nastalagosta
temota
.
S
tem
je
zabranil
,
da
ni
Ljudmila
nehoté
ovadila
majorju
svojega
skrivališča
.
In
po
temi
tavaje
so
vsi
želeli
se
kakor
hitro
mogoče
iz
kleti
spraviti
.
Major
je
hotel
le
do
vrat
priti
;
tam
se
je
mislil
oglasiti
,
kakor
da
bi
iz
dvora
slišal
gospejin
krik
in
prišel
v
klet
gledat
,
kaj
da
je
.
Ko
se
je
torej
po
temi
dalje
motal
proti
stopnicam
,
naleti
na
Binčeta
,
ki
je
počasi
pred
njim
stopal
,
ter
ga
misleč
,
da
je
to
strežaj
,
krepko
pod
rebra
sune
.
Binče
se
raztogoti
in
po
temi
išče
svojega
napadnika
;
a
namesto
njega
ujame
hudomušnega
strežaja
,
kterega
z
vso
silo
vrže
na
tla
.
Tudi
korporal
se
je
bil
kmalu
od
tal
pobral
.
Ko
ni
mogel
dolgo
najti
svoje
knjižice
,
pograbi
gospejno
zimsko
ruto
v
zmešnjavi
,
temi
in
pijanosti
meneč
,
da
je
to
njegova
suknja
,
jo
ogrne
čez
ramena
in
hiti
proti
vratom
.
Med
potjo
se
je
trdo
zadel
ob
majorja
,
da
bi
bil
gotovo
padel
,
ko
bi
ga
ne
bil
ta
prestregel
.
Major
ga
je
bil
zagrabil
za
zimsko
ruto
in
z
živo
slastjo
pritisnol
na
svoja
prsa
,
ker
je
mislil
,
da
v
gospejnej
ruti
mora
tudi
gospa
sama
biti
;
saj
je
strežaja
že
naprej
pahnol
,
drugega
pa
ni
bilo
v
kleti
.
Med
tem
prilomasti
s
težkimi
koraki
po
stopnicah
Matevž
luč
v
roki
držeč
.
Na
sredi
kleti
obstoji
,
luč
kvišku
vzdigne
,
debelo
pogleda
,
usta
odpre
in
glupo
zija
.
Kazal
se
mu
je
čudno-smešen
prizor
.
Pri
sodu
tam
je
slonela
onemogla
Ljudmila
,
Binče
je
na
tleh
ležečemu
strežaju
na
prsih
klečal
in
ga
davil
,
major
pa
goreče
stiskal
—
svojega
debelega
korporala
.
Dan
’
s
je
’
na
lepa
noč
,
Lun
’
ca
svet
’
celo
noč
.
Narodna
.
Zaupno
pregleduje
kmetič
v
vročem
poletji
košato
vinsko
trsje
,
s
težkim
srcem
pričakuje
,
da
bi
že
kmalu
grozdje
dozorelo
po
vinogradih
,
da
bi
učakal
plačilo
mnogih
trudapolnih
dnij
.
Radosten
in
vesel
si
domišlja
oni
lepi
čas
,
ko
bode
v
shrambe
spravljal
obilne
pridelke
in
trgal
žlahtni
sad
o
veselej
trgatvi
.
Saj
se
je
toliko
trudil
,
da
je
poleg
težavnega
poljskega
dela
zamogel
tudi
vinograde
dostojno
obdelovati
.
Zrahljal
je
prst
pri
koreninah
,
porezal
je
trti
predolge
izrastke
prejšnjega
leta
,
privezal
jo
na
kol
,
da
na-nj
se
opiraje
zamore
kvišku
razprostreti
nove
mladike
,
oskrboval
jo
je
celo
leto
z
vso
potrebno
natančnostjo
.
Z
veseljem
je
opazoval
,
ko
se
je
o
gorkoti
pomladanskega
solnca
iz
drobnih
kalij
razgrnolo
nežno
cvetje
,
kako
se
je
razprostiralo
in
naraščalo
,
kako
se
trta
okinčala
z
zelenimi
peresci
in
pod
njihovim
krilom
gojila
prihodnji
sad
.
Ko
se
je
pa
o
poletnej
vročini
iz
temnih
pogubonosnih
oblakov
zaslišalo
votlo
gromenje
in
strahovito
bučanje
,
ko
je
zvonov
glas
iz
zvonika
opominjajoč
na
pretečo
nevarnost
ljudstvo
vabil
k
molitvi
,
takrat
je
ubogi
kmetič
pobožno
vzdignol
roke
proti
nebu
s
solznim
očesom
proseč
,
da
bi
Bog
odvrnol
škodljivo
točo
.
In
res
!
Nepoškodovano
zori
na
polji
zlato
žito
,
v
vinogradih
se
trte
z
rumenim
grozdjem
bogato
obložene
šibé
pod
svojim
bremenom
,
in
zadovoljni
gospodar
veselo
računi
,
koliko
bode
od
svojih
pridelkov
letos
zamogel
prodati
,
da
poplača
davke
,
da
svojej
družini
preskrbi
potrebnih
rečij
in
zraven
še
mlajšemu
sinu
,
gymnasijskemu
dijaku
pošlje
v
mesto
potrebno
podporo
.
Ali
v
jeseni
,
ko
so
ljudje
večjidel
že
vse
poljske
pridelke
pospravili
ter
najvažnejša
dela
končali
,
kako
vesel
:
zahaja
po
tako
priljubljenej
če
tudi
strmej
in
težavnej
poti
na
goro
v
vinsko
klet
!
V
družbi
veselih
prijateljev
,
v
krogu
svoje
družine
pozabi
tam
skrbni
oče
,
koliko
truda
je
letos
prestal
,
koliko
skrbij
ga
še
v
prihodnje
čaka
;
slabotnemu
starčeku
se
pri
kozarci
novega
vina
ogreje
in
razvname
srce
,
da
v
nedolžnem
veselji
s
hripavim
glasom
radostno
zapoje
.
Da
,
stari
in
mladi
se
radujejo
o
takih
prilikah
!
Kogar
je
pa
osoda
preselila
iz
domovine
v
tuje
mrzlejše
kraje
,
kjer
v
svojem
obližji
razgleduje
neizmerne
skalnate
pečine
ter
z
večnim
snegom
pokrite
višine
,
on
se
čestokrat
spominja
majhnih
a
ljubih
domačih
goric
,
in
ko
sliši
,
kako
touristi
popisujejo
svoje
planinsko
potovanje
ter
v
vseh
jezicih
slavé
veličastvo
sneženih
gorá
,
takrat
se
nehoté
zamisli
v
srečno
prošlost
,
ko
je
še
majhen
deček
z
očetom
zahájal
na
prijazne
z
vinogradi
zasajene
griče
,
in
—
užali
ga
bridka
otožnost
.
—
Vsled
oskrbnikovega
poziva
napoti
se
Vinko
nekega
dne
že
pozno
popoldne
,
ko
je
podnevna
vročina
ponehala
in
se
je
solnce
že
začelo
nagibati
proti
zatonu
,
z
Ljudmilo
v
vinograde
.
Dasi
je
bila
zemlja
v
onem
kraji
skoro
povsod
hribovita
,
vendar
ju
je
pot
peljala
od
Lipnice
gori
po
gričih
nad
vasjo
vseskozi
po
ravnem
,
da
sta
v
pol
uri
že
prišla
do
„
lipniških
“
vinogradov
.
Delavci
so
imeli
mnogo
različnih
opravil
.
Nekteri
so
čistili
posodo
,
drugi
so
nabijali
sode
ter
pripravljali
vse
potrebne
stvari
za
prihodnjo
trgatev
,
nekaj
jih
je
pa
nad
kletijo
pokrivalo
zeló
poškodovano
streho
.
Vinko
pregleda
udovoljen
storjeno
delo
,
razgovarja
se
z
delavci
,
z
oskrbnikom
pa
ugiblje
,
kaj
bode
še
treba
popraviti
pri
kleti
in
v
vinogradih
.
Pač
lepo
je
bilo
videti
novo
še
le
to
spomlad
izdelano
ograjo
,
po
kterej
so
se
sedaj
že
mogočne
trtine
mladike
raztegale
.
Posebno
se
je
pa
priljubila
Ljudmili
tratina
pred
kletijo
,
kjer
so
od
zgoraj
iz
ograje
na
drobnih
količih
napeljane
trte
s
košatim
perjem
delale
dobrodejno
senco
.
Na
klopici
je
sedela
in
se
ozirala
doli
v
vas
in
dalje
na
prostrane
planjave
.
„
Tukaj
imamo
pač
lep
razgled
,
“
pravi
Vinku
,
ki
se
je
vsedel
zraven
nje
na
klop
.
„
Res
daleč
se
od
tod
vidi.
Ali
pa
vidiš
tam
v
daljavi
proti
desnej
strani
ono
belo
zidovje
?
Glej
,
tam
je
tvoj
dom
!
“
pravi
Vinko
in
jej
s
prstom
pokaže
omenjeni
kraj
.
Kmalu
je
zapazila
Ljudmila
bistrim
pogledom
,
kar
jej
je
Vinko
kazal
.
Da
,
to
je
njeni
dom
!
Tisoč
spominov
vzbudi
v
njenem
duhu
pogled
na
oni
kraj
,
kjer
je
v
otročjej
brezskrbnosti
uživala
toliko
radosti
.
A
oko
jej
solzí
,
ko
se
spomni
svojih
umrlih
roditeljev
in
svojega
nesrečnega
brata
.
Po
poti
,
ki
je
peljala
doli
v
vas
,
prisopiha
navzgor
zbegan
mož
z
urnimi
koraki
.
Vsa
njegova
zvunanjost
je
kazala
očito
največjo
notranjo
vzburjenost
in
pa
žalost
.
Pri
Vinku
mimogredé
pozdravi
in
zopet
dalje
hiti
,
vendar
se
je
videlo
,
da
bi
ga
rad
nagovoril
,
ko
bi
se
prav
upal
.
Vinko
zapazi
njegovo
čudno
vedenje
,
zato
ga
sam
pridrži
.
„
Kam
pa
tako
urno
,
Brlogar
?
“
„
Kam
?
“
odgovori
mož
,
kterega
so
ljudje
„
Brlogar
“
imenovali
,
a
njegov
glas
je
dovolj
pričal
neskončno
notranjo
bolest
.
„
Kam
?
Tega
še
sam
prav
ne
vem
.
Ali
to
vem
gotovo
,
da
moram
iz
tega
kraja
bežati
,
ako
nočem
v
ječi
ostre
kazni
prestati
.
