lahkoto,
z
mamečo
prelestjo
,
ki
bi
delala
čast
dvorni
gospici
kake
kraljice
ali
cesarice
,
se
je
poklonila
nadknezu
,
zasadila
vanj
pogled
tako
vroč
kot
julijevo
solnce
,
obenem
pa
pogled
tako
globok
in
tako
oster
,
kakor
je
ostra
novokaljena
puščica
,
sprožena
iz
novega
napetega
loka
,
pa
ga
je
z
navdušenimi
besedami
pozdravila
v
imenu
velegrajskih
,
v
imenu
vseh
bodriških
mladenk
.
Lepim
,
iskrenim
čestitkam
—
je
dejala
—
,
ki
se
mu
z
njimi
poklanjajo
in
ga
z
njimi
pozdravljajo
zvesto
vdani
podaniki
,
se
pridružujejo
tudi
velegrajske
,
vsebodriške
mladenke
podanice
.
Vso
srečo
,
ki
jo
je
kdaj
zrl
svet
,
bi
ona
danes
rada
imela
,
pa
bi
jo
položila
v
njegovo
naročje
,
vso
,
prav
vso
.
Da
bi
mogla
,
pa
bi
pohitela
tja
gori
v
jasne
nebeške
višave
,
kjer
bivajo
dobri
svetli
bogovi
,
in
prosila
bi
jih
tako
vneto
,
tako
dolgo
,
da
bi
vsi
splavali
doli
na
zemljo
in
mu
sipali
na
pot
zemskega
njegovega
teka
zgolj
mehko
cvetje
in
solnčno
,
svetlo
zelenje
,
in
bi
mirno
stopal
po
strminah
pozemskega
življenja
,
in
se
noben
trn
ne
bi
doteknil
njegovih
nog
.
V
imenu
velegrajskih
,
da
,
lahko
in
smelo
reče
,
v
imenu
in
iz
srca
vseh
bodriških
mladenk
,
iz
srca
vseh
Slovenk
govori
in
želi
:
Višnji
bogovi
naj
bi
bili
vedno
z
njim
,
naj
bi
mu
bili
in
ostali
vedno
srčno
vdani
,
kakor
so
mu
in
bodo
vedno
vdana
srca
slovenskih
mladenk
.
Nekam
zmeden
,
zbegan
se
ji
je
zahvalil
Krut
za
laskavi
pozdrav
,
želeč
,
da
bi
bile
Bodričanke
vedno
tako
bodrega
,
domoljubnega
duha
,
vedno
velike
domoljubkinje
,
in
da
bi
vzgojile
še
dosti
takih
hrabrih
mladcev
,
kakršnih
junaški
roj
se
je
zadnjič
ob
Labi
reki
za
domovino
bojeval
,
za
domovino
tudi
umiral
srčno
,
pogumno
.
In
očividno
zmeden
in
zbegan
je
podal
posadnikovi
hčerki
roko
v
zahvalo
in
slovo
.
In
pogled
,
ki
ga
je
v
tem
trenutku
uprl
v
Vandine
oči
,
ta
pogled
je
bil
najzgovornejša
priča
za
vse
navzoče
,
kako
ga
je
lepa
mladenka
očarala
,
omamila
,
kar
privezala
nase
.
Z
velikim
zadoščenjem
in
zadovoljstvom
se
je
v
srcu
smejal
posadnik
Gnev
,
češ
da
bode
za
trud
,
ki
ga
je
imel
zadnje
dni
s
pripravami
za
Krutov
vzprejem
,
morda
že
prav
kmalu
lepo
oškodovan
,
bogato
plačan
,
s
plačo
tako
,
kakršno
si
je
sam
namenil
:
da
bode
namreč
nekega
lepega
dne
videl
svojo
hčerko
ob
nadknezovi
strani
.
Zadovoljno
se
je
smejala
tudi
Vanda
.
Smejala
se
je
in
sama
sebi
čestitala
,
da
je
izvršila
priučeno
svojo
vlogo
tako
izborno
,
da
je
poslušavca-gledavca
,
kateremu
je
bila
posvečena
njena
igra
,
mladega
nadkneza
,
tako
spretno
opozorila
,
priklenila
nase
...
Le
se
smejaj
,
prešerna
Gnedova
hčerka
srakoperka
,
le
se
ziblji
v
medeno-sladkih
nadah
,
le
si
stavi
zlate
gradove
,
a
vedi
,
da
jih
staviš
v
oblake
!
Vedi
,
da
nikoli
ne
bodeš
Krutova
.
Nikoli
,
nikoli
!
Stara
ljubezen
ne
zarjavi
.
In
vila
Radovanka
ima
tudi
še
nekaj
veljave
in
moči
.
Tako
je
pela
vila
Radovanka
,
ko
je
stala
v
srebrnojasti
mesečini
na
planinici
vrh
šume
,
rastoče
nad
mestom
Velegradom
,
v
svojem
zlatem
krilu
,
razpletenih
kit
,
z
očmi
kot
blisk
sevajočimi
,
z
očmi
kot
plamen
žgočimi
.
Tako
je
pela
in
je
končno
prav
imela
.
Nadknez
se
je
nastanil
v
dvorcu
.
Imel
je
ukusno
urejen
,
udobno
opremljen
stan
.
Imel
je
postrežljivo
,
vdano
služabništvo
.
Srca
vseh
Velegrajcev
je
imel
za
seboj
.
In
vendar
ni
bil
prav
zadovoljen
in
srečen
in
pokojen
.
Celi
dan
je
marljivo
,
vestno
in
točno
vršil
vladarske
posle
,
vzprejemal
odposlanstva
,
reševal
in
razsojal
pritožbe
in
pravde
,
celi
dolgi
dan
je
delal
neumorno
naporno
,
hotoma
delal
tako
naporno
,
da
bi
se
raztresel
,
da
bi
utrujen
od
dela
lažje
užival
blagodejni
nočni
pokoj
.
A
ni
se
mogel
raztresti
,
ni
se
mogel
otresti
,
tudi
ponoči
ne
,
obiskovalcev
,
ki
so
ga
hodili
motit
in
begat
in
vznemirjat
.
Prelestna
podoba
posadnikove
hčerke
Vande
mu
je
neprestano
plavala
in
migljala
pred
očmi
,
odkar
se
je
nastanil
v
Velegradu
.
Nevoljen
,
jezen
,
razočaran
,
sam
nase
hud
,
še
bolj
hud
pa
na
Slavico
,
je
bil
prišel
iz
Velegosta
v
Velegrad
.
Celo
dolgo
pot
iz
Velegosta
v
Velegrad
si
je
izbijal
Slavico
iz
glave
in
mislil
in
snoval
,
kako
bi
čim
najhitrejše
izbrisal
iz
svojega
spomina
deklico
,
ki
se
je
tako
daleč
izpozabila
,
da
je
objela
njemu
tako
sovražni
in
zoprni
križ
Kristusov
.
Izbrisal
bi
si
seveda
spomin
na
njo
najprej
in
najlažje
,
če
bi
si
kar
najhitrejše
poiskal
drugo
.
In
na
ta
način
se
bode
tudi
najkrasnejše
in
najhitrejše
maščeval
nad
Slavico
.
Pa
je
hitro
,
hitrejše
kakor
je
pričakoval
,
našel
mladenko
,
ki
se
s
svojo
lepoto
in
ljubeznivostjo
lahko
gre
kosat
s
Pluzonovo
hčerko
.
Dražestna
Gnevova
hčerka
ga
je
že
takoj
ob
prihodu
v
Velegrad
skoro
docela
očarala
.
In
če
ga
ni
že
takrat
docela
,
ga
je
očarjevala
dalje
naslednje
dni
.
Kadar
je
stopil
k
oknu
svojega
dvorca
pa
zagledal
v
posadnikovi
hiši
lepo
posadnikovo
hčerko
,
mu
je
kri
zaplula
v
lica
,
z
neodoljivo
močjo
ga
je
preletelo
po
vsem
životu
nekaj
sladkega
,
toplega
,
vročega
.
In
vedno
rajši
je
stopal
k
oknu
,
in
hitrejše
kot
bršljan
okoli
tujega
stebla
,
je
priraščala
k
njegovemu
srcu
lepa
Vanda
.
In
vedno
gostejše
se
mu
je
utrinjala
misel
:
ali
ne
bi
bil
ob
strani
te
mladenke
,
žive
in
poskočne
kot
živo
srebro
,
srečnejši
kakor
ob
strani
omledne
,
v
zadnjem
času
tako
malobesedne
Pluzonove
Slavice
.
Čemu
bi
moledoval
za
ljubezen
pri
Slavici
,
ko
se
mu
dekliška
ljubezen
v
neposredni
bližini
ponuja
z
odprtimi
rokami
!
Utrinjale
so
se
mlademu
nadknezu
take
misli
vsak
dan
gostejše
.
A
čim
gostejše
so
se
utrinjale
,
globlje
so
padale
na
tla
nerodovitna
,
globlja
je
bila
njegova
ljubezen
do
Slavice
.
Globlja
in
temeljitejša
od
dne
do
dne
pa
je
postajala
ta
ljubezen
tudi
zato
,
ker
je
zadevala
ob
vedno
večji
odpor
z
njene
strani
.
Kakor
zločesti
veter
razah
,
ki
se
vrti
z
nenavadno
brzino
naokoli
in
s
svojo
silo
in
jakostjo
ruši
in
podira
vse
,
kar
se
mu
upira
,
kar
mu
pride
na
pot
,
je
hotel
Krut
po
onem
zadnjem
pomenku
s
Slavico
odprhniti
iz
Velegosta
.
Najrajše
bi
vse
zdrobil
,
vse
stri
,
tako
je
bil
jezen
,
ko
je
drvil
iz
Slavičine
sobe
po
stopnicah
dol
k
svojim
ljudem
dajat
jim
ukaze
,
naj
takoj
osedlajo
konje
za
odhod
.
Ravno
toliko
da
ga
je
bila
še
prestregla
gospodarica
Zorana
in
ga
vsaj
malce
pomirila
in
potolažila
.
„
Nikar
ne
divjaj
,
gospodar
!
“
mu
je
govorila
.
„
Nikar
ne
zdvajaj
ob
prvi
navidezno
ponesrečeni
praski
.
Saj
si
vendar
velik
junak
.
Ravnokar
si
izvojeval
tako
sijajno
zmago
nad
Ordulfom
in
Budivojem
,
proslavil
si
se
sirom
naokrog
,
vse
te
časti
,
vsa
dežela
je
polna
tvoje
hvale
.
