Gabrovški
gospodar
Cijazovec
je
gledal
velikonočno
nedeljo
dopoldne
1895.
leta
mračnega
obraza
raz
prag
svoje
hiše
v
beli
pomladanski
svet
.
Spominjal
se
je
nekaterih
stvari
,
ki
niso
obetale
prida
.
Poleg
letine
,
o
kateri
toži
kmet
,
naj
bo
dobra
ali
slaba
,
so
mu
pričinjali
skrbi
njegovi
domači
ljudje
.
Z
ene
strani
ga
je
jezil
sin
Tone
,
z
druge
ga
je
skrbela
hči
Lenka
.
Le-tej
je
štiriindvajset
let
,
godna
je
za
možitev
in
komaj
čaka
moža
,
ali
pravi
se
noče
oglasiti
.
Sin
hribovskega
posestnika
Anžiča
včasi
močno
pogleda
za
njo
;
dober
gospodar
bo
mladi
Anžič
in
dal
bi
mu
Cijazovec
Lenko
,
naj
jo
pelje
v
hribe
,
ako
sta
oba
ene
volje
,
pa
stari
Anžič
je
trd
in
ošaben
hribovec
,
ki
iz
dna
duše
sovraži
Gabrovško
dolino
in
ne
mara
od
tam
snahe
,
ko
bi
prinesla
tudi
cel
tisočak
k
hiši
.
Tako
se
je
izrazil
na
tiho
nedeljo
v
Smoletovi
gostilnici
,
ko
mu
je
krčmar
Smole
nameknil
o
tem
,
kar
veseli
mlade
ljudi
.
Stari
Anžič
je
imel
svoje
dobre
vzroke
,
da
je
sovražil
Cijazovca
še
posebej
.
Oba
sta
v
svojih
gozdih
mejaša
in
tožarila
sta
se
pred
leti
zaradi
meje
.
Pravdo
je
izgubil
Anžič
in
ž
njo
nekaj
pedi
gozda
,
majhno
,
na
Cijazovčevo
zemljo
visečo
rebrino
,
na
kateri
je
stalo
troje
pritlikavih
bukev
.
Od
takrat
s
Cijazovcem
ni
govoril
.
Pa
na
Anžiče
bi
Cijazovec
še
pozabil
,
ker
Lenke
se
brez
njih
tudi
še
odkriža
,
ali
starejši
sin
Tone
mu
je
pričinil
veliko
zgago
.
Ta
je
dovršil
pred
dvema
letoma
v
Ljubljani
osmo
šolo
,
pa
ne
da
bi
bil
krenil
na
duhovsko
pot
,
ki
je
ugodna
Bogu
in
ljudem
,
je
šel
za
eno
leto
k
vojakom
,
in
ko
je
imel
potem
vojaško
sitnost
za
seboj
,
se
je
potepel
nekam
v
tuje
kraje
za
učitelja
:
zrno
na
domači
zemlji
je
pustil
in
v
tuje
kraje
je
šel
iskat
plev
.
Oh
,
ta
sin
se
izpridi
popolnoma
!
Po
zimi
se
je
vrnil
iz
tujih
krajev
lačen
in
raztrgan
in
zdaj
mu
visi
pri
hiši
,
ne
kmet
,
ne
gospod
,
in
išče
in
čaka
službe
.
In
vsa
soseska
čaka
in
gleda
,
kakšno
moko
namelje
ta
študent
.
Seve
,
ko
bi
dobil
službo
,
da
bi
nesla
sto
goldinarjev
na
mesec
,
kakršno
ima
Smoletov
profesor
,
onda
naj
bi
bil
že
obesil
duhovsko
glorijo
na
kljuko
,
no
tista
službica
pri
pošti
,
ki
je
čaka
,
piškavega
oreha
ni
vredna
in
še
varščino
mora
zanjo
vložiti
—
štiristo
goldinarjev
!
Dalje
Cijazovec
o
sinu
ni
hotel
razmišljati
,
ker
se
mu
je
zdelo
greh
,
na
tak
svet
praznik
še
bolj
netiti
v
srcu
nabrano
nevoljo
do
lastnega
otroka
.
Sploh
on
ni
bil
suženj
kakšne
globoke
jeze
ali
trme
,
zato
tudi
ni
poznal
tistih
rezkih
razporov
,
ki
razjedajo
človeštvo
in
posamezne
družine
in
jih
je
v
povestih
skoraj
več
nego
v
življenju
.
Potegnil
je
z
dlanjo
po
čelu
,
črez
oko
,
po
nosu
nizdolu
in
ustavil
desnico
na
podbradku
,
drugo
roko
je
zataknil
za
hrbet
in
počasno
je
stopil
s
praga
ter
korakal
na
vrt
,
izkušaje
se
razvedriti
.
Črešnja
,
katero
je
pred
mnogimi
leti
vcepil
njegov
brat
Andrej
,
je
začela
že
razvijati
cvetje
.
Ogledal
jo
je
od
vseh
strani
,
pa
ta
zgodnja
oznanjevalka
letnih
pridelkov
ni
razvedrila
njegove
glave
.
Zabrnila
je
njegove
misli
na
tistega
dobrega
človeka
,
ki
ji
je
požlahtnil
življenje
,
na
brata
Andreja
.
Prepustil
mu
je
brat
Andrej
pred
blizu
tridesetimi
leti
gospodarstvo
na
domu
,
ker
se
sam
ni
maral
ženiti
in
ni
imel
veselja
,
ukvarjati
se
z
bregovitimi
njivami
.
Izgovoril
si
je
na
domu
kot
in
hrano
do
smrti
.
Toda
teh
dobrot
ni
dolgo
užival
v
domači
hiši
;
ko
se
je
primožila
vanjo
nova
gospodinja
,
je
spoznal
,
da
mu
doma
ni
obstanka
:
mlada
Cijazovka
je
bila
veninven
nataknjena
nanj
,
tako
da
mu
ni
bilo
izhajati
ž
njo
.
Sit
večnega
prepira
in
krega
,
je
zapustil
za
vselej
domači
krov
,
si
kupil
hišico
kraj
vasi
ter
se
preselil
tja
.
Cijazovec
ga
je
pozneje
,
ko
se
je
njegova
ognjevita
žena
že
umirila
,
mnogokrat
spravljal
nazaj
na
dom
,
pa
vse
zastonj
.
Danes
ga
ta
okolnost
peče
tem
bolj
,
ker
je
brat
nekaj
obolel
.
Dvojen
ogenj
ga
razjeda
v
prsih
:
prvič
vest
,
da
leži
brat
zunaj
domače
hiše
in
nima
tiste
postrežbe
,
ki
bi
jo
lahko
imel
doma
,
kar
je
nekoliko
sramotno
za
Cijazovčevo
hišo
;
drugič
pa
sebična
misel
in
strah
,
da
ne
bi
se
mu
brat
osvetil
.
Poznal
je
svojega
brata
kakor
lastno
dlan
.
Pripridil
si
je
Andrej
v
mali
kupčiji
in
priskoparil
z
obrestovanjem
denarjev
precejšnji
kapital
in
tega
morda
ne
pripiše
njemu
,
kadar
naredi
testament
,
ampak
sestri
,
ki
je
omožena
v
sosednji
župniji
.
Sestra
pa
po
njegovi
previdnosti
ni
tako
zelo
potrebna
kakor
on
.
Pa
Bog
daj
bratu
še
dolgo
življenje
,
ali
postaral
se
je
in
peša
že
dve
leti
in
bolezen
rada
obrne
h
grobu
,
če
se
pojavi
na
stare
dni
.
Iz
takega
razmišljevanja
je
zbudil
Cijazovca
njegov
mlajši
sin
Janček
.
Pritekel
je
Janček
veselega
obraza
k
njemu
in
molil
mu
odprto
pest
,
rekoč
:
»
Glejte
,
ata
,
ta-le
tolar
je
z
nebes
padel
name
«
.
Cijazovec
je
preslišal
sinkove
besede
,
ali
tolarja
ni
spregledal
.
»
Ej
,
ej
...
kako
se
to
sveti
!
Kje
si
pa
dobil
to
?
«
se
je
začudil
,
sklonivši
se
k
otrokovi
ročici
.
»
Kar
tam-le
,
ko
sem
bil
na
koncu
kozolca
,
prav
poleg
znamenja
je
padel
name
.
«
»
Odkod
?
«
»
Ne
vem
...
zviška
je
padel
,
to
vem
.
Z
nebes
menda
.
Morebiti
ga
je
vrgel
sveti
Miklavž
.
«
Cijazovcu
se
je
zresnil
obraz
.
Ali
se
je
tu
prigodil
kakšen
čudež
,
kali
?
Spomnil
se
je
,
da
je
pred
več
leti
prenočil
pri
njem
človek
,
ki
ni
bil
na
videz
ne
kmet
,
ne
gospod
,
ne
romar
,
ne
berač
.
A
v
vasi
še
ni
bilo
nikdar
takega
čudaka
in
veseljaka
.
Najbrž
je
bil
kakšen
na
odpust
gredoč
vojak
.
Tisti
popotni
človek
je
dal
zvečer
,
ko
je
bil
povečerjal
v
oblicah
krompir
,
prinesti
iz
krčme
toliko
vina
,
da
se
ga
je
napila
oni
večer
vsa
Cijazovčeva
družina
dosita
—
zarad
nedostatka
kozarcev
iz
skodelic
,
ponev
,
korcev
in
rogeljcev
.
Ko
so
imeli
dosti
vina
,
je
morala
gospodinja
na
njegov
račun
kuhati
še
kavo
.
Tistega
lepega
večera
so
se
Cijazovčevi
dolgo
spominjali
.
In
povedal
je
bil
tisti
popotnik
lepo
povest
o
nekem
cesarju
v
jutrovih
deželah
,
ki
je
imel
na
svojem
vrtu
oreh
in
na
orehu
veverico
,
ki
je
metala
,
kakor
se
ji
je
zdelo
,
ali
zlate
luščine
ali
pa
biserna
jedrca
na
tla
.
In
cesar
je
imel
nastavljene
svoje
verne
sluge
,
da
so
pobirali
dragocenosti
izpod
oreha
in
jih
zanj
spravljali
.
Posmejal
se
je
Cijazovec
,
ko
se
je
domislil
te
povesti
,
ter
vprašal
sinka
:
»
Ali
je
morda
s
tepke
padel
ali
s
kozolca
?