“
Na
to
se
obrne
proti
vasi
nazaj
,
kjer
je
v
tihej
dolini
mirno
stala
njegova
hiša
,
kjer
je
prebivala
njegova
družina
.
Ni
spregovoril
nobene
druge
žale
besedice
,
vendar
pa
se
je
videlo
,
da
tuga
mori
njegovo
dušo
.
„
Kaj
ste
zakrivili
?
“
vpraša
Vinko
in
bližje
stopi
.
Tudi
delavce
je
privabil
ta
razgovor
,
da
so
za
nekoliko
časa
svoje
delo
popustili
in
potrto
postavo
svojega
soseda
pomilujoč
sočutno
poslušali
njegovo
pripoved
.
„
Kaj
sem
zakrivil
?
“
pravi
Brlogar
in
se
v
nemej
žalosti
pomišljaje
prime
za
vroče
čelo
.
„
Storil
sem
to
,
kar
bi
v
enakem
slučaji
zopet
prav
tako
storil
.
Na
davkih
sem
bil
nekaj
denarja
dolžen
.
Rad
bi
bil
plačal
,
toda
nisem
imel
ne
vinarja
in
nobene
reči
,
da
bi
jo
prodal
.
Edina
kravica
,
ktero
sem
še
imel
,
je
dajala
toliko
mleka
,
da
so
se
preživili
moji
otroci
,
jaz
sam
sem
si
pa
pomagal
s
kakim
sadjem
ali
suhim
kruhom
.
Vedno
sem
se
bal
,
da
mi
še
zadnje
živinče
iz
hleva
vzamejo
.
In
res
,
kar
je
moralo
priti
,
prišlo
je
danes
.
Ko
sem
se
popoldne
vračal
s
polja
domú
,
slišim
že
od
daleč
ženo
vpiti
in
nenavadno
otroke
kričati
.
Dva
beriča
sta
prišla
in
nam
hotela
iz
hleva
kravo
vzeti
.
Toda
Bog
zna
,
ali
je
krava
vedela
,
kdo
sta
ta
dva
gosta
,
ali
kaj
je
bilo
,
na
nikak
način
se
ni
hotela
z
mesta
premaknoti
,
naj
sta
se
beriča
še
tako
upirala
.
Prigovarjala
sta
torej
mojej
ženi
,
da
bi
jima
ona
sama
živinče
v
mesto
peljala
,
a
ker
se
je
pa
žena
branila
,
sta
jo
siloma
vlekla
proti
hlevu
.
Na
to
pridem
jaz
—
Bog
vé
,
da
bi
sam
lahko
prestal
marsikako
nadlogo
in
rad
pretrpel
mnogo
nevšečnostij
,
toda
ženo
videti
v
krempljih
teh
neusmiljenih
oderuhov
mi
je
tako
razvnelo
kri
v
žilah
,
da
zagrabivši
kol
z
vso
močjo
udarim
po
glavi
prvega
beriča
,
da
se
takoj
brez
zavesti
zvrne
na
tla
.
Njegov
tovariš
je
zbežal
na
Lipnico
in
kmalu
me
bode
prišel
z
vojaki
iskat
.
“
„
Zato
je
najboljše
,
da
se
jim
urno
skrijete
na
goro
v
bližnji
gozd
;
v
prihodnjej
noči
pridete
že
lahko
blizu
štajerske
meje
,
“
pravi
Vinko
.
Dobro
je
poznal
majorja
;
vedel
je
,
da
ga
bode
strogo
kaznoval
,
ako
ga
vojaki
ujamejo
.
„
Zaradi
sebe
se
bi
gotovo
ne
umikal
,
“
pravi
Brlogar
.
„
Toda
za
družino
moram
skrbeti
.
Na
tujem
si
lahko
nekaj
prislužim
in
svojim
ljudem
kaj
podpore
pošljem
,
ali
jih
pa
pozneje
še
k
sebi
vzamem
.
Če
me
pa
major
v
roke
dobé
,
ne
vem
,
ali
mi
je
potem
življenje
še
varno
.
“
„
Ne
bojte
se
,
dragi
sosed
!
“
tolaži
Vinko
.
„
Trdno
upam
,
da
čez
eno
leto
ne
bode
nobenega
francoskega
vojaka
na
Kranjskem
,
in
tedaj
se
zopet
lahko
domú
vrnete
.
Če
ste
tudi
onega
človeka
poškodovali
,
avstrijska
vlada
bode
gotovo
z
ozirom
na
Vašo
vzburjenost
in
nepremišljenost
milostno
z
Vami
ravnala
.
Podvizajte
se
sedaj
in
glejte
,
da
pridete
brž
ko
je
mogoče
v
varno
zavetje
.
“
„
Dovolite
,
gospod
,
da
tudi
jaz
spregovorim
eno
besedo
!
“
oglasi
se
eden
izmed
delavcev
in
k
Vinku
bližje
stopi
.
„
Ali
je
res
neogibno
potreba
,
da
ta
naš
sosed
zapušča
svoje
domovje
?
Ali
nismo
tudi
mi
tu
?
Ali
bodemo
še
dalje
mirno
gledali
tujo
ošabnost
in
taka
neusmiljena
početja
?
Ne
,
gospod
,
tega
ne
moremo
več
prenašati
!
Ljudstvo
je
že
nestrpno
in
težko
pričakuje
Vašega
povelja
in
maščevalnega
dne
.
Gospod
,
dajte
nam
besedo
,
zaukažite
,
razpošljite
nas
,
in
še
v
tej
noči
Vam
pripeljemo
iz
sosednjih
vasij
stotero
oboroženih
mož
,
kteri
kakor
za
igračo
v
hipu
izpodé
neljubo
posadko
iz
Vašega
gradú
.
Z
največjo
pogumnostjo
in
s
premislekom
se
bodemo
borili
in
tudi
onih
vojakov
v
mestu
se
ne
ustrašimo
.
“
„
Počasi
,
počasi
,
prijatelj
!
“
seže
mu
Vinko
v
besedo
.
„
Ali
ste
pa
tudi
pomislili
,
kake
posledico
bi
moralo
imeti
sedaj
tako
ravnanje
?
Rad
Vam
verujem
,
da
bi
majorja
iz
Lipnice
lahko
zapodili
,
tudi
v
mestu
bi
lahko
vojake
zmogli
,
toda
s
tem
činom
še
bi
ne
bilo
vse
pri
kraji
.
Prej
ko
bi
se
kdo
nadejal
,
bi
prišel
iz
Ljubljane
večji
oddelek
vojakov
,
in
nas
bi
strašna
kazen
zadela
.
Saj
še
veste
,
kako
je
bilo
pred
štirimi
leti
.
Radosti
in
veselja
ni
bilo
ne
konca
ne
kraja
,
ko
so
kmetje
iz
mnogih
krajev
prognali
Francoze
.
Ali
kmalu
na
to
je
prišel
v
te
kraje
s
silno
močjo
general
Souchy
;
njegovi
vojaki
so
vsakega
umorili
,
pri
komur
so
našli
orožje
.
Da
še
več
!
Ali
se
še
spomnite
,
kako
smo
prestrašeni
na
naših
gorah
opazovali
,
ko
se
je
v
mraku
nebo
žarilo
in
rudečilo
od
požara
zažganih
vasij
?
V
Kostelu
in
na
Poljanah
je
gorelo
,
in
nihče
ni
smel
gasiti
in
braniti
.
To
je
bilo
žalostno
!
Ta
osoda
bi
pa
tudi
nas
zadela
.
Zato
Vas
dobrohotno
svarim
,
ne
počenjajte
ničesar
v
nepremišljenej
naglosti
.
Dobro
sem
vse
premislil
in
svetujem
Vam
le
to
,
kar
je
za
nas
vse
najboljše
.
Preverjen
sem
,
da
se
bodo
v
kratkem
Francozi
borili
zoper
zvunanje
napadnike
,
in
takrat
zapodimo
tudi
mi
naše
vojake
,
ako
se
sami
ne
umaknejo
.
-
Ne
premišljujte
,
Brlogar
,
in
ne
mudite
se
dalje
!
Čas
beži
,
in
Vaši
preganjalci
so
Vam
morebiti
že
za
petami
!
Težka
je
se
vé
da
ločitev
:
zapustili
ste
ženo
,
otroke
in
staro
mater
.
Ali
tu
je
moja
roka
,
jaz
bodem
skrbel
za
nje
,
dokler
Vas
nazaj
ne
bode
;
ničesar
jim
ne
bode
manjkalo
.
“
Možato
je
do
sedaj
skrival
nesrečni
mož
svojo
obupno
žalost
,
ni
se
pritoževal
;
toda
pri
zadnjih
besedah
,
mu
je
skipelo
srce
,
ganola
ga
je
Vinkova
ponudba
.
Kakor
voda
dolgo
podkopava
in
spodjeda
jez
,
slednjič
pa
raztrga
vse
vezi
in
se
z
divjo
naglostjo
zažene
po
nižavi
,
tako
so
je
sedaj
nesrečnežu
izvil
jok
iz
zamolklih
prsij
.
Na
kolena
se
zgrudi
in
ihteč
moči
Vinku
s
solzami
roko
.
„
Bog
Vam
plati
stotero
,
“
govoril
mu
je
tiho
revni
begunec
,
šepetali
so
okoli
stoječi
delavci
,
blagoslov
iz
neba
mu
je
želel
vsakdo
,
kdor
je
v
onem
kraji
poznal
lipniškega
gospoda
.
Brlogar
vstane
in
se
poslovi
.
„
Upam
,
da
se
še
vidimo
,
“
pravi
odhajajoč
in
se
obrne
zadnjikrat
proti
vasi
,
nato
pa
naglo
izgine
po
poti
,
ki
je
peljala
čez
goro
v
gozd
.
Bil
je
že
skrajni
čas
,
da
je
odšel
.
Ni
še
preteklo
pol
ure
,
ko
prikoraka
po
poti
gori
iz
vasi
—
major
Besson
.
Vinko
mu
nasproti
stopi
in
ga
pozdravi
.
„
Vi
se
čudite
,
gospod
Rojar
,
ko
me
tako
nenadoma
tukaj
vidite
,
“
pravi
major
.
„
Tudi
jaz
nisem
mislil
,
da
bom
danes
po
tem
kraji
hodil
,
ali
neki
neprijeten
dogodek
me
je
k
temu
prisilil
.
“
„
Kaj
se
je
zgodilo
?
“
„
Zločinstvo
,
uboj
,
upor
!
Kmetje
so
se
začeli
zopet
gibati
;
današnji
drzni
čin
je
menda
začetek
prihodnjemu
uporu
.
