bogatohčer
Podskalnikovo
vpeljal
v
hišo
svojega
očeta
,
ga
vendar
še
ena
reč
skrbi
in
nekaj
je
še
,
kar
noč
in
dan
v
velikih
skrbeh
premišljuje
.
Tisti
gradovi
Podskalnikovi
so
vsi
„
fidei-komisni
“
,
prav
tako
je
tudi
z
največimi
zemljišči
naših
žlahtnikov
.
Kaj
si
toraj
človek
okoristi
,
ako
ima
zlatov
na
mernike
,
ko
ne
more
največih
posestev
na-se
spraviti
?
Tudi
upati
ne
vrže
takim
žlahtnikom
,
ker
upnik
se
ne
sme
nikdar
dotakniti
njihovega
posestva
.
Tako
je
,
da
vam
navedem
en
sam
vzgled
,
grof
Anton
je
zaigral
grad
Obročnik
in
mi
ga
tudi
zapisal
,
a
kaj
si
pomorem
,
ko
je
grad
priklenen
na
fideikomisno
verigo
?
Tako
toraj
vidite
,
bratje
,
da
so
dediči
Abrahamovi
izključeni
iz
obljubljene
dežele
,
ktero
je
Jehova
obetal
Abrahamu
in
zarodu
njegovemu
na
vekomaj
.
Vem
sicer
,
rekli
bote
:
kajti
pa
mar
za
fideikomis
,
ako
dobiš
Julijeto
,
saj
ž
njo
ti
tako
vse
drugo
pripade
?
Toda
bratje
,
prvič
,
Ben
Saruk
ne
misli
le
na-se
,
ampak
tudi
na
druge
,
dobro
vedoč
,
da
,
kar
njemu
vgaja
,
tudi
drugim
ne
škoduje
.
Kako
splošne
koristi
bi
bilo
streti
tisti
železni
„
fideikomis
?
“
Drugič
pa
,
ako
Julijeto
dobim
,
moral
bom
ž
njo
vedno
pod
Skalo
tičati
in
svoje
gradove
čuvati
.
Prodati
jih
ne
bo
pripuščal
„
fideikomis
“
.
Veste
pa
,
bratje
,
kako
nedostojno
,
nestrpno
je
Abrahamovičem
stalno
naseliti
se
na
ta
istem
kraji
.
Domovina
naša
je
celi
svet
,
ker
Jehova
govoril
je
našemu
očetu
,
da
bodo
po
njem
blagoslovljeni
vsi
rodovi
zemlje
.
Zatoraj
sam
Gospod
prepoveduje
ostati
vedno
na
enem
mestu
;
romati
moramo
iz
dežele
v
deželo
do
sodnega
dne
,
da
razširjamo
kraljestvo
Jehove
in
osrečimo
cel
človeški
rod
.
Zato
je
pa
neobhodno
potreba
,
da
karkoli
imamo
stalnega
zemljišča
,
smemo
svobodno
prodati
in
v
tekočo
kroglovino
spreobrniti
,
ker
le
s
to
je
mogoče
po
svetu
hoditi
in
prevzeti
velika
podjetja
,
kakoršna
so
dostojna
za
dediče
obljubljene
dežele
.
Drugi
imajo
naj
njive
in
gozdove
in
vinograde
,
za
te
pa
,
o
Izrael
,
stvaril
je
Jehova
zlato
in
srebro
!
Vidite
,
častitljivi
bratje
,
da
sem
govoril
iz
globočine
srca
in
s
pravim
prepričanjem
.
“
„
Staknil
si
,
častitljivi
brat
“
,
začenja
Kazanovski
,
„
prevažno
vprašanje
,
ki
ne
le
tebe
bistveno
zadeva
,
ampak
še
bolj
častito
družbo
našo
,
„
fidejkomis
“
.
Veste
dobro
,
častiti
bratje
,
kako
nalogo
si
je
postavilo
naše
društvo
,
ki
jo
že
razširjeno
po
vsem
svetu
:
vse
ljudi
popolnoma
zenačiti
.
Da
se
to
izvrši
,
je
neobhodno
potrebno
,
da
so
odpravi
privatna
svojina
in
vse
lastnine
po
državi
,
ter
le
javno
upralja
,
tako
,
da
nobeden
ne
bo
imel
nič
in
vsi
bodo
imeli
vse
,
recimo
toraj
:
uvesti
moramo
„
komunizem
“
.
Do
tega
pa
nam
nič
bolj
poti
ne
zapira
,
kakor
„
fidejsuplje
naprava
,
ker
po
tej
so
ogromne
zemljiščne
skupine
nerazrušljlvo
priklenjene
na
plemstvo
in
na
vladajoče
rodovine
.
In
rimsko-krščanska
država
,
v
svojem
bistvu
nasprotujoča
enakosti
ljudi
,
potrdila
je
postavno
„
fidejkomisno
“
napravo
,
da
bi
ž
njo
ogromno
večino
za
vekomaj
podložila
dinastiji
in
plemstvu
.
Po
tej
postavi
navezan
je
posestnik
na
svoje
zemljišče
,
ker
ga
še
prodati
ne
more
,
in
ako
tudi
njegov
rod
izumrje
,
ono
pripade
drugemu
.
Fidejkomisna
postava
toraj
kakor
železna
veriga
sklepa
plemstvo
med
seboj
in
z
dinastijo
,
in
dokler
ima
veljavo
,
nam
ni
mogoče
še
misliti
,
da
kaj
dosežemo
;
streti
moramo
to
verigo
in
storjen
bo
eden
najvažniših
,
odločilnih
korakov
.
Zatoraj
pa
se
že
več
let
v
naših
krogih
reč
prevdarja
,
zdaj
pa
,
ko
je
cesar
Jožef
prestol
zasedel
,
ki
je
vnet
za
napredek
in
rad
posluša
naše
svete
,
je
vgoden
čas
to
reč
na
dan
spraviti
,
da
zadobi
med
občinstvom
in
tudi
v
vladnih
krogih
vedno
več
priznanja
;
stvar
se
je
že
začela
javno
razpravljati
in
morda
da
ni
daleč
čas
,
ko
bo
slavni
naš
vladar
zdrobil
zlato
tele
na
kose
,
da
bo
vsak
pobral
enega
ali
druzega
,
kakor
bo
hotel
.
Zatoraj
tudi
vas
,
častiti
bratje
,
poživljam
,
da
vsakdo
izmed
vas
pripomore
k
temu
po
svoji
moči
.
Priporočam
pa
pri
tem
delu
previdnost
,
da
se
občinstvu
pošast
ne
pokaže
,
kakoršna
je
v
resnici
,
ampak
da
se
je
nariše
v
prijetnih
omamljivih
potezah
,
ne
bojte
se
,
velika
druhal
,
ktero
imenujejo
občinstvo
,
vedno
vse
verjame
in
nikdar
stvarem
ne
pride
do
dna
,
zatoraj
je
pa
tudi
tako
mikalno
,
s
pomočjo
druhali
svet
vladati
.
Pokazati
toraj
je
treba
penez
od
nasprotne
strani
.
Povdarjati
se
mora
,
ko
se
o
tem
govori
ali
piše
,
občna
korist
na
narodno
gospodarstvo
,
kupčijo
in
obrt
.
Pokazati
,
da
taka
ogromna
posestva
so
mrtva
in
ne
neso
desetega
dela
od
tega
,
kar
bi
lahko
nosila
.
Kdor
dosti
ima
,
da
se
ne
briga
veliko
,
je
li
vse
zemljišče
dobro
obdelano
ali
ne
,
da
le
on
v
obilnosti
živi
in
vstreže
svojem
potrebam
.
Zatoraj
mora
se
vedno
in
vedno
priporočati
načelo
o
delitvi
dela
.
Velike
posestva
moramo
toraj
deliti
,
kar
je
mogoče
deliti
,
ker
manj
,
ko
vsakteri
ima
,
bolj
še
potrudi
,
da
naredi
zemljišče
plodovito
,
ker
to
mu
je
prvič
zarad
manjšega
obsega
mogoče
,
a
drugič
je
k
temu
tudi
prisiljen
,
da
sebe
in
svoje
preživi
.
Nadalje
se
mora
pokazati
,
kako
se
bo
po
delitvi
posestev
,
po
kupčevanji
,
prodajanji
in
menjavanji
mednarodna
kupčija
oživahila
ter
denar
,
ki
je
priznano
največa
sila
na
svetu
,
zadobil
večo
ceno
.
Drugače
bode
se
obrtstvo
povzdignilo
,
ker
vsakdo
bo
pridelke
,
ki
ne
bodo
za
vžitek
,
skušal
upotrebiti
za
obrt
.
Pota
in
ceste
se
bodo
odprle
skoz
zemljišča
in
gozdove
,
kamor
ni
stoletja
prišla
živa
duša
,
ob
cestah
vzdigovale
se
bodo
gostilne
,
tovarne
,
po
cestah
vozil
se
bo
kmet
z
lastnim
konjem
,
ne
bo
sicer
dosti
imel
,
a
kar
bo
imel
,
bo
njegovo
,
svoboden
in
neodvisen
od
viših
gospodarjev
.
In
tako
,
častiti
bratje
,
da
spet
obrnem
penez
na
drugo
plat
,
ktere
ne
sme
nikdo
videti
,
kakor
mi
sami
,
tako
tedaj
,
častiti
bratje
,
se
bo
dalo
občinstvo
in
po
njem
cesar
Jožef
navdušiti
,
da
se
odpravi
„
fidejkomis
“
in
—
plemstvo
bo
zgubilo
tla
,
na
kterih
stoji
,
izginilo
bo
kakor
megla
pred
vetrom
in
tako
bo
najmogočnejši
steber
,
na
kterega
se
dinastija
in
naš
državni
red
že
toliko
stoletij
opira
,
zdrobljen
na
vekomaj
.
Le
urno
na
noge
,
bratje
,
inteligencija
in
kapital
(
razum
in
denar
)
,
ta
dva
morata
vzajemno
delati
!
“
„
Inteligencija
in
kapital
,
živio
!
“
vsklikne
Mostovski
in
trikrat
z
desnico
vdari
po
žaklji
.
„
Še
za
Jožefa
moramo
videti
sad
našega
prizadevanja
za
sveto
stvar
napredka
in
svobode
.
Ne
mirujmo
,
dokler
ne
stremo
glave
plemstvu
in
velikoposestvu
.
