persih,
tíca
,
ki
mlade
pita
—
kogar
ne
gane
ta
pogled
,
ní
vreden
človeškega
imena
.
O
človek
,
bodi
dober
,
blag
in
vsmiljen
;
vsmiljenje
,
vsmiljenje
te
povzdiguje
nad
vse
stvarí
tega
sveta
!
Ali
vernimo
se
zopet
v
zakajeno
oglarjevo
kočo
.
Zaboj
je
sovražil
človeštvo
,
in
vedel
je
,
zakaj
.
Sercé
mu
je
bilo
odrevenélo
;
ali
ko
je
videl
,
kako
gré
v
slast
ubogemu
,
tujemu
dekletu
pripravljena
večerja
,
malo
da
ní
skakal
in
vriskal
sè
samega
veselja
!
S
kako
radostjo
je
opazoval
,
kako
so
se
ji
zopet
žarila
obledela
lica
!
Mati
ne
more
čutiti
slajšega
veselja
,
ko
vidi
,
da
bolno
déte
zopet
rado
jé
,
gotovo
znamenje
,
da
se
mu
povrača
tolikanj
zaželeno
zdravje
.
Zaboj
bi
v
tem
trenotji
ne
bil
menjal
s
cesarjevim
kuharjem
;
tako
ponosen
je
bil
,
tako
sam
sè
seboj
zadovoljen
.
Ali
tu
ní
bil
samo
kuhar
,
bil
je
tudi
zdravnik
,
in
zdravniška
vest
ga
je
opominjala
,
da
je
treba
hudo
izstradanemu
človeku
po
malem
dajati
jedi
,
da
se
oslabeli
želodec
počasi
zopet
privadi
hrane
.
In
res
ji
je
hotel
že
od
ust
odtegniti
na
pol
izpraznjeno
posodo
;
ali
ko
ga
je
dekle
tako
milo
pogledalo
,
ni
si
mogel
kaj
,
pustil
jo
je
piti
v
božjem
imenu
,
dokler
je
bilo
kaj
v
posodi
.
Ko
se
mu
je
hotela
zahvaljevati
,
prestreže
ji
besedo
:
„
Že
dobro
,
že
dobro
,
govoriti
mi
ne
smete
;
zdaj
lepo
zaspite
in
jutri
zjutraj
vstanete
zdravi
in
veseli
;
tako
,
lahko
noč
!
Dekle
mu
podá
roko
,
oberne
se
v
stran
in
terdno
zaspi
.
Zaboj
ji
še
nekoliko
posteljo
popravi
,
potem
ugasne
svečo
,
ki
je
bila
že
skoraj
do
dna
pogorela
,
ter
otide
s
pesom
iz
stanice
.
Zunaj
pod
oknom
napravi
ležišče
sebi
in
svojemu
tovarišu
.
Nikoli
ní
še
tako
sladko
spal
—
brez
večerje
!
Drugi
dan
zjutraj
je
še
vse
spalo
po
gozdu
,
ko
sta
bila
že
Zaboj
in
Peter
v
imenitnem
pogovoru
.
Peter
je
bil
prišel
pozno
po
noči
domóv
;
ko
je
čul
Brutus
od
daleč
njegove
korake
,
zbudi
hitro
svojega
gospoda
,
ki
mu
je
ležal
na
strani
.
Zaboj
plane
kvišku
,
gré
oglarju
naproti
,
ter
mu
razloži
o
kratkem
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Peter
ni
bil
posebno
bistra
glava
,
vendar
si
je
dal
lahko
dopovedati
,
kako
se
je
v
kratkem
izpremenilo
njegovo
stanje
in
kako
se
mu
je
vêsti
:
izprevidel
je
takoj
,
da
sedaj
nima
več
oblasti
v
svojem
skromnem
domu
.
Tudi
o
pijači
in
zajuterku
ní
bilo
prepira
;
pošteni
oglar
je
blagodušno
vse
odobril
in
poterdil
,
kar
je
bil
storil
Zaboj
brez
njegovega
dovoljenja
.
Tudi
on
je
prenočil
,
kakor
Zaboj
in
Brutus
,
pred
kolibo
,
v
kateri
je
ležala
mlada
,
tuja
popotnica
.
Pred
dnevom
ga
je
zbudil
Zaboj
;
zdaj
je
bilo
treba
posvetovanja
in
ukrepanja
.
Tiho
sta
govorila
,
da
bi
ne
zbudila
spečega
dekleta
.
„
Peter
!
do
zdaj
sem
zadovoljen
s
teboj
:
in
to
ní
kar
si
bodi
,
ako
pravim
jaz
komu
,
da
sem
z
njim
zadovoljen
;
vêdel
si
se
kakor
mož
,
poštenjak
;
ali
kaj
pa
zdaj
?
Kaj
početi
z
dekletom
,
ker
sva
jo
že
pobrala
in
vzela
pod
streho
?
Tako
je
ne
moreva
pustiti
:
kar
je
človek
začel
,
treba
da
konča
:
delo
na
pol
storjeno
ní
nič
prida
,
bolje
ne
začeti
.
Peš
je
ne
moreva
pustiti
od
tod
,
dekle
je
še
preslabo
,
omagalo
bi
na
potu
;
voza
tudi
nimava
,
kaj
meniš
,
Peter
?
“
„
Tisto
prav
praviš
,
peš
ne
more
dalje
;
dekle
je
,
kakor
si
rekel
,
gosposko
;
jaz
torej
sodim
,
da
bo
iz
mesta
;
tukaj
pri
nas
ní
gosposkih
ljudí
:
do
mesta
je
pa
odtod
dober
dan
hodá
,
zato
ní
da
bi
jo
človek
pustil
peš
na
pot
.
V
bližnji
vasi
bi
se
pač
dobil
voz
,
seveda
ne
tak
,
kakor
jih
je
vajen
gosposki
svet
.
“
„
Na
volovskih
kolih
,
po
slabi
,
kameniti
poti
,
ni
da
bi
se
vozilo
táko
šibko
,
slabo
žénišče
,
iz
tega
ne
bo
nič
,
kaj
druzega
je
treba
ukreniti
,
Peter
!
“
„
Kaj
treba
ukrepati
?
če
ne
more
od
tod
,
potem
ni
druzega
,
kakor
da
ostane
tukaj
,
tako
dolgo
,
da
si
opomore
.
Streha
je
,
postelja
tudi
,
za
živež
se
bo
že
kako
skerbelo
.
“
„
Živež
,
to
je
ravno
,
Peter
,
živež
!
Ovsen
kruh
,
to
vidiš
sam
,
Peter
,
ní
za
take
drobne
gosposke
zobčeke
;
s
prosenimi
žganci
,
tistimi
debelimi
,
kakoršne
imaš
ti
ob
nedeljah
in
praznikih
,
tudi
nevem
,
da
bi
se
sprijaznil
njen
želodček
.
Treba
bo
kaj
boljšega
,
Peter
,
kaj
bolj
imenitnega
,
gosposkega
!
Zato
je
pa
treba
drobiža
!
Kaj
se
praskaš
za
ušesom
,
kaj
se
deržiš
,
kakor
mačka
,
kader
germi
!
Pri
meni
ne
najdeš
okroglega
,
če
me
na
glavo
postaviš
;
tí
,
Peter
,
tí
imaš
zaslužek
,
ne
verjamem
,
da
bi
bil
brez
cesarske
podobe
.
Poslušaj
me
,
Peter
;
pametno
besedo
bom
govoril
s
tabo
;
jaz
nisem
berač
,
nikoli
še
nisem
prosil
ne
na
pósodo
,
ne
tako
;
česar
potrebujeva
jaz
in
moj
Brutus
,
to
si
prislužim
:
tebi
pervemu
,
Peter
,
hočem
izkazati
čast
,
kakoršne
nisem
še
izkazal
nikomur
;
prosim
te
,
ne
zastonj
:
prosim
te
na
pósodo
,
samo
toliko
,
da
spravimo
siroto
na
noge
;
v
dveh
,
treh
dnevih
ti
vse
vernem
pošteno
,
in
zraven
boš
še
kaj
dobrega
storil
,
kar
je
tudi
nekaj
vredno
,
če
si
pobožen
.
Delal
bom
pridno
,
kakor
nisem
še
nikoli
,
če
ni
drugače
,
na
njivi
,
na
polji
;
dela
je
zdaj
povsod
dovolj
;
kopal
bom
,
kosil
,
derva
sekal
,
vse
,
kar
mi
pride
v
roke
.
Poštenega
dolžnika
boš
imel
,
Peter
!
“
„
Kedó
pa
je
ta
deklina
,
da
se
tako
potezaš
zanjo
?
Odkod
je
,
zakaj
se
tako
klati
po
svetu
?
“
„
Deklina
,
klati
!
tako
mi
ne
smeš
govoriti
,
Peter
,
ako
hočeš
,
da
si
ostaneva
prijatelja
.
Jaz
ne
vprašam
,
kedó
je
in
kaj
je
;
samo
to
vidim
,
da
je
potrebna
,
in
to
nama
bodi
dovolj
,
Peter
!
Ne
pomišljaj
se
,
Peter
;
vsak
čas
se
lahko
zbudí
mlada
tičica
v
gnjezdu
in
odpre
kljunček
;
kaj
ji
bova
vteknila
vanj
,
da
ga
zopet
zapre
?
Hitro
,
Peter
,
daj
,
da
skočim
v
vas
in
prinesem
,
česar
treba
!
“
„
Saj
bi
,
ali
pri
sebi
nimam
;
notri
se
pa
bojim
,
da
bi
je
ne
zbudil
in
prestrašil
.
Poskušal
bom
pa
vendar
.
“
In
pošteni
oglar
gre
po
perstih
kakor
tat
v
svojo
kočo
.
Čez
nekaj
časa
se
verne
,
vesel
,
z
umazano
mošnjo
v
roki
;
mošnjo
izroči
Zaboju
,
rekoč
:
„
Nič
ni
čutila
:
ná
,
kar
imam
;
menim
,
da
bo
dovolj
za
nekaj
dní
,
potem
bomo
že
zopet
videli
,
kaj
in
kako
.