Ti
pa
,
namesto
da
bi
bil
spričo
tega
veselega
dejstva
vesel
,
razkošno
,
razigrano
,
lahko
celo
razposajeno
vesel
in
še
drznejši
in
pogumnejši
,
se
daš
oplašiti
od
mlečnozobe
mladenke
!
Sicer
pa
,
če
si
napram
nežnemu
spolu
tako
mehak
in
prijenljiv
in
omahljiv
,
pa
prepusti
vso
stvar
meni
!
Nikar
si
ničesar
ne
stori
iz
Slavičinega
bedastega
govorjenja
!
Hm
,
kaj
še
ne
veš
,
da
smo
ženske
bolj
in
prej
izpremenljive
in
prej
dostopne
in
vzprejemljive
za
nove
misli
in
zamisli
kakor
moški
?
Ženska
ti
je
kot
lubje
,
ki
v
nje
z
otroško
lahkoto
zarežeš
globoke
rezi
,
kot
žolti
vosek
,
ki
vanj
vtisneš
poljubno
podobo
.
Zato
pa
me
ženske
tudi
vse
prej
kot
moški
popustimo
in
izgubimo
navdušenje
za
ravnokar
spočeto
in
komaj
rojeno
zamisel
in
krenemo
nazaj
ali
pa
na
drugo
,
novo
pot
.
Poslušaj
me
,
gospodar
:
Ona
zločesta
Filomena
je
zavdala
Slavici
te
misli
,
ki
ji
sedaj
rojijo
po
glavi
.
Zvito
,
prekanjeno
,
tihotapsko
jih
ji
je
zavdala
in
ji
otrovala
dušo
.
Kakor
kača
,
ki
sikne
izpod
skale
v
mimoidočega
potnika
iz
zasede
.
Sikne
,
pikne
,
pa
odprhne
nazaj
.
Njen
strup
včasih
res
škoduje
,
je
smrtonosen
.
Ponajvečkrat
se
pa
njen
pik
vendar
lahko
naredi
neškodljiv
.
Gospodar
!
Tudi
ta
pik
,
ki
ga
je
zavdala
Filomena
Slavici
,
bodem
jaz
naredila
neškodljiv
,
nezastrupljiv
.
Kakor
sem
že
dejala
:
prepusti
to
stvar
meni
.
Jaz
bodem
Slavico
že
ozdravila
in
popravila
.
Te
njene
muhe
,
te
njene
najnovejše
misli
ji
bodo
že
prešle
,
prešle
kakor
preidejo
in
minejo
oblačice
,
ki
jih
je
bil
na
nebo
priveslal
jaki
jug
,
ko
se
pripodi
nad
nje
jačji
sever
.
Le
miren
bodi
,
zanesi
se
name
,
kmalu
ti
bodem
lahko
sporočila
svoje
tozadevne
uspehe
.
“
Zorana
mu
je
res
poročala
,
a
o
kakih
uspehih
mu
ni
mogla
poročati
.
Sicer
je
Slavico
hudo
pestila
.
„
Ali
si
znorela
ali
kaj-li
,
da
greš
take
gorostasne
bedastoče
pripovedovat
nadknezu
?
“
jo
je
prijela
koj
po
Krutovem
odhodu
.
„
To
niso
nikake
bedastoče
“
,
je
pogumno
odgovorila
Slavica
.
„
Resnica
sme
in
mora
imeti
vedno
odkrita
lica
.
In
krščanska
vera
je
resnica
!
“
„
Kakšna
resnica
?
Lažnica
,
ne
resnica
!
“
„
Za
me
je
resnica
,
najčistejša
,
najgolejša
,
najjasnejša
:
čistejša
kot
najčistejša
studenčnica
,
jasnejša
kot
razgaljeno
jutranje
nebo
.
“
„
Tebi
se
je
zatrdno
zmedlo
v
glavi
.
Kje
se
pristuje
tako
bedasto
govorjenje
Pluzonovi
hčeri
!
Sramuj
se
!
Namesto
da
bi
mi
bila
v
ponos
in
veselje
,
namesto
da
bi
starici
veli
in
trhljeni
sladila
zadnje
ure
zemskega
teka
,
mi
jih
pa
greniš
in
mi
kličeš
v
hišo
hladno
—
starko
Morano
,
da
me
objame
in
zavije
v
temno
in
vlažno
svoje
krilo
,
in
pomagaš
sivolasi
Snegulji
meni
beliti
lase
in
pomagaš
Rojenicam
trgati
in
krčiti
mi
nitke
življenja
!
Reva
jaz
!
Mož
mi
je
umrl
žalostne
smrti
.
Toliko
da
se
mi
je
začela
celiti
srčna
rana
,
ki
mi
jo
je
zadala
njega
smrt
—
začela
se
celiti
ob
misli
,
da
so
mi
bogovi
vendar
še
pustili
zemske
sreče
lepo
merico
:
da
imam
vsaj
še
blago
hčerico
,
palico
onemoglosti
,
ponos
duše
,
sladkost
čuvstev
,
radost
srca
in
zeleno
nado
starosti
—
hčerico
,
ki
jo
je
vzljubil
in
pri
meni
že
zasnubil
sam
nadknez
bodriški
.
Na
,
sedaj
si
si
pa
vtepla
te
nespametne
misli
v
glavo
,
ki
bodeš
z
njimi
podrla
srečo
svojo
in
mojo
.
Reva
jaz
!
“
Zorana
je
zaplakala
plač
pridušen
,
izsiljen
.
A
ta
plač
ni
pri
Slavici
nič
izdal
.
In
ko
je
Pluzonova
vdova
uvidela
,
da
z
njim
pri
hčerki
nič
ne
opravi
,
se
ji
je
čelo
,
se
ji
je
obraz
,
se
ji
je
vsa
kretnja
,
prej
oblečena
v
črno
žalost
in
togo
,
izpremenila
,
preoblekla
v
zelenkasto
bledo
odelo
srda
in
jeze
:
„
Pa
ji
bodem
,
pa
ji
bodem
pregnala
iz
glave
te
neumne
misli
,
te
muhe
,
to
trmo
.
“
In
začela
jo
je
pikati
in
jo
je
pikala
,
kadarkoli
je
imela
vsaj
navidezno
priliko
,
pikala
s
pikom
razljučene
kače
,
pikala
kot
igla
,
pikala
in
zbadala
kot
glogolov
trn
.
Pa
glej
čudo
,
čudo
črez
vsa
čuda
:
Ona
Slavica
,
ki
je
bila
prej
tako
srborita
,
tako
samoglava
,
samosvoja
,
trmasta
,
trda
,
neupogljiva
kot
dren
,
ona
Slavica
,
ki
se
je
bila
kot
raznežena
,
ljubljena
hčerka-edinka
veljakaprvaka
Pluzona
znala
povzpeti
v
rojstni
hiši
že
tako
visoko
,
da
ji
ni
smel
nihče
kljubovati
,
da
si
ni
dala
od
nikogar
ukazovati
,
še
svetovati
ne
,
da
je
morala
vedno
in
povsod
njena
obveljati
,
ta
Slavica
je
bila
sedaj
pohlevna
in
krotka
kot
jagnjica
in
vitka
in
vpogljiva
kot
muževna
mladika
v
rani
pomladi
.
Vse
zbadanje
,
vse
pikanje
je
prenašala
mirno
vdano
,
da
,
celo
z
nekakim
veseljem
.
To
njeno
vedenje
je
pa
Zorano
še
bolj
jezilo
,
jezilo
tembolj
,
ker
ni
mogla
nadknezn
Krutu
poročati
nič
veselega
,
nič
povoljnega
,
kakor
mu
je
bila
obljubila
pred
odhodom
iz
Velegosta
.
Tudi
Kruta
je
ta
Slavičina
nepoboljšljivost
jezila
in
žalila
.
A
pozabiti
je
le
ni
mogel
.
Njen
odpor
je
le
povečaval
in
podžigal
ljubezenski
plamen
,
ki
je
gorel
za
njo
v
srcu
njegovem
.
In
silnejše
in
silnejše
je
vrela
na
dan
iz
njegovega
srca
želja
,
da
bi
skoraj
zopet
videl
dražestno
Pluzonovo
hčerko
...
In
ta
želja
se
mu
je
izpolnila
kmalu
,
še
pred
pomladjo
.
In
izpolnila
mu
jo
je
—
Slavica
sama
.
Ej
,
iz
Velegosta
je
priletel
neki
dopoldan
sel-jadrnik
,
poslan
od
Slavice
s
sporočilom
.
da
je
mati
Zorana
na
smrtni
postelji
—
prehladila
se
je
.
pa
se
je
je
lotila
vročnica
—
in
ga
želi
še
enkrat
videti
,
še
enkrat
govoriti
z
njim
in
ga
želi
kot
pričo
svoje
oporoke
.
In
Krut
je
takoj
zdirjal
v
Velegost
.
In
je
bil
res
priča
Zoranine
zadnje
volje
.
Pa
kakšna
je
bila
ta
?
„
Slavica
!
“
je
govorila
Zorana
.
„
Čutim
,
da
se
mi
bliža
smrtna
ura
.
Smrtnica
je
že
trikrat
trkala
na
vrata
.
In
zvezda
,
ki
se
je
pojavila
na
nebu
ob
mojem
rojstvu
,
nad
mojo
zibelko
,
in
ki
me
je
spremljala
skozi
zemeljsko
življenje
,
ta
zvezda
se
je
danes
zjutraj
—
videla
sem
jo
skozi
okno
—
utrnila
.
Utrniti
moram
sedaj
seveda
tudi
jaz
.
In
preden
utrnem
,
bi
vendar
še
rada
videla
izpolnjeno
svojo
zadnjo
željo
.
Slavica
,
reci
,
da
zametaš
Kristovo
vero
,
da
si
zopet
častilka
naših
starih
slovenskih
bogov
,
in
daj
Krutu
roko
v
trajno
zvezo
zakonsko
!
“
„
Kristove
vere
ne
morem
zavreči
in
je
ne
bodem
zavrgla
nikdar
.
“
„
Nikdar
?
“
„
Nikdar
!
“
„
Tako
pa
čuj
mojo
oporoko
:
Vse
moje
imetje
je
Krutovo
.
Tebi
ne
zapuščam
ničesar
,
samo
prokletstvo
svoje
.
Daj
bože
Svetovit
,
da
ide
v
tebe
bes
!
Perunova
strela
v
tebe
!
Naj
pridejo
nad
te
vetrovi
,
škodljive
burje
in
nevihte
in
potresi
!
Naj
te
zatme
noč
,
tema
,
mrak
in
slehrni
črni
in
strašni
oblak
!
