vbesedah
in
gibanju
,
lastna
po
navadi
ljudem
,
ki
žive
mnogo
v
vihrah
in
svobodi
.
Dolgo
sta
korakala
po
okroglem
kamenju
belgrajskega
tlaka
,
po
stranskih
,
poluturških
uličicah
,
čez
krasne
,
velikomestne
Terazije
in
zopet
po
neravni
stranski
cesti
,
preden
sta
se
ustavila
pred
enonadstropno
hišo
dokaj
starikave
zunanjosti
.
Čez
vse
pročelje
se
je
razpenjal
napis
v
velikih
črnih
pismenih
:
Hotel
pri
„
Belem
orlu
“
—
nad
vrati
pa
je
visel
izpran
pločevinat
izvesek
z
naslikanim
belim
orlom
,
ki
je
držal
med
kremplji
ogromen
handžar
.
„
Beli
orel
“
se
prišteva
tistim
belgrajskim
prenočiščem
,
v
katerih
gost
ne
sme
pričakovati
zapadnje-evropskih
udobnosti
,
ki
pa
jim
vendar
ne
manjka
zvestih
gostov
.
Znan
je
bil
v
časih
naše
povesti
zlasti
četnikom
,
mudečim
se
v
prestolnici
po
napornih
in
nevarnih
pohodih
v
Staro
Srbijo
in
Makedonijo
.
Takšen
četnik
ali
komita
,
kakor
veli
običajna
srbska
beseda
,
je
bil
tudi
Jovo
Pazarac
,
ki
je
čakal
Ivana
na
kolodvoru
.
V
pritličju
„
Belega
orla
“
je
krčma
z
dvema
sobama
;
prva
,
na
ulico
,
je
namenjena
tujcem
in
zbog
tega
večinoma
prazna
.
Druga
,
ki
gleda
na
dvorišče
,
je
majhna
in
tesna
,
zato
pa
tudi
polna
običajnih
zvestih
gostov
,
pomenkujočih
se
tiho
ob
rakiji
ali
časi
ognjevitega
temnordečega
vina
,
ali
pušečih
zamišljeno
svojo
cigareto
k
izborni
turški
kavi
,
ki
jo
donaša
strogooki
krčmar
.
Namenjena
je
samo
njim
;
tuj
človek
,
ki
je
pomotoma
zašel
vanjo
,
se
je
vrnil
že
nekaterikrat
hitreje
,
nego
so
ga
nesle
lastne
noge
...
Saj
ima
vsaka
krčma
svoje
tajnosti
;
a
malokatera
jih
skriva
toliko
kakor
„
Beli
orel
“
pod
svojimi
perotmi
.
Ivana
je
kar
tresla
napetost
,
kaj
bo
videl
in
kaj
izve
.
Kakor
jagnje
se
je
dal
poriniti
Jovu
v
zakajeno
čumnato
,
kjer
je
ob
njegovem
prihodu
utihnilo
več
moških
glasov
.
„
Dobrodošel
,
Ivan
!
“
je
zaklical
nekdo
v
tem
trenotku
.
Dušan
je
bil
vstal
izza
mize
,
skočil
k
prijatelju
in
mu
položil
obedve
roki
na
rame
.
„
Že
ves
dan
zborujemo
in
te
pričakujemo
“
,
je
dodal
nato
.
„
Armadiea
je
mobilizirana
;
če
te
je
volja
,
marširamo
takoj
.
“
To
rekši
je
pokazal
z
roko
na
četvorico
,
ki
se
je
približala
ob
teh
besedah
.
Ivan
ga
je
pogledal
osuplo
.
„
Da
,
da
,
“
se
je
zasmejal
Jurišić
.
„
Ali
si
mislil
,
da
pojdeva
sama
?
Ne
,
dragi
,
tudi
v
Carigradu
se
ti
lahko
zgodi
kaj
macedonskega
.
Čim
več
nas
je
,
tem
bolje
—
da
nas
le
ni
preveč
.
Mnogo
oči
več
vidi
,
več
ušes
sliši
mnogo
—
več
pesti
več
zmore
,
kadar
pride
do
tega
.
Plen
,
ki
ga
hočeva
iztrgati
Švabu
,
nama
je
predragocen
“
,
je
dodal
z
rahlim
drhtljajem
v
blagodonečem
glasu
.
Ivan
je
stopil
k
Dušanovim
tovarišem
ter
jim
po
vrsti
stisnil
roke
,
dočim
je
Jurišić
predstavljal
:
„
Jova
poznaš
,
saj
te
je
spremil
.
Vrl
junak
je
!
Ta
,
Marko
Nedeljković
,
je
njegov
rojak
Šumadinec
—
eden
najboljših
četnikov
,
kar
jih
je
podpisanih
na
turških
glavah
;
divji
Marko
mu
pravimo
zaradi
kosmate
brade
.
To
je
moj
bratranec
Mihajlo
Janković
,
ki
študira
pravo
in
ne
obrača
puške
nič
slabše
od
paragrafov
;
in
to
je
moj
brat
Miloš
,
naš
Benjamin
.
Mlad
je
mož
—
pravkar
je
dovršil
gimnazijo
—
toda
drzen
in
premeten
kakor
star
junak
,
in
komaj
čaka
prilike
,
da
se
izkaže
.
Ni
mi
dal
miru
,
dokler
mu
nisem
obljubil
,
da
pojde
z
nami
.
Da
veš
:
tvoja
povest
je
znana
vsem
;
zdaj
povej
samo
,
če
prinašaš
kaj
važnih
novic
.
“
Ivan
je
sedel
ter
poročal
v
kratkih
besedah
dogodke
,
ki
so
znani
bralcu
iz
prejšnjega
poglavja
.
„
Ali
si
našel
med
tem
kako
sled
?
“
je
prašal
prijatelja
nazadnje
;
njegove
oči
so
obstale
v
tesnobnem
pričakovanju
na
Dušanovem
obrazu
.
„
Nobene
;
dognal
sem
le
,
da
Schrattena
dobro
poznajo
tudi
v
našem
mestu
—
četudi
ne
najboljši
krogi
—
in
to
,
da
segajo
njegove
zveze
res
do
Zlatega
roga
.
Verjetno
je
po
tem
takem
—
ali
bolje
,
niti
dvoma
ni
,
da
nas
privede
v
Carigradu
ta
ali
ona
pot
na
njegovo
sled
.
“
„
Kakšne
zveze
ima
lump
tu
pri
nas
?
“
je
dejal
Ivan
z
glasom
,
drhtečim
od
zaničevanja
.
„
Takšne
,
ki
si
jih
lahko
misliš
.
Srbske
oblasti
so
mu
stopile
že
parkrat
na
prste
,
in
mož
je
zdaj
sploh
iztiran
iz
Srbije
.
Izvedeli
smo
,
da
je
bil
tisti
dan
zares
na
zemunskem
in
na
belgrajskem
kolodvoru
,
v
družbi
mlade
dame
—
tvoje
sestre
Jerice
...
“
„
Kako
da
ga
niso
prijeli
,
če
je
iztiran
?
“
„
Počakaj
;
tu
se
začenja
drugo
poglavje
.
Prvič
je
bil
obrit
—
spoznal
ga
je
samo
eden
;
a
drugič
je
prišla
policija
na
sled
stvarem
,
ki
jo
tako
zanimajo
,
da
je
sklenila
,
ne
ovirati
ga
,
če
bi
se
mu
vseeno
še
stožilo
po
belgrajskih
tleh
.
Von
Schratten
je
namreč
znanec
nekega
Krastiča
,
prodane
kreature
,
ki
je
izginila
odtod
,
ko
je
pomagala
izvestnim
ljudem
ponarediti
tajne
dokumente
po
nalogu
tuje
države
.
Da
so
to
vedeli
prej
,
bi
ga
sploh
ne
bili
iztirali
;
tako
pa
je
vsaj
umevno
,
da
se
naša
policija
ne
bi
branila
,
dobiti
tička
bliže
pred
oči
,
in
da
je
beležka
o
njegovem
iztiranju
izginila
nekega
dne
iz
policijskih
aktov
.
“
„
Pa
kakšne
so
bile
njegove
zveze
s
Krastičem
?
“
„
Vrag
me
vzemi
,
ako
vem
kaj
pravega
.
Ali
je
Schratten
pomagal
Krastiču
vohuniti
in
ponarejati
,
ali
pa
Krastič
Schrattenu
trgovati
—
s
pomočjo
visokih
zvez
,
saj
veš
—
in
morda
še
kakih
priporočilnih
pisem
...
Eno
je
naravnejše
od
drugega
,
in
prej
ko
ne
—
“
„
Prej
ko
ne
je
oboje
resnica
,
hahaha
!
„
se
je
zasmejal
Ivan
s
kratkim
,
bridkim
smehom
.
„
Za
naju
dva
bi
bilo
res
najboljše
,
“
je
zatrdil
Dušan
važno
.
„
Govoril
sem
z
izvestnimi
gospodi
in
s
tem
in
onim
zaupnikom
naše
tajne
organizacije
;
pazili
bodo
na
vso
vrlo
družbo
,
in
ravno
na
teh
krivih
potih
mora
srečati
Schratten
prej
ali
slej
roko
,
ki
ga
prime
za
vrat
.
“
„
Prej
ali
slej
!
“
je
vzkliknil
Ivan
v
trenotnem
razburjenju
.
„
Ta
je
lepa
!
Prej
ali
slej
!
Čez
mesec
dni
ali
čez
dva
meseca
—
morda
pa
tudi
že
jutri
—
z
eno
besedo
,
prej
ali
slej
bo
prepozno
za
naju
dva
!
Prej
ali
slej
bo
Jerica
izgubljena
,
in
nikdar
več
se
ne
bo
dalo
popraviti
—
nikdar
več
...
“
V
nemem
obupu
se
je
udaril
naš
rojak
z
rokami
po
čelu
.
Dušan
pa
mu
je
položil
roko
na
ramo
in
mu
pogledal
resno
v
oči
.
„
Ne
,
ne
,
dragi
moj
,
“
je
izpregovoril
s
trdnim
glasom
,
„
tvoj
strah
je
upravičen
samo
,
če
pojdeš
s
tem
plašnim
srcem
na
pot
.
Ali
mari
ne
čutiš
,
da
vera
in
volja
premakneta
goro
,
če
je
treba
?