«
»
Kar
tako-le
je
padel
na
okrajek
klobuka
,
pa
na
ramo
,
pa
na
tla
,
«
je
goreče
razlagal
sinek
.
»
In
jaz
sem
tako
skočil
za
njim
.
«
»
Pa
nisi
nič
videl
odkod
?
Morebiti
iz
znamenja
?
«
»
Nič
nisem
videl
.
Spravite
ga
vi
,
ata
,
mi
boste
o
Binkoštih
na
gori
odpustka
kupili
zanj
!
«
Cijazovec
je
vzel
tolar
in
ga
ogledal
:
srebrn
je
,
kov
se
kaže
pravi
,
pošteni
,
orel
je
cesarski
,
glava
cesarska
.
Da
bi
se
bolje
prepričal
o
pristnosti
in
veljavnosti
denarja
,
je
izvadil
iz
žepa
svoj
tolar
in
ga
primeril
najdenemu
:
podobna
sta
si
kakor
jajce
jajcu
,
oba
sta
enako
težka
in
enakega
cvenka
.
Cijazovcu
nikakor
ni
moglo
v
glavo
,
odkod
bi
se
bil
vzel
denar
.
Ali
se
je
Jančku
le
zdelo
,
ali
ga
je
res
dobil
na
dopovedani
način
?
Napotila
sta
se
h
kozolcu
in
Janček
je
moral
pokazati
,
kje
in
kako
se
je
dogodilo
čudo
.
Tik
kozolca
stoji
ponižno
znamenje
,
lesen
križ
s
slabo
izrezljano
,
črvivo
in
zatemnelo
podobo
Zveličarja
,
pokrit
s
trohnečimi
deskami
.
Mogočna
tepka
se
košati
nad
kozolcem
in
prešerno
razprostira
svoje
močne
,
grčave
veje
črez
znamenje
in
streho
.
Cijazovec
se
je
spoštljivo
odkril
in
prekrižal
pred
znamenjem
.
Ko
je
bil
opravil
to
kratko
pobožnost
,
je
pomaknil
klobuk
na
tilnik
in
gledal
v
višek
:
v
kozolcu
ni
videti
ničesar
,
v
znamenju
ničesar
,
v
tepki
—
ničesar
.
Pogledal
je
v
nebesni
obok
:
visoko
nad
njim
leti
jata
žerjavov
na
sever
.
Ali
ti
vendar
ne
spuščajo
srebrnjakov
na
zemljo
!
Pomikastil
je
znamenje
—
nekaj
starega
,
že
davno
usehlega
roževja
se
je
zakadilo
na
tla
in
zaprašilo
poleg
stoječemu
Jančku
oči
.
Prijel
je
z
obema
rokama
za
kozolcev
steber
in
ga
poskusil
pomajati
,
pa
steber
se
ne
gane
in
iz
kozolca
ne
pade
nič
.
In
stal
je
Cijazovec
na
mestu
in
mislil
,
vrteč
tolar
med
prsti
.
Iz
zamotanih
in
zavozlanih
misli
,
pletočih
se
okoli
tolarjev
,
zlatih
orehov
in
jutrovskih
cesarjev
,
ga
je
prebudil
zvon
,
oznanjujoč
,
da
je
mašnik
v
cerkvi
sredi
vasi
pristopil
k
svetemu
opravilu
.
»
Naj
bo
,
kakor
je
božja
volja
!
«
je
vzdihnil
vdano
,
gledaje
proti
cerkvi
,
ter
vtaknil
tolar
v
žep
.
Spomnil
ga
je
zvon
današnjega
cerkvenega
slavja
,
velikega
praznika
rešitve
in
zmage
.
Odkril
se
je
in
prekrižal
.
Že
so
nastopili
v
njegovi
duši
skoraj
do
dna
razburkani
,
utehe
polni
čuti
mile
pobožnosti
,
vodeči
v
tir
,
ki
drži
do
notranjega
spokojenja
in
pozabe
vseh
posvetnih
stisk
,
ko
ga
zdajci
premoti
mogočna
godba
,
ki
je
donela
iz
cerkve
.
V
Gabrovcu
je
navada
,
da
ob
velikih
praznikih
godci
godejo
pri
slovesni
službi
božji
.
Gabrovška
godba
razvajeno
uho
bolj
spominja
mlatičev
,
sodarjev
in
kleparjev
nego
Gallusa
ali
Smetane
,
no
Cijazovcu
je
močno
ugajala
.
Navdala
ga
je
z
neko
mladostno
prešernostjo
in
čilostjo
,
prilila
je
dobrodejne
toplote
njegovemu
starikavemu
telesu
in
nemara
bi
bil
začel
pritrkavati
z
nogo
,
da
ni
nov
,
nepričakovan
pojav
zbudil
njegove
nevolje
.
Zagledal
je
bil
namreč
na
pragu
Smoletove
gostilne
,
stoječe
ob
cesti
dobrih
sto
korakov
pod
njegovim
kozolcem
,
mlado
deklico
,
gosposki
prikrojeno
.
To
vitko
bitje
rezke
,
harmonične
krasote
je
hitrih
korakov
stopilo
iz
Smoletove
veže
,
postalo
na
pragu
ter
se
z
zornim
očesom
srečne
mladosti
oziralo
na
nebo
in
po
travnikih
in
proti
cerkvi
.
Kazalo
se
je
,
da
hiti
ves
duševni
in
telesni
sklad
deklice
v
nepopisni
blaženosti
vzbujajoči
se
naravi
in
sladkim
upom
nasproti
.
No
,
Cijazovca
pojav
gosposke
rusalke
prav
nič
ni
navdušil
:
sivo
,
a
vendar
pazno
je
pogledal
na
nežno
stvar
in
,
spoznavši
jo
,
je
gromko
zakasljal
ter
se
ozlobljen
obrnil
proti
hlevu
.
Jančka
,
ki
je
obveseljen
hotel
teči
k
deklici
na
pragu
,
je
ujel
za
suknjico
in
ga
zadržal
.
Rusalka
je
to
opazila
,
se
zganila
kakor
preplašena
srna
in
stopila
nazaj
v
vežo
.
Zopet
je
Cijazovec
nategnil
lice
v
skrbi
polne
gube
in
mrki
mrak
je
objel
njegovo
dušo
.
Hočeš
nočeš
—
zopet
je
moral
prilepiti
svojo
misel
k
neposlušnemu
sinu
.
»
Pa
zarad
takšne
gosposke
dekline
sin
ni
hotel
ubogati
svojega
očeta
—
o
jov
,
jov
!
«
je
mrmral
pred
hlevom
in
vkljub
visokemu
prazniku
so
navalile
nanj
zdajci
težke
misli
.
In
ponovil
je
v
svoji
duši
vse
,
kar
je
razburjalo
že
toliko
slovenskih
očetov
,
in
potožil
je
Bogu
in
Devici
Mariji
svoje
globoko
gorje
.
Silno
na
široko
je
razpredel
svoje
žalne
misli
in
pogosto
je
njegov
pogled
letel
proti
Smoletovi
hiši
.
Ko
je
bilo
to
razmišljevanje
dosti
utrudilo
njegovo
dušo
,
je
korakal
pred
hišo
.
Hiši
skoncema
stoji
miza
,
zbita
iz
desek
,
in
klop
.
Tja
je
sedel
.
Vse
,
o
čemer
je
poprej
mislil
in
kar
je
videl
,
se
mu
je
vrtelo
v
divjem
neredu
v
glavi
:
deklica
na
pragu
in
brat
Andrej
,
nepokorni
sin
in
tolar
in
slaba
letina
in
sveti
praznik
,
vse
to
se
je
mešalo
in
vrvelo
in
plesalo
ob
zvokih
mogočnih
godal
,
ki
so
odmevali
iz
cerkve
.
Naposled
ga
je
premagala
dremota
.
Naslonil
se
je
s
hrbtom
ob
zid
in
jel
kinkati
z
glavo
.
V
tem
ko
naš
znanec
dremlje
in
spi
mirno
spanje
pobožnega
človeka
,
povemo
lahko
kakšno
o
neki
stvari
,
ki
je
važna
za
Cijazovca
in
tudi
za
to
povest
.
Ona
rusalka
,
ki
se
je
prikazala
Cijazovcu
med
deseto
mašo
na
pragu
Smoletove
gostilne
in
ga
tako
silno
razburila
,
je
bila
hči
ljubljanskega
profesorja
Daniča
.
Ta
mož
se
je
porodil
pred
dobrimi
petdesetimi
leti
v
Gabrovcu
,
v
hiši
,
ki
se
po
domače
imenuje
Smoletova
.
Starši
so
ga
dali
v
ljubljanske
šole
,
kjer
mu
je
marljivost
razbistrila
glavo
,
revščina
pa
utrdila
značaj
.
Po
dokončanih
visokih
šolah
je
postal
profesor
.
Po
dolgem
službovanju
v
tujih
nemških
mestih
se
mu
je
posrečilo
dobiti
službo
v
Ljubljani
in
tu
se
je
oženil
s
pridno
in
pošteno
domačinko
.
Ali
dolgo
ni
užival
zakonske
sreče
;
kmalu
po
porodu
hčerke
mu
je
umrla
žena
.
Pri
edini
hčerki
ni
imel
prevelikih
rodbinskih
skrbi
,
zato
se
je
vdal
tem
živeje
svojim
službenim
dolžnostim
.
Učiteljski
poklic
mu
ni
bil
suha
dolžnost
,
ki
ji
kdo
drug
prisiljen
daruje
nekaj
službenih
ur
na
dan
,
ampak
z
glavo
in
srcem
je
hodil
k
svojim
učencem
.
Bil
je
prijatelj
truda
in
dela
in
k
marljivosti
je
izpodbujal
svoje
učence
,
rekoč
,
da
človeku
vse
drugo
lahko
prej
odmrje
in
da
le
to
,
česar
se
je
naučil
,
gre
ž
njim
do
groba
in
da
je
marljivost
mati
sreče
.
K
vsakemu
uku
je
izpodbujal
,
učeč
,
da
človeku
vsaka
vednost
in
vsako
znanje
,
četudi
mu
ne
prinese
gmotnega
dobička
,
pričini
prej
ali
pozneje
neko
pomirjenje
v
dušo
.
Marsikako
dijaško
ovčico
,
ki
je
bila
v
nevarnosti
,
da
se
za
vselej
izgubi
,
je
spravil
nazaj
v
tir
,
ki
pelje
do
lepše
bodočnosti
.