Ljudstvo
je
nemirno
,
razdraženo
,
vse
je
že
za
vstanek
in
boj
pripravljeno
,
samo
voditelja
še
pričakujejo
.
“
Pri
teh
besedah
major
z
govorom
preneha
in
Vinka
ostro
v
oči
pogleda
:
„
Naj
le
poskusijo
,
“
mirno
dalje
govori
,
„
majorja
Bessona
niso
še
poznali
.
Radi
bi
nas
zopet
iz
teh
krajev
izgnali
,
ali
sedaj
se
jim
ne
bo
posrečilo
.
“
„
Jaz
ne
umejem
,
gospod
major
!
“
pravi
Vinko
-
„
Kaj
se
je
vendar
zgodilo
?
“
„
Neki
kmet
doli
v
vasi
,
Brlogar
po
imenu
,
se
je
davkarskim
služabnikom
trdovratno
ustavljal
in
enega
izmed
teh
s
silnim
udarcem
po
glavi
smrtno
ranil
;
nato
je
gori
v
hribe
zbežal
.
Kljubu
temu
hudodelstvu
ljudstvo
vendar
zločinca
miluje
,
ker
je
moral
od
doma
pobegnoti
,
zoper
nas
in
našo
vlado
pa
že
očito
godrnjá
,
češ
da
neusmiljeno
odiramo
ter
brezsrčno
zatiramo
kmeta
.
Naj
le
godrnjajo
,
jaz
moram
svojo
dolžnost
storiti
.
Razposlal
sem
že
vojake
in
beriče
,
da
hudobneža
ujamejo
.
Naložiti
mu
hočem
zgledno
strogo
kazen
,
da
so
kmet
zbojí
in
hrup
potihne
,
da
vsakdo
spozna
,
ali
smo
tudi
mi
taki
strašljivci
,
kakor
so
bili
oni
,
ktere
so
kmetje
pred
štirimi
leti
iz
teh
krajev
izpodili
.
“
„
Kaj
hočete
torej
Brlogarju
storiti
?
“
vpraša
Vinko
.
„
Ne
vé
se
še
,
ali
ranjenec
res
umrje
ali
se
še
ozdravi
.
Gotovo
pa
je
,
da
zločinec
ne
odide
večletnemu
zaporu
.
Toda
bojim
se
,
da
bi
nam
ušel
.
Ali
ste
morebiti
Vi
videli
,
da
je
kje
mimo
bežal
?
“
Vinko
je
bil
prepričan
,
da
se
je
Brlogar
že
davno
v
gozd
skril
,
ker
je
tam
vse
kote
in
zatišja
poznal
;
ni
bilo
torej
misliti
,
da
bi
ga
tam
tuji
nevešči
vojaki
dobili
.
Zato
odkrito
majorju
odgovori
:
„
Da
,
tukaj
mimo
je
šel
na
goro
.
“
„
Tukaj
gori
?
“
odvrne
čudé
se
major
,
ki
bi
bil
tukaj
begunca
najmanj
iskal
.
„
Nič
ne
dé
!
Vojaki
so
šli
po
nasprotnej
poti
,
na
gori
se
z
njim
snidejo
.
Še
danes
ga
bodo
imeli
.
—
Gospa
Ljudmila
,
moj
ponižni
poklon
!
“
pozdravlja
z
največjo
prijaznostjo
gospo
,
ko
se
je
bližala
od
kleti
doli
na
pot
,
kjer
je
Vinko
majorja
sprejel
in
se
z
njim
pogovarjal
.
„
Prosim
te
,
Ljudmila
,
pelji
gospoda
gori
v
kletino
sobo
in
mu
postrezi
z
vinom
in
kruhom
;
jaz
še
nekoliko
pri
delavcih
pogledam
in
potem
kmalu
gori
pridem
.
“
Po
zadnjem
dogodku
v
kleti
je
major
hišno
gospo
le
pri
skupnem
obedu
,
drugače
pa
malokdaj
videl
.
Zaradi
onega
nepričakovanega
večernega
shoda
se
je
vsak
po
svoje
izgovarjal
in
opravičeval
,
kakor
se
je
mogel
:
Ljudmila
je
rekla
,
da
je
hotela
Binčeta
in
Matevža
posvariti
in
iz
kleti
spraviti
,
ker
je
slišala
,
da
notri
popivata
;
major
pa
je
trdil
,
da
je
svojega
malopridnega
korporala
iskal
,
a
ko
je
slišal
krik
v
kleti
,
šel
tja
pogledat
,
kaj
da
je
.
Po
tej
medsebojnej
izjavi
ni
nikdo
več
o
onej
neprijetnej
zadevi
govoril
,
in
Vinko
ni
ničesar
zvedel
.
Vendar
pa
ni
nikdo
tem
izgovorom
prav
veroval
.
Ljudmila
je
bila
v
vedno
večjem
strahu
,
ker
se
je
bala
,
da
bi
major
le
utegnol
o
skritem
orožji
zvedeti
in
da
je
zato
morebiti
v
klet
prišel
.
Tudi
major
je
često
ugibal
,
kaj
bi
naj
gospa
po
noči
v
kleti
iskala
,
in
vedno
bolj
verjetno
se
mu
je
to
dozdevalo
,
kar
mu
je
strežaj
ovadil
.
Zato
je
sklenol
na
vsak
način
pri
prvej
priložnosti
bolj
pozno
po
noči
s
strežajevo
pomočjo
klet
preiskati
,
da
o
tej
stvari
kaj
gotovega
in
zanesljivega
pozvé
.
Pri
tem
delu
pa
mu
je
strežaj
z
največjo
postrežljivostjo
ponudil
radovoljno
podporo
;
saj
se
je
že
več
mesecev
nad
svojim
gospodarjem
jezil
in
togotil
željno
pričakujoč
priložnosti
,
da
bi
se
nad
njim
maščeval
,
ker
ga
je
tako
žaljivo
prezrl
ter
rajši
svojemu
hlapcu
nego
strežaju
podelil
dobro
in
mastno
službo
.
Ko
se
je
letošnjo
zimo
Ljudmila
takoj
po
poroki
preselila
k
svojemu
možu
na
Lipnico
,
ostalo
je
njeno
dobro
oskrbovano
če
tudi
majhno
posestvo
,
ktero
je
ona
kot
edini
otrok
podedovala
po
svojih
stariših
,
brez
gospodarja
.
Sedaj
je
Vinko
prevzel
gospodarstvo
nevestine
dedšine
,
ker
je
pa
to
posestvo
od
Lipnice
več
ur
oddaljeno
bilo
,
iskal
je
med
svojimi
služabniki
varčnega
in
zanesljivega
moža
,
da
bi
ga
tja
poslal
za
oskrbnika
.
Vsi
ljudje
so
mislili
,
da
zadobi
lipniški
strežaj
,
ki
je
že
več
let
na
Lipnici
služil
,
to
dobro
službo
,
in
strežaj
sam
se
je
že
na
tihem
iz
srca
veselil
te
namenjene
sreče
.
Kako
prijetno
si
bo
uredil
,
če
tudi
ne
kot
posestnik
,
vendar
pa
kot
samostalen
mož
na
oddaljenem
zemljišči
,
kako
veselo
bode
živel
s
svojo
že
ižbrano
deklico
!
Ali
prišlo
je
drugače
.
Lipniški
gospodar
ni
izbral
svojega
strežaja
ampak
svojega
že
priletnega
hlapca
za
prihodnjega
oskrbnika
;
menda
je
že
ta
bolj
zaslužil
.
Kako
je
to
razsrdilo
ubogega
strežaja
!
Odslej
je
Vinka
črtil
iz
cele
duše
in
težko
pričakoval
časa
,
da
bi
mu
povrnol
njegovo
brezozirnost
.
Kakor
navlašč
so
mu
prišli
vojaki
na
Lipnico
;
dobro
je
vedel
,
kaj
njihov
pohod
pomeni
;
to
je
bila
najboljša
prilika
,
da
škoduje
svojemu
gospodu
.
In
res
,
posrečilo
se
mu
je
prej
,
nego
je
on
sam
mislil
.
Pri
svojih
raznih
opravilih
je
imel
strežaj
dokaj
prilike
,
da
se
je
čestokrat
sešel
in
kmalu
seznanil
z
majorjem
;
s
prilizovanjem
se
mu
je
v
kratkem
toliko
prikupil
,
da
je
zadobil
vse
njegovo
zaupanje
.
Na
njegovo
prigovarjanje
je
sklenol
major
klet
preiskati
,
nesrečni
uspeh
onega
večera
njiju
tudi
ni
prestrašil
,
ampak
šla
sta
drugo
noč
bolj
pozno
in
bolj
varno
v
klet
,
našla
oni
skrivni
zapah
,
odprla
duri
,
in
major
se
je
začudil
videč
toliko
raznovrstnega
orožja
.
Da
,
še
več
!
Strežaju
ni
bilo
težko
pozvedeti
,
o
čem
se
Vinko
s
kmeti
v
vasi
pogovarja
in
kaj
tam
namerjavajo
.
Vse
to
je
naznanil
majorju
in
ta
je
kmalu
poznal
vse
kmete
,
kteri
so
bili
najbolj
sumljivi
,
dokaze
o
Vinkovej
krivdi
pa
je
imel
v
roki
.
Da
je
ljudsko
mišljenje
ne
le
v
lipniškej
okolici
ampak
po
celej
deželi
sovražno
francoskej
vladi
,
to
je
že
sam
prej
dobro
vedel
,
vseh
ljudij
pa
on
ni
smel
in
ni
mogel
kaznovati
;
toda
veleizdajsko
početje
lipniškega
gospoda
,
ki
je
kmete
podučeval
in
k
uporu
spodbujal
,
bilo
je
tako
tehtno
in
sumljivo
,
da
bi
sodnija
takega
škodljivega
podpihovalca
gotovo
kaznovala
z
večletnim
zaporom
ali
pa
celó
s
smrtjo
.
Vsekako
pa
je
bila
majorjeva
dolžnost
gospodu
Rojarju
občevanje
s
kmeti
nadalje
zabraniti
in
ga
zapreti
.
V
začetku
svojega
bivanja
na
Lipnici
bi
bil
major
to
gotovo
brez
pomisleka
storil
,
ko
bi
bil
razmere
tako
poznal
,
ali
sedaj
mu
je
branila
misel
na
—
gospo
Ljudmilo
.
Čim
dalje
je
gospod
Besson
na
Lipnici
prebival
,
toliko
bolj
se
mu
je
utrjevalo
prepričanje
,
da
se
mila
podoba
Ljudmile
in
nje
čarobni
upliv
ne
dá
več
izbrisati
iz
njegovega
srca
,
da
se
njegovi
hrepeneči
čuti
ne
dadó
več
utešiti
.