Treba
je
samo
hoteti
,
verovati
v
uspeh
z
vso
strastjo
in
vso
skalno
zavestjo
svoje
moči
—
pa
se
ti
uklone
sovražna
usoda
,
tudi
če
bi
igrali
za
njo
na
drugem
koncu
sveta
.
In
pamet
sama
ti
pravi
,
da
se
bojiš
brez
povoda
.
Von
Schratten
je
trgovec
—
on
se
ni
in
se
ne
bo
doteknil
blaga
;
s
tem
bi
mu
vzel
polovico
cene
.
Ker
bo
pa
tudi
gledal
,
da
ga
speča
čim
najbolj
drago
,
stavim
glavo
,
da
se
šele
ozira
,
komu
bi
ga
ponudil
.
Jerici
ne
preti
nevarnost
ne
danes
in
ne
jutri
,
niti
najbližje
dni
.
Ti
misli
samo
to
,
kar
si
ponavljam
jaz
vsako
uro
in
vsako
minuto
:
jaz
hočem
,
da
počakaš
,
usoda
,
dokler
ne
pridem
in
se
ne
pomerim
s
tabo
,
oko
v
očesu
!
“
Rdečica
je
oblila
Ivanovo
lice
;
kaj
dobro
je
slišal
v
prijateljevih
besedah
očitek
malodušja
.
„
Prav
imaš
,
Dušan
,
“
je
odgovoril
in
mu
stisnil
roko
.
„
Oprosti
mi
ta
napad
obupa
.
Pri
nas
doma
živimo
mirno
in
leno
,
kakor
živina
v
gospodarjevem
jarmu
;
v
našem
življenju
je
premalo
ostre
borbe
,
premalo
nevarnosti
in
premalo
zmag
;
zato
ne
znamo
ceniti
lastne
moči
.
A
bodi
prepričan
,
tega
se
naučim
tu
doli
—
od
vas
...
In
ko
se
vrnem
med
naše
planine
,
prinesem
našim
ljudem
novo
evangelije
s
seboj
!
“
„
To
so
moške
besede
,
„
je
zaklical
Dušan
veselo
,
„
in
vredne
čase
negotinca
!
Tako
mi
ugajaš
,
Ivan
!
Saj
si
junak
od
mejdana
,
samo
zavedi
se
tega
,
da
si
.
In
zdaj
,
ko
se
ti
je
vrnila
boljša
volja
,
ubogaj
me
in
sprejmi
moj
načrt
.
Preloživa
odhod
do
jutri
—
bodi
brez
skrbi
:
kar
sem
ti
rekel
prej
,
je
kakor
pribito
!
Pojdiva
k
nam
domov
,
da
se
odpočiješ
in
pokrepčaš
,
in
da
te
seznanim
s
svojo
sestro
Ljubico
,
ki
se
zanima
tako
živo
za
usodo
tvoje
sestre
.
Na
glas
je
jokala
,
ko
sem
ji
pravil
njeno
povest
...
“
„
A
vendar
—
mudi
se
!
“
je
oporekel
Ivan
.
„
Poslušaj
me
.
Ako
odidemo
takoj
in
dospemo
jutri
v
Carigrad
,
se
itak
ne
bi
vedeli
kam
obrniti
.
Nihče
nas
ne
bo
čakal
na
kolodvoru
in
nas
zapeljal
naravnost
pred
kajbico
.
kjer
zapira
švabski
lopov
svoj
plen
.
Pač
pa
sem
napravil
poizkus
,
ki
se
utegne
obnesti
izborno
;
da
,
ako
me
nadeja
ne
vara
popolnoma
,
morava
imeti
jutri
v
roki
zanesljivo
znamenje
—
kakršno
koli
—
ki
nama
pokaže
sled
zveri
,
ali
celo
sam
brlog
,
v
katerem
se
skriva
...
Stvar
je
tako
tajinstvena
,
da
mi
je
ljubše
,
če
ne
vprašuješ
;
toda
kolnem
se
ti
—
tukaj
je
nit
,
od
katere
zavisi
ves
uspeh
najine
namere
...
“
Poslovila
sta
se
torej
od
novih
Ivanovih
tovarišev
,
ki
so
z
zanimanjem
poslušali
njun
razgovor
,
dočim
sta
Sumadinca
snažila
samokrese
—
mnogo
obetajoče
znamenje
bodočih
doživljajev
.
Jurišićeva
hiša
je
ležala
na
južni
strani
mesta
,
obrobljena
s
prijaznim
vrtom
;
tuintam
je
že
zlatila
jesen
košato
drevje
,
in
rano
odpadli
listi
so
pokrivali
lopico
na
koncu
vrta
kakor
s
cekini
.
„
Tu
je
naš
dom
,
“
je
dejal
Dušan
Ivanu
,
ko
sta
stopila
na
prag
.
„
Ni
nas
veliko
:
majka
,
Ljubica
,
Miloš
in
jaz
—
ti
pa
boš
peti
med
nami
,
kadar
koli
prideš
pod
našo
streho
.
“
Srba
je
težko
pripraviti
do
tega
,
da
bi
gradil
tiste
velike
kasarne
,
ki
so
tako
neprijetno
značilne
za
večino
zapadnih
mest
;
on
ljubi
lastno
ognjišče
,
in
kadar
zida
hišo
,
jo
zida
sebi
in
svojcem
.
Tudi
hiša
Jurišicevih
je
bila
neveliko
poslopje
skromne
,
prikupljive
zunanjosti
;
kakor
hitro
pa
si
stopil
vanjo
,
si
spoznal
,
da
biva
pod
njenim
krovom
imovitost
in
blagostanje
.
Jurišićev
oče
je
bil
trgovec
—
eden
največjih
in
najpremožnejših
v
svojih
dneh
.
Toda
pobrala
ga
je
smrtonosna
pljučnica
,
ko
je
tekal
Dušan
še
v
kratkih
hlačicah
,
Miloš
v
krilcu
,
Ljubica
pa
se
je
stiskala
v
materinem
naročju
kot
nežno
,
od
vseh
negovano
dojenče
.
In
vrla
mati
,
dobro
vedoča
,
da
ne
more
skrbeti
za
trgovino
in
za
vzgojo
svojih
ljubljencev
v
enaki
meri
,
je
po
tem
bridkem
udarcu
rajša
prepustila
dobičkanosni
posel
oddaljenemu
sorodniku
,
sama
pa
je
živela
z
otroci
v
tem
tihem
solnčnem
domku
z
obrestmi
gotovine
,
ki
jo
je
bil
zapustil
ranjki
mož
—
živela
edinemu
namenu
,
vzgojiti
iz
svojih
malčkov
dva
vrla
Srba
in
dobro
,
zvesto
Srbkinjo
.
Tudi
ona
je
čakala
gosta
z
nestrpnostjo
;
kogar
je
ljubil
njen
Dušan
,
njen
Miloš
ali
njena
Ljubica
,
je
bil
drag
tudi
njej
kakor
lastna
kri
.
Komaj
sta
stopila
v
vežo
,
že
so
prihiteli
iz
sobe
nagli
ženski
koraki
;
pred
našima
znancema
je
stala
žena
visoke
,
krepke
postave
in
že
nekoliko
osivelih
las
.
Toda
njene
oči
so
zrle
tako
sveže
in
dobrotno
,
in
z
mladostno
blagozvočnostjo
je
zaklical
njen
prijetni
glas
:
„
Dobrodošli
v
naši
hiši
!
“
Dušan
pa
je
rekel
prijatelju
z
glasom
obožavajočega
spoštovanja
:
„
To
je
moja
majka
...
“
Cela
pesem
otroške
ljubezni
je
bila
v
teh
besedah
!
In
malo
je
manjkalo
,
da
se
ni
vzdramila
v
Ivanovem
srcu
zavist
,
ko
je
pomislil
:
„
Moja
spi
že
zdavnaj
v
grobu
...
In
ravno
zdaj
bi
bila
blaženost
vedeti
,
da
bije
zame
gorko
materinsko
srce
!
“
Takrat
pa
je
pogledala
preko
majkine
rame
črnolasa
dekliška
glavica
s
črnimi
,
globokimi
očesci
sredi
obrazka
,
milega
in
izrazitega
obenem
—
obrazka
,
kakršne
imajo
devojke
tam
doli
na
našem
jugu
.
Kako
lahko
je
vzljubiti
te
obrazke
,
kako
težko
—
pozabiti
jih
!
Jedva
je
pokukala
glavica
na
gosta
,
že
se
je
skrila
;
čeveljčki
so
odcepetali
drobno
kdovekam
v
temen
kot
.
Ivanu
pa
je
bilo
,
kakor
da
je
zasijala
pred
njegovimi
očmi
skrivnostna
lučka
in
se
skrila
nagajivo
,
vabeča
ga
za
seboj
.
Rdečica
,
ki
je
ni
bil
vajen
,
mu
je
rahlo
pobarvala
lice
,
in
mahoma
je
začutil
,
da
se
spušča
nanj
s
teh
sten
in
teh
ljudi
neviden
,
čaroben
plašč
in
mu
odeva
dušo
s
presinjajočo
gorko
to
.
„
Ljubica
!
Ej
,
Ljubica
!
“
je
zaklicala
Jurišićka
.
„
Najprej
je
bila
tako
radovedna
—
skoraj
nestrpnejša
od
Dušana
samega
,
“
je
dodala
z
dobrohotno
hudomušnim
usmevom
,
ki
je
presenetil
našega
prijatelja
.
„
zdaj
pa
nori
,
o
,
Bože
mili
...
To
vam
je
vrtoglavka
—
ali
kaj
hočemo
,
s
sedemnajstimi
leti
tudi
mi
nismo
bili
drugačni
!
A
zdaj
stopita
noter
—
in
prav
naglo
,
da
?
—
obed
je
takorekoč
na
mizi
.
Čakali
smo
samo
še
vaju
!
“
Tako
prijazno
je
bilo
v
svetli
sobi
,
za
belo
pogrnjeno
mizo
,
kamor
je
posadila
Ivana
Jurišićeva
majka
in
mu
sedla
nasproti
.
Mladi
mož
bi
se
bil
začudil
,
ako
bi
mu
kdo
rekel
v
tem
trenotku
:
Tu
nisi
doma
!
...
Blage
majkine
oči
so
se
uprle
materinsko
v
našega
rojaka
.
