vrat,
kajti
radi
pridejo
po
zimi
volkovi
obiskat
osamljene
hiše
.
Puško
in
nož
je
vlačil
Štefan
s
sabo
,
kadar
je
prišel
v
vas
.
„
Dobra
puška
je
bolja
ko
dva
prijatelja
,
“
dejal
je
,
„
in
ta-le
nož
“
—
ponosno
ga
je
vlekel
iz
nožnice
—
„
bo
za
silo
tudi
dober
.
“
Kadar
se
je
pa
vračal
,
stopal
je
tako
urno
domov
,
da
je
Jurij
menil
,
Štefan
bo
vse
orožje
proč
pometal
,
če
ga
volk
sreča
.
Čudili
so
se
pa
Pečarjevi
,
ko
je
na
jedenkrat
prigazil
Ožbe
.
„
To
je
hoja
,
“
dejal
je
in
pot
mu
je
tekel
po
obrazu
.
„
Tacega
pa
še
ne
.
Do
pasu
se
pogrezam
vanj
pa
moram
še
gledati
,
kam
stopim
.
“
„
I
,
kaj
pa
ste
vender
prišli
,
oča
?
“
vprašuje
Lenčika
.
„
I
,
kaj
?
Kar
nimaš
v
glavi
,
moraš
pa
v
petah
imeti
.
Pa
kdo
bi
bil
mislil
,
da
nas
bo
zima
tako
zgodaj
zabila
!
Po
ognja
sem
prišel
,
po
ognja
!
Zmeraj
sem
odlašal
iti
v
Dolino
,
zdaj
je
pa
v
kraji
.
Še
jeden
čevelj
snega
,
pade
,
pa
smo
mi
tudi
ločeni
.
K
vam
sem
prišel
ponj
,
da
mi
ne
poide
po
zimi
.
Ali
ga
dobim
?
“
„
Kaj
pa
,
da
ga
dobite
!
“
„
Ti
hentaj
ti
,
do
oken
je
narastel
pri
nas
in
s
cerkvene
strehe
sem
ga
moral
ogrebati
,
da
mi
je
ne
podere
.
—
Sultana
ste
že
tudi
oborožili
.
To
je
že
prav
.
Letošnjo
zimo
bo
treba
varovati
svoje
blago
.
Kmalu
bomo
kaj
slišali
o
sivodlakih
požeruhih
.
Na
tri
strani
jaz
kar
iz
hiše
lehko
streljam
,
če
je
treba
.
“
„
Kaj
pa
bo
,
oča
,
“
pravi
Lenčika
,
„
če
Vas
sreča
kateri
?
Ali
se
niste
bali
,
ko
ste
šli
k
nam
?
“
„
A
,
po
dnevi
se
ta
žival
z
lepa
še
ženske
ne
loti
.
“
„
Mislite
,
da
volk
tako
razloči
?
“
smeje
se
Lenčika
.
„
To
je
da
!
Saj
se
moraš
še
spomniti
—
o
sv.
Pavlu
bo
pet
let
,
ko
so
raztrgali
Grabnarico
,
močno
,
hudo
ženo
.
Zvečer
je
šla
od
brata
domov
;
pol
ure
pred
je
bil
pa
šel
ravno
tisto
pot
suhi
Gašper
,
ki
vodnjake
dela
.
Pa
njemu
se
ni
bilo
nič
zgodilo
,
one
pa
ni
bilo
domov
.
Ko
so
jo
šli
iskat
,
našli
so
v
gozdu
same
ostanke
.
—
Preveč
poguma
ni
vselej
dobro
.
Toda
če
imaš
močnega
psa
s
sabo
,
ni
se
ti
treba
bati
.
Sultan
bi
jednemu
dal
dosti
opravka
.
Da
bi
pa
boječega
psa
s
sabo
jemal
,
to
je
pa
bolje
,
da
sam
hodiš
,
ker
volk
psa
takoj
izvoha
in
posebno
jezo
ima
nanj
.
“
„
Kako
je
to
,
ker
sta
si
vender
tako
podobna
?
“
„
Sam
Bog
ve
:
žlahta
se
večkrat
najhuje
sovraži
in
pes
pa
volk
sta
brata
in
menda
ga
ta
zato
sovraži
,
ker
se
je
pes
udomačil
in
svojemu
rodu
izvrgel
.
“
Veliko
je
še
Ožbe
povedal
o
volkovih
,
kajti
Bog
ve
,
kdaj
bo
zopet
moči
priti
,
in
toliko
zgodeb
je
vedel
!
Nekoliko
so
se
bile
res
dogodile
,
nekoliko
pa
jih
je
povekšalo
ustno
sporočilo
.
In
v
kaki
nevarnosti
je
bil
Ožbe
tudi
sam
jedenkrat
.
V
rebri
sta
se
srečala
z
volkom
,
on
pa
ni
imel
pri
sebi
nobenega
orožja
,
samo
steklenico
hudičevega
olja
je
imel
,
ki
je
v
prejšnjih
časih
služilo
tudi
mesto
vžigalic
,
in
s
tem
je
delal
ogenj
in
se
ubranil
zveri
.
„
Oh
,
koliko
sem
bil
prebil
tisto
noč
!
Tukaj-le
boš
umrl
,
mislil
sem
,
in
kdo
bo
potlej
zvonil
pri
sv.
Florijanu
?
Drugim
si
rakve
delal
,
sam
pa
ne
boš
pokopan
!
Kaj
pa
bo
počela
Meta
?
Omožila
se
bo
zopet
,
dejal
sem
sam
pri
sebi
,
pa
Bog
ve
kacega
moža
dobi
!
In
to
je
pa
tudi
res
,
da
se
star
človek
veliko
bolj
boji
smrti
kakor
pa
mladina
.
Saj
je
tudi
tista
starka
,
ki
so
jo
na
smrtni
postelji
gospod
tolažili
,
da
bo
denes
že
v
nebesih
večerjala
,
opomnila
,
da
bi
rajša
še
tu
.
Jaz
sem
se
pa
tudi
bal
umreti
kakor
še
nikoli
.
Vender
sem
bil
srečno
ušel
.
Doma
sem
butil
v
vrata
,
da
je
Meta
mislila
,
da
je
potres
,
lasje
so
mi
pa
stali
kakor
ščet
.
Meta
,
molek
v
roke
pa
moliva
,
dejal
sem
,
potlej
pa
hruševca
na
mizo
,
danes
sem
ga
zaslužil
!
“
Tako
je
pravil
Ožbe
in
se
odpravljal
,
kajti
zmračilo
se
je
bilo
.
„
Kadar
sneg
skopni
,
bomo
pa
Lenčiko
možili
!
“
pristavil
je
in
Jurij
mu
je
prižgal
bakljo
iz
smrekovega
lesa
,
s
tuljerh
ovitega
in
v
smolo
pomočenega
,
kakeršne
rabijo
,
če
je
treba
po
noči
kam
kdelj
iti
.
Z
velikimi
koraki
stopal
je
mož
proti
domu
in
samo
kratki
kožuli
in
kosmata
kapa
se
je
videla
iz
snega
.
Doma
so
praznovali
Pečarjevi
in
Šimonovi
božične
praznike
,
kajti
pot
je
bila
še
vedno
zaprta
.
Ko
pa
je
prišel
predpustni
čas
,
obšle
so
Štefana
zopet
svatovske
misli
.
Razodel
jih
je
Lenčiki
mene
,
da
ga
bo
zdaj
vender
že
rada
poslušala
.
A
zmotil
se
je
;
kakor
je
ljubeznivo
govorila
o
vsakdanjih
rečeh
,
tako
pusta
je
postala
,
kadar
jo
je
zabaval
s
svojo
snubitvijo
.
In
Štefan
je
potožil
to
Pečarjevi
materi
in
tožil
doma
:
in
Šimonovim
ni
šlo
v
glavo
,
kaj
dekle
prav
za
prav
hoče
.
„
Ali
ima
kacega
druzega
v
glavi
,
ali
kako
?
“
dejala
je
mati
.
„
Da
bi
kakemu
dekletu
snubitev
ne
bila
po
všeči
,
le
tega
mi
nikar
ne
pravite
.
“
„
Saj
nobenega
moškega
ne
vidi
,
“
čudil
se
je
Šimon
,
„
in
z
Jurijem
menda
vender
ne
vleče
.
“
„
Na
to
pa
še
mislila
nisem
,
“
reče
mati
.
„
O
tem
moram
pa
z
Nežo
govoriti
.
To
bi
bilo
pa
vender
lepo
,
fanta
toliko
časa
za
nos
voditi
,
potlej
se
pa
obesiti
na
prvega
,
ki
pride
Bog
ve
,
odkod
.
“
Štefan
pa
se
je
žalostno
smijal
tem
besedam
,
kajti
njegov
ponos
ni
dopuščal
misli
,
da
bi
Lenčika
Jurija
rajša
imela
kot
njega
.
„
Vi
pa
poznate
Lenčiko
,
da
!
“
dejal
je
.
„
Samo
v
se
je
zaljubljena
,
pa
v
nobenega
druzega
.
Nad
vsakim
viha
svoj
majhni
nos
.
Če
vzame
Jurija
,
kaj
pa
to
?
Naj
ga
vzame
!
Le
tako
prevzetna
naj
nikar
ne
bo
.
“
Vkljub
tem
moškim
besedam
vzbudil
se
je
bil
vender
sum
v
Štefanu
in
okrog
Lenčike
moledovati
ni
jenjal
.
Ko
pa
je
Šimonovka
dotaknila
se
bila
te
stvari
,
poklicala
je
jedenkrat
mati
Lenčiko
k
sebi
in
po
nekaterih
ovinkih
zvedela
je
vso
resnico
.
„
Stara
si
dosti
,
“
rekla
je
mati
svoji
hčeri
,
„
da
veš
,
kaj
delaš
in
kaj
je
prav
.