Tudi
v
gmotnem
oziru
je
bil
v
bedi
pomočnik
,
ki
je
vedel
za
vse
neizčrpne
vire
,
iz
katerih
teko
podpore
ubožnemu
dijaštvu
.
Svoje
proste
ure
je
posvetil
slovenski
slovstvenosti
,
pazno
sledeč
za
njenimi
proizvodi
.
Vsako
boljšo
knjigo
je
po
večkrat
prečkal
,
vsaki
je
vedel
njeno
notranjo
ceno
.
Umevno
je
,
da
je
tak
človek
tudi
sam
deloval
na
slovstvenem
polju
.
Pričel
je
s
pripovednimi
spisi
in
na
njih
se
vidi
,
da
je
pisal
takrat
,
kadar
mu
je
velelo
srce
,
in
da
se
mu
je
odstavek
za
odstavkom
prav
valil
od
duše
.
Vendar
pa
si
tukaj
ni
pridobil
pravega
priznanja
,
ker
se
ni
hotel
siliti
v
struje
,
ki
mu
niso
ugajale
.
Zato
je
kmalu
prestopil
na
jezikoslovno
polje
,
kjer
je
pokazal
izredno
bistroto
svojega
uma
in
globočino
svoje
učenosti
.
No
,
tudi
on
je
imel
poleg
mnogih
vrlin
svoje
slabosti
:
bil
je
na
književnem
polju
sila
bojevit
človek
.
Tega
mu
ni
zameriti
,
posebno
takšnemu
agilnemu
duhu
ne
,
saj
je
bojevitost
delež
knjižnega
zaroda
,
odkar
je
človek
iznmil
abecedo
.
Danič
,
ki
je
tako
bojazljiv
,
da
se
na
sto
korakov
ogne
vsakemu
pijancu
in
oboroženemu
človeku
,
je
bil
vsak
čas
pripravljen
,
z
ostrim
peresom
zagnati
se
v
onega
,
ki
se
je
z
natisnjeno
besedo
zakadil
vanj
.
In
nasprotnikov
je
imel
mnogo
,
odkar
je
postal
jezikoslovec
.
Vedno
se
je
nahajal
v
kruti
borbi
,
v
literarnem
klanju
.
Zdaj
se
je
pulil
zaradi
naglaskov
,
najdenih
v
kakšni
knjigi
,
zdaj
se
je
prepiral
z
učenjakom
Goremiko
zaradi
kakšne
slovniške
oblike
,
in
glej
—
zdaj
mu
je
razpraskal
modrijarh
Steber
lice
,
ker
je
našel
pri
njem
neslovensko
besedo
!
Danič
torej
v
prejšnjih
časih
svojim
nasprotnikom
ni
ostajal
na
dolgu
.
Ali
z
leti
so
se
izpremenili
njegovi
nazori
.
Prvič
je
našel
sam
semintam
kaj
nezrelega
v
svojih
prejšnjih
spisih
;
drugič
pa
je
prišel
do
spoznanja
,
da
to
,
kar
je
v
njih
dobrega
,
ostane
,
naj
bo
kritika
takšna
ali
drugačna
,
in
več
se
mu
ni
zdelo
vredno
odgovarjati
nasprotnikom
.
Ob
vsaki
oceni
,
naj
je
bila
zlobna
ali
ugodna
,
je
z
mirnim
humanistom
snažno
odgovoril
:
Sibi
scire
videntur
!
—
in
nič
več
.
Vendar
pa
je
večno
nasprotovanje
pričinilo
,
da
o
jezikoslovstvu
ni
pisal
več
s
prejšnjim
ognjem
in
da
se
je
polagoma
tudi
od
tega
predmeta
odvrnil
.
Preobilica
duševnih
sil
pa
je
še
vedno
vrvela
iz
njega
in
on
jo
je
napeljal
v
drugo
strugo
,
v
strugo
prirodoznanstva
.
In
to
je
tista
točka
,
zarad
katere
smo
naštevali
Daničeve
vrline
,
dasi
profesor
še
živi
in
mu
ne
pišemo
nekrologa
.
Proučevanje
prirode
mu
je
nekako
priskutilo
bivanje
v
mestu
,
kjer
je
našel
tako
malo
neskaljene
prirode
,
in
pogosto
je
začel
zahajati
na
deželo
.
Prva
leta
svojega
učiteljevanja
v
Ljubljani
se
je
bil
Gabrovcu
skoraj
odtujil
,
malokdaj
je
posetil
svojo
rojstno
hišo
,
kjer
je
imel
njegov
brat
gostilno
,
a
kot
prirodoznanca
ga
nahajamo
mnogokrat
na
potu
v
domačo
vas
.
Brat
Smoletov
mu
je
bil
pod
streho
svoje
hiše
opravil
dokaj
lično
sobo
,
tako
da
se
je
tudi
gosposki
,
ne
preveč
razvajen
človek
čutil
v
njej
domačega
.
Lepih
časov
je
doživel
Danič
in
marsikako
učeno
razpravo
o
prirodoznanstvu
je
priobčil
.
Ker
se
pri
nas
nihče
ni
ukvarjal
s
to
vedo
,
mu
tudi
nihče
ugovarjal
ni
.
Stebru
in
Goremiki
se
je
povesil
nos
,
ker
jima
je
bila
priroda
neznan
svet
.
Odslej
je
živel
mirno
,
ker
ga
nihče
ni
mogel
kritikovati
,
in
čimdalje
bolj
se
je
poglobil
v
svojo
vedo
.
Daniču
se
je
Gabrovec
tako
priljubil
,
da
je
dal
svojo
hčerko
,
ki
je
bila
po
materi
dokaj
šibkega
života
,
k
svojemu
bratu
Smoletu
,
da
se
okrepi
v
svežem
zraku
gabrovskih
hribov
.
Kakšni
mestni
gospe
se
bo
čudno
zdelo
,
kako
se
more
oče
ločiti
od
svojega
deteta
in
ga
dati
v
rejo
na
kmete
;
no
,
Danič
je
bil
tega
mnenja
,
da
življenje
na
deželi
in
občevanje
s
kmeti
otroka
,
ki
ima
za
vse
dovzetno
srce
,
navaja
k
resnemu
delu
,
k
trezni
misli
,
da
mu
budi
naravno
umnost
in
mu
zasaja
nagone
pravega
čutja
,
kažoč
mu
včasi
svoj
strogi
,
včasi
resni
in
včasi
nedolžno-radostni
obraz
.
Poleg
tega
pa
tudi
ni
imel
v
mestu
nobenega
človeka
,
ki
bi
mu
bil
mogel
brez
skrbi
zaupati
svojo
Reziko
,
in
v
drugo
ženiti
se
ni
maral
.
Prišel
je
pogosto
iz
mesta
pogledat
k
hčerki
in
vsake
počitnice
je
prebil
nekaj
časa
pri
svojem
bratu
.
Z
veseljem
je
videl
,
da
ga
niso
prevarile
njegove
nade
:
vpliv
priprostega
,
naravnega
življenja
se
je
kmalu
javil
pri
Reziki
,
ki
je
postajala
od
leta
do
leta
krepkejša
.
Z
njo
vred
je
rasla
Smoletova
hčerka
Polonica
,
njena
vrstnica
po
letih
,
zdravo
in
krepko
dekletce
,
z
gorečo
ljubeznijo
vdano
svoji
sestrični
.
Ker
sta
si
bila
Smole
in
Cijazovec
soseda
,
so
postali
njiju
otroci
najbližji
tovariši
.
Tone
si
je
začel
tista
leta
v
ljubljanskih
šolah
bistriti
glavo
,
ker
po
nasvetu
Daničevem
ga
je
namenil
Cijazovec
za
kaj
višjega
na
tem
svetu
.
Kadar
je
bil
doma
na
počitnicah
,
sta
bili
Smoletovi
deklici
več
v
Cijazovčevi
nego
v
domači
hiši
,
in
razvilo
se
je
globoko
prijateljstvo
med
sosednjimi
otroki
.
Še
pozneje
,
ko
je
bil
že
v
latinskih
šolah
,
je
hodil
na
počitnicah
za
živino
na
paši
.
Sedeč
v
senci
,
je
čital
iz
knjige
,
ki
jo
je
imel
vedno
pri
sebi
.
Prigodilo
se
je
včasi
,
da
je
upehana
pastirska
druhal
polegla
okoli
njega
in
,
podprši
razgrete
glave
z
rokami
,
pazno
poslušala
mladinske
povesti
,
če
jih
je
čital
na
glas
.
Pri
takih
prilikah
se
je
pa
tudi
pripetilo
,
da
je
kakšen
šum
ali
krik
v
gori
,
kakšen
pojav
pod
nebom
ali
na
zemlji
vznemiril
krdelo
nedolžnih
poslušalcev
in
na
mah
odvrnil
njih
paznost
od
oseb
,
naslikanih
v
knjigi
,
na
ves
drugačen
predmet
;
in
pol
tabora
se
je
takrat
hrumeč
,
dvignilo
in
usulo
za
novim
pojavom
,
le
Smoletovi
deklici
sta
mu
ostali
zvesti
,
posebno
pa
je
Rezika
žarečih
lic
in
leskečih
oči
poslušala
svojega
prijatelja
.
V
spoštljivi
daljavi
od
njega
sedeč
,
je
zrla
nanj
kakor
na
kakšno
višje
bitje
,
ki
ji
pripoveduje
dogodbe
z
drugega
sveta
.
Tako
je
Reziki
minevala
otroška
doba
,
in
prišel
je
čas
,
ko
jo
je
Danič
vzel
k
sebi
in
jo
pošiljal
v
mestne
šole
.
Res
,
da
se
deklica
v
Gabrovcu
ni
naučila
etikete
in
poklonov
,
tudi
ni
vedela
že
v
svojih
otroških
letih
,
kaj
je
otroški
ples
,
kaj
je
theatre
variete
,
kaj
je
vnanji
blesk
,
flirtovanje
in
rafiniranost
v
vedenju
in
izrazih
,
zato
si
je
pa
utrdila
telesno
zdravje
,
si
ohranila
zdravo
dušo
in
tudi
prevelike
ničemurnosti
ni
nikdar
poznala
.