„
Dušan
mi
vas
je
popisal
tako
natanko
,
da
sem
vas
videla
v
duhu
,
z
zaprtimi
očmi
.
Že
predlani
ni
mogel
prehvaliti
počitnic
,
ki
jih
je
preživel
pri
vas
,
“
je
izpregovorila
počasi
in
premišljeno
,
kakor
da
bi
tehtala
vsako
besedo
.
„
In
vaša
sedanja
nesreča
—
poznam
jo
vso
,
gospod
Javornik
,
moj
sin
mi
je
povedal
to
žalostno
povest
.
Ne
pripovedujte
ničesar
,
nič
ne
pojasnjujte
;
vsi
vemo
,
da
boli
človeka
srce
,
ko
razkriva
drugim
takšne
rane
.
Iz
dna
srca
čutim
z
vami
,
in
kakor
je
draga
vsaki
materi
skrb
za
glavo
svoje
dece
—
rada
ju
pustim
z
vami
,
saj
gre
za
dobro
delo
,
za
čast
in
poštenje
neizkušene
,
nedolžne
,
dobre
deklice
...
“
Čisto
slučajno
je
ušel
majki
pri
teh
besedah
pogled
na
komodo
poleg
mize
;
fotografija
je
stala
tam
med
dvema
vazama
—
majhna
fotografija
v
pozlačenem
okvirju
.
Ivanove
oči
so
sledile
temu
pogledu
,
in
ko
je
zapazil
fotografijo
,
se
mu
je
iztrgal
vzklik
presenečenja
.
Preden
se
je
zavedel
,
kaj
dela
,
je
skočil
mladi
mož
pokoncu
in
segel
s
tresočo
roko
po
sličici
.
„
Jerica
!
“
je
zaklical
.
„
Kako
je
prišla
...
njena
slika
semkaj
?
“
Dušan
je
stopil
k
njemu
;
rdeč
je
bil
v
obraz
,
in
poznalo
se
mu
je
,
da
ni
v
majhni
zadregi
.
Toda
kmalu
je
bil
spet
gospodar
nad
seboj
.
„
To
je
sila
enostavno
,
“
je
dejal
osuplemu
prijatelju
.
„
Ali
je
nisi
nič
pogrešal
?
Ugajala
mi
je
vse
tiste
tedne
,
ko
sem
bil
pri
vas
na
Gorenjskem
,
in
kar
gorel
sem
nestrpnosti
,
da
se
seznanim
z
živim
izvirnikom
te
nepopolne
slike
.
Žal
,
da
zaman
—
saj
veš
,
da
tvoje
sestre
ves
čas
ni
bilo
domov
.
Kajpak
—
tebi
nisem
povedal
svoje
želje
,
ker
si
me
imel
takrat
na
tihem
za
lahkomiselnega
človeka
,
in
tudi
zato
ne
,
ker
sva
imela
preveč
drugega
posla
.
Vseeno
,
stvar
mi
ni
dala
miru
,
in
ko
sem
se
vrnil
v
Belgrad
,
sem
našel
fotografijo
v
svoji
listnici
—
vede
ali
ne
vede
,
to
je
postranska
reč
!
“
In
veseli
fant
se
je
nasmejal
tako
odkritosrčno
,
da
je
Ivan
mahoma
razumel
vse
.
„
Pa
vendar
“
,
je
odgovoril
,
čudeč
se
še
vedno
,
„
moral
bi
mi
bil
povedati
...
Vsaj
enkrat
bi
mi
bil
omenil
:
ne
,
nisem
te
imel
za
lehkomiselnega
človeka
—
in
morda
bi
zdaj
ne
bilo
tako
!
...
“
„
Ne
bodi
hud
!
“
je
vzkliknil
Dušan
.
„
Pomisli
,
da
je
nisem
niti
poznal
;
kdo
bi
zameril
,
če
sem
se
hotel
pozneje
pregovoriti
,
da
je
bil
samo
počitniški
sen
—
saj
veš
,
kako
idealna
so
bila
moja
razpoloženja
tam
gori
v
vaših
krasnih
gorah
...
“
„
Človek
spozna
svojo
ljubezen
šele
takrat
,
kadar
je
ljubljeno
bitje
v
nesreči
!
“
se
je
oglasila
zdajci
Dušanova
mati
.
„
Kaj
—
gospa
,
vi
veste
—
?
“
je
vzkliknil
Ivan
,
ki
še
ni
bil
čisto
premagal
svojega
začudenja
.
„
Kako
ne
bi
vedela
?
“
Majka
je
pogledala
našega
znanca
z
velikimi
očmi
,
kakor
da
ga
ne
razume
dobro
.
„
Majka
je
moja
najboljša
prijateljica
in
izpovednica
v
vseh
rečeh
,
“
je
rekel
Dušan
tisti
trenotek
.
„
Odkar
govorim
,
še
nisem
čutil
nobene
radosti
niti
bolečine
,
za
katero
ne
bi
vedela
moja
mati
...
“
„
In
tudi
zdaj
se
ne
hudujete
nanj
?
Moja
sestra
vam
je
vendar
tujka
—
ne
poznate
je
,
in
...
“
„
Kogar
pozna
Dušan
,
tistega
poznam
tudi
jaz
,
“
ga
je
prekinila
plemenita
žena
.
„
In
ne
hudujem
se
—
narobe
!
“
je
dodala
z
otožno
srečnim
smehljajem
na
ustnicah
.
„
Moj
sin
je
vrla
duša
,
in
človek
,
ki
ga
vzljubi
on
,
mora
biti
dober
človek
.
Ne
hudujem
se
,
marveč
blagoslavljam
...
Kaj
pa
ostane
nam
ubogim
majkam
na
stare
dni
,
ako
ne
to
,
da
želimo
srečo
svojih
otrok
?
In
kakor
vroče
sem
jo
želela
vselej
jaz
in
jo
bom
želela
,
dokler
mi
bije
srce
,
je
čisto
nemogoče
,
da
bi
Dušanu
ne
bilo
v
srečo
,
kar
stori
po
glasu
svojega
srca
...
“
Ivanu
se
je
stresla
duša
:
takšnih
besed
še
ni
bil
slišal
iz
ženskih
ust
.
Ni
se
mogel
premagati
;
prijel
je
ženo
za
roko
in
jo
poljubil
z
globokim
,
ganjenim
spoštovanjem
,
kakor
bi
poljubil
človek
roko
svetnice
.
„
Če
vama
morejo
izprositi
srečo
želje
matere
in
sestre
,
se
vrneta
kmalu
zdrava
in
srečna
!
“
se
je
začul
za
Ivanovim
hrbtom
čist
,
zvonek
glas
.
„
Noben
hip
ne
bo
minil
,
ne
da
bi
bila
najina
misel
pri
vaju
!
“
Ivan
se
je
ozrl
,
in
sladka
zona
ga
je
oblila
.
Ljubica
se
je
bila
vrnila
iz
svojega
skrivališča
;
zdaj
mu
je
zrla
jasno
in
ganjeno
v
oči
,
iztezaje
mu
roko
v
pozdrav
.
Iznova
je
zardel
,
ko
se
je
doteknil
drobnih
prstkov
in
objel
s
pogledom
njeno
mlado
,
vitko
postavo
.
Beseda
mu
ni
hotela
prav
z
jezika
:
prvikrat
v
svojem
življenju
je
okušal
zadrego
,
čutiti
se
trepetaje
v
čaru
nedotaknjenega
ženskega
bitja
.
Nato
je
izdavil
iz
grla
navaden
kompliment
;
zavedel
se
je
nerodnosti
—
pogledal
Ljubico
in
zapazil
šele
zdaj
,
da
drži
še
vedno
njeno
roko
v
svoji
.
Njiju
oči
so
se
srečale
;
Ljubičina
glava
je
zatemnela
kakor
mak
...
Majka
je
bila
odhitela
v
kuhinjo
.
Dušan
je
postavljal
ves
zamišljen
fotografijo
na
prejšnje
mesto
.
„
Oprostiti
morate
,
gospodična
,
“
je
izpregovoril
naposled
naš
prijatelj
z
velikim
naporom
.
„
Vse
se
mi
vrti
v
glavi
od
te
skrbi
.
Kdor
še
ni
nikdar
izgubil
,
niti
ne
ve
,
kaj
pomeni
,
imeti
ljubljeno
sestrico
...
“
Dušan
se
je
ozrl
ter
objel
Ljubico
z
božajočim
pogledom
.
Ivan
je
čital
v
njegovih
očeh
:
Naj
mi
jo
kdo
poizkusi
vzeti
!
...
In
zabolelo
ga
je
v
srcu
,
kakor
da
si
je
že
sam
želi
.
„
K
mizi
,
otroci
!
“
je
zaklicala
gospa
Jurišićeva
,
ki
se
je
bila
vrnila
iz
kuhinjskega
svetišča
.
Ves
čas
obeda
je
vodila
razgovor
Ljubica
,
ki
se
je
po
prvotni
zadregi
prelestno
razčebljala
.
In
njene
besede
so
bile
tako
umne
in
prijetne
,
razodevale
so
kljub
mladosti
tolikšno
naobrazbo
duha
,
da
se
je
Ivan
začudil
:
„
Odkod
veste
vse
to
,
gospodična
?
Saj
govorite
kakor
mala
doktorica
?
“
Dekličino
oko
se
je
zasvetilo
v
mladostni
hvaležnosti
.
„
O
,
“
je
dejala
,
„
v
Belgradu
imamo
prav
dobre
šole
!
In
tudi
doma
se
najde
poleg
gospodinjstva
večkrat
prosta
urica
,
da
vzame
človek
knjigo
v
roko
...
Sicer
se
pa
gotovo
šalite
;
jaz
mislim
,
da
sem
še
zelo
,
zelo
nevedna
...
“
Sramežljivo
je
povesila
glavo
.
„
Ne
recite
tega
,
gospodična
!
“
je
vzkliknil
Ivan
skoraj
ogorčeno
.
In
zareklo
se
mu
je
:
„
Takšnih
deklet
,
kakor
ste
vi
,
sploh
ni
pri
nas
...
“
„
Ali
boš
!
“
mu
je
zagrozil
Dušan
z
usmevom
.
„
Toda
res
je
,
kar
je
res
:
za
tisoč
švabskih
gosk
ne
bi
dal
niti
enega
srbskega
dekleta
—
ali
slovenskega
...
saj
to
je
vse
eno
!
