zVero
!?
Bogve
,
bogve
...
A
obenem
ga
obhaja
čustvo
podrejenosti
pred
tem
—
mladičem
;
sam
nase
se
jezi
,
ko
ga
jemlje
skoraj
šiloma
na
svojo
desno
stran
ter
si
ne
more
kaj
,
da
ne
bi
—
domišljavemu
golobradcu
—
malone
dvoril
...
A
tudi
Tomo
je
v
zadregi
;
bled
je
in
vznemirjen
...
Zdaj
se
šele
prav
zaveda
,
kako
resno
je
Drnovšku
z
Vero
,
kako
odločilen
je
njegov
načrt
za
odhod
v
Ameriko
in
kako
zelo
je
že
vsa
stvar
dozorela
!
In
zdajci
ima
strašno
težko
vest
:
—
Tu
je
mož
,
ki
je
pripravljen
vse
svoje
življenje
žrtvovati
Veri
in
ji
ustvariti
dom
in
srečo
;
—
ti
pa
si
upaš
drezati
v
razvoj
stvari
,
vse
skupaj
morda
onemogočiti
in
oropati
dekleta
vse
bodočnosti
?
—
Ti
bi
hotel
z
Vero
eksperimentirati
,
izkoristiti
njeno
udano
lahkovernost
in
jo
nazadnje
zopet
—
brezobzirno
zapustiti
?
...
„
Jaz
imam
mačeho
,
gospod
Žitnik
!
“
—
pripoveduje
Drnovšek
,
ko
sta
zapustila
tramvaj
in
stopila
v
predmestje
.
„
To
je
najbrže
izvor
vse
moje
nesreče
pod
domačo
streho
!
Oče
je
odločen
in
gospodovalen
mož
;
ona
pa
si
ga
je
vendar
znala
obrzdati
.
Najprej
ga
je
bila
nahujskala
zoper
moj
poklic
.
Časnikar
je
slabši
od
izgubljenega
študenta
;
morda
je
še
hujši
nego
kakšen
—
lačen
pesnik
...
Hahaha
,
brez
šale
,
gospod
Tomo
Žitnik
!
—
In
potem
si
je
izmislila
,
da
bi
moral
vzeti
Tončko
,
njeno
daljnjo
nečakinjo
,
ki
jo
je
bila
pripeljala
k
hiši
.
Samo
v
tem
slučaju
postanem
očetov
glavni
dedič
!
...
Saj
boste
sami
videli
in
slišali
!
...
“
Sprejem
pri
branjevcu
je
zelo
nemilosten
.
Stari
sedi
za
hišo
v
senci
,
s
cigaro
v
ustih
,
z
rokami
na
kolenih
,
s
strogimi
,
prodirajočimi
pogledi
.
Lep
človek
je
,
podoben
sinu
;
a
večji
nego
ta
,
čez
pleča
ožji
in
čisto
osivel
.
Dostojanstven
starec
,
trmast
,
samovoljen
.
Za
Žitnika
se
komaj
zmeni
,
odzdravi
samo
z
očmi
,
vstane
in
stopi
pred
njima
v
hišo
.
V
sobi
je
polumrak
,
ker
so
oknice
zaprte
in
okna
z
rožami
zadelana
.
Na
divanu
za
mizo
sedi
debela
ženska
,
z
rokami
prekrižanimi
v
naročju
,
z
bledim
,
ohlapnim
obrazom
,
z
vodenimi
očmi
in
mrzlimi
pogledi
.
Tudi
tu
ni
nič
pozdrava
.
Stanislav
potisne
Žitnika
na
divan
poleg
mačehe
,
vrže
klobuk
na
mizo
,
se
odhrka
,
pljune
v
robec
in
sede
na
stol
pred
mizo
.
Popravlja
si
nanosnik
,
a
prsti
se
mu
tresejo
.
Stari
se
spusti
v
fotelj
pri
vratih
.
Nenadoma
je
Tončka
sredi
sobe
,
pozdravlja
strašno
sladko
in
trese
Stanislavu
roko
:
„
Bog
te
živi
,
Stanko
!
Dolgo
te
že
nič
ni
bilo
doma
!
Kako
je
kaj
s
teboj
?
Ali
si
se
nam
popolnoma
izneveril
?
“
—
Pa
se
zdajci
zmede
:
—
„
Ali
imate
kakšno
resno
stvar
?
Kakšne
pomenke
?
—
Ali
naj
odidem
,
tetka
?
“
Debelkasta
deklina
je
bleda
,
gladko
počesana
,
kakor
zlizana
.
Njen
izgovor
je
pretiran
kakor
Stanislavov
.
—
Teta
ji
pokima
in
ona
izgine
:
„
Na
svidenje
,
Stanko
,
predno
odideš
!
“
Stari
si
pogladi
svojo
dolgo
in
ozko
brado
in
vpraša
sunkoma
:
„
Ti
si
nisi
premislil
:
Stanislav
razloži
,
da
ga
čaka
krasna
služba
v
Ameriki
;
služba
v
banki
in
obenem
uredništvo
slovenskega
časnika
.
Dela
dosti
,
a
plača
taka
,
kakor
jo
ima
v
Evropi
komaj
dvorni
svetnik
.
Oče
odgovarja
kratko
,
zmirom
sunkoma
in
zmirom
bolj
srdito
:
Samo
obupanci
odhajajo
v
Ameriko
!
—
Nič
podjetnost
;
vedno
si
bil
len
,
nemaren
!
—
Sama
brezbožnost
!
Srečelovstvo
!
Pustolovstvo
!
—
Čemu
pa
si
pripeljal
tega
gospoda
?
—
Za
pričo
?
—
Ali
je
to
zaupanje
svojim
starišem
?
—
Čemu
pa
si
naznanil
ta
svoj
prihod
?
—
Seja
je
končana
!
Iz
mene
ne
iztisneš
niti
bora
več
!
—
Če
ti
ni
prav
,
pa
nič
!
—
Pri
Zorku
je
že
vse
napisano
;
ko
boš
pozvan
,
pa
pridi
!
—
Lahko
tudi
prazen
odjadraš
!
Moli
tam
za
mojo
smrt
,
da
dobiš
poprej
svoj
delež
!
—
Velik
ne
bo
,
to
je
gotovo
!
—
S
trebuhom
za
kruhom
,
prav
imaš
!
—
Le
prazen
pojdi
!
Čim
bolj
ti
je
trebuh
lačen
,
tem
bolj
se
ženeš
za
zaslužkom
!
—
Dobro
!
Pri
Zorku
naredimo
!
—
Misliš
,
da
greš
zlata
iskat
v
Ameriko
?
Še
blata
si
zaželiš
iz
domovine
!
—
Pustolovec
!
Nemarnjak
!...
Mačeha
je
ves
čas
molčala
in
si
samo
tuintam
obrisala
kotičke
stisnjenih
,
sovražnih
ust
.
Zdaj
plane
hlastno
in
sikne
strupeno
:
„
Babjek
!
Le
odženi
si
tudi
svojo
ljubo
seboj
!
“
In
prav
tako
nenadoma
je
zopet
tiho
;
roke
ji
leže
v
naročju
kakor
zvita
kača
...
„
Pojdiva
,
gospod
Žitnik
!
“
—
vstane
Stanislav
.
Tončka
je
zopet
tu
.
S
solzami
v
očeh
se
poslavlja
od
Stanislava
,
objemlje
mu
roko
in
je
ne
more
izpustiti
.
„
Ne
bodi
vendar
tako
vsiljiva
!
Zbogom
!
“
—
jo
on
surovo
odpahne
...
Na
povratku
v
mesto
razlaga
Stanislav
:
„
Saj
ni
mogoče
govoriti
!
Kakor
otrpel
sem
,
če
stopim
pod
domačo
streho
!
—
Mačeha
tam
v
kotu
...
Strup
!
Sovraštvo
!
—
Ledenica
!
Mraz
razširja
okoli
sebe
,
da
bi
ti
mozeg
zledenel
v
kosteh
!
...
Vse
radi
Tončke
!
To
bi
moral
vzeti
!
...
No
,
—
še
bolj
priskutna
mi
je
njena
presladka
ljubeznivost
nego
mačehina
odurnost
!
“
Žitniku
očita
vest
:
—
Tudi
ti
si
bil
kot
ledenica
!
Tu
bi
bil
Turek
na
svojem
mestu
!
On
bi
jih
bil
morda
malo
pogovoril
,
morda
bi
bil
vendar
kaj
dosegel
za
Drnovška
!
...
Pri
slovesu
pa
mu
je
Stanislav
naenkrat
zoprn
in
tečen
.
Njegovo
pretirano
in
čezmerno
zahvaljevanje
za
prijaznost
in
za
uslugo
ga
odbija
.
Nehote
pomisli
:
—
Ravno
zanj
bi
bila
Tončka
!
On
je
prav
tako
vsiljiv
kot
ona
!
—
Njegovo
izhlapevanje
po
suhih
breskvah
mu
je
neprijetno
;
njegova
izrazita
glava
z
dolgo
in
ozko
brado
je
sicer
lepa
,
a
koža
je
nekoliko
kozava
in
posuta
s
svetlo-rumenimi
,
pikčastimi
pegami
,
ki
so
od
blizu
grde
.
Čudi
se
,
kako
sta
si
z
očetom
podobna
celo
po
glasu
in
po
kretnjah
...
Tomo
se
sam
pri
sebi
zasrdi
:
—
Zakaj
je
moral
ravno
mene
vjeti
za
ta
sestanek
,
za
ta
nastop
družinske
svaje
in
sovražnosti
?
—
Ob
spominu
na
zlokobno
mačeho
ga
stresa
mraz
...
In
nenadoma
se
spomni
:
—
Med
te
ljudi
naj
pride
Vera
?
V
to
kačjo
jamo
?
Med
te
škorpijone
?
—
Če
Stanislavu
tam
onkraj
morja
izpodleti
,
bosta
oba
navezana
na
miloščino
teh
ljudi
.
In
kaj
je
verjetneje
,
nego
da
mu
res
izpodleti
?
...
Tomu
je
gorko
.
Pot
mu
stoji
po
plečih
in
po
hrbtu
...
Stvar
je
skrajno
resna
.