Po
smrti
pa
bodi
zavržena
kot
izdajica
svojega
rodu
in
svoje
domovine
v
pekel
,
v
‚
črno
noč
‘
,
da
tam
v
večni
temi
in
ognju
živiš
večno
žalostne
dneve
.
Bodi
prokleta
,
prokleta
,
prokleta
!
“
—
Zvezdice
,
te
majčkene
,
drobčkane
lučce
,
razsvetljevalke
črnih
noči
,
se
pa
nocoj
tako
zbadljivo
posmehujejo
tekmecu
velikanu
,
ki
kraljuje
belemu
dnevu
,
ki
hoče
biti
vseviden
in
vseveden
.
Posmehujejo
se
solncu
nebeškemu
.
Zakaj
?
Ker
so
videle
nocoj
tako
lep
prizor
,
kakršnega
še
ni
bil
priča
velikan
,
svetilec
belemu
dnevu
.
Tam
pred
južnimi
vratmi
staroslavnega
mesta
Velegosta
,
na
grobu
matere
Filomene
,
je
klečala
mladenka
zornega
in
izpokornega
obraza
.
V
revni
,
siromašni
obleki
je
tam
klečala
,
molila
in
prisezala
:
„
Mati
Filomena
!
Mati
smo
ti
rekli
v
šoli
in
imeli
smo
te
radi
kot
veledušno
duhovno
mater
.
Za
mater
sem
te
klicala
tudi
jaz
posebno
rada
.
Ali
danes
te
še
z
večjo
pravico
in
še
z
večjim
zadovoljstvom
kličem
tako
.
Moja
telesna
mati
me
je
preklela
pred
smrtjo
.
Poželela
je
,
da
pride
v
mene
bes
,
da
pride
Perunova
strela
v
mene
,
da
me
zatme
moč
,
mrak
in
vsakršno
črno
zlo
.
Po
smrti
pa
—
mi
je
zaželela
—
naj
bom
kot
izdajica
svojega
rodu
in
svoje
domovine
zavržena
v
pekel
,
v
‚
črno
noč
‘
,
da
bi
tam
v
večni
temi
živela
večno
žalostne
dneve
.
Mati
Filomena
,
ti
moja
duhovna
mati
,
ti
si
mi
pa
vse
kaj
drugega
zaželela
:
Ne
črne
noči
,
zaželela
si
mi
solnčni
dan
in
solnčno
razsvetljeno
plan
.
In
tukaj
na
grobu
tvojem
ti
obetam
,
da
bodem
poizkušala
zazreti
ta
solnčni
dan
,
to
solnčno
razsvetljeno
plan
.
Kako
?
Ti
,
ki
zatrdno
stanuješ
v
rajskih
višavah
,
ozri
se
malce
malo
iz
teh
višav
na
ubogo
žemljico
,
pa
bodeš
videla
,
kako
je
Pluzonova
hčerka
poizkušala
s
pomočjo
Duha
božjega
zazreti
ta
svoj
dan
.
“
In
Slavica
—
res
je
bila
Pluzonova
hčerka
ona
mladenka
,
ki
je
klečala
v
obleki
borni
,
siromašni
,
na
grobu
matere
Filomene
—
je
poljubila
hladno
prst
hladnega
groba
pa
kleče
nadaljevala
:
„
Mati
me
je
razdedinila
in
ves
svoj
imetek
zapustila
nadknezu
Krutu
,
ljubljencu
svojemu
.
Krut
je
bil
sicer
tudi
ljubljenec
moj
.
Ljubila
sem
ga
z
vsem
žarom
mlade
,
goreče
ljubezni
.
In
on
je
mene
tudi
ljubil
in
me
še
ljubi
.
To
svojo
ljubav
je
očitno
pokazal
že
večkrat
prej
,
zlasti
pa
zadnjič
,
ob
smrti
moje
matere
.
S
častjo
,
kakršna
pristoja
soprogi
Pluzona
,
ljudskega
voditelja
,
so
jo
pokopali
.
In
sam
nadknez
jo
je
spremil
z
velečastnim
,
mnogobrojnim
spremstvom
k
večnemu
počitku
.
In
ko
smo
mater
slovesno
zakopali
v
hladno
žemljico
,
pa
je
nadknez
takoj
potem
prejel
obvestilo
,
da
se
je
saksonski
vojvodič
Magnus
s
številnimi
praporci
približal
reki
Labi
proti
Labinbregu
,
pač
z
očividnim
namenom
,
da
vdere
v
slovensko
ozemlje
,
da
maščuje
zadnji
poraz
svojega
očeta
Ordulfa
in
svojega
pobratima
knezoviča
Budivoja
,
pa
je
zato
moral
odhiteti
iz
Velegosta
na
branik
domovine
—
kaj
je
storil
nadknez
?
Pokleknil
je
pred
menoj
,
me
zopet
zaprosil
,
naj
bodem
njegova
,
in
slovesno
izjavil
,
da
izpremeni
,
ovrže
oporoko
moje
matere
—
kar
pač
kot
dedič
,
kot
deželni
knez
lahko
stori
—
in
da
ves
imetek
Pluzonovega
bogatega
doma
prepusti
meni
.
Jaz
sem
mu
ponovila
stalni
pogoj
,
pod
katerim
sem
pripravljena
biti
njegova
.
In
zopet
se
je
razsrdil
in
ogorčen
odpotoval
.
Kaj
sem
hotela
storiti
jaz
?
Sklenila
sem
ne
vzprejeti
nadknezove
milosti
.
Pa
sem
se
odločila
iti
na
pot
—
krščanske
blagovestnice
.
In
kot
taka
sem
se
tudi
odločila
iti
v
obleki
,
v
kakršni
je
pošiljal
Krist
svoje
učence
oznanovat
blagovest
.
Veš
,
ti
mati
Filomena
,
kmalu
po
tvoji
smrti
sem
začela
citati
knjigo
božjih
besed
.
Za
god
mi
jo
je
bil
prinesel
rajni
nadknez
Gotšalk
;
a
v
tistem
času
,
v
mladem
,
vihravem
,
ko
mi
je
bila
glava
vsa
polna
,
svinčenotežko
polna
drugih
misli
,
daljnodaljno
oddaljenih
od
misli
krščanskih
,
se
nisem
za
njo
zmenila
.
Po
tvoji
smrti
,
ko
so
me
zopet
obiskovale
misli
krščanske
,
sem
pa
po
tej
knjigi
listala
in
jo
pridno
čitala
pa
sem
naletela
na
te-le
besede
:
Žetev
je
sicer
velika
,
a
delavcev
je
malo
.
Prosite
tedaj
Gospoda
žetve
,
da
pošlje
delavcev
v
svojo
žetev
.
Pojdite
,
jaz
vas
pošiljam
kakor
jagnjeta
med
volkove
.
Ne
nosite
mošnje
,
ne
torbe
,
ne
črevljev
,
in
nikogar
na
potu
ne
pozdravljajte
.
In
v
katerokoli
hišo
pridete
,
recite
najprej
:
Mir
bodi
tej
hiši
.
In
ako
je
tam
otrok
miru
,
bo
počival
nad
njim
vaš
mir
;
ako
pa
ne
,
se
bo
k
vam
vrnil
.
V
tisti
hiši
pa
ostanite
,
ter
jejte
in
pijte
,
kar
je
pri
njih
;
delavec
namreč
je
vreden
svojega
plačila
.
Ne
hodite
od
hiše
do
hiše
.
In
v
katerokoli
mesto
pridete
,
in
vas
vzprejmejo
,
jejte
,
kar
se
pred
vas
postavi
.
In
ozdravljajte
bolnike
,
kateri
so
ondi
,
in
recite
jim
:
Približalo
se
vam
je
božje
kraljestvo
.
V
katerokoli
mesto
pa
pridete
,
in
vas
ne
vzprejmejo
,
pojdite
ven
na
njegove
ceste
,
in
recite
:
Tudi
prah
,
kateri
se
je
nas
od
vašega
mesta
prijel
,
otresemo
na
vas
;
vendar
pa
to
vedite
,
da
se
je
božje
kraljestvo
približalo
.
—
—
Te
besede
mi
niso
in
niso
mogle
iti
iz
spomina
.
In
ko
sem
se
odločila
,
da
hočem
biti
krščanska
blagovestnica
med
Bodriči
,
da
hočem
svojemu
rodu
načelovati
ne
kot
njega
kneginja
,
milostno
govoreča
s
knežjega
prestola
in
pozemske
milosti
deleča
,
ampak
govoriti
mu
s
prestola
ponižnosti
,
da
se
je
tudi
njemu
približalo
nebeško
kraljestvo
,
sem
se
obenem
tudi
odločila
,
da
bodem
nastopila
svojo
blagovestniško
pot
ravnajoč
se
kolikortoliko
po
teh
besedah
Kristusovih
.
Zato
me
vidiš
,
mati
Filomena
,
v
opravi
,
v
kakršni
še
nikdar
ni
bila
Pluzonova
hčerka-edinka
.
In
sedaj
grem
.
Vse
,
vse
sem
zapustila
,
samo
starico
Godislavo
sem
vzela
s
seboj
.
Mati
Filomena
,
ti
moja
dobra
duhovna
mati
,
izprosi
mi
pri
vsemogočnem
Bogu
višnjega
blagoslova
.
“
—
—
In
še
enkrat
je
Pluzonova
hčerka
Slavica
poljubila
hladno
prst
hladnega
groba
matere
Filomene
.
Še
en
pogled
ji
je
splaval
na
speče
staroslavno
mesto
Velegost
.
Se
ena
solza
,
svetla
kot
zvezdica
na
daljnem
nebu
,
se
ji
je
utrnila
v
očesu
,
utrnila
se
ji
je
hipno
,
a
ona
si
jo
je
tudi
hipno
otrla
,
se
obrnila
,
poklicala
starico
Godislavo
,
ki
je
stala
ne
daleč
od
nje
pod
košato
lipo
kot
stražnica
pred
morebitnimi
zasledovavci-opazovavci
,
pa
sta
odšli
—
po
cesti
proti
Tešinu
.
Marsikomu
se
morda
čudno
zdi
,
kako
je
to
,
da
gre
Godislava
,
prej
tako
goreča
,
zagrizena
privrženka
starih
slovenskih
bogov
,
s
Slavico
,
sedaj
odkrito
kristjano
,
kot
pokorna
služkinja
,
v
siromašni
,
malokaj
beraški
obleki
iz
prijaznega
mesta
Velegosta
v
uri
pozni
v
črnogledo
noč
in
v
neznano
bodočnost
.
Pa
to
nič
ni
čudnega
.
Mogoče
,
verjetno
,
da
je
tudi
v
njeno
dušo
priletelo
nekaj
onih
snežink
Duha
božjega
,
ki
so
v
zadnjem
času
v
tako
gostih
in
polnih
kosmičih
sule
nad
hišo
Pluzonovo
,
v
dušo
Slavičino
.