“
Ljubica
je
nalila
vino
;
Ivan
je
komaj
opazil
,
da
se
ji
je
stresla
roka
pri
njegovem
kozarcu
.
Toda
prestregel
je
gorko
iskro
njenih
oči
;
z
navdušenjem
je
dvignil
kupico
in
zaklical
:
„
Bog
daj
našemu
narodu
,
kar
ga
živi
od
Korolana
do
Macedonije
,
obilo
takšnih
mater
in
sestra
,
da
učakamo
enkrat
vsi
skupaj
zlati
dan
svobode
!
“
„
In
osvete
!
“
je
dejal
“
Dušan
ter
izpil
do
dna
,
sledeč
njegovemu
zgledu
.
Mala
Ljubica
pa
je
dodala
v
svojem
srcu
tiho
in
plašno
,
zardevša
nad
mislijo
,
ki
jo
je
prešinila
kakor
blisk
:
„
In
združitve
...
“
„
In
sreče
,
“
je
zaključila
mati
s
svečanim
glasom
,
kakor
da
bi
blagoslavljala
z
očmi
vso
mlado
trojico
.
Takrat
pa
je
nastal
pred
hišo
hrup
moških
glasov
in
korakov
.
Nekdo
je
planil
v
vežo
in
zakričal
na
vse
grlo
:
„
Imamo
ga
!
Švaba
je
naš
!
Ivan
,
Dušan
,
Ljubica
,
majka
...
“
V
sobo
je
treščil
Miloš
kakor
bomba
,
smejoč
se
z
vsem
svojim
brezbradim
obrazom
,
ter
vrgel
pred
Dušana
zapečateno
pismo
.
Dušan
se
je
ozrl
zmagoslavno
na
našega
prijatelja
,
kakor
bi
mu
hotel
reči
:
„
Ali
ti
nisem
pravil
?
“
Z
vročičnim
razburjenjem
je
raztrgal
ovoj
.
Ivan
je
odrevenel
od
napetega
pričakovanja
.
Mati
in
Ljubica
sta
sedeli
s
sklenjenimi
rokami
in
zrli
nepremično
na
sina
.
Tudi
Miloš
je
bil
umolknil
.
Mrtvaška
tišina
je
zavladala
za
trenotek
v
prijazni
sobici
.
Nato
je
zložil
Dušan
papir
,
spustil
roko
na
kolena
in
zmajal
zamišljeno
z
glavo
.
„
Nič
?
“
je
vzkriknil
naš
prijatelj
tako
bolestno
,
da
se
je
deklica
plaho
ozrla
nanj
.
„
O
,
pač
,
“
je
odgovoril
Jurišić
,
„
in
prej
ko
ne
mnogo
!
Toda
nekaj
sem
bil
pozabil
v
svojem
računu
:
da
si
pišejo
diplomati
in
lopovi
—
ako
so
pametni
—
šifrirana
pisma
.
Sam
poglej
!
“
S
temi
besedami
mu
je
pomolil
pisanje
.
Ivan
je
čital
,
boreč
se
z
razburjenostjo
,
ki
mu
je
mešala
pogled
:
„
Cenjeni
gospod
!
Osebi
,
ki
ste
jo
priporočili
moji
paznosti
,
je
došlo
pravkar
pismo
iz
Carigrada
;
prilagam
Vam
prepis
,
nadejaje
se
,
da
se
Vam
samemu
posreči
razvozlati
šifrirano
pisavo
,
ki
je
nam
popolnoma
neznana
.
Ključ
bi
se
dobil
k
večjemu
pri
prejemniku
,
do
katerega
pa
nimamo
oblasti
,
ker
stoji
pod
zaščito
tuje
države
.
Gotovo
mi
Vas
ni
treba
posebej
prositi
,
da
ostane
usluga
,
ki
Vam
jo
storim
,
popolnoma
tajna
.
Vaš
—
“
Sledil
je
nečitljiv
podpis
.
Ivan
je
segel
z
nervozno
roko
po
priloženem
listku
.
Bil
je
pisan
z
latinskimi
črkami
.
Toda
črke
so
stale
v
neredu
,
kakor
zmešane
—
kakor
razvrščene
po
tajnem
,
dogovorjenem
ključu
:
„
Axmbid
vcuphrg
...
“
in
tako
dalje
.
Iz
tega
jezika
bo
težko
prevajati
,
“
je
dejal
Ivan
z
drhtečim
glasom
in
pomolil
prijatelju
list
nazaj
.
„
Ali
je
to
vse
,
kar
sva
pridobila
s
čakanjem
?
“
„
Ne
vznemiri
se
prehitro
!
“
je
vzkliknil
Dušan
.
„
Priznam
,
da
je
stvar
zavita
in
zavozlana
;
in
če
nama
moj
vplivni
znanec
ni
mogel
raztolmačiti
lista
,
nama
ga
ne
raztolmači
nihče
drugi
—
to
je
,
radovoljno
.
Toda
človeška
dejanja
se
dele
v
dve
skupini
:
v
tista
,
ki
jih
storimo
sami
od
sebe
,
in
v
ona
,
ki
jih
opravljamo
prisiljeni
.
Sam
boš
priznal
,
da
so
le
ta
najbolj
pogosta
.
Zakaj
ne
bi
upala
tudi
midva
,
da
se
najde
kak
lump
od
pismouka
in
nama
raztolmači
to
svojo
lopovsko
latinščino
?
“
„
Prisiljen
?
“
„
Vsekakor
.
Človek
,
ki
mu
nastaviš
revolver
na
čelo
,
je
v
svojem
mišljenju
in
svoji
vstrežljivosti
silno
različen
od
brezskrbneža
,
ki
ne
misli
na
smrt
.
Pogumen
razbojnik
se
morda
ne
bi
dal
prestrašiti
;
toda
vohuni
in
obrtniki
iz
vestne
vrste
nimajo
velikega
poguma
...
“
Ta
metoda
je
v
svoji
enostavnosti
takoj
vzbudila
Ivanovo
simpatijo
.
„
Pa
kje
imaš
takšnega
človeka
?
“
je
prašal
nekako
potolažen
.
„
Ali
ga
bo
treba
še
le
iskati
?
“
„
Stavim
,
da
že
ve
,
komu
se
bo
priporočil
!
“
je
vzkliknil
Miloš
in
pogledal
starejšega
brata
z
zaupanjem
v
očeh
.
„
Vem
,
“
je
potrdil
Dušan
.
„
V
Carigradu
živi
individij
z
imenom
Birbantini
;
mož
je
zanimiva
oseba
,
in
način
,
kako
se
preživlja
,
zelo
mnogostranski
.
Od
trgovskega
potnika
do
bančnega
defravdanta
,
od
detektiva
do
tatu
,
od
dninarja
do
sleparja
,
ki
se
izdaja
za
potomca
starodavnih
aristokratskih
rodbin
,
je
ni
uloge
,
ki
je
ne
bi
bil
že
igral
v
svojem
mnogoličnem
življenju
.
Opravičeno
se
da
sumiti
,
da
ga
mikajo
tudi
lavorike
,
za
kakršnimi
stremi
von
Schratten
.
Gotovo
je
,
da
je
sodeloval
z
njim
in
z
onim
Krastičem
v
aferi
ponarejenih
tajnih
listin
,
ki
sem
ti
jo
prej
omenil
;
istotako
stoji
—
po
informacijah
,
ki
jih
imam
iz
sorodnega
vira
kakor
to
dragoceno
pismo
—
da
si
je
dal
pozneje
odkupiti
od
naših
ljudi
nekatere
skrivnosti
,
ki
Schrattenu
niso
bile
v
korist
,
Krastiču
pa
še
mnogo
manj
.
Iz
tistih
dni
imamo
tudi
par
podatkov
,
ki
nas
morajo
privesti
naglo
na
njegovo
sled
...
“
Dušan
se
je
prekinil
;
nekdo
je
bil
potrkal
na
vrata
.
Miloš
je
skočil
odpirat
.
Na
pragu
je
,
stal
Mihajlo
Janković
;
obraz
mu
je
pričal
o
notranji
zadregi
,
in
z
nekakšno
težavo
je
izpregovoril
:
„
Oprostite
vsi
,
da
motim
...
Jovo
in
divji
Marko
čakata
zunaj
:
zadnji
čas
bo
,
da
se
odpravite
,
ako
hočemo
iti
s
prihodnjim
vlakom
.
“
Ivan
je
planil
po
koncu
,
poln
nestrpnosti
.
„
Vendar
že
enkrat
!
“
„
Ali
ne
stopiš
bliže
?
“
je
dejal
Dušan
in
vstal
istotako
.
Janković
se
je
v
tem
hipu
ravno
poklonil
deklici
;
Ivan
je
prestregel
njegov
pogled
,
ki
se
je
zasvetil
kakor
dve
črni
,
vroči
oglji
,
ter
videl
,
kako
je
Ljubica
umeknila
oči
.
Zoperno
čuvstvo
je
prešinilo
srce
našega
prijatelja
.
Misel
:
“
Tudi
on
jo
ljubi
!
“
mu
je
prešinila
možgane
kakor
nagel
blisk
.
In
zdajci
je
priznal
samemu
sebi
:
„
Ako
ljubi
ona
Jankovića
—
potem
bežite
,
sladke
sanje
,
ki
ste
se
rodile
v
moji
duši
...
“
Zavedel
se
je
,
da
je
Ljubica
v
tej
kratki
uri
skupnega
razgovora
zavzela
v
njegovem
življenju
odločilno
mesto
in
zakraljevala
njegovi
usodi
.
Dušan
in
Miloš
sta
se
odpravljala
,
poslavljaje
se
od
matere
in
sestre
;
majka
je
poljubila
sinova
in
podala
Ivanu
roko
:
„
Zdravi
se
vrnite
,
dragi
moji
!
Bodite
pogumni
in
zaupajte
...
in
Bog
vam
daj
srečo
in
uspeh
!
...
“
Ljubica
je
imela
solzne
oči
;
in
ta
mokri
blesk
je
dajal
njenemu
pogledu
čudovito
milobo
.
„
Z
Bogom
!
“
je
dejala
Ivanu
čudno
trdno
in
resno
ter
ga
pogledala
naravnost
,
kakor
da
išče
nečesa
...