Zdaj
ne
gre
več
za
sanjarenje
in
za
igračkanje
in
za
poskušanje
;
—
treba
je
odločitve
...
Treba
je
možatosti
in
jasnosti
...
Kaj
hočeš
,
Tomo
?
Ali
si
sklenil
danes
zjutraj
,
ali
nisi
sklenil
?
Ali
je
stvar
zrela
ali
ne
?
...
—
Začudi
se
,
ko
stoji
iznenada
pred
Zorkovo
hišo
.
Brez
premišljevanja
stopi
v
vežo
in
gre
na
vrt
.
Nedeljska
tišina
in
nedeljska
snaga
vseokoli
,
od
nikoder
niti
najmanjšega
ropota
...
V
lopi
sedijo
—
Albin
,
Dana
in
Nada
.
Albin
ima
knjigo
pred
seboj
,
njegov
pogled
je
vesel
in
pozdravljajoč
.
Dekletci
sta
čemerni
,
videti
sta
kakor
objokani
.
Po
navadi
prihitita
Žitniku
naproti
in
se
mu
obesita
za
lahti
kakor
dve
sestrici
;
danes
ga
komaj
z
očmi
pozdravita
.
„
Ali
imate
vojsko
?
“
vpraša
Tomo
.
Dana
našobi
usta
in
ga
grdo
pogleda
:
„
Kdo
pa
je
kriv
te
vojske
in
te
neumnosti
?
Za
nos
se
primite
!
“
„
Tomo
ni
nič
kriv
!
“
pravi
Nada
odločno
.
Albin
resno
razloži
:
„
Gospodična
Vera
nas
je
zapustila
.
“
Tomo
prebledi
:
„
Gospodična
Vera
vas
je
zapustila
?
“
„
Papa
jo
je
danes
snubil
;
ona
pa
je
kar
pospravila
in
šla
“
—
reče
Dana
jezno
.
Nada
pa
dostavi
modro
:
„
Moja
ljuba
,
tu
ima
zopet
naša
Mila
svoje
prste
vmes
!
“
Tomo
je
naenkrat
rdeč
in
poten
:
„
Kaj
je
,
Albin
?
“
Ta
se
nasloni
na
komolce
in
zmiglje
s
pleči
:
„
Res
je
,
Tomo
!
“
„
Torej
je
—
odbila
?
“
Albin
samo
prikima
;
Dana
pa
se
razsrdi
:
„
Saj
ste
tako
vi
krivi
,
Tomo
!
Zaradi
vas
ga
je
zavrnila
...
Nada
trobi
svojo
:
—
zaradi
Stanislavčka
!
—
Figo
!
Tega
suhoparneža
in
sitneža
ni
nikdar
marala
!
Bahal
se
je
,
če
je
hodil
z
nami
na
izprehod
;
če
se
ni
bahal
,
pa
si
je
brado
česal
...
“
„
Brado
si
je
tudi
česal
,
če
se
je
bahal
!
“
—
ugovarja
Nada
.
„
Gospodična
Vera
pa
se
je
ravno
v
njegovo
brado
zamotala
.
V
Ameriko
pojde
z
njim
!
“
„
Bajka
!
Drnovškova
baharija
!
“
„
Tudi
od
drugod
sem
slišala
...
In
kaj
bi
imela
gospodična
pri
papanu
?
Ali
ni
še
večji
sitnež
in
suhoparnež
?
Ali
bi
taroke
metala
z
njim
?
—
vsak
večer
do
polnoči
?
“
„
No
,
—
če
vzame
tega
pegavca
,
“
—
se
kuja
Dana
,
„
Bog
ji
blagoslovi
,
—
tečna
jed
ne
bo
!
“
Albin
se
zasmeje
:
„
Kakšne
modrijanke
!
“
Nada
plane
zmagoslavno
:
„
Ti
praviš
—
zaradi
Toma
!
Ali
ne
vidiš
,
da
on
ničesar
ne
ve
o
vsi
komediji
?
“
Dana
jo
pomilovalno
pogleda
:
„
Oh
Nada
...
koliko
se
razumeš
na
te
stvari
!?
Misliš
,
da
on
mora
vedeti
,
če
ga
ima
ona
rada
!
“
Nada
se
začudi
,
pogleda
debelo
Toma
in
molči
.
Albin
se
veselo
udari
po
stegnu
:
„
Ali
si
slišal
,
Tomo
?
Kakšne
modrijanke
!
Ali
so
to
otroci
?
“
„
Otroci
!?
“
—
se
zmrdne
Dana
zaničljivo
.
Tomo
ne
more
več
strpeti
.
Za
trenotek
stopi
iz
lope
in
si
počeše
kodre
s
čela
,
pa
se
zopet
vrne
in
vpraša
Albina
:
„
Kaj
pa
čitaš
?
“
A
ne
posluša
in
ne
sliši
,
odsoten
mu
je
pogled
...
Nenadoma
se
odpravi
:
„
Servus
,
Albin
!
Nekaj
sem
pozabil
...
Zbogom
,
Dana
,
Nada
!
“
V
veži
ga
Nada
dohiti
in
se
ga
oklene
:
„
Kaj
ste
pozabili
?
“
—
Poredno
prodirljiv
je
njen
nasmeh
.
„
Gospodična
Vera
je
pri
—
Potočnikovi
Silvi
!
Zbogom
Tomo
!
“
—
—
Na
ulici
,
takoj
za
oglom
,
sreča
Tomo
zopet
Stanislava
Drnovška
.
Ta
ga
hitro
ustavi
in
prime
za
gumb
pri
suknji
:
„
Vi
ste
bili
pri
Zorkovih
?
“
„
Bil
.
“
—
Tomo
je
malo
zmeden
in
si
ne
upa
prav
,
pogledati
mu
v
oči
.
„
Ali
ste
govorili
z
gospodično
Vero
?
“
„
Ne
.
“
„
Ali
je
ni
doma
.
“
—
se
začudi
oni
.
„
Ni
je
doma
.
“
—
V
Tomovih
prsih
je
kratek
boj
:
Ali
bi
mu
povedal
?
Ali
mu
nebi
povedal
?
—
Mukoma
se
odloči
:
—
„
Vi
še
ne
veste
?
Gospodična
Vera
je
odišla
od
notarja
!
“
„
Gospodična
Vera
je
odšla
?
Danes
?
Tako
nenadoma
?
In
niti
besedice
mi
ni
omenila
!?
“
„
Notar
jo
je
baje
—
zasnubil
!
“
„
Notar
jo
je
zasnubil
?
“
—
Drnovšek
je
ves
prestrašen
;
teatralično
se
okrene
,
da
mu
škrici
zaplahodrajo
,
in
zakrili
z
rokama
:
—
„
Notar
jo
je
zasnubil
!
“
„
Gospodična
Vera
pa
ga
je
odbila
,
pospravila
svoje
reči
in
šla
.
“
„
Hvala
Bogu
!
Vi
ste
moj
rešitelj
,
gospod
Tomo
Žitnik
!
“
„
Jaz
sem
vas
rešitelj
?
“
—
se
zasmeje
Tomo
;
spričo
Stanislavove
zbeganosti
je
sam
naenkrat
zopet
miren
:
—
„
Vi
ste
tukaj
čakali
gospodične
Vere
?
“
„
Čakal
,
kajpada
!
Zmenjena
sva
bila
za
to
uro
!
“
„
Pojdite
je
iskat
k
gospodični
Silvi
,
k
Potočnikovi
Silvi
!
Tja
se
je
baje
zatekla
.
“
„
K
Potočnikovi
Silvi
?
In
kje
stanuje
gospodična
Silva
?
“
„
Tega
pa
ne
vem
.
“
—
skomizne
Tomo
ravnodušno
s
pleči
in
se
poslovi
...
—
Takoj
je
zopet
ves
zamišljen
,
pogled
mu
je
utrujen
in
zastrt
.
Prižge
si
cigareto
in
se
nameri
proti
domu
.
Čudno
je
sam
vase
zatopljen
...
Gleda
na
okrog
in
zasleduje
z
očmi
stvari
in
ljudi
,
a
se
jih
ne
zaveda
,
kakor
da
mu
živijo
oči
same
zase
svoje
življenje
in
duša
zopet
sama
zase
onkraj
meje
,
ki
jo
loči
od
vsakdanjosti
.
Tomo
misli
,
pa
se
ne
zaveda
svojih
misli
;
ustne
mu
tu-intam
zašepetajo
kratek
stavek
,
uho
ga
morda
sliši
,
duh
pa
je
odsoten
...
Pred
njim
po
drevoredu
šeta
—
dvajset
korakov
spredaj
—
visok
in
slok
gospod
,
z
mlado
damo
ob
vsaki
roki
,
na
levi
večjo
,
vitko
,
na
desni
manjšo
in
nežno
.
Trojica
je
videti
vesela
in
razigrana
,
poskakuje
zdaj
pa
zdaj
po
plesnem
taktu
in
si
poluglasno
pripeva
...
Večja
dama
zamahne
z
roko
in
poči
s
prsti
;
gospod
se
nerodno
zvije
v
hrbtu
in
vrže
objestno
glavo
vznak
,
kakor
bi
hotel
na
ves
glas
zavriskati
;
manjša
dama
niha
ritmično
z
glavo
...
Tomo
se
ozira
vanje
in
pospešuje
svoj
korak
;
pa
pozabi
nanje
in
gleda
proč
;
jih
opazuje
iznova
...
Zdajci
mu
zastane
noga
:
—
Saj
to
so
oni
!
Dolgi
gospod
se
v
tem
trenotku
obrne
:
„
Hura
,
Tomo
!
Ravno
sem
mislil
,
da
bi
te
morali
poiskati
.
Ali
vidiš
gospodično
Vero
?
Ali
se
ti
kaj
sanja
?
“
„
Danes
smo
enkrat
sami
zase
,
gospod
Žitnik
!
“
—
pravi
Silva
.
„
Tudi
Vera
je
prosta
.
Danes
si
vendar
svobodna
,
moja
ljuba
,
kaj
?
“
Vera
je
v
zadregi
;
glavica
ji
je
povešena
,
nožica
ji
suje
izpod
krila
.
„
Ali
že
veš
,
Tomo
,
da
je
notarju
ušla
?
Strašno
je
korajžna
danes
!