Potem
še
le
zadobi
naše
zlato
tele
,
kapital
,
častilce
in
veljavo
,
kdor-koli
bo
vladal
,
molil
je
bo
,
le
od
njega
pričakovaje
odrešenja
.
A
potem
se
ve
,
da
se
bo
po
državah
tako
plesalo
,
kakor
bodo
godli
piskači
okoli
zlatega
teleta
,
potem
je
naše
postavodajalstvo
,
so
naše
ministerstva
,
naše
banke
,
naše
državna
posojila
,
toraj
tudi
naš
mir
in
naša
vojska
.
Cesarja
Jožefa
pa
,
ko
mu
spodmaknemo
palico
,
na
ktero
se
je
cesarska
vlada
doslej
naslanjala
,
pravim
,
ko
mu
plemstvo
vničimo
,
pošljemo
nad
Turka
,
naj
se
tam
kavsa
,
da
se
mu
razbije
armada
,
ktero
mu
je
zapustila
mati
Marija
Terezija
.
Reč
je
že
nastavljena
,
le
urno
naprej
,
za
nami
stoji
mogočen
Friderik
in
vsa
njegova
moč
.
Tako
,
častiti
bratje
,
sem
vam
hotel
danes
malo
več
razkriti
visoke
skrivnosti
zanašaje
se
na
vašo
zvestobo
,
da
bote
jasno
pred
seboj
imeli
smoter
,
proti
kteremu
nam
je
veslati
.
Ti
pa
,
častiti
brate
Ben
Saruk
,
imel
nas
boš
proti
„
fidejkomisu
“
vedno
zanesljive
zaveznike
.
Avstriji
pa
brez
plemstva
,
brez
armade
,
podpišemo
smrtno
sodbo
.
Povzdignemo
krvavo
zastavo
na
Francoskem
,
da
se
valovi
revolucije
vdero
čez
Evropo
,
malo
časa
še
in
—
Avstrije
ni
več
,
papeštva
ni
več
,
rimske
cerkve
ni
več
.
“
„
Zdaj
pa
dovolite
,
častiti
bratje
,
da
se
še
jaz
oglasim
“
,
spregovori
mlajši
od
onih
dveh
nam
neznanih
.
„
Zelo
me
v
srci
boli
,
ko
vidim
po
tej
deželi
še
tako
globoko
ukoreninjeno
vražo
.
Kdo
bo
temu
ljudstvu
enkrat
iz
glave
izbil
,
da
papež
in
svetniki
niso
vstani
nobenega
zveličati
;
tako
rimska
je
še
ta
druhal
,
da
bolj
zatelebane
ni
tako
blizo
najti
.
Kaj
nam
je
početi
,
bratje
?
“
„
Tu
bi
vedel
z
dobrim
svetom
najpred
nam
pomagati
brat
Luka
“
,
odgovarja
Mostovski
.
„
Ej
brate
Luka
,
naj
se
tvoj
jezik
razvozlja
in
tvoje
ustnice
naj
nam
govore
.
“
„
Vi
pa
ne
veste
ničesar
“
,
začenja
gospod
Luka
od
Volkov
.
„
Vsa
skrivnostna
moč
katoliške
hidre
obstoji
v
malikovanji
,
ki
ga
katoličani
skazujejo
Mariji
,
tako
zvani
devici
in
materi
božji
.
Brž
ko
začne
ljudstvo
noreti
za
to
češčenje
,
ga
vse
peklenske
in
zemeljske
moči
od
Rima
več
ne
odtrgajo
.
A
mi
na
Goriškem
imamo
še
posebno
težko
stanje
.
Že
veste
,
kako
je
vsa
dežela
preprežena
z
bratovščinami
.
“
„
In
te
imajo
kapital
“
,
dostavi
gosp.
Mostovski
,
„
v
Štanjelu
je
tudi
taka
.
“
„
Zraven
tega
pa
imamo
“
,
pravi
Luka
,
„
sv.
Goro
.
Saj
vam
je
znano
,
kako
celo
peletje
in
jesen
vse
roma
na
ta
kraj
;
raji
si
dajo
Boga
z
nebes
vzeti
,
kakor
pa
podobo
Marijino
s
sv.
Gore
.
“
„
Sv.
Gora
“
,
seže
naglo
Mostovski
v
govor
,
„
pa
ima
nekaj
več
stotisoč
premoženja
!
Spet
bi
bilo
v
občo
Korist
to
mrtvo
posestvo
zaseči
.
“
To
izgovorivši
vdari
dvakrat
po
svoji
vreči
.
„
Kaj
nam
je
početi
?
“
nadaljuje
gospod
Luka
.
„
No
,
da
kratko
povem
,
svetišča
zapreti
,
bolje
danes
,
kakor
jutri
,
malikovanje
prepovedati
,
meniške
kute
pa
po
svetu
pognati
.
Toda
dobro
sem
prepričan
,
da
vso
to
bi
dosti
ne
zdalo
,
dokler
se
ljudstvu
ona
vražja
vera
iz
srca
ne
izruje
,
to
pa
gré
počasi
.
Da
bi
le
duhovni
za
tako
praznoverstvo
manj
goreli
,
mrzlih
,
treznih
duhovnov
imamo
pred
vsem
potrebo
.
Iz
stare
šlole
se
vé
da
ni
mogoče
,
da
bi
tako
prišlo
,
a
upam
,
da
v
naših
generalseminarjih
se
nam
odgoji
vse
drugačno
duhovstvo
:
spoved
,
odpustki
,
obhajilo
,
vsakdanja
maša
,
in
brevir
in
celibat
in
kaj
vem
še
,
vse
to
bo
zgubilo
veljavo
in
oznanoval
se
bo
čisti
evangelij
brez
rimskih
pridevnikov
,
čist
evangelij
pa
matere
božje
in
device
ne
pozná
,
vneti
možgani
se
bodo
kmalo
ohladili
in
v
desetih
letih
se
bo
svet
ves
predrugačil
.
Jaz
sam
hočem
na
Goriškem
vzgled
biti
,
kako
mora
duhoven
po
tirjatvali
nove
dobe
izpolnovati
svoj
vzvišen
poklic
.
Mislim
,
da
najizdatnejše
bi
bilo
uvesti
v
deželo
nauke
velike
reformacije
pod
eno
ali
drugo
obliko
.
Meni
je
od
nekdaj
ugajala
vera
Kalvinova
,
ker
ne
pozná
ne
maše
,
ne
obhajila
,
ne
svetnikov
,
ne
časti
matere
božje
,
ne
device
.
Jaz
sam
sem
že
o
tem
razpravljal
z
nekim
pastorjem
in
se
še
dogovarjam
.
Moji
Volki
bi
morda
kmalu
pripravni
bili
sprejeti
novo
vero
:
spovednice
sem
že
davno
spravil
pod
streho
,
po
odpustkih
nikdo
več
ne
vpraša
,
o
papeži
že
deset
let
nisem
besedice
črhnil
,
pahnil
sem
svetnike
z
altarja
,
podob
in
molkov
pri
Volkih
več
ne
vidiš
,
„
Oče
naš
“
morda
še
znajo
,
češčeno
Marijo
pa
so
skoraj
vsi
že
pozabili
;
še
mašne
srajce
in
plašče
da
prodam
,
potem
se
jim
prikažem
pred
altarjem
v
črni
halji
in
jim
začnem
pridigati
.
Se
vč
da
potem
,
v
spodbudo
in
dober
vzgled
bratom
duhovnom
,
bo
treba
pripeljati
k
Volkom
gospo
pastorko
;
exempla
trahunt
(
izgledi
vlečejo
)
.
Volki
s
svojim
gorečim
duhovnim
pastirjem
naprej
,
drugi
za
njimi
!
Od
Volkov
odrešenje
!
Tako
vidite
,
častiti
bratje
,
se
bo
rimski
kači
glava
strla
!
“
„
Od
Volkov
odrešenje
!
“
zakličejo
vsi
,
„
Živio
,
brat
Luka
!
“
„
Da
,
da
,
častiti
bratje
“
,
kliče
brat
Mostovski
,
„
čas
je
že
,
da
se
materi
božji
in
svetnikom
zasežejo
zakladi
in
zemljišča
,
ktera
imajo
pri
svetiščih
in
po
bratovščinah
.
In
čemu
naj
bi
imeli
še
bogastvo
;
saj
svetniki
morajo
pred
vsem
posnemati
Boga
,
o
kterem
se
bere
,
da
ni
imel
toliko
lastno
zemlje
,
da
bi
na-njo
bil
položil
svojo
trudno
glavo
.
“
„
Živio
Ben
Saruk
!
“
razlega
se
po
črnem
hramu
.
„
Živeli
zakladi
rimskih
svetnikov
!
“
se
spet
zažene
Mostovski
.
„
Živeli
,
živeli
!
“
In
pumf
!
pumf
!
pumf
!
udriha
po
vreči
.
Od
tolikega
krika
in
mahanja
se
zrak
tako
potrese
,
da
brleča
luč
ugasne
in
častitljivi
bratje
so
—
v
temi
.
Ravnokar
je
solnce
izišlo
.
Že
dva
dni
zapazič
si
po
Solkanski
cesti
živahno
gibanje
.
Cele
trume
mož
in
žen
prihajajo
iz
Gorice
;
pobožne
pesmi
prepevaje
,
se
odkriti
pomikajo
proti
Solkanu
.
A
kdor
je
imel
dober
vid
in
pogledal
proti
sv.
Gori
,
je
kmalo
presodil
,
da
pobožna
množica
se
nikakor
v
Solkanu
ne
vstavlja
,
ker
pot
po
vsi
gori
se
črni
in
povsod
mrgoli
ljudi
,
eni
gori
,
drugi
doli
,
tako
,
da
se
srečajoči
prav
težko
drug
drugemu
umikajo
.
Ali
glej
,
kaj
se
je
pa
tam
sredi
gore
ravno
zabliskalo
v
svitu
prvih
žarkov
vshajočega
solnca
?
In
čedalje
bolj
doli
proti
Solkanu
se
blisk
pomika
,
a
tako
mamljiv
je
,
da
se
nikakor
ne
more
razločiti
,
kaj
je
.
No
,
pa
poslušajmo
zdaj
,
kaj
se
dva
že
precej
priletna
moža
od
Gorice
proti
Solkanu
pogovarjata
,
kterima
se
menda
dosti
ne
mudi
,
da
bi
prišla
zgodaj
v
Solkan
zajutrkovat
,
vsaj
toliko
bi
vsakdo
sodil
iz
njunega
počasnega
stopanja
in
postajanja
na
vsakih
deset
korakov
.