„
Z
Bogom
in
do
svidenja
!
“
je
zamrmral
Ivan
s
tresočim
se
glasom
,
čuteč
,
kako
mu
stiska
temnooko
dete
roko
vse
krepkeje
in
krepkeje
...
Slutil
je
,
kaj
bi
mu
povedala
,
če
bi
mogla
...
vedela
...
znala
...
Velika
radost
je
zasijala
v
njegovem
srcu
;
tako
velika
in
mogočna
,
kakor
da
je
rožnato
solnce
mahoma
oblilo
ves
svet
s
svojo
zarjo
.
In
spet
ni
bilo
več
dvoma
v
njem
;
poklonil
se
je
še
enkrat
,
objel
s
pogledom
to
srečno
sobico
,
prestregel
zadnji
odsev
Ljubičinega
očesa
ter
se
naglo
obrnil
in
stopil
na
prosto
...
Spotoma
ga
je
prijel
Dušan
pod
pazduho
:
„
Tako
,
Ivan
!
Zdaj
se
začenja
čas
dejanja
...
Megla
negotovosti
izginja
—
čez
par
ur
bomo
vedeli
,
pri
čem
da
smo
...
“
„
Kamen
se
mi
vali
od
srca
!
“
je
pokimal
Ivan
.
„
Da
veš
,
tista
sled
v
Carigradu
je
dobra
in
zanesljiva
.
Birbantini
ima
—
ali
je
vsaj
imel
pred
par
meseci
—
metreso
,
Italijanko
;
za
njo
vemo
.
Sodeč
po
nestalnosti
takih
ljudi
,
jo
je
gotovo
že
zapustil
;
in
v
svoji
maščevalnosti
izda
Italijanka
Boga
in
dušo
,
če
je
treba
...
Težje
bo
,
ako
sta
še
dobra
:
vsekakor
glej
v
vseh
slučajih
,
da
se
ne
izdaš
,
kdo
si
,
kaj
misliš
in
kaj
namerjaš
.
Zagotavljam
te
—
preden
vzide
solnce
dvakrat
,
doživimo
istorij
,
da
samemu
sebi
ne
boš
verjel
!
...
“
O
,
Carigrad
,
prestolnica
sultanov
ob
Zlatem
rogu
!
Kako
krasno
si
,
kadar
te
zlati
jutranje
solnce
,
ali
kadar
ti
krvave
ponosne
kupole
in
ostri
minareti
neštetih
mošej
v
škrlatni
zarji
večera
!
Kako
srečno
si
tistim
,
ki
jim
je
dana
moč
in
bogastvo
,
kako
nesrečno
,
ako
pogleda
človek
v
tvoje
globine
.
Koliko
sijaja
,
koliko
pomanjkanja
!
Vztok
se
poljublja
v
tebi
z
zapadom
.
Mohamedanstvo
se
stika
s
krščansko
kulturo
—
in
strupen
sad
je
plod
tega
objema
.
Rušijo
se
strogi
nauki
Mohamedove
vere
,
bohotno
kipi
ves
čutni
pohlep
,
ves
zunanji
blesk
orienta
.
In
kar
ti
daje
Evropa
—
kaj
je
to
drugega
kakor
lov
za
denarjem
,
diplomatske
spletke
in
tista
rafinirana
užitkaželjnost
,
ki
izpopolnjuje
naslado
že
itak
dovolj
rafiniranega
orientalca
.
Neverjetni
pohlepi
,
pravljične
orgije
mesa
,
strašni
temni
,
zločini
poganjajo
na
tvojih
strupenih
tleh
,
o
Carigrad
!
Kdo
bi
domislil
vse
gostije
razbrzdanih
strasti
,
ki
se
vrše
za
mrežastimi
okni
tvojih
starodavnih
palač
in
v
zatišju
tvojih
skritih
,
sramotnih
brlogov
!
In
kdo
bi
razvozlal
vse
mračne
istorije
,
kdo
spoznal
mrtve
,
ki
spe
na
dnu
morske
ožine
—
otrovani
,
zadavljeni
,
zaklani
?
Zgodi
se
včasi
,
da
dvigne
tuja
ladja
sidro
ob
tvoji
obali
...
Težko
in
nerade
se
navijajo
verige
.
Škripljejo
in
stokajo
,
branijo
se
priti
na
vrh
.
In
ko
dovije
ladija
železnega
mačka
,
zapazijo
prestrašeni
mornarji
,
da
so
izdrli
globini
njen
plen
:
bleda
,
gnijoča
trupla
,
navezana
drugo
k
drugemu
;
v
oseh
,
izjedenih
od
morskih
rib
,
jim
zija
še
slepi
posmeh
njihove
grozne
skrivnosti
.
Včasi
je
tudi
eno
samo
,
zavito
v
vrečo
ali
golo
,
z
zvezanimi
rokami
—
truplo
mlade
ženske
,
ki
se
upira
smrti
se
v
gnusobi
svojega
razpadanja
in
budi
slutnjo
o
krasoti
in
slasteh
umorjenega
življenja
,
budi
ugibanje
o
temnih
vozlih
romana
,
pokopanega
na
morskem
dnu
...
V
Carigradu
trohni
dedščina
Mohamedova
.
Mesto
sultanov
,
srce
mohamedanstva
—
v
tebi
umira
slava
kalifov
,
otrovana
z
mehkobo
srca
,
ki
nasprotuje
tvojemu
sijajnemu
barbarstvu
,
z
diplomatstvom
Evrope
,
ki
je
močnejše
od
sabelj
damaščank
...
najbolj
pa
s
penečim
frankovskim
vinom
in
s
tajnimi
nasladami
,
ki
so
mamile
tvoje
mogotce
in
oblastnike
...
Pa
ne
samo
oblastni
in
mogočni
—
tudi
ljudstvo
,
tudi
tujci
,
ki
se
ustavljajo
na
bregu
Marmarskega
morja
ali
žive
v
tem
skrivnostnem
mestu
,
tudi
drhal
,
ki
se
peha
v
znoju
svojega
obraza
,
ima
svoje
paradiže
.
Prepovedana
pijača
,
opij
,
hašiš
in
ženske
...
ženske
...
Malokod
ima
prostitucija
tako
mračne
,
nedogledne
globine
kakor
v
Carigradu
.
Med
mlakami
,
v
katerih
se
nabira
gniloba
carigrajske
pregrehe
,
zavzema
prvo
mesto
Galata
.
Galata
je
bila
do
srede
19.
stoletja
edini
sedež
evropske
trgovine
;
in
dasi
so
pozneje
mnogi
trgovci
preselili
svoje
kontorje
v
bližnje
dele
Stambula
samega
,
je
Galata
vendar
še
dandanašnji
sedež
mnogih
bank
in
parobrodnih
agentov
.
Vso
Galato
reže
na
dva
neenaka
dela
glavna
cesta
,
Grande
Rue
de
Galata
,
podobna
tesni
,
umazani
soteski
.
Tod
valuje
gosta
in
pestra
množica
,
mešanica
vseh
mogočih
narodov
Azije
in
Evrope
.
Grande
Rue
de
Galata
in
njene
zloglasne
stranske
uličice
so
ena
sama
nepretrgana
vrsta
nizkih
prodajalen
,
delavnic
,
kavaren
,
plesišč
,
gledališč
in
umazanih
beznic
,
po
katerih
se
shajajo
najsumljivejši
elementi
evropske
družbe
.
In
v
redkih
slučajih
,
kadar
resno
zasledujejo
v
Carigradu
kak
skrivnosten
zločin
,
se
zgodi
pogostoma
,
da
vodijo
krvave
niti
semkaj
ter
se
združujejo
v
okolici
Grande
Rue
de
Galata
...
Dušan
in
divji
Marko
sta
že
poznala
Galato
izza
prejšnjega
leta
.
Njiju
izlet
v
Carigrad
je
trajal
tistikrat
par
tednov
,
ker
sta
morala
nadzorovati
po
nalogu
svoje
organizacije
bivanje
in
početje
nekega
sumljivega
človeka
.
Temu
so
se
imeli
ostali
trije
zahvaliti
,
da
mala
rešilna
ekspedicija
ni
bila
izročena
v
milost
in
nemilost
raznonarodnim
vodnikom
,
ki
brenče
po
Carigradu
kakor
muhe
okrog
neveščega
tujca
.
Seveda
je
trebalo
kljub
temu
velikega
truda
,
preden
so
se
jih
otresli
;
a
dobra
volja
,
krepki
komolci
in
preteči
obličji
divjega
Marka
in
Jova
,
ki
sta
bila
oblekla
za
na
pot
francoski
kroj
,
sta
zmogli
tudi
to
težavno
nalogo
.
Vsa
družba
se
je
nastanila
v
„
boljšem
“
galatskem
hotelu
z
zvenečim
naslovom
„
Hotel
des
cinq
Nations
“
—
hotel
petih
narodov
.
Katere
narode
misli
s
tem
visokoleteci
hotelir
,
ni
razodeval
niti
eden
izmed
mnogih
in
raznojezičnih
napisov
.
Ivan
,
ki
je
bil
začel
razglabljati
to
vprašanje
,
je
zaključil
naposled
:
„
Fantje
—
teh
pet
narodov
pomeni
bolhe
,
uši
,
stenice
in
za
nameček
še
ščurke
in
miši
,
ki
nam
bodo
pomagale
spati
v
tem
brlogu
!
“
„
Brate
,
kdor
lovi
medveda
,
mora
v
gozd
!
Prijatelj
,
ki
ga
želiš
objeti
,
tudi
ne
stanuje
v
hotelu
Bristol
,
“
je
dejal
divji
Marko
.
„
Ali
nimam
prav
,
Jurišić
?
“
„
Žal
,
da
ti
moram
potrditi
!
In
zdaj
,
možje
,
naj
gre
sleherni
v
svojo
sobo
—
naročil
sem
si
prijeten
poset
.
Ti
,
Javornik
,
pa
lahko
ostaneš
tu
,
da
ne
boš
preveč
nervozen
.
“
Dušan
in
Ivan
sta
si
zapalila
cigareti
.
„
Koga
pričakuješ
?
“
je
vprašal
naš
prijatelj
.
„
Ugeni
!
...
Se
ve
,
da
ne
slutiš
!