Zdaj
pa
gremo
nekam
,
da
se
napijemo
od
veselja
,
da
se
navriskamo
!
A
v
trenotku
Vera
ni
videti
objestna
...
Tomo
pa
se
boji
,
pogledati
ji
v
lice
...
„
Ali
ste
že
slišali
,
da
jo
je
notar
zasnubil
?
“
—
vpraša
Silva
.
„
Slišal
.
“
„
In
da
ga
je
odbila
?
“
„
Slišal
.
“
„
In
da
je
odpravljena
v
Ameriko
?
“
„
Slišal
.
“
„
Šema
!
Vse
je
že
slišal
.
Z
vami
ni
mogoče
govoriti
.
“
„
A
tega
nisi
slišal
,
“
—
vzklikne
Turčin
,
„
da
se
hoče
še
izdivjati
,
predno
odide
v
novi
svet
!
“
„
Na
sedem
suhih
let
,
“
—
dostavi
Silva
.
„
Na
sedemkrat
sedem
suhih
let
!
“
„
Čenče
!
“
—
reče
Vera
.
Njen
pogled
je
negotov
,
rada
bi
še
nekaj
rekla
,
pa
se
vsa
zardela
obrne
proč
.
„
Slišal
sem
tudi
,
da
je
gospodična
—
ženinu
ušla
.
“
„
Stanislavu
?
“
—
plane
Turčin
.
„
Hahaha
...
“
—
se
zasmeje
Vera
in
naenkrat
ji
je
lažje
.
S
polnim
pogledom
se
obrne
k
Tomu
:
—
„
Ali
je
čakal
?
Ste
ga
videli
?
Adijo
,
ženin
!
“
—
Na
peti
se
zavrti
,
se
oklene
Silve
in
se
odpravi
dalje
.
Tomo
razloži
.
Silva
se
krohoče
:
„
K
meni
ste
ga
poslali
—
in
zdaj
nas
išče
!
Le
išči
,
ženin
!
Adijo
,
pa
zdrav
nam
ostani
!
“
—
V
okoliški
gostilnici
se
vsi
štirje
še
bolj
razigrajo
in
razživijo
;
dražijo
se
in
šalijo
se
,
tuintam
po
tihem
zapojo
.
Vera
je
vesela
,
celo
razposajena
,
skoraj
drzna
v
svojih
dovtipih
.
S
Silvo
se
kosata
v
mimični
igri
,
v
mimičnih
prizorih
.
V
Verinem
obrazu
se
bliska
od
porednosti
.
Če
predstavlja
noč
z
nevihto
,
nesreče
in
obupa
polno
,
se
ji
sredi
tragike
prekolje
izraz
v
groteskno
,
razdivjano
burko
.
Če
predstavlja
solnčni
vzhod
,
zatone
vsa
svetloba
mahoma
za
črnimi
oblaki
,
blisk
in
tresk
raztrgata
tišino
.
Potem
preide
k
mimičnim
monologom
,
resnim
in
veselim
,
žalostnim
in
smešnim
.
Silva
se
ji
čudi
in
jo
posnema
;
nenadoma
sta
v
dialogu
,
pantomimičnem
,
burlesknem
.
Turčin
nori
od
radosti
.
Tomo
gleda
in
se
smeje
,
ploska
,
pa
se
tudi
zgraža
,
a
zmirom
občuduje
.
Vera
koketira
z
njim
,
predrzno
in
odkrito
,
da
mu
je
vedno
burneje
pri
srcu
,
vedno
bolj
vroče
v
glavi
.
Časi
mu
dovoli
,
da
se
dotakne
njene
ročice
,
ki
jo
pridržuje
in
stiska
v
svoji
roki
;
a
kadar
misli
,
da
si
je
najbolj
dober
in
najgorkejši
z
njo
,
ga
zadene
nepričakovano
najostrejša
in
najbridkejša
zabavljica
.
Vsi
poskusi
,
da
bi
jo
zapletel
v
zaseben
in
tih
pogovor
,
se
mu
ponesrečijo
.
Ona
pazi
s
premeteno
trdovratnostjo
,
da
je
zabava
splošna
med
vsemi
štirimi
.
In
ko
se
vračajo
domov
,
se
oklepa
Vera
Silve
in
se
ne
da
odtrgati
od
nje
.
Živahna
je
in
poskočna
,
prepeva
in
tuintam
celo
zavriska
;
ko
pa
jo
Tomo
vleče
k
sebi
in
z
božajočo
roko
vabi
,
mu
iztegne
ročico
pred
nos
in
mu
nagajivo
odmiglje
,
enkrat
mu
celo
pokaže
v
ljubki
razbrzdanosti
—
majhnega
oslička
.
Tomo
se
mora
udati
;
z
desnico
ji
oklepa
nadlahtnico
,
z
levico
ji
stiska
roko
in
ji
gladi
laket
,
sklanja
se
k
njenemu
obrazu
in
jo
z
vročimi
,
občudujočimi
pogledi
prosjači
za
poljubček
.
Ona
pa
vsakikrat
odločno
odmakne
glavo
od
njega
ter
odkima
:
—
Ne
boš
,
prijatelj
,
kaše
pihal
!
—
Medtem
si
je
Turčin
pri
svoji
dolgi
ljubici
že
lepših
uspehov
izvojeval
.
Ko
začuje
med
njima
iznova
dolg
poljub
,
zastoka
Tomo
ljubomorno
:
„
Protestiram
,
Turčin
!
To
je
izzivanje
!
“
In
Silva
se
nagne
k
Veri
:
„
Ne
bodi
preveč
trdosrčna
,
dragica
!
Opravljaj
delo
usmiljenja
!
“
Vera
odkima
z
glavo
in
udari
z
nogo
:
„
Kako
b
’
te
ljubila
,
ko
me
srček
boli
...
boli
...
boli
...
Pa
lanski
moj
fantič
pozabljen
še
ni
...
še
ni
...
še
ni
...
“
„
Nikar
ne
renomiraj
,
Vera
!
“
—
se
krega
Silva
v
nizkem
basu
.
„
Kdo
pa
je
bil
tvoj
lanski
fantič
?
Ha
?
“
„
Predlanski
!
“
—
popravi
Vera
in
buši
v
smeh
,
napol
objesten
,
napol
obupen
...
Ko
pa
začuje
na
oni
strani
zopet
dolg
poljub
,
vrže
tudi
Vera
glavo
vznak
,
pogleda
Toma
s
sanjavimi
očmi
in
mu
ponudi
usta
...
A
zdaj
je
porušeno
ravnovesje
med
obema
paroma
,
Silva
se
odtegne
Veri
:
„
Hodita
vidva
zadaj
!
Delajta
,
kar
hočeta
,
jaz
ničesar
ne
vidim
!
A
tudi
vidva
pustita
naju
v
miru
!
“
Dospeli
so
do
drevoreda
.
Vera
se
prestraši
teme
pod
drevesi
in
se
ustavi
:
—
„
Gospod
Žitnik
,
nikar
si
ne
delajte
te
poti
v
mesto
!
Pozno
je
že
,
obrnite
se
domov
!
“
A
Tomo
se
oklepa
njene
roke
in
jo
narahlo
vleče
dalje
.
Silva
se
zadere
:
„
Ne
bodi
sitna
,
Vera
!
Teh
par
korakov
nas
lahko
še
spremi
.
“
Tomo
je
v
zadregi
.
Vera
stiska
usta
in
stopa
trdo
...
Turčin
in
Silva
spredaj
se
nalašč
na
glas
poljubljata
.
„
Kje
je
odmev
?
“
—
zakliče
Silva
.
„
Allons
enfants
de
la
patrie
!
“
„
Beži
,
beži
,
Silva
!
Kdo
bo
za
tabo
mlaskal
?
“
—
pravi
Vera
.
Tomo
pa
jo
nenadoma
objame
,
ji
zgrabi
bradico
in
dvigne
glavico
:
„
Ali
me
nimaš
nič
več
rada
,
Vera
?
“
„
Nič
!
Pustite
me
!
“
—
se
brani
ona
.
A
njegovi
roki
sta
kakor
klešče
...
in
njegov
poljub
je
vroč
,
opojen
...
Vera
se
uda
v
usodo
.
Tiho
mu
visi
ob
roki
,
prepušča
mu
svoja
usteca
;
a
odgovorov
mu
ne
daje
na
vprašanja
.
Trdovraten
je
njen
molk
,
a
njen
pogled
je
vendar
dober
in
gorak
,
odsev
večernih
zvezd
v
očeh
je
vlažen
in
sanjav
...
Pred
hišo
zahtevata
obadva
spremljevalca
,
da
ju
povabi
Silva
na
čašo
čaja
;
a
dekleti
se
odločno
upreta
in
se
poslovita
...
Ko
je
Tomo
sam
,
premišlja
z
malo
zmešanimi
občutki
:
—
Ali
me
ne
tira
usoda
po
ti
poti
?
Vodilni
zvezdi
najinega
sistema
sta
se
srečali
.
Ali
se
ne
strneta
na
zadnje
vendar
moja
in
njena
pot
?
—
Ali
nama
je
zopet
namenjeno
le
kratko
srečanje
in
nov
razstanek
?
—
Harmonija
!
V
meni
je
še
ni
.
Jaz
bi
si
želel
divjega
razkošja
in
ljubezenske
pijanosti
...
a
po
pepelnični
sredi
in
po
štiridesetdanskem
postu
—
novega
predpusta
!
—
Ali
je
v
Veri
harmonija
?
Tudi
v
nji
je
ni
.
Zakaj
si
uklepa
tega
Stanislavčka
?
Varnega
pristana
si
želi
.
Iz
njega
pa
bi
uhajala
na
viharno
morje
ljubezenskega
uživanja
in
slasti
...
Ali
bi
hotela
morda
že
poprej
zajadrati
v
vrtinec
in
se
potem
zateči
v
pristanišče
?
—
Če
ni
harmonije
niti
v
meni
niti
v
nji
,
je
tudi
skupna
harmonija
nemogoča
...
Stvar
ni
zrela
,
Tomo
,
stvar
ni
zrela
!
...
Tomo
je
naenkrat
v
večji
družbi
za
dolgo
mizo
med
Turkom
in
med
Vero
,
ki
je
zardela
in
razigrana
,
a
se
v
zadregi
izogiblje
njegovemu
pogledu
.