Tisto
pa
,
kar
si
govoril
prej
o
tistem
vračevanji
,
veš
,
to
ní
tako
na
tanko
.
Peter
ní
napačen
mož
,
da
si
je
počasne
glave
,
in
ne
zna
tako
govoriti
kakor
ti
.
Pojdi
in
stori
,
kakor
se
ti
zdi
,
jaz
bom
tukaj
ostal
,
ako
bi
me
bilo
kje
kaj
treba
.
“
Zaboj
ga
ní
več
poslušal
;
izgubil
se
je
bil
že
v
hosti
.
Brutus
,
ki
je
ves
čas
zvesto
poslušal
ta
pogovor
,
ní
vedel
,
kam
bi
se
dejal
,
da
bi
bilo
prav
;
bil
je
brez
povelja
.
Zadnjič
sklene
iti
za
gospodarjem
;
ali
ta
mu
migne
z
roko
,
da
naj
ostane
,
in
Brutus
je
ostal
pri
Petru
;
bil
je
zvesta
,
pokorna
žival
.
Tako
urno
ní
morebiti
še
nikoli
hodil
Zaboj
svoje
žive
dní
,
gotovo
ne
,
odkar
se
je
jel
klatiti
po
svetu
.
Danes
pervič
se
mu
je
mudilo
.
Ne
da
bi
bil
tekel
,
ali
delal
je
korake
,
da
so
kaj
zalegli
.
Plašno
in
radovedno
ga
je
gledala
leverica
,
ki
je
še
malo
zaspana
skakala
od
veje
do
veje
ter
otresala
jim
jutranjo
roso
na
urnega
popotnika
.
Zajec
zaspanec
,
ki
je
bil
,
tako
zgodaj
izplašen
iz
gorkega
ležišča
,
planil
na
gladko
stezo
,
mislil
je
gotovo
,
da
mu
je
smert
za
petami
,
tako
na
vso
moč
je
bežal
pred
njim
.
Zaboj
ní
imel
danes
časa
misliti
ne
na
leverico
,
ne
na
zajca
:
v
eno
mer
je
krepko
korakal
proti
vasi
;
skerbelo
ga
je
samo
to
,
da
bi
vsega
dobil
,
česar
treba
,
in
da
bi
se
vernil
,
predno
se
deklica
zbudi
.
Imel
je
srečo
;
v
vasi
,
ki
je
bila
bolj
tergu
podobna
,
dobil
je
vsega
,
kar
se
mu
je
zdelo
potrebno
.
Lepo
in
hvale
vredno
zdí
se
nam
tudi
to
,
da
pri
vseh
svojih
skerbeh
ní
pozabil
poštenega
Petra
in
škode
,
katero
mu
je
bil
storil
;
ko
je
bil
vsega
nakupil
dekletu
,
skerbel
je
tudi
Petru
za
pijačo
;
sám
se
je
vernil
ravno
ták
domóv
,
kakoršen
je
bil
šel
z
doma
.
Nič
posebnega
!
saj
še
tica
,
ki
gre
po
paše
mladičem
v
gnjezdu
,
ne
jé
sama
prej
,
dokler
ni
nasitila
mladega
zaroda
.
Dekle
je
še
spalo
,
ko
se
je
vernil
Zaboj
obilo
obložen
;
vsaj
čuti
je
ní
bilo
.
Petru
se
je
odvalil
kamen
od
serca
,
ko
je
zagledal
Zaboja
;
težko
ga
je
pričakoval
,
káj
ko
bi
se
zbudilo
dekle
?
kako
govoriti
,
kako
vêsti
se
z
njo
?
Ves
čas
je
premišljal
,
kako
bi
ji
rekel
,
ako
bi
vstala
in
prišla
iz
kolibe
:
dobro
jutro
,
ali
kako
?
Zdaj
je
bil
odrešen
!
Vojak
,
ki
stoji
v
tamni
noči
samoten
na
straži
,
težko
da
je
tako
vesel
,
ko
se
mu
bliža
malo
vojaško
kerdelo
z
njegovim
naslednikom
,
kakor
je
bil
Peter
,
ko
mu
je
Zaboj
prinesel
odrešenje
.
„
Nič
novega
?
“
vpraša
ga
Zaboj
.
„
Vse
,
kakor
je
bilo
,
nič
se
ni
genilo
;
dobro
opravil
?
“
„
Dobro
,
vsega
dovolj
!
To
je
zate
.
“
Peter
vzame
svoj
zajutrek
in
odide
po
svojih
opravkih
.
Radoveden
ní
bil
Peter
;
ko
bi
se
bil
obernil
v
tem
trenotji
,
videl
bi
bil
tujo
deklico
,
ki
je
šla
ravno
iz
kolibe
proti
Zaboju
.
Bleda
je
bila
kakor
po
bolezni
,
tudi
omahovala
je
malo
;
a
čisto
oko
je
pričalo
,
da
se
ní
več
bati
.
Blagodejno
spanje
jo
je
bilo
lepo
pokrepčalo
,
in
z
vidnim
veseljem
je
dihala
čisti
,
krepki
jutranji
zrak
.
Zaboj
je
bil
zadovoljen
.
„
Kako
se
počutite
?
“
vpraša
jo
prijazno
.
„
Dobro
,
prav
dobro
!
In
vendar
,
nikoli
bi
ne
bila
mislila
,
da
bodem
še
kedaj
gledala
beli
dan
:
prav
slabo
mi
je
bilo
;
a
zdaj
je
zopet
vse
dobro
,
“
odgovori
mu
deklica
s
hvaležnim
pogledom
.
„
Postelja
je
bila
res
malo
terda
,
a
kaj
se
hoče
!
v
naglici
ni
bilo
mogoče
pripraviti
boljše
.
“
„
Na
pérnici
bi
ne
bila
bolje
spala
!
“
„
Zdaj
imamo
časa
dovolj
,
lahko
se
kako
kaj
preskerbi
in
prenaredi
,
da
ne
boste
tako
terdo
ležali
.
“
„
Kaj
govorite
,
blagi
mož
?
saj
tega
vendar
ne
morete
misliti
,
da
bi
vas
še
dalje
nadlegovala
;
toliko
ste
že
storili
zame
!
“
„
Kakor
se
vam
zdí
;
samo
to
bi
vas
prosil
,
da
pustite
tiste
priimke
,
ki
jih
ne
morem
terpeti
.
Jaz
nisem
blag
mož
;
jaz
sem
—
todà
pustiva
to
,
kaj
sem
.
Nihče
vas
ne
sili
,
iti
smete
,
kader
se
vam
zdí
in
kader
morete
;
rad
vam
verujem
,
da
vam
ní
prijetno
živeti
v
takem
gradu
,
pri
takih
ljudéh
;
vendar
,
ako
bi
vam
smel
svetovati
,
prigovarjal
bi
vam
,
da
še
malo
poterpite
,
ako
nočete
,
da
se
vam
zopet
kaj
prigodi
.
Bojite
se
,
da
bi
ne
bili
doma
preveč
v
skerbéh
,
to
je
čisto
naravno
,
ali
pomagati
je
lahko
;
jaz
imam
dobre
noge
;
samo
recite
mi
,
kam
in
kako
,
in
vse
bo
opravljeno
.
“
Zadnje
besede
so
čudno
zadele
dekleta
;
Zaboj
ni
več
dvomil
,
s
kom
govori
!
Hudo
mu
je
bilo
,
ko
je
videl
dekle
tako
nemirno
;
solze
so
ji
silile
v
očí
in
toliko
da
ni
omahnila
.
„
Vidite
,
da
niste
še
tako
močni
,
kakor
ste
mislili
,
pa
hočete
po
vsej
sili
od
tod
.
Jutranji
hlad
vas
je
prevzel
,
hitro
zopet
nazaj
na
gorko
!
Zakurili
bomo
:
život
potrebuje
kaj
gorkega
;
seveda
pri
takih
ljudeh
ne
dobote
kedó
vé
kaj
dobrega
;
poterpljenje
je
treba
imeti
,
za
silo
bo
že
:
danes
tako
,
jutri
drugače
.
“
Molčé
gre
dekle
z
njim
v
kolibo
:
tam
sede
na
klop
,
kjer
je
bila
prenočila
.
Zaboj
odloži
,
kar
je
bil
nakupil
,
potem
nakolje
derv
in
zakuri
.
Ko
je
gorel
ogenj
na
ognjišči
,
in
ko
je
pristavljal
Zaboj
posodo
,
hotela
mu
je
pomagati
,
a
on
jo
zaverne
prijazno
:
„
Pustite
,
pustite
,
toliko
že
še
znam
,
četudi
se
nisem
učil
;
kader
boste
hoteli
kaj
boljšega
,
potem
vam
rad
prepustim
ognjišče
in
vse
njegovo
orodje
.
“
Dekle
sede
zopet
na
klop
;
čez
nekaj
časa
izpregovori
sè
žalostnim
glasom
:
„
Za
božje
imé
,
kaj
si
boste
mislili
!
“
„
Nič
si
ne
bom
mislil
;
jaz
nimam
časa
misliti
;
radoveden
nisem
;
če
mi
hočete
kaj
povedati
,
poveste
mi
lahko
,
kader
hočete
in
kolikor
hočete
.
Najprej
pa
,
prosim
,
jejte
!
“
Ni
ga
mogla
pregovoriti
,
da
bi
bil
zajuterkoval
z
njo
.
„
To
je
vaše
!
“
odgovori
ji
na
kratko
;
„
moj
želodec
ni
vajen
take
hrane
.
“
„
Torej
zame
ste
vse
to
nakupili
;
samo
zame
ste
vstali
tako
zgodaj
in
šli
kupavat
,
Bog
vé
,
kako
daleč
?
Saj
sem
videla
,
vernih
ste
se
bili
ravno
,
ko
sem
prišla
iz
hiše
!