Sicer
se
je
pa
starica
izkazovala
v
zadnjem
času
Slavici
brezpogojno
v
vseh
stvareh
,
pri
vseh
njenih
zahtevah
,
pri
vseh
njenih
poveljih
,
pri
vseh
njenih
željah
,
zvesto
,
pokorno
in
ljubečo
služkinjo
.
Spoštovala
,
ljubila
jo
je
že
v
prejšnjih
časih
,
že
takrat
,
ko
je
kot
mala
deklica
hodila
z
Viljenico
v
nadknežji
dvorec
ljubeški
.
Se
z
večjo
ljubeznijo
jo
je
vzljubila
,
ko
jo
je
le-ta
po
smrti
knežnje
Viljenice
odhajaje
iz
Ljubeka
vzela
s
seboj
v
Velegost
.
Z
največjo
,
uprav
materinsko
ljubeznijo
pa
se
je
je
oklenila
,
ko
je
v
zadnjih
tednih
dan
na
dan
opazovala
,
kako
jo
gospodarica
Zorana
pika
,
naravnost
s
kačjo
zlobo
sika
v
njo
strup
strupenih
besed
zaradi
njenega
krščanskega
prepričanja
.
Ko
jo
je
Slavica
prosila
,
naj
jo
v
siromašni
obleki
spremlja
v
tujino
,
kamor
se
je
namenila
,
je
bila
takoj
voljna
in
dejala
,
da
gre
z
njo
rada
z
največjim
veseljem
tudi
v
ogenj
ali
v
smrt
.
In
tako
vidimo
v
svitu
svetlih
zvezdic
starico
Godislavo
odhajati
s
Pluzonovo
hčerko
z
groblja
matere
Filomene
v
črnogledo
noč
in
v
neznano
bodočnost
.
Odšli
sta
po
cesti
,
vodeči
proti
Tešinu
.
Mislili
sta
,
da
gresta
sami
,
da
gre
z
njima
kvečjemu
tihi
mesec
in
gredo
z
njima
svetle
zvezde
.
Pa
sta
se
kruto
varali
.
Za
njima
je
šla
s
tihimi
koraki
,
z
zavratnimi
,
zahrbtnimi
naklepi
v
srcu
—
hijena
v
človeški
podobi
.
Veste
,
kdo
jo
je
poslal
za
njima
?
Devičica
lisičica
Vanda
,
velegrajskega
posadnika
prešerna
,
gizdava
in
sanjava
hčerka
,
hčerka
srakoperka
,
kakor
jo
je
imenovala
vila
Radovanka
,
ko
je
onikrat
v
noči
v
lahkem
vetrčku
šumljajoči
,
stala
v
srebrnojasni
mesečini
na
planinici
velegrajske
šume
.
Ponosita
posadnikova
hčerka
si
je
namreč
že
kar
vtepla
v
glavo
misel
,
da
mora
pa
mora
postati
soproga
mladega
,
lepega
nadkneza
in
od
vsega
naroda
spoštovana
kneginja
bodriške
zemlje
.
Od
onega
zimskega
popoldneva
,
ko
se
je
Krut
po
bitki
ob
Labi
reki
zmagoslaven
povrnil
v
Velegrad
,
pa
se
ji
je
pri
njega
slovesnem
vzprejemu
in
pozdravu
posrečilo
,
da
ga
je
s
svojo
lepoto
in
s
svojim
zapeljivim
nastopom
omamila
,
se
je
vsa
zaverovala
v
to
svojo
zamisel
.
In
v
tej
svoji
veri
se
je
odtistikrat
tudi
lahko
vsak
dan
bolj
,
vsak
dan
globlje
utrjevala
.
Saj
je
videla
,
kar
so
lahko
videli
,
morali
videti
tudi
drugi
ljudje
v
sosedstvu
,
kako
se
mladi
nadknez
zanima
za
njo
,
kako
se
s
svojega
nadknežjega
gradca
rad
ozira
v
njena
okna
.
Samo
že
vsemu
svetu
znano
ljubavno
razmerje
med
nadknezom
in
Pluzonovo
hčerko
Slavico
ji
je
hodilo
po
glavi
.
Saj
je
tudi
ona
vedela
,
da
stara
ljubezen
ne
zarjavi
,
devetkrat
se
vrne
,
ponovi
.
In
misel
na
to
razmerje
ji
je
ono
njeno
vero
,
da
jo
nadknez
strastno
ljubi
,
katerikrat
vendarle
motila
in
slabila
.
Ta
vera
si
ji
je
pa
skoraj
do
tal
ušibila
,
in
zelena
njena
nada
,
da
bode
ona
kdaj
bodriška
kneginja
,
toliko
da
ni
že
vsa
spuhtela
v
sinji
zrak
kakor
v
vijugastem
kolobarju
iznad
strehe
se
vzdignivši
,
proti
nebu
plavajoči
in
dalje
in
dalje
izginjajoči
in
preminujoči
dim
—
,
ko
je
videla
,
kako
je
Krut
jadrno
poletel
v
Velegost
,
koj
ko
je
dobil
od
Slavice
sporočilo
,
da
ji
je
mati
Zorana
na
smrtni
postelji
.
Ko
je
pa
še
kmalu
potem
izvedela
,
s
kako
dičnim
in
mnogobrojnim
spremstvom
se
je
nadknez
udeležil
pogreba
Pluzonove
vdove
,
kako
ljubeznivo
se
je
vedel
napram
Slavici
,
ko
je
izvedela
to
po
posebnem
slu
,
ki
ga
je
bila
za
Krutom
odposlala
v
Velegost
,
je
njena
duša
vzkipela
valovito
,
visoko
in
srdito
,
kakor
v
obrambo
svojih
pravic
v
srdu
vzkipe
morski
valovi
,
ko
jih
napade
sovražni
vihar
.
No
,
malo
malce
se
je
takoj
ohladila
in
pomirila
,
ko
je
zaznala
,
da
se
je
moral
Krut
nemudoma
odpraviti
iz
Velegosta
na
mejo
svoje
kronovine
proti
Labi
reki
,
da
prepreči
in
zabrani
saksonskemu
vojvodiču
prehod
črez
njo
.
Minil
jo
je
prvi
bes
.
A
‚
črna
noč
‘
,
pekel
—
kdo
drugi
?
—
ji
je
sedaj
poslala
uprav
peklensko
misel
v
glavo
:
tekmice
Slavice
se
najhitrejše
iznebiš
,
če
jo
—
umoriš
.
Grozna
je
bila
v
prvem
hipu
spočetja
tudi
nji
ta
misel
.
A
sčasoma
ji
je
bolj
in
bolj
ugajala
.
Samo
kako
bi
jo
izvedla
,
to
vprašanje
ji
je
še
delalo
preglavico
.
Pa
saj
se
za
vsako
črno
zlodelo
dobi
tudi
črn
človek
zlodelec
...
Poklicala
je
nekega
večera
vojnika
Vrela
,
ki
je
bil
v
mestni
posadki
poznat
kot
največji
prekanjenec
,
inače
pa
toliko
vreden
kot
v
detelji
predljanec
.
„
Ti
veliki
junače
,
ali
hočeš
zaslužiti
z
enim
samim
mahljajem
,
z
enim
samim
zabodljajem
ne
le
pohvalo
in
priznanje
mojega
očeta
posadnika
,
ampak
tudi
še
kaj
drugega
?
“
„
Gospica
,
jaz
sem
vedno
na
razpolago
tvoji
in
tvojega
očeta
želji
.
“
„
Saj
sem
vedela
,
kar
ve
celo
mesto
,
da
si
glasovit
,
neustrašen
junak
.
Veš
,
kaj
s
tem
mahljajem
oziroma
s
tem
zabodljajem
lahko
zaslužiš
?
Toliko
,
da
si
bodeš
lahko
kupil
dičen
dom
,
da
si
bodeš
lahko
ustanovil
svoje
ognjišče
,
da
bodeš
lahko
poročil
svojo
dragico
Dragomiro
.
Kaj
me
bodeš
gledal
tako
debelo
?
Meniš
mar
,
da
posadnikova
hčerka
nima
oči
,
nima
ušes
?
No
,
pa
nikar
ne
misli
,
da
ti
Dragomire
ne
privoščim
,
da
ti
hočem
sedaj
nagajati
!
Saj
ti
povem
,
da
bodeš
izvoljenki
svoji
z
enim
samim
sunkom
pripravil
krasen
dom
.
“
„
Veledična
gospodarica
,
saj
sem
ti
že
odkrito
povedal
,
da
sem
ti
na
razpolago
.
“
„
Dobro
.
Ali
poznaš
Pluzonovo
hčerko
Slavico
?
“
„
Kdo
ne
bi
poznal
krasne
mladenke
?
“
„
Ali
je
krasna
ali
nekrasna
,
to
meni
nič
mar.
Meni
je
le
to
mar
,
kako
bi
jo
čim
prej
poslala
,
k
boginji
Morani
.
“
„
No
,
s
takimi
skrbmi
si
veledični
gospodični
pač
ni
treba
beliti
glave
.
“
„
Torej
bi
bil
pripravljen
odvzeti
mi
te
skrbi
?
“
„
Na
mah
.
“
„
Dobro
.
Odrini
v
Velegost
!
Na
mojo
odgovornost
lahko
takoj
zapustiš
posadko
in
mesto
.
Hodi
skrito
,
delaj
zvito
,
in
ko
mi
prineseš
sirom
poznato
kito
las
Pluzonove
hčerke
in
zagotovilo
,
da
spi
v
naročju
boginje
Morane
,
dobiš
obljubljeno
plačilo
.
Razumel
?
“
„
Do
pičice
.
“
„
Toliko
razsoden
si
seveda
sam
“
,
je
še
tišje
nego
prej
šepetala
Vanda
,
„
da
urediš
to
stvar
na
tak
način
,
da
ne
bo
izdan
niti
posadnik
niti
jaz
,
ti
pa
da
ne
bodeš
ob
glavo
.
Veš
,
na
domu
je
ne
smeš
napasti
,
ker
bi
v
tem
slučaju
težko
utekel
njeni
družinčadi
.
Preži
na
njo
,
kadar
bode
šla
iz
mesta
kam
ven
,
in
iz
zasede
naredi
dejanje
iz
meni
dane
besede
.
Čim
častnejše
,
čim
lepše
izvršiš
to
delo
,
tem
več
seveda
dobiš
.
“
„
Veledična
gospodarica
,
zanesi
se
na
Vrela
.