Žal
,
da
one
žive
slike
idilskih
prizorov
,
ki
se
nahajajo
v
mladinskih
spisih
in
ki
širijo
naše
duševno
obzorje
,
le
v
naši
mladosti
laskajo
naši
obrazljivosti
in
da
nam
otemne
pozneje
,
ko
vstajajo
hladni
dvomi
v
duši
in
si
začne
življenje
poigravati
z
našo
domišljijo
in
ko
ta
gre
za
svojim
strogim
gospodarjem
,
kamor
mu
ljubo
.
Reziki
so
sčasoma
otemnele
one
slike
v
spominu
in
dvignile
so
se
nove
na
površje
njenega
duševnega
življenja
,
vendar
pa
prijatelja
mladih
let
ni
pozabila
.
Pa
tudi
gabrovške
vasi
ni
pozabila
;
vsake
daljše
počitnice
je
šla
z
očetom
tja
in
tudi
krajše
je
prebila
navadno
pri
svojem
stricu
,
kjer
je
imela
ljubšo
tovarišico
,
nego
bi
jo
mogla
najti
v
mestu
.
Deklicama
se
je
polagoma
izpremenil
sklad
njiju
misli
in
njiju
duše
,
no
,
sila
spomina
se
ne
da
zatreti
in
staro
prijateljstvo
je
ostalo
neizpremenjeno
in
neizbrisno
.
Cijazovčev
Tone
je
tudi
v
Ljubljani
večkrat
videl
svojo
dobro
znanko
s
paše
:
srečavala
sta
se
na
potu
iz
šole
ali
na
izprehodih
in
se
prijazno
nasmihavala
.
No
čimdalje
bolj
je
gledal
on
k
njej
kakor
h
kakšnemu
višjemu
bitju
.
On
je
ostal
to
,
kar
je
bil
:
siromašen
,
skromen
dijak
,
ona
se
je
povzdignila
v
gosposko
deklico
;
to
je
videl
tudi
v
njej
,
čeprav
jo
je
našel
včasi
na
počitnicah
opravljajočo
kmečki
posel
.
Bodisi
v
Ljubljani
,
bodisi
v
vasi
sta
postavala
na
oglu
kakšne
hiše
,
gledala
si
v
obraz
,
pogovorila
se
o
tem
,
česar
se
učita
,
kar
sta
slišala
novega
.
Doma
sta
govorila
najrajša
o
Ljubljani
in
v
Ljubljani
o
gabrovški
vasi
.
Nista
se
silila
,
da
bi
si
povedala
kaj
posebnega
,
kaj
nečuvenega
,
kaj
duhovito
izmišljenega
,
kaj
sladkostno-sentimentalnega
;
narava
in
življenje
ju
je
učilo
govoriti
,
a
ne
kakšen
poseben
zavod
,
zato
pa
tudi
nikdar
nista
čutila
onemoglosti
ali
praznote
besedila
;
nikdar
jima
ni
bilo
treba
pokašljevati
in
potapljati
oči
v
tla
,
iščoč
primernih
besed
,
ker
govorila
sta
to
,
kar
sta
verjela
in
mislila
in
nepoštenih
misli
nista
poznala
.
A
bližala
se
jima
je
doba
,
ko
se
nepokvarjenim
in
naravno
vzgojenim
mladim
ljudem
vtihotapi
neka
plaha
paznost
in
nežnost
izraza
v
pogovore
,
ko
že
mineva
prvobitna
nezavestna
nedolžnost
,
ko
se
začno
polagati
besede
na
tehtnico
priličja
.
In
prišla
je
za
Toneta
ona
viharna
doba
,
ko
se
mu
je
trebalo
odločiti
,
kam
pa
zdaj
po
dokončanih
srednjih
šolah
.
Ne
bomo
slikali
na
široko
,
kako
je
Cijazovec
prigovarjal
sinu
,
naj
se
posveti
duhovskemu
stanu
,
kako
je
obupavala
mati
Cijazovka
,
ko
je
sin
šel
kot
enoleten
vojaški
prostovoljec
v
Prago
.
Silno
je
speklo
Cijazovca
,
ko
sta
videla
,
da
gre
za
celo
leto
k
vojakom
,
a
bi
se
bil
lahko
odtegnil
sitni
dolžnosti
,
ako
bi
se
bil
hotel
prijaviti
za
kandidata
duhovskega
stanu
.
Po
prebitem
vojaškem
letu
je
prišel
Tone
za
nekaj
dni
domov
,
tih
,
skromen
in
ponižen
,
in
še
sta
se
roditelja
nadejala
,
spominjajoč
se
prilike
o
izgubljeni
in
zopet
najdeni
ovci
,
ker
še
vedno
nista
mogla
razumeti
,
kako
človek
,
ki
ga
niti
vojaški
stan
ni
izpridil
,
ne
bi
čutil
v
sebi
svetega
poklica
.
Slučajno
je
prišel
tej
čudni
stvari
na
sled
Cijazovec
sam
.
Nekega
jesenskega
večera
sta
stala
Tone
in
Rezika
na
oglu
Smoletove
gostilne
.
Nebo
je
bilo
oblačno
,
na
zemljo
je
nastopal
trdi
mrak
.
»
Veš
,
kaj
imamo
pri
nas
novega
?
«
je
vprašala
Rezika
,
zroč
v
prijatelja
!
»
Kaj
?
«
»
Oče
so
dobili
sliko
iz
Prage
.
Nekdanji
učenec
,
ki
so
ga
poučevali
,
ko
so
bili
še
v
tujih
krajih
,
jim
jo
je
poslal
za
spomin
.
Ugani
,
kaj
predstavlja
!
«
»
Kakšno
suho
krajino
morda
,
kjer
vse
dremlje
.
Saj
je
tako
navada
zdaj
,
da
so
umetniki
,
kakor
bi
bili
onemogli
,
pozabili
prve
stvari
božje
,
človeka
,
in
slikajo
brez
njega
.
«
»
O
še
več
ljudi
je
na
njej
,
posebno
pa
sta
na
njej
dva
človeka
,
kakor
bi
bila
živa
:
Jakob
in
Rahela
.
Pri
vodnjaku
sta
se
sešla
in
roka
počiva
v
roki
.
Za
njima
se
pase
cela
čreda
in
pastirji
jo
napajajo
.
Posnetek
je
neke
imenitne
benečanske
slike
,
ki
se
nahaja
zdaj
v
Drazdanih
,
tako
je
pisal
gospod
iz
Prage
.
Oh
,
Prago
bi
jaz
tako
rada
videla
!
Oče
vedo
toliko
lepega
povedati
o
njej
.
Ti
jo
gotovo
tudi
dobro
poznaš
,
saj
si
bil
tam
pri
vojakih
.
«
»
Da
,
poznam
jo
;
ne
imenuje
se
zastonj
zlata
,
stostolpa
.
To
je
slovanski
Milan
;
istotako
stresa
svojo
levjo
grivo
ob
naskokih
krutih
sovražnikov
.
Tam
je
središče
slovanske
umetnosti
.
«
»
Jaz
bi
rada
živela
v
takem
velikem
mestu
,
toda
le
nekaj
časa
;
naveličala
bi
se
kmalu
in
bi
začela
uhajati
na
deželo
.
Tistih
časov
,
ko
sva
še
skupno
živela
v
Gabrovcu
in
se
štela
med
pastirje
,
ne
morem
pozabiti
in
vselej
se
jih
z
otožnostjo
spominjam
,
kadar
pogledam
na
ono
sliko
.
«
»
To
so
bili
res
zlati
časi
!
Pa
pravijo
tisti
,
ki
ne
poznajo
nižjih
slojev
človeštva
,
da
starega
bukolskega
življenja
ni
več
na
svetu
.
«
»
Kaj
bi
ga
ne
bilo
!
Kdor
je
z
malim
zadovoljen
,
najde
ga
,
če
ga
hoče
iskati
zunaj
mest
.
Seveda
prinese
tako
bukolsko
življenje
,
kakor
ga
ti
imenuješ
,
včasi
tudi
kaj
neprijetnega
,
pa
to
treba
potrpeti
.
Ti
ne
veš
,
kako
sem
se
sinoči
opekla
v
naši
bukolski
vasi
!
«
je
dejala
Rezika
,
držeč
z
levo
roko
komolec
desne
.
»
Ali
res
?
Kako
pa
ravnaš
?
«
je
vprašal
tiho
Tone
in
se
dotaknil
njene
bele
roke
.
»
Namesto
Polonice
sem
kuhala
,
pa
nisem
vajena
take
reči
.
Pa
še
na
obeh
rokah
.
Le
poglej
!
«
Privihala
je
rokavce
svoje
jopice
kakor
kosovska
devojka
,
predno
je
iz
vrča
pojila
v
krvi
ležeče
junake
.
»
Oh
res
!
«
se
je
začudil
Tone
ter
se
globoko
sklonil
k
njeni
roki
,
da
bi
bolje
videl
temne
lise
na
beli
koži
.
»
Ali
te
kaj
boli
?
«
je
vprašal
sočutno
.
Živ
,
neznan
ogenj
mu
je
zaigral
po
žilah
.
»
Zdaj
ne
boli
več
;
po
noči
me
je
pa
skelelo
,
da
zaspati
nisem
mogla
.
«
»
Premalo
se
priporočaš
našemu
svetemu
Florjanu
,
ki
nas
varuje
časnega
in
večnega
ognja
.
«
Prijel
jo
je
za
roko
in
jo
potegnil
k
sebi
.
In
zdelo
se
mu
je
,
da
ni
še
nikdar
čutil
tolike
blaženosti
življenja
in
da
mu
ni
še
nikdar
tako
utripalo
srce
ni
v
radosti
,
ni
v
bridkosti
in
da
tako
lepega
večera
ni
bilo
še
nikdar
.
»
Oh
,
kaj
ti
je
,
Tone
,
da
tako
trepečeš
?..
Ali
te
zebe
morda
?
«
»
Oh
ne
!
..
Doslej
neznan
ogenj
mi
gori
v
glavi
.
«
»
Zakaj
se
pa
ti
ne
priporočiš
svetemu
Florjanu
?
«
»
Za
tak
notranji
ogenj
...
«
Tone
ni
izgovoril
;
izza
ogla
hiše
je
bil
stopil
Cijazovec
.
Težka
in
huda
misel
je
stopila
očancu
v
glavo
,
ko
je
videl
sina
v
taki
druščini
.
Postalo
mu
je
vroče
,
nekaj
raskavega
je
začutil
v
grlu
,
zakašljal
je
in
se
ugriznil
v
ustnice
.
V
glavi
mu
je
zavrelo
kakor
še
nikdar
ne
.