V
mestu
izrejen
je
dovolj
opazoval
lahkoživno
ženstvo
,
deklic
brezsrčno
gizdavost
,
mestnih
dam
drznost
in
površnost
;
častitljivo
žensko
podobo
ljubeče
požrtvovalnosti
je
poznal
le
iz
romanov
.
Tudi
on
sam
si
je
stvarjal
v
mladostnej
dobi
uzore
ženske
lepote
in
kreposti
,
in
kolikor
jih
še
ni
popačilo
in
pomorilo
njegovo
nemirno
življenje
,
oživljale
so
se
zopet
v
njegovej
duši
,
ko
je
opazoval
lastnosti
mlade
gospé
.
Po
celej
Evropi
je
odmeval
bojni
krik
,
njegovi
tovariši
so
si
nabirali
junaško
slavo
,
a
njega
je
vezala
njena
podoba
na
samotni
kraj
in
bal
se
je
časa
,
ko
bode
moral
znabiti
za
vselej
zapustiti
Lipnico
.
Res
,
Vinko
je
veliko
zakrivil
,
in
major
je
že
hotel
proti
njemu
svojo
dolžnost
storiti
,
toda
ko
je
Ljudmila
pri
obedu
tako
milo
proseče
uprla
va-nj
svoje
oči
,
kakor
da
bi
ga
hotela
v
skrbeh
za
svojega
moža
prositi
,
naj
ga
ne
pogubi
,
ako
se
je
kaj
pregrešil
proti
francoskej
vladi
,
izgubil
je
ves
pogum
in
zopet
je
odložil
kazen
,
ker
ni
hotel
žene
tako
hudo
žaliti
;
saj
bi
potem
tudi
za-nj
ne
imela
nikoli
več
prijaznega
pogleda
.
Ko
je
pa
drugikrat
Ljudmila
mrzlo
odzdravljala
in
se
majorja
očito
ogibala
,
sklenol
je
razdražen
svojo
oblast
čez
gospoda
porabiti
in
ženo
prisiliti
,
naj
bi
iz
ljubezni
do
svojega
moža
tudi
njemu
privoščila
malo
več
ljubeznjivosti
.
—
Kmalu
potem
,
ko
je
Vinko
z
Ljudmilo
v
vinograde
odšel
,
dobil
je
major
poročilo
o
omenjenem
dogodku
v
vasi
.
Poslal
je
tja
nekaj
vojakov
;
tudi
on
sam
se
je
podal
v
vas
in
potem
gori
na
goro
,
ne
da
bi
zločinca
iskal
,
ampak
da
bi
prišel
s
tem
izgovorom
v
Vinkove
vinograde
vedé
,
da
je
tudi
Ljudmila
tam
;
dolgo
je
že
namreč
iskal
prilike
,
da
bi
jej
razkril
svoje
srce
.
Sicer
pa
ves
dogodek
pri
Brlogarji
ni
bil
tolike
važnosti
,
kakor
ga
je
major
Vinku
popisal
.
Ljudstvo
je
bilo
res
razdraženo
,
toda
previdni
možje
kakor
Vinko
so
kmete
svarili
,
naj
sedaj
še
ničesar
ne
počenjajo
,
in
major
je
le
zategadel
na
vsa
usta
govoril
,
da
bi
Vinku
pokazal
v
tem
oziru
svojo
neustrašljivost
in
pozornost
.
Ljudmila
pogosti
majorja
v
kletinej
sobi
in
se
pogovarja
z
njim
o
navadnih
stvareh
,
toda
major
je
kmalu
napeljal
govor
na
druge
za-nj
bolj
važne
reči
.
„
Solnce
se
je
že
nagnolo
proti
zatonu
in
se
skriva
za
pogorskimi
vrhovi
,
“
pravi
gospa
,
ko
zadnji
solnčni
žarki
zlaté
vrhunce
Vinogradov
.
„
Mrak
se
ulega
na
zemljo
,
živalstvo
in
vsa
narava
omaguje
in
umira
,
ko
izgubi
solnčno
gorkoto
,
živelj
svojega
bitja
,
“
pristavi
major
ozirajoč
se
doli
po
nižavi
.
„
Da
se
upokoji
in
nove
moči
nabira
,
zjutraj
pa
s
toliko
večjo
čilostjo
oživi
.
“
„
Da
,
oživi
se
,
komur
solnce
zopet
zasije
.
Ali
gorjé
mu
,
kdor
zastonj
pričakuje
vzhoda
svojega
solnca
,
tešila
svojih
gorečih
želj
.
Vedni
mrak
krije
,
večna
tmina
mori
njegovo
obupno
srce
.
“
S
povzdignenim
,
nemirnim
glasom
je
major
razvnet
te
besede
govoril
,
a
svoj
žareči
pogled
polen
plameneče
strasti
je
ostro
uprl
v
ljubljeno
ženo
,
da
je
Ljudmila
pred
njim
strepetala
.
Dobro
je
umela
pomen
zadnjih
besed
.
„
Vi
me
strašite
,
gospod
major
,
“
pravi
nemirna
.
„
Le
mrzlo
srce
se
straši
ljubečega
glasú
.
“
„
Ne
žalite
me
,
gospod
,
saj
Vam
je
dovolj
znano
,
da
sem
pri
poroki
oddala
roko
in
srce
!
“
Da
,
možu
je
oddala
roko
in
srce
!
V
ljubezni
in
sreči
je
z
njim
živela
,
čemu
se
torej
on
,
tujec
,
vriva
v
njuno
družbo
?
Drugih
ozirov
za-nj
na
Lipnici
nimajo
nego
onih
,
ktere
gostoljubnost
zahteva
.
In
vendar
je
major
doslej
samo
zaradi
nje
zanemarjal
svojo
dolžnost
.
Čemu
bi
pa
sedaj
še
nadalje
prizanašal
njenemu
možu
?
Saj
mu
je
danes
gospa
rekla
,
da
jo
žali
njegova
ljubezen
,
nesebične
velikodušnosti
pa
major
ni
bil
sposoben
.
„
Pač
sem
vse
to
dobro
vedel
,
“
odgovori
žalostno
,
„
ali
tudi
ta
misel
ni
zamogla
mojemu
srcu
zabraniti
resnih
čutov
,
kteri
Vas
sedaj
tako
žalijo
.
Da
bi
se
zamoglo
tako
kratko
človeškemu
srcu
zapovedati
!
Da
bi
zamogel
tudi
vojak
svoja
čutila
zatreti
!
Saj
nihče
ne
pretrpi
toliko
težav
in
bolečin
nego
on
.
V
nemirnem
,
burnem
življenji
ga
vedno
pehajo
iz
enega
kraja
v
drugi
,
v
divjem
boji
gleda
grozne
prizore
,
nikjer
nima
mirú
in
obstanka
.
Pri
slovesu
od
priljubljene
družine
si
užaljen
otira
solze
iz
očij
,
oddaljen
se
pozneje
vedno
spominja
na
miljeno
žensko
podobo
,
ki
ga
je
s
svojo
ljubeznjivostjo
osrečevala
.
Da
,
draga
gospa
,
tudi
pod
vojaško
suknjo
bije
marsikako
blago
srce
,
tudi
pod
trdo
skorjo
tiči
žlahtno
jedro
.
Vi
ste
videli
,
kako
se
je
moje
srce
v
ljubezni
za
Vas
vnelo
,
opazili
ste
moje
proseče
poglede
,
ali
Vas
je
to
res
žalilo
,
ali
za
me
nimate
ljubeznjive
besede
,
za
me
res
nič
—
ljubezni
?
“
„
Nikdar
!
“
vzklikne
mlada
žena
.
„
To
je
preveč
,
kar
mi
tu
besedujete
.
Ne
hodite
mi
pred
obličje
s
takimi
govori
,
kteri
morajo
vsako
pošteno
ženo
žaliti
.
“
„
Ne
bojte
se
!
S
prošnjami
Vas
ne
bom
nikoli
več
nadlegoval
.
Čemu
bi
se
še
dalje
prizadeval
!
Moj
moški
ponos
mi
brani
,
da
bi
Vas
še
dalje
prosil
.
V
nesrečnej
ljubezni
mi
je
srce
krvavelo
;
Vi
ste
to
videli
,
a
moja
čutila
Vas
niso
ganola
.
Varujte
se
,
draga
gospa
!
Tudi
Vam
pride
nesrečna
,
huda
ura
.
Takrat
se
pa
ne
zanašajte
na
mojo
pomoč
!
Še
ozirali
se
bodete
na
me
,
prosili
me
bodete
,
ko
bode
morebiti
že
prepozno
,
in
radi
bi
privolili
vsakej
mojej
želji
.
K
temu
Vas
zamorem
še
prisiliti
.
“
Zadnje
besede
je
s
posebnim
naglasom
govoril
,
potem
hitro
vstal
in
naglo
po
drugej
strani
odšel
,
da
ga
Vinko
ni
zapazil
.
Med
tem
je
solnce
za
gore
zašlo
in
storil
se
je
temni
mrak
.
Delavci
so
prejeli
svoje
plačilo
ter
se
razšli
vsak
na
svoj
dom
.
Vinko
naroči
oskrbniku
,
česar
je
še
bilo
potreba
,
nato
pa
stopi
gori
v
sobo
.
„
Ali
je
major
že
odšel
?
“
„
Ni
hotel
dalje
čakati
,
“
odgovori
kratko
Ljudmila
.
„
Čudno
je
,
da
se
ni
pri
meni
poslovil
.
Tudi
midva
morava
sedaj
takoj
odrinoti
,
kajti
pozno
jo
že
.
“
Na
jasnem
nebu
so
se
že
užigale
in
svetile
nebrojne
zvezdice
,
temna
mesečna
podoba
je
svetlejša
prihajala
,
da
so
trte
in
drevesa
dajala
vedno
bolj
razločno
senco
.
Rahle
meglice
se
raztegajo
po
dolinah
čez
vasi
,
da
bi
s
svojo
nežno
odejo
k
počitku
zagrnole
utrujenega
človeka
;
tam
v
daljavi
se
širne
planjave
lesketajo
v
mesečnem
svitu
kakor
one
v
mičnih
pravljicah
popisane
skrivnostne
,
čarobne
dežele
.
Ljudje
in
živali
se
spravljajo
k
počitku
,
vedno
večja
tihota
postaja
,
le
ščurek
na
meji
naznanja
s
svojim
otožnim
glasom
bližnjo
trgatev
.
Molčé
stopa
Ljudmila
zraven
svojega
moža
,
silno
kratko
odgovarja
danes
na
njegove
ogovore
.