V
teku
malo
dni
bodeš
vesela
Slavičinih
las
.
“
„
Na
,
tu
imaš
za
pot
denarja
!
Sedaj
še
pij
čašo
naše
medice
,
da
se
pokrepčaš
.
Bogovi
s
teboj
!
“
Vrel
je
s
svojimi
vranje
črnimi
,
hijensko
zahrbtnimi
in
krvoločnimi
nameni
srečno
dospel
v
Velegost
.
Brez
vsake
nezgode
,
brez
vsake
neprilike
je
prišel
tja
.
Pač
pa
je
hitro
sam
našel
ugodno
priliko
,
da
bi
lahko
izvršil
svojo
,
od
Vande
mu
poverjeno
zločinsko
nalogo
.
Prišel
je
v
Velegost
ravno
en
božji
dan
prej
,
nego
je
odhajala
Pluzonova
hčerka
Slavica
na
svoje
blagovestniško
potovanje
.
Nastanil
se
je
v
gostilni
,
ki
je
stala
nasproti
Pluzonovemu
domu
,
izdavši
se
tam
za
trgovca
prekupca
iz
zemlje
rujanske
.
Ker
je
gostilnik
dobro
znal
,
da
je
tudi
novi
bodriški
nadknez
Krut
po
rodu
Rujanec
,
in
je
vedel
,
kar
je
sploh
vedel
vsak
meščan
,
v
kakšnem
razmerju
je
mladi
nadknez
s
Pluzonovo
hišo
,
ni
mislil
prav
nič
hudega
,
ko
je
prihajal
‚
rujanski
trgovec
prekupec
‘
in
hotel
izvedeti
od
njega
vse
podrobnosti
o
tem
domu
,
zlasti
pa
še
o
Slavici
.
Gostilnik
si
je
s
svojega
stališča
opravičeno
lahko
tolmačil
to
radovednost
za
radovednost
o
razmerah
svojega
rujanskega
rojaka
,
sedanjega
bodriškega
nadkneza
.
Tudi
se
mu
ni
prav
nič
videlo
čudno
,
da
je
‚
trgovec
prekupec
‘
zvedavo
opazujoč
hodil
okoli
Pluzonovega
doma
.
Radoveden
je
,
tako
je
mislil
,
kakšno
nevesto
si
je
neki
izbral
njegov
rojak
,
nadknez
Krut
.
Prijazen
je
pa
znal
biti
prihajač
Rujanec
,
tako
sladko
je
znal
govoriti
,
da
je
dobri
očka
gostilnik
drugi
večer
po
njega
dohodu
svojim
stalnim
gostom
navdušeno
,
z
velezgovornimi
ustmi
hvalil
krasne
Rujance
.
Drugi
dan
pa
ni
hotel
nič
več
govoriti
o
Rujancih
.
Grdo
se
je
držal
kakor
deževni
jesenski
dan
,
kislo
,
kakor
bi
bil
izpil
vrč
najslabše
kislice
,
in
čemerno
,
kakor
bi
bil
izpil
celo
majoliko
čemerike
.
„
Zakaj
si
tak
,
kaj
ti
je
?
“
so
ga
vpraševali
gostje
.
Dolgo
je
odlašal
s
svojim
odgovorom
,
slednjič
jim
je
pa
le
povedal
,
da
ne
bode
več
hvalil
Rujancev
.
„
Seveda
to
mora
ostati
med
nami
“
,
je
z
glasom
tihim
,
šepetajočim
hitro
pristavil
previdni
očka
gostilnik
,
„
saj
veste
,
da
je
naš
novi
nadknez
sam
Rujanec
.
“
In
povedal
je
gostom
,
da
je
oni
rujanski
‚
trgovec
prekupec
‘
,
ne
da
bi
bil
plačal
beliča
,
izginil
nekam
brez
sledu
,
kakor
bi
ga
bila
Ježibaba
zgrabila
,
posadila
na
svoje
perutnice
in
ga
odnesla
v
daljnodaljno
šumo
...
A
rujanskega
‚
trgovca
prekupca
‘
ni
vzela
Ježibaba
.
Pretkanec
Vrel
je
šel
sam
,
prostovoljno
,
samovoljno
iz
mesta
.
Cel
dan
je
oprezoval
na
Pluzonov
dom
in
vedno
čakal
,
kdaj
pride
Slavica
na
dan
,
na
izpregled
;
a
tista
,
ki
je
ni
bilo
cel
božji
dan
videti
nikjer
zunaj
,
je
bila
Slavica
.
V
Pluzonovem
domu
je
bilo
vse
tiho
,
kakor
bi
bilo
z
gospodarico
Zorano
zamrlo
v
njem
vse
življenje
.
Jezen
je
že
bil
sam
nase
,
da
vkljub
temu
,
da
je
že
drugi
dan
v
Velegostu
,
ni
še
ničesar
opravil
,
pa
se
je
na
večer
napotil
v
predmestno
,
ob
tešinski
cesti
stoječo
Daliborovo
gostilno
.
Dobre
volje
se
je
vračal
že
v
precej
pozni
uri
v
mesto
.
Dobre
volje
je
bil
,
in
ker
se
mu
nikamor
ni
mudilo
,
je
pred
južnimi
mestnimi
vratmi
,
ob
križališču
tešinske
in
na
jug
vodeče
ceste
sedel
za
košato
lipo
v
stran
,
od
meseca
nerazsvet
-
Ijeno
,
gledal
v
lepo
zvezdnato
noč
in
razmišljeval
,
resno
seveda
,
kakor
razmišljujejo
ljudje
,
ki
se
vračajo
iz
gostilne
v
kasni
noči
—
kako
bi
rešil
nalogo
,
ki
mu
jo
je
poverila
Vanda
.
Kar
je
zagledal
iz
mesta
prihajati
dve
siromašno
oblečeni
ženski
.
Ne
bil
bi
se
dosti
zmenil
za
nju
,
da
ga
nista
opozorili
nase
s
svojim
nekam
sumljivim
vedenjem
.
Starejša
se
je
ustavila
pod
starodavno
lipo
,
rastočo
na
desni
strani
ceste
,
pred
vhodom
na
grobišče
,
in
pazno
in
oprezno
gledala
okrog
sebe
,
kakor
bi
stala
na
straži
.
Druga
pa
je
šla
na
grobišče
in
nad
neko
gomilo
dolgo
dolgo
klečala
.
„
Kaj
delata
ti
ženski
tu
ponoči
?
“
je
sam
pri
sebi
govoril
Vrel
.
„
Ženske
so
pa
res
neznansko
nespametne
!
Mi
moški
gremo
v
gostilno
,
če
nočemo
spati
doma
.
Te
pa
na
pokopališče
!
Pa
kaj
hočemo
:
dolgi
lasje
,
kratka
pamet
...
Kako
oprezno
gleda
ta-Ie
starejša
okrog
sebe
,
prav
kakor
vojak
,
postavljen
na
stražo
.
Toda
tako
stražo
naj
vzame
bes
!
Tako
sem
blizu
nje
,
pa
me
ne
vidi
!
“
Tako
je
modroval
Vrel
in
ju
nadalje
še
pozornejše
opazoval
.
Pozornost
njegova
pa
je
v
hipu
,
ko
je
mlajša
prišla
z
grobišča
na
cesto
,
postala
še
večja
.
Mesečni
svit
je
bil
po
cesti
razlit
,
in
v
njegovem
svitu
se
je
pokazal
tudi
obraz
mlajše
ženske
„
Mati
ljuba
,
ali
ni
to
Slavica
,
Pluzonova
hči
?
Ta
obrazek
je
njen
,
dasi
ta
siromašna
obleka
ni
obleka
Pluzonove
hčerke
.
Oči
me
menda
vendar
ne
motijo
?
Kam
neki
gresta
?
Na
to
stran
sta
jo
zavili
,
na
cesto
tešinsko
.
Prav
mimo
mene
bodeta
šli
.
Vrel
,
pozor
!
“
Pozor
njegov
je
bil
takoj
poplačan
.
„
Gospodična
Slavica
,
kam
greva
najprej
?
“
Tako
je
kar
na
glas
vprašala
starejša
ženska
,
ko
sta
zavili
na
tešinsko
cesto
.
„
Ne
govori
tako
glasno
!
“
je
tiho
,
a
za
Vrelovo
pozorno
uho
vendar
zadosti
slišno
odgovorila
mlajša
.
„
Naj
naju
kdo
sliši
!
“
„
Gospodična
Slavica
,
kakor
ukažeš
.
Ali
rada
bi
pa
vendar
vedela
,
kam
greva
najprej
.
“
„
Godislava
,
le
brez
skrbi
bodi
:
pod
gostoljubno
streho
,
v
Vranovo
k
Tugumiru
.
Blagi
gospod
ne
bode
pokazal
vrat
Pluzonovi
hčeri
in
tudi
ne
njeni
spremljevalki
,
zanesi
se
!
“
„
Oprosti
,
gospodična
Slavica
,
da
sem
bila
tako
radovedna
.
“
Šli
sta
dalje
.
„
Mladec
,
srečo
imaš
!
“
si
je
čestital
Vrel
.
„
Hitro
si
našel
ugodno
priliko
.
Ali
bi
jo
kar
sedaj
poslal
k
Morani
?
Lahko
,
samo
malo
preblizu
mesta
je
.
Za
njima
grem
.
Tam
v
gozdičku
—
—
—
“
Noč
je
bila
tako
lepa
,
tako
jasna
.
Zvezdice
so
gledale
z
neba
s
svojimi
zlatimi
očmi
tako
lepo
,
tako
živo
.
Pa
saj
to
niso
bile
svetle
zvezdice
,
to
niso
bile
njihove
oči
.
To
so
bile
oči
nebeških
krilatcev
,
tistih
lepih
božjih
poslanikov
,
ki
so
nekoč
pripluli
iz
nebeških
višav
nad
planjavo
betlehemsko
,
oznanit
svetu
,
da
se
je
rodil
Oni
,
ki
bode
oznanoval
,
da
se
je
približalo
božje
kraljestvo
.
Tudi
Pluzonova
hčerka
Slavica
gre
svojemu
rodu
oznanovat
,
da
se
mu
je
zopet
približalo
to
kraljestvo
.
Zato
menda
gledajo
nocoj
te
zlate
nebeške
oči
tako
lepo
,
tako
živo
...
Šla
je
Slavica
,
oznanovalka
večne
Resnice
,
po
tešinski
cesti
.
Za
njo
je
pa
šel
,
na
njo
je
že
prežal
tudi
—
Herod
.