Glasno
mu
je
zabilo
srce
in
noga
mu
je
zastala
,
ko
je
videl
,
da
drži
sin
v
svoji
roki
žensko
roko
in
da
govore
usta
,
ki
bi
imela
peti
glorijo
,
takšne
smešne
stvari
.
In
spoznavši
Cijazovca
,
je
ostrmela
tudi
mlada
dvojica
,
kakor
bi
ji
bila
zdajci
padla
na
dušo
zavest
velikega
greha
.
Deklica
je
zbežala
v
hišo
,
Tone
se
je
napotil
po
vasi
,
odkoder
je
prišel
oče
.
Odveč
bi
bilo
popisovati
nevoljo
,
ki
se
je
polastila
Cijazovca
,
ko
je
videl
v
mraku
sina
čebljati
z
deklino
,
odveč
bi
bila
slika
onega
prizora
,
ki
se
je
vršil
tisti
večer
v
Cijazovčevi
hiši
,
kjer
je
gospodar
očital
svoji
zakonski
Jeri
,
da
je
ona
vsega
tega
kriva
,
ki
je
svoje
dni
veninven
vabila
Smoletovi
punci
v
hišo
,
kjer
se
je
začelo
tako
globoko
znanje
med
sosednjimi
otroki
.
Le
to
si
upamo
povedati
,
da
je
prišel
Cijazovec
tisti
večer
v
svojem
umovanju
do
splošnega
sestava
človeške
družbe
in
da
je
na
to
za
tisti
večer
prenesel
ves
svoj
srd
.
»
Fej
te
bodi
...
je
to
pravica
na
svetu
!
«
—
tako
je
razkladal
ob
pozni
uri
svoji
Jeri
.
»
Kmetu
vzamejo
sina
k
vojakom
,
poštenega
in
učenega
,
pa
mu
pošljejo
nazaj
zbrojo
.
Saj
se
mi
je
zdelo
,
da
se
fant
v
tistem
enoletnem
vojaškem
lemenatu
nič
prida
ne
nauči
.
Ni
dosti
,
da
plačujemo
visoke
davke
,
še
otroke
nam
jemljo
in
kvarijo
!
«
Dobro
je
to
,
da
je
vedno
kakšna
stvar
,
na
katero
lahko
obesimo
svojo
jezo
,
stvar
,
ki
je
včasi
v
jako
slabi
in
tanki
zvezi
s
pravim
vzrokom
naše
razkačenosti
.
Tone
je
kmalu
po
onem
večeru
zapustil
domačo
hišo
.
Dobil
je
nekje
na
tujem
odgojiteljsko
službo
,
a
po
petmesečni
težki
tlaki
je
obesil
ta
posel
na
kol
.
Kam
zdaj
?
Očutil
se
je
v
položaju
živali
,
ujete
v
past
.
Drugega
izhoda
ni
imel
nego
zopet
domov
.
Tja
so
ga
z
vso
silo
vlekli
stari
spomini
in
pa
prepričanje
,
da
oče
,
četudi
ima
krive
pojme
o
posvetnih
stanovih
,
ni
napačnega
srca
in
da
se
bo
dal
sčasoma
omehčati
.
Prosil
je
službe
pri
pošti
in
obljubili
so
mu
jo
.
S
tem
bi
bil
Cijazovec
še
nekako
zadovoljen
in
potolažen
,
ko
bi
sin
ne
bil
stopil
predenj
ter
ga
prosil
nekaj
stotakov
,
da
vloži
predpisano
kavcijo
.
To
se
je
zdelo
varčnemu
možu
preveč
,
mnogo
preveč
in
zopet
je
udaril
v
vik
in
javk
.
Ta
nova
jezica
se
nikakor
ni
hotela
zrahljati
;
do
dna
mu
je
ogrenila
velikonočne
praznike
;
z
drugimi
navadnimi
in
nenavadnimi
skrbmi
in
duševnimi
pretegami
vred
mu
ni
privoščila
spanca
,
v
katerem
smo
ga
pustili
na
velikonedeljo
dopoldne
na
koncu
njegove
hiše
.
Že
se
je
mož
prebudil
in
kar
slikovito
zdehaje
in
zevaje
izziva
našo
nadaljnjo
pozornost
.
Prvo
,
kar
je
na
tem
božjem
svetu
zagledal
,
je
bila
njegova
Jera
,
ki
je
hitela
mimo
njega
s
škafom
po
vodo
.
Gledal
je
nekaj
časa
za
njo
,
pa
svoje
misli
ni
pripojil
k
njej
,
ampak
k
tolarjem
,
ker
sanjalo
se
mu
je
o
srebrnem
denarju
,
da
ga
polno
vrečo
nese
po
semnju
in
da
kupuje
junce
,
kakršnih
še
ni
videl
.
Že
je
bil
izvlekel
srebrnjak
iz
žepa
,
da
bi
ga
nekaterekrati
vrgel
ob
mizo
in
bi
prisluškaval
,
kakšen
cvenk
gre
od
njega
,
ko
zasliši
zdolaj
pri
kozolcu
Cijazovko
klicati
na
pomaganje
.
Dvignil
se
je
s
klopi
ter
hitel
preko
trate
.
Z
druge
strani
je
prispelo
ženi
na
pomoč
čvetero
oseb
,
gredočih
iz
cerkve
,
namreč
sin
Tone
,
hči
Lenka
,
berač
Devs
pa
vaški
tesar
Krulčev
Peter
.
Vsi
so
obsuli
Cijazovko
.
Deloma
v
smehu
,
dedeloma
v
strahu
je
pripovedovala
žena
,
kako
je
padlo
Bog
ve
odkod
,
najbrž
pa
z
neba
nekaj
belega
pred
njo
v
mejo
in
se
ji
trkljalo
pod
krilo
,
kako
jo
je
ob
tem
pogledu
zgrozilo
,
tako
da
ji
je
v
tisti
slabosti
ušel
škaf
z
glave
.
Ko
pa
je
obležala
stvar
pod
mejo
,
je
spoznala
,
da
ji
je
svetel
tolar
pričinil
takšen
strah
.
In
nikjer
ni
bilo
človeka
,
ki
bi
bil
pomagal
!
Navzočni
so
ob
tem
pripovedovanju
v
strmeli
v
tolar
,
ki
se
je
svetil
v
travi
.
»
Čudno
je
to
,
da
se
taka
stvar
teklja
človeku
pod
noge
!
«
je
dejal
berač
Devs
ter
se
okorno
sklonil
,
iztegnil
roko
in
pobral
denar
.
Pa
Cijazovec
ga
je
ustavil
rekoč
:
»
Pobirati
jih
smeš
;
ker
pa
padajo
na
moji
zemlji
,
odšteti
jih
moraš
meni
.
«
Devs
je
potopil
glavo
v
bridke
misli
ter
podal
Cijazovcu
tolar
.
»
Odkod
se
res
jemljejo
!
«
je
momljal
gospodar
,
kakor
bi
govoril
sam
s
seboj
in
tehtaje
denar
v
roki
.
»
Marsikaj
posebnega
se
sliši
na
svetu
,
kaj
takega
pa
nikdar
ne
.
Poprej
je
pa
na
Jančka
padel
eden
.
«
Te
besede
so
močno
presenetile
navzočne
.
»
Jaz
se
pa
nič
nisem
ustrašil
,
mama
!
«
se
je
oglasil
Janček
,
ki
je
prinesel
svitek
,
ki
je
bil
Cijazovki
s
škafom
vred
zdrknil
z
glave
.
»
Kar
takole
mi
je
tunknil
ob
klobuk
—
tunk
—
pa
na
ramo
,
pa
na
tla
.
«
»
Jaz
sem
pa
tudi
enega
našel
poprej
,
ko
sem
šel
v
cerkev
;
tukaj
pod
kapom
je
ležal
.
Pa
sem
mislil
,
da
ga
je
kdo
izgubil
«
,
je
rekel
Tone
in
pokazal
najdeni
tolar
.
Njegove
,
besede
so
seveda
še
povečale
vseobče
strmenje
in
nedoumenje
.
Vsi
so
gledali
v
različnih
smereh
v
višek
,
iščoč
razvezila
čudni
uganki
.
Tesar
Kruleč
,
ki
ga
prištevajo
starim
,
dasi
ne
najmodrejšim
ljudem
gabrovškim
,
je
bil
vselej
ves
goreč
na
ono
,
kar
je
prikrito
s
plaščem
teme
.
»
Kaj
ti
pravim
,
Cijazovec
,
ta
denar
je
od
vraga
,
in
dobro
storiš
,
če
se
ga
ne
dotakneš
,
«
je
dejal
,
ko
se
mu
je
zazdelo
,
da
je
spravil
na
pravi
tir
svojo
misel
.
»
Od
vraga
ne
more
biti
,
ker
vrag
je
v
peklu
in
od
tam
je
daleč
do
Gabrovca
,
«
je
govoril
Cijazovec
,
gledaje
v
tepko
.
Krulčev
Peter
je
naredil
dolg
obraz
ter
gromko
kihnil
,
nato
pa
je
istotako
gromko
vzkliknil
:
»
Naj
bo
za
verne
duše
v
vicah
!
«
Gabrovčani
so
tako
pobožni
ljudje
,
da
kihajo
in
tudi
kolca
se
jim
za
verne
duše
v
vicah
.
»
A
treba
bo
pogledati
v
kozolec
,
kaj
je
gori
novega
«
,
se
je
oglasil
Tone
.
Udaril
je
z
vso
silo
dvakrat
s
črevljem
v
steber
.
Nič
!
Le
zdelo
se
mu
je
,
da
je
zaškrtalo
nekaj
gori
v
križu
.
»
Kakšen
zlomek
škrta
pod
streho
!
«
je
viknil
v
višek
.
Slekel
je
suknjo
,
zavihtel
se
v
kozolec
,
v
hipu
je
bil
pri
križu
pod
streho
.
Oprezno
je
pogledal
v
križ
,
iztegnil
roko
,
hoteč
otipati
,
kaj
je
za
stebrovjem
,
ali
precej
jo
je
odtegnil
,
ker
dve
veliki
podgani
sta
skočili
cvileč
izza
križa
v
streho
.
Pojav
te
ostudne
živali
ga
je
tako
oplašil
,
da
nikakor
ni
maral
dalje
iztegati
roke
in
brskati
po
podganjih
gnezdih
.