„
Za
pol
milijona
,
sem
slišal
,
je
cenjeno
premoženje
svetogorsko
;
kaj
misliš
,
Jakob
,
da
bi
človek
imel
denarja
,
kako
bi
tu
obogatel
.
Za
kakih
dvajset
ali
trideset
tisoč
pojde
vse
to
.
“
Tako
modruje
oče
Brtak
proti
svojemu
tovarišu
.
„
Za
deset
goldinarjev
,
ako
mi
vse
ponujajo
,
se
ničesa
ne
dotaknem
“
,
odgovarja
Jakob
;
„
prokletstvo
je
na
takem
premoženji
,
ki
se
Bogu
vkrade
in
Materi
Božji
.
Boš
videl
,
ako
nam
da
Bog
živeti
,
kako
se
bo
v
prah
zdrobilo
v
rokah
novim
kupcem
,
da
kmalo
ne
bodo
imeli
česa
v
pest
stisniti
.
“
„
Ali
pa
meniš
“
,
vpraša
Brlak
,
„
da
se
bo
v
Gorici
našel
kupec
,
ki
bo
zamogel
sošteti
toliko
tisoč
samega
srebra
ali
zlata
ka-li
,
saj
cesarski
ne
sprejemajo
druzega
kakor
zlato
?
„
Ne
skrbi
“
,
zavrne
Jakob
,
„
od
lani
sem
je
v
Gorici
trikrat
več
denarja
,
kakor
prej
.
Sam
Bog
ve
,
kdo
ga
je
toliko
nanesel
.
Saj
vidiš
,
kako
rastejo
hiše
,
iz
tal
,
kakor
gobe
po
dežji
.
Ali
ni
pa
neki
Mostovski
to
poletje
sezidal
dve
najlepši
hiši
pri
veliki
cerkvi
?
Na
mernike
da
ima
denarja
,
kdor
le
želi
,
mu
ga
posodi
,
se
ve
da
,
taki
ne
dajo
drugače
kakor
na
visoke
obresti
,
po
deset
in
celo
dvajset
od
sto
.
Našo
gospodo
da
ima
vso
že
v
svoji
oblasti
,
da
jim
zadrgne
vrat
,
kadar
mu
ljubo
.
Grofa
spod
Skale
preskrbuje
z
denarjem
že
dve
leti
,
zdaj
saj
veš
,
ko
so
slabe
letine
in
grof
tudi
sam
bolj
zapravlja
.
In
ta
Mostovski
vse
zaklade
da
hrani
ne
v
Gorici
,
ampak
tam
nekje
na
Krasu
,
kjer
si
je
sezidal
,
kakor
pripovedujejo
,
čudno
hišo
,
kakoršne
še
nikdo
ni
videl
.
In
tudi
v
Gorici
ga
skoraj
nikdar
videti
ni
,
neprenehoma
da
varuje
svoje
premoženje
,
pravijo
,
da
cekine
kar
vali
,
kakor
kokoš
jajca
;
nikdo
ne
ve
,
od
kod
tolika
bogatija
.
“
„
Od
kod
pa
je
ta
Mostovski
?
“
vpraša
oče
Brlak
.
„
Živa
duša
tega
ne
ve
,
pravijo
,
da
je
kakor
Melkizedek
brez
očeta
in
matere
in
brez
domovine
.
Hočejo
nekteri
modri
trditi
,
da
Mostovski
je
žid
.
Toda
za
Božjo
voljo
,
kako
more
biti
žid
,
ker
hodi
vsak
dan
v
cerkev
;
sem
slišal
tudi
,
da
je
vpisan
v
roženkransko
bratovščino
,
on
dan
bil
je
od
soudov
izbran
za
glavarja
Štanjelske
bratovščine
.
Njegova
vzgledna
pobožnost
ta
je
napotila
ude
njega
voliti
.
In
tak
goreč
kristjan
naj
bi
bil
žid
?
“
„
In
tak
toraj
,
misliš
,
da
bi
kupil
svetogorsko
premoženje
?
“
vpraša
Brlak
.
„
Kaj
takega
si
o
Mostovskem
ne
morem
misliti
.
So
pa
že
drugi
,
celo
sem
slišal
,
da
neko
društvo
,
ki
si
je
kupilo
od
cesarja
pravico
vse
zlato
in
srebro
in
druge
dragocenosti
iz
zatrtih
cerkva
in
samostanov
pokupiti
.
Milijon
jim
je
kakor
meni
in
tebi
goldinar
.
Kaj
toraj
takim
kupiti
sv.
Goro
,
tudi
da
bi
bila
vsa
iz
zlata
?
Tudi
v
Gorico
jih
je
nekaj
poslanih
od
te
družbe
,
zborujejo
v
mestu
v
neki
novi
gostilni
.
Vse
da
so
namenili
prekupiti
,
že
se
o
tem
s
komisarji
dogovarjajo
.
“
Med
tem
prideta
naša
znanca
do
prvih
hiš
v
Solkanu
;
tu
postojita
pred
nizko
hišo
,
nad
ktere
vratmi
obešena
veja
vabi
žejnega
omočit
grlo
z
vinsko
kapljico
;
letos
se
prodaja
sladka
briška
rebula
,
ktera
se
da
tudi
na
tešče
piti
.
In
res
že
mislita
prag
prestopiti
,
kar
zaslišita
za
seboj
hrup
.
Ozreta
se
.
Bliža
se
po
cesti
cela
truma
možkih
in
še
več
žensk
v
procesiji
.
Na
čelu
jim
je
stara
izpita
ženica
,
shuljeno
revico
malo
da
ne
v
pravi
kot
,
stopaje
se
opira
na
palico
,
ktero
tišči
v
žilati
koščeni
roki
;
noge
vendar
mora
imeti
še
dobre
ta
ženica
,
še
boljši
pa
jezik
,
kterega
prav
kretno
premika
ter
naprej
moli
rožni
venec
,
odgovarja
jej
vsa
množica
prav
pobožno
.
Nekaj
korakov
pred
ono
gostilno
,
kjer
smo
pustili
očeta
Brlaka
in
Jakoba
zagledamo
dva
moža
od
mestne
straže
Goriške
,
ki
se
čez
cesto
prehajata
;
ko
pride
procesija
do
nju
,
se
sredi
ceste
ustavita
,
kakor
da
hočeta
pobožnim
romarjem
zabraniti
dalje
.
„
Do
tukaj
,
naprej
ne
!
“
zakličeta
enoglasno
potem
ko
puše
z
ram
snameta
in
po
vojaško
po
konci
držita
.
Procesija
se
ustavi
.
„
Prejeli
smo
više
povelje
zabraniti
vsako
romanje
na
sv.
Goro
,
ker
tu
ni
več
božja
pot
,
zatrla
jo
je
cesarska
postava
“
,
glasi
se
od
enega
naših
stražnikov
.
Stara
voditeljica
se
pri
teh
besedah
naglo
vsaj
za
pol
zravna
in
v
imenu
pobožne
družbe
pravi
:
„
Hočemo
še
enkrat
na
sv.
Goro
pozdravit
Mamko
Božjo
.
Mi
jo
bomo
branili
,
da
se
jej
nič
hudega
ne
zgodi
.
Meni
braniti
na
sv.
Goro
?
“
Zarenči
starka
in
ob
enem
povzdigne
palico
prete
stražnikoma
,
tako
da
se
nehote
malo
na
stran
izogneta
,
ker
zdelo
se
je
,
da
stara
je
precej
razvneta
in
se
ne
šali
.
„
Meni
ne
dati
na
sv.
Goro
?
Petdeset
let
je
od
tega
,
ko
sem
iz
Štanjela
priromala
k
Materi
Božji
,
v
smrtnih
grehih
sem
živela
nespokorna
,
pa
tudi
na
vsem
telesu
bolna
,
vsa
hroma
;
le
sem
sem
prišla
in
k
Mariji
britko
se
jokala
:
ozdravela
sem
pri
tej
priči
,
še
so
tam
gor
berglje
,
o
kterih
sem
hodila
,
a
tudi
sedem
hudičev
je
Marija
iz
mene
izgnala
,
kar
spokorila
sem
se
in
z
Bogom
spravljena
zapustila
sv.
Goro
.
Tam
gor
vrezala
sem
romarsko
palico
in
obljubila
Mariji
ž
njo
obiskovati
njene
božje
poti
.
Že
petdeset
let
romam
vsako
leto
osem
mesecev
,
vsako
leto
obiščem
sto
Marijinih
cerkva
,
že
na
sto
in
petdesetih
božjih
poteh
sem
bila
,
po
Kranjskem
,
Koroškem
,
Ogerskem
,
noter
tje
do
Marije
Celj
na
Nemškem
,
povsod
s
to
palico
.
In
zdaj
pa
ko
se
je
razneslo
,
da
nam
hočejo
Marijo
s
svete
Gore
ukrasti
,
šla
sem
okoli
po
Krasu
vabit
vse
pobožne
naj
gredo
z
menoj
na
sveto
Goro
branit
Mater
Božjo
.
Tukaj
smo
:
sinoči
ob
enajsti
uri
smo
se
vzdignili
iz
Štanjela
,
celo
pot
molimo
in
pojemo
,
še
enkrat
moramo
k
Mariji
na
sv.
Goro
.
Nikdo
nam
ne
bo
branil
in
tudi
vi
ne
!
“
Pri
teh
besedah
udari
naša
odvetnica
dvakrat
prav
krepko
po
tleh
s
palico
.
„
Kdo
nam
bo
branil
iti
k
Mariji
!
“
ponavlja
starka
in
solze
jej
zalijejo
oko
,
glas
se
jej
ušibi
.
„
Pustite
nas
k
Mariji
!
Na
sv.
Goro
!
Le
naprej
,
Kraševci
!
“
„
K
Mariji
!
k
Mariji
!
Na
sv.
Goro
!
Na
sv.
Goro
!
“
odmeva
se
iz
množice
.
In
vse
začne
gibati
se
in
naprej
pomikati
.
Naša
stražnika
se
par
korakov
umakneta
,
toda
kmalo
se
ustavita
in
pomerita
puške
na
ljudstvo
,
kakor
bi
hotela
streliti
.
„
K
Mariji
!
Na
sv.
Goro
!