Šel
je
za
njo
in
za
njeno
spremljevalko
z
naklepi
hijensko
krvoločnimi
Že
v
gozdičku
,
le
nekaj
lučajev
oddaljenem
od
Velegosta
,
se
je
bil
naenkrat
namenil
Vrel
izvršiti
svoj
naklep
.
Pa
se
je
zopet
hipoma
premislil
.
„
K
Tugumiru
gre
“
,
je
govoril
sam
s
seboj
.
„
To
je
oni
starec
,
ki
ga
naš
posadnik
Gnev
tako
grozno
sovraži
,
sovraži
zato
,
ker
je
njegova
vnukinja
Slavina
ob
vstoličenju
novega
nadkneza
Kruta
zabranila
,
da
niso
bili
obsojeni
ubijalci
njegovega
sina
Vojana
.
Ha
,
kako
je
bil
takrat
Gnev
hud
na
Tugumira
!
In
še
vedno
je
hud
,
tako
da
bi
ga
najraje
zmlel
v
solnčni
prah
.
Toda
mož
je
poštenjak
,
ki
mu
ne
moreš
zlepa
kaj
hudega
očitati
in
zato
ne
zlepa
priti
do
živega
.
Hm
,
če
bi
jaz
sedaj
njemu
naprtil
kak
zločin
,
da
bi
ga
nadknez
moral
obsoditi
in
kaznovati
,
to
bi
bil
Gnev
vesel
!
Jaz
pa
srečen
,
ker
posadnik
v
tem
slučaju
ne
more
,
ne
sme
biti
skop
!
Mladec
,
ne
še
v
tem
gozdičku
!
Za
njima
pojdi
!
V
onem
gozdičku
pred
Tugumirovim
gradom
!
Potem
pa
obdolžimo
Tugumira
,
da
je
to
storil
ali
on
sam
ali
vsaj
velel
svojim
ljudem
to
storiti
,
pač
da
bi
ponagajal
nadknezu
in
mu
odvzel
nevesto
Slavico
.
Ha
,
to
bo
vesel
Gnev
,
to
bo
vesela
Vanda
,
in
še
najbolj
moja
Dragomira
!
“
—
In
pustil
je
Slavico
in
nje
spremljevalko
pri
miru
,
šel
pa
potuhnjeno
za
njima
,
da
mu
nista
izginili
izpred
oči
.
Daleka
je
bila
ta
pot
do
Vranovega
.
Večkrat
so
se
morali
ustaviti
vsi
trije
.
Godislava
je
nesla
zase
in
za
Slavico
precej
brešna
s
seboj
,
tako
da
se
jima
ni
bilo
treba
zglašati
po
obcestnih
gostilnah
;
ko
sta
se
utrudili
in
postali
potrebni
pokrepčila
,
sta
kar
pod
milim
nebom
zadovoljili
svoje
potrebe
.
Drugače
pa
se
je
godilo
Vrelu
.
Ker
ju
je
moral
vedno
imeti
pred
očmi
,
zato
se
ni
mogel
tako
dolgo
muditi
po
krčmah
kakor
bi
bil
rad
.
In
bil
je
silovito
jezen
in
je
komaj
čakal
,
da
bi
se
že
skoraj
pokazalo
Vranovo
...
Vranovo
se
je
slednjič
od
daleč
pokazalo
v
žarkih
zahajajočega
solnca
.
„
Ravno
prav
“
,
si
je
mislil
Vrel
,
„
ravno
ob
pravem
času
bodemo
prišli
v
gozdiček
.
Samo
prehiteti
ju
moram
in
pričakovati
v
noči
za
kakim
drevesom
.
In
potem
...
“
In
pospešil
je
korake
,
ju
res
kmahi
došel
in
prešel
.
Sin
somrak
se
je
bil
spustil
na
zemljo
,
ko
je
prišel
v
gozdiček
pred
Tugumirovim
gradom
.
Za
gosto
obrastlo
drevo
ob
poti
,
ki
je
vodila
v
gradiček
,
se
je
skril
in
z
bodalcem
v
roci
pričakoval
,
kdaj
pride
njegovo
klavno
jagnje
.
Pričakoval
ga
je
,
pričakoval
,
a
potem
sam
nekaj
njemu
pristojnega
dočakal
.
Gledal
je
samo
proti
jutranji
strani
,
odkoder
sta
imeli
priti
Slavica
in
Godislava
.
Popoldne
si
je
bil
ob
obcestni
gostilni
,
pri
Samcu
v
Mehovem
,
privoščil
precej
dosti
medice
in
žganice
,
nalašč
,
da
bi
bil
bolj
krepak
,
bolj
pogumen
pri
činu
,
ki
ga
je
nameraval
izvršiti
.
„
Kot
velegrajski
vojnik
“
,
si
je
govoril
,
„
moram
izvršiti
čin
vojniško
častno
.
Ta
šuma
,
v
kateri
stojim
sedaj
—
moje
bojno
polje
,
bode
postala
še
sloveča
.
Cela
dežela
bode
govorila
o
nji
...
“
Ko
bi
si
bil
pa
ta
junak
majčkeno
bolj
ogledal
to
svojo
bojno
polje
,
bi
bil
v
najbližji
bližini
svoji
opazil
dva
huda
,
nevarna
nasprotnika
.
Dva
mladca
,
čila
korenjaka
—
zlasti
eden
je
bil
skoraj
tako
močne
in
tako
velike
postave
kot
bližnji
hrast
—
bi
bil
lahko
videl
za
svojim
hrbtom
,
ki
sta
ga
izza
bližnjega
grmovja
zaničljivo
gledala
in
si
pomežikovala
,
kakor
bi
si
z
očmi
dajala
vojne
znake
...
S
koraki
počasnimi
,
trudnimi
sta
slednjič
prišli
Slavica
in
Godislava
v
gozdiček
in
se
tiho
pogovarjaje
bližali
gradičku
,
bližali
pa
nevede
najprej
svojemu
nasprotniku
.
„
Umri
!
“
je
glasno
siknil
Vrel
,
ko
ju
je
zagledal
.
„
Umri
,
ti
ošabna
Pluzonova
hči
!
“
In
z
bodalcem
v
roki
je
planil
proti
prihajajočima
ženskama
.
Pa
še
preden
je
prišel
do
nju
,
je
zaslišal
za
seboj
gromki
glas
:
„
Lopov
,
umrl
bodeš
prej
ti
!
“
In
preden
se
je
,
prestrašen
od
tega
glasu
,
obrnil
nazaj
,
ga
je
že
držala
odzadaj
močna
,
orjaška
roka
.
„
Kako
ga
hočem
pobiti
?
“
je
vprašal
velikan
svojega
tovariša
,
ki
je
z
njim
vred
priletel
v
bran
prihajajoče
Slavice
.
„
Zabodi
lopova
z
njegovim
lastnim
bodalom
!
“
je
velel
velikanov
tovariš
.
In
velikan
je
izpuhi
iz
Vrelove
desnice
bodalo
,
vrgel
Vrela
na
tla
in
ga
res
zabodel
...
„
Vidva
tukaj
?
Gojnik
,
Godimir
?
Hvala
vama
prisrčna
!
“
je
izpregovorila
Slavica
,
ko
je
obležal
Vrel
na
tleh
in
je
spoznala
v
svojih
rešiteljih
znanca
izza
minulih
dni
.
„
Pojdimo
v
grad
Tugumirov
!
“
—
—
—
Kako
je
bila
žalostna
in
huda
velegrajskega
posadnika
hčerka
srakoperka
,
ko
je
izvedela
,
da
ji
je
izpodletelo
,
da
se
ji
je
izjalovil
njen
črni
naklep
,
nam
bodeš
jutri
povedala
ti
,
lepa
vila
Radovanka
,
ki
si
njena
posebna
‚
prijateljica
‘
.
—
Kaj
ne
da
?
Kako
in
po
kaj
sta
prišla
Gojnik
in
Godimir
v
Vranovo
,
bodem
povedal
pa
jaz
.
Danes
naj
božji
ljudje
samo
to
še
izvedo
,
kako
se
je
končal
tisti
dan
v
Tugumirovem
gradu
.
Gospod
Tugumir
je
po
večerji
poljubil
Slavico
,
ginjenost
ga
je
obšla
,
solze
so
mu
stopile
v
oči
,
pa
je
izpregovoril
:
„
Kaj
vam
pravim
,
otroci
moji
?
Poslušajte
,
mnogoizkušen
,
sivolas
starček
vam
govori
:
Kdor
se
v
mladosti
ne
izpokori
,
ta
podira
za
seboj
,
sicer
polagoma
,
a
gotovo
mostove
,
ki
vedejo
k
pokori
,
k
čednosti
in
nebu
.
In
čas
beži
,
preden
se
človek
zave
,
je
že
v
letih
,
ki
mora
o
njih
reči
,
da
mu
ne
ugajajo
.
Solnce
in
zvezde
življenja
otemne
,
in
za
dežjem
se
vračajo
oblaki
.
Za
vsakršno
,
komaj
ozdravljeno
bolehavostjo
in
oslabelostjo
pride
kar
nemudoma
druga
.
Lasje
na
glavi
postanejo
podobni
,
enaki
cvetu
mandelnovega
drevesa
.
Čuvaji
hiše
—
roke
,
opravljajo
svojo
službo
tresoč
.
Mlinarji
—
zobje
,
praznujejo
,
ker
je
njihovo
število
postalo
majhno
,
pičlo
.
Duri
—
posluha
se
zapro
za
ulico
.
Hčerke
božanskega
petja
oneme
v
hripavem
grlui
Srebrna
vrvica
—
hrbtenjača
,
postane
onemogla
.
Zlata
skodelica
možgan
poči
.
Vedrce
pri
vodnjaku
—
sveži
vzduh
zajemajoča
pljuča
,
pojemajo
.
Kolo
vodnjaka
—
srce
,
ohromi
,
se
zdrobi
.
In
človek
se
vrne
v
hišo
svoje
večnosti
,
prah
se
vrne
k
zemlji
,
iz
katere
je
vzet
.
Zaključek
je
pa
ta
:
Boj
se
Boga
in
izpolnuj
njegove
zapovedi
,
zakaj
to
je
cel
človek
.
In
tak
cel
človek
je
postala
zopet
Pluzonova
hčerka
Slavica
.
Zato
jo
je
pa
Bog
tudi
rešil
iz
roke
hudobneža
.
In
to
me
bolj
veseli
,
kakor
ko
bi
mi
kdo
podaril
sto
zlatih
gradov
.
Bog
živi
,
gospico
Slavico
,
izpreobrnjenko
,
ljubimko
božjo
!
“
„
Bog
jo
živi
!
“
se
je
navdušeno
odzval
Gojnik
in
za
njim
Godimir
.