In
mahoma
je
ves
veselični
šum
in
buk
daleč
proč
od
njega
,
on
pa
je
kot
doma
v
družinski
sobi
in
se
ne
briga
za
vihar
in
ples
zunanjega
življenja
.
Najglasnejši
je
Turek
,
ki
rogovih
s
svojo
dolgo
roko
po
mizi
,
vodi
pitje
in
aranžira
petje
,
največ
zdravice
s
trkanjem
in
z
eksi
.
Poleg
sebe
ima
Silvo
,
ki
jo
predstavlja
kot
nevesto
,
jo
objemlje
krog
pasu
,
pritiska
k
sebi
in
jo
poljublja
na
lice
in
na
uho
,
tuintam
nekako
očetovsko
samo
na
čelo
.
Ona
je
dobre
volje
kakor
zmirom
,
brezbrižna
in
brez
ovir
v
veselju
,
a
ob
enem
nekoliko
surova
in
brezobzirna
.
Ženin
je
ne
sme
motiti
v
zabavi
.
Če
govori
s
kom
drugim
,
ji
je
Turčinovo
objemanje
in
poljubljanje
nadležno
;
sitno
se
mu
izvije
in
ga
udari
za
uho
ali
ga
sune
v
rebra
.
—
Zraven
nje
sedi
Zdešarjeva
Zinka
,
bleda
in
malo
zavaljena
učiteljica
z
dežele
,
z
vodenimi
očmi
in
topim
noskom
.
Tomo
je
je
vesel
in
jo
toplo
gleda
;
spominja
ga
na
one
lepe
čase
ljubezenske
norosti
z
Vero
.
Onkraj
Vere
je
Stanislav
Drnovšek
.
Nekoliko
zabuljene
so
mu
oči
in
obraz
zaripel
;
bržkone
je
že
dokaj
pil
.
In
vkljub
navidezni
razigranosti
mu
sije
neka
čmernost
iz
oči
,
kakor
da
ga
tare
tiha
in
vztrajna
skrb
.
Na
drugi
strani
mize
sedijo
Blejčevi
.
Razun
Mire
so
v
trenotku
vsi
navzoči
;
celo
Bogdan
sedi
na
robu
klopi
,
s
hrbtom
proti
mizi
,
poleg
njega
Magda
,
ki
jo
gleda
s
smehljajočim
in
občudujočim
obrazom
,
pa
mu
pri
tem
vseeno
neko
porogljivo
omalovažanje
krivi
obrite
tenke
ustnice
.
—
Stari
Blejec
je
suhljat
gospod
,
pol
črn
,
pol
siv
,
s
kodrastimi
lasmi
in
z
valovito
majhno
bradico
.
Izraz
njegovih
oči
je
isti
kot
pri
Miri
,
čeprav
so
njegove
šarenice
črne
in
mu
je
tip
nekoliko
ciganski
.
Vesel
je
kakor
zmiraj
,
naglih
in
viharnih
kretenj
,
ko
da
bi
rad
ves
svet
naenkrat
obtipal
in
objel
.
Nasproti
Veri
sedi
,
debatira
s
Turkom
in
Drnovškom
o
politiki
,
pa
se
zelo
pogosto
obrača
k
nji
in
jo
tuintam
potreplje
preko
mize
po
roki
ali
po
rami
.
—
Njegova
žena
liže
bonbone
in
se
ozira
opazujoče
v
vršečo
množico
.
Z
odsotnim
duhom
posluša
Nušo
,
ki
se
ji
sklanja
preko
rame
,
šepetajoč
ji
na
uho
in
ozirajoč
se
k
Zgončku
,
ki
stoji
ob
strani
.
On
jo
je
spremljal
po
vsem
veseličnem
prostoru
in
čaka
,
da
jo
zopet
odvede
.
Drži
se
nekoliko
razžaljeno
in
se
obrača
proč
od
mize
,
pa
se
le
s
težavo
premaguje
,
da
se
ne
zastrmi
v
peklensko
rdečo
Magdo
.
—
Soseda
gospe
Blejčeve
je
Goričnikova
Katra
,
ki
je
sitna
in
se
očividno
dolgočasi
.
In
poleg
nje
sedi
Pavel
Kresnik
,
njen
zaročenec
,
uslužen
in
ljubezniv
,
a
kakor
brez
duha
.
Tomovo
razmerje
do
Vere
ni
v
zadnjem
času
nič
napredovalo
,
zlasti
pa
se
ni
niti
najmanj
poglobilo
.
Bil
je
večkrat
v
njeni
družbi
,
a
prilike
za
intimnejši
pogovor
ni
imel
.
Zato
se
je
komaj
malo
šalil
z
njo
,
ji
ukradel
tuintam
poljub
ali
si
dovolil
mimogrede
mladeniško
objestnost
kakor
v
prejšnjih
časih
.
Gnalo
ga
je
k
nji
in
gomazelo
mu
je
po
telesu
čutno
hrepenenje
za
njenimi
usteci
in
učeči
,
za
njenimi
rokami
in
njenim
prožnim
životkom
;
a
vse
je
bilo
le
površno
in
zunanje
,
brez
potapljanja
v
sanjarenje
in
premišljevanje
,
brez
sklepov
in
brez
ciljev
.
Po
oni
prečuti
noči
,
ko
je
trepetal
pred
rožo
mogoto
,
je
preživel
zadnjih
štirinajst
dni
zopet
v
svoji
navadni
lahkomiselni
vihravosti
.
—
Vera
se
mu
je
z
nekim
trmoglavim
uporom
vdajala
;
jezila
jo
je
njegova
igravost
in
zgražala
se
je
nad
njegovo
domišljavostjo
,
s
katero
se
mu
je
zdelo
,
da
ima
pravico
do
predrznih
šal
in
do
prijemov
in
do
poljubov
;
gubančila
je
čelo
in
obrvi
in
stiskala
zobe
in
se
mu
trgala
iz
rok
,
a
pošteno
razsrditi
se
ni
mogla
,
čisto
odtegniti
se
mu
ni
hotela
.
Saj
ni
vedela
,
kako
je
z
njo
in
kam
se
obrača
njena
pot
.
Bila
je
Drnovškova
zaročenka
,
bil
je
že
določen
dan
poroke
in
odhoda
,
pa
si
še
zmirom
ni
bila
prav
na
jasnem
,
ali
pojde
pred
oltar
ali
ne
,
ali
se
odpravi
preko
morja
ali
ne
.
Zavedala
se
je
,
kako
grdo
omalovažuje
svojega
ženina
,
ki
bi
ga
lahko
še
zadnji
hip
pustila
na
cedilu
ter
se
mu
izneverila
.
Zavedala
se
ie
,
da
bi
ii
bil
ta
zakon
s
Stanislavom
samo
nekako
zavetišče
po
begu
iz
življenja
,
po
begu
pred
lastnimi
nagoni
,
pred
lastnim
hrepenenjem
in
poželjenjem
.
Pri
gradnji
tega
zavetišča
ni
sama
niti
s
prstom
mignila
;
svoje
trpnosti
pa
si
ni
posebno
očitala
,
ker
je
hotela
in
je
sklenila
,
da
bo
povsem
na
svojem
mestu
,
če
se
končno
res
odloči
za
Drnovška
.
A
vmisliti
se
pač
ni
mogla
v
svoj
bodoči
zakon
,
predstavljati
si
kar
ni
mogla
,
kako
si
uredi
v
svoj
dom
in
kako
bo
to
tam
onkraj
morja
.
Če
se
je
spomnila
na
to
,
se
je
zjezila
sama
nase
,
zamahnila
z
roko
in
vzela
kako
knjigo
v
roko
.
Sama
s
seboj
je
bila
skrajno
nezadovoljna
.
Stala
je
pred
odločitvijo
.
Vsa
njena
bodočnost
je
bila
odvisna
od
koraka
,
ki
je
bil
že
skoraj
—
ali
je
bil
res
že
sklenjen
?
—
Kaj
,
če
se
drugače
odloči
?
Ali
naj
postane
zopet
učiteljica
?
Ali
se
naj
zateče
k
materi
na
Gorenjsko
,
v
one
nevšečne
razmere
pri
svaku
in
sestri
?
—
Ali
se
naj
vrže
v
Tomovo
naročje
?
V
ljubezensko
pijanost
,
opojno
in
omamljivo
,
a
najbrže
prekratko
in
preminljivo
?
—
Kaj
potem
,
ko
izgori
ljubezen
m
bo
zopet
sama
in
zapuščena
sredi
neprijaznega
življenja
?
Ali
bo
še
Drnovšek
tu
?
Ali
bo
potem
še
zavetišča
zanjo
na
tem
svetu
?
Za
oskrunjeno
in
prevarano
nesrečnico
?
—
Ali
naj
tudi
sama
vara
?
Ali
naj
vara
Stanislava
s
Tomom
in
tega
z
onim
?
—
Komaj
se
ji
je
misel
drznila
v
te
grde
kraje
,
jo
je
že
poklicala
nazaj
in
se
sploh
odrekla
vsakemu
premišljevanju
.
Naj
jo
vodi
usoda
,
kamor
hoče
;
naj
jo
pripelje
,
kamor
hoče
;
—
z
zavezanimi
očmi
bi
se
napotila
,
pa
naj
bi
prišla
ali
v
pekel
ali
v
raj
...
Premišljevati
ni
hotela
;
če
pa
se
je
zalotila
ob
spominu
na
Toma
,
če
se
je
vzbudila
iz
sanjarenja
,
se
je
zasrdila
sama
nase
,
kakor
da
je
kradla
sladkarije
,
do
katerih
nima
pravice
in
ki
ji
nikdar
niso
bile
namenjene
.
Zdaj
sedita
drug
tik
druzega
in
obema
je
toplo
,
ker
se
preveč
zavedata
bližine
.
Tokovi
hrepenenja
,
telesnega
in
duševnega
,
se
izmenjavajo
med
njima
;
držita
se
nekoliko
okorno
,
ker
se
oba
bojita
premakniti
se
,
da
bi
ne
porušila
ravnotežja
in
bi
ne
prišla
mahoma
v
pretesen
stik
,
ki
bi
razgalil
svetu
njuno
medsebojno
poželjenje
...