Ukazal
sem
krivonosemu
Armencu
,
ki
opravlja
v
tej
palači
dostojanstvo
vratarja
,
da
naj
mi
privede
nemudoma
najboljšega
zvodnika
,
kar
jih
pozna
naokoli
.
“
„
Zvodnika
?
“
je
zastrmel
Ivan
.
„
Da
misliš
na
take
reči
!
“
„
Ne
obsodi
me
prehitro
,
dragi
;
vse
to
spada
v
naš
bojni
načrt
.
“
Dušan
je
bil
prevzel
nehote
ulogo
voditelja
;
narava
ga
je
gnala
že
izza
mlada
,
slediti
neznanim
rečem
,
in
nikdar
brez
uspeha
.
In
še
koliko
rajši
je
napenjal
tu
svoj
detektivski
razum
!
„
Čemu
potrebuješ
zvodnika
?
“
je
povzel
naš
rojak
.
„
Da
naju
seznani
z
gospo
Birbantinijevo
.
“
„
Z
njegovo
metreso
?
“
„
Tako
je
;
rad
bi
se
prepričal
,
ali
ga
ljubi
še
vedno
,
in
kakšen
je
njen
značaj
.
“
„
Kaj
pa
...
če
bi
bil
Birbantini
sam
zvodnik
in
bi
stopil
mahoma
v
to
sobo
?
“
„
Bodi
brez
skrbi
;
kakor
hitro
vidiš
,
da
se
ga
polotim
,
mi
pomagaj
in
stori
,
kar
ti
rečem
.
Sicer
pa
verjemi
,
da
ne
pojde
tako
po
ravni
poti
.
“
„
Ali
meniš
,
da
ti
jo
najde
?
...
“
„
Takšni
možje
poznajo
vse
lahke
ženske
,
kakor
je
poznal
stari
Temistoklej
vse
Atence
.
In
zlobni
jeziki
pravijo
,
da
je
ta
deklica
v
Galati
bolje
znana
kakor
v
Stambulu
turški
car
.
“
Tisti
hip
pa
se
je
začulo
diskretno
trkanje
na
vrata
.
„
Vstopite
!
“
je
zaklical
Dušan
po
francosko
.
Čez
prag
se
je
zakotalilo
v
sobo
človeče
debele
in
zalite
postave
,
v
ogoljeni
črni
suknji
,
svetlih
hlačah
,
s
turškimi
opanki
na
nogah
in
s
fesom
na
glavi
.
„
Evo
me
,
gospoda
!
“
je
zaklical
v
polomljeni
francoščini
.
„
Čast
se
mi
je
predstaviti
:
Alkibiad
Pyguris
,
potujoča
pisarna
za
ljubezensko
posredovanje
...
Najboljši
znanec
vseh
dobrosrčnih
dam
v
Carigradu
,
gospod
!
S
čim
smem
postreči
?
Nemko
,
Madžarko
,
žarnooko
Italijanko
,
vročekrvno
Španjolko
,
graciozno
Francozinjo
,
ognjevito
Arabko
—
vse
,
kar
želite
!
“
Dušan
je
z
malomarno
gesto
ustavil
tok
Grkovih
besedi
.
„
Moje
zanimanje
je
bolj
drugačne
vrste
.
Rad
bi
prišel
v
stik
z
gotovo
osebo
...
“
„
Ah
,
razumem
!
“
je
zavreščal
posredovalec
.
„
Gospod
grof
se
žele
seznaniti
z
odlično
muslimansko
damo
,
ki
jih
je
očarala
...
Moje
izborne
zveze
se
raztezajo
noter
v
mrak
haremov
—
in
dasi
so
troški
veliki
...
“
Pomežiknil
je
in
pogledal
našega
znanca
.
Dušan
je
odmahnil
z
neprikritim
gnusom
,
rekoč
:
„
Mirujte
,
da
vam
vsaj
povem
...
Ali
poznate
neko
...
dobrosrčno
damo
,
z
imenom
Olimpia
Montebello
?
“
Grk
je
počasi
zmajal
z
glavo
in
položil
prst
na
čelo
.
„
Olimpia
...
Montebello
...
ne
poznam
,
gospod
!
“
In
spet
je
vprašujoče
pogledal
Dušana
.
„
Poznate
jo
,
mož
...
Izdal
vas
je
pogled
,
ki
menite
,
da
ga
nisem
opazil
.
Vi
hočete
le
drago
prodati
svoje
znanje
.
“
„
Za
sto
frankov
,
gospod
grof
,
bi
se
mi
morda
posrečilo
...
“
„
To
bo
še
troškov
!
“
je
zagodrnjal
Ivan
,
ki
je
sedel
na
vegasti
železni
postelji
,
sam
pri
sebi
,
ter
se
potipal
za
prsni
žep
,
v
katerem
je
imel
očetove
tisočake
.
„
Gospod
grof
“
pa
je
pomeril
Grka
z
zaničljivim
pogledom
,
rekoč
:
„
En
funt
,
ako
hočete
;
ne
več
,
ne
manj
.
Odločite
se
kmalu
—
moj
čas
je
oddan
.
“
„
Za
Boga
svetega
!
Vaša
kneževska
milost
me
upropašča
!
Usmilite
se
mojih
krvavih
žuljev
in
ne
uničite
ubogega
očeta
treh
nepreskrbljenih
otrok
...
“
„
Hodi
,
človeče
!
“
je
velel
Dušan
in
pokazal
s
prstom
na
vrata
.
„
Ako
je
tebi
premalo
,
mi
pove
tvoj
prvi
konkurent
!
“
Grki
so
rojeni
kupci
,
in
kdor
jih
spomni
trgovske
koristi
,
jim
prodre
najlaglje
do
srca
.
Lepa
Dušanova
beseda
je
našla
lepo
mesto
.
„
Gorje
mi
!
“
je
zajavkal
gospod
Alkibiad
Pyguris
.
„
Vaša
visokost
je
vajena
sijajnega
življenja
in
ne
ceni
prav
,
kako
se
moramo
reveži
potiti
za
vsakdanji
kruh
.
Toda
moji
mili
otročički
so
že
od
snoči
brez
skorjice
kruha
...
primoran
sem
torej
sprejeti
zaslužek
...
“
„
Kdaj
?
“
je
vprašal
Dušan
kratko
.
„
Najkasneje
jutri
ob
tej
uri
jo
privedeni
k
vam
!
“
„
Prepozno
!
Govoriti
hočem
z
njo
še
danes
!
“
je
dejal
nas
znanec
in
položil
prst
na
čelo
.
Prišlo
mu
je
bilo
na
um
,
da
je
vsekakor
boljše
in
koristnejše
uspehu
skupnega
podjetja
,
ako
se
ne
razve
predaleč
naokoli
,
da
stanujejo
on
in
njegovi
prijatelji
v
hotelu
„
Des
cinq
Nations
“
.
„
Ne
maram
je
videti
tukaj
,
“
je
povzel
nemudoma
.
„
In
sploh
ne
sme
izvedeti
nihče
,
da
stanujem
v
tej
hiši
.
Razumete
?
Niti
besedice
o
vsej
tej
kupčiji
—
nikjer
in
nikomur
.
Ako
se
prepričam
,
da
ste
res
molčali
,
lahko
pridete
vsakih
štirinajst
dni
,
dokler
bom
v
Carigradu
,
po
pol
funta
;
ako
zinete
le
enkrat
,
pa
vas
poiščem
kjerkoli
in
vam
zavijem
vrat
!
“
Lice
poštenega
Grka
je
zasijalo
radosti
.
Zaklel
se
je
pri
Bogu
in
Allahu
,
da
hoče
molčati
kakor
grob
.
„
Toda
gospodično
Olimpijo
Montebello
moram
na
vsak
način
poiskati
,
preden
vam
lahko
obljubim
kaj
gotovega
.
Verjemite
,
kneževska
visokost
—
niti
če
bi
mi
plačali
tisoč
funtov
,
ne
bi
mogel
reči
drugače
...
“
„
Kdaj
torej
—
in
kje
?
“
ga
je
prekinil
Dušan
.
„
Zvečer
,
ko
se
zmrači
,
me
pričakujte
doma
.
Dotlej
jo
upam
najti
.
Saj
veste
,
kneževska
visokost
,
da
takim
damam
čas
ni
gospodar
...
Dogovorim
se
z
njo
in
vas
popeljem
na
pripraven
kraj
—
ali
kamor
si
izberete
.
“
Po
tej
obljubi
se
je
Grk
poslovil
.
Ivan
je
sledil
temu
zanimivemu
razgovoru
s
pomočjo
francoščine
,
s
katero
se
je
je
bil
seznanil
kot
samouk
v
svojih
gimnazijskih
letih
.
„
Ljubše
bi
mi
bilo
“
,
je
dejal
prijatelju
,
ko
sta
ostala
sama
,
„
da
se
ne
bi
bilo
treba
toliko
pogajati
z
zvodniki
in
iskači
dobrosrčnih
dam
...
“
„
Vem
,
ti
bi
se
raje
tepel
,
kakor
je
fantovska
navada
.
Le
bodi
pripravljen
vsak
hip
,
da
se
ponudi
ugodna
prilika
.
“
Videli
bomo
,
da
se
Dušan
ni
motil
.
Šestorica
je
nato
poiskala
gostilno
,
ki
jo
je
poznal
mladi
Srb
še
od
lani
,
ter
zavžila
hlastno
skromen
obed
.
Nato
se
je
vršil
v
hotelu
„
Des
cinq
Nations
“
skupen
„
vojni
svet
“
,
kakor
je
rekel
Miloš
,
ki
je
kar
gorel
v
pričakovanju
aventur
.
Sklenili
so
,
da
pojdeta
Dušan
in
Ivan
s
Pygurisom
,
kamor
ju
povede
.
„
Toda
falotu
ni
zaupati
“
,
se
je
oglasil
Mihajlo
Janković
.
„
Najboljše
je
,
če
sledimo
tudi
mi
—
v
nesumljivi
razdalji
,
to
se
razume
.
Razkropimo
se
po
cesti
in
pazimo
na
vaju
.
“
Njegov
nasvet
je
obveljal
.
In
ko
se
je
začelo
mračiti
,
je
prašal
Dušan
našega
prijatelja
,
ali
je
oborožen
.
Ivan
je
odkimal
:
„
Pri
nas
doma
si
pomagamo
brez
tega
...
“
„
A
tu
ne
čakajo
ljudi
s
poleni
,
in
tudi
plotov
je
malo
v
Galati
.