Slavica
se
je
pa
junaško
vzravnala
in
dejala
:
„
Bog
živi
narod
bodriški
!
Bog
mu
vrni
edino
pravo
prostost
,
prostost
otrok
božjih
!
Za
to
prostost
se
hočem
jaz
boriti
,
dokler
mu
je
ne
priborim
.
Ali
bodete
hodili
za
menoj
,
za
mojim
bojnim
glasom
:
Vse
za
edino
pravo
,
krščansko
svobodo
,
da
rešim
dom
?
“
In
pokleknil
je
pred
njo
Gojnik
,
pokleknil
Godimir
,
pokleknil
Tugumir
,
pokleknila
tudi
mlada
Slavina
.
In
vsi
so
ji
poljubili
roko
kakor
sveti
blagovestnici
,
pred
katero
se
ni
klanjalo
samo
njihovo
koleno
,
marveč
tudi
njihova
duša
v
globokem
spoštovanju
.
Jutro
rožmarinovo
.
Sivi
volk
—
jutranji
somrak
—
je
polovil
po
nebu
že
vse
zvezde
.
Rožnata
zarja
je
pa
oznanjala
,
da
iz
svoje
kristalne
postelje
,
stoječe
daleč
daleč
tam
za
gorami
,
tam
na
skrajnem
vzhodu
,
v
morski
globini
,
vstaja
kraljevsko
solnce
.
Počasi
je
vstajalo
,
a
potem
,
ko
se
je
opravilo
v
zlato
svojo
obleko
in
se
nakitilo
z
biseri
in
dragulji
,
se
je
tem
jadrnejše
dvignilo
in
zaplulo
nad
zeleno
žemljico
.
In
z
njim
je
jadrno
vstajala
in
se
dvigala
vsa
priroda
.
Ob
njegovih
vročih
poljubcih
—
svetlih
žarkih
—
so
se
cvetice
na
livadi
kmalu
vzdramile
,
otirale
s
čela
potne
,
rosne
kapljice
,
mencale
in
odpirale
lepa
svoja
očka
—
dehteče
čašice
—
in
dvigale
ljubke
glavice
kvišku
.
Hitro
je
vstajalo
in
se
dvigalo
tudi
košato
žitno
polje
,
ki
ga
je
bila
ponoči
ušibila
,
malokaj
pomandrala
nemiljena
nevihta
.
In
naglo
so
vstajale
in
na
dan
prihajale
tudi
pestrokrile
ptice
pevke
iz
skritih
svojih
posteljic-gnezdec
,
ko
so
jih
obšinili
solnčni
žarki
:
saj
so
sedaj
varne
pred
večnimi
zalezovala
in
nasprotniki
,
pred
grdimi
ponočnjaki
čuki
.
Vse
,
vse
je
vstajalo
,
vse
se
vzdigavalo
,
vse
je
migalo
,
vse
švigalo
,
vse
je
vrelo
,
kipelo
in
puhtelo
kvišku
—
v
zelenih
nadah
rožmarinovih
.
Rožmarinovo
je
jutro
—
ali
bode
pa
tudi
nageljnov
dan
?
Rožmarinovo
jutro
je
vstalo
danes
po
dolgem
dolgem
pričakovanju
tudi
kneginji
Širiti
,
vdovi
po
nesrečnem
bodriškem
nadknezu
Gotšalku
.
Tudi
njo
je
ljuto
bila
in
brez
usmiljenja
k
tlom
šibila
sovražna
nevihta
.
Blagega
,
plemenitega
soproga
so
Bodriči
vstajniki
zavratno
umorili
,
njo
pa
z
njenimi
dvornimi
gospemi
vred
sramotno
zapodili
iz
dežele
.
Od
svojega
očeta
,
danskega
kralja
Svena
Astridsona
milosti
—
od
pravih
pravcatih
milodarov
—
mora
sedaj
živeti
nekdaj
tako
imenitna
,
malone
vsemogočna
bodriška
kneginja
!
In
od
iste
milosti
,
od
istih
milodarov
mora
živeti
tudi
njen
sin
,
knezovič
Henrik
,
odkar
je
prišel
za
njo
na
Dansko
.
Kaj
čuda
,
da
je
razvajeni
in
razneženi
kneginji
vdovi
v
mračni
žalosti
in
globoki
srčni
boli
glava
vsak
dan
globlje
klonila
k
tlom
!
Kraljevskega
svojega
otca
je
koj
po
svojem
dohodu
na
Dansko
milo
,
da
,
kleče
prosila
,
naj
maščuje
njeno
osramočenje
,
naj
udari
po
bodriških
vstajnikih
in
jo
posadi
na
bodriški
nadknežji
prestol
.
Kralj
Sven
je
pa
s
prstom
pokazal
proti
severu
in
dejal
:
„
Dokler
gledajo
moje
oči
na
sever
,
ne
morejo
gledati
na
jug
.
“
Kaj
je
hotel
povedati
s
temi
besedami
,
je
Širita
takoj
razumela
.
Svenu
Astridsonu
se
je
že
dolgo
dolgo
let
skominalo
po
norveškem
kraljestvu
;
zlasti
velike
skomine
po
njem
pa
so
ga
obšle
baš
to
leto
,
ko
je
prišla
ona
,
Širita
,
kot
izgnanka
domov
,
Gospodnje
leto
1066.
Kmalu
po
novem
letu
1066.
je
bil
namreč
umrl
na
Angleškem
kralj
Edvard
Izpoznavalec
,
zadnja
mladika
s
stebla
anglosaških
kraljev
.
Za
izpraznjeni
prestol
se
je
potegovalo
vse
polno
knezov
in
neknezov
,
domačih
in
tujih
.
Poželel
ga
je
tudi
norveški
kralj
Harald
Hardrada
,
zbral
mogočno
brodovje
pa
jadrno
odjadral
,
da
si
ga
osvoji
.
A
za
njegove
skomine
je
bil
angleški
prestol
pretrdo
grozdje
.
Kralja
Edvarda
naslednik
,
ki
mu
je
bilo
prav
tako
ime
kot
njemu
—
Harald
,
ga
je
v
odločilni
bitki
nedaleč
od
Jorka
porazil
in
potolkel
v
črno
žemljico
.
Sven
Astridson
je
bil
seveda
ves
srečen
,
ves
vesel
njegovega
poraza
,
njegove
smrti
.
Haralda
Hardrade
sinova
,
Magnusa
in
Olafa
,
je
takoj
sklenil
šiloma
pregnati
in
sebi
posaditi
na
glavo
norveško
krono
.
Zato
je
rekel
hčeri
kneginji
Širiti
,
da
v
tem
času
ne
more
gledati
na
jug
.
In
prav
tako
je
odgovoril
tudi
njenemu
sinu
knezoviču
Henriku
,
ko
ga
je
prišel
prosit
pomoči
.
A
tudi
za
njegove
skomine
je
bil
norveški
prestol
pretrdo
grozdje
.
Zbral
je
bil
že
veliko
vojno
.
Že
je
hotel
odriniti
z
njo
na
Norveško
pa
je
dobil
od
norveških
veljakov
pisanje
:
naj
le
kmalu
pride
in
da
jako
obžalujejo
že
naprej
,
da
jih
bode
moral
koj
zapustiti
in
oditi
nazaj
domov
in
domov
prišedši
reči
svojim
podanikom
,
da
je
norveško
kraljestvo
za
njega
—
prekislo
grozdje
.
In
slična
pisanja
,
slične
grožnje
so
dobili
tudi
njegovi
vazali
.
In
pozorno
so
jih
čitali
in
prerešetavali
pa
naposled
sklenili
,
da
ne
gredo
na
izprehod
na
Norveško
.
In
prisilili
so
kralja
Svena
,
da
je
ostal
doma
in
obnovil
mirovne
pogodbe
z
Norvežani
.
„
Če
ne
smeš
gledati
proti
severu
,
glej
pa
na
jug
!
“
je
dejala
Širita
svojemu
kraljevskemu
otcu
,
ko
ga
je
videla
vsega
raztogočenega
vsled
upornega
postopanja
oholih
vazalov
.
„
Napravi
izprehod
na
jug
,
v
zemljo
bodriško
!
Tjakaj
bodo
šli
vsi
Danci
radi
,
pevajoč
,
ukajoč
.
In
s
tem
izprehodom
tudi
kaj
priboriš
:
meni
,
oziroma
mojemu
sinu
Henriku
prestol
,
sebi
pa
bogat
plen
.
“
In
kralj
Sven
je
pretresoval
ta
nasvet
tri
dni
in
tri
noči
,
v
kojih
vsled
ogorčenosti
nad
upornimi
vazali
ni
mogel
spati
.
Četrti
dan
na
večer
pa
je
poklical
k
sebi
Sirito
in
jej
izjavil
,
da
je
voljan
iti
nad
bodriške
vstajnike
staroverce
.
A
da
bode
zmaga
gotovejša
,
naj
gresta
vojnika
Gojnik
in
Godimir
najprej
knezoviču
Budivoju
in
saskonskemu
vojvodi
Ordulfu
sporočit
njegovo
osnovo
:
On
,
kralj
Sven
,
bode
z
brodovjem
napadel
Ljubek
,
onadva
pa
naj
bi
istočasno
prodrla
v
bodriško
ozemlje
od
juga
.
Krutove
vojne
sile
bi
na
ta
način
razcepili
,
oslabili
in
končno
ugonobili
.
Torej
naj
le
hitro
odideta
Gojnik
in
Godimir
na
Saksonsko
poprašat
in
se
dogovorit
,
kdaj
bodeta
pripravljena
Ordulf
in
Budivoj
:
naj
kar
določita
dan
,
kdaj
da
bodeta
vdrla
v
bodriško
zemljo
,
in
isti
dan
bode
on
že
stal
pred
Ljubekom
—
—
Opravičeno
je
torej
danes
zjutraj
kneginja
-
vdova
Širita
šetajoč
po
kraljevem
vrtu
ponosno-veselo
dvigala
glavo
,
ko
je
slišala
prejšnji
večer
to
kraljevo
besedo
—
zastavo
za
njeno
in
njenega
sina
Henrika
lepšo
bodočnost
.
Krut
bode
premagan
—
tako
je
sanjala
—
,
ona
bode
proglašena
za
začasno
vladarico
.
Nekaj
časa
bode
res
sama
vladala
,
a
kmalu
oddala
vlado
sinu
Henriku
.
Budivoj
,
Gotšalkov
sin
iz
prvega
zakona
,
sploh
ne
pride
v
poštev
.
Kdaj
že
,
še
ko
je
bil
Gotšalk
živ
,
je
zasnovala
osnovo
,
po
kateri
bode
bodoči
bodriški
nadknez
njen
sin
Henrik
,
Budivoj
pa
kvečjemu
kak
podknez
,
recimo
nadknezov
namestnik
ob
ljutiški
meji
!
