgovoru
na
vprašanje
,
kaj
je
svet
in
življenje
.
Pa
žalibog
,
da
nij
res
!
Eni
pevajo
in
pravijo
,
da
je
dolina
solz
,
ječa
,
polna
gnjilobe
;
drugi
zopet
nasprotno
pričajo
,
da
je
človek
tú
lehko
srečen
,
če
le
hoče
,
da
se
mu
vse
smeje
,
da
je
vse
življenje
vesela
komedija
,
katere
poslednji
akt
—
tega
ne
morejo
tajiti
—
se
končava
s
tragično
—
smrtjo
.
Zaupamo
častitemu
bralcu
,
da
je
sam
uže
sodbo
storil
o
tem
predmetu
,
torej
mu
ne
vrivamo
svoje
.
Leon
in
komtesa
,
njegova
teta
,
sta
bila
,
čeravno
morda
ne
v
poglavnej
reči
,
različnih
mislij
o
tem
,
kakor
smo
uže
malo
opomnili
.
In
bilo
je
to
naravno
.
Lahka
mladost
na
pragu
tega
življenja
in
resna
starost
na
pragu
večnosti
,
to
so
razlike
same
po
sebi
.
Leon
je
pač
to
sprevidel
takoj
;
ne
brž
stara
teta
.
Kajti
kakor
se
človeku
na
starost
vrne
neka
otročjest
,
tako
mu
pride
nekaj
idealne
razglednosti
iz
mladih
let
nazaj
,
sosebno
,
če
ga
domišljija
popušča
in
mu
ginejo
občutki
burnih
let
in
spomin
posvetnega
spoznanja
in
uživanja
,
če
se
je
navadil
,
daleč
od
hrupa
živeč
le
v
sebi
iskati
sveta
in
gledati
v
skrivnostno
visočino
nad
soboj
.
Kakor
mladenič
v
svojem
optimizmu
misli
,
da
je
vse
dobro
,
vse
lepo
,
kar
vidi
in
kar
ga
čaka
,
tako
starec
včasi
ne
ume
,
zakaj
drugi
ljudjé
ne
mislijo
tako
,
kakor
on
.
Leon
je
bil
našel
v
starej
grajskej
ropotiji
puško
svojega
deda
.
Da
bi
si
popoludanji
čas
kratil
,
šel
je
včasi
v
gozd
,
da-si
je
bil
s
svojim
ostarelim
orožjem
in
brez
vsake
vaje
hostnim
prebivalcem
,
štirinogatim
in
perutničastim
,
precej
malo
nevaren
.
In
vendar
to
gospé
teti
nij
bilo
po
volji
.
„
Kako
moreš
kakor
krščanski
človek
veselje
imeti
,
nedolžne
živalice
po
nepotrebnem
zalázovati
?
“
očitala
mu
je
.
Ali
mladost
je
nepoboljšljiva
—
še
je
hodil
na
lov
.
Dobre
četrt
ure
od
Zabrezja
je
v
samoti
na
hribu
stala
stara
cerkvica
iz
predturških
časov
,
posvečena
svetemu
Vidu
.
Strop
je
bil
lesen
,
streha
iz
starih
trhlenih
desk
,
stolpec
nizek
in
dva
zvona
ne
veliko
večja
od
obilih
loncev
.
Vsako
leto
se
je
tu
enkrat
maša
brala
;
poleti
je
o
poludne
angelsko
češčenje
zvonil
,
kdor
je
ravno
mimo
prišel
,
pozimi
v
snegu
pak
je
sv.
Vid
zapuščen
od
molivcev
in
ljudij
sam
pomladi
čakal
.
Tjakaj
je
hodila
komtesa
v
gorkih
popoldanjih
poletnih
dnevih
molit
.
Tudi
Leona
je
nekoč
s
seboj
vabila
.
Toda
žalostna
je
bila
,
ko
je
videla
,
da
je
bila
njegova
molitev
silo
kratka
in
se
je
potlej
bolj
za
to
pečal
,
starinska
zidovja
,
dvomljive
umetnosti
v
altarji
in
razpokani
strop
ogledovati
.
