»Ampak
glavo
bi
zastavil
,
da
to
zelje
ni
pognalo
na
tvojem
zelniku
.
«
»
Kajpada
ni
:
dr.
Repič
mi
je
razlagal
te
reči
,
ko
sem
mu
umerjal
spet
novo
obleko
,
«
je
priznal
krojač
.
»
Gospod
je
učen
in
na
politiko
ter
na
ženske
se
razume
kot
nihče
ne
.
«
Pa
tudi
dr.
Repič
se
je
grdo
vrezal
:
tisti
šasér
v
Gradišču
in
tisti
grenadir
na
Poljanah
sta
iskala
ljubezni
pri
slovenskih
ženskah
čisto
po
nemškem
ali
angleškem
načinu
!
«
»
Zato
pa
so
šasérji
Francoza
kar
precej
vrgli
iz
armade
ter
bi
ga
že
danes
ustrelili
,
če
bi
ne
bili
dopoldne
in
popoldne
naši
prosili
zanj
,
da
mu
puste
dihati
vsaj
še
štiriindvajset
ur
!
In
najti
morajo
še
Žorža
Dandena
,
da
ga
obenem
obesijo
!
Sto
frankov
dobi
,
kdor
ga
iztakne
,
falota
!
In
tudi
tistega
grenadirja
še
niso
našli
,
dasi
so
imeli
apel
po
kasarnah
.
Robnikovi
Tončki
,
ki
ji
je
preveč
žejni
grenadir
izmaknil
tri
goldinarčke
,
pa
je
dal
general
Murat
kar
pravi
inozemski
zlatnik
!
Lepa
zijala
ti
zato
postaja
zdaj
ves
dan
pred
knezonadškofijsko
hišo
:
menda
bi
si
rada
dala
še
kaj
več
izmakniti
...
Za
take
zlatnike
in
sladke
besede
si
da
vsak
dan
vse
kosti
premikastiti
,
pa
še
smejala
bi
se
.
Mrha
babja
!
«
Tedaj
je
vstopila
v
sobo
Verderberica
.
Razburjena
je
bila
,
kakor
razkačena
sova
je
bliskala
z
očmi
in
nemudoma
se
je
znesla
nad
rokovičarjem
:
»
Ne
jezikaj
!
O
babjih
mrhah
čenča
le
moška
nezmožnost
.
Kopun
zaničuje
petelina
!
Plešec
se
posmehuje
grivam
in
škrbec
opravlja
polne
zobe
!
Če
jih
še
ne
nosiš
,
pazi
,
da
ti
jih
žena
že
te
dni
ne
nastavi
!
«
Z
obema
kazalcema
si
je
pomigala
vrhu
čela
in
napodobila
roge
.
Zaslužil
bi
jih
,
mrhasti
dedec
!
«
»
Dobro
te
je
počesala
,
kopun
!
—
Zdaj
si
pa
slišal
kar
ti
gre
!
—
Pametna
je
bila
ta
!
—
Živela
Verderberica
!
«
so
se
veselili
škodoželjneži
in
se
lotili
Dominika
,
ki
se
je
otepal
krohotaje
njihovih
zbadljivk
.
Verderberica
pa
se
ni
dalje
brigala
zanje
.
Urno
je
stopila
k
profesorju
Pelzlu
:
»
Gospod
doktor
Repič
je
zgoraj
pri
gospodih
francoskih
generalih
.
Ali
je
res
,
da
zagovarja
tistega
šasérja
,
ki
bo
jutri
ustreljen
?
«
»
Šaser
ustreljen
...
Repič
ustreljen
...
jaz
ustreljen
!
Vse
je
postreljeno
...
proklete
ženske
!
«
je
momljal
Pelzl
izpod
čela
.
»
Kaj
vendar
govorite
,
gospod
profesor
!
«
se
je
zdrznila
gospa
Nežika
.
»
In
kaj
imajo
opraviti
ženske
z
vama
?
Vprašala
sem
,
je
li
res
,
da
je
gospod
doktor
zagovornik
šaseérjev
!
«
»
Hehe
!
Zagovornik
Kalankin
...
da
,
pokrovitelj
Kalankin
...
Lepa
žena
.
—
uf
;
prelepa
žena
in
poštena
!
Ali
bo
najina
kuharica
ali
ne
bo
?
Hehe
!
Ali
nam
general
Murat
pošlje
angela
variha
ali
ne
?
Nikoli
več
naju
ne
vidite
potlej
!
Hehe
!
In
vam
se
bode
kolcalo
po
nama
...
in
Metki
bo
še
dolgčas
po
Pelzlu
...
Fino
,
lastno
kuhinjo
bova
imela
s
prelepo
lastno
kuharico
,
gospo
Marijanico
!
Da
,
da
,
gospa
Verderberica
,
ki
imate
oči
le
še
za
generale
!
Vse
strelja
:
Francozi
,
vi
,
pa
še
mi
streljamo
nazaj
.
Kar
pojdite
h
generalom
!
In
še
Metki
povejte
:
ne
marava
vaju
več
,
zakaj
gospa
Marijanica
bo
poslej
nama
Ceres
,
Heba
in
Venus
!
Hehehe
!
«
Verderberica
se
je
prebledela
,
vgriznila
v
ustnice
in
brez
besed
odšla
iz
sobe
.
V
gosposki
sobi
v
prvem
nadstropju
se
je
zbrala
družba
francoskih
najvišjih
častnikov
in
nekaj
civilistov
.
Gospode
je
povabil
general
Murat
.
Trdil
je
,
da
sta
Verderberična
kuhinja
in
klet
v
vsej
Ljubljani
brez
konkurence
in
da
se
ne
počuti
nikjer
tako
po
domače
,
kakor
v
zunanje
neznatni
predmestni
krčmi
Pri
treh
gavtrošcah
.
Sicer
je
nekoliko
pretiraval
temperamentni
Gaskonjec
,
ali
resnica
pa
je
le
bila
,
da
je
slovela
gospa
Nežika
kot
izvrstna
kuharica
in
da
je
imela
v
kleti
za
posebne
prilike
par
sodcev
vin
,
ki
je
z
njimi
odlikovala
le
prav
posebno
izbrane
goste
.
Toda
glavni
mik
pa
je
bila
gospodu
generalu
Muratu
vendarle
zala
gostilničarka
.
Vražji
jezdec
,
ki
je
bil
v
francoski
armadi
slaven
zaradi
svojih
nezaslišano
bravuroznih
atak
na
bojiščih
,
je
sicer
urno
uspel
tudi
z
atako
na
Nežikino
srce
.
Že
njegov
prvi
poset
,
pa
se
je
zaključil
z
obojestranskim
porazom
,
tako
da
je
ostalo
nerazrešeno
vprašanje
,
na
kateri
strani
bo
vztrajnost
večja
in
bo
rezerva
močnejša
.
Murat
si
je
na
tihem
priznaval
,
da
je
bil
prvič
v
življenju
premagan
in
se
je
zaklinjal
,
da
zato
že
njegova
moška
čast
zahteva
revanšo
,
ki
mu
mora
prinesti
zmago
.
Kolosalna
ženska
!
Angel
in
vrag
,
Madona
in
Venera
,
pa
temperament
in
vztrajnost
,
nežnost
,
sladkost
,
nizkotnost
in
bolestna
nenasitnost
,
kakor
bi
se
zedinile
v
njeni
ljubezni
vse
očarljive
tipične
vrline
Francozinje
,
Italijanke
in
Španke
.
»
Zares
,
ni
je
ljubice
nad
Slovenko
!
«
si
je
dopovedoval
general
in
bil
srečen
,
kakor
bi
bil
našel
senzacijo
brez
primere
.
Zvabil
je
seboj
generala
Bernadotta
,
podpolkovnika
Picarda
,
tovarnarja
Desselbrunnerja
,
dr.
Wagnerja
in
dr.
Repiča
.
Poslednji
je
bil
v
silni
zadregi
.
Prestopiti
zopet
prag
Verderberične
hiše
mu
je
bilo
muka
.
Brez
slovesa
in
brez
utemeljitve
je
izostal
.
Brezobzirno
in
nehvaležno
je
ravnal
toda
zavedal
se
je
,
da
je
mogoče
razmerje
s
tako
žensko
le
hipoma
prelomiti
,
nikakor
pa
ne
polagoma
razvozljati
.
Kakor
muha
,
zapletena
v
pajčevino
bi
bil
:
čim
bolj
bi
se
skušal
izvijati
,
tem
huje
bi
se
ovijal
in
pogrezal
v
pogubo
.
In
ona
je
nedvomno
užaljena
.
Ljubosumnost
kar
srši
iz
nje
.
Niti
profesorju
Pelzlu
je
ne
more
prikriti
.
Morda
ga
zasleduje
,
vohuni
za
njegovimi
korki
in
morda
ve
celo
,
da
zahaja
zadnje
dni
h
Kalanki
.
Užaljena
zaljubljenost
tako
strastne
ženske
postane
moškemu
lahko
še
prebito
opasna
!
Toda
iti
mora
tja
:
odkloniti
Muratovo
prijazno
povabilo
ni
možno
,
a
bi
ga
niti
ne
maral
odkloniti
.
Prav
na
takemle
neprisiljenem
sestanku
bo
najpriličneje
izpregovoriti
z
generalom
,
kako
bi
privedli
tistega
kmetiškega
fantička
z
Ubeljskega
v
Ljubljano
.
Ko
bo
fante
tukaj
,
se
Marijanica
ne
bo
mogla
več
upirati
:
s
Pelzlom
jo
pregovorita
,
da
se
preseli
k
njemu
pod
varstvom
»
angelčka
variha
«
in
potem
...
potem
?
—
No
.
kar
prinese
Usoda
!
Morda
bo
trajala
francoska
okupacija
nekaj
let
...
morda
ostanejo
okupirane
dežele
na
vse
večne
čase
francoske
...
kdo
ve
,
kdaj
in
ali
se
sploh
še
kdaj
povrne
Marijaničin
mož
...
Nemirni
,
negotovi
so
današnji
časi
in
v
tujini
se
lahko
Kalanu
pripeti
kaj
človeškega
...
In
potem
...
potem
?