Vedite
,
sirota
sem
,
poverniti
vam
ne
morem
,
kar
ste
mi
storili
,
zató
mi
je
tako
hudo
!
“
„
Težko
je
izhajati
z
gosposkim
svetom
!
“
odgovori
ji
nevoljen
;
„
človek
nikoli
ne
vé
,
kako
bo
prav
?
Kaj
so
pri
vas
doma
take
navade
,
da
gre
vse
za
gotov
denar
,
iz
rok
v
roke
?
Kaj
so
vas
tako
učili
vaš
oče
?
“
Ta
beseda
mu
je
bila
ušla
;
nazaj
bi
jo
bil
rad
potegnil
za
ves
svet
;
prepozno
!
Dekle
si
pokrije
z
obema
rokama
obraz
in
zdihuje
:
„
Moj
oče
,
moj
oče
!
“
Zaboj
se
hitro
umakne
;
zunaj
se
vdari
jezno
s
pestjo
na
čelo
rokoč
:
„
Tepec
stari
!
zdaj
si
pravo
zadel
!
“
Čez
nekaj
časa
,
ko
je
bilo
zopet
vse
tiho
,
poverne
se
v
kočo
.
Dekle
si
je
bilo
obrisalo
solzé
in
je
sedelo
zopet
mirno
na
klopi
.
Zaboj
se
ji
približa
,
podá
ji
roko
ter
pravi
:
„
Ne
bodite
mi
hudí
,
prosim
vas
,
ako
sem
kaj
nerodnega
storil
,
gotovo
ne
iz
hudega
serca
!
—
Pustiva
otročarije
in
govoriva
pametno
besedo
!
Preslabi
ste
še
,
da
bi
mogli
od
tod
.
Moj
svet
je
ta
:
ostanite
tukaj
nekoliko
časa
,
tako
dolgo
,
da
dobimo
voz
ali
pa
da
vam
bo
mogoče
peš
hoditi
.
Jaz
bom
skerbel
,
da
boste
imeli
česar
treba
,
da
se
preterpi
za
silo
.
Zdaj
moram
na
delo
;
prej
pa
vam
moram
povedati
,
kar
vam
je
vedeti
treba
.
Ta
koča
ní
moja
:
oglar
,
prijatelj
moj
,
je
njen
gospodar
;
zdaj
je
vaša
,
tu
lahko
ostanete
,
dokler
vam
drago
.
Moj
prijatelj
Peter
je
dober
mož
,
smete
mu
zaupati
kakor
malo
komu
na
svetu
.
Vse
sem
mu
razložil
;
pravo
veselje
mu
storite
,
ako
ostanete
pod
njegovo
streho
.
Jaz
grem
zdaj
na
delo
:
zvečer
se
vernem
pogledat
,
kako
se
vam
godi
;
in
tako
bo
dan
za
dnevom
,
dokler
vas
bo
volja
ostati
pri
nas
.
Predno
pa
grem
,
povejte
mi
,
če
imate
kako
željo
,
rad
vam
jo
izpolnim
,
ako
mogoče
.
“
„
Pač
bi
imela
željo
,
ali
—
ne
morem
vam
je
še
razodeti
;
—
kader
pridete
!
“
„
Tudi
prav
!
—
Res
!
da
ne
pozabim
!
Obljubiti
mi
morate
še
,
da
ne
pojdete
od
tod
,
predno
se
vernem
.
“
Dekle
mu
obljubi
.
Nató
ji
izroči
,
kar
je
bil
nakupil
živeža
za
ta
dan
;
potem
se
prijazno
poslovita
.
Zaboj
gre
še
prej
iskat
hišnega
gospodarja
,
da
se
z
njim
pogovori
.
Ni
ga
dolgo
iskal
;
dim
,
ki
se
je
kadil
ne
daleč
iz
ogelnice
,
kazal
mu
je
do
njega
pot
.
Pové
mu
,
kar
treba
,
priporočí
mu
še
enkrat
dekleta
,
potem
se
napóti
dela
iskat
.
Zvečer
je
sedela
Zora
—
zdaj
jo
pač
smemo
že
imenovati
po
imenu
,
—
sama
na
klopi
pred
oglarjevo
kočo
.
Solnce
je
zahajalo
:
skozi
temno
smerečje
so
prosevali
žarki
njegovi
ter
razsvetljevali
s
polno
lučjo
gladka
debla
smerek
,
stoječih
ob
robu
tratice
,
kjer
je
stala
oglarjeva
koča
.
Tako
sama
je
bila
Zora
,
tako
zapuščena
,
tako
nesrečna
!
Iz
samotnega
gozda
,
kjer
je
bivala
kakor
zakleta
kraljičina
v
starih
pripovedkah
,
uhajale
so
ji
misli
,
sama
ní
smela
za
njimi
,
sirota
!
—
proti
tihi
,
mirni
dolini
,
kjer
stoji
prijazna
hiša
,
dom
mirú
in
sreče
—
nekedaj
,
zdaj
se
je
žalost
uselila
v
njej
in
sramota
!
Kako
malo
časa
,
ko
je
še
ona
bivala
v
njej
,
srečna
in
nedolžna
kakor
otrok
,
ki
leta
za
pisanimi
metulji
po
cvetočem
polji
.
Oh
!
letela
je
tudi
ona
za
pisanim
metuljem
,
zašla
je
v
gozdu
,
zabrela
v
močvirje
!
Globok
prepad
,
černo
brezno
zijá
med
njo
in
ono
srečno
deželo
,
katero
je
pregrešno
zapustila
;
mostú
ne
vidi
ne
bervi
čez
brezno
;
misli
in
želje
se
ne
upajo
čez
,
kako
še
le
plašna
noga
!
Prognana
je
,
zaveržena
:
z
ognjenim
mečem
ji
stoji
kerub
pred
vratmi
in
ji
brani
nazaj
v
izgubljeni
raj
!
Oserči
se
,
verni
se
,
nesrečna
hči
!
stopi
pred
obličje
očetu
,
kakor
Magdalena
izveličarju
,
móči
mu
noge
sè
svojimi
solzami
,
otiraj
mu
jih
sè
svojimi
lasmi
.
Pogleda
te
z
ostrim
očesom
,
poreče
ti
z
merzlim
glasom
:
„
Kedo
si
,
ženska
,
ti
?
Pojdi
,
jaz
te
ne
poznam
!
“
In
stala
bode
in
gledala
sestra
od
strani
;
bližaj
se
ji
s
povešeno
glavo
:
povzdigni
k
njej
proseče
oko
—
ne
razpne
ti
rok
,
da
bi
si
pritisnila
na
serce
glavó
izgubljene
sestré
!
Vse
bi
preterpela
—
o
tem
pogledu
bi
ji
póčilo
serce
!
Ne
,
vračala
se
ne
bode
;
samo
eno
željo
še
ima
,
zadnjo
željo
.
Zaklenena
ji
je
pot
domóv
,
o
da
bi
mogla
vedeti
vsaj
,
kaj
se
godi
doma
,
kaj
ji
delata
oče
in
sestra
!
O
da
bi
mogla
,
kakor
Noe
iz
ladije
,
izpustiti
belega
golobčeka
,
da
bi
ji
prinesel
poročilo
:
oh
,
morebiti
bi
se
ji
pa
vendar
vernil
sè
zeleno
oljkino
mladiko
v
kljunčku
,
znamenje
,
da
je
potolažena
jeza
!
Iz
takih
misli
jo
probudi
šum
počasnih
korakov
.
Zora
se
ozrè
in
zagleda
Zaboja
,
ki
je
prihajal
z
dela
.
Mož
je
bil
dobre
volje
;
videti
je
bilo
,
da
mu
dobro
tekne
delo
na
polji
.
Ko
sta
se
pozdravila
,
prosi
ga
Zora
,
naj
sede
k
njej
na
klop
.
Iz
njenega
vedenja
se
je
videlo
,
da
bi
rada
nekaj
posebnega
govorila
z
njim
;
zato
se
Zaboj
ni
dal
dolgo
prositi
,
da
si
mu
ni
bilo
ljubo
sedeti
poleg
gosposkega
dekleta
.
„
Rekla
sem
vam
,
“
začne
Zora
,
„
da
imam
neko
posebno
prošnjo
do
vas
;
zdaj
je
čas
,
da
vam
jo
izrečem
;
poslušajte
me
blagovoljno
,
potem
storite
po
svoji
volji
.
Bala
sem
se
tega
težkega
trenotja
,
ko
mi
bode
govoriti
z
vami
,
kakor
govori
grešnik
sè
svojim
izpovednikom
.
In
zdaj
,
sama
ne
vem
,
kako
je
to
,
nikoli
bi
ne
bila
mislila
,
da
mi
bode
tako
lahko
!
“
„
Kedó
se
bo
bal
govoriti
z
beračem
,
potepuhom
!
“
seže
ji
Zaboj
v
besedo
,
in
nekako
čudno
se
nasmehne
.
„
Ne
govorite
tako
!
“
ugovarja
mu
Zora
;
„
kedó
ste
,
ne
vem
;
samo
toliko
mi
je
jasno
,
da
se
obleka
,
ki
jo
nosite
,
ne
strinja
z
vašim
bitjem
.
“
„
Dalje
,
dalje
,
ako
hočete
,
da
vas
mirno
poslušam
!
“
„
Pobrali
ste
me
na
potu
,
oteli
ste
mi
življenje
,
a
niste
me
vprašali
,
kedó
sem
.
“
„
Nesrečni
ste
,
to
je
lehko
ugeniti
brez
posebne
bistroumnosti
.
“
„
Dà
,
nesrečna
sem
,
vendar
ví
ne
veste
,
kako
sem
nesrečna
.
Nesrečna
sem
,
a
kaj
nesreča
!
Huda
vest
,
huda
vest
!
vi
,
prijatelj
,
ne
veste
,
kaj
je
huda
vest
!
