enakostorim
tudi
jaz
Vam
!
«
Brez
ugovora
se
deva
ukloni
prošnji
mladega
moža
in
na
to
se
podasta
roko
ob
roki
med
cvetoče
gredice
.
Mej
potom
reče
baron
skrivnostno
:
»
Katere
cvetice
vonjava
naju
prisili
v
svojo
bližino
,
ista
je
najin
dušni
sorodnik
,
«
a
še
dostavi
:
»
Vedno
sem
najbolj
ljubil
vrtnice
in
pred
vsemi
Centifolijo
stoperesno
.
Ko
sem
še
deček
jo
videl
cveteti
na
domačem
vrtu
ali
razvijati
se
njen
dražesten
cvet
kje
v
divjini
,
vedno
sem
hitel
ves
srečen
k
njej
in
ure
dolgo
se
naslajal
na
njeni
rajski
vonjavi
.
«
»
Tudi
jaz
ljubim
vrtnice
«
odgovori
komtesa
»
a
ugaja
mi
najbolj
Tea
.
Tako
sanjava
je
kakor
Odaliska
v
mračno
jasnem
Orijentul
«
V
tem
se
ločita
,
gredoča
vsaki
pot
,
kamor
ju
vleče
sila
vabečega
cvetja
.
H
kratu
pa
obstaneta
oba
pred
grmom
bujno
cvetočih
vrtnic
.
»
Tu
!
«
vzklikneta
skoro
ob
enem
ter
si
snameta
obveze
.
»
Ha
,
—
Centifolija
!
«
vzklikne
baron
in
iztegne
roko
po
divnem
cvetu
te
vrtnice
.
»
Tea
,
—
moja
Tea
!
«
dahne
veselo
Klara
.
»
Kako
čudovito
!
Kako
resnično
!
«
kliče
baron
,
strmeč
zdaj
v
cvetje
,
zdaj
v
presenečeno
lice
svoje
lepe
znanke
.
A
na
to
reče
svečano
,
vzemši
roki
komtesini
:
»
Komtesa
!
Videla
sva
,
da
niso
sanje
,
da
ni
bilo
golo
domnevanje
ono
,
kar
sem
vam
govoril
prej
,
marveč
je
živa
resnica
.
Govorilo
je
to
cvetje
,
govorilo
je
tajinstveno
resnico
,
da
sti
se
našli
dve
duši
,
tako
sorodni
kakor
je
sorodno
med
seboj
cvetje
Teje
in
Centifolije
.
Je-li
treba
lepšega
potrjila
?
O
ne
!
Lepše
,
trdneje
gotovosti
?
Nikdar
!
—
Ta
vez
,
to
sorodstvo
najinih
duš
je
bilo
torej
že
sklenjeno
pred
vekov
veki
,
sklenjeno
na
viru
vsega
postanka
!
Ali
naj
,
—
komtesa
!
Ali
naj
torej
vez
,
ki
je
bila
sklenjena
že
v
nebesih
,
kedaj
neha
,
kedaj
se
razdere
?
O
nikari
!
Čujte
,
komtesa
!
Ko
sem
včeraj
populudne
,
vrnivši
se
stoprav
iz
šumečega
Pariza
,
začul
vaš
čudoviti
glas
v
pesmi
,
—
ko
sem
kasneje
v
oknu
zagledal
vaše
lice
,
zažarela
je
v
meni
slutnja
:
ta
deva
odločuje
v
tvojem
življenju
!
In
kar
je
govorila
včeraj
slutnja
,
—
kar
je
slutnji
—
o
Klara
!
—
pritrjevalo
srce
,
potrjilo
tega
nahajam
danes
v
tem
čudovitem
slučaju
!
Zato
prosim
,
komtesa
,
—
govorite
,
—
govori
,
drago
dekle
,
hočeš
li
biti
moja
,
—
moja
za
vse
dni
življenja
in
za
vse
veke
tu
in
onkraj
groba
?