—
No
potem
se
reši
vprašanje
samo
ugodneje
,
kakor
si
misli
:
Marijanica
postane
zopet
svobodna
...
nobenega
zadržka
ne
bo
več
...
nobenega
dvoma
ne
bo
mogla
gojiti
o
njegovi
resnično
,
globoki
ljubezni
...
A
če
bo
zahtevala
vendarle
,
da
ji
prinese
poprej
še
poslednjo
žrtev
:
svobodo
?
Če
bo
v
svoji
slovenski
poštenosti
priproste
,
a
značajne
žene
zahtevala
,
da
se
ž
njo
poprej
poroči
?
—
Hm
,
dr.
Repič
se
je
popraskal
pri
tej
misli
za
ušesom
...
Zamahnil
z
roko
in
si
dejal
:
»
Meni
je
prav
,
karkoli
zahteva
usoda
!
«
In
šel
je
.
Na
hodniku
v
prvem
nadstropju
pa
je
srečal
Verderberico
.
Pravkar
je
stopila
iz
svoje
spalnice
nasproti
posebni
gostilniški
sobi
.
Bila
je
krasna
,
vendar
je
zagomazel
po
Repiču
čut
,
napol
sram
,
napol
stud
.
In
posilil
se
je
,
da
jo
je
mogel
pozdraviti
vsaj
navidezno
prijazno
.
»
O
,
hudi
ste
name
...
ampak
verujte
mi
:
dela
imam
preko
glave
,
da
nisem
niti
trenotek
svoboden
!
«
je
lagal
.
»
Le
službeno
prihajam
celo
nocoj
:
zagovarjam
namreč
tistega
nesrečnega
šasérja
.
Govoriti
moram
z
gospodom
generalom
.
«
»
In
name
ste
že
popolnoma
pozabili
?
«
»
Kako
bi
mogel
!
Gospa
...
Nežika
,
prisegam
vam
:
nisem
kriv
,
da
sem
vas
tako
grdo
zanemarili
!
Sicer
pa
slišim
,
da
se
tudi
kar
nič
ne
dolgočasite
,
vsak
večer
imate
odlične
goste
...
«
»
Kako
li
utegnete
poslušati
take
malenkosti
,
ko
imate
toliko
dela
?
«
se
je
porogala
in
našobila
svoja
usteca
.
»
Privil
mi
je
gospod
profesor
Pelzel
.
«
»
Meni
so
pravili
gostje
,
da
vas
je
o
vsaki
uri
videti
v
Gradišču
.
«
Zlobno
se
mu
je
nasmehnila
in
ga
ostro
pogledala
v
oči
.
»
Lažejo
!
Kaj
bi
neki
v
Gradišču
?
«
je
lagal
Repič
in
v
bojazni
,
ki
ji
ni
vedel
razloga
,
povesil
oči
.
»
No
,
no
,
advokat
,
ki
poseča
klijentko
,
je
celo
za
današnje
nenormalne
čase
nekaj
novega
!
«
»
Oh
,
kakšna
vas
je
ta
Ljubljana
!
Slučajno
sem
vpričo
profesorja
Pelzla
izpregovoril
z
gospo
Kalanovo
par
službenih
stavkov
zaradi
tistega
šasérja
,
ki
jo
je
napadel
...
«
»
Kar
govorite
!
Kadar
in
kolikorkrat
hočete
!
Tudi
brez
profesorjeve
asistence
!
Kaj
meni
mar
!
In
kakšne
pravice
imam
,
prepovedovati
vam
,
da
govorite
s
kom
!
Samo
nikar
se
ne
izgovarjajte
na
delo
,
ki
ga
ni
!
«
Iz
gostilniške
sobe
je
prišla
Metka
s
praznimi
steklenicami
in
mati
se
ji
je
,
kakor
bi
se
mudilo
,
takoj
pridružila
ter
stekla
ž
njo
po
stopnicah
navzdol
.
Dr.
Repič
je
stopil
v
posebno
sobo
.
Veselo
so
ga
pozdravili
.
General
Murat
ga
je
povabil
na
svojo
levico
.
Bili
so
že
povečerjali
in
na
mizi
so
stali
trebušasti
bokali
s
cekinasto
zlatim
vinom
štajerskega
jeruzalemca
ter
posode
s
sadjem
,
orehi
,
lešniki
in
piškoti
.
Niso
se
dali
motiti
v
svoji
debati
,
ki
se
je
bila
razvnela
malo
poprej
.
»
človek
ima
le
enega
tirana
:
nevednost
gospod
doktor
!
«
je
nadaljeval
general
Bernadotte
.
»
Proti
temu
tiranu
je
po
našem
prepričanju
dovoljeno
vsako
,
tudi
najostrejše
orožje
.
Ta
tiran
je
namreč
narodil
cesarje
,
kralje
,
papeža
in
druge
lažnive
avtoritete
,
ki
so
izvir
vse
nesreče
med
svetovnim
človeštvom
.
Svobodna
misel
,
svobodna
veda
bodi
edini
priznani
vladar
in
le
njemu
se
klanjaj
človeštvo
!
«
»
In
svoji
vesti
!
«
je
dostavil
dr.
Wagner
.
»
To
je
isto
!
«
je
dejal
mirno
Bernadotte
.
»
Vest
je
prirojena
veda
:
vedeti
,
kaj
je
pravo
in
krivo
,
daje
duši
vest
.
Sicer
pa
je
besedama
»
vest
«
in
»
veda
«
isti
koren
,
ker
pač
pomenja
isto
.
«
»
Kar
se
tiče
Ludovika
XVI.
,
bi
gotovo
tudi
jaz
glasoval
za
njegovo
smrt
!
«
je
dejal
Murat
.
»
Ker
prav
vest
mi
nalaga
,
da
sovražim
in
trebim
vse
,
kar
je
zlo
!
Prostitucija
ženske
,
sužnjost
moškega
,
nevednost
,
ki
otemnuje
duha
ljudstva
,
se
morajo
iztrebiti
.
Bratstvo
,
enakopravnost
,
kultura
,
sloga
vseh
slojev
in
stanov
naj
ustvarijo
novo
dobo
.
Da
pa
nastane
dan
,
treba
pred
vsem
pregnati
poslednje
megle
predsodkov
in
zmot
.
Treba
je
prerojenja
človeštva
,
novih
idej
,
ne
le
odprave
konkretnih
institucij
,
izpremembe
starih
zakonikov
in
običajev
.
«
»
Da
,
da
,
«
je
pritrjeval
dr.
Wagner
.
»
Ali
tudi
baron
Zois
ne
zaupa
poruševanju
,
ki
ga
je
izzvala
jeza
!
«
»
Pravica
sme
biti
tudi
jezna
,
«
je
dejal
Bernadotte
.
»
Baš
jezna
pravica
je
element
napredka
!
In
fanatiki
so
pionirji
napredka
.
Odkar
je
prišel
Kristus
na
svet
,
ni
po
mojem
uverjenju
napravilo
človeštvo
nikdar
še
tako
ogromnega
napredka
,
kakor
z
veliko
francosko
revolucijo
.
Pokazala
je
jasno
vse
socijalne
in
kulturne
grehe
ter
je
postala
največja
dobrotnica
narodov
«
.
»
Res
.
Toda
način
in
sredstva
in
žrtve
tega
napredka
!
«
je
ugovarjal
dr.
Wagner
.
»
Prosim
spomnite
se
leta
1793
!
«
»
Leto
1793.
je
bilo
oblak
,
ki
se
je
zgostil
tekom
poldrugega
tisočletja
nad
svetom
,
predno
je
treščilo
iz
njega
!
Zakaj
se
zdaj
ljutite
na
strelo
,
ki
je
odrešila
človeštvo
?
«
»
A
Ljudovik
XVII.
?
«
je
vprašal
Desselbrunner
.
»
Kulturna
Fvropa
ne
more
odpustiti
nepotrebnega
umora
nedolžnega
otroka
«
.
»
Vi
obsojate
,
da
so
tega
otroka
mučili
do
smrti
?
Prav
,
tudi
jaz
obžalujem
ta
čin
.
Toda
fanatik
je
videl
v
otroku
simbol
ali
,
če
hočete
,
zadnjega
predstavnika
kruto
krivične
preteklosti
.
Obžalujem
vendarle
način
,
kako
so
ga
iztrebili
.
Ne
za
to
,
ker
je
bil
kraljevski
otrok
.
Zame
je
Cartouchev
bratec
,
ki
je
na
trgu
Greve
pod
pazduho
obešen
visel
tako
dolgo
,
da
je
izdihnil
,
prav
tako
vreden
sočutja
,
kakor
kraljev
vnuk
.
Toda
fanatizem
je
vedno
brezobziren
in
tudi
Kristus
je
bil
brezobziren
ter
v
svoji
sveti
jezi
ni
izbral
orožja
:
z
vozali
vrvi
je
udrihal
po
lopovih
in
jih
izgnal
iz
templja
na
prav
nič
sentimentalen
način
.
In
nič
se
ni
vprašal
,
ni
li
zadel
slučajno
tudi
kakega
pravičnika
,
samo
da
je
tempelj
izčistil
radikalno
!
«
»
Veliko
je
bilo
trpljenje
Ludovika
XVI.
in
njegove
razuzdano
potratne
žene
.
Trajalo
je
pa
le
par
tednov
!
Trpljenje
francoskega
naroda
je
bilo
do
neba
kričeče
ter
je
trajalo
stoletja
,
«
je
dostavil
Murat
.
»
Ali
spomnite
se
Marata
,
ki
je
od
bestijalnega
razkošja
zaploskal
,
ko
je
zagledal
giljotino
!
«
je
dejal
dr.
Wagner
.
»
Kompromitiral
je
idejo
!
«
»
Spomnite
se
Bossueta
,
ki
je
slavil
bestizalno
moritev
nedolžnih
protestantov
s
prepevanjem
Tedeuma
!
«
ga
je
zavrnil
Murat
.
»
In
spomnite
se
one
hugenotke
,
ki
so
jo
katoliki
za
vlade
takozvanega
Ljudovika
Velikega
do
pasu
nago
na
sredi
trga
privezali
na
kol
ter
dali
voliti
med
»
izdajstvom
«
vere
in
med
takojšnjo
smrtjo
njenega
otročička
,
ki
je
lačen
in
gol
ležal
na
tleh
ter
je
iztezal
svoje
ročice
k
njenim
prsim
...