“
opetuje
se
še
krepkejše
,
in
spet
množica
naprej
porine
,
da
se
stražnika
vidita
naglo
naprej
pahnena
.
„
Bodite
pametni
,
rojaki
!
“
začneta
zdaj
z
lepo
.
„
V
imenu
cesarjevem
sva
tukaj
.
Ne
stopajte
naprej
.
Razidite
se
.
“
Vse
nič
ne
zda
.
Le
silnejše
pritiska
ljudski
tok
.
Nekteri
iz
množice
obstopijo
naša
stražnika
in
gledajo
,
kako
bi
jima
puše
iz
rok
izvili
.
Že
se
nekdo
spne
k
enemu
od
stražnikov
in
z
roko
prime
za
puškino
cev
.
Toda
stražnik
se
ga
krepko
otrese
,
da
pade
na
tla
kakor
snop
,
petelina
napne
in
—
sproži
;
za
srečo
se
pa
ne
uname
in
ljudstvo
zažene
velik
krohot
.
V
tej
zmešnjavi
pridirja
od
Gorice
mlad
krepak
gospod
;
komaj
ga
nekteri
Stanjelci
vgledajo
,
jamejo
se
mu
odkrivati
in
pozdravljati
:
„
Dobro
jutro
,
gospod
Vekoslav
!
Naredite
nam
pravico
!
Hočejo
nas
postreljati
,
kakor
zajce
!
“
„
Kaj
pa
je
tukaj
?
“
vpraša
Vekoslav
postanši
med
stražnikoma
in
razjarjenimi
romarji
.
„
Povelje
imava
zabraniti
vsako
romanje
na
sv.
Goro
“
,
glasi
se
odgovor
naših
stražnikov
.
In
poda
mu
eden
nju
skrbno
zavito
„
pooblastilo
“
od
c.
kr.
komisije
.
„
Ljubi
Btanjelci
,
ali
ste
se
prišli
puntat
?
Ne
veste
,
da
kar
ta
dva
tirjata
od
vas
,
ni
njuna
volja
,
ampak
c.
kr.
gosposke
ukaz
,
kteremu
se
jo
treba
podvreči
?
Hočete
vi
Mater
Božjo
braniti
?
Pustite
,
naj
se
zgodi
Božja
volja
,
ne
bojte
se
,
pride
že
čas
,
ko
bodete
spet
smeli
obiskovati
Marijo
na
sv.
Gori
.
“
Te
besede
zadele
so
uporne
Kraševce
kakor
strela
z
jasnega
neba
,
le
besedice
se
no
drznejo
ziniti
,
kar
vsi
zmedeni
ostanejo
.
Kdo
bi
se
upal
gospodu
Vigenjskemu
upirati
?
„
No
,
pa
počakajte
Štanjelci
“
,
oglasi
se
spet
Vekoslav
,
„
prepričan
sem
,
da
ste
zanesljivi
.
Zatoraj
se
hočemo
tako-le
zmeniti
:
Vaša
procesija
se
zdaj
razide
in
ako
vam
ljubo
,
bodi
vam
dovoljeno
v
manjših
tropah
,
po
štiri
ali
pet
vkup
,
iti
v
Solkan
in
tam
bodete
lahko
počakali
,
dokler
se
ne
prinese
Mati
Božja
v
Solkansko
cerkev
,
kar
se
ima
še
danes
zgoditi
,
tu
je
bodete
počastili
;
toda
na
Goro
se
nima
nikdo
od
vas
predrzniti
.
Bodite
pametni
Štanjelci
!
“
Po
teh
besedah
jame
se
množica
razhajati
,
nekteri
vračajo
se
nazaj
v
Gorico
,
večina
pozgubi
se
mirno
in
plaho
v
vas
.
Kmalo
ni
bilo
nikoga
več
tu
.
Tudi
Vekoslav
,
ko
se
vidi
s
stražnikoma
samega
,
spodbode
konja
in
zdirja
proti
vasi
.
Ko
za
nekaj
korakov
pri
jaha
do
onega
mesta
,
kjer
se
cesta
od
St.
Mavra
shaja
na
Solkansko
,
pridirja
mu
nasproti
grof
Takovec
na
svoji
stihijadi
,
malo
je
manjkalo
,
da
nista
skup
trčila
.
Konja
nemudoma
ostaneta
,
Vekoslav
le
za
en
korak
stoji
pred
Takovcem
.
Ta
ga
nekako
plaho
in
tuje
pogleda
,
potem
seže
hitro
pod
suknjo
,
kakor
da
bi
hotel
nekaj
izvleči
izpod
pazduhe
.
„
Kaj
se
pa
te
dni
toliko
klatiš
po
okolici
,
Takovec
?
“
ogovori
ga
med
tem
Vekoslav
,
ter
ga
prijazno
in
prijateljsko
,
kakor
po
navadi
,
pogleda
.
„
Saj
zdi
se
mi
,
da
sem
te
dni
večkrat
čul
tvojega
konja
topotati
,
a
nikjer
te
nisem
mogel
ugledati
,
še
manj
pa
srečati
.
Saj
se
me
ne
ogiblješ
amice
?
“
Te
besede
in
pa
pogled
Vekoslavov
nepremično
vanj
obrnjen
,
zdelo
se
je
,
da
so
Takovca
pobile
,
roka
mu
obstoji
pod
pazduho
,
kakor
otrpnjena
,
oči
pobesi
.
Vidi
se
mu
,
da
je
v
veliki
zadregi
,
bere
se
mu
z
obličja
krut
boj
,
ki
mora
v
srci
divjati
.
Slednjič
po
precej
dolgem
molčanji
prikaže
se
mu
solza
v
očesu
,
vzdihne
globoko
:
„
No
smem
,
ne
smem
!
“
Potem
pa
sname
roko
s
pod
suknje
in
poslovivši
se
ž
njo
od
Vekoslava
,
reče
:
„
Bog
te
živi
,
Vekoslav
;
nikdar
se
več
ne
vidimo
,
jaz
grem
daleč
,
daleč
od
tod
.
“
Pri
tej
priči
butne
z
ostrogi
suhljadi
pod
trebuh
in
se
spusti
po
cesti
,
ki
na
ravno
onem
kraji
s
Solkanske
peljo
proti
Kronbergu
in
dalje
na
cesarsko
cesto
proti
Ljubljani
.
Vekoslav
kar
top
tu
stoji
,
ne
vede
,
kako
bi
si
razkladal
to
srečanje
,
še
manj
pa
čudne
besede
Takovcove
.
„
Nikdar
se
več
ne
vidimo
!
Grem
daleč
od
tod
!
“
Kake
štiri
lučaje
že
moral
jo
biti
Takovec
oddaljen
,
ko
Vekoslav
zaporedoma
zasliši
prav
od
one
strani
dva
strela
zaporedoma
.
Kaj
je
moralo
to
biti
?
Saj
vstrelil
se
ni
?
Ne
,
ker
po
strelih
se
še
čuti
topot
konjski
;
zatoraj
Vekoslav
se
dalje
ne
zanimlje
za
ta
strel
.
Zdirja
naprej
skozi
vas
.
Sredi
Solkana
na
desno
,
v
hrib
,
imeli
so
očetje
frančiškani
,
kterim
je
že
nad
dve
sto
let
bila
izročena
romarska
cerkev
Matere
Božje
na
sv.
Gori
,
pozimski
hospic
za
bolehne
in
stare
brate
,
kterim
je
bilo
pretežavno
na
sv.
Gori
prezimiti
.
Prostorna
hiša
,
obdana
z
dvoriščem
,
zadej
pa
obširen
vrt
,
nasajen
z
vsakovrstnimi
sadnimi
drevesi
,
dalje
v
goro
sv.
Katarine
vinograd
s
trtami
in
oljkami
,
vse
to
vkup
bilo
je
tedaj
najlepše
in
vzgledniše
domovje
v
Solkanu
.
Pred
železnimi
vrati
Vekoslav
konja
vstavi
ter
pozvoni
hote
vstopiti
.
Med
tem
,
ko
dolgo
ni
nikoga
odpret
,
obrne
Vekoslav
oči
proti
sv.
Gori
.
Kar
zagleda
,
kako
se
je
nekdo
doli
s
ceste
spustil
v
dir
po
pašniku
,
ne
glede
kam
stopi
;
po
kamenji
in
grmovji
meri
jo
kakor
zajec
naravnost
doli
čez
cesarsko
cesto
proti
Soči
in
zdi
se
,
da
je
skrajna
sila
,
ker
nekaj
korakov
za
njim
lomastijo
z
vso
silo
možaki
in
fantalini
kriče
in
preklinjajo
.
Vekoslav
pozabivši
,
kam
je
namenjen
,
zdirja
po
cesarski
cesti
,
ki
pod
sv.
Goro
poleg
Soče
pelja
na
Kanal
;
nameri
se
,
da
preganjanec
ravno
nekaj
pred
,
ko
Vekoslav
prijaha
,
prisope
do
ceste
;
tu
se
enkrat
plaho
ozre
proti
Vekoslavu
,
potem
pa
nemudoma
skoči
čez
zid
naravnost
doli
proti
Soči
.
Vekoslav
pa
vidi
,
kako
bežečemu
iz
levega
žepa
v
suknji
moli
majhna
glava
,
umetalno
narejena
,
kakor
se
zdi
,
zlata
.
„
Dajte
ga
,
dajte
!
“
zaslišijo
se
glasovi
preganjalcev
bližečih
se
cesti
.
„
Dajte
ga
,
dajte
ga
!
Žid
je
!
Ukradel
je
zlata
angelja
s
tabernakelja
!
Okradel
je
Mater
Božjo
!
Dajte
ga
!
Ho
!
Ho
!
“
A
med
tem
zasliši
se
doli
od
Soče
močen
štrbunk
in
preganjenec
s
svetim
zlatom
vred
zgine
v
valovih
.
„
Utopil
se
je
!
“
zadoni
od
vseh
strani
.
„
Utopil
se
je
!
Prav
mu
je
!
Toda
vsaj
angelja
,
ta
vrag
,
da
bi
nam
bil
pustil
.
Hej
,
fantje
,
pogum
,
kdor
zna
plavati
,
pojdimo
ga
iskat
,
da
mu
vzamemo
zlato
,
njega
pa
razčetrtimo
!
“
In
štrbunk
,
štrbunk
,
štrbunk
,
eden
za
drugim
poskakajo
v
Sočo
.