In
kako
bi
ne
!
Majorjeve
besede
so
jo
silno
vznemirile
.
On
jo
hoče
prisiliti
?
Na
kak
način
?
Kako
drugo
oblast
ima
on
čez
njo
in
njenega
moža
,
nego
če
hoče
Vinka
zaradi
kakega
krivičnega
,
izdajalskega
čina
kaznovati
?
Nujno
je
bilo
potreba
Vinka
zaradi
tega
resno
posvariti
.
Toda
kolikokrat
je
že
o
tem
govorila
!
Vse
zastonj
!
Vinko
je
bil
prepričali
,
da
major
pri
njem
ničesar
napačnega
zaslediti
ne
more
,
ako
ga
kdo
ne
izda
.
Tega
se
pa
ni
bal
,
ker
je
pri
svojih
shodih
z
vaškimi
kmeti
vedno
previdno
ravnal
,
o
orožji
v
kleti
pa
ni
nikdo
vedel
razven
njegove
žene
.
Večkrat
je
že
tudi
svojej
ženi
trdil
,
da
z
orožjem
sedaj
ne
more
ničesar
narediti
.
Iz
kleti
ga
ne
more
spraviti
,
da
bi
ga
kdo
izmed
vojakov
ne
zapazil
,
ker
ga
je
bilo
veliko
.
Zakopati
ga
tudi
ni
mogel
,
ker
so
bila
tla
v
onej
podzemeljskej
kleti
skalnata
.
O
tem
bi
se
bila
tudi
Ljudmila
prepričala
,
ko
bi
bila
oni
večer
svoje
delo
pričela
.
Tudi
sedaj
bi
svarjenje
pri
Vinku
malo
pomagalo
.
Bil
je
brez
skrbi
,
ker
je
svojemu
skrivališču
zaupal
.
On
bi
bil
moral
vse
vedeti
,
kar
je
major
Ljudmili
govoril
,
potem
bi
bil
morebiti
stvar
bolj
na
tanko
premislil
.
Ali
kako
težko
je
Ljudmili
bilo
o
tej
stvari
govoriti
!
Hotela
je
že
govor
na
to
napeljati
,
ali
ko
jej
je
bilo
o
majorjevih
prošnjah
in
predlogih
govoriti
,
je
zopet
sramežljivo
umolknola
.
Vendar
pa
mora
Vinko
vse
zvedeti
,
to
je
gospa
trdno
sklenola
,
samo
zdaj
še
ne
;
zdaj
še
ni
imela
za
to
dovolj
poguma
.
Jutre
je
še
čas
,
ali
pa
danes
zvečer
;
domá
mu
hoče
vse
razložiti
,
ko
bo
domú
gredé
celo
stvar
prej
na
tanko
premislila
.
V
daljavi
se
zasliši
Binčevo
vpitje
.
Po
neprijetnih
dogodkih
onega
večera
ni
smel
več
prosto
v
klet
hoditi
;
zato
je
že
Ljudmila
skrbela
.
Njegov
ljubeznjivi
korporal
je
pa
v
hlevu
v
železne
spone
uklenen
premišljeval
o
žalostnih
posledicah
svoje
pesniške
nadarjenosti
.
Ko
so
bili
delavci
v
Vinkovih
vinogradih
,
hodil
je
Binče
z
Matevžem
vsak
dan
tja
,
natočil
si
skrivši
v
odprtej
kleti
posodo
vina
in
ga
nesel
svojemu
korporalu
,
da
bi
mu
malo
olajšal
njegovo
bridko
osodo
.
Tudi
danes
je
to
storil
.
Ko
je
pa
po
noči
domú
gredoč
s
čutaro
na
vse
strani
okoli
sebe
mahal
in
vihtil
,
zadel
je
na
ostro
skalo
,
da
se
je
posoda
razbila
in
da
je
na
več
krajih
iz
nje
curkoma
vino
teklo
.
Kaj
je
bilo
storiti
?
Vina
ni
bilo
mogoče
rešiti
.
„
Tega
vina
kaprol
že
ne
bo
pil
!
“
pravi
Matevž
z
nevoščljivim
posmehom
.
To
je
tudi
Biriče
uvidel
.
Ali
kdo
naj
bi
tukaj
vino
spil
?
„
Matevž
,
lepo
te
prosim
,
pij
,
pij
!
“
pravi
svojemu
tovarišu
in
mu
posodo
na
usta
nastavi
.
Matevž
je
pil
,
dokler
je
mogel
,
ali
tudi
njemu
se
je
ustavilo
.
„
Matevž
,
pij
!
“
vpije
Binče
nad
njim
,
sili
ga
in
priganja
,
z
desno
roko
drega
,
z
levo
mu
pa
vedno
posodo
na
usta
drži
,
da
je
bil
Matevž
že
ves
moker
.
Bog
zna
,
kaj
bi
bil
še
z
njim
storil
,
ko
bi
ne
bil
v
obližji
začul
Vinkovih
korakov
.
Brata
se
je
zbal
,
ker
je
imel
danes
slabo
vest
,
zato
je
z
Matevžem
tirno
naprej
utekel
.
Vinko
pa
ni
zvedel
tudi
ne
popraševal
po
uzroku
njegovega
vpitja
.
Pri
ovinku
,
kjer
se
pot
navpično
zavije
na
stran
ter
nad
vasjo
dalje
pelje
proti
Lipnici
,
stal
je
na
strmej
skali
visok
,
suh
mož
v
dolgej
črnej
suknji
.
Z
roko
se
je
podprl
na
palico
,
oči
pa
je
imel
nepremično
na
nebo
uprte
.
Vinkovega
in
Ljudmilinega
prihoda
in
njunega
prvega
nagovora
ni
čul
,
še
le
drugi
glasnejši
pozdrav
ga
predrami
iz
njegovega
zamaknenja
.
„
Dober
večer
!
Dober
večer
!
Dobriha
!
“
Mož
stegne
roko
,
sname
pokrivalo
ter
kratko
odzdravi
.
„
Dobro
,
da
ste
prišli
,
gospod
Rojar
!
Bil
sem
že
na
Lipnici
,
ker
sem
Vas
hotel
prositi
,
da
bi
se
jutre
zjutraj
na
gori
pri
meni
oglasili
.
Tudi
iz
vasi
pridejo
nekteri
možje
.
Že
veste
!
“
Vinko
prikima
in
pravi
:
„
Lep
večer
imamo
danes
!
“
„
Kakoršnega
že
dolgo
ne
,
“
pritrdi
Dobriha
.
„
Da
bi
človek
le
ne
zamudil
časa
,
kedar
zvezde
tako
razločno
z
njim
govoré
.
“
Kdo
ni
poznal
v
lipniškej
okolici
Dobrihe
?
Dobrihe
,
onega
čudnega
moža
,
kteri
se
ni
nikoli
smejal
,
nikoli
jezil
,
kteri
se
je
samotno
po
gorah
potikal
,
večjidel
cele
noči
prečul
in
le
včasi
po
noči
proti
jutru
ali
pa
v
deževji
in
mrazu
pribežal
v
svojo
borno
osamelo
kočo
na
najvišjem
robu
v
vinogradih
!
Kdo
ga
ni
zapazil
,
ko
se
je
pri
hudem
vremenu
in
pri
bližajočej
se
nevihti
postavil
na
najvišji
vrh
ter
svojo
z
latinskimi
reki
svetega
pisma
opisano
palico
žugaje
vzdigoval
proti
temnim
oblakom
domišljujoč
si
,
da
z
njenim
čudodelnim
uplivom
in
svojo
skrivnostno
močjo
zamore
odganjati
točo
?
Marsikak
zakasnen
potnik
ga
je
videl
pozno
v
noči
stati
na
samotnem
kraji
ter
nepremično
v
nebo
zreti
,
da
bi
bral
,
kar
je
v
zvezdah
zapisano
.
V
celej
okolici
ni
bilo
nobenega
gostovanja
,
nobene
veselice
,
da
bi
ne
bilo
njega
zraven
.
Kdo
pa
je
znal
boljše
na
gosli
igrati
ali
citre
ubirati
nego
on
?
Toda
v
sredi
radostnega
hrupa
in
burnega
veselja
ostal
je
vedno
enak
,
kakor
je
bil
,
vselej
miren
,
tih
,
mrzel
kakor
pri
opazovanji
svojih
zvezd
.
Njegovo
vedenje
je
bilo
ljudem
nedoumno
,
in
nekteri
so
ugibali
,
da
ta
mož
nima
nikakega
čuta
,
da
ima
kamen
namesto
srca
v
svojih
prsih
.
Ali
ta
mož
je
vendar
vsako
jutro
pred
svojo
kočo
željno
pričakoval
vzhajajočega
solnca
,
tega
ni
nikoli
zamudil
,
takrat
se
mu
je
vselej
lice
žarilo
v
radostnem
posvečenji
.
Nihče
mu
ni
povedal
,
a
srce
mu
je
govorilo
,
da
tam
kjer
solnce
vzhaja
,
tam
nekje
je
živela
ali
še
živi
edina
oseba
,
ktera
ga
je
ljubila
.
Nad
štirideset
let
je
minolo
,
odkar
jo
je
izgubil
,
ali
izmed
mnogih
tužnih
spominov
njegovega
življenja
vzdiga
se
mu
v
duhu
edina
draga
podoba
,
—
mila
podoba
njegove
matere
,
ktera
ga
je
daleč
tam
na
vzhodu
v
obilnem
bogastvu
s
presrčno
ljubeznijo
vzgojevala
.
Vsako
jutro
pri
vzhajajočem
solnci
se
mu
oživi
ta
ljuba
podoba
iz
davnih
,
davnih
časov
.
Oživljajo
se
pa
še
tudi
druge
žalostne
nemile
podobe
,
ki
revnega
gorskega
samotarja
spominjajo
na
bridko
preteklost
,
na
njegovo
zapuščeno
življenje
.
Bil
je
majhen
otrok
in
se
igral
sam
na
vrtu
.
Hipoma
ga
zgrabi
hudoben
,
sovražen
mož
,
posadi
ga
zraven
sebe
na
voz
in
neprestano
se
peljata
noč
in
dan
dalje
proti
zahodu
.
Tretjo
noč
se
ustavita
v
temnem
gozdu
,
tuji
mož
ga
dene
iz
voza
in
se
dalje
odpelje
.
Otrok
je
ostal
sam
,
dà
tri
-
ali
štiriletni
deček
po
noči
sam
v
strašnem
gozdu
!
Nobena
zver
ga
ni
raztrgala
,
da
bi
ga
rešila
tega
revnega
življenja
;
smrt
bi
bila
boljša
nego
to
v
grozi
in
strahu
koprneče
stanje
.