„
Premalo
moliš
,
Leon
!
“
rekla
mu
je
mejpotoma
proti
domu
.
Ali
mladost
je
nepoboljšljiva
,
več
nij
šel
ž
njo
k
sv.
Vidu
molit
.
Drugo
krat
je
hotela
vedeti
,
kaj
čita
.
Leon
je
bil
pustil
knjigo
pod
orehom
.
Bil
je
Preširen
.
Teta
vzame
knjigo
in
čita
;
da
je
to
na
svetu
,
tega
nij
vedela
.
Tudi
Leon
se
je
bil
s
tem
pesnikom
in
z
natančnejšim
znanjem
domačega
jezika
in
njegovega
malega
slovstva
seznanil
še
le
na
tujem
v
druščini
svojih
rojakov
in
tovarišev
.
„
Čemu
to
bereš
?
“
dejala
mu
je
teta
.
„
Ali
je
to
potrebno
?
Ali
se
kaj
pametnega
učiš
iz
tega
?
Pusti
tako
berilo
.
Tudi
jaz
sem
nekedaj
brala
take
reči
za
kratek
čas
in
veselje
.
A
verjemi
mi
,
da
več
škodujejo
,
nego
koriste
.
Človeku
nij
potem
nič
mar
za
to
,
kar
je
zveličalno
in
kar
je
za
to
življenje
potrebno
.
Beri
rajši
podučilne
reči
.
“
„
Jaz
pa
mislim
,
da
je
najbolje
oboje
.
Kajti
,
kdor
bi
hotel
samo
resnobne
in
koristne
reči
brati
in
učiti
se
jih
,
lepoznanske
in
prijetne
umetnosti
pa
bi
zametal
in
zaničeval
,
ta
ne
bi
delal
po
božjej
volji
nij
po
njegovem
izgledu
.
Bog
nij
samo
žita
na
polji
ustvaril
in
nij
samo
jedilnim
zeliščem
rasti
dal
,
ampak
tudi
vijolici
je
dal
življenje
in
roži
.
“
„
Tako
?
Prijetne
umetnosti
denašnji
dan
imenujete
to
,
kar
je
zapeljivo
,
da
mlademu
človeku
um
zmeša
in
ga
ovara
?
Vijolica
je
nedolžna
in
ne
smeš
je
primerjati
tacim
knjigam
.
Le
eno
je
potrebno
,
da
dušo
bogu
ohranimo
.
“
Teta
komtesa
je
stara
,
njej
gre
čast
,
njena
beseda
naj
velja
,
naj
bo
zadnja
,
mislil
si
je
Leon
in
kakor
bi
bil
rad
ugovarjal
,
nij
si
upal
.
Da
bi
pa
teti
pokazal
,
da
zna
za
silo
še
kaj
druzega
čitati
,
vzel
je
drugi
dan
v
njeni
knjižnici
debele
bukve
v
latinskem
jeziku
:
„
De
civitate
Dei
“
in
je
čital
,
da
ga
je
komtesa
videla
.
Starka
sicer
nij
vedela
,
kaj
je
tam
notri
pisano
,
kajti
latinskega
nij
znala
,
pa
vedela
je
,
da
je
te
bukve
spisal
sv.
Avguštin
.
Zató
je
bila
sama
sebe
in
mladeniča
vesela
.
Prišla
je
nedelja
.
Gluhi
Matijec
je
dobil
povelje
,
naj
napreže
oba
konja
in
naj
izvleče
kočijo
iz
lope
.
Matijec
je
sicer
mrmral
in
hudo
gledal
in
nij
mogel
razumeti
,
zakaj
ne
bi
bil
stari
koleselj
,
kakor
za
vselej
,
še
za
to
nedeljo
dober
.
Jezilo
ga
je
pak
zató
,
ker
je
moral
v
svojej
pražnjej
obleki
pajčevine
iz
kočije
,
uže
dolgo
ne
rabljene
,
snažiti
in
ometati
.