Leto
1793.
je
bilo
velik
odgovor
,
revolucijonalno
radikalen
obračun
.
«
je
dejal
Bernadotte
.
»
Grešilo
se
je
.
Pri
temeljitem
pospravljanju
,
čiščenju
in
pometanju
se
pač
vselej
po
nepotrebnem
polomi
in
pobije
marsikaj
,
celo
zelo
koristnega
.
Toda
kar
se
v
dobi
revolucije
zagreši
v
upravičeni
jezi
,
ki
ji
iz
srca
stopivša
kri
in
iz
žolča
vzrasla
trpkost
vselej
nekoliko
zatemni
kritični
pogled
,
vse
to
opraviči
,
popravi
in
nadomesti
bodočnost
,
ki
sodi
vedno
le
po
sadovih
.
In
njen
sad
je
vendar
že
danes
splošno
izboljšanje
razmer
na
Francoskem
ter
silni
,
neodoljivi
tok
reform
,
ki
se
mu
ne
more
upirati
več
niti
najbolj
reakcijonana
država
!
Svoboda
,
toleranca
,
demokratstvo
so
danes
gesla
celo
po
Nemčiji
in
Avstriji
!
In
to
je
plod
francoske
revolucije
.
Težka
,
strašna
je
bila
njena
pest
.
Toda
udarci
so
koristili
in
odmevajo
do
azijskih
in
afričanskih
puščav
.
Vsakršno
osvobojenje
uklenjenega
napredka
se
imenuje
revolucija
.
Trdno
zgrabi
,
a
porine
dalje
,
in
to
je
vendarle
glavno
!
«
»
A
prvo
je
:
učite
se
!
Mi
smo
se
učili
pri
Američanih
,
morda
se
vi
naučite
pri
nas
,
«
je
dejal
Murat
.
»
Tirana
nevednosti
smo
pobili
mi
in
pobiti
ga
boste
morali
tudi
vi
!
«
»
Težki
,
počasni
smo
mi.
Niti
v
posnemanju
nismo
spretni
!
«
se
je
nasmehnil
Desselbruner
.
»
Morda
niste
imeli
pravih
voditeljev
,
«
je
premišljal
Bernadotte
.
»
A
tudi
vam
se
porode
iz
najnižjih
ljudskih
plasti
.
Kakor
Američanom
in
Francozom
.
L.
1776.
so
se
osvobodile
Zvezne
države
severoameriške
ter
so
se
odtrgale
od
Anglije
.
Zgodilo
se
je
hipoma
,
kar
se
je
dozdevalo
vsemu
svetu
nemogoče
.
In
mi
smo
jim
sledili
hitro
!
Benjamin
Franklin
,
George
Washington
,
John
Adams
in
Thomas
Jefferson
so
majhni
možje
velikanskih
idej
in
ogromne
energije
.
V
proklamaciji
,
s
katero
so
proglasili
neodvisnost
svoje
domovine
,
pišejo
o
prirojeni
in
neodkupni
pravici
ljudi
,
ki
so
med
seboj
vsi
enaki
,
do
življenja
,
svobode
in
stremljenja
po
sreči
;
o
dolžnosti
vlad
ščititi
to
pravico
ter
o
dolžnosti
državljanov
,
vreči
vsako
vlado
,
ki
tega
ne
dela
ter
se
opira
na
absolutni
despotizem
!
Jedva
sedemnajst
let
nato
so
govorili
in
pisali
naši
voditelji
natanko
iste
besede
!
Kdo
pride
za
nami
?
Morda
se
zavedajo
tudi
Slovenci
,
da
niso
bili
rojeni
s
sedli
na
hrbtih
,
da
bi
jih
jahali
nekateri
»
legitimni
«
jezdeci
ter
smeli
uporabljati
ostroge
in
bič
,
kolikor
se
jim
ljubi
.
Naš
Mirabeau
je
klical
Francozom
:
»
Učite
se
biti
svobodni
pri
Američanih
!
«
In
jaz
bi
vam
ne
znal
svetovati
nič
modrejšega
.
«
»
Ker
se
tudi
v
nemški
literaturi
pojavlja
hrepenenje
po
svobodi
,
ni
izključeno
,
da
dospe
revolucionarni
duh
končno
celo
k
nam
.
«
je
ugibal
Desselbrunner
,
toda
Murat
ga
je
smehljaje
zavrnil
:
»
Iz
Nemčije
se
imate
nadejati
le
vodene
limonade
ali
dolgočasne
pridige
!
Za
revolucijonaren
podvig
je
treba
imeti
v
sebi
sile
,
odvažnosti
,
energije
!
Izmozgani
od
strašnega
despotizma
,
duševno
in
srčno
ubiti
in
letargični
nemški
narod
pa
take
energije
še
dolgo
ne
najde
v
sebi
.
Morda
poslednji
med
poslednjimi
!
Nemci
se
upajo
revolucijonirati
le
v
oblačnih
višavah
fantazije
,
poezije
in
filozofije
.
Le
v
sanjah
imajo
pogum
biti
svobodni
.
V
svoji
naivnosti
sanjarijo
,
da
se
dajo
uresničiti
ideali
z
moralnim
in
etsko
estetskim
vplivanjem
na
vladajoče
mogotce
.
To
pa
ostane
seveda
brez
praktičnih
posledic
.
«
Dr.
Repič
je
medtem
večerjal
,
poslušal
in
nestrpno
čakal
,
kdaj
se
mu
ponudi
prilika
,
da
se
loti
generala
Murata
s
svojo
prošnjo
.
In
takoj
ko
je
nastal
premolk
,
se
je
nagnil
k
sosedu
.
»
Ali
ni
izključeno
,
da
pomorete
ubožnemu
,
a
izredno
nadarjenemu
dečku
,
siroti
,
s
kmetov
na
ljubljansko
šolo
,
gospod
general
?
«
»
Prav
rad
.
gospod
.
«
»
Toda
deček
živi
par
ur
od
Postojne
.
«
»
Kje
?
«
»
Na
Ubeljskem
,
v
župnišču
.
Star
kaplan
ga
je
vzgajal
in
poučeval
doslej
;
toda
deček
je
odrastel
in
želi
z
neverjetnim
fanatizmom
nadaljevati
šole
v
našem
mestu
.
«
»
Zelo
me
zanima
.
A
kako
naj
najdejo
naši
ljudje
vasico
in
dečka
?
«
»
Župnik
VVenigar
in
poštar
Hueber
v
Postojni
bi
dala
vsa
napotila
.
Izročil
bi
zanju
pismo
in
ostalo
bi
ukrenili
vi
,
gosood
general
?
«
»
Abbeé
VVenigar
!
In
poštar
Hueber
!
«
se
je
razveselil
Murat
.
»
Vrla
poštenjaka
!
Preživeli
smo
v
Postojni
v
njihni
družbi
nekaj
prijetnih
uric
.
Večkrat
sta
mi
pripovedovala
,
da
sta
se
bala
naše
vojske
,
kakor
bi
se
bližala
Čingiskan
in
Atila
.
Ko
pa
smo
se
ločili
,
so
jima
stale
solze
v
očeh
.
Prav
všeč
mi
je
,
da
ste
me
spomnili
nanju
,
in
ko
pošljem
po
tistega
dečka
,
ju
gotovo
razveselim
s
svojim
pozdravom
.
«
In
domenila
sta
se
...
Spodaj
v
veži
pa
je
srkal
dolgokraki
mestni
policaj
Kozlevčar
merico
vina
,
ki
mu
ga
je
prinesla
sama
Verderberica
.
Oblizoval
se
je
,
ker
vino
mu
je
dišalo
,
kakor
zmeraj
»
Pri
treh
gavtrožcah
«
.
»
Oh
,
edino
vi
,
gospa
,
imate
dobro
srce
za
pojanega
in
trpinčenega
mestnega
policaja
!
«
se
ji
je
dobrikal
.
»
Pljuča
bi
človek
moral
pustiti
na
cesti
in
si
noge
do
rogovile
obrusiti
!
Leti
tja
,
dirjaj
sem
,
nesi
to
,
poišči
ono
,
pokliči
tega
,
odvedi
onega
:
noč
in
dan
,
v
dežju
,
prahu
,
vročini
,
na
burji
,
vedno
hajdi
,
hajdi
!
kakor
lovski
pes
ali
najemniška
kljusa
!
«
In
še
je
hotel
javkati
in
lagati
.
Zakaj
resnica
je
bila
,
da
je
postajal
v
vsaki
krčmi
ter
blebetal
in
renomiral
povsod
tako
dolgo
,
da
je
končno
dobil
svojo
merico
.
Zadnje
dni
pa
je
postajal
najrajši
pri
Verderberici
.
Dobil
je
tu
pač
vselej
kak
prigrizek
,
s
čimer
ga
v
teh
dragih
časih
niso
sicer
nikjer
drugje
obdarili
.
»
Pa
še
malo
založite
,
gospod
Kozlevčar
!
«
mu
je
rekla
Verderberica
ter
pokazala
na
obilno
skledo
telečje
obare
s
krompirjem
,
ki
jo
je
postavila
pravkar
predenj
kuhinjska
dekla
.
»
Ali
gospa
,
kako
naj
se
upam
?
In
s
čim
naj
odslužim
toliko
vašo
dobroto
?
«
—
A
že
je
sedel
za
kamenito
mizico
in
grabil
po
široki
žlici
.
»
Mar
ne
služite
vsemu
mestu
,
torej
tudi
meni
?
In
zvesto
,
neutrudljivo
!
Služabnik
javnosti
ste
in
vsem
meščanom
bi
morala
ležati
na
srcu
skrb
,
da
nam
ne
omagajo
taki-le
varihi
reda
,
miru
in
poštenosti
.
Ali
ni
res
?
In
pomagati
bi
vam
moral
v
vaši
težki
službi
vsak
človek
.
Sto
frankov
je
razpisanih
za
onega
,
ki
najde
Georga
Dandéna
.
Niste
ga
še
našli
,
ker
vam
nihče
ne
pomaga
.
A
jaz
vam
pomorem
,
da
si
zaslužite
tisto
nagrado
.
Hočete
?
«
Gospa
Nežika
se
je
znala
prikupiti
vsakemu
gostu
in
besede
je
umela
postavljati
,
da
je
bil
vsakdo
pripravljen
storiti
vse
zanjo
.