Na
daljnem
domu
pa
je
nesrečna
mati
obupno
vila
roke
,
zdihujoča
po
svojem
izgubljenem
detetu
.
Pastirji
so
našli
in
odvedli
ubogega
otroka
k
nekemu
kmetu
.
Kdo
pa
je
in
od
kod
da
je
,
tega
mali
deček
ni
mogel
povedati
.
Bil
je
ukraden
in
odpeljan
v
kraje
,
kjer
so
ga
ljudje
v
tujem
njemu
neznanem
italijanskem
jeziku
nagovarjali
.
Vse
povpraševanje
in
iskanje
je
bilo
zastonj
.
Nekaj
let
ga
je
kmet
revno
preživel
,
ko
je
pa
deček
nekoliko
odrastel
,
moral
je
težka
dela
opravljati
,
da
bi
si
živeža
prislužil
.
O
praznikih
je
dobil
včasi
kako
knjigo
v
roke
,
radovedno
je
vsakega
popraševal
,
kdor
mu
je
hotel
ali
mogel
povedati
,
kaj
ta
in
ona
znamenja
pomenijo
.
In
čudno
,
najdenček
se
je
prej
brati
in
pisati
naučil
kakor
domači
sin
,
ki
je
v
šolo
hodil
.
Odslej
je
čestokrat
zanemarjal
svoja
opravila
in
popuščal
delo
,
po
kotih
je
samotno
posedal
in
prebiral
knjige
v
italijanskem
,
pa
tudi
v
nemškem
jeziku
.
To
je
pa
njegovega
gospodarja
toliko
dražilo
,
da
ga
je
od
hiše
izpodil
,
naj
si
drugej
živeža
išče
.
Zopet
je
taval
najdenček
sam
zapuščen
po
cesti
.
Nikogar
ni
poznal
,
nikjer
ni
imel
nobenega
znanca
,
prijatelja
,
nikjer
svojega
doma
,
povsodi
je
bil
tuj
.
Ljudje
so
ga
srečavali
,
nagovarjali
,
popraševali
in
z
glavo
majaje
dalje
šli
.
Tropa
ciganov
ga
je
našla
in
s
sabo
vzela
.
Gnusilo
se
je
dečku
divje
življenje
teh
vlačugarjev
,
ali
nekaj
ga
je
pri
njih
z
vso
silo
ná-se
vleklo
,
to
je
bila
njih
mična
iz
čutil
izvirajoča
godba
.
Ostal
je
pri
njih
tako
dolgo
,
da
se
je
godbe
naučil
,
nato
se
je
pa
podal
sam
dalje
križem
svetá
.
Tam
proti
vzhodu
so
ljudje
govorili
drug
jezik
.
Ali
ni
on
teh
glasov
že
nekje
slišal
?
Da
,
dobro
se
spominja
,
to
je
jezik
njegovega
detinstva
,
tako
mu
je
v
onej
kratkej
,
srečnej
dobi
mati
govorila
,
to
je
njegov
mili
materini
jezik
.
Tukaj
mora
biti
tudi
njegov
dom
!
Hodil
je
iz
enega
kraja
v
drugi
,
od
hiše
do
hiše
;
ljudje
so
radi
poslušali
njegovo
lepo
godbo
,
njegove
otožne
pesni
,
radi
so
mu
dajali
obilne
darove
.
Ali
če
se
je
mladi
goslar
kakemu
duhovniku
za
blagi
dar
hvaležno
zahvaljeval
,
postal
je
še
čestokrat
,
premišljeval
,
slednjič
pa
boječe
poprosil
,
ali
nima
gospod
kake
knjige
,
ktere
sam
več
potrebuje
,
bodisi
v
italijanskem
,
nemškem
ali
pa
slovenskem
jeziku
,
morebiti
kako
podučno
knjigo
o
zvezdah
?
Prijazno
se
mu
je
nasmejal
dobrohotni
župnik
,
rad
mu
je
ustregel
,
ukaželjni
fantič
je
pa
bral
knjigo
od
konca
do
kraja
in
si
vse
zapomnil
.
V
mnogih
letih
je
prehodil
vse
slovenske
kraje
,
videl
je
veliko
mest
in
vasij
,
ali
onega
kraja
ni
mogel
najti
,
kterega
bi
zamogel
svoj
dom
imenovati
.
Utrujen
na
telesu
,
užaljen
na
duši
sklenol
je
svoje
vedno
potovanje
opustiti
,
napravil
si
je
v
lipniškej
okolici
na
vrhu
vinogradov
majhno
borno
kočico
in
tam
je
ostal
.
Svojega
imena
ni
vedel
;
ljudje
so
mu
poprej
rekali
„
najdenček
“
,
v
lipniškej
okolici
pa
so
ga
imenovali
„
Dobriho
“
,
in
to
ime
je
pridržal
.
Prebivalcem
tega
kraja
je
točo
odganjal
,
po
noči
je
nebo
opazoval
,
sicer
pa
kot
priden
samouk
marljivo
vse
knjige
prebiral
,
ktere
mu
je
Vinko
dajal
,
da
je
poleg
svoje
vraže
vendar
več
vedel
nego
drugi
navadni
ljudje
.
Pri
teh
opravilih
pa
ni
za
mogel
gorečega
hrepenenja
po
svojem
domu
v
prsih
utešiti
.
Mnogokrat
so
se
iz
gore
doli
po
dolinah
v
tihej
noči
razlegale
njegove
žalostne
pesni
,
kterih
ni
nihče
poznal
,
v
tužno-hrepenečih
melodijah
,
kterih
ni
nikdo
doslej
slišal
.
Groza
je
sprehajala
potnika
,
ko
je
v
popolnočnej
uri
čez
goro
gredé
slišal
njega
v
temnej
koči
glasno
popevati
svoje
tožeče
žalostinke
.
—
„
O
gospod
!
“
odgovarja
Dobriha
,
ko
ga
Vinko
popraša
,
kaj
zopet
danes
opazuje
.
„
Kdo
bi
se
naveličal
opazovati
to
čarobno
krasoto
?
Kako
bi
zamogel
dovolj
občudovati
neskončno
stvarnikovo
veličastvo
?
“
„
Prav
imate
!
“
odvrne
Vinko
.
„
Nedoumne
so
človeku
skrivnosti
stvarjenja
.
“
„
Ali
marsikaka
skrivnost
se
razločno
razodeva
,
ako
jo
hoče
človek
umeti
:
Ali
vidite
ono
zvezdo
na
južnem
nebu
?
“
Dobriha
se
po
konci
spne
in
s
svojo
dolgo
roko
in
še
daljšo
palico
dotično
zvezdo
pokaže
.
„
Da
,
da
!
Z
rudečkastim
svitom
se
odlikuje
od
drugih
zvezd
.
To
je
planet
‚
Mars
‘
.
“
„
Dobro
,
dobro
!
To
je
Mars
!
Mars
—
strašni
bog
boja
in
krvi
.
Kdo
bi
ne
umel
danes
tvojega
migljanja
,
tvojega
nenadnega
lesketanja
!
“
Nato
se
Dobriha
zopet
zamisli
v
svoje
opazovanje
in
kakor
da
bi
bil
sam
,
bolj
tiho
zá-se
dalje
mrmra
:
„
Orožje
rožlja
,
konji
ceptajo
.
Topovi
grmé
,
vsakdo
poišče
svoj
meč
krvavi
.
Da
,
vsi
se
bodo
zopet
vrgli
na
orjaškega
velikana
,
a
uboga
Kranjska
bode
zaječala
v
bojnej
sili
.
To
je
obupni
krik
sirot
,
to
so
strašni
bojni
prizori
.
“
„
Po
tej
vojski
pa
pride
zopet
blagi
mir
,
sreča
in
blagostanje
v
deželo
,
“
pravi
Vinko
.
„
Po
tej
vojski
pa
pride
zopet
blagi
mir
v
deželo
,
“
ponavlja
Dobriha
.
„
Kranjska
dobi
zopet
svoje
prejšnje
viadarstvo
,
ali
naš
rojak
še
ne
zadobi
svoje
prave
veljave
.
Daleč
,
daleč
so
še
časi
,
ko
mu
bodo
milše
zvezde
kakor
zdaj
sijale
.
“
Počasi
,
tiho
in
komaj
umevno
je
te
besede
izustil
;
zraven
je
nepremično
zrl
na
nebo
,
in
oči
so
se
mu
čudno
v
mesečini
lesketale
.
„
Vinko
,
pojdiva
domú
!
“
poprosi
Ljudmila
.
Že
prej
so
jo
težile
misli
zastran
majorjevega
grozečega
govorjenja
,
a
ta
grožni
ponočni
prizor
jo
je
še
bolj
oplašil
.
Domú
gredé
se
je
plaho
naslanjala
na
svojega
moža
,
tisoč
skrbij
in
hude
slutnje
so
jo
nadlegovale
,
ko
je
premišljevala
,
kake
nezgode
bi
se
utegnole
Vinku
v
tem
nevarnem
času
pripetiti
.
„
Danes
si
pač
nekako
otožna
!
“
omeni
Vinko
.
„
Želela
bi
,
da
bi
bila
že
domá
,
“
odvrne
Ljudmila
.
„
Hoja
te
je
utrudila
,
pa
nevšeč
ti
je
bilo
Dobrihino
pretirano
govorjenje
.
Pomiri
se
,
draga
moja
!
Kdo
bi
se
za
to
zmenil
!
Saj
ga
poznaš
,
da
je
nenavaden
in
čuden
mož
.
“
„
Ali
nekoliko
od
tega
,
kar
je
narekoval
,
se
vendar
utegne
zgoditi
,
“
odgovori
boječe
Ljudmila
.
„
Kdo
bi
zamogel
vedeti
,
kaj
ga
jutro
čaka
.
Hitro
se
zgrudi
človeška
sreča
.
Glej
,
kako
lepo
se
od
tukaj
vidijo
v
dolini
poslopja
naših
bližnjih
sosedov
.
Sedaj
že
pač
vsi
mirno
počivajo
,
da
jih
zopet
solnce
zbudi
k
novemu
delu
.
Toda
ena
družina
v
vasi
danes
ne
uživa
pokoja
,
kajti
današnji
dan
jej
je
prinesel
hudo
nesrečo
.
“
Mirno
je
ležala
tiha
vas
doli
pod
potjo
v
gorskem
podnožji
.
Kako
željno
je
pričakoval
okrepčevalnega
nočnega
pokoja
utrujen
delavec
,
ki
se
je
v
vročem
poletnem
dnevu
toliko
prizadeval
in
potil
.