Barbi
je
potožil
,
drugemu
si
nij
upal
,
ker
le
ona
je
imela
srce
,
ki
ga
je
razumelo
.
„
Saj
sem
povedala
,
da
bode
tako
!
“
—
dejala
je
ta
žena
Matijcu
skrivaj
.
—
„
Kar
se
kaj
zmisli
gospod
in
nas
nobenega
ne
vpraša
,
ali
je
prav
ali
nij
prav
.
“
Matijec
,
ki
nij
vedel
,
kaj
ona
govori
,
odkima
in
gre
zopet
h
konjem
.
Njegovo
jezo
sta
še
konja
čutila
cel
pot
do
farne
cerkve
,
ker
večkrat
je
bič
pal
po
hrbtu
,
in
drdral
je
voz
kakor
božja
strela
.
„
Treba
je
,
da
te
z
gospodom
fajmoštrom
seznanim
.
On
je
učen
in
dober
služabnik
svete
cerkve
in
vsega
spoštovanja
vreden
,
“
pravi
komtesa
,
ko
sta
z
voza
stopila
.
Hotel
ali
ne
hotel
,
Leon
je
moral
k
župniku
.
Ta
gospod
je
bil
majhen
mož
,
post
in
pomanjkanje
vsakdanjega
kruha
se
mu
nij
poznalo
.
Na
hipohondriji
bolan
je
bil
osoren
in
zadiren
proti
svojim
farmanom
,
pa
dober
pridigar
in
skrben
za
čast
in
lepoto
hiše
božje
.
Proti
komtesi
se
je
obnašal
pa
posebno
prijazno
,
kajti
vedel
je
bolje
ko
marsikdo
,
da
je
komtesa
žena
po
božji
volji
,
prava
kristijana
,
da
njena
desnica
rada
dáje
,
za
kar
levica
ne
zna
,
bodisi
za
farne
uboge
,
ali
za
popravo
kacega
oltarja
pri
Mariji
devici
čistega
spočetja
.
Ko
sta
stopila
v
njegovo
sobo
,
razgladile
so
se
gube
po
njegovem
čelu
in
,
odzdravljaje
na
:
„
hvaljen
bodi
“
pokloni
se
komtesi
in
kakor
vprašaje
pogleda
Leona
.
Komtesa
pové
,
da
je
to
njene
pokojne
sestre
sin
,
ki
na
Zabrezji
ostane
,
in
gospod
župnik
pravi
:
„
Lepo
,
lepo
,
prav
,
prav
!
Zeló
me
veseli
.
“
Potem
pa
natakne
očala
na
nos
in
povzdigne
tako
preskrbljene
oči
in
premeri
svojo
novo
ovčico
.
Menda
mu
je
bil
Leon
po
gudu
,
kajti
kar
je
mož
potem
rekel
,
bilo
je
frazi
podobno
,
ki
jo
imenujemo
poklon
,
in
se
je
nanašalo
na
neko
enakost
v
obrazih
,
katere
v
resnici
nij
bilo
mej
komteso
in
mladim
njenim
sorodnikom
.
Mislimo
,
da
nam
bode
bralec
hvaležen
,
če
izpustimo
daljni
razgovor
,
ki
se
je
plel
o
navadnih
rečéh
.
Omenimo
le
,
da
je
bil
gospod
župnik
tako
prijazen
,
da
je
po
slovesu
svoja
gosta
do
cerkve
izpremil
in
jima
nekoliko
povedal
,
o
čem
bode
njegov
kaplan
denes
pridigoval
in
kako
zadovoljen
je
s
tem
pobožnim
in
pridnim
pomočnikom
v
vinogradu
Gospodovem
.
Leonu
pak
je
še
posebej
pokazal
,
kod
se
pride
na
stranski
kor
,
kjer
se
dobro
k
oltarju
in
na
prižnico
vidi
in
kamor
navadno
hodijo
civilni
ljudjé
njegove
fare
.