Kakor
bi
ga
bil
z
medom
mazal
okoli
ust
in
obenem
s
kurjim
peresom
šegečkal
za
ušesi
se
je
pravkar
režalo
Kozlevčarjevo
lice
.
Zdaj
pa
ga
je
sunilo
,
da
mu
je
odletela
žlica
po
mizi
in
se
mu
zaletel
velik
kos
teletine
v
goltancu
.
Planil
je
pokonci
,
debelo
požrl
in
zazijal
:
»
Ali
je
mogoče
?!
«
»
Povem
vam
,
če
me
ne
izdaste
!
«
»
Pri
živem
Bogu
vam
prisegam
:
nikoli
nikomur
!
«
»
Dr.
Repič
je
šasérjev
zagovornik
,
kakor
veste
.
«
»
Tega
nisem
še
slišal
.
«
»
Njemu
pa
je
povedala
Kalanka
,
kdo
je
Dandén
.
«
»
Njemu
?
Zakaj
pa
meni
ne
?
«
»
Vi
pač
niste
tako
lep
in
mlad
!
«
»
A
—
?
Kalanka
torej
—
?
«
»
In
dr.
Repič
igrata
pod
isto
odejo
!
Tudi
tega
ne
veste
?
«
»
Marijanica
?
Najpoštenejša
žena
je
,
bi
bil
prisegel
vsako
uro
.
«
»
Pa
bi
bili
vselej
prisegli
po
krivem
.
Najgrša
hinavka
je
!
Ali
niste
sami
pravili
,
da
vidite
Repiča
vedno
laziti
k
njej
?
«
»
Moja
žena
ga
je
videla
.
A
le
dvakrat
.
«
»
A
kolikokrat
ga
ni
videla
?
In
kolikokrat
ga
ni
videl
nihče
,
ker
je
bila
noč
?
«
»
Da
bi
Marijanica
—
?
«
Kozlevčar
je
majal
glavo
.
»
Žena
mi
je
pravila
,
da
je
ves
dan
zaklenjena
v
sobi
in
da
prejokuje
.
«
»
Zakljenjena
je
,
a
ne
sama
!
—
Le
potrpite
še
malo
:
nekaj
doživite
,
o
čemer
se
vam
danes
niti
v
sanjah
ne
bi
zdelo
mogoče
.
«
»
Kaj
neki
?
«
»
V
par
dneh
že
zveste
.
Zdaj
je
glavno
,
da
greste
takoj
k
brivskemu
mojstru
Gregorju
Danetu
.
Enajst
bo
vsak
čas
.
Če
ga
ni
doma
,
ga
počakajte
,
ako
pa
že
spi
,
ga
zbudite
in
mu
recite
:
Zapomnite
si
natančno
vsako
besedico
,
ki
vam
jo
zdajle
povem
!
«
»
Poslušam
...
Ampak
čemu
—
?
«
»
Recite
mu
:
gospod
Gregor
Danè
,
vi
ste
Žorž
Dandén
!
«
»
Ni
mogoče
,
gospa
!
«
»
Vi
ste
Žorž
Dandén
!
Ne
tajite
!
Za
pričo
sta
Marijanica
Kalanova
,
ki
vas
je
tisto
noč
videla
pijanega
pred
hišo
v
Gradišču
,
in
gospod
doktor
Repič
,
ki
je
prihajal
pravkar
od
nje
!
«
»
Če
pa
ni
resnica
?
«
»
Tako
govorite
,
pravim
!
Videli
boste
,
če
bo
Dane
količkaj
tajil
.
Toda
o
meni
ne
besedice
!
«
»
Ali
ne
upam
se
kar
tako
...
«
»
Kakor
hočete
.
Potem
pač
zasluži
tistih
sto
frankov
Kobal
,
Klančičar
ali
Gašperlin
.
Vas
pa
lahko
naznanim
zaradi
zanemarjanja
uradne
dolžnosti
.
«
»
Ali
,
gospa
,
kaj
takega
!
Če
zvesta
Kalanka
in
dr.
Repič
,
kaj
sem
govoril
o
njima
?
«
»
Kdo
naj
bi
jima
pravil
?
Danè
bo
molčal
.
«
»
A
zakaj
dr.
Repič
sam
ne
pove
,
kdo
je
bil
šasérjev
pajdaš
in
zapeljivec
?
«
»
Zato
ker
igrata
Repič
in
Kalanka
ostudno
komedijo
.
Ves
svet
imata
za
norca
,
da
se
le
sama
dobro
zabavata
.
«
»
Pa
odkod
veste
vi
vse
to
?
«
»
Danè
in
šasér
sta
bila
tisto
popoldne
tukaj
.
Pijana
kakor
muha
,
ki
je
padla
v
sod.
Daneta
sem
zapodila
,
šasérja
pa
vrgla
na
cesto
.
Tisto
noč
se
je
zgodilo
.
Njegova
pivska
kamerada
,
Kavčič
in
Dominik
sta
tukaj
pripovedovala
,
da
je
bil
Danè
naslednje
dopoldne
kot
siratka
zelen
in
da
se
je
jedva
držal
na
nogah
.
Ko
so
mu
omenili
Žorža
Dandena
,
se
je
tako
prestrašil
,
da
je
precej
pobegnil
domov
.
Kavčič
in
Dominik
kajpa
niti
ne
slutita
,
da
sta
hodila
z
Žoržem
Dandenom
,
kakor
je
šaser
spakedral
Gregorja
Daneta
:
ampak
dr.
Repič
mu
je
povedal
v
obraz
,
da
je
pravi
Jur
Tepec
.
Danè
je
prav
dobro
razumel
njegovo
zbadljivko
,
zato
jo
je
odkuril
.
Končno
pa
mi
je
izblebetal
vse
tudi
pijani
profesor
...
to
in
še
marsikaj
,
o
čemer
zdaj
še
molčim
.
«
»
Danè
—
Danden
!
Strela
jasna
,
pa
da
nisem
prej
opazil
podobnosti
priimkov
!
Saj
je
res
čisto
mogoče
...
«
»
Čisto
resnično
je
!
Kar
brez
skrbi
,
Kozlevčar
!
Sicer
pa
velja
samo
poskus
.
Prepričajte
se
!
Če
pa
nočete
,
opravi
vse
kdo
drug
...
Nocoj
še
mora
sedeti
Danè
v
pržonu
!
«
»
Pa
bo
tudi
!
«
je
še
dejal
Kozlevčar
,
izpraznil
skledo
in
odšel
...
»
Ko
ga
oddaste
,
mi
pridite
povedat
!
Še
nocoj
!
Počakam
vas
...
«
»
Pridem
.
«
»
Ne
bo
zastonj
!
Toda
o
meni
nikjer
ne
besedice
!
«
»
Prej
se
dam
ubiti
,
gospa
!
«
Okoli
treh
zjutraj
je
že
bilo
,
ko
se
je
Verderberica
znova
oklenila
Muratovega
vratu
.
»
Kako
blazno
vas
ljubim
,
general
!
Prisegam
vam
,
da
nisem
ljubila
še
nobenega
moža
!
Z
vami
šele
sem
spoznala
ljubezen
!
«
»
A
vaš
soprog
?
«
»
Nikdar
ga
nisem
ljubila
.
Ne
njega
in
nikogar
na
svetu
!
Prvi
ste
,
general
—
ah
!
«
In
zopet
se
je
ovila
okoli
Murata
in
ga
poljubila
kakor
besna
.
»
Nežika
,
Nežika
,
strašna
ste
,
presladka
!
In
verjemite
mi
:
mnogo
sem
ljubil
...
toda
kakor
vas
—
še
nobene
!
«
»
O
,
general
,
nepopisno
sem
srečna
!
Ali
ni
čudno
:
toliko
sem
imela
čestilcev
...
bogatih
,
lepih
,
mladih
,
veleuglednih
.
Toda
za
nikogar
se
nisem
zmenila
.
Kakor
kamenit
kip
sem
se
čutila
,
brez
krvi
,
brez
toplote
.
Ko
pa
sem
zagledala
prvič
vas
,
general
,
so
se
mi
ušibila
kolena
,
srce
mi
je
hotelo
skočiti
iz
prsi
in
dih
mi
je
zastal
...
«
»
Samo
gledali
ste
me
...
gledali
s
temile
svojimi
nebeško
krasnimi
očesci
—
in
jaz
sem
gledal
vas
—
ves
očaran
!
Res
,
spominjam
se
;
samo
poklonili
ste
se
,
kakor
okamenela
in
z
roko
ste
zamahnili
,
naj
vstopim
...
»
Da
,
čudovit
lep
hip
je
bil
!
—
Oh
,
pomislite
:
v
istem
trenotku
so
se
nama
odprla
ljubezenska
nebesa
,
šasérju
,
rdečelasemu
Alzačanu
pa
grob
!
V
istem
hipu
!
Kako
grozen
slučaj
!
«
»
To
je
bil
isti
lopov
?
«
»
Isti
!
Ali
ni
čudno
?
In
pomislite
,
v
temle
trenotku
,
ko
sva
bila
midva
zopet
vsa
blažena
,
je
nekdo
drug
v
ječi
obupno
nesrečen
,
dasi
je
nedolžen
kot
novorojeno
otroče
!
«
»
Kdo
je
to
?
«
»
George
Dandin
.
«
»
Ne
poznam
ga
.
«
»
Saj
ste
razpisali
nagrado
sto
frankov
,
da
ga
primejo
.
Najpoštenejši
mož
je
,
vzor
meščana
,
hišni
posestnik
,
brivski
mojster
in
za
Francoze
navdušen
kakor
malokdo
v
Ljubljani
.
Iz
prekipevajoče
sreče
,
da
ste
vrgli
Germane
iz
slovenskih
dežel
,
je
popival
s
šasérjem
po
krčmah
in
plačeval
zanj
.
Saj
bi
bil
rad
napojil
vso
vašo
armado
!
Od
vina
pobesnel
?
Alzačan
pa
je
potem
napadel
v
Gradišču
tisto
Kalanko
,
kakor
je
isto
opoldne
skušal
objeti
mene
,
malo
trenotkov
,
preden
ste
prijezdili
vi
do
moje
hiše
...
«
»
In
Dandin
...?
Kakšno
ime
!
Haha
!
«
»
Piše
se
Danè
,
le
Alzačan
mu
je
pokvaril
priimek
.