«
Komtesa
Klara
je
zrla
v
jasno
lice
svojega
znanca
in
njen
pogled
se
je
mirno
kakor
svit
srebrne
lune
v
gladini
oceana
,
utapljal
v
zrcalu
njegove
velike
duše
v
neločljivi
ednoti
,
—
pa
odgovori
mirno
in
s
smehljajem
,
v
katerem
je
bilo
izraženo
vse
blaženstvo
njenega
mladega
srca
:
»
Hočem
,
—
na
veke
hočem
biti
s
taboj
!
«
»
Hvala
ti
,
tisočkrat
hvala
!
«
vzklikne
mladenič
in
držeč
devo
za
roki
jej
neprestano
zre
v
mili
obraz
.
In
tisti
hip
je
bilo
,
kakor
bi
se
širje
odprlo
nebo
,
kakor
bi
na
valovih
solnčnega
svita
plulo
na
zemljo
mirijade
rajskih
duhov
da
poveliča
trenutek
,
v
katerem
se
je
spojilo
dvoje
velikih
duš
,
namenjenih
za
zveličavno
delo
na
zemlji
.
Doli
z
grada
Grebena
pa
je
vprašal
šegavo
znani
glas
:
»
Riko
,
kje
so
nebesa
?
«
A
kakor
v
odgovor
na
to
vprašanje
češ
,
na
zemlji
vse
lepo
mine
,
tudi
sreča
raja
,
začuje
se
sem
od
grada
nevoljno
hreščanje
.
Mlada
dvojica
se
ob
tem
glasu
zgane
in
komtesi
se
izvije
mučen
vzklik
:
»
Izdana
sva
,
—
neki
temen
duh
je
blizu
!
«
Zares
,
Klara
se
ni
motila
,
bil
je
sluga
generalov
,
ki
je
prišel
klicat
barona
.
Skrit
za
cvetjem
je
stal
ter
opazoval
mlada
človeka
.
Preko
nad
vse
grdega
starikavega
obraza
mu
je
šel
zloben
smeh
in
govoril
je
sam
pri
sebi
:
»
No
,
kako
pak
!
Komaj
je
ta
mladi
študent
prišel
,
že
se
zaljubi
,
že
mora
imeti
ljubico
!
No
,
no
,
se
je
že
naveličaš
,
kakor
sem
se
tudi
jaz
naveličal
teh
—
bab
,
ki
—
nimajo
nič
!
Kar
ne
vem
čemu
jih
ima
moj
general
pod
streho
!
—
Glej
,
glej
!
Zdaj
sta
si
celo
zavezala
oči
,
—
—
čemu
pa
?
Da
bi
se
ne
videla
,
ker
sta
—
prelepa
!
Kaka
komedija
!
Morda
bosta
igrala
slepe
miši
?
Ha
,
ha
!
No
,
to
mora
še
danes
izvedeti
moja
stara
in
ta
bo
nesla
po
celi
dolini
od
praga
do
praga
.
To
bo
smeha
,
zabave
!
—
Aha
,
zdaj
sta
pri
vrtnicah
,
—
da
bi
jih
trgala
?
To
bi
moral
izvedeti
general
!
On
,
ki
drži
na
svoj
vrt
toliko
,
da
se
ga
ne
sme
dotakniti
—
še
veter
ne
!
Grom
in
topovi
,
če
mu
to
povem
—
in
povem
mu
!
—
zapodi
še
danes
nečaka
in
te
ženske
proč
!
«
—
Mlada
človeka
se
poslovita
drugi
od
drugega
z
zatrjilom
,
da
za
v
prvo
ne
izve
še
nihče
o
njuni
zvezi
,
niti
nje
mati
niti
general
njegov
stric
,
marveč
da
nosita
sladko
tajnost
globoko
v
srcu
do
hipa
,
ko
jo
bode
treba
razodeti
svetu
.
Klara
odhiti
po
drugi
strani
vrta
v
grad
.
Oko
barona
jej
sledi
kakor
prikazni
iz
druzega
sveta
.
Mladi
mož
je
čutil
,
da
se
je
odigrala
ravnokar
velika
predigra
njegovi
bodočnosti
in
da
zamore
mirneje
in
z
večjo
samozavestjo
gledati
nasproti
vsemu
kar
ga
čaka
.