Spanje
mu
utrdi
onemogle
ude
,
da
se
drugo
jutro
zopet
čvrsto
dela
loti
.
Da
bi
se
tako
zamoglo
tudi
trpeče
srce
umiriti
!
Marsikak
nesrečnež
si
tu
doli
v
vasi
na
trdej
postelji
podpira
glavo
in
zastonj
pričakuje
,
da
bi
ga
spanje
upokojilo
,
da
bi
vsaj
za
nekoliko
trenotkov
pozabil
grenke
bolesti
skrbečega
srca
.
—
Tam
pri
vrtnej
ograji
sloneč
ozira
se
mladeneč
od
nočne
svetosti
očaran
hrepeneče
v
daljavo
.
Neizogibljivi
srčni
nagoni
ga
vabijo
v
daljni
tuji
svet
,
kjer
bi
užival
v
prej
nepoznanej
sreči
lepše
življenje
,
prsi
se
mu
širijo
in
po
dolini
odmeva
njegovo
petje
:
Sekaj
,
sekaj
smerečico
,
Da
boš
mi
delal
barčico
!
„
Ali
čuješ
naše
domače
pesni
,
“
prične
zopet
Vinko
govoriti
,
„
ta
mili
izraz
občutne
duševnosti
našega
naroda
?
Kar
je
ljudstvo
iz
davnih
časov
do
sedaj
doživelo
in
pretrpelo
,
kar
ga
je
veselilo
in
žalostilo
,
vse
njegovo
čuvstvo
je
nadarjen
pesnik
iz
njegove
srede
v
sladke
pesni
zlil
,
da
ostanejo
njegov
duševni
zaklad
,
zrcalo
njegovega
življenja
.
Z
njimi
teši
mati
svoje
nepokojno
dete
,
v
njih
najde
deva
vesel
odmev
svojih
nežnih
čutil
,
starčeka
pa
opominjajo
one
na
lepe
pretekle
čase
.
“
Vinko
postoji
s
svojo
spremljevalko
ter
proti
dolini
obrnen
željno
posluša
daleč
se
razlegajoč
in
žalostno
zategnen
glas
:
Odrin
’
,
odrin
’
od
kraja
preč
,
Ne
boš
me
vid
’
lo
dekle
več
.
„
Promethej
odvede
ogenj
in
ga
izroči
človeku
.
Ogenj
je
prižgal
neugasljivo
hrepenenje
po
večnej
lepoti
in
resnici
.
Neutrudljiva
marljivost
vedoželjnih
mož
si
je
neumorno
prizadevala
doumeti
bistvo
vseh
stvarij
,
kiparji
in
slikarji
so
izdelovali
prelepe
podobe
,
kakor
so
si
jih
v
največjej
krasoti
namišljali
.
Pesniki
so
v
davnih
časih
proslavljali
in
opevali
svoje
uzore
,
kakor
jih
je
rodila
njih
živa
domišljija
,
v
svojih
divnih
poezijah
so
jih
kakor
v
svetišči
kazali
strmečemu
ljudstvu
.
Ali
kdo
je
zamogel
kipu
udahnoti
življenje
,
kdo
od
njih
je
ugledal
na
svetu
svoj
ideal
uresničen
,
kje
je
našel
življenje
,
kakor
si
ga
je
stvarjal
v
svojem
duha
?
Iz
pesnij
je
zadonela
mila
tožba
po
nedosegljivem
raji
,
boginja
petja
je
zagrnola
svoj
užaljeni
obraz
.
Nesrečna
Sappho
se
je
iz
strme
pečine
vrgla
v
peneče
morje
,
da
bi
ugasila
žareči
ogenj
svojih
prsij
,
in
naša
deklica
dandanes
revno
žaluje
po
svojem
izgubljenem
ženinu
.
“
Vedno
bolj
tiho
in
rahlo
je
donela
ponočna
pesen
;
komaj
razločno
sta
čula
Vinko
in
Ljudmila
iz
daljave
njene
zadnje
besede
:
Sklenila
je
bele
roke
,
Točila
grenke
je
solze
.
Sveta
noč
razgrni
svojo
čudezno
moč
čez
tiho
dolinico
,
zaziblji
revnega
zemljana
v
mirno
spanje
!
Sladki
sen
popelji
njegov
potrti
duh
v
zračne
višave
,
na
rajske
livade
sreče
in
blaženosti
!
Odrin
’
,
odrin
’
od
kraja
preč
,
Ne
boš
me
vid
’
lo
deklo
več
!
Narodna
.
Drugo
jutro
po
onem
shodu
v
vinogradih
stal
jo
Dobriha
dolgo
časa
na
gori
pred
svojo
kočo
ter
so
neprestano
oziral
doli
po
dolini
.
Solnce
je
že
visoko
priplulo
na
nebo
,
in
pričelo
jo
gorko
prihajati
.
Dobriha
se
je
pri
svojem
opazovanji
in
čakanji
vodno
bolj
nazaj
pomikal
v
senco
,
ktero
jo
delala
njegova
majhna
koča
.
Gledal
je
doli
na
gorsko
pot
,
ki
jo
peljala
na
desnej
strani
nekoliko
nižje
pod
njegovo
kočo
čez
goro
povprek
,
nad
vasjo
mimo
lipniških
vinogradov
.
Do
koče
,
ktero
si
je
bil
Dobriha
postavil
na
nerodovitnej
,
peščenej
in
skalnatej
zemlji
,
ni
bilo
nobene
poti
.
Kdo
bi
pa
tukaj
kaj
iskal
!
K
Dobrihi
je
malokdo
zahajal
.
Le
kak
lahkovernež
je
prišel
popraševat
po
skrivnostih
čudežnih
zvezd
,
in
o
hudej
zimi
,
ko
jo
sneg
dolgo
naletaval
,
potrkal
jo
tudi
včasih
kak
drvar
iz
bližnjih
uskoških
gozdov
na
njegove
duri
.
Ko
bi
bil
pa
kdo
sedaj
samotno
kočo
z
večjo
pozornostjo
opazoval
,
bil
bi
čestokrat
videl
,
kako
so
se
včasih
v
njej
od
različnih
stranij
shajali
najodličnejši
možje
lipniške
okolice
,
dà
lipniški
gospodar
sam
ni
skoro
nikoli
zamudil
takega
shoda
.
Dohajalo
jih
je
toliko
,
kolikor
jih
je
moglo
v
kočo
iti
;
tam
notri
so
se
o
skrivnostnih
rečeh
tiho
pogovarjali
.
Tudi
danes
ni
Dobriha
zastonj
pričakoval
svojih
gostov
.
Posamezni
so
dohajali
,
nekteri
naravnost
od
poti
gori
po
strmini
,
drugi
od
strani
ali
pa
po
goščavi
mladega
lesovja
,
ki
je
na
severnej
strani
obdajalo
Dobrihino
stanovanje
ter
se
vedno
gostejše
razprostiralo
do
temnih
uskoških
gozdov
.
Na
klopi
sedé
ali
pa
na
steno
se
naslanjaje
so
vaščanje
radovedni
pričakovali
,
kaj
jim
bode
danes
Vinko
novega
naznanil
.
Toda
danes
ni
bila
njemu
,
ampak
Dobrihi
samemu
odmenjena
važna
naloga
,
da
objavi
stojim
sosedom
dnevne
novosti
.
Sicer
pa
on
pri
enakih
shodih
ni
bil
glavna
oseba
;
njegovo
neprestano
sanjarsko
premišljevanje
in
nemirno
ponočno
pohajkovanje
me
ni
dopuščalo
,
da
bi
se
bil
s
kako
drugo
rečjo
resno
bavil
.
Vendar
pa
je
bil
svojim
sosedom
prav
iz
srca
udan
,
želel
jim
je
vso
srečo
in
uspeh
pri
njihovem
prizadetji
.
Z
veseljem
je
ponudil
svojo
kočo
za
tajne
shode
,
ker
se
na
onem
zapuščenem
kraji
ni
bilo
bati
ovaduhov
;
tudi
on
sam
je
večkrat
rad
kako
naročilo
prevzel
ter
je
vselej
vestno
in
točno
opravil
svojo
nalogo
.
Danes
pa
je
svoje
goste
sam
iznenadil
z
velevažno
novico
,
celó
Vinko
je
strmel
,
ko
je
poslušal
njegovo
pripovedovanje
.
„
Včeraj
zjutraj
,
“
prične
Dobriha
pripovedovati
,
„
sem
obhodil
nektere
kraje
v
našej
bližnjej
okolici
,
kakor
je
moja
navada
.
Šel
sem
prek
Kolpe
na
hrvatsko
stran
,
kjer
so
me
nekteri
znani
ljudje
,
ki
so
hoteli
mojo
godbo
slišati
,
v
hišo
povabili
.
Domú
gredé
sem
si
hotel
iz
vzvišenega
mesta
ogledati
divno
okolico
;
ker
pa
ni
bilo
v
obližji
visokega
hriba
,
kteri
bi
dajal
lep
razgled
,
stopil
sem
na
majhen
,
le
malo
od
tal
se
dvigajoč
holmec
poleg
ceste
.
Na
drugej
strani
holmca
,
na
ktero
se
ni
moglo
iz
ceste
videti
,
zagledal
sem
doli
v
vznožji
sedeti
tujega
,
neznanega
človeka
.
Pred
sabo
na
tleh
je
imel
razgrnene
različne
zemljevide
,
v
ktere
je
zamaknen
dolgo
zrl
,
včasih
kaj
s
svinčnikom
notri
začrtal
ali
pa
v
svojej
knjižici
kaj
zabeležil
.
S
prva
me
ni
zapazil
.
Ko
sem
pa
odhajajoč
z
nogo
na
neki
kamen
zadel
in
s
tem
nehoté
nekak
šum
napravil
,
hipoma
kvišku
skoči
,
svoje
spise
in
zemljevide
pograbi
in
hoče
s
plahim
pozdravom
odhiteli
.
Moj
prijazni
odzdrav
mu
je
dal
pogum
,
ostal
je
pri
meni
,
in
kmalu
sva
bila
v
živem
razgovoru
.
Prašal
me
je
,
kako
tuji
gospodje
z
našimi
ljudmi
ravnajo
,
ali
je
ljudstvo
zadovoljno
.
Povedal
sem
mu
vse
,
kakor
je
.
Nato
mi
odgovori
,
da
so
Francozom
na
Kranjskem
ure
štete
,
da
bodo
v
kratkem
morali
naše
kraju
zapustiti
.
“
„
Kaj
?
“
oglasijo
se
začudjeni
kmetje
.
„
Kdo
je
bil
ta
tujec
?