Premisli
in
preudari
,
naglica
ni
nikjer
dobra
.
“
Lenčika
pa
jo
je
jokaje
objela
in
prosila
,
naj
ne
bode
huda
,
saj
jo
bo
vedno
ubogala
.
„
Jaz
te
ne
bom
silila
nikamor
,
“
dejala
je
mati
,
„
kakor
si
postelješ
,
tako
boš
ležala
.
“
Šimonovim
pa
je
rekla
,
da
je
Lenčika
še
premlada
in
se
še
ne
mara
možiti
in
dasiravno
sta
se
stara
dva
malo
napeto
držala
,
Štefana
vender
ni
odgnala
nobena
sila
,
da
ne
bi
šel
zdaj
pa
zdaj
v
vas
.
Kajti
doma
se
je
neizrečeno
dolgočasil
:
oča
in
mati
sta
obravnavala
svoje
reči
,
Anica
pa
je
skoro
zmeraj
molčala
.
Jurij
in
Lenčika
pa
tudi
nista
dobila
priložnosti
govoriti
med
sabo
,
vedno
je
bila
mati
za
hrbtom
.
Leto
je
minilo
,
kar
je
prišel
Jurij
na
Strmo
peč
in
zima
se
je
zopet
bližala
svojemu
koncu
.
„
Jurij
,
ali
si
ti
včeraj
po
noči
streljal
?
“
vpraša
nekega
večera
Štefan
,
ko
je
zopet
sedel
pri
Pečarjevih
in
pomagal
Juriju
turšico
robkati
.
„
Jaz
streljal
?
Ne
!
“
pravi
Jurij
.
„
Kdo
bi
pa
bil
!
Ob
jednajstih
po
noči
!
“
„
Po
noči
jaz
spim
.
In
kje
bi
dobil
puško
?
Ta-le
stara
cev
visi
v
hiši
,
na
hlevu
pa
nimam
nobene
.
“
„
In
se
nič
ne
bojiš
?
“
pravi
Štefan
.
„
Veš
,
Jurij
,
ti
si
navajen
ljudnatih
krajev
.
V
sredo
vasi
res
ne
pride
nobena
zver
.
Naš
oča
so
pa
bili
sinoči
doli
pri
mlinarji
in
ta
jim
je
pravil
,
da
so
mu
te
dni
volkovi
tri
ovce
raztrgali
.
Dve
libri
volne
je
poslal
v
dar
sv.
Klemenu
,
da
bi
branil
volka
.
Jemlji
puško
s
sabo
,
Jurij
,
če
ne
boš
jedenkrat
skusil
.
“
„
Kaj
pa
bodo
imeli
mati
pa
Lenčika
?
“
nasmehne
se
Jurij
.
„
Kako
pa
tudi
znam
jaz
streljati
!
“
pohvali
se
Lenčika
.
„
Veš
Štefan
,
kako
pokanje
je
bilo
na
sveti
večer
!
“
„
Izprožiti
že
znaš
,
“
meni
Štefan
.
„
Toda
kdo
bi
bil
pa
včeraj
streljal
,
to
mi
ne
gre
iz
glave
.
Od
sv.
Florijana
sem
se
ne
sliši
in
od
drugod
tudi
ne
.
“
„
Ali
je
še
kdo
drugi
slišal
?
“
meni
Jurij
.
„
Sam
jaz
.
“
„
Tebi
se
je
gotovo
le
sanjalo
,
“
meni
Jurij
.
„
Tako
sem
bil
buden
kakor
zdaj
in
trikrat
sem
slišal
pok
in
po
konci
sem
se
vzklonil
.
“
„
Morebiti
se
je
zvalil
sneg
po
bregu
in
zlomil
kako
drevo
ali
pa
je
mraz
skalo
razgnal
,
“
pravi
Jurij
;
Štefan
pa
je
bil
ves
zamišljen
in
čez
nekaj
časa
vpraša
zopet
:
„
Jurij
,
ali
veruješ
ti
na
spomine
?
“
„
Sam
še
nisem
nikdar
nič
slišal
,
ne
videl
,
kar
bi
bilo
spominu
podobno
.
Druge
sem
pa
večkrat
slišal
o
tem
govoriti
,
posebno
ženske
.
“
„
Ah
,
Jurij
,
“
pravi
oni
,
„
ti
se
hočeš
norčevati
z
mano
,
češ
,
da
sem
babjeveren
.
Nekateri
človek
je
tak
,
da
se
sramuje
povedati
,
če
je
kak
spomin
slišal
;
jaz
pa
nisem
tak
,
ker
sem
prepričan
,
da
se
nesreča
človeku
naznani
,
predno
se
zgodi
.
Kakor
bi
bil
danes
doživel
,
tako
se
še
spominam
večera
,
predno
mi
je
teta
umrla
.
Koliko
je
tega
?
Jednajst
let
!
“
„
Ravno
jednajst
let
,
“
pravi
Pečarka
,
„
ker
tistega
leta
je
šla
Lenčika
k
birmi
,
devet
let
stara
.
“
„
Vidite
,
mati
!
Prav
dolgo
sem
bil
ostal
pri
vas
,
pa
z
Lenčiko
sva
si
igrala
,
ko
ste
drugi
turšico
belili
.
Ko
smo
pa
šli
po
noči
strani
,
začelo
je
pri
sv.
Florijanu
zvoniti
in
zvonilo
je
kakor
hudi
uri
in
dolgo
časa
.
Drugi
pa
niso
nič
slišali
ali
pa
niso
hoteli
povedati
.
Proti
jutru
mi
je
umrla
teta
,
Ožbe
pa
je
dejal
,
da
ni
nič
zvonil
.
“
„
Teta
je
bila
gotovo
že
stara
,
“
opomni
Jurij
.
„
Lehko
bi
bila
še
živela
delj
časa
,
ker
je
bila
trdna
.
Veš
Jurij
,
če
človek
na
samoti
živi
,
marsikaj
vidi
in
sliši
,
kar
si
ne
more
razložiti
.
In
zapomni
me
,
da
ne
bo
dolgo
,
ko
bo
nesreča
zadela
katerega
si
bodi
izmed
naših
ljudij
in
morebiti
tudi
mene
.
“
„
E
,
Štefan
,
“
pravi
Jurij
,
„
kako
pa
žalostno
govoriš
.
Kdo
bi
si
grenil
življenje
s
smrtnimi
mislimi
.
“
„
O
jaz
si
nič
ne
grenim
življenja
,
“
ugovarja
Štefan
.
„
Ampak
nesrečo
slutim
,
naj
bo
že
,
kakeršna
hoče
.
Ti
si
pa
prav
neveren
Tomaž
in
privoščil
bi
ti
,
da
bi
se
jedenkrat
spokoril
in
spoznal
,
kako
neprevidno
govoriš
.
Vprašaj
jedenkrat
Ožbeta
,
kaj
ti
bo
ta
povedal
!
“
„
Ožbe
pa
res
veliko
ve
o
spominih
,
“
pravi
Lenčika
.
„
Samo
mislim
,
da
časi
malo
pregloboko
pogleda
v
kupico
,
predno
kaj
sliši
.
“
Štefan
pa
se
ni
dal
pregovoriti
,
da
ne
bi
bil
slišal
spomina
,
in
malo
jezilo
ga
je
,
da
mu
niso
vsi
verjeli
,
a
zarad
tega
ni
šel
nič
prej
domov
.
Sneg
je
po
večjem
že
skopnel
ob
nekaterih
toplejših
dnevih
:
a
kmalu
se
je
mraz
povrnil
in
zima
je
še
škripala
pod
nogami
.
Jurij
je
spal
poleti
in
pozimi
nad
hlevom
v
dišeči
mrvi
in
delo
od
jutra
do
mraka
preskrbi
zdravemu
telesu
trdno
spanje
.
Bilo
je
že
pozno
neko
noč
,
in
mesec
je
svetil
v
zadnjem
krajci
,
ko
Jurija
na
jedenkrat
strašno
lajanje
vzbudi
.
Takoj
skoči
pokonci
in
vrže
obleko
náse
,
kajti
to
je
moralo
biti
kaj
posebnega
.
Zvesti
čuvaj
sicer
ni
žugnil
ponoči
,
če
ni
bilo
uzroka
;
ako
je
pa
lisica
prišla
pogledat
po
kokoših
,
samo
oglasil
se
je
Sultan
in
tatica
je
pobrala
pete
.
Lajanje
je
postajalo
vedno
srditejše
,
in
tudi
ovce
v
hlevu
so
začele
beketati
.
Na
hlev
se
je
prišlo
po
lestvi
,
ki
je
bila
zunaj
prislonjena
.
Jurij
zgrabi
vile
in
leze
urno
po
lestvi
doli
.
Pod
lestvo
pa
se
je
Sultan
valjal
in
premetaval
s
čudno
zverjo
in
le
srdito
renčanje
se
je
slišalo
;
druga
zver
pa
se
je
vzpenjala
,
kakor
je
videl
v
mesečini
,
po
hlevskih
vratih
in
praskala
in
vohala
s
smrčkom
;
dolg
rep
pa
je
mahal
po
tleh
.
Volkova
sta
bila
.
Jurij
ne
premišljuje
dolgo
,
skoči
z
lestve
nad
volka
pri
vratih
in
mu
hoče
zabosti
svoje
orožje
med
rebra
,
a
volk
odskoči
in
se
potuhne
z
glavo
k
zemlji
.
Hitro
ga
pritisne
Jurij
za
vrat
in
ga
tišči
z
vso
močjo
k
tlem
.
A
zdaj
skoči
druga
zver
od
zadaj
nanj
,
in
na
jedenkrat
je
pretrgana
suknja
in
srajca
,
in
čudno
gorko
oblije
Jurija
po
plečih
.