Nesrečni
ste
tudi
vi
;
kaj
me
tako
gledate
,
kaj
se
mi
posmehujete
tako
zaničljivo
?
Mlada
sem
,
skoraj
še
otrok
po
letih
.
Včeraj
sem
bila
še
otrok
,
ki
ne
vé
,
kaj
je
življenje
,
kaj
je
nesreča
:
danes
nisem
več
otrok
.
Čudno
moč
ima
v
sebi
nesreča
;
hitro
človeka
postara
in
sezori
.
zbistri
mu
oko
,
da
o
pervem
pogledu
spozna
nesrečnega
brata
!
Vi
ste
nesrečni
,
a
vi
ne
veste
,
kaj
je
huda
vest
,
prijatelj
!
“
„
Huda
vest
?
Kaj
je
huda
vest
,
res
ne
vem
,
nikoli
je
še
nisem
videl
!
“
„
Poglejte
mene
,
in
vedeli
bodete
,
kaj
je
huda
vest
in
kaj
je
kesanje
.
“
„
Huda
vest
,
kesanje
,
in
pa
—
ženska
,
mlada
,
lepa
ženska
!
Začenjate
me
zanimati
,
gospodičina
!
“
Osupnena
ga
pogleda
Zora
;
tako
ní
prej
nikoli
govoril
z
njo
;
besede
,
glas
,
vedenje
,
vse
je
bilo
hipoma
izpremenjeno
.
Kakor
predere
jesensko
solnce
gosto
jutranjo
meglo
,
tako
se
mu
je
v
tem
trenotji
prikazalo
pravo
bitje
skozi
zanemarjeno
,
podlo
odejo
.
Glas
mu
je
bil
čudno
terd
in
oster
,
tako
da
je
v
serce
vrezal
ubogemu
dekletu
.
Hitro
je
zapazil
,
kako
so
jo
zadele
bridke
,
neusmiljene
besede
njegove
.
Kakor
da
bi
jo
hotel
potolažiti
,
prime
jo
za
roko
in
začne
zopet
z
navadnim
glasom
:
„
Zdaj
vse
vem
;
končajva
besedovanje
,
ki
je
vam
neprijetno
in
meni
;
čemú
izpoved
,
ker
nimam
oblasti
,
da
bi
vam
dal
odvezo
!
“
„
Ne
tako
!
Vse
vam
moram
povedati
,
bodi
mi
še
tako
težko
;
in
res
,
vendar
mi
je
težko
,
sedaj
,
ko
mi
je
začeti
.
“
„
Ako
vam
je
težko
,
dajte
,
naj
vam
pomagam
!
Začniva
,
kakor
se
začenja
v
povestih
.
—
V
prijazni
,
tihi
dolini
je
živel
oče
,
blag
,
dober
mož
,
kakoršni
so
dan
današnji
redki
na
svetu
.
—
Kaj
me
tako
gledate
?
Poslušajte
dalje
:
Ta
oče
je
imel
dve
hčeri
,
‚
obé
mladé
,
obé
lepé
‘
,
kakor
pravi
ljudska
pesem
.
Rad
je
imel
obé
;
bili
sta
mu
edino
veselje
na
svetu
.
Starejša
,
imé
ji
je
bilo
—
“
„
Zora
!
“
„
Prav
tako
!
imé
ji
je
bilo
Zora
,
lepo
ime
!
In
kako
se
je
velelo
mlajši
?
“
„
Breda
!
“
„
Dobro
!
Imel
je
torej
dve
hčeri
,
Zoro
in
Bredo
!
In
tako
so
živeli
skupaj
,
srečni
in
veseli
—
dalje
ne
vém
!
—
Pač
!
Čakajte
,
tako
le
nekako
je
bilo
:
Dekle
zajema
v
vedro
vodé
...
V
vodi
vidi
svoj
obraz
in
govori
:
Lepote
,
ki
je
na
obrazu
imám
,
Za
tri
gradove
bele
ne
dám
!
Tiček
pa
ji
odgovori
:
A
kader
bo
eden
pravi
prišél
,
Vso
tvojo
lepoto
zastonj
bo
imél
!
In
prišel
je
tisti
„
pravi
“
.
Lep
je
bil
,
kakor
mladi
dan
.
in
ona
je
bila
lepa
,
kakor
mlada
zora
,
‚
obá
mladá
,
oba
lepá
‘
,
in
ljubila
sta
se
.
Tako
je
svet
!
In
šla
je
za
njim
,
ker
je
morala
iti
;
šla
je
za
njim
,
kakor
gre
golobica
za
golobom
.
Tako
je
bilo
,
tako
je
in
tako
bode
!
“
In
premenivši
zopet
glas
,
začne
po
kratkem
molčanji
:
„
Ljubezen
,
ljubezen
!
Kaj
je
pač
mislila
večna
dobrota
,
ko
je
stvarila
človeka
,
moža
in
ženo
?
Kaj
je
nameravala
,
ko
jima
je
v
serce
pokladala
ta
čut
?
Človek
bi
sodil
,
da
nam
je
hotela
dati
najdražji
,
najblažji
dar
na
pot
po
življenji
,
kakor
izroči
pobožna
mati
sinu
,
ko
se
napravlja
na
daljno
pot
v
tuje
dežele
,
čudodejno
svetinjo
,
ki
jo
naj
nosi
na
persih
,
da
mu
bode
vodnica
,
tolažnica
in
rešnica
v
vseh
nevarnostih
.
Tako
bi
človek
mislil
,
da
mu
je
dana
ljubezen
,
da
mu
bodi
skrivnostno
zdravilo
,
katero
ga
greje
v
mrazu
,
hladi
v
vročini
,
celi
mu
rane
,
tolaži
ga
v
bridkosti
;
čudodejna
moč
,
katera
ga
oživlja
onemoglega
,
dviguje
obupnega
,
otira
solze
jokajočemu
,
kaže
pot
izgubljenemu
;
katera
mu
pomaga
prenašati
težave
in
nadloge
življenja
!
Tako
naj
bi
bilo
,
a
tako
ní
.
V
pogubo
je
človeštvu
ta
dar
nebeški
,
ne
v
rešenje
!
Koliko
kervi
je
prelilo
sovraštvo
,
a
koliko
bridkih
solz
je
rodila
ljubezen
,
koliko
bolečin
,
joka
in
stoka
,
kesanja
in
obupa
!
Ne
da
bi
ga
lajšala
,
ljubezen
množi
gorje
človeštu
!
“
Molčé
je
poslušala
Zora
moža
,
ki
je
govoril
iz
globočine
serca
:
malo
časa
prej
bi
ne
bila
umela
,
kaj
govori
;
zdaj
je
čutila
resničnost
njegovih
beséd
.
Nekoliko
časa
sta
molčala
oba
;
potem
izpregovori
zopet
Zaboj
s
prejšnjim
,
navadnim
glasom
:
„
Kje
sva
že
ostala
v
povesti
?
Dà
!
Šla
je
za
njim
in
bila
sta
srečna
oba
,
sreče
sta
bila
pijana
,
in
menila
sta
,
da
tej
pijanosti
ne
bode
konca
:
kaj
je
sreča
,
kaj
je
ljubezen
,
ako
ní
večna
?
Večna
!
Ko
je
metulju
,
otroku
v
rokah
,
izginil
s
peroti
pisani
prah
,
ki
mu
edini
daje
lepoto
—
“
„
Ne
!
stojte
,
prijatelj
!
“
prestriže
mu
dekle
besedo
,
sklonivši
se
ponosno
kvišku
pred
njim
.
Nikoli
prej
ní
bila
tako
lepa
Zora
,
tako
lepa
in
tako
visoka
,
kakor
v
tem
trenotji
,
ko
je
veličastno
kakor
kraljica
stala
pred
človekom
v
beraški
obleki
.
Lahna
rudečica
ji
je
bila
zalila
belo
lice
,
lepe
oči
so
ji
plamenele
in
vidno
so
ji
trepetale
sklenene
ustne
!
Zaboj
jo
je
gledal
osupnen
;
besede
bi
mu
ne
bile
mogle
tako
pojasniti
stvari
,
kakor
ta
pogled
;
hipoma
je
vedel
vse
;
prej
je
miloval
nesrečnega
dekleta
,
zdaj
jo
je
spoštoval
!
„
Pustila
sem
vas
govoriti
,
“
začne
Zora
z
mirnim
a
krepkim
,
odločnim
glasom
,
„
mirno
sem
vas
poslušala
;
vse
je
bilo
blizo
tako
,
kakor
ste
govorili
,
do
zadnjih
besed
,
dasi
sem
se
čudila
,
odkod
vse
to
veste
;
zdaj
poslušajte
vi
in
jaz
bom
govorila
.
“
„
Dovolite
samo
še
nekaj
!
Čudite
se
,
odkod
to
vem
;
vem
samo
pervo
polovico
,
drugo
sem
ugenil
.
Ali
se
ne
spominjate
več
človeka
,
katerega
so
bili
prinesli
na
pol
mertvega
v
vašo
hišo
?
“
„
Vi
ste
tisti
?
“
„
Jaz
sem
tisti
človek
;
čudno
ní
,
da
me
niste
spoznali
,
saj
ste
me
komaj
prav
videli
;
jaz
sem
vas
spoznal
o
pervem
pogledu
.
“
Mesec
je
bil
priplaval
na
jasno
nočno
nebo
in
obseval
je
tako
čudno
združena
človeka
v
samotnem
gozdu
pred
oglarjevo
kočo
.
„
Vi
torej
poznate
mojega
očeta
:
tolikanj
veča
bode
v
vaših
očéh
moja
pregreha
.
Takega
očeta
sem
zapustila
,
sramoto
nakopala
mu
na
čestito
sivo
glavo
;
v
serce
sem
mu
meč
zasadila
,
najblažje
serce
,
kar
jih
bije
v
človeških
persih
;
izneverila
sem
se
,
zvestobo
sem
prelomila
blagemu
mladeniču
,
katerega
nisem
znala
ceniti
,
in
šla
sem
za
človekom
z
lepim
obrazom
,
sladkim
jezikom
,
a
sercem
popačenim
!