Pogovor
med
Blejcem
in
Drnovškom
je
nenadoma
pri
vprašanju
izseljevanja
.
Blejec
poudarja
velikansko
narodno
izgubo
,
ki
jo
moramo
trpeti
leto
za
letom
,
ker
nam
tolike
množine
delovnih
moči
odhajajo
iz
domovine
.
Človek
je
važnejši
nego
zlato
.
Človeški
kapital
je
važnejši
nego
zlati
kapital
.
Človeško
delo
je
zmirom
plačano
;
človek
sluzi
z
delom
in
vleče
k
sebi
—
zlato
.
Pri
nas
pa
je
narobe
;
—
zlato
,
ki
ga
slutimo
tam
onkraj
morja
,
nas
vleče
preko
morja
.
Nismo
se
še
povzpeli
do
spoznanja
,
da
je
človek
in
njegovo
delo
glavna
stvar
,
da
je
treba
organizirati
človeške
delovne
moči
,
človeški
kapital
,
ki
nam
ustvari
sam
po
sebi
,
logično
in
nujno
,
tudi
zlati
kapital
.
Organizatorjev
nam
ravno
manjka
,
—
pravi
Drnovšek
.
Delodajalcev
nimamo
.
Brez
dela
pa
ni
jela
;
in
kaj
me
briga
domovina
,
če
mi
ne
more
dati
kruha
?
Domovina
je
zasužnjena
;
zato
ni
v
polni
meri
odgovorna
.
Ustvariti
bi
si
morali
svojo
vlado
,
svojo
lastno
narodno
vlado
z
ministri
za
vsa
področja
.
To
bi
bili
naši
delodajalci
.
In
ti
bi
nam
ne
dajali
samo
dela
,
temveč
tudi
ideje
.
Danes
so
pri
nas
ideje
dela
premalenkostne
,
preveč
osebne
in
sebične
,
skoraj
izključno
materijelne
;
zato
ne
morejo
pritezati
in
vprezati
človeka
,
kakor
bi
ga
morale
;
naš
človek
dela
samo
toliko
,
kolikor
je
treba
,
da
životari
,
ter
se
vdaja
veseljačenju
,
komodnosti
in
lenobi
.
Čutiti
bi
se
morali
kot
država
v
državi
,
organizirati
bi
se
morali
kot
država
v
državi
;
—
pa
bi
nam
bili
vedno
jasnejši
,
vedno
vztrajnejši
in
vedno
bolj
prisotni
naši
narodni
cilji
;
naše
velike
ideje
bi
vsakega
posameznika
podžigale
pri
delu
,
ker
bi
ga
navdajale
z
zavestjo
,
da
nas
more
le
neumorno
delo
,
nepretrzna
rast
,
najvišji
gmotni
in
duševni
razvoj
slehernega
poedinca
privesti
tudi
kot
celoto
,
kot
samostojen
narod
do
svobode
in
do
mogočnosti
.
Tudi
sebičnost
je
bogata
in
plodna
ideja
,
če
se
podreja
večji
ideji
skupnega
blagora
in
skupne
sreče
.
Mi
smo
sebični
samo
za
svoje
malhe
in
za
svoje
vampe
,
—
odgovarja
Stanislav
precej
zagrizeno
.
Mi
se
sploh
ne
brigamo
za
ideje
,
ne
za
velike
,
ne
za
majhne
ideje
,
—
se
razvnema
Blejec
.
Mi
smo
veseljaki
in
pijanci
.
Vsem
nam
je
samo
za
zabavo
,
delo
nam
je
le
postranska
reč
,
potrebno
zlo
.
Krčma
in
kavarna
,
babe
in
karte
,
izlet
s
pijanostjo
in
veselica
z
žretjem
,
—
to
so
naši
življenski
cilji
.
In
v
zadnjih
letih
smo
naravnost
podivjali
v
veseljačenju
.
Saj
mora
vse
hudič
pobrati
!
Vsi
moramo
skrahirati
,
vsi
jadramo
v
konkurz
.
Resnično
:
narodni
bankerot
pripravljamo
!
—
Naš
fant
ima
premalo
duha
,
premalo
ponosa
in
samozavesti
,
premalo
častihlepnosti
,
da
bi
si
zasnoval
načrt
za
svoje
delo
in
da
bi
delal
po
tem
načrtu
—
zase
in
za
narod
,
za
oboje
;
ker
je
vse
koristno
za
celoto
,
kar
dviga
poedinca
in
je
pošteno
.
Naš
fant
doma
ne
more
delati
,
veselja
do
dela
nima
,
potrebe
za
delo
ne
občuti
,
skoraj
sram
ga
je
dela
;
—
ker
pri
nas
ni
v
modi
delo
,
ker
smo
vsi
kot
podivjani
za
zabavo
.
Morda
je
kriva
naša
zasužnjenost
,
pomanjkanje
visokih
ciljev
in
idej
,
ki
ne
morejo
niti
vzkliti
v
temi
pikelhavhe
,
ki
nas
od
vseh
strani
pokriva
in
tlači
k
tlom
.
Morda
smo
poblazneli
iz
obupa
,
iz
narodnega
obupa
.
Morda
živimo
v
oni
zadnji
lažni
evforiji
težko
bolnega
,
ki
mu
že
smrt
stoji
ob
vznožju
.
Crkavanje
,
—
to
je
resnično
naš
program
in
naša
bodočnost
.
Za
zdravega
človeka
tukaj
ni
prostora
.
Vse
je
gnilo
in
črvivo
.
Ob
naši
strankarski
korupciji
poštenjak
ne
more
vspevati
;
saj
niti
dela
ne
dobi
.
Inteligerit
je
lahko
sam
svoj
delodajalec
.
To
je
komodnost
in
duševna
lenoba
,
kar
nas
žene
preko
morja
.
Doma
nas
je
dela
sram
,
za
delo
skoraj
časa
nimamo
;
če
pa
se
odpravljamo
v
Ameriko
,
natanko
vemo
,
da
tudi
tam
ne
leži
zlato
na
cesti
;
prav
dobro
se
zavedamo
,
da
bomo
morali
delati
,
kot
črna
živina
delati
,
predno
si
zaslužimo
svoj
hlebec
kruha
in
predno
si
prihranimo
svojo
kopico
zlata
,
Kolikrat
sem
že
sam
pomislil
na
Ameriko
!
Pa
sem
se
vprašal
:
ali
si
zares
tako
nemaren
in
brez
duha
,
da
bi
moral
tu
podleči
,
kjer
so
vendar
še
vsa
polja
neobdelana
,
kjer
zemlja
že
nestrpno
hrepeni
za
oploditvijo
,
kjer
vse
že
komaj
čaka
na
podjetnika
in
na
delavca
?
Trgovstvo
,
industrija
,
—
časnikarstvo
,
gospod
Drnovšek
!
—
to
vse
je
še
ledina
,
ki
kriči
za
plugom
in
za
sejalcem
.
Ne
smeli
bi
izvažati
svojih
delovnih
moči
,
ne
reportirati
;
—
nekaj
amerikanskega
duha
bi
morali
importirati
,
pa
bi
vzcvetelo
tudi
pri
nas
življenje
in
blagostanje
.
Če
si
lahko
predstavljate
,
da
boste
mogli
delati
in
služiti
tam
onkraj
morja
;
zakaj
bi
si
doma
ne
ustvarili
pogojev
za
delavnost
?
Odrecite
se
veseljačenju
,
rešite
se
iz
naše
plitke
družbe
,
osamosvojite
se
od
naše
koruptne
javnosti
,
—
zamislite
idejo
,
plodno
idejo
,
ki
jo
hočete
morda
izvesti
onkraj
morja
,
—
spravite
se
na
delo
,
ko
da
živite
med
neznanci
,
med
Amerikanci
,
—
pa
boste
videli
,
ali
pojde
ali
ne
!
Doma
vas
je
dela
sram
,
podjetnosti
vas
je
sram
,
posebno
gospodarske
,
materijelne
,
dobičkarske
podjetnosti
vas
je
sram
,
in
zlasti
—
skromnosti
v
življenju
vas
je
sram
;
tam
zunaj
bi
vas
vse
to
ne
oviralo
in
ne
motilo
.
Nekoliko
amerikanskega
duha
,
gospod
Drnovšek
,
pa
vam
ni
potreba
Amerike
!
Stanislav
si
v
zadregi
češe
brado
:
—
Saj
ne
računi
s
stalno
izselitvijo
!
Pogledat
gre
,
učit
se
gre
.
Ko
se
nasrka
zdravja
,
—
treznosti
,
podjetnosti
,
marljivosti
,
—
se
vrne
prenovljen
domov
.
Za
zaslužkom
gre
,
—
pa
ga
prinese
in
pokloni
domovini
.
„
Fraza
!
“
—
vzklikne
Turek
.
„
Zakaj
pa
fraza
?
“
—
se
razburi
Drnovšek
.
„
Vsi
naši
Amerikanci
delajo
tako
.
Zaklade
hodijo
kopat
preko
morja
in
jih
prinašajo
domov
.
“
„
Oni
sami
so
zaklad
,
“
—
povzdigne
zopet
Blejec
svoj
nekoliko
vriščeči
glas
.
„
In
ko
bi
imel
besedo
pri
naši
narodni
vladi
,
bi
organiziral
ta
zaklad
.
V
mrežo
bi
ga
zamotal
in
motvoze
bi
obdržal
v
svojih
rokah
,
da
bi
ga
imel
povsod
in
vsak
čas
kot
na
vajetih
.
V
Ameriki
bi
ustanovil
narodno
poslaništvo
,
ki
bi
zbiralo
in
lovilo
naše
izseljence
ter
jim
dajalo
posla
in
zaslužka
v
naših
lastnih
tovarnah
in
podjetjih
.
Naš
človeški
kapital
je
treba
organizirati
,
doma
in
onkraj
morja
.
“
„
Tudi
v
Gradcu
in
na
Dunaju
!
“
„
V
Celovcu
,
v
Mariboru
,
v
Trstu
in
v
Gorici
,
na
Reki
in
povsod
.
“
Ne
pošiljajmo
svojih
ljudi
po
svetu
samo
za
zaslužkom
,
—
za
zakladi
.
“
Oni
sami
so
za
nas
zaklad
.