Pred
dvema
urama
so
ga
aretirali
.
Prav
nič
ni
tajil
,
od
strahu
bi
bil
skoraj
skoprnel
,
a
odšel
je
ponižno
v
pržon
,
kakor
ovca
v
zakol
.
Prisega
pa
,
da
ni
z
Alzačanovim
činom
v
prav
nobeni
zvezi
!
«
»
Kdor
se
med
otrobe
meša
...
«
»
Ne
,
ne
,
Danè
je
imel
le
nesrečo
.
Vse
življenje
ga
preganja
nesreča
.
Ljubil
me
je
,
a
nisem
ga
marala
...
«
»
Tudi
on
torej
?
«
»
Oženil
se
je
z
žensko
,
ki
mu
povzroča
peklo
,
in
znova
se
je
zaljubil
vame
ter
je
tiščal
za
mano
...
«
»
Oho
,
še
vedno
!
«
»
A
še
vedno
breznadno
.
Zato
pa
je
divje
obupan
in
sovraži
me
nepopisno
!
«
»
Jur
Tepec
pač
!
«
»
Rajši
Gregor
Smola
.
O
,
general
,
prosim
vas
:
še
danes
dopoldne
ga
zaslišite
!
In
ko
se
še
sami
uverite
,
da
je
Danè
najnedolžnejša
živalica
,
ga
izpustite
!
«
»
Gospa
Nežika
,
ali
ga
ne
ljubite
vendarle
?
«
»
Nikoli
!
Nikogar
!
Samo
vas
,
general
!
Samo
vas
!
Ampak
poplačala
bi
mu
rada
z
dobroto
njegovo
sovraštvo
,
ki
izvira
le
iz
užaljene
zaljubljenosti
!
Slabo
govori
o
ženskah
.
Naj
jih
spozna
bolje
po
meni
!
«
»
Nežika
,
preblaga
žena
ste
!
«
»
Torej
mi
izpolnite
prošnjo
,
in
mu
poveste
,
da
sem
prosila
zanj
?
«
»
Povem
,
čim
se
prepričam
,
da
se
ne
motite
.
«
»
Povem
,
čim
se
prepričam
,
da
se
ne
motite
.
«
»
On
je
svoboden
!
Hvala
vam
,
general
!
Oh
,
ljubiti
vas
hočem
,
da
umrem
v
vaših
objemih
!
«
Murat
se
je
vrnil
v
deželni
dvorec
šele
ob
svitanju
...
Zelo
zadovoljen
.
A
v
zavesti
,
da
se
je
tudi
revanša
zaključila
z
—
njegovim
porazom
.
Toda
ta
poraz
ga
ni
bolel
.
Trudno
se
smehljaje
je
legel
in
takoj
zaspal
...
Naenkrat
je
korakal
gologlav
,
v
uniformi
,
s
katere
so
bile
potrgane
vse
zlate
vrbice
,
epolete
in
redovi
,
med
začrnelo
rjavimi
,
razcapanimi
vojaki
z
nasajenimi
bajoneti
.
In
bobni
so
temno
grmeli
žalostno
koračnico
.
Ozrl
se
je
in
videl
peščeno
dvorišče
med
zidovi
stare
trdnjave
.
Postavili
so
ga
v
kot
.
In
neznan
častnik
je
pristopil
k
njemu
z
belim
robcem
.
»
Naj
vam
zavežem
oči
,
general
!
«
—
»
Prevečkrat
sem
gledal
smrti
v
obraz
,
da
bi
se
je
bal
!
«
je
odgovoril
Murat
.
In
zagledal
je
pred
sabo
dvajset
žandarjev
,
ki
so
dvignili
puške
in
merili
nanj
.
»
Streltajte
!
«
je
vzkriknil
in
poskočil
.
Sedel
je
na
postelji
in
drgetal
.
Nekdo
je
zaprl
trdo
vrata
v
predsobo
,
odkoder
so
se
čuli
koraki
.
»
Uf
,
kako
bedaste
sanje
!
Zaigral
sem
bodočo
šasérjevo
ulogo
...
Ne
slabo
.
Ampak
prokleto
neprijetno
...
Brr
!
...
Gospa
Nežika
,
samo
vi
ste
krivi
,
da
sem
spal
tako
dolgo
in
da
tiči
George
Dandin
še
vedno
v
pržonu
.
Ampak
zdajle
ga
potegnem
takoj
na
svetlo
!
«
Urno
se
je
oblačil
,
pogledal
v
predsobo
in
velel
:
»
Gaspard
,
prosim
gospoda
polkovnika
!
«
Pred
knezonadškofijskim
dvorcem
se
je
pravkar
menjala
straža
.
Turška
muzika
je
svirala
in
občinstvo
jo
je
poslušalo
stoje
v
gručah
ali
pa
je
promeniralo
po
cesti
od
cerkve
do
rotovža
gor
in
dol
.
Tedaj
je
naenkrat
vse
obstalo
.
Iz
osupnjenosti
so
obtičali
vsi
jeziki
in
sto
in
sto
oči
se
je
razrogačilo
v
nepopisni
radovednosti
.
Od
glavne
stražnice
je
korakalo
četvero
grenadirjev
z
nasajenimi
bajoneti
in
v
svoji
sredi
so
imeli
civilista
.
Ta
civilist
pa
je
bil
domačin
.
Ljublanski
meščan
in
hišni
posestnik
,
velespoštovani
brivski
mojster
Gregor
Danè
.
Kakor
stena
je
bil
siv
v
obraz
,
prepalih
lic
in
krvavo
obrobljenih
oči
.
V
tla
je
povešal
glavo
,
a
stopal
je
naglo
,
z
nervozno
nestrpnostjo
,
kakor
bi
hotel
čim
preje
uteči
pogledom
,
ki
jih
je
čutil
na
sebi
in
ki
so
ga
boleli
,
kakor
bi
ga
bili
bičali
.
In
šele
,
ko
je
patrulja
krenila
v
ozko
,
mračno
Špitalsko
ulico
,
so
se
razvezali
ljubljanski
jeziki
znova
:
»
Za
Boga
,
kaj
naj
to
pomeni
?
Kaj
je
storil
Danè
?
Kam
ga
ženo
?
Kaj
se
zgodi
ž
njim
?
«
»
Kako
se
je
moral
pregrešiti
!
Za
šalo
ga
ne
vlačijo
po
ulicah
.
«
»
Strupen
jezik
ima
!
Kdo
ve
,
kaj
je
gobezdal
,
zdaj
pa
ga
obesijo
zanj
!
Prav
se
mu
zgodi
.
«
Drugi
pa
so
ugovarjali
:
»
Sramotno
je
,
kako
postopajo
z
uglednim
meščanom
.
Danè
ni
politik
in
prav
gotovo
je
postal
žrtev
podlega
ovaduha
,
ki
se
hoče
prikupiti
Francozom
.
Svoje
razbojnike
in
tatove
naj
rajši
love
,
nas
pa
naj
puščajo
na
miru
!
«
»
E
,
saj
ni
bil
nihče
navdušenejši
zanje
kot
Danè
!
Kar
norel
je
od
veselja
,
ko
so
prišli
Francozi
.
In
kako
je
psoval
Avstrijo
,
avstrijske
častnike
!
Ali
se
ne
spominjate
,
kaj
je
počel
na
Viču
?
Saj
se
je
hotel
pretrgati
,
tako
je
kričal
in
mahal
s
francosko
trikoloro
!
Zdaj
pa
ima
svoje
francoske
prijatelje
!
Prokleto
se
mu
zdajle
kolca
po
Avstriji
!
«
In
drli
so
za
patruljo
.
Pred
frančiškansko
cerkvijo
je
postopal
Kozlevčar
.
Ko
se
je
približala
patrulja
,
je
urno
stopil
za
vogal
,
da
bi
ga
ne
videl
Danè
.
Ko
pa
je
odšel
po
Gledališki
ulici
,
se
je
Kozlevčar
pridružil
meščanom
in
meščankam
ter
jim
razlagal
:
»
Žorža
Dandéna
ženejo
!
Jaz
sem
ga
aretiral
,
jaz
odgnal
v
peržon
!
In
zdajle
ga
obsodijo
!
«
In
Kozlevčar
je
vzdihoval
:
»
Oh
,
če
bi
nas
,
policajev
,
ne
bilo
!
Vse
bi
vas
poklali
in
nobena
ženska
bi
ne
bila
več
varna
na
svetu
!
Ampak
mi
skrbimo
za
vas
!
Ponoči
in
podnevi
,
v
ledeni
burji
in
peklenski
vročini
,
zmeraj
smo
na
nogah
in
zmeraj
na
lovu
za
faloti
,
kakor
lovski
pes
!
Hudič
vzemi
naše
pasje
življenje
!
«
Ljudje
so
strmeli
.
»
Danè
je
Danden
?
Tisti
,
ki
so
na
njegovo
glavo
razpisali
nagrado
?
«
»
On
!
Opolnoči
sem
ga
potegnil
iz
postelje
.
Kot
trepetlika
se
je
tresel
in
jecljal
je
,
jecljal
,
kakor
da
se
mu
je
zmešalo
,
ko
sem
mu
dejal
:
»
Gospod
Danè
,
z
mano
greste
!
Vi
ste
Žorž
Danden
,
pa
kar
nič
ne
tajite
!
Priče
imamo
,
ki
so
vas
videle
:
dr.
Repič
in
gospa
Kalanova
in
še
ta
in
oni
,
ki
vas
poznajo
kot
slab
sold
!
—
In
kar
sesedel
se
je
in
se
razjokal
kot
majhen
otrok
.
Še
obleči
se
sem
mu
moral
pomagati
...
Da
,
da
,
če
bi
nas
,
policajev
,
ne
bilo
!
«
In
Kozlevčar
je
vzdihoval
ter
pel
večno
isto
pesem
v
slavo
svojega
imenitnega
poklica
...
Ljudje
pa
so
Kozlevčarja
občudovali
in
vsi
naenkrat
so
bili
složni
v
prepričanju
:
Danè
je
največji
,
najnevarnejši
falot
in
prav
nobena
krivica
se
mu
ne
zgodi
,
če
ga
takoj
obesijo
!