Željno
sem
pila
sladki
strup
njegovih
besed
;
verjela
sem
njegovim
prisegam
;
polastil
se
je
bil
mojega
serca
,
moje
volje
,
vseh
misli
mojih
;
vedela
nisem
,
kaj
delam
;
bila
sem
mu
popolnoma
v
oblasti
.
Pregovarjal
me
je
tako
dolgo
,
da
me
je
pregovoril
;
šla
sem
z
njim
,
sama
ne
vem
,
kako
je
bilo
;
zdaj
se
mi
zdí
,
kakor
da
bi
se
bilo
vse
v
sanjah
godilo
.
Rekel
je
,
in
jaz
sem
mu
vse
verjela
,
da
mora
tako
biti
;
da
samo
tako
prisiliva
očeta
,
da
privoli
v
najino
zvezo
.
O
kako
dobro
me
je
poznal
,
kako
skerbno
se
je
znal
ogibati
vsega
,
kar
bi
mi
bilo
oči
odperlo
in
prezgodaj
mi
razodelo
njegove
samopridne
namene
!
O
izkušen
,
prekanjen
človek
je
bil
!
Kako
se
je
znal
kazati
v
lepi
podobi
,
kako
dobro
je
poznal
moje
prenapete
,
romantične
nazore
,
katerih
sem
si
bila
nabrala
iz
knjig
ter
iz
njih
ustvarila
si
svoj
svet
v
mladi
,
neizkušeni
glavi
!
To
me
je
pogubilo
!
Poznal
je
moje
slabosti
,
ménil
je
,
da
me
vso
pozna
;
a
motil
se
je
!
Lahkovérna
sem
bila
,
neprevidna
,
lahkomiselna
;
premotil
me
je
,
izpriditi
me
ni
mogel
.
Kar
je
bilo
dobrega
na
dnu
mojege
serca
,
proderlo
je
s
časom
,
o
zakaj
tako
pozno
!
megla
mi
je
izginila
izpred
oči
;
izpregledala
sem
;
hipoma
mi
je
bilo
vse
jasno
!
Naj
molčim
,
kako
je
bilo
!
Po
noči
sem
vstala
in
šla
;
nobena
moč
bi
me
ne
bila
deržala
.
Napotila
sem
se
,
sama
nisem
vedela
,
kam
?
le
dalje
,
dalje
,
daleč
od
njega
,
tla
so
mi
gorela
pod
nogami
:
zbudila
se
mi
je
bila
vest
,
ki
je
tako
dolgo
spala
,
vest
me
je
gnala
dalje
,
in
ako
bi
bilo
do
zadnjega
konca
sveta
.
Sama
nisem
vedela
,
kod
hodim
;
šla
sem
tako
dolgo
,
da
sem
onemogla
in
zgrudila
se
ob
potu
.
Drugo
veste
.
Milujte
me
,
vredna
sem
vašega
milovanja
.
Grešnica
sem
,
pokorila
sem
se
za
svojo
pregreho
in
pokoriti
se
hočem
vse
svoje
življenje
.
Grešila
sem
,
a
pala
nisem
!
Prosto
smem
pogledati
očetu
v
ostro
obličje
;
neoskrunjeno
podam
lahko
rokó
mladeniču
,
ki
sem
ga
tako
žalila
,
ter
ga
prosim
blagega
odpuščenja
,
in
on
bi
mi
odpustil
,
saj
je
tako
blag
,
tako
blag
!
“
Po
téh
besedah
nekoliko
časa
molči
.
Tudi
Zaboj
ní
govoril
besede
,
zamišljen
je
sedel
;
v
duši
se
mu
je
pač
zbujal
nekedanjih
dni
spomin
.
Čez
nekaj
časa
Zora
zopet
začne
:
„
In
vendar
se
ne
upam
očetu
pred
obličje
;
pokorila
se
nisem
še
dovolj
.
Živeti
daleč
od
očeta
,
to
mi
je
najtežja
pokora
;
pokoriti
se
hočem
in
terpeti
in
tako
vsaj
nekoliko
zaslužiti
očetovo
milost
.
Za
deklo
hočem
služiti
,
truditi
se
in
zatajevati
,
da
pride
čas
,
ko
bodem
smela
,
izpokorjena
grešnica
,
stopiti
,
ne
stopiti
!
pokleknila
bodem
pred
očeta
,
ter
govorila
:
Oče
,
odpustite
izgubljeni
hčeri
,
pokorila
se
je
,
vi
ne
veste
,
kako
se
je
pokorila
,
ker
tako
dolgo
ní
smela
gledati
vašega
obličja
.
—
Ali
težko
,
nemogoče
bi
mi
bilo
čakati
tega
zaželenega
časa
,
ako
bi
ne
vedela
,
kako
je
doma
.
Do
vas
se
obračam
sè
svojo
prošnjo
.
Pojte
,
vam
ne
bode
težko
,
pojte
,
ter
pozvedite
,
kako
je
očetu
;
dobro
poglejte
njegov
obraz
:
v
spomin
si
vtisnite
njegovo
podobo
,
da
mi
bodete
vedeli
odgovarjati
,
ko
vas
bodem
izpraševala
.
A
ne
govorite
mu
o
izgubljeni
hčeri
,
da
mu
ne
začne
rana
z
nova
kervaveti
.
Videli
bodete
Bredo
;
o
da
ji
ne
smem
poslati
sestrinega
pozdrava
!
Z
njo
smete
govoriti
;
očetu
naj
bode
ljuba
tolažnica
in
usmiljena
priprošnica
nesrečni
sestri
.
Pojte
in
vernite
se
mi
skoraj
z
veselim
poročilom
.
Čakala
vas
bodem
,
kakor
čaka
mati
na
morskem
bregu
ter
gleda
s
hrepenečim
očesom
v
daljavo
,
kedaj
se
ji
prikaže
ladija
,
ki
ji
pripelje
iz
daljne
,
tuje
zemlje
v
naročje
edinega
sina
!
“
Jesen
se
je
bila
naselila
v
Tihem
dolu
,
pozna
jesen
sè
svojimi
merzlimi
nočmi
,
ko
pada
z
jasnega
neba
strupena
slana
,
ki
mori
življenja
kal
poznim
cveticam
in
rumení
drevesom
zeleno
listje
;
sè
svojimi
gostimi
jutranjimi
meglami
,
ki
ležé
tako
leno
nad
goro
in
dolino
in
preprezajo
vsa
pota
in
kota
z
opolzlim
,
nadležnim
blatom
;
jesen
sè
svojimi
golimi
njivami
,
zapuščenim
poljem
in
samotnimi
,
mertvimi
gozdi
.
Dvakrat
neprijazen
,
žalosten
je
bil
sedaj
pogled
po
vertu
Mirodolskem
;
jesen
je
bila
zapustila
po
njem
svoj
pogubni
sled
in
njej
se
je
bila
pridružila
nesreča
!
Redko
je
bilo
videti
zeleno
pérje
po
drevesih
,
še
to
je
tako
žalostno
viselo
.
Tu
pa
tam
je
bilo
ostalo
kako
jabelko
,
kaka
hruška
na
goli
mladiki
.
Pota
,
sicer
tako
skerbno
snažena
,
bila
so
potresena
z
rumenim
in
rujavim
listjem
.
Na
,
pol
golo
germovje
v
seči
je
bilo
prepreženo
z
gostimi
pajčevinami
.
Marjetice
po
travi
so
otožno
povešale
svoje
glavice
,
perva
slana
jih
je
bila
smertno
zadela
.
Tiho
je
bilo
po
vertu
,
samo
zdaj
pa
zdaj
se
je
oglasila
kaka
senica
z
drevesa
.
Celo
vrabci
so
bili
tihi
,
dasi
so
imeli
sedaj
veselo
življenje
.
Terte
ob
hišnem
zidu
so
bile
polne
grozdja
skoraj
notri
do
pod
strehe
;
in
grozdje
,
sicer
tako
zvesto
hranjeno
in
hranjeno
,
bilo
je
zdaj
vse
v
njih
oblasti
;
sladkosnedi
roj
je
vedel
,
kaj
je
dobro
,
in
ní
zanemarjal
redke
priložnosti
;
molčé
se
je
gostil
s
plemenitim
sadjem
,
ki
ni
bilo
še
nikoli
tako
sladko
,
kar
se
je
pomnilo
.
Kako
je
bilo
sicer
vse
živo
in
veselo
v
Mirnem
dolu
,
in
kako
vse
tiho
in
mertvo
je
bilo
sedaj
;
in
vendar
ní
bila
smert
obiskala
hiše
v
Mirnem
dolu
.
Živi
in
zdravi
so
bili
vsi
,
oče
in
hčeri
,
samo
da
ene
ní
bilo
doma
.
In
vendar
taka
izprememba
!
Hiša
je
bila
sicer
še
kakor
prej
,
ali
vertu
se
je
videlo
,
da
pogreša
skerbne
gospodarjeve
roke
.
Pobit
se
je
klatil
Perún
,
po
hiši
,
po
vertu
;
nikjeri
ni
mogel
najti
pripravnega
mesta
,
kamor
bi
položil
svoje
stare
ude
;
skoraj
je
bil
pozabil
že
,
kaj
je
prijazen
pogled
iz
gospodarjevih
oči
,
in
mlada
gospodinja
ga
je
tako
prezirala
in
zanemarjala
,
in
vendar
kaj
bi
bil
dal
za
eno
samo
prijazno
besedo
;
kaj
je
vse
dobro
življenje
brez
ljubezni
!
Kara
Mustafa
se
je
plazil
od
vogla
do
vogla
,
kakor
tam
ona
umazana
megla
,
ki
se
vlači
ob
gozdnem
robu
.
Tudi
Kokodinov
glas
se
ní
več
tako
veselo
,
kakor
nekedaj
,
razlegal
po
dolini
.