Širil
je
oči
in
ostril
,
a
videl
ni
ničesar
:
cela
mreža
gostih
pajčevin
je
razpeta
med
pokončnim
in
poprečnim
stebrom
in
med
streho
in
tema
je
za
križem
,
kakor
bi
gledal
v
dimnik
.
Duh
strešnega
prahu
,
pomešan
z
drugim
nerazločnim
duhom
mu
bije
v
nos
.
Ugibaje
,
kaj
bi
storil
,
je
čepel
nekaj
časa
pod
streho
sključen
,
prhaje
z
nosom
in
globoko
dihaje
.
Kar
ga
je
poklical
Cijazovec
.
»
Pusti
,
Tone
,
za
danes
kozolec
,
Velika
nedelja
je
!
Podganji
namrkaj
vendar
ne
prideluje
v
kozolcu
tolarjev
,
da
bi
jih
metal
na
zemljo
.
Sam
Bog
ve
,
odkod
se
jemljo
!
«
Berač
Devs
pa
se
je
domislil
,
da
je
prišla
zdaj
njegova
ura
.
Sladkobno
gledaje
na
Cijazovčeve
ljudi
,
je
naredil
kratko
propoved
,
v
kateri
jim
je
slikal
satana
,
kako
preži
na
nas
in
na
naše
duše
,
kakor
so
baš
danes
na
leči
pripovedovali
gospod
župnik
,
in
z
nekim
tajnim
uščipkom
Cijazovca
je
zavpil
,
da
to
ni
denar
od
Boga
,
ampak
da
peklenski
kralj
tako
izkuša
človeško
lakomnost
.
Povedal
je
tudi
,
kako
se
najlože
odžene
izkušnjava
,
namreč
,
ako
se
da
tisto
,
kar
ni
pošteno
pridobljeno
,
gospodu
župniku
,
naj
obrnejo
v
božje
namene
.
»
Istotako
veljavno
in
dobro
delo
storite
pa
tudi
,
ako
oni
denar
podarite
revežem
,
zakaj
pisano
je
:
kar
ste
dali
siromakom
,
to
ste
v
podarili
meni
.
Če
ga
daste
meni
,
je
to
isto
,
kakor
če
bi
ga
prinesli
v
dar
Bogu
,
in
molil
bodem
zanj
do
konca
svojih
dni
in
pa
za
zveličanje
vaših
duš
bom
prosil
ne
vseh
božjih
potih
«
.
Tako
je
končal
Devs
svojo
propoved
ter
si
otrnil
imaginarno
solzo
.
Cijazovka
in
Lenka
sta
odprtih
ust
strmeli
v
berača
,
Krulčev
Peter
pa
je
odobrovalno
prikimaval
.
Njegov
zaključek
se
pa
ni
prikupil
Cijazovcu
,
ker
mož
je
imel
svoje
gospodarske
misli
,
ki
se
ne
ujemajo
vselej
dosledno
s
svetim
evangelijem
.
Zamrmral
je
Devsu
,
da
človek
,
ki
sam
pobira
od
hiše
do
hiše
davek
,
ne
potrebuje
denarja
in
da
je
tudi
pisano
:
Ne
želi
svojega
bližnjega
blaga
!
In
ne
meneč
se
za
berača
,
je
vtaknil
oba
tolarja
v
žep
ter
se
napotil
proti
hiši
.
Ostali
so
se
razkropili
vsaksebi
.
Prišel
je
tisti
blaženi
velikonedeljski
poldan
,
ko
skoraj
na
vsako
gabrovško
mizo
priroma
skleda
ogromne
obsežnosti
,
v
kateri
se
kadi
neka
gosta
deža
,
podobna
sivemu
morju
,
kadar
ga
pokriva
tanka
meglica
.
In
kadar
veseli
mornarji
drzno
vlečejo
včasi
some
in
druge
roparje
globočine
iz
morja
v
svoje
ladje
,
tako
so
tisto
opoldne
Gabrovčani
zadovoljnih
obrazov
vlekli
krhlje
od
svinjskih
ušes
iz
onega
sivega
morja
in
jih
zalagali
v
usta
.
Imeli
so
zanimivo
snov
in
gradivo
za
svoje
pogovore
,
kajti
vest
,
da
padajo
pri
Cijazovčevem
kozolcu
tolarji
z
neba
,
se
je
bila
že
raznesla
po
vasi
.
Čim
bolj
premišljujete
svet
,
tem
prej
spoznate
,
kako
modro
je
ustvarjen
in
da
je
neka
globoka
modrost
dala
vsakemu
svoje
.
Na
primer
:
v
vasi
se
ne
tiskajo
novine
,
tudi
hiše
niso
zvezane
s
telegrafsko
ali
telefonsko
žico
,
in
vendar
gre
novica
po
bliskovo
od
hiše
do
hiše
.
Pojdite
se
solit
,
vi
izumitelji
novih
občil
in
pred
vsemi
drugimi
ti
bahavi
in
slepce
za
nos
vodeči
Edison
!
Vaše
iznajdbe
so
si
prilastili
mogočneži
,
da
nas
laže
nadzirajo
,
vladajo
in
zatirajo
,
drugega
pomena
pa
za
nas
vaščane
nimajo
.
V
vasi
prav
lahko
izhajamo
brez
vaših
vražjih
naprav
,
ker
je
v
vsaki
vasi
neka
višja
previdnost
nastavila
več
oseb
,
da
z
neznansko
hitrostjo
razneso
to
,
kar
mora
po
božji
volji
postati
last
vse
soseske
.
V
Gabrovcu
je
višja
previdnost
za
raznašalce
novic
v
prvo
vrsto
postavila
berača
Devsa
.
Ta
apostol
resnice
je
tisto
popoldne
otresel
prah
z
nog
svojih
in
sopihal
v
hribovske
predele
gabrovške
župnije
.
Od
hiše
do
hiše
pobiraje
kolač
in
pirhe
,
je
oznanjeval
z
gorečo
besedo
čudno
novico
strmečim
hribovcem
.
Po
dolini
pa
so
razširili
vest
o
čudežu
Cijazovčevi
ženski
in
pa
tesar
Kruleč
,
ki
je
kosil
v
Smoletovi
gostilni
.
Zasnovali
so
se
torej
pogovori
o
čudnem
dogodku
po
vseh
gabrovških
hišah
;
vaščani
so
se
posebno
še
zato
tako
zelo
zamaknili
vanj
,
ker
so
imeli
lepo
priliko
pripletati
k
njemu
današnjo
župnikovo
propoved
o
hudiču
in
peklu
,
ki
prepletata
vse
misli
gabrovških
vernikov
.
Nekateri
liberalni
Gabrovčani
—
tudi
taka
ljuljka
se
že
nahaja
v
vasi
—
so
sicer
trdili
,
da
to
vse
skupaj
nič
ni
,
da
se
ni
prigodil
nikakršen
čudež
in
da
hudič
ni
tako
kosmat
,
kakor
ga
slikajo
;
pa
ti
so
ostali
v
ogromni
manjšini
in
še
ozmerjani
so
bili
za
razkolnike
in
krivoverce
.
Če
smo
poprej
rekli
,
da
so
kazali
Gabrovčani
pri
kosilu
zadovoljne
obraze
,
se
to
nanaša
skoraj
edino
na
ono
,
kar
je
bilo
v
skledi
,
in
deloma
na
župnikovo
propoved
,
nikakor
pa
ne
na
Cijazovčeve
tolarje
:
nekateri
so
jih
prav
zavidali
Cijazovcu
,
posebno
pa
so
bili
hribovci
nejevoljni
,
da
pada
denar
šele
pri
dolinskem
kozolcu
na
zemljo
,
ko
ima
po
človeškem
razumu
z
nebes
k
hribovskim
kozolcem
vsekakor
dosti
bliže
.
Nočemo
doslovno
beležiti
teh
pogovorov
,
ker
nismo
kos
podati
jih
v
njih
narodni
obliki
;
ko
bi
jih
v
književnem
jeziku
zapisali
,
bi
se
ne
glasili
tako
prvobitno
kakor
iz
gabrovških
ust
,
ki
umejo
vse
obenem
:
hrusta
ti
hrustanec
in
čebljati
.
Zadostno
se
nam
zdi
,
če
povemo
,
kar
smo
že
povedali
,
namreč
,
da
je
dogodek
pri
Cijazovčevem
kozolcu
razburil
vse
vaščane
.
Tisto
popoldne
je
Tone
po
kratkem
premisleku
ukrenil
,
da
se
denarja
,
ki
ga
sme
po
vseobčem
mnenju
brez
kvara
vzeti
cerkev
,
berač
in
cesar
,
tudi
krčmar
Smole
ne
bo
branil
.
In
kar
gnalo
ga
je
v
gostilno
.
Za
vino
sicer
ni
maral
,
pa
je
videl
davi
,
da
je
prišla
Daničeva
Rezika
iz
Ljubljane
na
velikonočne
praznike
.
Z
Reziko
že
ni
govoril
,
kar
ju
je
onega
jesenskega
večera
zasačil
njegov
oče
.
Da
bi
mogel
danes
v
gostilni
govoriti
ž
njo
,
tega
se
ni
nadejal
,
ali
vsaj
videl
bi
jo
rad
od
blizu
in
pozdravil
s
pogledom
.
Tone
je
bil
glede
denarja
navadno
popolnoma
na
suhem
,
in
naj
sede
v
gostilni
za
vsako
mizo
same
rusalke
,
on
ne
bi
mogel
tja
,
ko
bi
ne
bil
našel
dopoldne
pri
domačem
kozolcu
tolarja
.
V
onem
dogodku
je
videl
skoraj
prst
božji
,
ki
mu
kaže
k
Smoletu
.
Vendar
za
dne
ni
maral
iti
tja
:
ljudje
bi
stikali
glave
in
govorili
neumnosti
o
tolarjih
in
njegov
prihod
v
gostilno
bi
z
ono
rusalko
spravili
kako
v
dotiko
.
Čakal
je
rajši
noči
.
Trden
mrak
,
zavratno
skrivajoč
v
svojih
krilih
strašno
gorje
,
je
ležal
že
dolgo
na
zemlji
,
ko
je
prestopil
Tone
prag
Smoletove
gostilne
.
V
hiši
je
naletel
na
pet
pivcev
,
ki
so
se
ločili
po
tem
,
kar
je
kdo
pil
,
v
dve
gruči
:
dva
možaka
sta
sedela
v
kotu
za
mizo
za
litrom
vina
,
drugi
trije
pa
pri
majhni
mizi
poleg
peči
pri
žganju
.