Ko
pa
postane
sedaj
kmalu
kmalu
ona
bodriška
kneginja-vladarica
,
proglasi
nekega
lepega
dne
Henrika
za
nadkneza
.
Budivoj
pa
naj
gre
,
kamor
hoče
!
Seveda
.
sedaj
še
ne
sme
izdati
svoje
osnove
:
Budivoj
naj
nam
le
pride
z
zavezniki
Saksonci
pomagat
,
da
preženemo
Kruta
,
potem
mu
pa
rečemo
:
Hvala
lepa
,
z
Bogom
!
In
če
ne
bode
hotel
iti
iz
dežele
zlepa
,
pojde
pa
zgrda
—
—
Tako
je
sanjala
,
v
takih
rožmarinovo
zelenih
nadah
se
je
zibala
kneginja-vdova
Širita
šetajoč
v
ranem
jutru
po
kraljevem
vrtu
.
In
ko
se
je
našetala
in
se
nasanjala
o
bodočih
nageljnovih
dnevih
,
je
poklicala
v
vrtno
lopo
knezoviča
Henrika
ter
vojnika
Gojnika
in
Godimira
.
Gojnik
se
ni
mogel
premagati
:
zavriskal
je
,
da
se
je
moralo
daleč
slišati
—
tako
je
bil
vesel
,
ko
jim
je
kneginja
razodela
kralja
Svena
sklep
in
osnovo
.
Veselja
pijan
je
vzkliknil
:
„
S
takimi
poročili
sva
z
Godimirom
pripravljena
iti
črez
drn
in
strn
.
Hvala
višnjemu
Bogu
in
svetcem
nebeškim
:
sedaj
nama
ne
bode
treba
več
lenariti
,
sedaj
bodeta
Gojnik
in
Godimir
zopet
imela
priliko
pokazati
,
kaj
znata
,
da
nista
samo
zato
na
svetu
,
da
bi
lovila
muhe
in
kradla
Bogu
čas
!
“
„
Zatrdno
“
,
je
pristavil
sosluživec
Godimir
.
„
Kdo
bode
lovil
nedolžne
muhe
,
ki
nimajo
nič
moči
;
jaz
hočem
loviti
zločeste
ljudi
in
treti
njih
kosti
.
“
Zadovoljno
se
je
smehljala
Širita
pa
jima
še
to
naročala
:
V
Bardevik
grede
naj
se
na
vsak
način
oglasita
pri
gospodu
Tugumiru
v
Vranovem
.
Bodeta
že
znala
kako
priti
tja
,
brez
kakšne
posebne
neprilike
!
Tugumir
je
bil
velik
častilec
in
osebni
prijatelj
pokojnega
nadkneza
Gotšalka
.
On
je
veljaven
,
velevpliven
mož
v
Bodričih
.
Sedaj
pod
novo
nekrščansko
vlado
najbrže
Nikodem
,
a
v
srcu
zatrdno
še
vedno
veren
kristjan
.
Poznat
je
že
zdavna
sirom
okrog
kot
možak
poštenjak
stare
korenine
.
O
njem
se
pač
ne
more
reči
:
V
čigar
vozu
sedi
,
tega
pesem
žgoli
.
Če
je
Nikodem
,
kdo
bi
mu
zameril
!
Vpošteva
pač
časovne
razmere
.
In
kot
Nikodem
bode
zatrdno
lahko
storil
več
dobrega
za
krščansko-narodno
stvar
,
kakor
če
bi
očitno
nastopil
kot
privrženec
tačas
v
deželi
nedovoljene
Kristove
vere
.
Krut
bi
ga
kot
samoglavca
,
izdajalca
,
hujskača
—
pretvezo
bi
že
dobil
—
lahko
takoj
prijel
in
zmlel
v
solnčni
prah
,
njegovo
mastno
premoženje
pa
hlastno
ugrabil
.
Tega
premoženja
pa
bi
bilo
škoda
.
Tugumir
je
,
kakor
znano
,
eden
najpremožnejših
vlastelinov
v
Bodričih
.
Njegovo
premoženje
bode
kristjanom
lahko
še
dobro
prišlo
,
kakor
je
na
primer
dobro
prišlo
rimski
cerkvi
premoženje
bogatih
izpreobrnjencev
v
prvih
krščanskih
časih
,
da
se
je
mogla
nastaniti
pod
zemljo
,
v
katakombah
,
ker
se
nad
zemljo
ni
smela
kazati
javno
.
In
baš
glede
na
to
njegovo
veliko
premoženje
jima
naroča
,
naj
se
na
vsak
način
zglasita
pri
njem
.
Ona
bi
mu
po
nju
rada
poslala
lastnoročno
pisanje
,
a
je
nevarno
:
če
ju
ujame
kak
Krutovec
,
je
vsa
stvar
izdana
—
in
škoda
bi
bilo
Tugumira
.
Torej
naj
mu
ustno
sporočita
njen
pozdrav
,
naj
mu
razkrijeta
načrt
in
ga
v
njenem
imenu
prosita
,
naj
na
kak
način
pomaga
,
da
pride
Gotšalkova
krščanska
rodbina
na
bodriški
prestol
nazaj
;
če
drugače
ne
more
ali
si
ne
upa
,
naj
vsaj
z
novci
podpre
nje
teženje
in
krščansko-narodno
probujenje
v
Bodričih
.
Gojnik
je
poljubil
kneginji
roko
in
ji
dal
častno
besedo
,
da
bode
častno
kakor
še
vsigdar
napravil
dano
mu
nalogo
.
Knezovič
Henrik
je
pa
odhajajočima
vojnikoma
naročil
skrivaj
,
naj
v
njegovem
imenu
prav
lepo
pozdravita
zlatolasko
deklico
Slavino
.
Naj
ji
povesta
,
da
mu
še
ni
izginila
iz
spomina
mala
rešiteljica
.
Ne
,
vedno
mu
je
pred
očmi
:
črez
morjiče
široko
,
črez
goro
visoko
,
črez
dolino
globoko
,
hitrejše
kot
najhitrejše
ladjice
,
jadrnejše
kot
lahke
ptičke
,
urnejše
kot
vetrovi
in
kot
oblaki
mu
neprestano
,
vsak
dan
silnejše
plavajo
misli
do
Tugumirovega
gradička
v
Vranovem
,
k
plemeniti
,
pogumni
rešiteljici
Slavini
.
In
naj
jo
vprašata
:
ali
ona
še
kaj
misli
na
njega
,
na
pregnanega
,
ubežnega
knezoviča
,
ki
se
mora
kot
slaboten
,
negoden
jelenček
skrivati
pred
divjem
lovcem
po
tujih
lesih
.
Ali
še
hrani
njegovo
spominščico
,
zlato
svetinjico
?
V
duhu
jo
pozdravlja
,
v
duhu
poljublja
,
pa
jo
prosi
,
naj
se
tudi
ona
spominja
njega
v
mislih
svojih
in
molitvah
svojih
.
Kolo
sreče
se
obrača
:
sedaj
je
zgoraj
,
sedaj
spodaj
.
On
zatrdno
upa
,
da
bode
njega
iz
nižave
zapuščenosti
,
oslabelosti
in
brezmočnosti
dvignilo
v
višek
pristojne
mu
časti
.
In
potem
,
potem
bode
tudi
ona
dvignjena
v
višek
—
če
Bog
da
in
sreča
junaška
.
Tudi
knezoviču
Henriku
je
obljubil
Gojnik
v
svojem
in
svojega
tovariša
Godimira
imenu
,
da
bodeta
tudi
ta
opravek
opravila
častno
.
In
šla
sta
.
Na
neki
ruski
trgovski
ladji
,
ki
je
bila
ravno
na
potu
domov
in
se
morala
ustaviti
tudi
v
velegrajskem
pristanišču
,
sta
se
srečno
vkrcala
in
odplula
proti
bodriškemu
ozemlju
.
Na
gugajoči
se
ladjici
labodje-beli
so
pa
tudi
Gojniku
začele
broditi
po
glavi
misli
,
kaj
bode
,
če
pride
z
Godimirom
v
roke
Krutu
ali
kakim
zagrizenim
njegovim
privržencem
.
No
,
mladec
premetenec
je
za
tak
slučaj
kmalu
imel
v
glavi
zbranih
vse
polno
obrambnih
izgovorov
,
zvijač
in
pretvez
,
da
se
bode
znal
izlizati
in
izmuzati
kakor
maček
skozi
najtesnejšo
luknjico
.
Natvezel
bode
Krutu
,
da
sta
se
vrnila
,
ker
sta
zapustila
knezoviča
Henrika
,
ko
itak
ni
nobene
nade
,
da
bode
Gotšalkov
rod
še
kdaj
prišel
na
krmilo
,
pa
sta
odrinila
v
domovino
in
se
njemu
,
Krutu
,
sedaj
ponujata
,
naj
ju
vzprejme
med
svoje
vojnike
:
srčno
rada
bi
namreč
služila
nadknezu
,
ki
se
je
zadnjič
v
bitki
pri
Labi
reki
izkazal
takega
junaka
zmagovalca
,
da
gre
sloves
o
tej
njegovi
zmagi
po
vsem
severu
.
Ali
bode
pa
rekel
,
da
sta
prišla
sporočit
,
da
namerava
danski
kralj
Sven
Astridson
s
svojim
brodovjem
naskočiti
Ljubek
,
osvojiti
mesto
in
od
ondod
prodreti
v
deželo
:
torej
naj
bode
nadknez
na
preži
!
In
še
več
drugih
obrambnih
izgovorov
je
bil
zbral
v
svoji
glavi
Gojnik
za
slučaj
,
da
bi
ju
Krut
dobil
v
roke
.
No
,
nobenega
mu
ni
bilo
treba
rabiti
;
mladcema
je
bila
sreča
mila
.
Srečno
sta
dospela
v
velegrajsko
pristanišče
in
se
izkrcala
.
Velegrad
sta
bila
sklenila
obiti
:
ni
pač
varno
hoditi
skozi
mesto
,
ker
bi
ju
kaj
lahko
kdo
prepoznal
.
Stopivši
z
ladje
sta
krenila
v
šumo
.
Kar
sta
zapazila
dva
konja
,
ki
sta
se
mirno
pasla
v
sočnati
travi
,
pod
nekim
drevesom
pa
obleko
in
orožje
,
kakršno
so
nosili
rujanski
vojniki
.
Dve
obleki
sta
bili
.
Vojnika
sta
se
zatrdno
šla
kopat
v
morje
pa
sta