Po
njem
bi
bilo
,
da
se
ni
pogumni
Sultan
znova
vrgel
na
svojega
nasprotnika
in
se
sprijel
z
njim
.
Krik
in
hrup
pa
je
zbudil
tudi
ženski
.
Hišna
vrata
se
odpro
,
mati
in
Lenčika
stopita
na
prag
.
„
Kaj
pa
je
,
kaj
pa
je
?
Križ
božji
!
Pomagajte
,
pomagajte
!
“
začneta
vpiti
,
in
to
vpitje
je
Juriju
res
pomagalo
,
ker
je
vzelo
drugemu
volku
upade
pogum
;
oprosti
se
svojega
sovražnika
in
izgine
v
gozdu
.
Le
do
konca
hleva
ga
je
podil
Sultan
,
potlej
pa
se
je
vrnil
Juriju
pomagat
.
Ta
pa
je
tiščal
svojega
ujetnika
,
da
so
mu
roke
otrpnile
,
in
komaj
je
strahoval
volka
,
ki
se
je
srdito
premeteval
.
Praskal
ga
je
s
prednjimi
in
zadnjimi
nogami
,
da
je
bil
Juri
po
nogah
ves
okrvavljen
;
umoriti
pa
volka
ni
mogel
,
ker
ga
je
bil
slabo
zadel
.
„
Kaj
pa
je
,
Jurij
?
Za
božjo
voljo
!
“
vpije
mati
,
ki
si
ne
upa
iz
hiše
.
„
Nič
ni
.
Volka
imamo
,
“
pravi
Jurij
.
„
Ali
hočeš
puško
?
“
kliče
Lenčika
.
„
Ne
,
ni
treba
,
“
se
ta
oglasi
.
„
Če
moreš
,
Lenčika
,
prinesi
tisti
dolgi
nož
iz
kuhinje
!
“
Urno
prinese
Lenčika
nož
;
Jurij
pa
zbere
vso
svojo
moč
,
stopi
z
levo
nogo
na
vile
,
z
desnico
pa
porine
volku
nož
do
držaja
v
prsi
.
A
zdaj
šele
se
prične
pravi
boj
.
S
silno
močjo
vzdigne
zver
svojo
glavo
in
skuša
popasti
Jurija
,
z
nogami
pa
brca
in
praska
tako
hitro
in
tako
močno
,
da
se
je
Jurij
že
bal
,
da
ni
prav
zabodel
in
da
obnemore
.
A
kmalu
poide
zveri
moč
;
grozno
zatuli
in
prične
grgrati
;
še
enkrat
brcne
krčevito
z
vsemi
štirimi
in
se
iztegne
.
Sultana
mora
Jurij
s
silo
odgnati
proč
od
mrtve
živali
,
ker
ji
še
zdaj
ne
da
miru
.
Blizu
premaganega
nasprotnika
leže
in
si
prične
lizati
gobec
in
noge
;
eno
uho
pa
je
bil
revež
popolnoma
izgubil
.
Tudi
Jurij
je
razpraskan
in
krvav
;
a
hude
rane
ni
dobil
nobene
.
Komaj
se
zazna
dan
,
teče
Lenčika
sosedom
pravit
,
kakšno
reč
so
imeli
ponoči
.
Kmalu
se
zbere
vsa
Šimenova
družina
okrog
mrtve
zveri
,
in
vse
natanko
mora
Juri
povedati
,
kakšen
je
bil
boj
.
„
Ti
neugnana
zver
,
ti
!
“
pravi
Šimon
in
brca
volka
z
nogo
.
„
O
Jurij
,
ti
si
srečen
,
“
meni
Štefan
,
„
ti
še
naletiš
na
kaj
pravega
,
jaz
pa
nimam
nikoli
te
sreče
.
“
„
Štefan
,
nikar
se
ne
pregreši
!
“
ga
svari
mati
,
ki
se
ne
more
nagledati
grozne
zverine
.
„
Še
Jurij
je
imel
dosti
opraviti
;
kaj
bi
še
ti
!
“
„
I
kaj
pa
je
Jurij
?
“
se
huduje
Štefan
.
„
Ali
je
kak
goljat
proti
meni
?
Veš
,
Jurij
,
kakor
sva
si
prijatelja
,
ne
bojim
se
te
pa
prav
nič
.
“
„
Kaj
bi
se
me
bal
,
“
se
smeje
Jurij
,
„
ko
ti
nič
nočem
!
“
„
Kaj
pa
misliš
zdaj
z
zverjo
storiti
?
Ali
jo
popelješ
v
komisijo
,
da
potegneš
darilo
?
“
„
A
,
jaz
ne
grem
,
“
pravi
Jurij
.
„
Oh
,
ti
,
naj
jo
jaz
peljem
!
Kaj
?
“
prosi
Štefan
.
„
I
pelji
,
če
se
ti
ljubi
!
“
pravi
Jurij
.
„
Pa
kar
na
tvoje
ime
naj
ti
dajo
,
če
bodo
res
kaj
dali
.
“
„
Takoj
pridem
s
sanmi
,
“
se
veseli
Štefan
.
„
Štefan
,
“
opomni
Lenčika
,
„
kaj
pa
,
če
te
sreča
tovariš
tega
volka
?
Kako
se
bosta
pogledala
?
“
„
Saj
res
!
Ni
mu
treba
hoditi
,
da
se
mu
kaj
ne
zgodi
,
“
odgovarja
Šimonovka
,
in
Štefan
je
začel
premišljevati
;
a
sramoval
se
je
vendar
pred
Lenčiko
in
Jurijem
.
„
Ne
pomaga
nič
,
“
pravi
odločno
,
„
jaz
pojdem
,
pa
puško
vzamem
s
seboj
;
potlej
naj
se
me
pa
loti
,
komur
se
zdi
.
Dvajset
goldinarjev
ali
koliko
dobiva
,
Jurij
?
Pa
naj
bo
,
kolikor
hoče
.
Jaz
grem
.
“
Kmalu
prihiti
s
puško
in
sanmi
.
„
Oborožen
si
,
kakor
bi
šel
na
Turka
,
“
pravi
Lenčika
,
„
toda
pazi
,
da
ne
padeš
in
se
ti
puška
ne
sproži
!
“
„
Kaj
bom
padel
,
ko
sem
hriba
vajen
kakor
maček
peči
,
“
odvrne
Štefan
in
vleče
naloženega
volka
moško
proti
Dolini
.
Kakor
zmagovalec
hodi
svojo
pot
;
staro
in
mlado
pa
hiti
od
vseh
krajev
radovednost
past
.
„
Oh
,
naj
mi
peljemo
!
“
prosijo
otroci
,
ki
se
ne
morejo
ločiti
od
voza
.
Ker
se
Štefan
nekoliko
obotavlja
,
mu
izpulijo
oje
iz
rok
,
in
kričeč
in
ukajoč
pride
sprevod
v
Dolino
.
Tam
pa
zopet
novo
izpraševanje
in
nova
zamuda
.
„
Dva
sta
bila
,
“
pripoveduje
Štefan
;
„
pa
oni
je
bil
večji
ko
ta
,
najmanj
za
dva
palca
,
in
prav
zdi
se
mi
,
da
je
bila
volkulja
.
Če
bi
bila
tale
puška
pri
rokah
,
bi
bil
že
preskrbel
druščino
temu
na
vozu
,
da
bi
mu
ne
bilo
dolgčas
.
Toda
ponoči
in
pa
v
sili
moraš
udariti
,
če
drugega
ni
,
s
polenom
.
Letos
so
posebno
sitne
te
živali
,
in
toliko
jih
je
,
da
sem
se
kar
čudil
,
da
nisem
po
poti
katerega
pobral
.
“
„
Torej
kar
z
nožem
si
ga
bil
podrl
?
“
vpraša
dedec
,
ki
je
posebno
moško
premetaval
zver
.
„
Kar
z
nožem
,
“
se
baha
Štefan
.
„
Vidite
,
takle
pipec
,
“
—
fant
pokaže
svoj
nož
,
—
„
je
kakor
ustvarjen
za
volka
.
Dva
palca
mu
ga
porinete
med
kosti
,
pa
bo
dosti
imel
.
“
Ves
dan
bi
bil
moral
pripovedovati
o
junaškem
činu
,
če
bi
bil
utegnil
;
a
ponoči
ni
hotel
hoditi
domov
.
Najel
si
je
voz
in
se
odpeljal
k
oblasti
.
Židane
volje
se
vrne
zvečer
domov
;
tako
dobro
se
mu
še
ni
godilo
nikdar
,
Juriju
odšteje
denar
,
kolikor
mu
ga
je
ostalo
;
on
sam
je
zadovoljen
s
slavo
.
Po
vsej
dolini
in
daleč
okrog
pa
se
je
govorilo
o
tem
volku
in
o
hrabrem
Šimonovem
Štefanu
.
Ker
se
je
pa
zvedelo
,
da
se
potika
še
ena
zver
po
hribih
,
so
napravili
gospoda
velik
lov
po
gori
Sv.
Florijana
.
Sodnik
,
davkar
,
pri
stav
,
zdravnik
,
sploh
vse
,
kar
je
bilo
bolj
imenitnega
in
je
puško
imelo
ali
vsaj
na
posodo
dobilo
,
se
je
hotelo
udeležiti
;
saj
če
tak
lov
tudi
sam
na
sebi
ni
posebno
zabaven
,
toliko
prijetnejši
je
konec
njegov
,
ki
se
praznuje
v
katerikoli
krčmi
.
Hoja
po
mrzlem
zraku
in
bivanje
pod
milim
nebom
pospešuje
prebavljanje
in
spravlja
v
slast
jed
in
pijačo
.
Če
se
pa
moraš
že
za
zajčji
lov
preskrbeti
z
žgano
pijačo
,
s
pol
hlebom
kruha
,
svinjsko
kračo
in
pečeno
kuretino
:
kaj
zahteva
šele
lov
na
volka
!