In
hišni
oče
!
Glejte
ga
,
tam
se
bliža
iz
za
hišnega
vogla
:
z
rokami
na
herbtu
hodi
počasi
po
vertu
;
listje
mu
šumi
pod
nogami
.
Še
na
misel
mu
ne
pride
,
da
bi
pogledal
svoje
ljube
vinske
terte
,
ki
mu
tako
vabljivo
kažejo
svoj
blagi
sad
.
V
travo
krene
s
pota
,
pod
jablano
;
po
travi
ležé
in
gnijó
rudeča
jabelka
,
ki
jih
nihče
ne
pobira
.
Pripogne
se
,
pobere
jabelko
;
kako
se
lepo
žari
,
kako
prijetno
diši
!
Stisne
ga
v
roki
,
jabelko
se
stare
,
razkrehne
,
in
debel
,
ostuden
červ
se
privali
iz
njega
.
Čelo
se
možu
zmrači
,
serce
ga
zaboli
,
daleč
od
sebe
zažene
izprijeni
sad
!
Kak
spomin
je
pač
zbudil
ta
pogled
nesrečnemu
očetu
?
„
Žalostna
jesen
,
“
zdihne
nesrečni
mož
.
„
Žalostna
,
ali
pa
vesela
,
kakor
je
oko
,
ki
jo
gleda
;
“
oglasi
se
mu
nekedo
za
herbtom
.
Gospod
Mirodolski
se
oberne
in
zagleda
pred
sabo
tujega
moža
;
skrivnostno
je
bil
prišel
na
vert
,
da
ga
nihče
čutil
.
„
Kaj
me
gledate
,
gospod
!
Ali
me
več
ne
poznate
?
“
vpraša
tujec
.
„
Poznam
vas
ne
;
vendar
zdite
se
mi
nekako
znani
,
“
odgovori
mu
gospod
Mirodolski
,
ogledujoč
tujega
moža
od
nog
do
glave
.
„
Ali
se
ne
spominjate
več
človeka
,
ki
so
ga
bili
vam
prinesli
pijanega
,
pobitega
pod
streho
?
“
„
Res
,
nekako
podobni
ste
mu
,
in
vendar
—
“
„
Nekoliko
drugačen
sem
,
kaj
ne
?
Obleka
,
ljubi
gospod
,
sama
obleka
,
druzega
nič
,
vas
moti
.
“
In
res
je
bil
Zaboj
čudno
izpremenjen
,
tako
,
da
ga
je
bilo
težko
poznati
.
A
ne
samo
obleka
:
obraz
,
pogled
,
glas
,
vse
je
bilo
nekako
čudno
izpremenjeno
.
Krepkejši
,
mlajši
je
bil
videti
,
in
skoraj
bi
rekli
,
lepši
.
Kar
mu
je
bilo
prej
neprijetnega
,
odurnega
v
obličji
,
v
vedenji
in
govorjenji
,
vse
je
bilo
izginilo
.
Obraz
njegov
,
dasi
ne
ravno
lep
,
bil
je
zdaj
nekako
plemenit
,
gotovo
pa
prijeten
.
Oko
,
ki
se
mu
je
nekedaj
tako
serpó
bliskalo
izpod
goste
,
tamne
obervi
,
to
oko
je
sedaj
gledalo
tako
prijazno
kakor
more
gledati
samo
oko
dobrega
človeka
;
s
tem
očesom
bi
ne
bil
mogel
strašiti
najplašnejega
bosopetca
na
cesti
.
Glas
,
ki
se
mu
je
nekedaj
tako
terdo
,
tako
nepriljudno
zadiral
,
bil
je
sedaj
gladek
,
mehak
,
dasi
vedno
še
krepak
;
ta
glas
bi
bil
lahko
utešil
dete
,
ki
se
po
materi
joka
.
Té
čudovite
izpremembe
si
mož
pač
sam
ní
bil
v
svesti
;
za
to
se
je
čudil
gospodu
Mirodolskemu
,
da
ga
tako
gleda
.
„
Ne
čudite
se
,
gospod
,
“
reče
,
podavši
mu
roko
,
„
da
sem
nekako
tako
opravljen
,
kakor
drugi
ljudje
.
Saj
veste
,
kaj
pravi
pregovor
:
‚
Pijanec
se
izpreoberne
,
kader
se
zverne
‘
.
Tako
se
je
tudi
meni
godilo
;
zvernil
sem
se
bil
,
kakor
veste
,
dobro
zvernil
,
in
to
zvernenje
se
mi
je
obernilo
v
izpreobernenje
,
da
učeno
govorim
.
Čudno
se
vam
zdi
,
kaj
ne
?
ker
nimate
prave
vere
v
ljudske
pregovore
;
in
to
ní
prav
.
Verjemite
mi
ali
ne
,
vendar
rečem
vam
,
da
mi
ni
zmočila
žgana
kapljica
jezika
,
odkar
sem
zapustil
vašo
gostoljubno
hišo
.
Naveličal
sem
se
vednega
tavanja
in
klatenja
po
svetu
;
človek
se
slednjič
vsega
naveliča
.
Sklenil
sem
postati
pošten
,
delaven
človek
.
Stopil
sem
v
službo
pri
nekem
premožnem
kmetu
;
ne
da
bi
bil
prav
za
hlapca
,
bolj
za
delavca
sem
;
mož
me
dobro
plačuje
,
ker
vidi
,
da
mi
gre
delo
od
rok
.
Naprej
mi
je
dal
toliko
,
da
sem
se
malo
očedil
in
osnažil
,
tako
da
smem
med
ljudi
.
Nikedar
bi
ne
bil
mislil
,
da
je
delo
tako
prijetno
;
nikoli
prej
nisem
bil
tako
dobre
volje
;
po
noči
spim
,
kako
bi
me
v
vódo
vergel
.
Tudi
tiste
neprijetne
,
černe
misli
so
mi
prešle
,
saj
veste
;
izpótile
so
se
mi
,
ménim
:
vi
ne
veste
,
gospod
,
kako
dobrodejen
je
pot
,
kako
olajša
človeka
.
Premalo
sem
se
potil
v
svojem
življenji
,
to
je
bila
vsa
moja
nesreča
.
Čudite
se
,
kaj
ne
,
gospod
,
po
kaj
sem
prišel
,
kaj
hočem
tu
pri
vas
;
gotovo
se
niste
nadejali
,
da
me
bodete
zopet
kedaj
videli
,
vsaj
takega
ne
.
“
„
Res
,
ne
bil
bi
si
mislil
...
prav
veseli
me
,
da
vas
zopet
vidim
,
in
takega
vidim
;
bodite
mi
serčno
pozdravljeni
!
“
in
gospod
Mirodolski
mu
stisne
še
enkrat
roko
;
blagi
mož
ga
je
bil
zares
vesel
.
„
In
vendar
me
ne
vprašate
,
kaj
hočem
?
Moj
Bog
,
saj
sem
vam
rekel
,
da
sem
se
izpreobernil
,
da
hočem
biti
poslej
pošten
človek
,
in
pošten
človek
treba
da
je
hvaležen
;
nehvaležnost
je
ena
izmed
najgerjih
človeških
napak
.
Pogledat
sem
prišel
,
kako
se
vam
godi
,
dobrotnik
moj
.
“
V
takem
pogovoru
sta
bila
prišla
do
klopi
v
gornjem
koncu
verta
poleg
seče
,
kjer
je
najrajši
posedéval
gospod
Mirodolski
,
kjer
je
nekedaj
ali
sam
ali
v
prijetnem
pogovoru
vžil
toliko
lepih
trenotij
.
Moža
sedeta
na
klop
.
Zdaj
je
bil
gospod
Mirodolski
na
versti
,
da
bi
govoril
;
ali
mož
je
molčal
,
kakor
da
bi
ne
bil
slišal
zadnjih
besed
svojega
gosta
.
Zaboju
je
bilo
hudo
,
ko
je
videl
moža
tako
žalostnega
,
ali
moral
je
govoriti
,
za
to
je
bil
prišel
.
„
Torej
,
kako
vam
,
gospod
?
“
„
Bo
že
,
bo
že
!
Morebiti
bi
bilo
lahko
nekoliko
bolje
,
ali
slabše
bi
bilo
tudi
lahko
,
še
slabše
,
človek
ne
smé
biti
preširen
.
“
„
Vse
zdravo
pri
hiši
?
“
„
Vse
zdravo
,
človek
in
žival
;
o
,
zdravja
smo
terdnega
,
prav
terdnega
,
ménim
,
da
nas
ne
bo
še
z
lepa
konec
!
“
„
Sami
doma
?
“
„
Sam
!
“
„
Kaj
pa
družina
?
“
„
...
Dekle
je
šlo
na
polje
z
deklo
...
tja
doli
nekam
...
“
„
In
druga
?
saj
ste
imeli
dve
,
če
se
ne
motim
?
“
Tega
trenotja
se
je
bilo
moči
ogeniti
;
ali
Zaboj
je
s
premiselkom
tako
delal
in
ne
drugače
.
Strašan
je
bil
odgovor
:
„
Človek
!
“
zatogoti
se
mož
nad
njim
in
vdari
serdito
s
pestjo
ob
mizo
.
„
Človek
!
ali
si
prišel
zasmehovat
starca
,
ki
ga
ves
svet
zasmehuje
!
“
V
tem
trenotji
se
začuje
šum
za
sečjo
,
kakor
da
bi
bil
nekedo
zaihtel
,
zastokal
,
potem
zgrudil
se
na
tla
.
Po
sreči
gospod
Mirodolski
ní
ničesa
čutil
;
ali
Zaboj
je
slišal
in
on
je
vedel
,
kaj
se
godi
za
sečjo
.
Tam
je
kopernela
,
tam
se
je
v
smertnih
težavah
vila
uboga
izgubljena
hči
nesrečnega
,
smertno
užaljenega
očeta
,
ki
ni
odpustil
greha
izgubljenemu
otroku
.