In
tudi
njihovo
delo
naj
bo
nam
v
korist
,
ne
tujcu
!
Treba
je
premisliti
,
da
je
delo
zmirom
vrednejše
nego
,
mezda
!
“
„
Naši
ljudje
bi
sploh
ne
smeli
v
svet
,
“
—
se
oglasi
Tomo
.
„
Zakladi
naj
ostanejo
v
domovini
.
“
„
Ecco
!
“
—
vzklikne
Blejec
in
sune
s
prstom
v
zrak
.
„
Zato
sem
jaz
doma
ostal
.
“
Pa
se
zasmeje
s
prisrčno
objestnostjo
,
da
se
mu
obraz
naguba
krog
zasolzenih
oči
in
se
mu
do
kraja
razgalita
začrneli
vrsti
gostih
zob
.
„
V
domovini
!
V
domovini
!
“
—
zajoka
skoraj
Stanislav
.
„
Ob
teh
razmerah
?
—
Politika
je
pri
nas
vlačuga
,
voditelji
so
sleparji
in
samopašneži
!
“
„
Človek
potuje
v
svet
,
da
se
izobrazi
,
“
—
reče
Vera
skromno
in
zardi
.
„
Vrne
se
razsodnejši
,
delavnejši
in
bogatejši
.
“
„
Potovanje
je
eno
,
“
—
poudari
Tomo
,
„
izselitev
je
drugo
.
In
to
drugo
je
po
mojem
obup
in
beg
in
—
strahopetstvo
!
“
„
Strahopetstvo
?
“
—
zakrili
Drnovšek
ves
prestrašen
.
„
Pred
kom
pa
strahopetstvo
!
“
„
Pred
konkurenco
!
Pred
življenjem
!
Priznanje
nesposobnosti
!
Duševni
bankerot
!
Zajčevstvo
“
Drnovšek
se
iztegne
na
mizo
in
se
zagleda
v
Žitnika
.
Mučna
žalost
mu
pači
lice
,
vprašujoč
obup
mu
trepeta
v
izrazu
.
Blejec
je
naenkrat
ves
razposajen
.
-
Na
dušek
izpije
kozarec
vina
in
se
zakrohoče
:
„
Strahopetstvo
!
Hihihi
...
Jaz
pa
sem
si
očital
strahopetstvo
,
ker
nisem
šel
v
Ameriko
,
gospod
Drnovšek
,
—
ker
nisem
šel
v
Ameriko
!
Hihihi
...
In
zdaj
crkavam
v
domovini
,
z
vsemi
vred
crkavam
,
gospod
Drnovšek
!
Od
samega
poštenja
vsi
crkavamo
!
V
Ameriki
pa
bi
si
bil
že
davno
prisleparil
—
pošteno
premoženje
,
hihihi
...
A
kadar
crknem
,
gospod
Drnovšek
,
—
seveda
crknem
nobel
,
v
penečem
se
šampanjcu
!
—
takrat
pa
pojdem
z
vami
preko
morja
,
gospod
Drnovšek
!
Strahopetec
s
strahopetcem
,
hihihi
...
Doma
je
človeka
sram
slepariti
,
tamkaj
naju
ne
bo
ničesar
sram
.
Tamkaj
šele
razmahneva
svoje
sile
,
gospod
Drnovšek
,
hihihi
...
“
Turek
ga
z
začudenjem
gleda
,
zadrega
mu
zadržuje
smeh
:
—
Blejec
je
vendar
zagoneten
človek
;
pameten
in
duhovit
,
poln
idej
;
a
izvedel
menda
ni
še
nikdar
svoje
misli
,
ker
je
prelen
in
preveč
vdan
zabavi
.
Ali
je
tudi
v
njem
obup
?
Ali
mu
res
grozi
konkurz
?
...
Stanislav
še
vedno
skoraj
leži
na
mizi
in
bulji
v
Žitnika
.
Žalost
in
obup
v
izrazu
sta
mu
prešla
počasi
v
grozečo
in
zagrizeno
sovražnost
.
—
Tomo
je
napet
od
pričakovanja
;
tako
mu
je
,
ko
da
gleda
sikajoči
kači
v
bliskajoče
se
oči
...
Takrat
se
ga
dotakne
pod
mizo
Verina
roka
—
skrivoma
in
silno
oprezno
—
in
se
pritisne
k
njemu
:
—
Mirno
dušo
,
Tomo
!
Za
božjo
voljo
,
ne
prepira
!
...
Zdajci
se
prismeje
k
mizi
vesela
trojica
:
Mira
s
Praznikom
in
—
Štembalom
,
skrivnim
ljubčkom
Goričnikove
Katre
.
Mira
se
skloni
med
Vero
in
Toma
in
se
jima
nasloni
na
ramena
,
pa
se
obeh
dotakne
s
svojimi
senci
:
„
Vama
zavidam
danes
,
ljubčka
.
Kako
se
imata
?
Ukradena
ljubezen
,
skrivana
ljubezen
je
le
najlepše
!
“
Vera
je
vsa
zardela
od
zadrege
,
krčevito
se
obrača
od
Drnovška
proč
in
trepeče
od
strahu
,
ali
je
slišal
Miro
.
Tomo
se
zasmeje
:
„
Tebi
je
treba
zavidanja
,
Mira
!?
Prst
iztegni
,
pa
se
te
bodo
oprijeli
kot
železna
sipa
močnega
magneta
.
“
„
A
prave
sipice
morda
le
ne
bo
med
njimi
!
“
Praznik
,
ki
je
približal
svojo
glavo
,
se
ljubeznivo
zaheheče
:
„
Naša
Mira
samo
izbira
,
z
vsemi
šmira
,
koketira
...
“
Celo
vrsto
rim
na
-
ira
naniza
v
šaljive
verze
.
Janez
Stembal
se
pritakne
s
pretirano
dostojnostjo
in
smešno
resnostjo
:
„
Fante
’
zbiraš
,
si
prevzetna
,
se
šopiriš
ker
si
zala
;
varuj
,
varuj
,
da
priletna
samka
se
ne
boš
jokala
!
“
V
splošnem
smehu
ga
predstavi
Dreja
vsemu
omizju
:
„
To
je
naš
Štembal
,
slavni
Janez
z
Bleda
,
mizarski
pomočnik
in
najimenitnejši
recitator
vesoljnega
našega
Prešerna
.
Ker
je
danes
Prešernov
praznik
—
in
če
dovolite
,
gospoda
!
—
nam
takoj
zadeklamira
‚
povodnega
moža
‘
.
“
Lokave
Janezove
oči
se
ozro
v
Goričnikovo
Katro
:
—
Ali
tudi
ti
dovoliš
,
ljubica
,
gospodarica
?
—
A
Katra
se
drži
čmerikavo
,
gleda
predse
na
mizo
in
grabi
z
belimi
prsti
krušne
drobtinice
na
kupček
.
Pavel
Kresnik
se
smeje
poleg
nje
,
veselo
in
nedolžno
:
„
Ali
ne
vidiš
,
Katra
,
našega
Janeza
?
—
No
,
kar
nastopi
,
slavni
Janez
!
“
Stembal
se
postavi
v
pozituro
in
si
zaviha
brčice
:
„
Povodni
mož
.
France
Prešeren
.
“
Zdaj
šele
dvigne
Katra
svoj
pogled
.
Janez
ji
hudomušno
pomežikne
,
ona
pa
počasi
zopet
nagne
glavo
.
„
Od
nekdaj
lepe
so
Ljubljanke
slovele
,
al
lepše
od
Urš
’
ke
bilo
ni
nobene
...
“
Z
naivnim
patosom
deklamira
pesem
.
Kretnje
so
mu
nekoliko
oglate
,
a
poredne
in
duhovite
;
jezik
se
mu
za
spoznanje
zatika
,
kar
daje
izgovarjanju
nek
ljubezniv
,
poseben
čar
.
„
Kar
slišala
moških
okrog
je
slovet
’
,
skušala
jih
v
mreže
razpete
je
vjet
.
—
—
—
Možake
je
dolgo
vodila
za
nos
,
ga
stakne
nazadnje
,
ki
bil
ji
je
kos
.
Na
Starem
so
trgu
pod
lipo
zeleno
trobente
in
gosli
in
cimbale
pele
,
—
—
—
Jih
dokaj
jo
prosi
,
al
’
vsak
’
mu
odreče
,
—
—
—
že
sedem
odbila
je
ura
in
čez
,
ko
jela
ravnat
’
se
je
Urš
’
ka
na
ples
.
—
—
—
zagleda
pri
mizi
rumeni
junaka
;
enac
’
ga
pod
solncem
mu
ni
korenjaka
,
—
—
—
„„
Nobene
stopinj
’
ce
še
nisem
plesala
,
da
čakala
tebe
sem
,
res
je
,
ni
šala
;
—
—
—
in
urno
ta
dva
sta
po
podu
zletela
,
—
—
—
plesala
sta
,
ko
bi
ju
nosil
vihar
.
—
—
—
„„
Ah
,
majhno
postojva
,
preljubi
plesavec
,
da
jaz
se
oddahnem
,
da
noga
počije
.
““
—
—
—
„„
Valovi
šumeči
te
,
Urš
’
ka
,
žele
,
le
urno
,
le
urno
obrni
pete
!
““
Vrtinec
so
vid
’
li
čolnarji
dereč
,
al
’
Uršike
videl
nobeden
ni
več
.
“
Poslušalce
je
deklamacija
prevzela
.
Za
trenotek
je
tišina
v
gneči
,
ki
je
bila
družbo
obkolila
,
nato
navdušen
plosk
.
Pa
se
oglasi
Andrej
Praznik
:
„
Zdaj
si
pa
misli
,
Janez
,
da
si
ti
‚
povodni
mož
‘
in
zapleši
z
Uršiko
!
“
Z
roko
pokaže
Miro
,
ki
zavrešči
in
zbeži
okoli
mize
:
„
Saj
jaz
nisem
Uršika
!
“
A
‚
povodni
mož
‘
copota
za
njo
in
jo
preganja
,
da
se
vse
krohoče
od
radosti
.
—
Nenadoma
stoji
pred
Miro
Milan
Javornik
in
ona
se
ga
oklene
in
se
nasloni
nanj
.