Vzemi
ta
nož
in
browning
,
ki
sem
ga
nabavil
zate
v
Belgradu
.
Toda
pazi
,
če
bi
se
kaj
zgodilo
:
dokler
ni
skrajne
sile
,
bodi
,
ne
streljaj
.
Strel
se
sliši
—
in
kakor
hitro
se
vmeša
policija
,
imamo
lahko
sitnosti
,
ki
nam
pokvarijo
ves
načrt
!
“
Z
mrakom
je
res
prišel
vrli
Pyguris
.
Našel
je
bil
Olimpijo
;
in
važno
je
oznanil
,
da
pričakuje
knezevsko
visokost
na
svojem
domu
.
Odpravili
so
se
,
kakor
je
bilo
dogovorjeno
:
Ivan
in
Dušan
s
Pygurisem
,
ostali
pa
razkropljeni
za
njimi
,
tako
,
da
jih
Grk
ni
mogel
opaziti
.
Zavili
so
v
eno
izmed
stranskih
uličic
,
ki
smo
jih
omenili
zgoraj
kot
kraje
zloglasnih
zabavišč
.
Pestra
množica
se
je
trla
okrog
razsvetljenih
vhodov
;
skrivnostni
žvižgi
so
oglašali
z
oken
,
za
katerimi
je
vršalo
hihitanje
ženskih
glasov
.
V
brleči
razsvetljavi
so
videli
naši
znanci
,
da
postaja
ulica
dalje
tam
samotnejša
in
se
bliža
ovinku
.
To
je
bila
pot
v
osrčje
galatskega
pekla
...
„
Nič
strahu
,
kneževska
milost
,
“
je
šepnil
Pyguris
Dušanu
.
„
Kmalu
bomo
pri
krasni
Olimpiji
...
“
Zdajci
pa
je
zavreščal
izza
vogala
presunljiv
ženski
glas
:
„
Aiuto
!
Pomagajte
!
...
Ah
,
lopovi
!
Roparji
,
morilci
!
Assassini
!
Briganti
!
...
Na
pomoč
!
“
Instinktivno
sta
planila
mlada
moža
naprej
in
zagledala
za
ovinkom
neobičajen
prizor
.
Ženska
v
kričeči
evropski
obleki
je
ležala
v
cestnem
blatu
.
Raztrgan
moški
jo
je
davil
za
vrat
in
ji
klečal
na
prsih
,
druga
sumljiva
postava
pa
se
je
sklanjala
čez
njo
in
ji
pravkar
izdirala
uhane
.
Ženska
,
ki
je
bila
očividno
še
mlada
in
čednih
oblik
,
se
je
zvijala
krčevito
in
se
trgala
na
vse
kriplje
,
da
bi
ušla
grabežljivemu
prijemu
.
Toda
napadalca
sta
bila
močnejša
od
nje
;
in
tudi
njen
krik
je
zamrl
v
bolestnem
stoku
:
v
ustih
je
tičala
kepa
umazanega
robca
in
zapirala
glasu
pot
.
Toda
že
je
dospel
Ivan
z
mačjim
skokom
do
tega
človeškega
klopčiča
.
Sledilo
je
nekaj
čudovitega
.
Dušan
sam
je
odrevenel
v
prvem
trenotku
—
ne
videvši
Pygurisa
,
ki
se
je
stisnil
k
vogalu
,
tresoč
se
kakor
šiba
na
vodi
.
Ivan
je
pograbil
roparja
za
glavi
,
in
preden
sta
se
zavedla
,
kaj
se
godi
,
ju
je
treščil
skupaj
s
tako
silo
,
da
je
kar
zapelo
po
mračni
ulici
.
Nato
se
je
sklonil
k
ležeči
ženski
,
da
ji
pomaga
na
noge
.
Njen
obraz
bi
se
bil
odlikoval
z
veliko
lepoto
—
tisto
vročo
,
črnolaso
lepoto
italskih
hčera
—
če
ne
bi
bilo
razuzdano
življenje
zarezalo
vanj
svojih
pečatov
.
Toda
napadalca
sta
se
začela
pobirati
,
preden
je
izvršil
naš
prijatelj
svoj
namen
.
Prvi
izmed
njiju
je
šinil
proti
Ivanu
kakor
podlasica
,
tiščeč
se
k
tlom
;
izpod
rokava
se
mu
je
zasvetilo
kakor
ostro
jeklo
.
Dušan
je
komaj
opazil
v
polumraku
,
kaj
se
godi
.
Nehote
je
siknil
krepko
kletvico
in
skočil
prijatelju
na
pomoč
.
Toda
že
se
je
okrenil
Ivan
,
začuvši
šum
nasprotnikovih
opankov
.
Zdelo
se
je
samo
,
kakor
da
je
segel
falotu
naproti
in
mu
podal
roko
.
Toda
ropar
je
zatulil
v
tistem
hipu
kakor
volk
,
ki
mu
izbiješ
kočnjake
...
v
železnem
prijemu
našega
prijatelja
se
mu
je
razklenila
pest
,
in
bodalo
je
padlo
žvenketaje
na
tla
.
Komaj
pa
se
je
to
zgodilo
,
ga
je
zgrabil
Ivan
pod
vratom
in
za
pasom
,
dvignil
ga
kakor
klado
in
ga
treščil
v
njegovega
tovariša
,
ki
se
je
ravno
takrat
zaletel
proti
njemu
...
Na
cesti
sta
obležali
dve
blatni
,
okrvavljeni
človeški
grudi
,
otepaje
okrog
sebe
z
zamolklim
ječanjem
in
preklinjanjem
.
Dušan
je
videl
,
da
je
prišel
prepozno
;
vse
to
se
je
bilo
zgodilo
tako
bliskovito
,
da
mu
ni
ostalo
drugega
kakor
pobrati
napadeno
žensko
.
„
Moji
uhani
!
Moja
zlata
verižica
!
...
“
je
bila
nje
prva
beseda
,
ko
so
ji
potegnili
cunjo
iz
ust
.
Ivan
je
prižgal
užigalico
;
uhana
sta
ležala
v
neposredni
bližini
neznanke
:
padla
sta
bila
na
tla
,
ko
je
Ivan
presenetil
lopova
s
svojim
prvim
strahovitim
sunkom
.
Verižico
pa
je
stiskal
drugi
napadalec
še
vedno
v
umazani
roki
;
toda
Ivan
ga
je
prijel
za
prste
—
prav
rahlo
,
kakor
je
rekel
—
in
verižica
se
je
vrnila
v
pravo
posest
ob
bolestnem
javkanju
nesrečnega
tolovaja
.
Ženska
je
slonela
ob
steni
bližnje
hiše
,
stiskala
se
za
prsi
in
lovila
sapo
.
„
Oh
...
assassini
...
maledetti
!
...
Umorili
so
me
...
“
je
stokala
teatralično
v
mešanici
italijanščine
in
francoščine
.
„
Brate
,
Bog
ti
daj
zdravje
do
sedmega
kolena
!
“
sta
vzkliknila
skoraj
hkrati
Jovo
in
divji
Marko
,
priletevša
brez
sape
za
tovarišema
.
„
To
je
napravil
kakor
sam
kraljevič
Marko
!
“
je
zamrmral
Janković
in
pomeril
Ivana
s
pogledom
očividnega
spoštovanja
.
Mladi
Miloš
pa
se
mu
je
vrgel
v
burnem
navdušenju
okrog
vratu
in
ga
poljubil
na
obedve
lici
,
smejoč
se
tako
krčevito
,
da
ni
mogel
spraviti
besedice
preko
ust
.
A
tudi
vrli
Pyguris
se
je
osmelil
sedaj
in
pricapljal
za
šestorico
.
„
Bog
nebeški
!
“
je
vzkliknil
in
plosknil
z
rokami
nad
glavo
.
„
Kneževska
milost
—
malo
je
manjkalo
,
pa
bi
ne
imeli
več
koga
iskati
!
...
Dama
,
ki
ste
jo
rešili
teh
strašnih
razbojnikov
“
—
pri
tem
se
je
ozrl
s
patetično
gesto
groze
na
lopova
,
ki
sta
lezla
ječaje
iz
dosega
junaške
šestorice
—
„
je
sama
„
Olimpia
Montebello
v
svoji
lastni
dražestni
osebi
...
In
to
,
madam
,
je
visoki
gospod
,
ki
se
želi
razvedriti
v
vaši
ljubki
bližini
!
“
Olimpia
se
je
mahoma
vzravnala
;
na
njeno
razkuštrano
in
objokano
lice
,
ki
so
ga
bile
prepregle
solze
s
progami
odplavljene
šminke
,
se
je
vrnil
koketni
smehljaj
lahkoživk
.
„
Ravno
sem
se
vračala
domov
,
da
počakam
vašega
obiska
,
“
je
dejala
z
afektiranim
,
nekoliko
raskavim
altom
.
„
Ko
pa
krenem
mimo
vogala
...
planeta
name
kakor
tigra
ta
dva
krvoločneža
—
in
kaj
je
sledilo
,
ste
videli
sami
!
...
Pojdi
z
mano
,
dragec
,
“
je
dodala
z
vznesenim
velikodušjem
.
„
Nič
mi
ne
boš
plačal
—
nagradil
si
me
dovolj
,
ko
si
mi
rešil
življenje
!
“
„
Ti
gospodje
so
moji
prijatelji
,
“
je
dejal
Dušan
,
ne
da
bi
se
zahvalil
Italijanki
za
milostno
ponudbo
.
„
Spremijo
naju
do
vaše
hiše
,
a
ta
“
—
pokazal
je
Ivana
—
„
pojde
z
mano
prav
do
vas
;
in
tudi
vaš
rešitelj
je
on
,
ne
jaz
.
Ne
bova
vas
dolgo
zamudila
...
“
„
Mio
Dio
!
Kaj
hočete
pravzaprav
od
mene
?
“
je
vzkliknila
Italijanka
nezaupno
.
„
Samo
kratek
razgovor
,
nič
drugega
...
“
„
Razgovor
?
Dragi
moj
mali
,
jaz
nisem
detektivska
pisarna
!
...
“
„
Nič
za
to
!
Čas
ki
nama
ga
posvetite
,
vam
bo
vseeno
nagrajen
.
“
„
Dobro
;
pojdimo
!