Tone
na
velikonočno
nedeljo
ni
pričakoval
toliko
gostov
;
nekako
presenečen
se
je
ozrl
po
sobi
,
ko
je
zapiral
vrata
za
seboj
,
in
trenotek
je
postal
,
kakor
bi
ugibal
,
ali
bi
šel
naprej
ali
ne
.
Nenavadnemu
gostu
je
hitel
Smole
obrisat
vogel
velike
mize
,
kjer
sta
sedela
zalitrska
prijatelja
.
Smoletova
je
prinesla
vina
.
Tone
je
sedel
in
radovedno
pogledal
po
družbi
,
kakor
bi
hotel
s
pogledom
poprositi
:
Odpustite
mi
,
ljudje
božji
,
da
sem
tudi
jaz
tukaj
.
Vse
goste
je
poznal
,
vsi
so
bili
zgolj
Gabrovčani
.
Poleg
njega
je
sedel
župan
Martan
,
štiridesetletnik
poštenega
in
umnega
obraza
.
Ta
mož
velja
v
Gabrovcu
za
jako
premetenega
in
mnogo
ugleda
uživa
v
dolini
.
O
njem
govore
,
da
čita
po
zimi
knjige
.
Navadno
pred
vsakoga
ne
trosi
biserov
svojega
uma
—
zapetost
je
lastna
premetenim
ljudem
—
in
le
včasi
postane
široke
volje
in
zasoli
besedo
,
da
bi
se
ob
njej
zamislil
sam
Salomon
.
Dve
lastnosti
ljubi
nad
vse
:
poštenje
in
pravičnost
.
Ti
čednosti
naj
dičita
vsakega
človeka
—
tako
se
ume
izražati
Martan
—
potem
izgine
ves
prepir
in
vsa
nesloga
s
tega
sveta
,
upokoji
se
človeštvo
in
vsem
bo
dobro
na
svetu
—
takšno
filozofijo
uči
Martan
.
Njegova
samozavestnost
sega
tako
daleč
,
da
je
že
večkrat
rekel
,
da
je
škoda
zanj
,
da
ga
oče
ni
dal
v
višje
šole
,
zakaj
ko
bi
bil
on
postal
dohtar
,
marsikaka
krivica
bi
morala
potegniti
s
sveta
.
Nasproti
mu
sedeči
prijatelj
in
sosed
Maren
je
zelo
ponosen
,
potrt
in
iztrkan
kmet
,
ki
se
Martana
drži
kakor
senca
,
dasi
ni
niti
senca
njegove
modrosti
.
Od
zafrakeljskih
gostov
pri
peči
smo
Krulčevega
Petra
videli
že
dopoldne
pri
Cijazovčevem
kozolcu
;
druga
dva
gosta
sta
hribovca
Luka
Kozlevčar
in
mladi
Anžič
.
Anžič
ima
tehtne
vzroke
,
da
pohaja
dolino
.
Prvič
ga
mika
Cijazovčeva
Lenka
,
drugič
je
pa
godec
in
pri
cerkvenih
slavnostih
gode
na
koru
v
cerkvi
,
zarad
česar
je
ugleden
tudi
pri
dolincih
.
Nekoč
v
svojih
pastirskih
letih
je
našel
kraj
ceste
staro
trobento
,
ki
so
jo
po
gabrovški
dolini
potujoči
vojaki
odvrgli
ali
pa
izgubili
,
in
na
to
se
je
naučil
toliko
trobiti
,
da
so
ga
vtaknili
h
godbi
,
ko
je
bil
zaprisežen
na
vojaške
postave
.
Tam
je
veljal
večinoma
za
»
slepega
«
godca
,
to
je
za
takšnega
,
ki
ne
sme
trobiti
,
ker
bi
izkazil
harmonijo
,
ampak
se
postavi
v
vrsto
zato
,
da
jih
je
več
,
čigar
naloga
je
edino
ta
,
da
ob
godalu
napihuje
ustnice
in
lica
ter
markira
.
Kot
sin
premožnega
kmeta
se
peča
z
godbo
le
po
zimi
,
po
leti
pa
sodeluje
samo
pri
posebnih
cerkvenih
svečanostih
.
Tretji
zafrakeljski
gost
,
Luka
Kozlevčar
,
tisti
,
ki
je
bil
že
hribovski
kandidat
za
županski
stol
,
visok
in
krepak
gorjanec
zabuhlega
obraza
in
silnih
ramen
,
glede
ostroumja
gotovo
dožene
Martana
,
četudi
se
ni
šetal
po
šolah
in
knjig
ne
čita
.
Nocoj
je
kazal
ves
razburjen
obraz
kakor
človek
,
ki
mu
nič
ne
ugaja
današnji
pogovor
.
Jedva
je
Tone
sedel
,
ko
se
je
dvignil
Kozlevčar
,
vrgel
nekaj
krajcarjev
pred
Smoleta
na
mizo
ter
zaklical
Martanu
:
»
To
ti
povem
,
Martane
!
Nizko
boste
sedli
dolinci
,
ker
kočete
visoko
letati
.
Šiba
božja
vas
zadene
,
ker
ste
prevzetni
in
krivični
in
nimate
v
sebi
trohe
poštenja
in
pravičnosti
.
Vi
hočete
biti
prvi
v
soseski
,
zato
vas
bo
udaril
Bog
,
ki
nas
je
ustvaril
vse
enake
.
«
Oh
,
kako
trdo
ume
govoriti
Kozlevčar
!
Srce
zaklopoče
nasprotniku
in
duša
mu
zdrhti
v
prsih
.
No
,
tudi
Martan
ni
iz
onega
korena
,
ki
se
poklada
živini
;
glasovito
in
zložno
odrine
besedo
,
kakor
bi
jo
dvakrat
podčrtal
,
in
nasprotniku
,
če
ni
Kozlevčar
,
zaledeni
na
duši
in
odgovor
mu
zamre
na
ustnicah
.
»
A
v
čem
je
naša
prevzetnost
in
krivica
,
to
mi
dokazi
,
Luka
,
prosim
!
«
je
vzplamtel
Martan
,
in
Tone
je
po
tem
govoru
spoznal
,
da
le-ti
ljudje
obdelujejo
široko
polje
domačega
prepira
.
Kako
sta
se
trkala
velmoža
iste
soseske
!
»
Ne
boš
Luka
!
«
tako
je
zabrusil
nasprotniku
Martan
.
»
Nikdar
ne
boste
hribovci
ravnopravni
z
nami
dolinci
.
Vi
ste
bili
v
soseski
od
nekdaj
rep
in
to
ostanete
na
vekov
veke
!
«
Ob
takih
strašnih
besedah
je
Kozlevčarju
za
hip
zastala
pamet
in
ničesar
ni
golknil
.
Vzel
je
svojo
palico
in
odhajajoč
je
stopil
kakor
v
omotici
k
vratom
.
Ko
je
Martan
videl
,
da
ga
je
premagal
,
je
zavil
svojo
misel
v
mirnejše
besede
ter
rekel
:
»
Prav
praviš
,
Luka
,
da
smo
ustvarjeni
vsi
enako
,
ker
vsak
pride
gol
na
svet
in
vsak
mora
umreti
.
V
začetku
in
koncu
je
ravnopravnost
,
med
tema
mejnikoma
je
pa
ni
.
Vsak
izkuša
goloto
,
katero
je
prinesel
na
svet
,
pokriti
,
kakor
more
.
Vi
jo
hočete
pokriti
na
našo
škodo
.
Čudno
,
da
se
še
niste
domislili
,
naj
delimo
z
vami
po
zakonih
ravnopravnosti
svoje
travnike
,
ker
v
vaših
hribih
travnikov
ni
.
Ampak
to
povej
,
Luka
,
svojim
hribovcem
:
Prej
pride
antekrist
in
prej
bo
sveta
konec
,
nego
mi
jenjamo
le
za
bilko
od
svojih
pravic
.
To
ti
povem
jaz
,
ki
sem
župan
te
soseske
.
Zakaj
tega
vam
ne
pozabimo
nikdar
,
da
ste
vodo
spuščali
na
naše
njive
.
«
»
Mi
nismo
stražniki
nebeških
vod
in
vaših
njiv
«
,
tako
je
zaklical
Martanu
Kozlevčar
,
stoječ
pri
vratih
,
»
torej
tudi
nismo
krivi
hudega
poplava
,
s
katerim
vas
je
Bog
hotel
kaznovati
in
vas
še
bo
.
Bog
je
poslal
hudo
uro
,
kakor
je
vsul
v
starih
časih
žveplo
in
ogenj
na
pregrešna
mesta
.
Ker
pa
imenuješ
antekrista
,
rečem
ti
,
Martan
:
ne
kliči
pošasti
,
da
se
ti
ne
odzove
!
Bog
ve
,
če
ne
stika
že
po
dolini
in
če
se
ne
bliža
dan
,
ki
stori
konec
vašemu
napuhu
.
In
ker
sva
prišla
danes
skupaj
pod
eno
streho
,
ti
povem
še
to
:
S
takšnim
brezbožnim
zarodom
,
kakršen
ste
vi
dolinci
,
hribovci
ne
maramo
nobenega
stika
več
,
ni
v
duhovskih
ni
v
posvetnih
stvareh
.
Naša
pota
morajo
iti
na
veke
narazen
.
Če
je
Bog
v
starih
časih
dovolil
stiskanim
Izraelcem
,
da
so
se
odtrgali
od
Davida
in
Salomona
,
ki
sta
bila
božja
maziljenca
,
onda
tudi
nam
hribovcem
ne
bo
štel
za
greh
,
ako
pri
naših
postavnih
oblastvih
zahtevamo
razdelitev
občine
in
svoje
lastno
županstvo
za
hribovske
dele
naše
soseske
,
ako
obrnemo
hrbet
tebi
,
ki
si
tukaj
župan
,
pa
te
ni
mazilil
Bog
,
ampak
—
«
Nismo
si
upali
zapisati
poslednjih
Kozlevčarjevih
besed
,
ki
jih
je
izustil
že
med
vrati
.
Tako
trpke
in
ostudne
izraze
sta
rodila
domači
prepir
in
nesloga
!
Ne
trde
zastonj
učeni
ljudje
,
da
je
domači
prepir
obogatil
gabrovško
narečje
z
mnogimi
psovkami
.