Dva
dni
so
se
polnile
čutare
z
vinom
in
žganjem
in
torbe
z
raznimi
jedili
,
tretji
dan
pa
so
se
odpeljali
gospodje
proti
nevarnemu
kraju
na
samem
,
ob
katerih
so
se
podili
lačni
psi
.
V
Dolini
se
jim
pridruži
drugo
krdelo
:
kmetje
iz
okolice
,
ki
so
tudi
radi
postopili
za
kako
zverjo
,
če
ni
bilo
drugega
dela
.
Ko
je
bila
v
krčmi
naročena
večerja
,
so
odrinili
peš
proti
gori
,
gospoda
naprej
,
možje
v
kožuhih
pa
za
njimi
,
in
med
raznimi
burkami
se
je
hitro
hodilo
.
„
Možje
,
“
se
obrne
sodnik
proti
kmetom
,
„
kdo
pozna
dobro
kraj
?
Oče
Rožanec
,
vi
ste
pravi
lovec
,
vi
nas
boste
razvrstili
.
“
„
O
gospod
sodnik
,
“
se
ponižuje
mož
s
klobukom
v
roki
,
„
bil
sem
enkrat
,
bil
,
a
sedaj
sem
star
.
Roka
se
mi
trese
in
oči
me
zapuščajo
,
tako
da
ne
zadenem
nič
več
.
“
Glasno
se
zasmejejo
vsi
tem
besedam
.
Ni
se
ubranil
Rožanec
;
prevzeti
je
moral
posel
,
da
odkaže
vsakemu
svoje
mesto
.
Obrne
se
najprej
proti
kratkovidnemu
davkarju
,
ki
je
imel
že
parkrat
smolo
,
da
je
ubil
ali
poškodoval
kakega
psa
.
„
Gospodje
,
“
pravi
Rožanec
,
„
pogovoriti
se
moramo
,
da
ne
bomo
streljali
psov
,
ker
nam
ta
žival
nič
hudega
ne
stori
.
“
„
Volk
in
pes
se
malo
razlikujeta
,
“
meni
oni
gospod
.
„
Ali
bi
ne
bilo
bolje
,
da
pošljemo
pse
nazaj
?
Saj
niso
potrebni
.
“
„
A
!
Pustimo
rajši
pse
tu
,
pa
pojdimo
mi
domov
,
“
ugovarja
Rožanec
.
„
Razlikovali
boste
pa
lahko
:
če
se
spusti
zver
proti
vam
,
je
volk
,
in
vi
streljate
;
drugače
je
pa
pes
.
“
„
Torej
mislite
,
da
se
bo
volk
koga
lotil
,
če
nas
je
toliko
?
“
pravi
drugi
gospod
.
„
Zver
je
prekanjena
,
“
meni
Rožanec
,
„
nič
ji
ni
zaupati
.
Zato
je
treba
dobro
meriti
;
če
pa
strel
ne
zadene
,
potlej
pa
puško
za
tanki
konec
prijeti
in
udariti
ali
pa
na
drevo
!
“
„
Jaz
sem
pa
slišal
,
“
omeni
drugi
kmet
,
„
da
gre
pravi
volk
na
drevo
kakor
veverica
.
“
Rožanec
pa
razvrsti
lovce
po
hosti
.
Davkarja
postavi
k
prvemu
jarku
nad
cesto
,
pristava
toliko
od
njega
,
da
se
ne
moreta
s
puško
doseči
,
tega
sem
,
onega
tjá
,
sebe
pa
na
križem
pot
pod
Sv.
Florijanom
.
Jasen
je
bil
dan
,
in
sonce
se
je
bližalo
zatonu
,
ko
se
je
lov
pričel
.
Psov
pa
ni
bilo
mogoče
spraviti
na
noben
sled
;
kakor
nori
so
letali
okrog
,
in
če
je
eden
zalajal
,
so
tekli
vsi
k
njemu
in
lajali
in
begali
.
Čez
nekaj
časa
so
se
poboljšali
,
in
tu
pa
tam
se
je
slišal
pok
,
in
dva
zajca
sta
obležala
pred
Rožancem
.
Zdaj
pa
je
premišljeval
starec
,
ali
bi
ju
nesel
s
seboj
ali
kako
.
Če
ju
vzamem
s
seboj
je
dejal
sam
pri
sebi
ju
bo
pojedla
gospoda
,
in
kaj
imam
jaz
od
tega
?
Še
strel
ne
bo
plačan
.
Če
ju
pa
pustim
tukaj
,
mi
požre
oba
lisica
ali
pa
maček
.
Že
vem
,
kaj
bom
storil
.
In
ko
se
je
popolnoma
zmračilo
in
je
rog
zapel
in
klical
lovce
,
je
lezel
Rožanec
proti
Strmi
peči
.
Srečal
je
Šimona
,
ki
je
ravno
drva
peljal
iz
gozda
.
„
Ali
ste
kaj
ubili
?
“
vpraša
mož
Rožanca
.
„
Mi
lovimo
kar
za
kratek
čas
,
“
odgovori
Rožanec
.
„
Kaj
pa
ta
dva
zajca
?
“
„
Ta
sem
pa
s
sabo
prinesel
,
da
imamo
kaj
pokazati
,
“
pravi
Rožanec
.
„
Zakaj
pa
niste
volka
živega
ohranili
?
Danes
bi
ga
mimogrede
ubili
,
če
bi
nam
ne
utekel
.
“
„
To
ste
lovci
,
da
!
“
pravi
Šimon
.
„
Veste
kaj
,
mož
?
Vi
niste
Pečar
;
kaj
ne
,
da
ne
?
“
„
Šimon
sem
,
Šimon
,
sosed
Pečarjev
.
“
„
Saj
vas
pelje
pot
mimo
Pečarja
.
Nesite
tole
tja
,
pa
naj
denejo
v
klet
na
mraz
.
Jutri
,
ko
se
vrnem
,
bom
pa
vzel
.
Bodite
tako
dobri
!
“
„
To
je
že
prav
,
“
pravi
Šimon
in
dene
zajca
na
voz
,
Rožanec
pa
se
obrne
proti
Dolini
nazaj
.
V
dolinski
krčmi
pa
je
bila
zbrana
skoraj
vsa
druščina
,
ki
je
deloma
tam
prenočila
,
da
bi
zarana
zopet
poskusila
srečo
.
Smeha
je
bilo
mnogo
,
ker
so
se
bili
vsi
s
praznimi
rokami
vrnili
.
Zdravnik
je
omenil
,
da
je
videl
enega
zajca
,
in
takoj
so
ga
obsodili
,
da
mora
plačati
pet
bokalov
vina
za
tako
srečo
.
„
Rožanec
,
ti
si
tudi
nekaj
streljal
,
“
meni
neki
kmet
.
„
Na
veverico
sem
bil
pomeril
,
ker
ni
bilo
drugega
,
“
odgovori
ta
,
„
pa
še
te
nisem
zadel
.
“
„
Aha
!
“
se
smeje
sosed
za
mizo
.
„
Veverice
pozimi
pa
res
še
nihče
ni
zadel
,
videl
pa
menda
tudi
še
ne
.
“
„
Jaz
sem
jo
pa
že
,
“
pravi
moško
Rožanec
.
Večer
pa
je
hitro
tekel
med
veselimi
pogovori
in
krčmar
je
pridno
polnil
kupice
in
pridno
črtal
s
kredo
na
sod.
„
Tonček
!
“
je
dejal
svojemu
sinku
.
„
Glej
na
mizo
!
Kadar
bo
bokal
prazen
,
nič
vprašati
,
kar
prinesi
ga
!
“
A
vsaka
reč
ima
svoj
konec
.
Polagoma
se
je
razhajala
družba
,
in
le
malo
se
jih
je
upiralo
spancu
in
hotelo
za
mizo
pričakati
belega
dne
.
Dve
sobi
je
imel
krčmar
za
tuje
ljudi
;
obe
sta
bili
polni
,
in
večina
je
še
morala
prenočiti
na
slami
.
Ko
pa
je
drugo
jutro
zapel
petelin
,
je
prišel
že
Rožanec
budit
zaspance
.
A
to
je
bila
težavna
reč
.
„
Pusti
me
,
vrag
!
“
je
godrnjal
ta
in
se
obrnil
na
drugo
stran
;
oni
ni
hotel
verjeti
,
da
je
že
čas
,
in
tretji
se
je
rotil
,
da
pride
takoj
za
njimi
.
Počasi
pa
so
se
vendar
vsi
spravili
pokonci
razen
zdravnika
in
pristava
;
teh
dveh
ni
bilo
moči
pregovoriti
.
„
Kar
pojdite
,
“
je
dejal
pristav
zaspano
,
„
saj
ne
bo
nič
;
jaz
vas
tukaj
počakam
!
“
Proroškega
duha
je
bil
mladi
mož
,
zakaj
vse
dopoldne
in
še
popoldne
dolgo
časa
so
prežali
lovci
,
prenašali
mraz
in
gasili
žejo
,
toda
bodisi
,
da
je
hrup
volka
preplašil
in
prepodil
,
ali
pa
,
da
se
ni
hotel
pokazati
,
ves
trud
je
bil
zaman
,
in
še
sledu
niso
dobili
nobenega
.
Ko
so
se
vračali
popoldne
v
Dolino
,
sta
bila
ves
lovež
dva
zajca
;
enega
je
ustrelil
sodnik
,
drugega
pa
kratkovidni
davkar
,
ki
je
ponosno
nesel
svoj
plen
proti
Dolini
.
Tu
se
je
še
dobro
zalil
ves
lov
,
in
na
večer
so
se
vrnili
gospodje
domov
glasni
in
dobre
volje
.
Rožanec
pa
se
ni
bil
povrnil
z
njimi
,
zakaj
imel
je
mož
to
koristno
navado
,
da
je
v
druščini
sicer
rad
pil
,
toda
kadar
je
prišlo
do
računa
,
se
ni
rinil
naprej
,
ampak
je
rad
izginil
.