Iščejo
in
iščejo
,
vse
zastonj
,
ni
več
sledu
o
njem
.
„
Sami
hudiči
so
ga
v
pekel
nesli
,
zemlja
ga
je
požrla
“
,
glasijo
se
sodbe
pol
ure
kasneje
odhajajočih
preganjavcev
.
Vekoslav
pa
se
je
že
davno
nazaj
v
Solkan
vrnil
.
Ravno
pride
do
dveh
kamnitih
stebrov
,
kjer
se
začenja
sv.
Gora
,
ko
se
mu
ponudi
čuden
prizor
,
popolnoma
nasproten
od
tistega
,
kteremu
priča
je
bil
ravnokar
.
Dol
po
cesti
pomika
se
velik
sprevod
.
Najprej
mlad
krepak
duhoven
,
ki
v
talarji
in
duhovski
srajci
nese
podobo
Matere
Božje
svetogorske
,
pred
njim
dva
kmeta
z
bakljami
.
Obdan
je
okol
in
okol
od
šestnajst
vojakov
,
razvrsteni
so
redno
,
spred
in
zadej
po
dva
,
ob
vsaki
strani
pa
po
šest
;
v
roki
pred
seboj
drže
visoke
svoje
puške
,
na
njih
nataknene
bajonete
,
da
se
daleč
odsvita
v
solčnih
žarkih
skrbno
likano
želežje
.
Postopno
in
počasi
korakajo
tako
,
da
se
komaj
čuti
stopanje
,
prav
proti
vojaški
šegi
.
Hitro
zadej
za
vojaki
pa
gnjete
se
ljudstvo
,
možki
in
ženske
molče
vsi
,
v
rokah
z
rožnim
vencem
,
rijejo
se
in
gnjetejo
in
pehajo
,
da
se
od
časa
do
časa
zalete
proti
poslednjim
vojakom
,
ki
pa
habnejo
s
puškinim
kopitom
in
nazaj
odganjajo
dereči
ljudski
tok
.
Tako
se
pride
do
Solkana
,
potem
skozi
vas
naravnost
proti
cerkvi
.
Mater
Božjo
svetogorsko
postavijo
prav
pomembno
na
altar
sv.
križa
.
V
kratkem
se
cerkev
in
ves
prostor
okoli
nje
napolni
s
pobožnimi
romarji
od
vseh
krajev
.
Le-tu
so
molili
na
glas
in
tiho
,
drugi
pojo
,
drugi
spet
jočejo
in
tožijo
,
drugi
obležejo
spovednice
,
da
opravijo
svojo
pobožnost
,
kakor
so
imeli
prej
navado
na
sv.
Gori
;
sploh
zdelo
se
je
,
da
se
je
s
podobo
Matere
Božje
sv.
Gora
znižala
dol
,
nizko
dol
,
do
nizkega
Solkana
.
Vekoslav
sledil
je
bil
pobožnemu
sprevodu
do
vrat
hospica
,
kjer
je
bil
pred
pozvonil
.
Nujna
opravila
,
ktera
jo
tu
noter
imel
in
ko
so
ga
prav
rečih
častilcev
Marijinih
dalje
spremljati
.
V
hospicu
pa
se
morajo
danes
prav
važne
reči
sklepati
.
Že
ob
osmi
uri
došla
je
svetogorska
komisija
,
ki
je
imela
za
trdno
in
veljavno
določiti
ceno
svetiščnih
zemljišč
in
način
,
kako
se
ima
premoženje
prodajati
.
Pri
tleh
,
kjer
so
imeli
pred
očetje
frančiškani
obednico
,
sedelo
je
blizo
deset
odličnih
gospodov
,
ki
so
se
prav
živahno
pogovarjali
in
pričkali
,
ko
Vekoslav
stopi
noter
in
predsedniku
komisijskemu
poda
pismo
,
ktero
se
kmalo
v
zboru
prebere
.
Moralo
je
dojti
od
kake
više
oblasti
,
ker
naredilo
je
na
zborovalce
močen
utis
in
provzročilo
h
krati
popolen
prevrat
.
Od
ene
strani
gospodje
obmolknejo
in
ker
več
ne
oporekajo
,
prepir
potihne
in
se
v
kratkem
seja
konča
.
Še
dolgo
se
sicer
,
potem
gospodje
po
prostornem
poslopji
in
dvorišči
sprehajajo
,
toda
zdi
se
,
da
predmet
njihovih
pogovorov
nima
posebne
znamenitosti
,
so
bolj
zasebne
zadeve
.
Slednjič
,
okoli
enajsto
ure
prikaže
se
na
dvorišči
,
nikdo
ne
ve
od
kod
,
gospod
Mostovski
,
kar
na
celem
,
kakor
bi
pal
z
nebes
.
Prebliža
se
enemu
gospodov
,
ki
je
tam
pred
vrati
stal
,
malo
ž
njim
pošepeta
,
za
eno
minuto
potem
ga
ni
več
ne
tu
ne
tam
,
kakor
bi
ga
bil
sam
vrag
iz
pekla
odnesel
,
tega
čudnega
Mostovskega
.
Bilo
je
tri
dni
potem
.
Gospoda
Mostovskega
najdemo
doma
na
Gradišči
.
Od
dveh
popoludne
sedi
za
mizo
in
piše
tako
zamišljen
,
da
še
ne
zapazi
,
kedaj
se
stemni
in
mu
prinese
Grivec
Gulj
,
zvesti
služabnik
,
luč
na
mizo
.
Drugače
ni
v
sobi
in
v
vsi
hiši
žive
duše
,
vse
je
tiho
in
mirno
,
druzega
se
ne
sliši
,
kakor
tuljenje
silne
burje
,
ki
se
od
Nanosa
sem
zaganja
v
oguljeno
vejevje
gradiškega
hrastja
,
sredi
kterega
stoluje
oblast
Ben
Sarukova
;
po
nebu
pode
se
redki
oblaki
naglo
dol
od
severja
proti
jugu
,
ker
huda
zima
je
in
mraz
,
kakor
se
spodobi
meseca
januvarja
.
Ben
Saruk
je
ravnokar
končal
pisanje
,
ter
se
po
svoji
navadi
loti
še
enkrat
brati
pismi
,
kteri
spisani
ležiti
pred
njim
na
mizi
.
Gosje
pero
za
uho
,
luč
bliže
k
sebi
,
začne
stoje
,
malo
na
mizo
naslonjen
brati
prvo
pismo
:
Častiti
brat
Kazanovski
!
Da
bi
tvoj
duh
vedel
in
čutilo
tvoje
srce
,
kake
misli
mi
polnijo
možgani
,
ko
to
pišem
in
kaka
bridkost
mi
teži
osrčje
,
ko
moje
pero
to
na
papir
spravlja
,
bi
gotovo
iz
globočine
svojih
črev
vzdihnil
,
in
iz
.
svojih
prs
zagnal
,
žalosten
stok
.
Vse
strele
z
gore
sinajsko
naj
Jehova
nanj
spusti
,
ki
mi
je
provzročil
toliko
žalosti
in
vso
sramoto
kanaanskih
malikovavcev
naj
izlije
na
onega
,
ki
s
sovražniki
zoper
maziljenca
Gospodovega
v
en
rog
trobi
:
Dajmo
ga
!
dajmo
ga
!
Zarotili
so
se
sovražniki
zoper
dušo
Izraelovo
,
rekoč
:
Udrimo
ga
,
da
zatremo
njegov
zarod
na
zemlji
in
njegovo
ime
se
ne
bo
več
imenovalo
med
narodi
,
in
vzdignili
so
se
nasprotniki
Jakobovi
in
ustijo
se
:
Spravimo
ga
,
ker
na
poti
nam
je
,
in
nastopili
bomo
njegovo
dedščino
,
ker
tolsta
je
.
Ti
pa
,
častiti
brat
,
poslušaj
zgodovino
onega
nesrečnega
dne
,
ko
je
bil
služabnik
Gospodov
,
Ben
Saruk
,
ponižan
,
in
tvoje
ušeša
naj
se
odpro
,
da
vsprejmejo
žalostne
besede
,
ktere
ti
pričajo
o
sramoti
,
ki
je
Menahema
zadela
.
Bilo
je
četrti
dan
po
šipu
luninem
meseca
tebet
t.
1.
5
...
po
sezidanji
svetil
,
dan
za
dušo
tvojega
prijatelja
poln
nade
in
sladkega
pričakovanja
;
ker
vse
je
bilo
izvrstno
pripravljeno
,
da
je
sklep
moral
iz
njih
slediti
.
Vstal
sem
o
polunoči
,
nadel
si
v
kasto
rumeno
brado
,
tako
tudi
lasi
ter
si
obraz
z
rudečilom
močno
pamazal
,
kakor
da
bi
bil
tam
iz
zapadne
Indije
.
Vzel
sem
tudi
zavitek
močnega
hrena
,
ki
ga
je
treba
poduhati
,
da
se
solze
pretakajo
.
Potom
sem
odjahal
z
Gradišča
,
kakor
senca
,
da
me
ni
nikdo
zapazil
,
ob
petih
zjutraj
prinesla
so
me
konjska
kopita
na
goro
.
Na
vse
jutro
pri
luči
že
začeli
so
oni
,
ki
so
bili
za
to
od
komisije
poslani
,
razdevati
altarje
in
ž
njih
pobirati
kinč
in
dragocenosti
ter
spravljati
jih
v
zato
pripravljene
vreče
,
da
se
bo
po
dražbi
prodalo
.
Potem
,
ko
sem
pred
podobo
svetogorsko
tako
goreče
molil
,
da
sem
si
začel
solze
brisati
,
pridružil
sem
se
jim
tudi
jaz
,
česar
mi
nikdo
ni
zabranil
,
še
celo
rado
se
je
videlo
,
da
tudi
jaz
sem
se
ponudil
,
in
dalo
se
mi
je
nekako
nadzorstvo
pri
tem
delu
.
Opraviti
smo
imeli
pri
velikem
altarji
.
Nad
tabernakeljnom
klečala
sta
kakor
nekdaj
nad
skrinjo
zaveze
dva
angelja
,
kakor
se
je
dalo
na
prvi
pogled
razsoditi
,
izdelana
iz
čistega
zlata
,
imela
sta
toraj
nekaj
tisoč
vrednosti
v
sebi
.
Lepa
sta
bila
in
ljubeznjiva
,
zatoraj
sta
se
mi
v
srce
usmilila
,
mislil
sem
,
kako
bi
jih
iz
vreče
rešil
.