Stembal
pozabi
nanjo
,
se
obrne
h
Katri
,
jo
zgrabi
krog
pasu
,
jo
vzdigne
izza
mize
in
odnese
v
gnečo
.
Vriše
in
halo
za
njim
.
Pavel
Kresnik
se
dere
v
razigranem
smehu
:
„
Primite
ga
,
držite
ga
‚
povodnega
moža
‘
!
Nevesto
mi
je
odnesel
!
“
Javor
stoji
nepremično
in
pritiska
Miro
k
sebi
,
z
ustnicami
se
skoraj
dotika
njenih
las
pod
nagnjenim
klobukom
.
Razkošje
mu
navdaja
prsi
,
v
žilah
mu
divja
vihar
pohlepa
...
Zdajci
se
Mira
zdrzne
in
se
ozre
v
Andreja
Praznika
,
ki
stoji
ob
strani
s
prekrižanima
rokama
in
jo
resno
gleda
izpod
čela
,
očetovsko
očitajoče
,
ukazujoče
.
In
nenadoma
razume
njegovo
misel
:
—
Beži
,
Urška
,
od
‚
povodnega
moža
‘
!
—
Z
viharno
kretnjo
se
iztrže
Javoru
in
ga
odpahne
.
Popravi
si
klobuk
in
se
zamišljeno
vrne
k
Veri
in
Tomu
.
V
tem
trenotku
prisopiha
tudi
Katra
zopet
k
mizi
.
Jezno
se
drži
in
mrda
svoje
mesnate
ustnice
;
z
robcem
si
briše
tilnik
,
kjer
je
poznati
rdečkasto
marogo
.
Mira
jo
začudeno
pogleda
in
se
zasmeje
in
prasne
v
krčevit
krohot
,
da
se
ji
solze
zasvetijo
v
očeh
:
„
‚
Povodni
mož
‘
jo
je
ugriznil
!
‚
Povodni
mož
‘
jo
je
ugriznil
!
‚
Povodni
mož
‘
je
ljudožerec
!
“
In
tudi
Pavel
Kresnik
se
zasmeje
;
sicer
nekoliko
v
zadregi
,
nekoliko
naivno
;
a
smeje
se
,
da
se
tolče
po
kolenih
:
„
Ali
te
je
res
ugriznil
,
Uršika
?
“
Pa
se
nasmehne
tudi
Katra
in
spravi
robec
:
„
Tepec
!
Uršika
je
bila
Ljubljančanka
,
jaz
pa
sem
Blejka
.
“
„
Torej
se
je
zmotil
?
‚
Povodni
mož
‘
se
je
zmotil
,
gospoda
slavna
!
Hahaha
...
“
Nadporočnik
Javornik
stoji
še
vedno
,
kjer
je
stal
,
napol
zakrit
od
množice
,
pogled
uprt
v
Miro
,
srepo
,
prodirljivo
,
hipnotizujoče
.
In
Mira
je
nemirna
ter
nestrpna
,
oči
se
ji
love
zdaj
tu
zdaj
tam
,
z
nepremagljivo
silo
jih
priteza
nase
Milan
Javornik
.
Pa
se
nagne
k
Veri
:
„
Gospodična
Vera
,
pošetajva
se
malo
mimo
paviljonov
!
“
Vera
se
obrne
k
Stanislavu
.
Ta
si
zamišljeno
podpira
glavo
in
le
napol
posluša
Blejca
,
ki
mu
še
zmirom
govori
in
govori
.
„
In
Tomo
naju
spremi
,
kaj
?
“
„
Z
veseljem
,
gospodična
Uršika
!
“
„
No
ti
—
rompompom
!
“
Vera
vpraša
Silvo
:
„
Ali
se
pridružiš
,
Silva
?
“
„
Le
pojdite
,
vas
že
poiščem
,
če
se
mi
zazdi
!
“
Tomo
se
obesi
dekletoma
za
komolce
in
poškili
k
Javorniku
,
pa
se
zasmeje
,
ko
zapazi
,
kako
se
Mira
z
naporom
premaguje
,
da
ne
pogleda
v
isti
smeri
.
„
Uršika
na
begu
pred
‚
povodnim
možem
‘
!
“
Mira
ga
uščipne
V
laket
:
„
Mir
daj
,
Tomo
!
...
če
ne
,
te
bomo
,
bomo
,
rompompom
!
“
„
Ali
sta
se
sprla
?
Ali
si
se
že
ločila
od
‚
povodnega
...?
“
„
Tiho
,
Tomo
!
“
Mira
zacepeta
z
nogama
in
stisne
ustnice
:
—
„
Drugače
vaju
kar
pustim
!
“
Pa
se
zasmeje
nagajivo
in
prisrčno
:
—
„
Saj
to
bi
menda
rad
,
grdavž
!
Vidva
bi
bila
rada
sama
.
Ali
sem
vama
kaj
napoti
,
hm
?
Pa
vaju
ravno
ne
pustim
!
“
„
Rompompom
!
“
—
zahrka
Tomo
.
Mira
pošegeče
Vero
po
zatilniku
in
se
ji
nasmehne
:
„
Dajva
,
gospodična
Vera
,
zdaj
ga
prerešetajva
!
Beriva
mu
levite
,
da
bo
cvilil
!
“
Dražijo
se
in
šalijo
se
,
dovtipkujejo
nad
znanci
in
neznanci
,
zabavljajo
in
kritikujejo
,
pa
tudi
uživajo
in
občudujejo
.
Mrak
se
je
naredil
,
vse
luči
že
gore
.
Kot
majhna
solnca
razsvetljujejo
obločnice
prostore
po
drevoredih
in
pred
šotori
.
Med
drevjem
gori
in
se
iskri
,
miglja
in
blesketa
nešteto
žarnic
.
Nebroj
lampijonov
povišuje
čar
večera
v
najraznovrstnejših
in
najpestrejših
barvah
.
Nebo
je
bledo
,
proti
zapadu
še
nekoliko
rumenkasto
;
le
tukaj
tamkaj
sveti
drobna
zvezdica
,
sramežljivo
in
ponižno
,
ko
da
si
ne
upa
tekmovati
s
sestricami
pod
seboj
...
Tomo
in
dekleta
so
si
utešili
glad
pri
paviljonu
za
jedila
,
so
se
napili
piva
in
pri
sosedah
vina
.
Godba
jih
izvabi
v
sredo
„
Zvezde
“
in
do
plesišča
.
„
Ali
gremo
plesat
?
“
—
reče
Mira
.
„
V
treh
?
“
—
se
zasmeje
Tomo
.
„
Če
plešem
s
prvo
,
se
mi
druga
izneveri
!
“
„
Ti
pa
bi
rad
obe
,
falot
?
“
Mira
se
nekoliko
pretesno
oklepa
njegove
nadlahti
,
z
vsem
obrazom
se
obrača
k
njemu
in
sili
vanj
,
ko
da
si
ga
hoče
osvojiti
.
Dela
se
ljubosumno
in
mu
pol
resno
pol
šaljivo
očita
,
da
je
z
Vero
ljubeznivejši
in
prisrčnejši
.
In
vendar
je
bila
ona
njegova
prva
ljubica
,
njene
pravice
so
starejše
!
A
njeno
ponašanje
je
preživahno
in
prekričavo
,
da
bi
moglo
biti
za
njim
resnično
čustvo
.
Trenotkoma
pa
se
zgodi
,
da
zdajci
umolkne
in
se
zagleda
kamorkoli
in
je
kakor
odsotna
in
izgubljena
;
in
ko
se
spet
domisli
,
plane
z
besedo
in
z
roko
,
zardela
v
lica
,
skrivajoč
zadrego
v
smehu
in
brbljanju
.
—
Vera
je
precej
pasivna
,
a
se
vdaja
radostno
in
neovirano
porednim
šalam
onih
dveh
.
Ljubosumnost
Mire
je
prav
nič
ne
razburja
,
komaj
da
ji
laska
.
Čustvo
sigurnosti
in
miru
jo
prešinja
poleg
Toma
.
Njegova
roka
jo
objema
tako
enakomerno
in
ljubeče
,
da
ne
more
ni
pomisliti
na
nezvestobo
.
Mira
ji
nagajivo
očita
,
da
ji
je
prevzela
fanta
;
a
njeni
pogledi
so
prijateljski
in
topli
,
za
Tomovim
hrbtom
ji
pomežikuje
in
se
ji
nasmihava
in
jo
skuša
zapeljavati
k
izzivanju
in
zbadanju
.
Počasi
obidejo
ves
veselični
prostor
,
pa
se
nikjer
predolgo
ne
mude
.
Pri
znancih
se
ne
ustavljajo
,
ali
govore
samo
besedico
in
hitijo
zopet
dalje
,
kakor
da
imajo
še
važne
cilje
pred
seboj
.
Pevski
zbor
jih
ne
zadržuje
,
ker
je
pred
odrom
preogromna
množica
občinstva
;
šmira
je
prenatlačena
.
Odškodujejo
se
nekoliko
pri
vrtiljaku
.
Peljejo
se
parkrat
zaporedoma
;
in
čeprav
so
jim
čustva
vsa
drugačna
nego
so
bila
v
otroških
letih
,
jim
je
užitek
vendar
lep
,
zabava
pa
še
lepša
in
razposajenejša
.
Nazadnje
se
ustavijo
pri
šotoru
za
šampanjec
.
Živahen
vrvež
,
bučna
radost
polje
in
kipi
pred
njim
.
Življenje
se
peni
kot
vino
iz
buteljk
,
glasovi
petja
in
govorjenja
in
smejanja
so
kot
žvenket
kristalnih
čaš
.
Miri
se
zaiskre
oči
:
„
Zdaj
pokaži
,
Tomo
,
če
si
kavalir
!
“
„
Šampanjca
tebi
ni
potreba
,
Mira
;
ti
si
sama
kot
šampanjec
,
ki
prekipeva
!
“
„
Ti
ne
maraš
zanj
!
“
„
Zame
je
premrzel
.
Prezunanji
,
prepovršen
je
njegov
življenjski
čar
.
Zgolj
kipenje
,
penjenje
,
žgačkanje
in
sladkota
;
—
duše
ne
ogreje
.