Vrh
tega
pa
je
imel
še
pri
Pečarju
dobiti
dva
zajca
k
tretjemu
,
ki
ga
je
bil
ta
dan
ustrelil
.
Kakor
maček
je
lezel
starec
v
breg
naravnost
proti
hiši
.
Tu
se
je
prijel
za
drevo
,
tam
uprl
na
skalo
in
se
zavihtel
navkreber
in
kmalu
je
priplezal
do
Strme
peči
.
A
Sultan
,
ki
ga
je
prvi
zagledal
in
naznanil
,
ga
ni
pustil
po
nobeni
ceni
v
hišo
,
in
ko
je
pomeril
s
puško
nanj
,
pokazal
mu
je
pes
zobe
tako
neprestrašeno
,
da
je
mož
videl
,
da
je
bolje
z
lepo
ga
nagovoriti
.
A
niti
za
lepo
besedo
se
ni
zmenil
Sultan
.
„
He
,
ali
ni
nikogar
doma
?
“
zavpije
Rožanec
,
in
od
hleva
sem
se
prikaže
Juri
;
obstane
in
ostrmi
,
kakor
bi
bil
kaj
nadnaravnega
ugledal
.
Vse
barve
so
se
spreminjale
na
njegovem
licu
.
Nič
manj
osupel
ni
bil
Rožanec
,
čeravno
se
mu
ni
tako
videlo
;
a
čudno
prijazen
smeh
se
mu
je
prikazal
na
ustih
.
„
He
,
Jurij
,
ali
si
ti
?
Glej
ga
!
“
s
temi
besedami
mu
gre
naproti
in
mu
ponuja
roko
.
A
Jurij
je
moral
prej
odpoditi
Sultana
,
potem
pa
mu
je
podal
roko
,
oprezno
in
hladno
,
ker
ni
vedel
,
ali
je
Rožanec
še
njegov
sovražnik
,
ali
pa
je
že
pozabil
,
kar
se
je
bilo
dogodilo
.
Rožanec
pa
mu
jo
je
krepko
stisnil
in
ga
ogledoval
.
„
Glej
ga
,
kako
si
se
popravil
!
Komaj
bi
te
kdo
spoznal
,
“
pravi
.
„
Mislite
,
oče
,
da
sem
se
spremenil
?
“
vpraša
Jurij
.
„
In
pa
kako
!
Moje
oči
imajo
dober
spomin
;
pa
vendar
,
če
bi
bil
ti
dejal
,
da
nisi
Jurij
,
bi
ti
bil
verjel
.
Ti
si
jim
pa
lepo
zmešal
sled
;
tukaj
te
noben
živ
človek
ne
najde
.
“
„
Ali
me
še
kaj
iščejo
?
Ali
veste
,
oče
?
“
„
Ah
,
kdo
te
bo
iskal
,
pa
kod
!
Vse
misli
,
da
si
na
Hrvaškem
,
kjer
je
izgubljeni
sin
svinje
pasel
.
Oh
,
glej
ga
,
Jurija
!
Na
,
tukaj
imam
še
eno
kapljo
dobrega
slivovca
.
Potegni
!
“
pravi
mož
in
ponudi
opleteno
posodico
,
ki
mu
je
visela
na
strani
.
Jurij
se
brani
,
da
ne
pije
žganja
,
a
starec
ga
ne
izpusti
.
„
Moraš
,
“
pravi
,
„
če
ne
,
se
mi
zameriš
.
Glej
,
toliko
časa
se
že
nisva
videla
!
“
„
Ali
ste
še
kaj
hudi
name
,
oče
?
“
„
Kaj
bom
hud
!
Kar
pij
!
“
In
Jurij
pije
starcu
na
ljubo
.
„
Vi
ste
torej
snoči
dva
zajca
poslali
hranit
?
“
„
Jaz
,
kaj
pa
!
Šimonov
fant
se
je
pa
res
izkazal
s
svojim
volkom
.
Kje
pa
ga
je
bil
zaklal
?
“
„
Ravno
pred
hlevom
,
tu
doli
,
“
pravi
Juri
.
„
Midva
,
oče
,
sva
pa
zopet
prijatelja
,
kaj
ne
?
“
„
I
seveda
,
ljuba
duša
;
kakor
sva
bila
prej
.
“
„
Veste
,
velikokrat
sem
se
bil
že
pokesal
.
“
„
Kar
tiho
bodi
pa
molči
!
“
„
Denar
vam
pa
vrnem
,
ki
ste
mi
ga
posodili
.
“
„
E
,
kaj
!
Saj
se
ne
mudi
.
Boš
že
dal
o
priliki
!
“
„
Kar
malo
počakajte
,
pa
vam
ga
prinesem
.
“
„
I
,
pa
pojdi
!
“
pravi
Rožanec
,
in
oko
mu
zablešči
v
sladkem
veselju
.
Juri
pa
prinese
denar
in
mu
plača
dolg
z
velikimi
obrestmi
.
„
Vidiš
,
ljuba
duša
!
“
pravi
mož
.
„
Kako
prav
sem
jaz
zmeraj
govoril
!
Ti
si
pošten
človek
,
sem
dejal
.
Premca
pa
ni
bilo
nič
prida
in
ga
tudi
zdaj
ni
:
ne
starega
,
ne
sina
,
to
ti
povem
.
“
„
Kaj
pa
je
s
Premcem
?
“
vpraša
Juri
.
„
S
Premcem
,
praviš
?
Doma
sta
,
on
in
sin
,
pa
živita
,
kakor
sta
prej
živela
.
Toda
dolgo
pa
ni
tega
,
odkar
sta
doma
.
Kakih
štirinajst
dni
bo
,
čeprav
ne
morem
natanko
povedati
.
Jaz
ne
govorim
z
njim
in
on
ne
z
mano
,
kakor
je
najbolj
prav
.
Prej
je
pa
sedel
.
Saj
veš
,
da
so
ga
bili
odgnali
žandarji
.
“
Govorila
sta
še
o
tem
in
onem
,
potem
pa
je
vrgel
Rožanec
svoje
blago
čez
ramo
in
prijateljsko
stisnil
Juriju
roko
in
odšel
.
„
Kdo
pa
je
ta
človek
,
ki
tako
hudo
gleda
?
Pa
tako
smešno
izkrivljena
usta
ima
,
“
je
vprašala
Lenčika
po
odhodu
.
Jurij
pa
je
povedal
,
da
je
Rožanec
,
ki
rad
hodi
na
lov
,
in
da
sta
stara
znanca
;
a
kako
ga
je
s
Premcem
osleparil
,
tega
ni
povedal
;
zakaj
sramoval
se
je
in
ni
rad
mislil
na
to
.
Bal
se
ga
pa
Juri
ni
več
,
ker
je
mož
tako
prijazno
govoril
z
njim
in
on
mu
tudi
poplačal
,
kar
je
bil
dolžan
.
Kdo
bi
mogel
gojiti
toliko
časa
sovraštvo
v
svojih
prsih
in
v
nesrečo
spraviti
koga
brez
koristi
!
je
mislil
Jurij
.
Vrh
tega
pa
ga
je
bila
še
zmeraj
volja
spomladi
se
vrniti
v
vojake
,
čeprav
že
dolgo
ni
z
Lenčiko
nič
govoril
o
tem
.
Tri
dni
pozneje
pa
je
v
mraku
zopet
lezel
Rožanec
proti
Strmi
peči
in
dva
moža
sta
ga
spremljala
.
„
Ha
,
tristo
vragov
!
Sam
hudič
je
te
poti
naredil
!
“
zakolne
znani
žandar
Križan
spotaknivši
se
ob
korenino
,
ki
je
molela
izpod
zmrzlega
snega
.
„
Tiho
,
tiho
!
“
pravi
Rožanec
,
„
da
nas
kdo
ne
sliši
.
“
„
Sam
zlodej
nas
vleče
tu
gori
,
“
meni
drugi
žandar
.
„
Rožanec
,
Vi
ste
hudič
,
če
je
le
kateri
na
svetu
.
“
Rožanec
kar
molči
.
Ko
pa
pridejo
blizu
hiše
,
šepne
zopet
žandarju
:
„
Zdaj
naj
pa
jeden
na
to
stran
zavije
,
da
prestreže
pot
!
“
Križan
zagodrnja
med
zobmi
in
migne
tovarišu
,
naj
se
obrne
na
levo
okrog
vrta
;
sam
pa
leze
z
Rožancem
naravnost
proti
hiši
.
Zdaj
se
začujejo
koraki
na
trdih
tleh
in
malo
nad
njima
se
pokaže
moška
osoba
,
ki
gre
proti
hiši
.
„
On
je
,
on
je
!
“
šepeče
Rožanec
;
Križan
pa
sname
puško
z
rame
in
stopi
urno
naprej
.
Jurij
je
moral
slišati
šum
,
kajti
pri
tej
priči
se
obrne
in
pogleda
v
gozd
.
Na
jedenkrat
pa
odskoči
in
steče
kakor
jelen
proti
hiši
.
„
Stoj
!
“
zagrmi
Križan
in
hiti
na
vršino
.
„
Stoj
!
“
odmeva
zopet
po
gori
,
a
Jurij
se
je
bil
že
skril
za
oglom
in
izginil
izpred
očij
.
Kako
naglo
je
bil
pozabil
mladenič
svoj
sklep
,
da
se
vrne
k
vojakom
!
Naravnost
k
prepadu
teče
,
da
bi
splezal
po
stopnicah
doli
,
koder
bi
ne
mogli
za
njim
.
A
od
druge
strani
mu
doni
zopet
:
„
Stoj
!