Primem
enega
,
primem
drugega
ter
se
v
naročji
ž
njima
odpravim
,
kakor
da
sem
namenjen
nesti
ju
v
zakladnico
.
Pa
glej
,
navdihnil
me
je
neki
skriven
duh
,
in
govoril
je
k
tvojemu
slugi
sam
božji
glas
,
ki
me
je
vabil
in
mi
zapovedal
ven
z
božjimi
zakladi
,
ker
ta
dva
angela
da
sta
iz
onega
istega
zlata
,
ki
je
bilo
na
žgavnem
altarji
v
Salomonovem
tempeljnu
.
In
gnalo
me
je
ven
naprej
dol
z
gore
po
poti
na
Solkan
.
Sam
pa
ne
vem
,
kako
in
kdaj
sta
se
mi
preselila
iz
naročja
v
suknjo
,
eden
v
desni
,
drugi
pa
v
levi
žep
.
A
eden
se
ni
dobro
skril
,
kukal
je
z
glavo
iz
žepa
.
Kar
ga
nekdo
od
romarjev
zapazi
in
začne
koj
zijati
,
za
menoj
kazaje
.
Držite
ga
,
držite
ga
,
je
okra
!
Mater
Božjo
!
Na
ta
krik
se
vse
za
menoj
v
tek
spusti
,
tako
,
da
si
nisem
mogel
drugače
pomagati
,
kakor
da
sem
s
ceste
skočil
pod
zid
in
kar
vprek
dol
po
pašniku
jel
dirjati
čez
trnje
in
skalovje
;
kakih
trideset
preganjalcev
pete
slišim
za
seboj
,
in
le
trdno
podkovanim
debelim
čevljem
,
v
kterih
je
noga
neobčutljiva
ostala
za
bodeče
trnje
in
trdo
kamnje
,
se
imam
zahvaliti
,
da
sem
preganjalce
vedno
dalje
za
seboj
puščal
in
upal
tako
vteči
jim
do
ceste
Solkanske
in
po
tej
rešiti
se
hitro
v
Solkan
.
Toda
glej
ga
zlodeja
,
in
vraga
občuduj
!
Ko
se
do
ceste
zatečem
in
se
hočem
proti
Solkanu
spustiti
,
stoji
pred
menoj
na
konji
ta
prokleti
menih
Vigenjski
,
da
mi
beg
zabrani
;
ni
mi
ostalo
druzega
,
nego
hitro
s
ceste
skočiti
dol
proti
Soči
.
En
trenutek
še
in
kopal
sem
se
v
Soči
.
Pri
tej
priči
se
mi
brada
odtrga
,
in
kmalo
potem
se
čutim
precej
olajšanega
:
moja
angelja
splavala
sta
nekam
iz
žepa
.
Jaz
pa
,
ako
sem
se
hotel
rešiti
pred
kamnjem
,
ki
je
z
brega
na-me
letelo
,
moral
sem
se
držati
pod
površjem
vode
in
tako
sem
se
z
največo
težavo
dalje
spravil
ter
za
kakih
sto
korakov
niže
splaval
na
suho
—
brez
brade
in
zlatih
angeljev
.
Tekel
sem
potem
hitro
skozi
Pevmo
v
Gorico
ter
tukaj
se
preoblekel
in
obnovil
s
črnimi
lasmi
,
brez
brade
,
z
modrim
oprsnikom
in
cesarskim
trakom
,
ter
zdirjal
sem
nenadoma
v
Solkan
,
da
bi
vsaj
tukaj
zagotovil
si
delež
Abrahomov
.
Zanesel
sem
se
sicer
na
besedo
,
ki
mi
je
bila
dana
,
a
se
vé
,
da
ne
brez
odškodnine
:
dogovorjeno
je
bilo
z
večino
komisijinih
udov
,
da
se
ima
premoženje
svetogorsko
vse
v
kupno
dražbo
spraviti
,
ter
kupec
koj
v
zlatu
izplačati
zuesek
,
sklicati
da
se
ima
najprvo
za
tisoč
pet
sto
goldinarjev
.
Vedel
sem
,
da
ne
bo
mogel
pri
takih
prodajalnih
pogojih
nikdo
z
menoj
dolgo
tekmovati
in
računil
sem
,
da
dobim
za
kakih
pet
tisoč
vse
,
kar
je
imela
Mati
Božja
na
sv.
Gori
,
vredno
kakor
se
je
obče
govorilo
pol
milijona
.
Pol
milijona
,
brate
,
za
pet
tisoč
in
to
v
eni
uri
!
Tako
je
bilo
nastavljeno
in
Ben
Saruk
bil
je
svojega
posestva
,
ki
mu
gré
vsled
obljube
dane
Abrahamu
in
njegovem
zarodu
,
tako
gotov
,
kakor
gotovo
je
zemlja
podnožje
Gospodovo
.
In
to
je
vse
potrto
,
zdrobljeno
vse
!
Jazbec
Vigenjski
je
vse
to
naredil
,
jezuitska
zalega
vničila
najlepše
nade
.
Ravno
isto
jutro
došel
je
bil
iz
Trsta
in
pol
ure
potem
ko
me
je
v
Sočo
zagnal
,
stopil
je
pred
komisijo
s
pismom
od
cesarskega
namestnika
,
ravno
v
tistem
trenutku
,
ko
se
jo
imela
stvar
konečno
določiti
v
mojo
korist
.
V
pismu
,
ki
se
je
v
seji
koj
prebralo
,
zapoveduje
cesarski
namestnik
,
naj
se
svetogorsko
premoženje
ne
prodaja
„
en
bloc
“
ali
povprek
,
ampak
vsak
kos
posamno
,
da
bo
mogoče
domačim
posestnikom
,
ki
ne
morejo
zmoči
svoto
za
celo
,
mogoče
zemljišča
pokupiti
in
tako
zemlja
ostane
v
rokah
domačinov
,
ker
kaže
,
da
denarni
tujci
,
ki
so
vedno
nezanesljivi
,
spravljajo
v
svojo
oblast
preveč
zemljišča
;
tudi
naj
se
posamni
kosi
,
kolikor
mogoče
,
cenijo
po
pravi
vrednosti
.
Naj
se
komisija
skrbno
ogiblje
vsake
nepostavnosti
,
ker
od
več
strani
se
je
zvedelo
,
da
se
državno
blago
brezvestno
zametuje
,
kaj
takega
se
bo
ostro
kaznovalo
.
Tako
sem
zvedel
,
brate
,
ko
sem
ob
enajstih
stopil
na
dvorišče
svetogorskega
hospica
v
Solkanu
.
To
je
bilo
za-me
strela
z
jasnega
neba
v
sredi
zime
!
Splavala
sta
zjutraj
po
Soči
zlata
angelja
,
in
isto
jutro
spuhtelo
je
v
zrak
pol
milijona
.
Vse
to
se
imam
zahvaliti
vigenjskemu
klečeplazu
.
Dražilo
se
je
sicer
cele
tri
dni
premoženje
svetogorsko
,
toda
le
po
kosih
in
tako
slano
,
da
ni
neslo
vdeleževati
se
dražbe
,
ker
Izrael
se
ne
vtika
v
kupčije
,
kjer
nima
donašati
dve
sto
odstotkov
na
leto
.
Pet
sto
tisoč
za
pet
tisoč
,
to
bi
bilo
še
kaj
vredno
našega
truda
.
Tako
tedaj
odpeljan
mi
je
najdebelejši
junec
čez
mejo
v
Egipt
.
Toda
še
na
druzega
zlije
naj
se
moj
žolč
:
Kdo
jc
prav
za
prav
kriv
,
da
mi
vigenjska
pošat
toliko
nagaja
in
mi
je
slednjič
unesla
ta
najboljši
plen
?
Ona
prekleta
,
dušno
in
telesno
izpita
dolgost
,
ki
ne
diše
druzega
kakor
dolgove
,
in
po
vsi
koži
se
mu
bero
le
dolžna
pisma
,
ta
pasja
dlaka
,
da
bi
se
stegnil
,
kjer-koli
ima
zemlja
nesrečo
ga
nositi
,
ta
je
imel
naš
častiti
sklep
v
treh
mesecih
zvršiti
in
vigenjskega
ježa
poslati
v
krtovo
deželo
;
ko
se
je
obotavljal
in
izgovarjal
,
podaljšal
se
mu
čas
za
en
mesec
,
a
postavil
sem
mu
večer
pred
onim
nesrečnim
dnevom
kot
najskrajniši
rok
,
ker
slutil
sem
nevarnost
pretečo
.
A
glej
,
drugo
jutro
,
ko
je
Ben
Saruk
brez
vsake
skrbi
začel
delo
Gospodovo
,
prikaže
se
h
krati
Vigenjski
menih
,
da
v
nič
spravi
,
kar
je
volja
Božja
,
da
se
zgodi
.
Kaj
nam
je
storiti
?
Prvič
izdajico
Takovca
na
vekomaj
izključimo
iz
naše
častitljive
družbe
ter
izrečemo
nad
njim
trikratno
prekletje
.
Preklet
bodi
nad
zemljo
,
na
zemlji
in
pod
zemljo
,
na
suhem
in
po
morji
ga
preganjaj
maščevalno
bodalo
,
da
ne
bo
imel
nikdar
in
nikjer
mirti
in
gotovosti
.
Preganja
naj
se
po
vsi
zemlji
,
dokler
se
ne
zasači
,
da
plača
z
lastno
krvjo
,
kar
je
zakrivil
.
Ravno
tako
pa
bodi
sedemkrat
sedem
preklet
Vigenjski
menih
,
ki
uklubuje
nameram
pravičnih
;
preklican
bodi
na
veke
in
vekov
veke
,
in
vsak
,
kdor
ga
zadavi
,
vedi
,
da
je
storil
Bogu
dopadljivo
delo
,
in
kdor
njegovo
kri
prelije
,
bodi
zagotovljen
,
da
njegova
duša
ne
bo
videla
pekla
na
vekomaj
.
Pa
počasi
,
počasi
!
No
,
kri
poleži
se
malo
,
in
glava
,
bodi
trezna
!
Počasi
,
nikdo
drug
nego
jaz
sam
hočem
to
nalogo
prevzeti
,
ker
vidim
,
da
na
druge
se
ne
sme
zanašati
.
Jaz
sam
,
jaz
sam
;
da
,
da
,
upam
,
da
jo
bom
mojstersko
zvršil
.