Saj
je
našel
svoji
duši
posestrimo
,
ki
ga
bode
zvesto
spremljala
skozi
labirint
bodočega
življenja
in
mu
olajševala
borbo
,
kateri
se
hoče
posvetiti
,
—
borbo
za
blagor
človeštva
.
Izpolnilo
se
je
čudovito
,
kar
je
slutil
še
sinoči
:
to
dekle
mu
je
pripeljala
na
pot
življenja
njegova
usoda
in
srečala
sta
se
,
kakor
se
mnogokrat
sreča
dvoje
solne
na
nebu
,
ki
nadaljujeta
skupno
svojo
pot
skozi
neznane
veke
.
Skupno
!
Skupno
s
to
prekrasno
,
bajno
žensko
!
Ta
zavest
ga
tako
osrečuje
,
da
skoro
pozablja
vsega
okoli
sebe
,
napolnjuje
ga
celo
s
slutnjo
,
da
je
velik
del
rešitve
vprašanja
o
—
»
nebesih
«
vendar
le
v
lepoti
in
sreči
;
katero
zamore
nuditi
človeku
to
zemsko
življenje
...
V
tej
misli
se
približa
kraju
,
kjer
ga
čaka
sluga
generalov
,
a
ga
skoro
niti
ne
zagleda
.
S
prihuljeno
prijaznostjo
mu
le-ta
zastopi
pot
in
z
globokim
poklonom
naznani
:
»
Gospod
general
so
že
vstali
in
nujno
želé
govoriti
z
milostivim
gospodom
.
«
—
Sporočilo
,
da
stric
želi
nujno
govoriti
ž
njim
,
ga
še-le
predrami
iz
zamišljenosti
,
v
katero
ga
je
začaral
važen
dogodek
z
mlado
komteso
sredi
mamečih
vrtnih
vonjav
.
Hiti
v
grad
in
po
stopnicah
do
sob
generalovih
.
A
glej
kako
spremenjen
se
mu
zdi
ves
grad
znotraj
!
Vse
je
nekako
drugače
od
včeraj
,
—
vse
tako
,
kakor
bi
se
bil
naselil
čez
noč
v
njem
nek
blagi
duh
,
ki
napolnjuje
s
svojim
čarom
slednji
kotiček
.
In
ni
li
morda
to
uprav
duh
ljubezni
,
ki
si
je
izbral
v
gradu
starega
bojevnika
in
krvoprolitnika
svoje
taborišče
?
Ali
mu
ne
vzbuja
vse
to
uprav
slutnje
,
kako
čudovito
delujejo
—
nebesa
?
...
In
kaj
li
mu
ima
povedati
stric
,
da
želi
nujno
govoriti
ž
njim
?
Se
je
li
tudi
njemu
pripetilo
kaj
,
kar
bi
utegnilo
biti
v
zvezi
z
nočnimi
dogodki
v
gradu
,
v
Bidotovi
hiši
in
drugod
po
dolini
?
Radoveden
,
zelo
radoveden
je
.
General
je
zares
nestrpno
čakal
nanj
v
dvorani
za
zajutrk
,
pa
ga
razburjeno
pozdravil
.
»
Dobro
jutro
,
moj
dobri
Riko
,
dobro
jutro
!
Vendar
si
tu
!
Težko
te
vže
čakam
,
zelo
težkol
Človek
bi
skoro
zgubil
razum
,
ko
bi
te
ne
imel
,
moj
sladki
enfant
terrible
!
«
kliče
stari
gospod
drugo
na
drugo
,
stiska
nečaku
roki
,
ga
objema
in
pritiska
na
srce
.
Baron
začudeno
gleda
strica
ter
hoče
spregovoriti
,
a
general
mu
položi
roko
na
usta
in
nadaljuje
:
»
Čakaj
,
da
čuješ
!
No
,
sedi
,
—
takoj
bo
tu
zajutrk
,
—
a
prvo
moraš
izvedeti
vse
!
—
Riko
,
poglej
me
,
dobro
me
poglej
!
No
,
kaj
vidiš
na
meni
?
Govori
!