Napotiti
in
naščuvati
razbojnika
,
naj
posili
in
zadavi
pošteno
ljubljansko
ženo
—
mimo
gledati
,
kako
lomi
nahujskani
nasilnik
vrata
,
počenja
zverinstva
,
odnaša
plen
.
potem
pa
skrivati
se
za
izmišljeno
ime
ter
hinaviti
najpoštenejšega
someščana
,
to
zaslužuje
najhujšo
kazen
!
Osramotil
je
francosko
armado
,
osramotil
Ljubljano
!
Pogine
naj
lopov
!
Tudi
Danè
je
bil
prepričan
,
da
gre
v
smrt
.
Odkar
je
v
Špitalski
ulici
slišal
,
da
ga
iščejo
policaji
in
patrulje
ter
je
od
ondot
iz
družbe
zafrkljivih
prijateljev
pobegnil
domov
,
se
ni
bil
več
genil
iz
hiše
.
Slišal
je
vedno
le
roganje
rokavičarjevo
in
krojačevo
:
»
Ti
si
Žorž
Danden
—
Jur
Tepec
!
«
—
ter
le
čakal
,
kdaj
se
odpro
duri
ter
mu
veli
straža
:
»
Hajdi
v
ječo
!
«
Žena
mu
je
pobegnila
k
tašči
v
Novo
mesto
in
nikogar
ni
imel
,
da
bi
mu
kuhal
.
A
v
gostilno
se
ni
upal
več
.
Zadnje
krušne
skorje
je
pozobal
,
potem
pa
je
stradal
,
da
se
je
krivil
od
lakote
.
V
postelj
se
je
zaril
,
skušal
spati
,
a
skrb
in
strah
mu
nista
dopustila
,
da
bi
vsaj
za
kratko
uro
zatisnil
oči
.
Šasér
ga
je
izdal
.
Zmotil
se
je
sicer
v
njegovem
priimku
in
imenu
,
toda
kar
sta
Kavčič
in
Dominik
ugnala
nevede
,
razkrije
oblast
nedvomno
čim
preje
in
tem
resneje
.
Izgubljen
je
!
Kdo
ve
,
kaj
vse
se
je
o
njem
nalagal
šasér
,
da
reši
sebe
!
Vso
krivdo
je
menda
zvalil
nanj
,
ki
se
ne
bo
mogel
zagovarjati
in
ki
mu
ne
bo
nihče
verjel
,
da
je
čisto
nedolžen
.
Kaj
store
ž
njim
?
Izšibajo
ga
,
zapro
v
ječo
ali
pa
celo
obsodijo
na
vislice
?
Oh
,
vojna
je
in
general
Bernadotte
je
zagrozil
smrt
vsakomur
,
ki
se
pregreši
proti
varnosti
imetja
ali
ženske
časti
!
On
,
Dane
,
pa
je
resnično
kriv
,
da
je
bila
napadena
in
oropana
Kalanka
,
in
kakor
šasérja
,
pošljejo
Francozi
tudi
njega
v
smrt
.
Da
,
da
,
resnico
je
povedal
dr.
Repič
:
»
Francoz
je
zmerom
mož
beseda
:
kar
obljubi
in
zažuga
vselej
izpolni
,
pa
če
bi
se
imel
zato
tudi
ves
svet
podreti
!
«
—
»
Razbojnikov
pajdaš
!
«
je
dejal
Kozlevčar
in
z
razbojniki
postopajo
Francozi
kakor
s
steklimi
psi
.
Dolgotrajnih
preiskav
,
zasliševanj
,
zagovorov
in
prizivov
kar
nič
ne
poznajo
.
Niti
s
kraljem
,
plemiči
in
najvišjimi
gospodi
jih
niso
poznali
.
Tu
te
kar
pograbijo
za
ovratnik
in
predno
se
dobro
zaveš
,
ti
že
leži
glava
v
naročju
ali
pa
ti
šine
jezik
do
popka
!
»
Uteci
!
«
se
je
spomnil
v
mraku
.
In
splazil
se
je
do
hišnih
vrat
.
Tedaj
pa
je
zaslišal
beričev
boben
in
ko
je
posluhnil
,
mu
je
priletelo
na
uho
:
»
Žorž
Dandén
...
Žorž
Dandén
!
«
In
drgetajoč
je
stekel
nazaj
v
sobo
,
se
zaklenil
,
buljil
pred
se
in
čakal
...
A
čakal
je
še
ves
naslednji
dan
,
stokal
od
bolesti
in
lakote
,
skrbi
in
groze
,
toda
iz
hiše
se
ni
upal
več
.
Kakor
odrešenik
se
mu
je
zdel
Kozlevčar
,
ko
je
stopil
pred
polnočjo
v
njegovo
sobo
,
in
toliko
da
mu
ni
rekel
:
»
Oh
,
zakaj
niste
prišli
že
poprej
!
«
A
od
slabosti
se
je
mogel
le
še
razjokati
...
Kaj
je
bilo
potem
?
Na
stražnici
so
ga
zaslišali
,
zapisali
zapisnik
in
ga
zaprli
.
Vse
je
povedal
po
resnici
,
ničesar
ni
zatajil
,
ničesar
olepšal
:
»
Pijana
sva
bila
.
Strašno
pijana
!
Niti
ne
vem
,
kako
sva
zašla
v
Gradišče
.
Kar
naenkrat
sva
stala
pred
oknom
neke
hiše
...
Če
bi
me
na
mestu
ubili
,
bi
vam
takrat
ne
znal
povedati
,
kje
sva
in
v
čegavo
hišo
gledava
.
A
tam
v
sobi
sva
videla
mlado
žensko
,
ki
se
je
slačila
.
In
šasér
je
planil
v
duri
..
.
slišal
sem
le
še
ženski
krik
...
nato
sem
bežal
domov
...
«
Grozna
je
bila
tista
noč
v
ječi
.
Na
golih
deskah
sedeč
je
dolgo
ihtel
,
nato
je
utrujen
zadremal
.
A
hipoma
se
je
prebudil
,
kakor
blazen
ostrmel
v
temo
in
zaihtel
znova
.
Naenkrat
pa
se
je
domislil
,
Kozlevčar
mu
je
povedal
:
»
Dr.
Repič
in
Kalanka
sta
priči
in
dr.
Repič
in
Kalanka
sta
ga
torej
izročila
pravici
v
pest
!
Zaradi
njiju
mora
trpeti
to
sramoto
in
zaradi
njiju
bo
moral
poginiti
.
Zakaj
sta
ga
ovadila
?
Čemu
nista
molčala
,
če
sta
že
vedela
resnico
?
In
besen
je
begal
po
ječi
gor
in
dol
ter
se
vpraševal
:
Zakaj
,
čemu
?
Kaj
sem
vama
storil
?
Za
Boga
,
kako
sta
me
mogla
izdati
?
Kalanke
niti
ne
pozna
in
dr.
Repiču
je
vendar
izkazoval
vselej
vso
čast
,
ki
gre
takemu
gospodu
.
S
čim
se
jima
je
vendar
zameril
?
Ali
res
verjameta
,
da
je
on
kriv
šasérjeve
lopovščine
?
Pa
če
verjameta
,
zakaj
nista
prišla
k
njemu
,
da
jima
razloži
kakšna
je
resnica
?
O
,
prokleta
neusmiljeneža
!
Dr.
Repič
in
Kalanka
ga
izročita
krvnikom
,
in
nikogar
ni
na
svetu
,
ki
bi
ga
branil
in
rešil
.
In
še
sedaj
,
ko
je
stopal
po
temnih
stopnicah
starega
»
lontovža
«
,
se
je
vpraševal
vedno
in
vedno
:
Zakaj
moram
umreti
?
Zakaj
sta
me
izdala
Kalanka
in
dr.
Repič
?
—
Ničesar
drugega
ni
videl
ne
slišal
,
ne
razumel
več
,
kakor
vedno
razmišljal
je
isto
:
čemu
?
Zakaj
prav
dr.
Repič
in
Kalanka
?
In
pahnili
so
ga
v
veliko
nizko
sobo
s
peterimi
okni
na
trg
.
Dolga
miza
,
pogrnjena
z
zelenim
suknom
,
je
stala
sredi
,
okoli
nje
pa
se
je
vrstil
stol
za
stolom
,
nepregledna
množica
z
visokimi
,
umetno
izrezljanimi
naslonili
.
In
tam
na
steni
pod
sabo
je
zagledal
sliko
v
ogromnem
pozlačenem
jajčastem
okvirju
:
iz
nje
je
zrlo
silno
dolgo
in
strašno
dolgočasno
obrito
lice
debelih
ustnic
in
ozke
lobanje
,
slika
moža
v
smešno
tesni
beli
suknji
z
ogromnim
zlatim
redom
na
prsih
in
zlatim
runom
pod
brado
ter
v
smešno
tesnih
rdečih
huzarskih
hlačah
.
Danè
pa
je
topo
gledal
v
sliko
in
mehansko
ponavljal
:
-
Bidelman
,
Bidelman
...
«
In
videl
je
samega
sebe
v
Rechterjevem
hotelu
ter
se
slišal
kričati
:
»
Tudi
jaz
sem
bil
patrijot
,
zdaj
pa
sem
ozdravljen
.
Doli
z
Avstrijo
!
Vive
la
France
!
O
,
naj
me
le
zapro
!
Nikogar
se
ne
bojim
!
V
najglobljo
ječo
naj
me
vtaknejo
,
izpuste
me
,
ko
zvedo
,
da
sem
njihen
z
dušo
in
telesom
!
Iz
prepričanja
sem
njihen
...
«
Da
,
zdaj
je
res
njihen
,
popolnoma
njihen
...
z
bajoneti
ga
stražijo
in
zdajle
mu
sporoče
,
kako
mu
pihnejo
dušo
iz
telesa
...
O
,
kako
se
je
varal
!
Kakšen
norec
je
bil
v
svojem
navdušenju
in
obsojanju
!
Kateri
hudič
ga
je
zapeljal
,
da
se
je
zapletel
s
Francozi
v
klopčič
,
iz
katerega
ni
nobene
osvoboditve
več
?
—
Nežika
!
Verderberica
!
Ona
je
bila
tisti
demon
,
ki
ga
pogubi
!
Ne
ona
:
ljubezen
,
strašna
,
neodoljiva
ljubezen
,
ki
ga
je
gnala
iz
blamaže
do
blamaže
,
od
sramote
do
podlosti
in
končno
v
takole
smrt
!