Premagaj
se
malo
Ben
Saruk
,
obuj
si
rokavice
gladke
in
tvoj
hrbet
in
glava
naj
ne
opusti
še
poklonov
,
ne
tvoja
usta
sladkih
besed
;
in
tako
pojde
vse
gladko
spod
rok
,
in
ti
,
Ben
Saruk
,
ostal
boš
brez
tekmeca
,
da
ga
ne
bo
na
svetu
,
ki
bi
si
upal
s
teboj
pod
Skalo
.
Z
lepo
,
z
lepo
,
kapucin
vigenjski
,
se
pride
dalje
nego
z
grdo
.
Toraj
pošast
vigenjska
,
pereat
!
Še
ena
reč
,
častiti
brat
,
mi
greni
vse
,
kar
je
v
meni
in
okol
mene
:
tri
vreče
so
tukaj
trdo
sešite
;
upal
sem
,
da
bodo
vsled
špekulacije
,
ki
se
je
obetala
,
kmalo
odebeleli
,
a
votli
so
,
brez
črev
in
trebuha
,
treba
jih
bo
polniti
s
—
krompirjem
.
Jojmene
,
joj
—
mene
!
To
me
skoro
žene
k
obupu
!
Zdravstvuj
v
imenu
najvišega
zidarja
:
...
Ben
Saruk
Mostovski
.
Drugo
pismo
,
krajše
od
prvega
.
Preblagorodni
,
premilostljivi
grof
Anton
Tri
leta
in
čez
je
že
,
odkar
me
je
doletela
sreča
seznaniti
se
z
Vašo
preblagorodno
grofovsko
milostjo
.
Da
ima
to
poznanje
pozneje
tako
osodepolno
biti
,
takrat
v
svoji
skromnosti
in
ponižnosti
nikakor
nisem
slutil
.
Toda
kdo
zamore
umeti
skrivnosti
Božje
previdnosti
,
kdo
umeti
želje
in
potrebe
človeškega
srca
?
In
da
so
se
tudi
v
mojem
srci
take
želje
vzbudile
,
kdo
more
zameriti
?
Da
so
se
pa
vzbudile
in
vnele
o
žarkih
tistega
solnca
,
ki
sije
spod
Skale
Vaše
grofovske
preblagorodnosti
,
to
je
še
bolj
razumljivo
nego
prvo
;
ker
ni
je
bilo
in
je
ne
bo
lepotice
enake
Julijeti
;
prava
sunamitska
hči
,
ki
vabi
vsako
oko
gledati
jo
.
Nikdar
še
od
daleč
mislil
nisem
,
da
bi
se
znalo
kdaj
kaj
takega
zgoditi
.
Slučaj
je
nanesel
,
da
sem
z
Vašo
grofovsko
preblagorodnostjo
seznanil
se
in
tako
prišel
pod
Skalo
.
Že
na
prvi
pogled
,
ko
ste
si
očesi
srečali
,
poslal
je
Ainor
svojo
pšico
,
ki
se
je
globoko
v
srce
zabodla
:
rana
se
ne
da
več
zaceliti
,
za
to
jaz
nisem
odgovoren
,
ker
zgodilo
se
je
brez
moje
krivde
.
In
ako
sem
vsled
toga
večkrat
pod
Skalo
zahajal
,
vlekla
me
je
le
sila
.
Poleg
tega
pa
vabila
me
je
tje
Vašega
problagorodja
dobrotnost
in
naklonjenost
,
kteri
je
posebno
vgajala
družba
Vaše
grofovske
milosti
preponižnega
sluge
.
Kmalo
jo
Vaša
milost
priložnost
imela
občudovati
mojo
izurjenost
v
raznih
duhovitih
igrah
.
A
ista
milost
jo
ob
enem
želela
sama
vdeležiti
se
duhovite
borbe
z
Mostovskim
,
kar
je
preponižnost
nerada
videla
dobro
vede
,
kam
enake
igre
znajo
zapeljati
neizkušenega
novinca
;
toda
vgoditi
je
bilo
treba
željam
preblagorodne
visokosti
.
Igralo
se
je
do
polunoči
,
večkrat
celo
do
jutra
,
stavile
so
se
vedno
veče
vsote
,
Vaše
visokorodje
izgubljalo
je
vedno
bolj
na
mojo
preponižnost
,
ker
zahtevala
je
Vašega
problagorodja
grofovska
veljavnost
vedno
več
zastavljati
in
ne
jenjati
.
Moja
preponižnost
je
sicer
svarila
in
bi
se
bila
večkrat
rada
umaknila
;
a
treba
je
bilo
družbo
delati
.
In
tako
se
je
toraj
zgodilo
,
da
se
zdaj
tu
pri
meni
na
Gradišči
znajde
osem
od
Vaše
milosti
lastnoročno
podpisanih
dolžnih
pisem
,
ktera
pričajo
,
da
Vaša
grofovsko
visokost
je
Mostovskemu
dolžna
vsega
vkup
230.000
gld
.
,
reci
:
dvesto
trideset
tisoč
gold
.
Deveto
pismo
pripisuje
mi
pravico
na
grad
Obročnik
in
to
sicer
doslej
ni
imelo
dosti
veljave
,
ker
zabranjevala
mi
je
fideikomisna
postava
prilastiti
si
grad
;
toda
zdaj
mora
vedeti
Vaša
grofovska
milost
,
da
je
ta
postava
po
Najvišem
sklepu
zgubila
svojo
veljavo
.
Tako
toraj
bi
ne
mogla
nobena
sila
na
svetu
zadržati
me
,
da
stegnem
,
kedar
mi
ljubo
,
roko
po
Obročniku
.
Denarstvene
stiske
,
v
kterih
se
znajdem
vsled
ogromnih
zgub
,
ki
so
me
zadele
,
znale
bi
me
res
skušati
,
da
bi
naredil
korak
,
ki
bi
bil
za
Vašo
grofovsko
blagorodje
osodepoln
,
v
malo
dneh
bi
se
razkrilo
pred
svetom
,
česar
doslej
nikdo
brez
naju
ne
ve
;
gotovo
bi
se
to
zgodilo
v
Vaše
milosti
največo
sramoto
,
ktere
bi
ne
bilo
mogoče
prenesti
.
Toda
ne
več
ko
do
tukaj
.
Hotel
sem
Vaši
preblagorodnosti
le
razjasniti
,
kar
je
„
stricti
juris
“
(
kar
tirja
strogo
pravo
)
.
Druzega
namena
s
tem
nisem
imel
,
kakor
z
besedo
razložiti
,
kar
bi
lahko
v
dejanji
storil
;
s
tem
se
zadovoljim
.
Ne
;
proč
,
daleč
proč
od
Mostovskega
taka
misel
,
kteri
je
preponosen
na
svoj
rod
,
kakor
tudi
na
svojo
učenost
in
omikanost
,
o
kteri
je
Vaša
milost
imela
priložnost
se
prepričati
.
Visokodušno
bi
bil
celo
pripravljen
raztrgati
dolžna
pisma
.
Le
bi
bilo
želeti
,
da
bi
Vaša
preblagorodnost
srčni
želji
Mostovskega
nasproti
prišla
s
tem
,
da
solnce
mojega
srca
obrne
se
proti
Gradišču
,
ter
Julijeti
do
dobra
dopoveste
,
da
je
nujna
potreba
,
ker
Mostovski
ne
more
čez
eno
leto
več
čakati
.
A
vaša
milost
morala
bi
se
za
to
toliko
bolj
potruditi
,
ker
drugače
pripade
Julijeta
v
oblast
vigenjskega
meniha
,
ki
tri
dni
daleč
smrdi
po
samostanskem
tobaku
.
Druzega
nimamo
poročati
Vaši
grofovski
preblagorodnosti
.
Z
najodličnišim
spoštovanjem
preponižno
vdani
sluga
Mostovski
.
„
No
,
boš
pa
vendar
razumel
,
Podskalnik
,
mislim
,
da
je
dovolj
jasno
brez
komentara
.
Nujno
,
nujno
—
Ben
Saruk
ne
bo
več
čakal
,
ne
,
ne
“
,
tako
mrmra
Mostovski
,
med
tem
,
ko
se
pismo
odloživši
začne
po
sobi
sprehajati
.
Ni
še
dvakrat
sobe
prekorakal
,
ko
zasliši
zunaj
v
veži
hrup
.
Zdelo
se
je
,
kakor
bi
kdo
bil
v
hišo
stopil
in
se
pogovarjal
s
slugo
,
po
noči
na
Gradišči
rodka
prikazen
.
Tudi
se
pogovor
prav
krhko
razlega
,
s
česar
se
d
;
!
sklepati
,
da
ponočni
obiskovalec
že
pri
slugi
ni
dobro
došel
,
kaj
bo
pa
še
pri
gospodarji
!
Potrka
na
vrata
trikrat
prav
okorno
in
surovo
.
Mostovski
sam
odpre
vrata
.
„
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
,
ako
stanuje
v
tej
hiši
“
,
zadoni
mu
nasproti
in
predenj
stopi
mož
,
kterega
pa
v
slabo
razsvitljeni
sobi
ni
bilo
moč
razločiti
,
tudi
je
bil
obraz
ves
zaraščen
,
in
visoko
gori
v
glavo
zavit
v
debelo
suknjo
,
malo
da
ne
do
tal
dolgo
,
ki
je
pa
bila
sešita
iz
več
raznih
kosov
;
tu
pa
tam
videle
so
se
luknje
,
velike
,
da
bi
pest
v
nje
pomolil
;
levi
rokav
bil
je
pri
gorenjem
laktu
z
beko
privezan
na
suknjo
.
Gumbov
ni
bilo
videti
,
vrv
,
s
ktero
je
bil
dvakrat
prepasan
,
držala
je
skosano
suknjo
okoli
telesa
;
zdolaj
pa
o
nogah
ste
njeni
peruti
ohlapno
se
širili
,
kar
po
zimi
ni
moglo
preveč
prijetno
biti
.
„
Vi
ste
samotarec
Hostnik
,
če
se
ne
motim
“
,
ogovori
Mostovski
došlega
ponočnjaka
.
Kaj
vas
v
tem
mrazu
,
o
tej
kasni
uri
sem
pripelje
?
Nisem
vas
še
videl
na
Gradišči
.
“
„
Ni
spodobno
,
gospod
,
da
samotarec
,
ki
se
je
Bogu
slovesno
zaobljubil
,
okoli
ljudi
pohaja
.