Kje
je
slišal
,
od
kod
je
prinesel
to
novico
?
“
so
vsi
vprek
popraševali
.
„
Potrpite
malo
!
Vse
bodete
slišali
,
“
pravi
Dobriha
,
pomirjujoč
svoje
nepotrpežljive
goste
.
„
Tujec
mi
je
nadalje
objavil
,
da
je
Avstrija
Francozom
že
vojsko
napovedala
,
da
se
je
oborožila
,
da
se
njene
čete
že
bližajo
kranjskim
mejam
.
„
Avstrijske
čete
se
bližajo
našim
krajem
?
“
ponavljajo
kmetje
enoglasno
ter
se
iznenadjeni
spogledujejo
.
„
Da
bodo
raje
nasilnike
pregnali
in
izgubljene
zveste
sinove
nazaj
pripeljali
Avstriji
v
varstvo
,
“
krepko
odgovarja
Vinko
,
ko
se
vsi
navzoči
od
te
novosti
zavzeti
s
prašajočim
pogledom
va-nj
obrnejo
.
„
Kaj
je
še
povedal
tujec
?
“
vpraša
Vinko
.
„
Razložil
mi
jo
na
tanko
,
da
je
vse
za
boj
pripravljeno
,
da
se
avstrijska
armada
v
treh
oddelkih
proti
Kranjskemu
pomika
.
Pri
Celovci
stoji
feldzeugmeister
Hiller
in
ima
pri
sebi
več
nego
trideset
tisoč
mož
;
s
temi
hoče
čez
Ljubelj
prodreti
in
na
Kranjskem
Francoze
napasti
;
po
dunajskej
cesti
se
bode
od
Celja
bližal
general
Fölseis
s
svojim
oddelkom
,
a
na
levem
krilu
hoče
general
Radivojević
na
Karlovec
udariti
,
Novo
mesto
vzeti
in
potem
celo
dolenjsko
stran
Francozom
iz
rok
iztrgati
.
Vse
to
se
pa
ima
sedaj
v
kratkem
izvršiti
.
General
Radivojević
je
poslal
k
nam
ogleduha
,
onega
moža
,
s
kterim
sem
včeraj
govoril
,
da
bi
pozvedel
,
koliko
je
francoskih
vojakov
v
teh
krajih
.
Ta
marljivi
ogleduh
je
vse
pretaknol
in
preiskal
,
kakor
je
mogel
;
česar
še
pa
ni
znal
,
povedal
sem
mu
jaz
.
“
„
Prav
ste
storili
,
Dobriha
!
“
pravijo
zdaj
zbrani
možje
in
zadovoljni
prikimajo
.
„
Čemu
bi
pa
še
dalje
prikrivali
svoje
misli
?
“
nadaljuje
eden
izmed
njih
.
„
Poštenjaki
trdnega
značaja
ne
spreminjajo
v
vsakem
hipu
svojega
prepričanja
in
svoje
naklonjenosti
;
oni
ne
poznajo
hlimbe
priliznenih
hinavcev
,
ki
se
po
okoliščinah
in
po
volji
ošabnih
bogatinov
obračajo
kakor
veternica
po
sapi
.
Sedaj
so
menda
tujci
že
spoznali
,
da
se
mi
za
njihovo
gospodstvo
nikoli
ne
bomo
posebno
navduševali
.
Naj
pa
še
tudi
vidijo
,
da
imamo
poguma
dovolj
,
da
očitno
izražujemo
svojo
nevoljo
zoper
njihovo
vladarstvo
in
z
veseljem
pričakujemo
prihoda
naše
rešilne
armade
.
Saj
se
nam
je
danes
upanje
osvobojenja
bolj
nego
kterikrat
prej
utrdilo
,
sedaj
smo
vsi
prepričani
,
da
nam
kmalu
pride
dan
rešitve
.
“
„
Da
,
kmalu
pride
dan
rešitve
in
osvobojenja
,
nato
pa
nastopi
nova
doba
,
novo
življenje
,
“
pritrdijo
možje
.
„
Novo
dobo
učaka
naš
mladi
zarod
,
“
oglasi
se
sivolas
starček
.
„
Priletne
može
,
ki
že
stojé
na
robu
groba
,
bode
na
smrtnej
postelji
tolažilo
upanje
,
da
njihovim
otrokom
pridejo
boljši
časi
.
Tudi
moje
moči
so
mi
opešale
,
noge
se
mi
šibé
in
roke
se
mi
tresejo
.
Le
malo
časa
mi
je
še
živeti
.
Nisem
že
več
upal
,
da
bi
moje
oči
še
videle
avstrijske
zastave
vihrati
po
naših
mestih
,
in
če
bom
res
še
dočakal
dneva
rešitve
,
dolgo
pač
več
ne
bom
užival
življenja
v
novej
dobi
.
Vi
možje
ste
mlajši
od
mene
,
Vas
še
čaka
prihodnost
.
Z
Avstrijo
združeni
bodete
zopet
z
njo
delili
svojo
osodo
.
Mnogo
hudega
smo
pretrpeli
v
zadnjih
letih
pod
tujim
gospodrstvom
,
ali
tudi
prej
pod
avstrijsko
vlado
imeli
smo
čestokrat
hude
čase
.
Gotovo
se
bode
tudi
v
prihodnosti
od
Vas
zahtevalo
dokaj
požrtvovalnosti
za
občni
blagor
.
Ne
bodite
pa
zato
nevoljni
!
Oni
državljan
,
kterega
v
skupnosti
in
uzajemnosti
veže
vez
ljubezni
k
svojej
domovini
,
mirno
pretrpi
zaradi
nje
marsikako
nevšečnost
,
rad
prinese
po
svojej
zmožnosti
obilne
darove
na
oltar
rodoljubja
,
v
burnih
časih
pa
zbere
vse
svoje
moči
v
obrambo
očevine
.
Kar
za
njo
daruje
,
to
stori
sebi
v
prid
.
Štiri
leta
so
že
minola
,
odkar
so
nas
odpahnoli
in
odtrgali
od
Avstrije
;
v
tem
času
smo
prav
spoznali
,
kako
draga
nam
je
bila
.
Zato
sem
preverjen
,
da
jo
bodete
toliko
bolj
čislali
in
ljubili
,
kedar
se
zopet
povrnete
pod
njeno
krilo
.
Vem
,
da
jo
bodete
zvesto
in
še
bolj
hrabro
kakor
doslej
branili
o
vseh
časih
na
severu
,
vzhodu
in
zahodu
pred
sovražniki
.
Na
obalih
Adrije
se
bodete
mož
za
možem
vsem
napadnikom
v
bran
postavili
,
s
svojimi
prsmi
bodete
krili
vsako
ped
zemlje
,
ktero
bi
zopet
hotel
ljut
sovrag
od
Avstrije
odluščiti
ter
Vas
in
Vaše
brate
potopiti
v
mrzlej
tujščini
.
“
Kako
slovesno
je
starček
,
vnet
od
notranjega
prepričanja
te
besede
govoril
,
kako
ponosno
povzdigoval
svojo
častitljivo
glavo
!
Poslušalci
so
ga
zavzeti
obstopili
čudé
se
njegovej
nenavadnej
gorečnosti
.
„
Da
,
pri
živem
Bogu
to
zaprisežemo
!
“
spregovori
Vinko
.
„
Naša
uzajemna
moč
naj
bode
južna
avstrijska
straža
na
pomorskih
obalih
;
nobena
zvunanja
sila
ne
bode
zvestobe
in
udanosti
Slovencev
premagala
.
Ali
tudi
sedaj
o
času
osvobojenja
ne
bodemo
rok
križem
držali
.
Veliko
moči
imajo
še
Francozi
v
teh
krajih
,
huda
bode
bitva
in
težka
naloga
za
avstrijske
vojake
,
toda
mi
jim
zamoremo
veliko
pomagati
v
odločilnem
času
.
Upam
,
da
v
tem
važnem
trenotku
tudi
po
drugih
oddaljenih
krajih
kmetje
ne
bodo
malomarni
te
priložnosti
v
nemar
puščali
.
“
„
Gotovo
ne
,
“
pravi
Dobriha
,
„
o
tej
zadevi
sem
tudi
včeraj
vse
zvedel
.
Povsodi
so
že
ljudje
zvedeli
,
da
se
Avstrija
na
boj
pripravlja
,
in
da
ena
vojna
četa
avstrijske
armade
kmalu
iz
Hrvatskega
na
Kranjsko
pride
.
Zato
se
hočejo
zopet
po
mnogih
krajih
na
Dolenjskem
kmetje
spuntati
in
francoske
vojake
zapoditi
.
“
„
Sedaj
koj
,
prej
nego
se
general
Radivojević
približa
?
“
vpraša
Vinko
.
„
Da
,
v
prihodnjih
dneh
bodemo
že
slišali
o
uporu
v
sosednjih
krajih
.
Ljudje
imajo
dosta
poguma
in
srčnosti
ter
upajo
,
da
bodo
vojake
lahko
premagali
.
Ne
bojé
se
,
da
bi
potem
še
kteri
drugi
francoski
vojaki
na
Dolenjsko
prišli
,
kajti
potrebovali
jih
bodo
bolj
na
bojnem
polji
zoper
Avstrijce
.
Ljudstvo
se
trdno
nadeje
,
da
bodo
Avstrijci
zmagali
;
vsak
dan
že
pričakujejo
zmagovalnih
vojnih
čet
iz
Hrvatskega
.
“
„
Vendar
pa
je
vse
to
početje
prenaglo
in
nepremišljeno
,
“
omeni
Vinku
.
„
Če
se
pa
upor
ne
posreči
?
Če
pridejo
drugi
vojaki
iz
Ljubljane
v
večjem
številu
?
Kako
hudo
bi
nas
zopet
kaznovali
!
“
„
Dovolite
,
gospod
!
“
spregovori
eden
izmed
kmetov
.
„
Ali
hočemo
res
še
vedno
čakati
?
Tudi
pri
nas
mora
kakor
drugod
takoj
te
dni
odločno
na
noge
stopiti
.
Če
bodemo
vedno
odlagali
in
čakali
,
da
bodo
Avstrijci
morebiti
še
le
čez
leta
Francoze
izgnali
,
če
si
nočemo
prej
sami
pomagati
,
potem
pa
vseh
teh
shodov
in
naklepov
ni
potreba
;
naj
vsak
za
se
mirno
svojo
osodo
pričakuje
.
Bog
zna
,
ali
se
res
kaka
vojska
zoper
Francoze
pripravlja
ali
ne
!
Ko
bi
bili
mene
poslušali
,
bi
bili
že
davno
lahko
Francoze
pregnali
;
če
bi
še
drugi