“
je
rekla
po
kratkem
premišljanju
lepa
Olimpia
,
ki
je
očividno
pozabila
na
svojo
prejšnjo
„
velikodušnost
“
,
kakor
hitro
je
izpregovoril
Dušan
o
nagradi
.
Še
dobrih
pet
minut
so
romali
po
vijugastih
,
temnečih
ulicah
—
Dušan
in
Ivan
z
Olimpijo
naprej
,
ostali
pa
za
njimi
v
prejšnjem
redu
;
pri
tem
se
je
zgodilo
čisto
slučajno
,
da
sta
vzela
Marko
in
Jovo
Pazarac
Pygurisa
v
svojo
sredo
,
kakor
da
ju
je
genilo
njegovo
plašno
trepetanje
,
ki
ga
ni
mogel
več
premagati
,
odkar
je
videl
spopad
na
ovinku
.
Že
dolgo
je
bilo
,
da
jih
je
srečal
zadnji
človek
in
se
ognil
družbi
v
širokem
loku
,
skriveje
potuhnjene
oči
.
Daleč
tam
nekje
se
je
odbijala
luč
in
dajala
komaj
razločiti
mrkla
vrata
,
pred
katerimi
se
je
zdajci
ustavila
Italijanka
.
Potegnila
je
za
ročaj
,
ki
je
visel
v
kotu
na
tenki
žici
;
zvonček
je
zapel
globoko
tam
zadaj
—
pridrsali
so
koraki
,
vrata
so
se
odprla
pred
trojico
in
se
zaprla
za
njo
.
Tajinstveni
vratar
je
odhitel
kdovekam
,
in
prijatelja
sta
ostala
sama
z
lepo
Olimpijo
v
strahotni
,
zlovešči
temi
.
Z
isto
,
instinktivno
kretnjo
sta
segla
skoraj
obadva
hkrati
po
užigalice
.
V
luči
drobnega
plamenčka
so
se
pokazale
umazane
,
smradljive
stopnjice
.
Vrhu
stopnjic
je
bila
Olimpijina
soba
:
brlog
z
majhnim
oknom
,
črvivo
,
razmetano
posteljo
,
mizico
,
dvema
stoloma
in
raztrganim
divanom
,
ki
ga
je
pokrivala
ogoljena
preproga
.
Italijanka
je
pokazala
prijateljema
ta
sedež
,
sama
pa
se
je
naslonila
na
posteljo
.
„
Kaj
želita
vedeti
od
mene
?
“
je
vprašala
brez
najmanjšega
prehoda
,
kakor
da
jo
je
popadel
sum
,
ali
nista
tudi
to
dva
viteza
,
ki
iščeta
plena
,
kadar
se
razgrne
noč
nad
Galato
.
„
Ali
poznate
nekega
Alberta
Birbantinija
,
madam
?
“
je
rekel
Dušan
istotako
brez
prehoda
in
pogledal
Olimpiji
ostro
v
obraz
.
„
Birbantinija
?
“
je
kriknila
ženska
,
in
oči
so
se
ji
zasvetile
v
zlobnem
,
srditem
blesku
.
„
Kaj
vas
je
napotilo
,
da
se
zanimate
zanj
?
In
zakaj
ga
iščete
pri
meni
?
“
Dušan
je
bil
pravzaprav
v
zadregi
.
„
Ako
ji
rečem
,
da
ga
iščem
z
zlim
namenom
,
“
je
umoval
sam
pri
sebi
,
„
si
pokvarim
vse
—
če
sta
še
prijatelja
.
Nobena
sila
je
ne
bi
več
prepričala
.
Molčala
bi
kakor
grob
,
ali
pa
bi
naju
nalagala
—
kar
je
še
hujše
.
Če
pa
ji
odgovorim
,
da
sva
dobra
z
njim
,
nama
utegne
zaupati
;
ako
sta
sprta
,
se
izda
po
mržnji
,
ki
jo
mora
popasti
do
naju
—
no
,
potem
jo
bo
laglje
prepričati
,
da
ni
tako
...
“
Odgovoril
je
torej
po
kratkem
premolku
,
gledaje
ji
neprestano
v
oči
:
„
Njegova
stara
znanca
sva
,
madam
.
Izvedela
sva
,
da
mu
preti
velika
nevarnost
,
pa
ga
hočeva
posvariti
...
“
„
Kaj
!
“
je
zavreščala
Italijanka
,
in
lice
,
pisano
od
raztopljene
šminke
,
ji
je
zardelo
kakor
pesa
.
„
Tega
lopova
hočeta
svariti
,
in
jaz
vama
naj
pomagam
!
...
Oh
.
vidva
sta
sama
falota
—
lumpa
kakor
on
!
Prišla
sta
k
meni
,
da
me
okradeta
!
...
Jaz
nesrečnica
!
...
Dva
razbojnika
sta
se
vtihotapila
v
moje
stanovanje
...
na
pom
—
.
“
Dušan
je
skočil
kvišku
in
ji
kratkomalo
pritisnil
roko
na
usta
.
„
Ne
bojte
se
,
lepa
Olimpija
,
“
je
dejal
s
prepričevalnim
glasom
,
„
saj
ni
res
!
Moral
sem
vas
samo
preizkusiti
...
Birbantinija
ne
poznam
osebno
,
a
vem
,
da
ga
ni
dosti
prida
.
Iščeva
ga
,
ker
...
ker
bi
nama
mogel
povedati
,
kod
se
skriva
nekdo
drugi
,
ki
je
res
njegov
prijatelj
in
morda
še
večji
lopov
kakor
on
...
“
„
To
ni
mogoče
!
“
je
kriknila
Olimpia
srdito
in
udarila
z
nogo
.
„
Hujše
zveri
in
bolj
črne
duše
ni
pod
vsem
božjim
solncem
.
Ali
veste
,
da
sem
ga
ljubila
leto
dni
...
con
tutto
il
mio
cuore
?
“
„
To
je
vredno
vsega
sočutja
,
madam
Olimpija
,
“
je
dejal
Dušan
,
majaje
z
glavo
.
„
Nevrednega
ste
si
izbrali
!
“
„
Mislim
,
da
!
...
In
on
,
ki
sem
ga
redila
,
oblačila
,
žalagala
z
denarjem
iz
svojega
zaslužka
,
me
je
zapustil
—
izginil
je
čez
noč
!
Pa
ne
samo
,
da
se
je
obrnil
podlo
od
mene
,
uničil
moje
upanje
in
poteptal
mojo
ljubezen
v
prah
...
še
okradel
me
je
!
...
Sto
frankov
mi
je
odnesel
...
cento
franchi
!
...
In
dve
zlati
zapestnici
...
zlato
uro
...
dva
prstana
!
...
Oh
,
mio
Dio
...
“
Žalostna
nevesta
se
je
vrgla
na
posteljo
in
zaplakala
z
resničnim
gnevom
.
Nato
je
planila
kvišku
.
„
Kaj
mu
hočem
storiti
?
...
Da
me
počaka
na
vogalu
ali
pošlje
name
takšne-le
assassini
,
kakor
je
sam
?
...
Da
,
vem
,
kje
ga
najdete
;
toda
povem
vam
le
,
ako
mi
prisežete
,
da
ga
ne
pustite
živega
iz
rok
!
“
„
Madam
,
popustite
nekoliko
,
“
je
rekel
Dušan
s
svojim
najlaskavejšim
glasom
.
„
Glejte
—
če
ga
ne
pustim
živega
iz
rok
,
tvegam
življenje
,
in
še
več
:
vso
nalogo
,
zaradi
katere
iščem
njegovega
prijatelja
.
Obljubljam
vam
pa
v
imenu
svojem
in
svojega
prijatelja
,
da
ga
pretepeva
strahovito
,
in
to
s
posebno
mislijo
na
podlost
,
ki
jo
je
zagrešil
proti
vam
.
“
Olimpia
je
brž
uvidela
,
da
je
nekaj
boljše
od
ničesar
.
„
Dobro
!
“
je
dejala
s
svečano
kretnjo
,
„
mislim
,
da
ste
mož-beseda
.
Birbantini
stanuje
...
“
Zdajci
pa
se
je
začulo
z
ulice
drdranje
kočije
—
nekaj
nenavadnega
v
tem
kraju
in
ob
tej
pozni
,
nevarni
uri
.
Vsa
trojica
je
prisluhnila
.
Skoraj
istočasno
so
pridrsali
po
stopnicah
mimo
vrat
koraki
,
kakor
da
nese
več
ljudi
nekaj
težkega
v
vežo
...
Hišna
vrata
so
se
odprla
in
zopet
zaprla
.
Zaslišal
se
je
slaboten
,
onemogel
ženski
vik
...
Olimpia
je
skočila
k
oknu
;
tudi
Ivan
je
planil
nehote
pokoncu
,
kakor
da
ga
je
preplašila
temna
slutnja
.
Toda
že
je
drdrala
kočija
zaprta
za
vogal
bližnje
ulice
,
ki
je
vodila
skoraj
naravnost
proti
Zlatemu
rogu
...
Vse
tri
je
objela
nekakšna
tesnoba
;
zavladal
je
molk
,
ki
ga
je
prekinila
šele
Olimpia
,
mahnivša
z
roko
:
„
Tu
so
vse
hiše
polne
takšnih
brigantov
!
...
Oh
kje
si
,
bella
Italia
!
Zakaj
sem
te
zapustila
!
...
Torej
,
“
je
dejala
,
kakor
da
se
je
vzdramila
iz
težkih
misli
,
„
Birbantini
stanuje
v
hotelu
Des
cinq
Nations
...
“
„
Kaj
!
...
“
sta
vzkliknila
osupla
prijatelja
.
„
Tam
stanujeva
tudi
midva
...
“
„
Vidita
,
potem
sta
me
iskala
takorekoč
brez
vzroka
.
Madonna
sama
je
hotela
,
da
mi
rešita
življenje
!
“
Ivan
je
segel
v
žep
in
položil
na
mizo
zlatnik
,
videč
,
da
sta
opravila
.
„
Nikakor
!
“
je
vzkliknila
Olimpia
.
„
Moje
plačilo
je
...
že
vesta
,
kaj
!
In
kadarkoli
bi
potrebovala
pomoči
zoper
Birbantinija
ali
kakega
njegovega
zaveznika
...
vedita
,
da
rada
žrtvujem
življenje