Ko
se
je
nekoliko
dní
po
pogovoru
v
gozdu
pred
oglarjevo
kočo
Zaboj
odpravljal
na
pot
proti
Tihemu
dolu
,
ko
mu
je
bila
ponovila
svoja
naročila
,
ko
sta
se
poslavljala
,
ko
je
že
odhajal
,
polasti
se
hipoma
Zore
mogočno
hrepenenje
,
da
bi
videla
še
enkrat
očetov
dom
,
da
bi
videla
morebiti
,
skrivaj
,
od
daleč
,
očeta
,
sestro
;
prositi
ga
začne
,
naj
jo
vzame
sè
seboj
,
tako
milo
,
tako
ginljivo
,
da
ji
mož
ni
mogel
odreči
prošnje
.
Prišla
sta
bila
po
okoliših
do
Mirnega
dola
.
Tam
se
je
hotela
skriti
v
gozdu
in
čakati
Zaboja
,
da
se
verne
.
Prej
pa
ga
je
prosila
še
enkrat
in
on
ji
je
bil
obljubil
,
da
je
nikakor
ne
izdá
očetu
.
Zgovorjeno
je
bilo
,
kje
se
snideta
.
Ali
ko
je
bil
Zaboj
odšel
v
očetovo
hišo
,
ni
se
mogla
deržati
,
silna
moč
jo
je
vlekla
proti
izgubljenemu
dómu
,
da
bi
,
ker
vanj
ne
smé
,
vsaj
skozi
ograjo
zagledala
ga
,
da
bi
videla
,
ako
mogoče
,
očetovo
,
sestrino
obličje
.
Bliža
se
vertu
,
skrije
se
za
visoko
seč
,
glavo
stisne
k
njej
,
s
hrepenečim
očesom
predira
goščo
.
Zagleda
očeta
,
vidi
mu
obličje
,
žalostno
obličje
,
čuje
glas
njegov
,
o
kako
bode
govoril
oče
?
serce
ji
utriplje
,
zdaj
se
sodi
njena
sodba
!
Oh
!
obsojena
je
,
oče
je
obsodil
svojega
otroka
!
Strela
ji
je
zadela
sercé
,
ko
je
vdaril
tako
serdito
ob
mizo
.
Tema
ji
pokrije
oči
,
onemogla
se
zgrudi
na
tla
.
Počasi
se
zopet
zavé
;
komaj
se
dihati
upa
;
na
úho
vleče
,
kaj
se
govori
onkraj
seče
:
prestregla
je
vsako
besedo
.
Zaboj
ní
odgovoril
,
ko
se
je
bil
gospod
Mirodolski
tako
zagrozil
nad
njim
;
samo
pogledal
ga
je
s
tako
milim
pogledom
,
v
tem
pogledu
je
bilo
toliko
globokega
sočutja
,
da
je
bil
nesrečni
mož
pri
tej
priči
razorožen
.
Prijazno
ga
prime
za
roko
in
z
mehkim
glasom
govori
:
„
Odpustite
,
prijatelj
,
nesrečnemu
očetu
!
Z
obraza
vam
berem
,
da
vam
je
znana
moja
nesreča
;
saj
menim
,
da
sej
e
že
razglasila
po
vsej
deželi
!
Prišli
ste
,
ne
da
bi
me
zasmehovali
,
tolažit
ste
me
prišli
.
Glejte
,
imel
sem
dve
hčeri
;
zdaj
imam
samo
še
eno
!
Mislil
sem
,
da
imam
obé
enako
rad
;
zdaj
vidim
,
da
sem
bil
krivičen
;
nepravično
sem
bil
razdelil
zaklad
očetovske
ljubezni
svojima
otrokoma
in
njej
sem
dal
veči
del
;
preveč
sem
jo
ljubil
,
malikoval
sem
in
in
zdaj
se
pokorim
za
svoje
malikovanje
.
Sam
sem
si
kriv
svoje
nesreče
,
in
vendar
me
tako
boli
,
tako
boli
!
Imejte
poterpljenje
z
menoj
,
prijatelj
!
Star
sem
in
starost
je
otročja
!
—
Dal
sem
ji
veči
delež
ljubezni
,
a
ona
ga
ni
znala
ceniti
;
kaj
je
otroku
očetova
ljubezen
,
kaj
je
njemu
oče
?
Suha
veja
,
ki
drevo
kazi
;
mladiki
je
na
potu
,
veter
potegne
,
odkrehne
jo
,
in
na
njenem
mestu
se
veselo
razvije
krepka
mladika
.
Tako
je
in
tako
mora
biti
,
naravni
zakon
!
Človek
je
nespameten
,
ako
se
upira
naravnim
zakonom
!
—
In
vendar
,
saj
je
imela
dobro
serce
,
ko
bi
bila
vedela
,
kako
jo
ljubim
;
ko
bi
bila
mogla
misliti
,
da
me
bode
tako
bolela
njena
izguba
,
mórebiti
bi
mi
pa
vendar
ne
bila
tega
storila
!
Ta
misel
mi
je
edina
tolažba
,
siromaška
tolažba
!
—
O
sebi
samo
govorim
;
a
storila
je
dva
človeka
nesrečna
:
o
sestri
ne
govorim
,
ona
je
ženska
in
ženska
ima
lahko
sercé
!
Ženska
nesreča
tern
v
perstu
!
Tern
se
izdere
,
kaplja
kervi
—
in
drugi
dan
že
ne
vé
,
kateri
perst
jo
je
bolel
včeraj
.
Ali
mladenič
,
ki
mu
je
prelomila
zvestobo
,
čisto
,
blago
serce
,
ki
ní
poznalo
čuta
razen
ljubezni
do
njé
,
kako
se
tolaži
on
?
Jaz
ne
vem
,
videti
ga
ne
morem
!
Ležal
je
,
koliko
časa
ne
vém
;
jaz
ne
štejem
več
ur
in
dní
;
ležal
je
med
življenjem
in
smertjo
,
vsak
čas
smo
mislili
,
da
ugasne
.
Zmagala
je
vendar
mladost
,
okreval
je
,
vstal
je
in
zdaj
hodi
,
kakor
senca
,
v
serce
mi
reže
njegov
pogled
!
Nesrečni
mladenič
!
Jaz
sem
star
,
moje
življenje
je
pri
kraji
;
ti
dnevi
,
ki
jih
imam
še
pred
seboj
,
naj
mi
minejo
v
žalosti
ali
veselji
,
malo
dobička
,
malo
izgube
!
Ali
on
,
pot
mu
gré
navzgor
,
bliža
se
višavi
,
s
katere
se
mu
odpre
pogled
v
ravno
polje
,
v
solnčne
doline
med
zelenimi
griči
,
s
pisánimi
travniki
in
bistrimi
potoki
in
razgled
zapirajo
sinje
gore
v
daljavi
.
Ali
sive
megle
so
mu
legle
nad
to
srečno
deželo
!
O
da
bi
mogel
pozabiti
,
kar
je
bilo
!
Izrul
naj
bi
si
jo
iz
serca
,
ki
ga
ni
bila
vredna
,
kakor
se
izruje
bodeči
osát
iz
grede
!
Jaz
nimam
več
toliko
moči
:
meni
bo
kervavo
zbadal
njen
spomin
serce
do
groba
!
“
In
solzé
,
blagodejne
,
dolgo
zaderževane
solzé
se
uderó
ubogemu
možu
po
čestitem
obličji
!
Dolgo
časa
sta
molčala
oba
.
„
Tolažil
vas
ne
bom
,
ubogi
prijatelj
,
“
izpregovori
slednjič
Zaboj
,
tolažilen
je
bil
že
sam
glas
,
s
katerim
je
govoril
naslednje
besede
:
„
Tolažil
vas
ne
bom
;
možje
se
ne
tolažijo
.
Kar
bi
vam
mogel
reči
v
tolažbo
,
to
veste
sami
.
Življenje
poznate
,
serce
človeško
poznate
in
njegove
slabosti
.
Kaj
je
prosta
volja
človeška
!
Neznane
močí
se
izgrajo
z
nami
.
Njim
pride
človek
v
oblast
,
ko
stopi
v
življenje
,
in
sama
smert
ga
reši
té
oblasti
.
Kedor
hoče
živeti
,
treba
da
spozna
to
resnico
,
žalostno
resnico
ali
vendar
resnico
:
treba
da
se
voljno
vdá
skrivnostni
oblasti
,
kateri
ubežati
ni
mogoče
.
Kaj
pomaga
vjetemu
tiču
,
ako
se
s
perotmi
,
z
glavico
zaganja
v
terde
stene
svoje
ječe
!
Kervavé
mu
peroti
,
kervavi
mu
glavica
;
slednjič
oslabi
,
omaga
,
ako
mu
ne
pride
prej
spoznanje
,
da
so
mu
zastonj
vse
prizadéve
,
da
se
mu
je
,
ako
noče
poginiti
,
vdati
presilni
oblasti
.
Hladna
modrost
,
dà
,
slaba
tolažba
,
ali
kaj
hočemo
?
mož
z
možem
ne
more
,
ne
sme
govoriti
,
kakor
se
govori
z
otrokom
.
—
Nesreča
vas
je
zadela
,
prijatelj
,
velika
nesreča
;
hudo
je
,
kar
vas
je
naravnost
zadelo
,
ostalo
vam
plava
pred
očmi
v
najhujši
podobi
.
In
tako
je
prav
;
hujša
ne
more
biti
nesreča
,
nego
si
jo
mislite
.
Ali
ní
,
prijatelj
v
tém
nekoliko
tolažbe
?
Ali
smete
že
obupati
,
predno
vam
je
vse
jasno
?
Ali
smete
obsoditi
,
zavreči
svojega
otroka
,
dokler
vam
še
ni
očita
vsa
pregreha
?
Imate-li
tako
malo
zaupanja
v
dobre
nauke
,
katere
sta
ji
oče
in
mati
vcepila
v
mlado
dušo
?