«
Mladi
mož
,
ki
se
je
pri
nenavadnem
stričevem
nastopu
jel
bati
da
bi
se
staremu
gospodu
celo
ne
zmešalo
,
ga
pogleda
nekako
plaho
in
odgovori
prizanesljivo
:
»
Zdi
se
mi
ekselenca
,
da
ste
nekoliko
bledi
,
upa-deni
...
«
»
Vidiš
?
Uganil
si
,
tako
je
!
Celo
jutro
se
že
ogledujem
v
zrcalu
in
opažam
neko
spremembo
...
pa
kaj
šmenta
,
Riko
,
saj
si
tudi
ti
spremenjen
!
«
»
Jaz
...
?
«
odvrne
baron
in
lahna
rudečica
mu
oblije
lice
.
»
Morda
se
motim
,
morda
gledam
le
skozi
svoja
očala
...
No
,
čudo
bi
sicer
ne
bilo
,
saj
si
prenočeval
na
Grebenu
.
Dobro
,
pustiva
to
za
—
pozneje
!
Pozneje
mi
moraš
vse
povedati
kar
se
ti
je
pripetilo
tam
—
gori
.
A
zdaj
sem
jaz
na
vrsti
.
No
,
da
ti
povem
:
vso
noč
nisem
zatisnil
očesa
.
To
ti
je
bila
vražja
noč
,
da
ne
pomnim
take
.
Ljubše
bi
mi
bilo
v
najhujšem
bojnem
ognju
nego
taka
noč
!
A
ne
misli
,
da
smo
imeli
duhove
,
pošasti
kakor
ti
na
Grebenu
—
—
ne
,
bilo
je
vse
nekaj
druzega
!
Le
čuj
!
Ležem
,
premišljujem
to
in
ono
.
Šlo
mi
je
po
glavi
ono
o
naših
ženskah
in
mislim
,
naposled
mi
zarotniki
še
zažgo
hišo
ali
mi
vdero
po
noči
vanjo
in
že
sem
sklenil
odsloviti
ju
koj
danes
.
A
pri
tem
se
spomnim
važnosti
onega
,
dokumenta
in
več
druzega
,
pa
si
premislim
stvar
.
Dobro
.
Zdajci
se
mi
jamejo
zbujati
-
spomini
iz
davnih
preteklih
dnij
—
celo
moje
življenje
se
mi
odpre
ko
velika
knjiga
pred
menoj
,
da
se
mi
je
zdelo
vse
ko
včeraj
.
Kaj
mi
to
vse
hoče
?
se
vprašam
,
morda
vendar
ne
bo
že
—
konec
?
In
lej
šmenta
,
naposled
jamem
premišljevati
še
ono
o
—
oprosti
,
Riko
,
to
so
tako
slabosti
!
—
o
nebesih
.
Vidiš
stvar
me
je
nehote
začela
zanimati
,
pa
se
je
ne
iznebim
.
Kratko
in
malo
,
ako
pride
danes
župnik
,
natočiti
mi
mora
čistega
vina
,
povedati
mora
kar
ve
,
kaj
je
na
tem
.
Ker
zdi
se
mi
,
da
je
mnogo
resnega
vendarle
v
tej
stvari
.
Dobro
,
—
to
naj
bode
za
—
popoldan
.
Pa
dalje
!
Skoro
da
bi
se
mi
bile
zmedle
misli
in
zaspal
bi
bil
—
—
a
zdajci
se
zgodi
nekaj
,
kar
mi
ne
gre
iz
glave
in
mi
vzbuja
sum
,
da
se
okoli
nas
,
Riko
,
pripravlja
nekaj
velikega
,
posebnega
in
da
pri
tem
sodelujejo
moči
,
katerih
mi
navadni
ljudje
ne
razumemo
.
Glej
,
ko
tako
strmim
pred
se
v
mrak
svoje
sobe
,
—
ob
enem
so
zveneli
sem
od
grofice
tisti
glasovi
harfe
,
s
katerimi
mora
njena
hči
tolažiti
njene
baje
zelo
razdražene
živce
,
da
zaspi
,
—
čudne
ženske
to
!
—
jamejo
vstajati
pred
manoj
in
to
prav
živo
in
razločno
,
Riko
,
podobe
ljudi
,
katere
sem
poznal
v
preteklosti
;
prijatelji
,
znanci
,
bojni
tovariši
in
drugi
.