“
in
mrzel
pot
mu
oblije
čelo
;
ves
je
zmočen
in
brez
zavesti
se
obrne
od
pečine
,
ki
bi
ga
bila
nemara
rešila
in
hiti
proti
Šimonu
po
poti
,
ki
ga
ne
more
skrivati
.
Puška
poči
in
Jurij
se
prekucne
na
tla
blizu
vodnjaka
in
zemlja
zarudi
pod
njegovim
truplom
.
Križanov
tovariš
ga
je
bil
ustrelil
.
Žandarja
tečeta
k
njemu
,
a
besen
plane
sultan
od
hleva
sem
in
ju
ustavi
.
Ustrelil
bi
ga
bil
Križan
v
jezi
,
da
ni
prihitela
iz
hiše
Pečarka
in
pomirila
žival
.
Pok
in
hrum
jo
je
bil
privedel
in
za
njo
priteče
Lenčika
.
„
Križ
božji
!
kaj
pa
je
?
kaj
pa
je
?
“
vpije
in
teče
proti
vodnjaku
.
„
Kaj
pa
je
?
“
zakriči
nad
žandarjema
.
Križan
pokaže
na
truplo
ustreljenega
.
„
Jurij
,
oh
Jurij
moj
!
“
zavpije
dekle
in
se
vrže
na
nesrečnika
in
ga
objema
,
da
se
je
žandarjema
v
srce
smililo
.
Jurij
se
ne
gane
več
;
Križan
ga
tiplje
,
škropi
ga
z
vodo
in
tovariš
ga
drgne
po
telesu
;
a
življenja
ni
več
v
njem
.
Kroglja
ga
je
bila
zadela
v
levo
stran
in
obtičala
mu
v
prsih
.
„
Mrtev
je
,
“
pravi
Križan
.
Od
Šimona
so
bili
pa
tudi
prihiteli
na
krik
in
strmeli
,
kaj
vse
to
pomeni
,
in
žalostno
se
spogledovali
,
kajti
nobeden
ni
vedel
dogodka
si
razložiti
.
„
Vi
ste
streljali
.
Kaj
ne
?
“
pravi
Šimon
žandarju
.
„
Ali
se
pa
sme
vedeti
zakaj
?
In
kako
,
da
ste
ga
ubili
,
Jurija
?
“
„
Uhajač
je
,
“
odgovori
žandar
.
„
Od
vojakov
je
ušel
in
postava
ga
išče
.
Če
bi
bil
obstal
,
ne
bi
ga
bili
ustrelili
.
“
„
Veste
kaj
?
“
povzame
zopet
mož
.
„
Hudo
je
,
če
katerega
taka
zadene
.
Ampak
to
pa
rečem
,
da
je
bil
fant
priden
;
priden
kakor
jih
je
malo
.
Pa
ste
ga
vender
ustrelili
!
Se
ve
da
,
postava
je
postava
;
ali
ni
res
?
In
vi
jo
morate
ravno
tako
izpolnovati
kakor
nas
kdo
.
In
postava
pravi
—
kaj
ne
?
—
da
moraš
Jurija
ubiti
.
Ali
ni
taka
?
Bodisi
priden
kakor
hoče
,
kaj
?
To
je
vse
jedno
.
E
,
hudo
je
to
,
hudo
!
“
Solzne
oči
je
imel
starec
ravno
tako
kakor
Štefan
,
ki
se
je
proč
obrnil
,
da
ne
bi
kazal
ginenja
.
„
Nesimo
ga
v
hišo
!
“
pravi
Križan
in
prime
Jurija
pod
pazduhami
,
Štefan
pa
za
nogo
in
neseta
ga
k
Pečarjevim
.
Anica
pa
,
ki
je
dozdaj
nema
gledala
prizor
,
oklene
se
Lenčike
in
obe
jokata
na
ves
glas
.
Pečarka
pa
je
vedno
še
strmela
in
vsakovrstne
misli
so
jej
šle
po
glavi
.
Da
bi
bil
mogel
Jurij
tako
kazen
zaslužiti
,
bilo
jej
je
nerazumno
,
dasi
je
zdaj
vedela
,
kake
so
bile
njegove
razmere
.
„
Oh
,
kako
ga
je
škoda
!
“
dejal
je
Štefan
.
V
hiši
so
položili
Jurija
na
posteljo
in
jeden
žandar
je
ostal
pri
njem
,
drugi
pa
se
je
vrnil
nazaj
naznanit
,
kaj
se
je
zgodilo
.
„
Iz
pekla
je
ušel
ta
Rožanec
,
“
mrmral
je
mož
odhajaje
;
o
Rožancu
pa
že
ni
bilo
ne
duha
ne
sluha
.
Toliko
da
je
slišal
strel
in
videl
,
da
Jurij
pada
;
obrnil
se
je
in
dirjal
navzdol
kakor
razbojnik
,
ki
mu
je
pravica
za
petami
.
Pri
sv.
Florijanu
je
najprej
zvonilo
Juriju
.
Štefan
je
bil
šel
do
Ožbeta
in
komaj
ga
je
prepričal
o
tem
,
kar
se
je
bilo
zgodilo
.
„
Oh
,
ob
,
oh
,
“
tarnal
je
mož
,
„
in
jaz
sem
mislil
,
da
pojdem
skoro
v
svate
,
ko
bo
Lenčiko
vzel
.
Vidiš
,
Štefan
,
taki
smo
vsi
:
od
danes
do
jutri
.
Kak
hrast
je
bil
Jurij
in
zdaj
je
mrtev
;
midva
pa
še
živiva
,
ki
se
komaj
drživa
po
konci
!
“
Ta
govor
sicer
ni
bil
Štefanu
posebno
po
všeči
,
a
resnična
žalost
po
prijatelji
prevzela
ga
je
tako
,
da
ni
mogel
misliti
na
kaj
druzega
.
Zvečer
je
prišel
Ožbe
in
napravil
Jurija
in
položil
ga
na
oder
.
„
Oh
,
Jurij
,
“
dejal
je
,
„
kdo
bi
si
bil
mislil
,
da
bom
jaz
tebi
rakev
delal
!
Svojo
bi
ti
dal
,
ki
sem
jo
hiše
stesal
;
lepa
je
in
gladka
,
toda
premajhna
je
zate
.
Dekle
,
le
jokaj
!
“
rekel
je
Lenčiki
,
„
tacega
fanta
ne
boš
več
videla
,
nič
več
.
O
ti
nesreča
,
ti
!
“
Druzega
dne
zjutraj
pa
je
prišel
zdravnik
iz
Doline
.
„
Hu
!
to
je
pot
!
“
sopel
je
in
brisal
si
tolsti
obraz
.
„
Kaj
hodite
v
take
kraje
ljudi
morit
,
“
šalil
se
je
proti
žandarju
.
„
Še
mene
naj
neso
potlej
doli
,
da
ne
bo
treba
hoditi
.
He
,
rožica
!
“
obrne
se
na
Lenčiko
,
ki
je
bila
prišla
iz
sobe
,
„
kje
pa
imate
fanta
,
da
ga
malo
pregledamo
,
če
se
ni
potajil
.
—
Fant
,
ali
si
še
živ
?
“
zavpije
v
sobo
stopivši
,
tako
da
je
bilo
Pečarki
takoj
preveč
.
„
Gospod
dohtar
!
“
pravi
žena
,
„
vedite
se
vender
,
kakor
se
pri
mrliči
spodobi
,
ne
pa
tako
kakor
noben
človek
.
“
Na
glas
je
zajokala
Lenčika
;
zdravnik
pa
je
urno
pogledal
rano
Jurijevo
in
odšel
.
„
Gospod
,
jaz
se
Vam
klanjam
,
“
dejal
je
žandarju
,
ko
sta
skupaj
zapuščala
Strmo
peč
.
„
Dobro
ste
merili
.
Kadar
boste
kacega
druzega
ustrelili
,
ni
me
treba
več
klicati
na
ogled
.
Kar
naprej
mu
dam
spričalo
,
da
je
mrtev
.
Toda
krepak
fant
pa
je
bil
,
raca
na
vodi
!
kakor
medved
.
Ni
čuda
,
da
dekleta
jokajo
.
Pa
hodite
bolj
počasi
!
Kaka
škoda
,
da
ne
moremo
to
životno
moč
izpeljati
iz
jednega
trupla
v
drugo
!
Uh
,
uh
!
Naj
bi
imel
kri
pa
živce
tega
uhajača
,
kateremu
zdaj
nič
več
ne
koristijo
,
v
sebi
mesto
svoje
stare
,
zrabljene
ropotije
,
hu
!
lehko
bi
z
Vami
vštric
korakal
.
Tako
pa
,
gospod
,
ali
hočete
tudi
mene
usmrtiti
?
Saj
se
Vam
nikamor
ne
mudi
:
počijva
malo
,
da
si
pot
obrišem
!
“
Mnogo
se
je
še
potil
revež
,
preden
je
prišel
v
Dolino
.
Tam
pa
je
napisal
list
in
dal
na
znanje
,
da
je
Primožev
Jurij
resnično
in
gotovo
umrl
,
—
„
za
svincem
“
,
kakor
se
je
dovtipno
izraževal
.
Po
vsej
vasi
in
po
okolici
raznesla
se
je
hitro
žalostna
vest
in
vse
se
je
povpraševalo
,
kako
so
ga
izvohali
.
Dosti
ljudij
ga
je
prišlo
kropit
,
zlasti
Jurijevih
vrstnikov
,
čeravno
je
pot
težavna
in
je
mrzla
burja
brila
.
Sestra
Franica
je
prišla
s
svojim
možem
in
stara
mati
je
prilezla
še
jedenkrat
pogledat
svojega
sina
.
Objela
ga
je
na
odru
in
poljubovala
in
neme
solze
so
močile
bledo
lice
ljubljenega
sina
.
Goreče
je
molila
za
dušo
nesrečnega
ljubljenca
,
da
jo
je
morala
hči
odpeljati
.