Tako
sta
se
ruvala
velmoža
iste
župnije
!
Kozlevčar
je
ves
v
ognju
zaloputnil
vrata
za
seboj
in
Martan
si
je
pogladil
glavo
,
kakor
da
jo
hoče
očistiti
nesnage
in
potolažiti
,
ker
je
nametal
Luka
toliko
sramote
nanjo
.
»
Fej
,
kakšen
zarobljen
gobec
je
to
,
kakšen
dehor
gorjanski
!
«
je
vzkliknil
Maren
,
da
bi
olehčal
Martanovi
glavi
.
»
Takšnega
šuntarja
ni
več
na
svetu
.
«
»
Naš
položaj
je
tak
,
da
se
ne
moremo
odpovedati
našemu
ugledu
,
ako
nočemo
biti
deležni
posmehovanja
in
zasramovanja
,
«
je
razlagal
Martan
z
glasom
razjarjenega
velmoža
.
»
Če
je
Kozlevčar
klical
na
pričo
sveto
pismo
,
onda
se
tudi
jaz
lahko
sklicujem
na
Mojzesa
in
postave
.
Ali
veste
,
kako
je
Mojzes
rekel
Izraelcem
?
»
Ako
nočete
biti
glava
,
postali
boste
rep
«
—
to
jim
je
rekel
.
Tako
bomo
postali
tudi
mi
dolinci
v
naši
soseski
rep
,
ako
ne
bomo
odločno
stali
za
svojo
čast
,
ako
bomo
zdaj
v
tem
,
zdaj
v
onem
prijenjevali
hribovcem
.
«
Maren
,
ki
se
je
nekoliko
zadolbel
v
preudarek
,
kako
sitno
bi
mu
bilo
,
ako
bi
postal
v
soseski
rep
—
on
je
bil
prvi
ključar
pri
gabrovški
cerkvi
—
je
pritrdil
Martanu
.
Ostali
gostje
so
molčali
.
Tone
je
izobrazil
prijazen
nasmeh
na
licu
kakor
človek
,
ki
stoji
rad
nad
strankami
in
sam
v
sebi
premleva
svojo
lastno
modro
sodbo
.
In
imel
je
priliko
delati
modre
primere
.
Za
časa
svojega
enoletnega
v
bivanja
na
Češkem
je
nekoliko
spoznal
češkega
kmeta
,
izobraženega
,
zavednega
človeka
,
ki
v
svesti
si
svoje
veljave
ponosno
dviga
glavo
,
v
kateri
že
tli
iskra
,
ki
se
imenuje
jasna
misel
in
ki
sama
more
pomoči
do
jasne
bodočnosti
.
Zato
ni
več
gledal
s
tistim
zanimanjem
na
slovenskega
kmeta
kakor
prejšnje
čase
,
ko
je
smatral
vse
za
originale
,
katerim
bi
bilo
škoda
vzeti
njih
konservativnost
ter
jim
vcepiti
modernejšo
misel
v
glavo
.
Sedaj
je
celo
s
pomilovanjem
zrl
na
te
preplašene
obraze
,
katere
veninven
begajo
srednjeveški
nazori
ter
strah
pred
nečim
strašnim
,
neznanim
,
skrivnostnim
...
Da
bi
pregnal
neprijetni
molk
,
ki
ni
tovariš
pivskih
bratov
,
in
prepeljal
govorico
na
kaj
mirnega
,
kar
bi
vsem
ugajalo
,
je
pohvalil
umni
Smole
gabrovške
godce
,
kako
lepo
so
igrali
včeraj
pri
izprevodu
in
danes
pri
službi
božji
.
»
Srce
človeku
poskakuje
veselja
,
če
jih
sliši
,
«
je
potrdila
Smoletova
,
ki
živi
vedno
v
kristjanskem
soglasju
s
svojim
možem
.
»
Naš
Anžič
ta
pa
ume
,
ni
se
zastonj
šolal
pri
vojakih
,
«
je
pritaknil
Smole
,
da
bi
popravil
neprijazni
izraz
,
ki
je
bil
razlit
mlademu
hribovcu
po
obrazu
.
Anžič
je
pogladil
brke
in
nalahno
nagnil
glavo
,
ker
pogodu
mu
je
bila
hvala
.
»
I
glej
ga
ti
,
mladi
Anžič
,
«
se
je
oglasil
Maren
,
da
bi
razvedril
sebe
in
prijatelja
Martana
,
»
tam
pri
vojakih
pa
vem
,
da
si
godel
visoki
gospodi
,
a
?
«
»
Generalom
sem
godel
pri
kosilu
in
pri
večerji
,
«
je
kratko
odgovoril
slavljenec
z
umetniško
samozavestjo
.
»
To
pa
že
...
da
...
vem
...
ho
!
«
je
momljal
Maren
ter
prižigal
pipo
,
uvažujoč
bolj
s
čuvstvom
nego
z
besedami
visoko
umetnost
.
In
pogledal
je
na
Martana
,
kakor
bi
ga
vprašal
,
ali
je
prav
,
da
se
meni
s
hribovcem
.
»
Kaj
,
ti
Anžič
,
«
je
vprašal
zdajci
Krulčev
Peter
,
ki
je
prijatelj
poštenega
pomenka
in
sovražnik
prepirov
,
»
ali
generali
tudi
kaj
molijo
pred
jedjo
in
po
jedi
?
«
»
Vojaku
ni
treba
moliti
.
«
»
Kaj
mu
ne
treba
moliti
!
«
se
je
Peter
čudil
.
»
Zato
mu
ni
treba
moliti
,
ker
je
Bog
nune
ustvaril
za
to
,
da
molijo
zanj
,
ki
drugega
dela
nimajo
,
«
je
pojasnil
Anžič
.
»
Anžič
rad
kako
obrovsko
pove
,
«
je
pošepnila
Tonetu
Smoletova
,
zadovoljna
,
da
se
je
pogovor
speljal
v
tako
gladke
kolesnice
.
»
Anžič
,
«
je
povzel
tesar
,
ki
je
poleg
molitve
tudi
ljubitelj
godbe
in
o
priliki
rad
pozvedava
,
kako
se
kaj
živi
po
svetu
,
»
Anžič
,
saj
vem
,
da
sam
nisi
godel
,
ampak
da
vas
je
bilo
več
,
morda
trije
ali
pa
štirje
,
ali
pa
nemara
še
več
.
«
»
Po
štirideset
nas
je
bilo
.
«
»
Joj
,
to
ste
pa
piskali
in
godli
,
da
je
bilo
strah
!
Kaj
so
vam
pa
dali
tisti
generali
za
to
?
Ali
so
vam
kaj
pustili
v
skledi
?
«
Anžiču
se
ni
zdelo
vredno
odgovarjati
priprostemu
človeku
.
Zato
se
je
Maren
obregnil
na
tesarja
ter
ga
poučil
,
da
pri
vojakih
ne
godejo
za
ostanke
v
skledi
in
da
general
ne
sedi
tako
za
mizo
kakor
»
ti
ali
pa
jaz
«
in
ne
puli
s
prsti
solate
iz
sklede
,
na
kar
je
Peter
ugovarjal
,
da
general
istotako
kakor
»
nas
kdo
«
muli
in
guli
solato
.
Temu
prepiru
je
z
modro
besedo
naredil
konec
Martan
,
rekoč
,
da
se
pri
vojakih
ne
gode
za
ostanke
v
skledi
,
ampak
za
»
naše
davke
«
.
Ta
namek
na
davke
je
provzročil
dolg
pogovor
o
davkih
in
o
državni
in
deželni
upravi
.
Ob
njem
se
je
Tone
preveril
,
da
se
mnogočesa
nista
domislila
Likurg
in
Solon
,
ko
sta
krpala
svoje
zakone
.
Tone
je
z
najumnejširni
očmi
gledal
v
pošteno
družbo
in
kolikor
mogoče
spajal
tok
svojih
misli
s
pomenkom
pivskih
bratcev
;
po
drugi
strani
pa
je
moral
imeti
nekoliko
pozornosti
tudi
za
mater
Smoletovo
,
ki
je
sedela
poleg
njega
in
mu
to
in
ono
povedala
.
Tem
pomenkom
je
naredil
konec
nekak
šum
v
veži
.
Pivci
so
dvignili
obraze
in
poslušali
.
Zaškrtala
so
in
se
zaprla
oddaljena
stranska
vrata
,
zaslišalo
se
je
tavanje
po
veži
,
sunek
v
nekaj
votlega
lesenega
,
tipanje
po
vratih
in
pritajeno
žensko
hihikanje
.
»
Naši
punci
sta
!
«
je
dejala
Smoletova
in
šla
odpirat
vrata
.
Tone
se
je
popravil
na
stolu
in
vtaknil
desnico
za
telovnik
,
pod
katerim
mu
je
silno
zabilo
srce
.
»
A
glej
jih
,
česa
sta
se
spomnili
!
Prav
tako
!
To
se
spodobi
danes
!
«
je
dejal
Smole
,
odjemaje
deklicama
krožnika
:
—
prinesli
sta
vsaka
po
zvrhanem
krožniku
velikonočnega
kolača
.
»
Saj
sem
jima
jaz
naročila
poprej
,
pa
si
tako
dolgo
nista
upali
.
Zdaj
pa
le
posedita
nekoliko
pri
nas
!
«
Rekši
je
Smoletova
sedla
k
mizi
,
ki
je
stala
precej
pri
vratih
,
menda
za
berače
in
druge
sramežljive
ljudi
.
Deklici
sta
se
namestili
ob
njej
.
Rezika
je
sedla
kraj
tete
,
kateri
je
položila
roko
na
ramo
.
Brezskrbno
so
se
smejala
njena
ustna
,
svetle
oči
so
zvedavo
zabežale
po
sobi
,
kakor
bi
jih
vse
zanimalo
,
kakor
bi
jim
bilo
vse
novo
in
čudno
.
Ustavile
so
se
na
Tonetu
in
rdečica
je
sramežljivo
vzpihnila
na
njenem
licu
.
Odkod
ta
smelost
!
—
mislil
si
je
Tone
.
Take
Rezike
še
nikdar
videl
ni
:
zrasla
je
in
iz
pohlevne
cvetice
se
je
razvila
v
bujno
rožo
.
Poglobil
je
svoje
oko
pod
njenim
žarnim
pogledom
in
čudno
in
prijetno
mu
je
bilo
na
srcu
in
sam
ni
vedel
,
kaj
se
godi
ž