In
to
se
ti
je
gnetlo
,
—
valovilo
,
kakor
na
pestrem
sejmu
ali
na
parižkem
Boulevardu
—
vse
to
ob
glasovih
onih
harf
.
A
ne
še
dosti
temu
!
Vse
te
podobe
jamejo
tudi
govoriti
Riko
,
razločno
,
kakor
bi
živele
!
Bile
so
davno
pozabljene
besede
,
pozdravi
,
razgovori
,
prepiri
,
grožnje
,
da
mi
je
rosila
zona
čelo
in
lice
.
Med
prikaznimi
je
bilo
ljudi
,
katere
sem
videl
na
svojem
potovanju
,
morda
le
enkrat
in
pozneje
nikoli
.
Najbolj
čudna
je
bila
podoba
dragega
tovariša
,
katerega
sem
izgubil
na
nekem
izletu
v
Krimu
.
Bil
je
mlad
Rus
,
ime
njegovo
sem
pozabil
,
potoval
je
v
ime
ruske
vlade
v
važnih
zadevah
.
Mož
je
bil
bogat
,
a
nad
vse
idealnega
mišljenja
,
plemenita
duša
da
malo
takih
.
V
nekem
prelazu
mi
izgine
izpred
oči
,
kakor
bi
se
vdrl
v
zemljo
.
Iščem
,
kličem
,
—
zaman
!
Ni
ga
bilo
več
in
zelo
žal
mi
je
bilo
zanj
.
In
glej
,
nocoj
ga
vidim
kako
vstaja
iz
meglene
daljave
in
prihaja
bliže
,
a
ob
njegovi
roki
,
—
strmi
moj
Riko
!
—
je
oni
Viktor
Padrillac
,
ki
je
bil
enkrat
s
teboj
tu
na
počitnicah
in
ki
je
odšel
potem
na
Daljni
Vzhod
in
kdo
ve
še
kam
.
In
zdaj
moj
dragi
,
mi
povej
,
kaj
vse
to
pomeni
—
in
povej
,
je
li
čudo
,
da
me
je
razburilo
do
dna
duše
?
«
Mladi
učenjak
se
zamisli
,
a
čez
kratko
pravi
povse
mirno
:
»
Vsekako
je
nekaj
čudnega
,
vendar
ni
nenavadno
in
prav
bi
bilo
,
ako
bi
ljudje
upoštevali
take
—
migljaje
,
o
katerih
zamoremo
reči
,
da
prihajajo
z
»
onega
sveta
«
,
ali
da
pomenijo
najmanje
»
prst
usode
«
in
so
mnogokrat
od
velike
važnosti
za
življenje
človeka
.
Dušeslovci
pravijo
takim
pojavom
»
refleksije
duha
«
in
so
pri
nekaterih
ljudeh
bolj
pri
nekaterih
manj
jasne
in
razločne
.
A
jaz
bi
še
dostavil
:
naš
duh
je
nekaj
veleskrivnostnega
,
česar
ne
razjasni
vsa
učenost
te
zemlje
.
Človek
,
biser
stvarjenja
,
je
popoln
odtis
Onega
,
ki
ga
je
ustvaril
.
Nikakor
nas
ne
more
iznenaditi
,
ako
se
od
dne
do
dne
prepričamo
,
da
je
tudi
naš
duh
zaklad
,
v
katerem
so
hranjeni
misteriji
izvora
.
Koliko
zanimivega
bi
zabeležili
,
ako
bi
pazili
na
te
pojave
skozi
eno
samo
človeško
življenje
!
A
ljudje
na
take
reči
ne
pazijo
in
zaradi
tega
se
mnogo
izgubi
,
kar
bi
bilo
v
prid
nam
vsem
.
Le
včasih
se
pripeti
,
da
smo
na
to
opozorjeni
,
kadar
se
ta
misterij
pojavi
že
uprav
močno
,
silovito
in
tedaj
je
tak
pojav
često
predhodnik
izvenrednim
dogodkom
,
kar
vemo
zlasti
iz
življenja
velikih
mož
,
kakor
Cesarja
,
Aleksandra
Velikega
,
Napoleona
itd.