K
slovesu
pokropivši
mrliča
zahvalila
se
je
Pečarki
za
vse
,
kar
je
storila
njenemu
sinu
.
Ko
je
pa
prišla
domov
,
usedla
se
je
na
stopnice
,
podprla
si
glavo
s
komolci
in
jokala
.
Stari
Primož
je
prišel
k
njej
,
da
bi
jo
potolažil
;
a
nobene
besede
ni
mogel
izpregovoriti
.
Obrnil
se
je
in
šel
v
izbo
in
tu
je
hodil
gori
in
doli
zamišljen
in
žvižgal
in
skušal
zatajiti
svojo
žalost
.
Na
Strmo
peč
pa
je
prišel
proti
večeru
Premec
s
sinom
Miho
,
kajti
pozno
sta
bila
zvedela
nesrečo
.
„
Oh
,
Jurček
,
Jurček
!
“
tarnal
je
sivec
.
„
Zakaj
sem
te
moral
zapustiti
!
Kakor
steklega
psa
so
te
preganjali
in
ubili
,
jaz
pa
ti
nisem
mogel
pomagati
!
Oh
,
Jurček
,
da
bi
mi
mogel
vsaj
to
povedati
,
kdo
te
je
ovadil
in
izdal
zlodejem
!
Primojdunaj
,
kesal
se
še
bode
!
Jaz
ga
bom
našel
in
če
se
skriva
pod
zemljo
.
Oh
,
Jurček
moj
,
tvoja
roka
je
mrzla
in
moja
bo
tudi
kmalu
,
pa
tukaj
ti
jo
dam
:
ta
se
ne
bo
dolgo
smijal
,
ki
ti
je
jamo
izkopal
.
“
Miha
je
stal
na
strani
in
ogledoval
svojega
prijatelja
in
ustni
si
grizel
.
Širok
obraz
se
mu
je
daljšal
in
daljšal
m
proti
oknu
se
je
obrnil
Miha
in
z
rokavom
si
obrisal
oči
in
nos
.
„
Mati
,
midva
ostaneva
danes
tukaj
,
“
dejal
je
Premec
gospodinji
.
„
Bog
Vama
plati
!
“
odvrne
žena
,
„
da
vsaj
ne
bodeva
sami
.
“
Potem
je
začel
Premec
izpraševati
,
kdo
bi
bil
v
zadnjem
času
k
njim
prišel
.
Ko
pa
je
hči
povedala
,
kak
človek
je
bil
tu
,
kake
oči
je
imel
in
kaka
usta
,
zaškripal
je
stari
z
zobmi
in
pogledal
tako
divje
,
da
je
bilo
deklico
groza
,
ko
se
je
spomnila
,
da
bo
ta
mož
vso
noč
pri
njih
.
„
Primojdunaj
,
Rožanec
je
!
“
pravi
dedec
sinu
.
„
Ravno
tako
ga
je
menda
tudi
Jurij
imenoval
,
“
reče
Lenčika
,
in
miren
se
usede
mož
za
mizo
.
Zvečer
so
prišli
gori
še
Šimonovi
kropit
in
molili
so
in
pogovarjali
se
.
Ko
je
pa
postalo
pozno
,
ločili
so
se
in
tudi
Štefan
je
šel
domov
naspat
se
,
ker
je
hotel
na
vsak
način
nositi
Jurija
.
Premec
in
Miha
ostala
sta
sama
v
sobi
,
kajti
tudi
Lenčika
in
mati
sta
se
bili
odpravili
.
Na
vsaki
strani
odra
goreli
sta
dve
sveči
,
pri
mizi
pa
sta
sedela
tiho
oča
in
sin
in
premišljevala
.
Premec
si
nabaše
pipo
in
jo
prižge
pri
sveči
in
ponudi
sinu
tobaka
in
tako
kadita
in
dremljeta
po
malem
.
Velika
hišna
ura
je
odbila
deset
,
polu
jednajstih
,
jednajst
in
Miha
se
je
zravnal
po
klopi
in
kmalu
zasmrčal
,
Premec
pa
je
vlekel
dim
iz
pipe
in
zrl
pred-se
in
utrnil
sem
ter
tja
kako
svečo
.
Na
jedenkrat
se
mu
zdi
,
kakor
bi
se
bil
preganil
prt
,
s
katerim
je
bil
Jurij
pokrit
.
Starec
pogleda
kvišku
,
potem
po
oknih
,
če
ni
morebiti
sapa
skoz
pihnila
,
a
vsa
so
zaprta
.
„
Nič
ni
,
“
zamrmra
mož
,
ko
je
vse
pregledal
in
se
usede
.
Čez
nekaj
časa
vidi
se
mu
zopet
,
da
se
prt
giblje
.
Starec
ni
bil
bojazljiv
,
a
malo
tesno
mu
je
bilo
vender
pri
srci
.
Miho
sune
z
roko
in
ga
spravi
po
konci
,
sam
pa
gre
k
odru
in
preiskuje
okrog
in
okrog
,
če
ni
kaka
žival
,
kak
maček
zraven
.
Nehoté
pogleda
Jurija
v
obraz
.
Zdaj
zdaj
se
pomajejo
ustna
.
Starec
skoči
zraven
in
približa
svoje
uho
Jurijevim
ustom
in
čuti
rahlo
sopenje
.
Mihi
so
pa
stopili
lasje
po
konci
,
ko
je
videl
očeta
pri
mrliči
in
na
jedenkrat
je
bil
vzdramljen
.
Premec
pa
je
pazljivo
poslušal
prestajajočo
sapo
in
kmalu
sliši
razločno
:
„
Vode
,
vode
!
“
in
čez
nekaj
časa
zopet
:
„
vode
piti
!
“
„
Miha
,
brž
po
vode
,
“
pravi
stari
in
Miha
teče
v
vežo
po
kozarec
hladne
pijače
.
Premec
je
vlije
nekaj
kapljic
v
usta
Juriju
in
mu
položi
roko
na
prsi
in
zdi
se
mu
,
da
srce
bije
.
Zopet
se
sliši
:
„
vode
!
“
in
starec
vlije
zopet
pijače
v
usta
.
Zdaj
odpre
Jurij
malo
oči
,
a
takoj
jih
zopet
sklene
.
„
O
,
hvala
Bogu
,
“
pravi
Premec
„
morebiti
ga
še
rešimo
!
“
Zdaj
skličeta
gospodinjo
po
konci
in
drgneta
Jurija
po
vsem
životu
in
ga
škropita
v
obraz
.
Zopet
izpregleda
Jurij
za
jeden
trenutek
,
a
videlo
se
je
,
da
nikogar
ne
pozna
.
Tudi
Lenčika
je
bila
pritekla
in
z
glasnim
klicem
:
„
Jurij
!
“
hotela
ga
objeti
,
kar
je
pa
Premec
ubranil
.
„
Najprej
v
dobro
posteljo
!
“
veleval
je
„
in
tako
,
da
ga
ljudje
ne
bodo
videli
jutri
;
tam
ga
skusimo
popolnoma
vzdramiti
.
“
Z
Miho
ga
preneseta
v
Lenčkino
izbico
.
Tam
mu
starec
streže
,
kakor
ve
in
zna
,
mati
in
hči
pripravljata
juho
in
Miha
pomaga
zdaj
očetu
zdaj
ženskama
.
„
Primojdunaj
!
“
pravi
Premec
k
Mihi
,
„
kaj
pa
bo
,
če
ga
zjutraj
ljudje
ne
dobé
na
odru
in
če
se
zvé
,
da
ni
mrtev
.
Ta
bo
lepa
,
primojdunaj
!
Potem
pa
pridejo
zopet
žandarji
,
da
ga
potolčejo
popolnoma
.
Pojdi
vprašat
,
komu
so
rakev
naročili
.
“
Takoj
se
mu
pove
,
da
jo
bo
prinesel
Ožbe
od
sv.
Florijana
.
„
Miha
,
“
reče
starec
,
„
ali
znaš
pot
do
sv.
Florijana
?
“
Pa
saj
je
ni
treba
poznati
,
kar
po
vrhu
gore
hodi
,
pa
ne
boš
izgrešil
.
Pod
cerkvijo
je
mežnar
in
temu
reci
,
naj
rakev
tebi
da
,
ker
bomo
mrliča
takoj
noter
dajali
,
da
potlej
ne
bo
zamude
.
Prinesi
jo
sam
,
če
ne
,
bomo
imeli
sitnosti
.
Brez
ugovora
vzame
Miha
klobuk
in
se
odpravlja
;
kar
zalaje
zunaj
pes
in
nekdo
potrka
na
hišna
vrata
.
„
Kdo
je
?
“
vpraša
Miha
.
„
Jaz
,
“
odgovori
se
mu
.
„
Nikomur
odpreti
,
“
zapoveduje
stari
iz
izbe
.
„
Slišiš
:
nikomur
!
“
„
Jaz
sem
tudi
jaz
,
“
pravi
Miha
in
čaka
pri
vratih
.
A
oni
se
na
da
odgnati
in
kliče
Lenčiko
,
naj
pride
odpirat
.
Dekle
takoj
spozna
Ožbeta
in
mu
odpre
vkljub
Mihi
.
Z
rakvijo
na
rami
prileze
mož
noter
.
„
Da
bi
nikoli
več
nobene
sem
ne
nosil
!
“
pravi
in
jo
položi
na
tla
.
„
Ta
je
druga
in
tretja
pride
rada
.
“
„
Oča
,
Jurij
še
ni
mrtev
,
“
izpregovori
Lenčika
.
„
Oživel
je
zopet
.
“
„
Kaj
?
kaj
praviš
?
“
čudi
se
stari
,
Lenčika
pa
mu
pove
,
kaj
se
je
bilo
zgodilo
.