Odrekel
,
do
groba
sem
se
odrekel
svetu
,
in
samoto
si
izbral
za
nevesto
,
in
daj
mi
Bog
pred
umeti
,
nego
da
se
izneverim
svetemu
sklepu
.
Pa
ravno
zato
si
lahko
mislite
,
da
me
je
le
prenujno
opravilo
semkaj
prignalo
in
sveta
dolžnost
,
proti
kteri
zgubi
moč
vsaka
druga
vez
,
tudi
najsvetejša
.
Naj
bo
,
korak
je
storjen
,
tukaj
sem
.
“
„
Sveta
dolžnost
?
Nujno
opravilo
?
“
povprašuje
Mostovski
z
začudenjem
,
ter
nekako
s
pomilovalnim
zaničevanjem
od
vrha
do
tal
premerja
samotarsko
prikazen
pred
seboj
.
„
Da
,
tukaj
sem
“
,
ponavlja
Hostnik
krepkejše
in
slovesniše
,
„
tukaj
sem
,
da
vas
opominjam
dolžnosti
,
ki
mora
sveta
biti
ne
le
kristijanu
,
ampak
tudi
vsakemu
človeku
.
“
„
Poslušajmo
toraj
,
ktera
je
tista
sveta
dolžnost
“
,
pravi
Mostovski
z
malo
tresočim
glasom
;
„
prosim
pa
,
starec
,
pomislite
,
da
ne
pridigate
v
cerkvi
,
toraj
ne
se
zgreti
,
le
mirno
govorite
.
“
Hostnik
pa
še
glasnejše
kakor
pred
nadaljuje
:
„
Ta
dolžnost
je
,
da
se
ima
vsakega
človeka
prostovoljno
čez
vse
drugo
spoštovati
,
in
k
nobeni
reči
ga
ne
siliti
,
najmanj
pa
v
zakon
z
osebo
,
ktere
mu
ni
mogoče
ljubiti
.
“
„
Kaj
to
mene
zadene
,
starec
?
“
vpraša
vznemirjen
Mostovski
.
„
Vi
ste
si
za
trdno
v
glavo
vtepli
,
da
Julijeta
s
pod
Skale
mora
biti
enkrat
vaša
žena
;
a
ona
je
rekla
,
da
vzame
rajše
zlodeja
s
pekla
nego
vas
.
Kaj
hočete
k
temu
?
Morda
še
siliti
?
Ne
veste
,
da
je
v
božjih
rokah
človeška
osoda
,
in
Bog
sam
nagiblje
človeku
srce
,
da
ljubi
in
koga
naj
ljubi
,
on
edini
ljudi
,
ki
so
bili
vsaksebi
,
v
ono
najtesnejšo
zvezo
,
ktero
imenujemo
zakon
.
To
je
sveta
pogodba
,
sam
Bog
jo
je
spoštoval
in
povzdignil
k
časti
zakramenta
;
toda
ničeven
je
zakon
,
ako
nevesta
in
ženin
prostovoljno
vanj
ne
stopita
.
Pustite
toraj
to
misel
in
bodite
prepričani
,
da
Julijeta
ne
bo
vaša
,
ker
to
ni
božja
volja
.
Njeno
srce
bije
za
druzega
,
kterega
si
je
izvolila
.
Rečem
še
enkrat
:
izbite
iz
glave
to
misel
,
ker
božje
oko
čuje
nad
svojimi
in
božja
roka
vdarila
ga
bo
,
kdor
se
bo
predrznil
razdirati
,
kar
je
Bog
po
svojem
najmodrejšem
sklepu
zavezal
.
“
Mostovski
se
je
komaj
zdržal
,
da
je
Hostnik
končal
,
večkrat
mu
je
hotel
v
govor
seči
,
toda
krepko
in
slovesno
povdarjauje
,
s
kterim
je
puščavnik
posamne
besede
spremljal
,
je
tako
mogočno
nanj
vplivalo
,
da
je
kar
zmeden
obstal
.
„
Pred
vsem
,
kakor
sera
rekel
“
,
začne
,
ko
se
spet
malo
zave
,
„
vi
ste
zabili
,
da
niste
prišli
v
cerkev
pridigovat
.
Potem
pa
,
kaj
ima
sploh
taka
zadeva
vas
zanimati
?
Ali
jaz
ljubim
ali
ne
,
kaj
vam
mar
?
In
kako
morete
kaj
takega
vedeti
?
“
„
Vedeti
?
“
vpraša
Hostnik
.
„
Vemo
še
več
.
Tudi
,
da
zalezujete
zaobljubljenega
ženina
Julijete
s
pod
Skale
vemo
,
in
da
ni
varen
pred
vami
.
Hočete
šiloma
ločiti
dve
srci
,
kteri
hoče
Bog
na
veke
zjediniti
.
Vemo
,
vemo
,
došel
nam
je
glas
,
ki
nas
opominja
,
naj
se
vas
ogibljemo
in
varujemo
,
kar
je
mogoče
.
“
„
Starec
“
,
zagromi
Mostovski
,
nemogoče
mu
je
več
ukrotiti
vskipeče
jeze
,
„
starec
,
vedi
,
da
si
pod
mojo
streho
;
premisli
,
kaj
govoriš
,
ker
drugače
ti
ne
bo
pomagala
ne
brada
ne
suknja
,
bodisi
še
tako
posvečena
od
posta
in
mrtvičenja
.
Česa
me
dolžiš
?
Pojdeš
skazovat
pred
sodnijo
!
“
„
Desetkrat
,
stokrat
“
,
odvrača
Hostnik
mirno
in
dostojno
.
„
Da
,
opominjam
vas
resno
še
enkrat
,
ne
prevračajte
božjih
potov
,
ker
zastonj
se
bodete
trudili
in
na
zadnje
si
bodete
še
lastno
glavo
razbili
.
Ako
ne
slušate
,
oznanujem
vam
božje
maščevanje
,
jaz
samotar
Hostnik
,
ki
že
petdeset
let
molim
in
se
postim
in
bičam
.
To
in
nič
več
sem
vara
imel
povedati
.
Lahko
noč
.
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
,
ako
se
nahaja
v
vaši
hiši
!
“
Tako
se
poslovivši
smukne
starec
urno
skozi
vrata
na
vežo
,
od
tod
na
ozko
dvorišče
,
kmalo
zgine
iz
skrivnostnega
domovja
na
Gradišči
.
Zastonj
jo
udari
Mostovski
za
njim
do
vrat
,
hote
ga
vstaviti
.
Ta
dogodba
je
Ben
Saruka
popolnoma
strla
in
ubila
na
duhu
in
telesu
.
Vrnivši
se
v
sobo
,
vrže
se
kar
na
naslonjač
,
kakor
je
dolg
in
širok
.
Druhal
peklenska
!
Vsi
ste
spečeni
iz
ene
moke
,
iz
moke
jezuitske
,
kapucin
Vigenjski
,
samotarska
brada
,
in
svetohlinka
s
pod
Skale
!
Ha
,
ha
,
ste
se
zarotili
proti
Ben
Saruku
!
In
ti
povezani
zablekani
berač
,
tu
si
se
postavil
za
preroka
,
da
mi
očitaš
grehe
in
žugaš
kazen
božjo
!
Ti
samotar
,
zdaj
o
tej
uri
se
vlačiš
okoli
dražit
poštene
ljudi
?
Ha
,
pa
kaj
je
to
,
čuj
!
Ona
je
„
zaobljubljena
nevesta
“
!
Julijeta
zaobljubljena
!?
Nebesa
strmite
,
in
zemlja
čudi
se
,
luna
mrkni
,
in
zvezde
skrite
se
!
To
mi
zmeša
možgane
še
nocoj
!
...
Pa
kaj
še
...
„
tudi
zalezujete
zaobljubljenega
ženina
Julijete
s
pod
Skale
“
.
Kdo
,
za
vraga
,
mu
je
razodel
to
!
Izdan
sem
,
izdan
sem
!
Zalezujem
?
In
morda
že
tudi
vedo
,
da
je
kapucin
Vigenjski
v
smrt
obsojen
!
Izdan
sem
,
izdan
sem
!
O
ti
capa
Takovska
,
izdajica
!
Nikdo
drug
,
ti
si
me
izdal
!
Da
bi
se
ti
,
kjerkoli
si
,
noge
k
zemlji
prirastle
,
dokler
te
ne
najdem
in
te
čez
pol
ne
razkrojim
.
Izdan
sem
,
izdan
!!
Bilo
je
nekega
dne
spomladi
leta
1788.
Solnce
je
že
zašlo
,
čedalje
bolj
so
temni
,
najprej
po
dolih
,
potem
pa
više
in
više
,
dokler
rastoča
tema
v
svoje
črno
krilo
tudi
gore
zakrije
,
zdi
se
,
kakor
bi
se
bilo
vse
pogreznilo
v
črno
morje
in
vasi
z
ljudmi
vred
izginile
.
Tudi
od
Štanjela
ničesa
več
ne
vidiš
,
še
luči
ni
v
nobeni
hiši
zapaziti
,
tako
,
da
bi
celo
dvomil
,
je
li
tu
sploh
kaj
človeškega
.
Toda
razsvitljene
okna
sredi
vasi
,
ki
že
po
svoji
velikosti
kažejo
,
da
tu
druzega
ne
more
biti
,
kakor
Štanjelska
cerkev
,
pravijo
ti
,
da
nocoj
mora
ves
Štanjel
v
cerkvi
zbran
biti
.
No
,
veliki
petek
je
danes
.
Ravno
je
gospod
Poljanec
svoj
govor
končal
.
Živo
je
naslikal
grdobo
greha
in
dokazoval
,
kako
je
Zveličar
iz
ljubezni
do
grešnikov
hotel
trpeti
razne
bolečine
na
duši
in
na
telesu
,
da
bi
tako
zadostil
za
raznovrstne
grehe
človeškega
rodu
.
Celo
mrtvi
zidovi
in
spovednice
so
nocoj
govorile
in
pričalo
proti
trdovratnim
grešnikom
,
na
zadnje
je
sv.
razpelo
,
povzdigneno
od
govornika
,
z
znanimi
očitajočimi
besedami
velikega
petka
:
ljudstvo
moje
,
kaj
som
ti
storil
?
pretresalo
srca
poslušalcev
,
čut
žalosti
in
kesa
jih
premaga
;
a
tolaži