Ako
bi
bil
n.
pr.
Cesar
ubogal
svojo
ženo
Kalpurnijo
,
ki
ga
je
svarila
pred
Kasijem
,
čegar
pretečo
prikazen
je
videl
v
noči
pred
usodnim
dnem
svoje
smrti
,
bi
najbrže
ne
padel
kot
krvava
žrtev
Kasijeve
zarote
.
Ali
če
bi
Veliki
Napoleon
upošteval
svarilo
na
otoku
Elba
,
predno
je
iznova
stopil
na
francoska
tla
,
—
nikdar
bi
naša
zgodovina
ne
poznala
imena
»
Waterloo
«
v
tako
žalostnem
pomenu
in
zemljevid
Francije
bil
bi
danes
drugačen
!
No
,
in
ne
le
usodni
,
žalostni
dogodki
reflektujejo
iz
našega
duha
,
marveč
tudi
veseli
ali
čestokrat
tudi
čisto
navadni
.
Saj
se
nam
zdi
,
da
so
taki
pojavi
le
odsevi
duha
,
naloženi
v
njém
v
preteklih
dneh
za
bodočnost
,
kakor
smo
tudi
mi
in
vse
kar
je
okoli
nas
,
le
odsevi
tega
,
kar
leži
na
viru
vsega
že
od
vekov
.
Enako
kakor
s
podobami
,
bo
tudi
z
glasovi
in
ne
motim
se
morda
,
ako
trdim
,
da
bodeta
veda
in
učenost
te
zaklade
izkoristila
nekoč
po
svoje
,
v
svrho
napredka
.
«
General
je
bil
ves
srečen
ob
tej
duhoviti
razlagi
njegovega
nočnega
dogodka
in
v
zahvalo
je
prisrčno
objel
svojega
učenega
nečaka
.
»
Potemtakem
«
je
zaklical
vesel
»
se
nam
je
nadejati
prej
ali
slej
ali
morda
že
danes
,
česa
nenavadnega
,
morda
kak
nenaden
obisk
?
...
«
»
Ni
izključeno
!
«
odvrne
baron
»
da
bi
utegnil
priti
h
kratu
Viktor
ali
tudi
vaš
znanec
iz
Krima
.
V
Parizu
je
prijatelj
izvedel
,
da
sem
na
počitnicah
in
—
pota
usode
so
skrivnostna
—
kdo
ve
da
li
ni
naključje
privedlo
Rusa
in
Francoza
v
tesno
dotiko
?
Nič
verjetnejega
konečno
nego
to
,
da
sta
svoj
prihod
naznanila
že
v
vaši
viziji
ekscelenca
t.
j.
oddala
svoji
duševni
vizitnici
,
ko
se
njihovi
trupli
še
nahajata
v
daljavi
in
sta
morda
stoprav
sklenila
,
da
vas
obiščeta
tu
?
«
»
Izborno
!
Ti
si
izboren
moj
Riko
!
«
kliče
general
navdušen
pri
zajutrku
in
bledost
ter
upadenost
njegovega
lica
polagoma
izginja
in
se
umiče
zdravi
rudečici
.
»
Zaključek
bode
torej
ta
,
da
stojimo
najbrže
pred
kakimi
novimi
epohami
našega
življenja
«
,
doda
baron
važno
,
»
in
vse
to
imamo
kajpada
zahvaliti
vplivu
one
tajne
in
mogočne
Sile
,
ki
vodi
naše
usode
,
ki
vstvarja
in
giblje
svetove
in
ki
je
povsodi
.
Sploh
se
mi
hoče
dozdevati
,
da
je
ta
vpliv
uprav
od
nocoj
obrnjen
baš
na
naše
obližje
in
,
da
se
utegne
pod
njim
izcimiti
še
marsikaj
posebnega
,
kar
nas
bode
vrlo
zanimalo
,
o
tem
ne
dvomim
niti
trenutek
.
«
»
Zares
moj
Riko
,
jako
si
me
pokrepčal
,
—
upeljal
si
me
pa
tudi
,
to
ti
moram
priznati
,
v
tem
kratkem
hipu
na
popolnoma
nova
pota
,
v
čisto
novi
svet
,
za
kateri
se
prej
nisem
nikoli
brigal
in
ki
me
je
jel
zelo
osrečevati
!