„
Iz
očij
ti
berem
,
da
govoriš
resnico
,
“
reče
mož
in
hiti
vesel
v
izbo
,
kjer
je
Jurij
ležal
brezzavesten
.
Komaj
pa
prestopi
prag
,
zgrabi
ga
Premec
za
vrat
in
tišči
nazaj
.
„
Kdo
si
?
“
vpraša
z
zamolklim
glasom
,
da
ne
bi
dramil
Jurija
,
a
tako
srdito
,
da
je
Ožbetu
kar
zagrmelo
po
ušesih
.
Ves
trd
je
bil
od
strahu
,
ko
je
pogledal
v
svetle
oči
Premčeve
;
usta
je
odpiral
,
a
besede
ni
bilo
slišati
in
topo
je
zrl
v
hudega
dedca
.
„
Vrat
ti
zavijem
,
stara
duša
,
kakor
vrabcu
,
“
šepeče
Premec
.
„
Zakaj
?
zakaj
pa
?
“
ječi
Ožbe
.
Zdaj
pa
stopi
Miha
v
izbo
in
pomiri
razburjenega
očeta
.
Oba
starca
sta
se
smijala
tej
zmoti
;
kot
zdravnik
pa
hiti
Ožbe
k
postelji
,
odgrne
odejo
in
pregleda
in
pretiplje
Jurijevo
rano
.
„
Dvoje
reber
je
zlomljenih
,
“
pravi
čez
nekaj
časa
,
„
toda
to
ga
je
nemara
rešilo
smrti
,
ker
svinec
ni
šel
v
prsi
,
kakor
bi
po
videzu
kdo
sodil
,
ampak
po
strani
doli
za
kožo
.
Toda
krvi
je
menda
veliko
izgubil
,
krvi
.
In
kako
je
potolčen
po
glavi
ta
revež
!
Nerodno
je
moral
pasti
in
tla
so
tudi
trda
.
“
Izpral
mu
je
rano
in
izpulil
kosce
obleke
,
katere
je
bila
kroglja
v
telo
zanesla
,
potem
ga
je
pa
obvezal
.
Lenčiki
in
materi
je
pravil
,
kako
naj
ravnajo
in
kaj
naj
mu
dajo
jesti
in
piti
,
vmes
pa
še
zmeraj
Premca
ocl
strani
gledal
,
kdaj
mu
bo
iz
nova
skočil
za
vrat
.
Zopet
je
Jurij
odprl
oči
in
zagledavši
Premca
in
Ožbeta
nasmehnil
se
je
.
Premec
ga
je
držal
za
roko
in
gledal
v
obraz
skrbno
,
kakor
mati
bolnega
otroka
.
„
Jurij
!
“
dejal
je
,
„
ali
kaj
čutiš
,
če
ti
roko
stisnem
?
Tako-le
.
“
Jurij
lahno
prikima
.
„
In
če
te
primem
za
nogo
?
“
Jurij
potrdi
zopet
.
„
E
Jurij
!
“
pravi
starec
vesel
,
„
midva
bova
še
dolgo
živela
,
primojdunaj
!
“
A
zdaj
je
bilo
treba
kako
napraviti
,
da
bi
ljudje
ne
zvedeli
rešitve
.
„
Rakev
je
tu
,
“
pravi
Premec
,
„
in
napolnim
jo
lehko
,
s
čimer
si
bodi
,
toda
primerno
težo
bo
morala
imeti
.
Ampak
vrag
bi
bil
,
če
bi
jo
kdo
še
hotel
odpreti
!
Dolinski
konjedirec
,
ta
bo
morebiti
še
noter
tiščal
,
primojdunaj
!
“
„
Vi
mislite
zdravnika
?
“
pravi
Miha
.
„
Tega
se
pa
le
ne
bojte
!
Ta
kar
ob
kratkem
vso
reč
dožene
.
Kadar
je
rakev
pred
cerkvijo
,
pride
nanjo
trkat
,
če
se
mrlič
oglasi
,
živ
je
;
če
ne
,
je
pa
mrtev
,
kakor
postava
veleva
.
Zato
nič
bati
se
!
“
„
Jaz
bom
pa
rakev
tudi
zabil
,
“
pravi
Ožbè
,
„
da
se
nikomur
ne
bo
ljubilo
odpirati
jo
.
“
Sklep
je
urno
izveden
.
Prsti
nanosijo
v
rakev
,
ob
straneh
jo
obdado
s
platnom
in
drugo
robo
in
nabijejo
pokrov
.
Za
pet
rakev
ni
porabil
Ožbe
toliko
žebljev
,
ko
za
to
samo
,
tako
je
dejal
.
Za
rana
pa
so
prišli
fantje
naprošeni
,
da
bi
nosili
,
in
med
njimi
Štefan
in
čudili
so
se
,
da
je
rakev
že
zabita
.
Gospodinja
jim
je
dala
zajutrek
in
ko
je
bilo
vse
pripravljeno
in
je
Šimon
tudi
došel
,
vzdignili
so
rakev
in
jo
položili
na
seni
in
obrnili
se
proti
dolu
.
Ožbè
,
gre
zvonit
in
Premec
s
pogrebci
,
da
bo
držal
nadzor
,
Miha
pa
je
ostal
pri
Pečarjevih
,
da
bo
odslej
služil
mesto
Jurija
in
temu
stregel
.
Ker
bi
pa
utegnilo
dolgčas
mu
biti
po
Gorici
,
obljubil
je
oča
prinesti
mu
harmoniko
.
Lep
pogreb
je
imel
Jurij
;
od
daleč
so
prišli
ljudje
zadnjo
čast
mu
skazat
in
marsikaka
solza
se
je
prelila
na
poti
proti
pokopališču
.
„
Rožanec
je
Judež
,
on
ga
je
izdal
!
“
pripovedoval
je
Premec
na
ves
glas
in
hude
besede
so
se
slišale
proti
brezsrčnemu
ovadniku
.
Ko
pa
je
končal
župnik
pogrebno
opravilo
in
sedel
k
zajutreku
,
potrka
nekdo
na
vrata
.
Na
povabilo
vstopi
sključen
možiček
in
poljubivši
župniku
roko
položi
debelo
črno
knjigo
na
mizo
.
„
Te-le
bukve
sem
Vam
prinesel
,
“
pravi
,
„
če
Vam
je
kaj
do
njih
.
“
„
Ah
,
Šimen
!
“
—
kajti
stari
mlinar
z
Gorice
je
bil
ta
mož
—
„
jedenkrat
sem
Vas
bil
vprašal
po
njih
,
pa
ste
se
v
tajbo
izpustili
,
“
smeje
se
župnik
.
„
Prav
je
,
da
mi
jih
izročite
;
saj
vidite
,
da
je
vse
to
le
vraža
.
“
„
Menda
bo
že
tako
,
kali
,
“
odgovori
mož
in
se
praska
za
ušesi
.
Veste
,
s
pogrebom
sem
bil
šel
za
tem
Jurijem
Primoževim
,
ki
so
ga
ubili
;
pa
sem
rekel
,
naj
pa
še
to-le
vzamem
s
sabo
.
Mislil
sem
pa
,
da
bo
ta
Jurij
delj
živel
,
delj
!
“
Šimen
se
poslovi
,
župnik
pa
spravi
stare
bukve
svetega
pisma
,
ki
jih
je
bil
spisal
Jurij
Dalmatin
.
„
Ti
pa
nisi
tako
brhek
,
kakor
je
bil
Jurij
“
prilizoval
se
je
necega
večera
po
teh
dogodkih
Štefan
Mihi
,
ko
sta
v
hiši
pri
peči
sedela
.
„
Rajnki
Jurij
ta
je
bil
res
korenjak
,
ti
pa
nisi
videti
.
“
„
Kaj
jaz
da
ne
?
“
ponese
se
Miha
.
„
V
zobeh
bi
te
jaz
nesel
,
Štefan
,
dóli
v
Dolino
,
tam
bi
te
pa
pred
cerkvijo
na
glavo
postavil
,
ako
bi
imel
vse
zobe
.
“
„
Veš
,
Miha
,
jaz
se
ti
ne
bom
nič
sladkal
,
“
pravi
zopet
óni
,
„
pa
v
rokah
se
Jurija
nisem
nič
bal
,
tebe
se
pa
še
precej
menj
bojim
,
da
boš
vedel
.
“
In
meni
nič
tebi
nič
prime
Štefan
tovariša
za
rami
in
ga
poskuša
stresti
.
„
Štefan
,
te
hruške
ne
boš
stresel
,
prestara
je
,
“
pravi
Miha
in
iztegne
svojo
široko
pest
in
prime
Štefana
za
pas
in
ga
vzdigne
kvišku
.
Kakor
motovilo
so
mahale
Štefanove
noge
v
zraku
,
oprostiti
se
pa
ni
mogel
,
in
o
,
nesreča
!
pri
tej
priči
vstopi
Lenčika
.
Glasen
smeh
jo
posili
,
ko
zagleda
to
podobo
.
Štefan
pa
je
bil
hud
,
da
je
že
zadosti
šale
,
da
naj
ga
izpusti
Miha
,
in
ko
je
bil
na
tleh
,
jel
se
je
smijati
.
„
Vidiš
,
Lenčika
,
“
dejal
je
,
„
tako-le
se
nosiva
po
izbi
.
Miha
,
ti
si
pa
tudi
hud
,
čeravno
se
ti
ne
vidi.
Marsikdo
bi
mislil
,
da
nisi
za
nič
,
ker
si
tako
rogovilast
.
Jurij
je
bil
pa
okrogel
in
lepo
povit
kakor
jaz
.
“
„
Oh
,
Štefan
,
prijatelj
moj
!
“
prosil
je
Miha
.
„
Nikar
ne
govori
tako
neumno
,
če
ne
,
počim
od
smeha
.
“
„
Jaz
bi
te
vrgel
na
mestu
,
“
grozi
Štefan
,
„
pa
se
bojim
,
da