Razdivja
ti
kri
,
da
ti
brezmiselno
zašumi
in
plane
;
—
ostane
ti
omamljenost
in
stud
in
maček
.
“
„
Hvala
lepa
,
kavalir
!
“
„
Hahaha
—
o
šampanjcu
sem
govoril
,
Mira
,
ne
o
tebi
!
Tvojega
šampanjca
še
nisem
pil
.
“
Nisi
pil
?
“
„
Niti
pokusiti
mi
nisi
dala
!
Buteljka
je
bila
zamašena
;
obljubljala
je
marsikaj
;
a
potrkala
mi
je
samo
z
zamaškom
po
ustnicah
—
pik
,
pik
,
pik
—
in
ostala
trdno
zamašena
.
Hahaha
...
“
Mira
je
naenkrat
resna
,
mnogo
resnejša
,
nego
bi
bilo
pričakovati
;
z
nogo
podrsa
po
pesku
in
gleda
v
tla
:
„
Že
dobro
,
Tomo
!
Takšna
je
hvaležnost
moška
!
“
„
Hvaležnost
!
Ali
mora
biti
fant
hvaležen
ljubici
,
če
ga
ima
malo
rada
?
Ali
gre
tu
za
kakšno
darovanje
?
Saj
daruje
tudi
on
!
Če
je
ljubezen
res
ljubezen
,
je
na
obeh
straneh
enako
koprnenje
—
za
šampanjcem
!
“
Ko
da
je
rešila
zagonetko
,
izbruhne
Mira
:
„
Ti
si
bil
tepec
,
Tomo
!
Šampanjki
je
treba
vrat
odbiti
!
Ko
bi
bil
znal
,
bi
bilo
že
vzkipelo
in
zavrelo
iz
buteljke
!
“
Tomo
se
zasmeje
:
„
Strela
božja
,
Mira
,
menda
sem
bil
resnično
tepec
!
“
„
Hahaha
...
in
si
še
danes
,
rompompom
!
Dve
šampanjki
imaš
poleg
sebe
,
v
obeh
kipi
in
vre
,
—
ti
pa
čakaš
in
zijaš
okoli
!
Niti
ne
takneš
se
zamaška
,
nikar
da
bi
ga
izstrelil
v
zrak
in
planil
na
šampanjca
!
Poslušaj
,
kako
zapeljivo
poka
od
vseh
strani
!
“
Nenadoma
stoji
pred
njimi
poročnik
Praznik
,
ob
njegovi
strani
Mara
,
ki
jo
drži
pod
pazduho
in
jo
tesno
pritiska
k
sebi
.
Oba
sta
razigrana
in
vesela
.
„
Le
vkup
,
le
vkup
,
uboga
gmajna
!
“
—
vpije
Dreja
.
„
Herrreinspaziert
,
gospoda
moja
!
Čemu
oklevate
in
omedlevate
pred
hišo
vinske
milosti
?
Herrreinspaziert
,
gospoda
moja
!
Hajdi
,
Tomo
,
pogostiva
dekleta
!
“
Družba
je
naenkrat
vsa
živahna
in
razposajena
.
Praznik
nataka
vitke
čase
in
že
prepeva
:
„
Bratci
,
veseli
vsi
,
tralalala
,
tralalala
...
Videti
je
neizmerno
zadovoljen
sam
s
seboj
in
z
vsemi
drugimi
.
Zdi
se
mu
,
da
je
dobro
rešil
svojo
nalogo
;
prepričan
je
,
da
je
vsaj
za
danes
prekrižal
Javornikove
račune
in
da
je
Miro
—
vsaj
za
enkrat
—
obvaroval
nevarnosti
.
Sredi
občnega
veselja
trenotkoma
umolkne
in
se
tiho
smeje
sam
pri
sebi
:
—
ponosen
je
na
„
povodnega
moža
“
,
ki
je
Miro
z
njim
prestrašil
.
S
pogledi
pa
se
Miri
izogiblje
in
posveča
vso
pozornost
Mari
,
ki
se
mu
na
videz
brani
in
ga
odbija
,
pa
ji
je
vseeno
čitati
z
obraza
,
kako
zelo
prijetno
ji
je
njegovo
laskanje
.
Zdajci
pride
Nuša
k
mizi
in
vleče
Zgončka
za
roko
:
„
Izgubil
se
mi
je
;
pa
sem
ga
našla
tamkaj
pod
kostanjem
.
Med
veje
je
zijal
in
menda
žarnice
prešteval
.
Ali
ni
tudi
Magda
z
vami
?
“
Mira
prasne
v
smeh
:
„
Bravo
,
Nuša
!
Ti
se
mi
lepo
razvijaš
.
Zdaj
ga
torej
že
po
malem
—
vlečeš
?
“
Nuša
zardi
v
zadregi
:
„
Nič
ne
vlečem
!
Kaj
klepečeš
,
—
Uršika
?
“
V
splošnem
smehu
napije
Dreja
Nuši
,
trči
z
njo
in
jo
pogleda
prav
prisrčno
:
„
Katera
dva
se
imata
rada
,
Nušika
?
“
Ona
pa
še
globlje
zardi
in
glas
ji
gre
na
jok
:
„
Zgonček
ima
Magdo
rad
,
ne
mene
!
“
A
v
istem
hipu
se
zave
,
da
je
preveč
povedala
;
zdi
se
ji
,
da
je
priznala
,
kako
hudo
ji
je
,
ker
ima
Zgonček
Magdo
rad
,
ne
nje
.
Solze
se
ji
zaiskre
v
očeh
,
obrne
se
in
hoče
ubežati
.
Praznik
jo
komaj
s
silo
pridrži
.
Zgonček
se
drži
čmerno
,
celo
nekoliko
porogljivo
.
Glas
mu
je
še
močneje
nosljajoč
nego
po
navadi
,
rame
mu
še
nestrpnejše
zmigavajo
.
Z
iščočimi
očmi
se
ozira
v
množico
;
tuintam
se
izpozabi
in
si
pobrska
s
prstom
po
nosnicah
.
Tomo
je
v
najpopolnejšem
raportu
z
Vero
.
Od
onega
trenotka
,
ko
se
ga
je
dotaknila
pod
mizo
,
da
ga
obvaruje
prepira
s
Stanislavom
Drnovškom
,
švigajo
iskre
in
plujejo
tokovi
poželjenja
med
obema
.
Njuni
nogi
se
prislanjata
druga
k
drugi
in
se
skušata
objemati
;
njuni
roki
se
iščeta
pod
mizo
,
se
pozdravljata
in
se
stiskata
in
se
trgata
.
V
polni
meri
se
udeležujeta
zabave
in
veselja
,
a
njuni
duši
sta
sredi
družbe
kakor
sami
zase
in
sta
blaženi
v
razkošju
medsebojne
edinosti
in
bližine
.
„
Kaj
pa
vidva
?
“
—
se
obrne
Mira
hudomušno
k
njima
in
ju
pogleda
,
obadva
prav
od
blizu
.
Napije
jima
in
trči
z
njima
:
—
„
Katera
dva
se
imata
rada
?
“
Vsi
se
smejejo
.
Dreja
objame
Marino
nadlaket
in
jo
stisne
k
sebi
,
napije
ji
in
trči
z
njo
,
pa
jo
pogleda
zapeljivo
:
„
Katera
dva
se
imata
rada
,
gospodična
Mara
?
“
„
Midva
menda
ne
!
“
—
se
smeje
ona
;
a
čisto
mu
je
vdana
,
srečna
in
razžarjena
,
ko
da
si
na
tihem
ničesar
bolj
ne
zaželi
nego
tega
,
da
bi
se
res
imela
rada
.
„
Sami
parčki
!
“
—
vzklikne
Mira
.
„
Jaz
sem
edina
samcata
!
Kdo
popravi
to
krivico
?
“
„
Prst
iztegni
,
Mira
!
“
—
se
pošali
Tomo
.
„
Moj
magnet
,
haha
...
“
—
Mira
vstane
in
iztegne
svoj
kazalec
.
„
Čari
,
bari
,
Miro
spari
!
Hocus
pocus
,
hic
est
locus
!
“
—
Dreja
dela
z
obema
rokama
vražarske
križe
pred
seboj
.
Tomo
se
krohoče
:
„
Samo
pazi
,
Uršika
,
—
‚
povodni
mož
‘
je
blizu
!
“
Mira
pa
se
nepričakovano
razjezi
,
udari
z
roko
po
mizi
in
zavpije
vsa
zardela
,
s
spačenim
obrazom
:
„
Jaz
si
prepovedujem
‚
Uršiko
‘
in
‚
povodnega
moža
‘
!
Imejte
koga
druzega
za
norca
!
“
—
Pa
plane
jezno
in
hoče
oditi
.
Tomo
jo
zgrabi
za
roko
,
Vera
jo
prime
,
vsi
ji
prigovarjajo
in
jo
tolažijo
.
Edini
Dreja
se
ne
gane
,
s
skrivnostno
in
globoko
resnostjo
jo
opazuje
.
Mira
sede
zopet
,
pade
s
čelom
na
svojo
laket
,
pleča
se
ji
stresejo
v
krčevitem
joku
.
Mučno
tišino
prekine
Nuša
:
„
Magda
z
Bogdanom
prihaja
.
“
Zgonček
iztegne
vrat
,
—
vsi
se
mu
zasmejejo
.
Tomo
se
ozre
:
—
Bogdan
vodi
Magdo
za
roko
,
se
stiska
k
nji
in
ji
z
velikansko
vnemo
govori
v
uho
ter
jo
k
nečemu
pregovarja
.
Ko
zapazi
Tomovo
omizje
,
jo
hitro
potegne
v
stran
in
izgine
z
njo
med
množico
.
Mira
vzdigne
glavo
in
si
obriše
solze
;
obraz
se
ji
iznova
smeje
:
„
Torej
zopet
dva
,
ki
se
imata
rada
?
Kje
pa
sta
?
Kje
je
hudičev
jezik
?
—
Zgonček
,
ali
ga
ne
greš
iskat
?
“
A
zdaj
se
Zrimšek
razjezi
:
„
Tudi
mene
ne
boste
imeli
za
norca
!
“
Njegov
pegasti
obraz
je
bled
,
njegove
vodene
oči
so
kalne
.
Dreja
mu
prigovarja
,
Nuša
mu