Ní-li
mogoče
,
da
se
je
zavedela
,
da
se
ji
je
zbudila
vest
,
predno
je
bilo
prepozno
?
Kedo
vam
je
porok
,
da
vaša
ostra
sodba
ni
krivična
?
Ali
ste
že
slišali
njeno
izpoved
?
Ní-li
mogoče
,
da
se
vam
verne
taka
,
da
jo
lahko
z
radostnimi
solzami
stisnete
v
očetovsko
naročje
?
Jaz
si
ne
morem
misliti
,
da
bi
bila
hči
takega
očeta
—
navadno
dekle
!
“
Te
besede
je
govoril
Zaboj
s
tako
globokim
prepričanjem
,
da
si
slednjič
gospod
Mirodolski
ní
mogel
kaj
,
da
bi
jih
zvesto
ne
poslušal
.
Z
glavo
je
majal
,
vendar
videti
mu
je
bilo
,
da
mu
dobro
dejo
:
kako
bi
ne
bil
rad
poslušal
moža
,
ki
mu
je
tako
gorko
zagovarjal
izgubljenega
otroka
!
Hvaležno
ga
pogleda
,
govoreč
:
„
Dejali
ste
,
da
me
nočete
tolažiti
,
in
vendar
kedor
bi
me
prišel
tolažit
,
kako
bi
mogel
drugače
govoriti
?
Moje
nesrečno
dete
bi
ne
bilo
moglo
najti
boljšega
zagovornika
.
Prepričali
me
niste
,
kedo
bi
me
mogel
prepričati
!
vendar
hvaležen
sem
vam
.
Če
sem
vam
kedaj
kaj
dobrega
storil
,
vse
ste
mi
obilno
povernili
.
O
kako
rad
bi
upal
,
a
ne
morem
!
“
„
Jaz
pa
vam
pravim
,
upajte
,
vse
bo
še
dobro
,
pomnili
boste
moje
besede
;
več
vam
ne
morem
reči
.
Zdaj
moram
iti
,
a
nisva
se
videla
zadnji
krat
.
Z
Bogom
!
“
„
Z
Bogom
!
“
Podasta
si
roke
,
in
Zaboj
urno
odide
.
Na
Mirodolskem
vertu
je
stal
voz
répe
pred
hišo
.
Pri
zidu
je
čepela
stara
Barba
na
nizkem
stolčku
in
repo
obrezovala
.
Breda
ji
je
stojé
pomagala
:
urno
jima
je
šlo
delo
od
rok
.
Na
desni
strani
je
bil
že
velik
kup
tega
koristnega
jesenskega
sadeža
.
„
Poglej
,
Bredka
,
ali
si
že
videla
táko
?
“
nagovori
služabnica
svojo
mlado
gospodinjo
,
pomolivši
ji
lepo
,
debelo
repo
,
ki
jo
je
ravno
obdelávala
.
Barba
je
bila
dekla
stare
korenine
:
pridna
,
poštena
,
molčeča
;
ali
kader
je
bilo
treba
govoriti
,
tudi
ni
imela
vozla
na
jeziku
.
Gospod
Mirodolski
jo
je
bil
dobil
z
ženo
vred
v
hišo
.
Gospoda
je
bila
zadovoljna
z
njo
in
ona
z
gospodo
.
Povsod
je
bila
za
rabo
;
prijeti
je
znala
za
vsako
delo
;
kuhalnico
je
sukala
,
metlo
in
šivanko
in
potem
ko
se
je
bil
gospod
Mirodolski
med
kmeti
naselil
,
tudi
motiko
,
pralico
in
serp
enako
spretno
.
Pestovala
je
Zoro
in
Bredo
,
zato
ju
je
še
vedno
tikala
,
kar
je
bilo
vsem
prav
.
Bila
je
skoraj
kakor
stara
teta
v
hiši
.
Čutila
je
pa
tudi
,
da
ima
nekaj
oblasti
,
to
se
je
kazalo
v
vsem
njenem
vedenji
in
govorjenji
.
„
Vidiš
,
Bredka
,
“
povzame
starka
besedo
,
ko
ji
ni
bila
Breda
ničesa
odgovorila
.
„
Vse
tako
lepo
rodi
pri
tej
hiši
,
kakor
nikjer
drugej
,
in
vendar
človek
ne
more
imeti
pravega
veselja
.
“
Pri
teh
besedah
verze
osnaženo
repo
,
ki
je
bila
zares
lepa
in
debela
kakor
otročja
glava
,
skoraj
nekoliko
hudovoljna
na
kup
,
tako
da
se
daleč
v
stran
zaterkalí
.
„
Gospod
hodijo
pobiti
in
poterti
,
človek
ne
dobi
prijaznega
pogleda
,
dobre
besede
,
naj
si
prizadene
,
kolikor
hoče
.
In
s
tábo
tudi
ní
,
da
bi
človek
izpregovoril
besedo
.
To
je
vendar
že
prehudo
;
časi
me
prime
,
da
bi
kar
vse
pustila
pa
šla
na
stare
dní
k
ljudém
,
ki
vsaj
govoré
.
Kako
je
bilo
lansko
leto
o
tem
času
!
Veš
,
ko
smo
vse
tri
—
“
Starka
umolkne
;
Breda
ji
je
bila
dala
znamenje
z
roko
,
da
je
zadela
struno
,
ki
ji
je
neprijetno
odmevala
v
sercu
.
Dolgo
časa
ste
molčali
obé
.
Barba
,
ki
ji
je
bila
tako
nagloma
prestrižena
beseda
,
znašala
se
je
nad
ubogo
repo
,
urno
jo
je
vertila
v
roki
,
globoko
je
zasajala
vanjo
nož
,
bolj
nego
je
bilo
potrebno
.
S
časom
se
ji
lice
zvedrí
,
prijazno
pogleda
svojo
mlado
gospodinjo
,
rekoč
:
„
Torej
tega
ne
,
pa
kaj
druzega
!
Veš
,
kaj
se
mi
je
sinoči
sanjalo
,
Bredka
?
Sanje
bom
mordà
vendar
praviti
smela
,
kaj
?
“
„
Torej
kaj
se
vam
je
sanjalo
,
Barba
?
“
vpraša
jo
Breda
brez
radovednosti
,
samo
da
bi
kaj
govorila
.
„
Sanjalo
se
mi
je
,
da
je
bila
nedelja
;
lep
dan
je
bil
,
ljudje
so
šli
v
cerkev
;
in
jaz
,
misli
si
,
Bredka
,
jaz
sem
se
derdrala
v
lepi
gosposki
kočiji
po
cesti
,
dva
lepa
bela
konja
sta
bila
vprežena
,
s
pisanimi
trakovi
v
grivah
.
Prav
oblastno
sem
sedela
na
vozu
,
praznično
opravljena
;
ljudje
so
se
umikali
na
obé
strani
s
pota
in
debelo
so
gledali
staro
Barbo
,
ki
je
danes
tako
lepa
!
Ob
cesti
je
bilo
vse
drevje
z
beršlinom
prepreženo
;
svoje
žive
dni
nisem
videla
toliko
in
tako
lepo
zelenega
beršlina
!
Veš
,
Bredka
,
kaj
pomenijo
té
sanje
?
“
„
Sanje
so
sanje
;
nič
ne
pomenijo
,
ne
té
,
ne
druge
.
Človeku
se
sanja
po
noči
,
kar
je
mislil
čez
dan
.
“
„
Tako
govorite
gosposki
ljudje
,
ki
ne
verujete
ničesa
,
kar
vam
ne
gré
v
glavo
.
Sanja
se
nam
,
kar
smo
mislili
čez
dan
,
praviš
;
kedaj
bi
bilo
prišlo
meni
kaj
takega
na
misel
?
Čas
imam
misliti
na
take
reči
!
Jaz
pa
pravim
,
da
sanje
kaj
pomenijo
,
vsake
,
samo
da
ne
vemo
vselej
,
káj
.
V
sanjah
se
nam
razodeva
prihodnjost
,
če
jih
človek
le
prav
razlagati
zna
.
Kaj
ne
veš
iz
svetega
pisma
,
kako
je
egiptovski
Jožef
kralju
sanje
razlagal
;
ali
se
ní
vse
tako
zgodilo
,
kakor
mu
je
prerokoval
,
kaj
?
Sedem
debelih
krav
,
to
je
sedem
dobrih
let
,
in
sedem
suhih
krav
,
to
je
sedem
slabih
let
;
ali
ni
vse
tako
prišlo
?
Vidiš
,
pa
praviš
,
da
sanje
nič
ne
pomenijo
!
O
pomenijo
,
pomenijo
;
da
bi
se
le
človeku
večkrat
kaj
dobrega
sanjalo
,
in
da
bi
sanj
tako
hitro
ne
pozabili
,
ali
pa
napak
si
jih
zapomnili
!
Zdaj
ti
bom
pa
povedala
,
kaj
pomenijo
moje
sanje
.
“
„
Le
hitro
,
komaj
čakam
,
gotovo
kaj
prav
imenitnega
,
ker
so
tako
čudne
!
“
„
Le
norčuj
se
,
boš
že
videla
;
pa
dejala
boš
:
Prav
je
pravila
stara
Barba
!
V
pravih
sanjskih
bukvicah
,
ki
jih
je
spisal
mendà
sam
egiptovski
Jožef
,
bere
se
tako
:
Voziti
se
,
če
vidiš
koga
druzega
,
da
se
vozi
:
nič
dobrega
!
če
se
sam
voziš
:
poroka
!
“
„
Poroka
!
Jaz
sem
mislila
,
Bog
vé
,
kaj
bo
.
Poroka
torej
,
in
kje
bo
tista
poroka
?
“
„
Jaz
sem
se
vozila
—
“
„
Barba
,
morda
vendar
niste
tako
—
“
in
dekle
čudno
pogleda
staro
samico
;
ali
ta
se
ní
dala
motiti
v
svojem
prerokovanji
;
kakor
da
bi
ne