Število
teh
„
civilnih
“
ljudij
v
fari
nij
bilo
veliko
,
kakor
je
Leon
izprevidel
,
ko
je
na
omenjeno
mesto
prišel
.
Peka
,
štacunarja
in
vinskega
dacarja
prištevši
,
jih
nij
bilo
več
ko
dvajset
moškega
in
ženskega
spola
.
Večina
mej
njimi
pa
je
imela
precej
greha
radovednosti
nad
soboj
,
kajti
,
ko
je
Leon
po
stopnicah
gori
prišel
,
obrnilo
se
je
veliko
oči
nanj
,
glave
so
se
stikale
in
izpraševal
je
pek
dacarja
,
dacar
sodnijskega
adjunkta
debelo
ženo
,
kdo
je
to
,
tako
da
je
bilo
mladega
tujca
skoro
malo
sram
in
se
je
hitro
usedel
v
zadnjo
klop
.
Ko
so
oni
njega
ogledovati
nehali
,
začel
je
on
povračati
in
je
precej
naglo
storil
svojo
sodbo
.
Ta
je
bila
sicer
prav
ostra
,
pa
ne
rečemo
,
da
bi
bila
sploh
krivična
.
Tam
je
davkar
široko
sedel
in
prepričan
svoje
veljave
,
tobačnico
odpiral
,
kakor
bi
hotel
reči
:
jaz
,
cesarski
uradnik
,
vas
imam
vse
okolo
pod
palcem
.
In
za
njim
jo
bila
žena
,
s
čudnim
neokusnim
pokrivalom
,
glavo
pobožno
na
desno
stran
držé
,
da
bi
se
videl
po
njeni
misli
lepi
vrat
in
molitvene
bukvice
,
z
zlatim
obrezkom
in
jeklom
okovane
,
nemškega
jezika
,
visoko
pred
soboj
,
da
bi
soseda
,
nevedna
pekovka
,
vedela
,
da
zna
nemško
čitati
.
Filistrstvo
in
nič
druščine
!
mislil
je
Leon
.
Pa
kmalu
je
nekoliko
svoje
ostre
sodbe
sam
pri
sebi
oporekel
.
Zagledal
je
bil
namreč
tam
prav
odspredaj
v
kotu
dve
gospójici
sedeti
.
Obrneni
sta
bili
sicer
obe
od
njega
in
se
nijsta
ozirali
ni
na
stran
nij
nazaj
,
tako
da
obrazov
nij
mogel
videti
;
a
po
rasti
in
vsem
soditi
ste
bili
lehko
obe
mladi
in
lepi
.
Rad
bi
bil
zvedel
,
kdo
sta
in
od
kod
.
A
bil
je
neznan
sè
svojim
sosedom
in
meni
nič
tebi
nič
vprašati
ga
,
nij
se
spodobilo
.
Mej
pridigo
se
je
nagnila
večja
malo
na
stran
in
svojej
manjšej
tovarišici
nekaj
na
uho
povedala
.
Leon
je
videl
polovico
lepega
obraza
.
V
tistem
hipu
je
njegov
sosed
tobačnico
odprl
in
tudi
Leonu
ponudil
svojega
duhana
.
Da-si
ravno
se
mu
nij
dremalo
in
sicer
tobaka
za
nos
nij
mogel
trpeti
,
vzame
vendar
nekaj
tega
prahú
in
se
staremu
gospodu
zahvaljuje
.
Le-temu
se
je
to
tako
dobro
zdelo
,
da
je
začel
šepetaje
poskušati
razgovor
,
najprvo
kritikovaje
kaplana
,
kako
pridiguje
in
kako
bi
moral
,
potem
pripovedovaje
,
da
je
vroč
dan
denes
.
Tako
je
Leon
dobil
priliko
vprašati
,
kdo
in
čegavi
sta
one
deklici
.
„
S
pošte
sta
,
“
—
dejal
je
sosed
.
—
„
Ta
na
levej
roki
,
mlajša
,
ki
ima
rumene
lase
,