—
In
kar
naenkrat
se
mu
je
zazdelo
,
da
sliši
posmehljivi
Repičev
glas
:
»
He
,
mojster
,
bojte
se
žensk
!
Vaša
žena
je
nevarna
,
a
verjemite
,
še
nevarnejša
je
Verderberica
!
«
—
Resnico
je
prorokoval
zlobni
advokat
in
resnici
je
pomagal
do
veljave
celo
sam
s
svojo
ovadbo
.
Morda
na
Nežikino
tožbo
?
Joj
,
prav
gotovo
je
Nežika
razkrila
advokatu
resnico
,
da
se
je
vlačil
s
šaséjem
in
zašel
pijan
celo
k
»
Trem
gavtrožcam
«
!
Da
,
da
,
le
Nežika
je
bila
,
ki
ga
je
zatožila
dr.
Repiču
.
Ona
,
podla
vlačuga
!
O
,
Bog
,
in
njo
je
ljubil
!
Ljubil
kakor
nikogar
na
svetu
!
Ljubil
,
da
bi
umrl
zanjo
in
se
dal
raztrgati
za
en
sam
njen
poljub
!
—
Tako
plačujejo
ženske
resnično
ljubezen
,
ti
Žorž
Dandén
,
—
ti
Jur
Tepec
!
Sivkasto
zelen
kupec
klavrnosti
je
stal
v
lontovški
dvorani
in
o
nekdanjem
objestnem
jezičnem
,
pogumnem
Gregorju
Danetu
ni
bilo
niti
sledu
več
.
Po
dvorani
pa
se
je
hipoma
raztegnil
krohot
in
pred
jajčastim
okvirjem
se
je
pojavil
orjak
v
višnjevi
,
z
zlatimi
cveticami
izvezeni
suknji
,
v
ozkih
rdečih
hlačah
,
v
visokih
rumenih
škornjih
in
na
glavi
z
visokim
generalskim
klobukom
,
vsem
okrašenim
z
mahadravimi
nojevimi
peresi
.
Junak
bujnih
,
črnih
kodrov
in
čopastih
zaliscev
se
je
krohotal
Danetu
in
vzklikal
:
»
Vi
,
vi
ste
Žorž
Danden
!
Vi
,
vi
ste
čestilec
gospe
Verderberjeve
?
Hahaha
!
Vrag
vas
vzemi
!
Predstavljal
sem
si
vas
vendarle
nekoliko
drugačnega
,
pri
moji
veri
...
No
,
dovolj
ste
bili
kaznovani
za
svoje
pajdašenje
s
tistim
lopovom
.
Svobodni
ste
!
Pazite
se
za
vbodoče
!
Pa
vedite
:
če
bi
gospa
Verderberjeva
ne
bila
prosila
za
vas
,
bi
se
bržčas
še
dolgo
kisali
po
ječah
in
kdo
ve
,
če
bi
vas
nazadnje
vendarle
ne
prikrajšali
za
glavo
!
Ajte
torej
h
gospej
,
ki
jo
obožujete
,
gosp.
Danè
,
in
zahvalite
se
ji
!
Prav
lepo
se
ji
zahvalite
!
Ženska
je
nazadnje
vendarle
božji
dar
,
gospod
Danè
.
Zato
ga
spoštujte
in
ljubite
!
Z
Bogom
,
Žorž
Danden
!
«
In
s
krohotom
je
izginil
pestri
orjak
v
stransko
sobo
.
Kako
je
prišel
Danè
zopet
na
cesto
?
Tega
bi
ne
bil
mogel
niti
sam
povedati
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
plava
v
morju
blaženstva
,
saj
ni
čutil
ne
nog
ne
tal
pod
sabo
,
nego
je
videl
le
solnce
,
gorko
in
nepopisno
svetlo
,
drevesa
tako
čudovito
krasno
zelena
in
ljudi
vse
tako
prijazne
in
vesele
,
kakor
jih
ni
opazil
še
nikoli
.
In
kar
samo
ga
je
neslo
kakor
listič
na
deroči
reki
,
ki
se
ne
upira
,
nego
brez
volje
vdaja
sili
,
tja
,
kamor
je
moral
,
če
je
hotel
ali
ne
.
Mahoma
je
stal
v
veži
»
Pri
treh
gavtrožcah
«
.
Tedaj
so
se
mu
ušibila
kolena
,
črno
mu
je
postalo
pred
očmi
in
krileč
z
rokama
se
je
lovil
.
Potem
ni
vedel
ničesar
več
.
Ko
pa
se
je
prebudil
,
je
čutil
na
čelu
mokro
cunjo
in
je
slišal
glas
:
»
Vsega
tega
sta
kriva
le
Kalanka
in
dr.
Repič
!
«
Bil
je
glas
Nežike
Verderberice
.
»
Bogu
bodi
hvala
,
da
ste
mi
prišli
takoj
povedat
,
gospod
Kozlevčar
!
Še
sinoči
sem
za
Daneta
prosila
gospoda
generala
.
Vedela
sem
,
da
ga
ne
prosim
zaman
.
Kar
zdelo
se
mi
je
,
da
ne
ostane
dolgo
po
nedolžnem
v
pržonu
,
in
vidite
,
nisem
se
motila
.
«
»
Hud
strah
je
prestal
revež
...
no
,
da
...
pa
menda
lačen
je
bil
tako
,
da
se
mu
je
zvrtilo
.
Kar
belo
je
pogledal
okoli
sebe
,
zamotovilil
je
in
telebnil
bi
bil
zviška
na
tla
,
če
bi
ga
ne
bil
prestregel
.
«
je
pravil
Kozlevčar
.
»
Hvala
vama
!
«
je
dihnil
Danè
in
od
slabosti
se
mu
je
utrnila
solza
.
»
Na
,
pij
,
pij
!
«
je
silila
vanj
Nežika
s
čašo
vode
.
»
Potem
se
naješ
in
precej
ti
bo
zopet
dobro
!
«
In
Kozlevčar
mu
je
podpiral
glavo
ter
mu
govoril
:
»
Pa
nikar
se
ne
jezite
name
,
mojster
Danè
!
Saj
veste
:
služba
je
služba
!
Moral
sem
iti
po
vas
!
Ker
ukaz
je
ukaz
.
O
,
policijska
dolžnost
je
najtežja
in
najgrša
!
A
naše
življenje
je
pravo
pasje
življenje
!
«
»
Kaj
bi
vam
zameril
!
«
je
dejala
Nežika
.
»
Ravno
midva
sva
ga
rešila
sramote
in
morda
celo
smrti
.
Vse
ste
storili
,
kar
ste
morali
in
mogli
...
ko
sem
se
pa
potegnila
še
jaz
nekoliko
zanj
,
je
bila
njegova
rešitev
gotova
.
«
In
izginila
sta
iz
sobe
.
V
veži
pa
je
dejala
Verderberica
:
»
Zdaj
le
pojdite
,
Kozlevčar
!
Vse
mu
razložim
sama
.
A
vi
ne
besedice
!
Prisegli
ste
!
Če
vas
kdaj
še
kaj
vpraša
,
odgovarjajte
edino
:
'
služba
je
služba
in
ukaz
je
ukaz
!
'
Da
mi
niti
ne
črhnete
več
Kozlevčar
!
«
»
Kaj
bi
neki
?
Saj
je
resnica
.
«
»
In
100
frankov
ste
prejeli
?
«
»
Hvala
.
Še
snoči
na
glavni
stražnici
.
«
»
Tukaj
še
deset
goldinarjev
za
vaš
trud
.
Z
Bogom
!
«
In
odšla
je
v
kuhinjo
.
Kozlevčar
pa
je
štorkljal
po
Sv.
Petra
cesti
in
obraz
mu
je
žarel
.
»
To
je
ženska
!
Dar
božji
!
Sto
frankov
mi
je
dala
zaslužiti
in
deset
goldinarjev
mi
je
navrgla
še
iz
svojega
.
Zlata
ženska
.
V
oltar
bi
jo
postavil
,
pri
moji
veri
!
Iz
same
dobrote
mi
je
privoščila
zaslužek
:
Danè
je
bil
res
Danden
.
A
iz
same
dobrote
je
tudi
storila
vse
,
da
so
reveža
izpustili
.
Postavi
je
bilo
zadoščeno
...
pravica
je
sita
...
moj
žep
poln
,
a
Danè
že
zopet
svoboden
.
Prebito
bistra
ženska
!
«
In
poln
hvaležnosti
in
občudovanja
je
mislil
le
na
denar
,
ki
mu
je
padel
v
malho
...
Takrat
je
stala
pred
Danetom
že
vrsta
skledic
in
merica
jeruzalemca
.
In
Verderberica
je
prisedla
ter
ponujala
:
»
Založi
!
Nič
ti
ni
,
samo
lačen
si
.
Ko
se
naješ
,
boš
zopet
sam
svoj
.
Nič
ne
maraj
!
Vojna
je
in
take
nerodnosti
se
zgode
lahko
najimenitnejšemu
gospodu
...
Ampak
zapomni
si
:
za
vso
sramoto
in
za
ves
prestani
strah
se
imaš
zahvaliti
le
Kalanki
in
dr.
Repiču
!
Izplačaj
jima
!
Pa
pošteno
!
«
Pri
sosednji
mizi
so
kartali
francoski
podčastniki
.
Karte
so
bili
prinesli
s
seboj
,
zdaj
so
pušili
iz
pipic
in
metali
na
sredo
mize
listke
prav
posebne
vrste
.
Tudi
na
teh
listkih
so
bili
videti
spomini
na
vihar
,
ki
je
zagnal
francosko
armado
celo
v
miroljubno
Ljubljano
.
Na
vseh
kartah
so
bile
alegorične
in
simbolične
slike
revolučnih
idej
in
ciljev
.
Na
tej
si
lahko
čital
pod
kolom
z
jakobinsko
čepico
:
»
Liberté
de
la
uresse
«
,
na
drugi
frigiško
čepico
z
besedami
:
»
Egalité
de
rangs
«
,
na
tretji
:
»
Egalité
de
droits
«
...
»
Liberté
de
profession
«
...
»
Liberté
du
mariage
«
...
Danè
je
počasi
jedel
in
poslušal
:
»
Saj
sem
bila
huda
na
te
!
Ampak
rada
sem
te
imela
vedno
.
Gregor
,
čeprav
si
počenjal
velike
neumnosti
!
Taka
ljubosumnost
!
Da
te
le
sram
ni
!
Preslabo
poznaš
Verderberico
:
poštena
sem
bila
zmerom
in
poštena
umrjem
!
Z
vsakomur
sem
prijazna
,
res
.
Ampak
slabega
mi
ne
more
očitati
nihče
niti
toliko
,
kolikor
je
za
nohtom
črnega
.
Jaz
nisem
Kalanka
!
Svetnico
se
delati
,
pa
z
dr.
Repičem
se
vlačiti
,
pijanega
Francoza
za
gol
nič
smrti
izročati
in
popoštenega
meščana
zapirati
ter
po
mestu
kot
razbojnika
vlačiti
:
to
more
le
taka
hinavka
kakršna
je
ta
ženska
,
brez
vesti
in
časti
!
Ampak
če
si
mož
,
zagodi
ji
,
da
ji
bo
pelo
po
vseh
ušesih
!
«
»
In
dr.
Repič
me
je
ovadil
!
Kako
je
to
mogoče
?
Vedno
se
mi
je
delal
prijaznega
!
Vedno
se
je
le
šalil
!
—
Trdno
sem
verjel
,
da
se
je
tudi
vate
zagledal
,
Nežika
!
«
»
Ta
opica
?
Bog
me
varuj
takega
čestilca
!
Nikdar
ga
nisem
trpela
in
le
prav
težko
sem
ga
gledala
v
svoji
gostilni
.
Tak
zahrbtnež
se
lahko
pajdaši
le
s
hinavskimi
vlačugami
...
«
Tedaj
se
je
oglasil
na
križišču
treh
cest
poleg
znamenja
pred
»
Tremi
gavtrožcami
«
boben
.
Mestni
birič
je
čital
z
gromkim
glasom
:
»
Razglas
!
—
Francosko
svojbodstvo
.
Prostost
!
Enakost
!
Iz
glavnega
kvartirja
v
Celovcu
12.
dan
germinala
ali
meseca
zelenarja
(
1.
malega
travna
1797
)
v
petem
letu
enega
in
nerazdeljivega
francoskega
svojbodstva
.
Buonaparte
,
najvišji
general
laške
armade
.
Kranjcem
!
»
Francoska
armada
ne
prihaja
v
vašo
deželo
,
da
bi
se
je
polastila
,
niti
da
bi
vašo
vero
,
vaše
šege
in
običaje
kakorkoli
izpreminjala
.
Ona
je
prijateljica
vseh
narodov
,
zlasti
pa
vrlih
ljudstev
Nemčije
...
«
Dolgo
je
bilo
to
prvo
pismo
Buonapartovo
Kranjcem
.
»
Dobrosrčne
,
nepokvarjene
jih
je
nazival
,
jih
vabil
:
»
Postanimo
prijatelji
!
«
in
jim
obetal
:
»
Vašo
vero
,
vaše
šege
in
imetje
hočem
čuvati
in
vam
ne
nalagam
nikake
kontribucije
.
Ali
ni
vojna
sama
na
sebi
dosti
grozna
?
Ali
ne
trpite
že
dovoli
,
ve
nedolžne
žrtve
tujih
zmot
?
«
—
In
končno
jim
je
naznanil
,
da
tvorijo
novoizvoljeni
centralni
gubernij
poleg
škofa
Raigersfeldskega
ljubljanski
trgovci
,
industrijalci
,
odvetniki
in
uradniki
...
Baš
sta
korakala
mimo
bivši
župan
dr.
Podobnik
in
dr.
Repič
,
ko
je
birič
našteval
imena
izbrane
desetorice
.
Mudilo
se
jima
je
na
obed
v
Desselbrunnerjevo
tovarno
.
»
Pa
neutegoma
treba
priti
!
Jedva
sem
se
utegnil
še
obleči
!
Kaj
pomenja
vse
to
?
«
je
vprašal
dr.
Podobnik
.
»
Baje
se
že
jutri
poslovi
general
Bernadotte
.
«
je
pravil
dr.
Repič
.
»
General
Murat
sluti
,
da
naskoči
Buonaparte
zdaj
še
Dunaj
,
ker
so
Angleži
izpletkarili
,
da
Thugut
ni
maral
sprejeti
generala
Clarkeja
,
ko
je
prišel
ponujat
mir
.
«
»
Zaslepljenci
!
Še
jim
ni
dovolj
krvi
in
dolgov
!
Kako
dolgo
še
?
—
Ali
pa
ste
slišali
čudno
istorijo
o
hudiču
in
straži
?
Pripovedoval
mi
jo
je
pravkar
gospod
Vodnik
.
«
»
O
hudiču
?
Kakšnem
hudiču
?
«
»
V
francoski
uniformi
,
kajpada
!
«
se
je
smejal
dr.
Podobnik
.
»
Ampak
—
vzlic
vsemu
:
človeku
je
pa
vendarle
tesno
,
če
jo
sliši
.
Zlasti
če
je
res
,
da
ponujajo
mir
zmagoviti
Francozi
večno
tepenim
Nemcem
!
Hm
,
hm
...
Torej
:
letos
,
ko
so
se
cesarski
umikali
tod
mimo
ter
so
Francozi
pritiskali
za
njimi
že
od
Vrhnike
doli
,
je
baje
neki
na
piketu
stoječi
Francoz
poklical
k
sebi
cesarskega
vojaka
.
Ta
se
je
kajpada
izgovarjal
,
da
ne
sme
nikamor
,
ker
ni
dovoljeno
iti
s
piketa
.
Francoz
pa
ga
je
še
nadalje
lepo
prosil
in
dejal
:
"
Pridi
k
meni
!
Stori
mi
to
dobroto
!
Ne
boj
se
hudega
!
Prosim
,
daj
in
sezuj
mi
čevlje
!
"
Cesarski
se
je
naposled
le
dal
preprositi
,
šel
tja
in
Francozu
sezul
čevlje
.
Kar
zagleda
,
da
ima
Francoz
na
nogah
parklje
in
kremplje
!
«
»
Hehe
!
Ta
je
izborna
!
Prav
gotovo
si
je
to
istorijo
izmislil
kak
nemški
obskurant
!
«
se
je
režal
dr.
Repič
.
»
Kaj
zlodja
je
pa
to
?
«
je
zavpil
cesarski
.
Francoz
pa
mu
je
odgovoril
:
"
Jaz
sem
sam
hudič
iz
pekla
!
A
zato
se
me
vendarle
nič
ne
boj
!
Zapomni
si
:
danes
je
osemindvajseti
dan
meseca
sušca
.
Do
prvega
majnika
bom
Francozom
še
pomagal
,
potem
pa
—
odidem
spet
domov
.
"
In
udrl
se
je
pri
tisti
priči
v
zemljo
.
«
»
Danes
je
4.
malega
travna
!
Torej
še
26
dni
francoskih
uspehov
in
potem
naj
se
začno
njih
porazi
?
Pium
desiderium
!
—
Neverjetno
,
kakšne
bedarije
si
izmislijo
ljudje
!
«
»
In
vendar
!
Mene
je
pretreslo
,
ko
sem
slišal
to
povest
.
«
je
dejal
dr.
Podobnik
.
»
Ne
morem
se
otresti
misli
:
če
bi
se
vendar
le
kaj
pripravljalo
?
Če
nič
hujšega
kot
gnil
mir
?
Če
najdemo
res
zopet
nazaj
v
temo
,
ko
smo
že
verjeli
,
da
poka
zora
in
se
nam
bliža
dan
?
—
Eh
,
kaj
mi
pomaga
ves
cinizem
modernega
človeka
,
ko
pa
se
mi
pri
takih-le
prilikah
oglasi
v
srcu
neka
struna
,
ki
me
spominja
,
da
ima
tako
zvano
praznoverstvo
morda
vendar
le
neko
podlago
.
Samo
poznamo
je
ne
ter
si
je
ne
moremo
razložiti
,
ker
je
pač
še
toliko
reči
med
nebom
in
svetom
,
ki
jih
še
nismo
in
jih
morda
nikdar
ne
bomo
doumeli
!
«
Zamišljeno
sta
stopala
dalje
.
Tudi
dr.
Repiča
je
zadela
bajka
o
hudiču
na
straži
.
Smejal
se
ji
je
,
a
vendar
se
ni
mogel
ubraniti
tesnobnega
vtiska
.
In
zaskrbelo
ga
je
,
kakor
dr.
Podobnika
:
če
bi
govorica
vendar
le
kaj
pomenila
?
Če
bi
se
bližal
res
že
zopet
konec
,
ki
se
je
zdel
šele
začetek
?
—
Če
bi
se
velike
nade
mahoma
zopet
razpršile
v
smešen
nič
?
—
In
spomnil
se
je
barona
Zoisa
,
njegove
skepse
,
njegovih
svaril
:
»
Phaeton
,
Phaeton
!
Preveč
si
upaš
...
preveč
zaupaš
!
«
—
Zgrozil
se
je
.
Moj
Bog
,
saj
je
strašno
živeti
večno
v
temni
ječi
:
toda
neznosno
grozno
mora
biti
jetniku
,
ki
se
je
po
dolgi
dobi
začutil
blaženega
pod
svobodnim
solncem
,
a
se
mora
hipoma
vrniti
znova
v
smradljivo
ječo
brez
upa
,
da
se
mu
odpre
še
kdaj
!
Bolje
bi
bilo
nikoli
spoznati
svobodo
!
Lažje
je
poginiti
večnemu
sužnju
,
kakor
narodu
,
ki
se
igra
ž
njim
zlobna
usoda
:
odklene
mu
verige
,
da
mu
jih
po
kratkem
hipu
blazne
sreče
okuje
še
tem
tesneje
.
Že
sta
stopala
mimo
cerkve
sv.
Petra
,
ko
se
je
ozrl
dr.
Podobnik
na
spremljevalca
:
»
O
,
veseli
doktor
moj
,
kar
umolknili
ste
.
Tako
hitro
vas
je
disgustirala
moja
vražja
povestica
?
«
»
Ne
tajim
:
zgodilo
se
mi
je
kakor
vam
.
Kakor
bi
sedel
na
gugalnici
,
se
mi
zdi
:
zletel