«
reče
general
in
oba
možaka
se
dvigneta
od
zajutrka
.
Na
predlog
generalov
se
odpravita
na
izlet
v
bližnji
gozd
,
kamor
je
general
jezdil
slednje
jutro
ob
lepem
vremenu
.
»
Slugi
sem
že
prej
naročil
da
osedla
oba
belca
in
najbrže
je
moj
ukaz
že
izvršil
«
,
meni
general
in
vleče
seboj
iz
sobe
barona
,
kateremu
je
bil
predlog
strijčev
jako
dobrodošel
.
Kajti
pri
tej
priliki
mu
bode
zamogel
razodeti
svoj
skrivni
načrt
glede
Grebena
,
kateri
načrt
se
mu
je
porodil
v
glavi
v
visočini
tega
znamenitega
gradu
,
namreč
načrt
—
zvezdarne
.
Strijc
se
mu
zdi
baš
v
pravem
razpoloženju
in
ne
dvomi
,
da
ga
pridobi
za
to
sicer
jako
drago
podjetje
.
Notri
v
gozdni
tihoti
mu
hoče
povedati
vse
kar
je
doživel
po
noči
in
kar
mu
je
pripovedoval
krčmar
ter
vse
to
še
podpreti
z
učenimi
pridevki
.
V
malo
trenotkih
sedita
oba
plemenitaša
v
sedlih
,
čvrsta
belca
ponosno
dvigneta
glavi
ter
se
spustita
v
dir
proti
zelenemu
gozdu
.
Uprav
pod
okni
grofice
se
še
ozre
baron
in
ob
tamni
zavesi
zagleda
lice
svoje
drage
znanke
,
čez
katero
je
šinil
smehljaj
blaženosti
in
sladek
prijateljski
pozdrav
.
Komtesa
Klara
,
dočim
se
je
vrnila
od
srečnega
sestanka
z
baronom
,
je
vstopila
po
prstih
v
svojo
sobo
,
da
ne
bi
vzbudila
bolne
matere
,
ki
je
pri
njenem
izhodu
v
vrt
še
spala
v
naslonjaču
v
istem
položaju
,
kakor
je
zaspala
ob
glasovih
njene
harfe
.
A
grofica
jo
je
že
čula
,
pa
zakliče
:
»
Klara
!
Kje
si
vendar
bila
tako
dolgo
?
«
Hčerka
hiti
v
sobo
matere
,
kjer
je
vladal
tajinstven
polumrak
,
pa
se
spusti
pred
njo
na
koleni
in
vzklikne
:
»
O
mama
,
odpusti
mi
!
«
Grofica
se
sklone
k
njej
,
jej
položi
obe
roki
okoli
vrata
in
jo
s
strogim
očesom
opazuje
.
Naposled
pravi
:
»
Kaj
—
kaj
naj
ti
odpustim
,
hčerka
?
Da
si
bila
v
vrtu
?
O
to
baš
ni
nič
hudega
!
Saj
bi
tudi
jaz
tako
rada
šla
med
cvetje
!
Vse
življenje
sem
se
najbolj
radovala
cvetja
,
ker
med
cvetjem
je
najlepša
sreča
.
Saj
uprav
to
cvetje
najživeje
spominja
večne
mladosti
—
ondi
v
večnem
raju
,
v
—
nebesih
!
Ono
je
,
ki
nam
za
kratek
hip
pripoveduje
o
krasotah
večnega
življenja
;
—
njega
prozorni
slikoviti
tenj
je
,
ki
našemu
očesu
razkriva
nepojmljive
lepote
na
onem
viru
vseh
lepot
in
nas
navdaja
z
rajskimi
slutnjami
.
Kdo
bi
se
torej
ne
čutil
srečnega
med
temi
poslanicami
nebes
?
Oh
,
bilo
je
enkrat
,
—
bilo
je
takrat
,
ko
sem
se
sestajala
ž
—
njim
,
tvojim
očetom
med
cvetjem
našega
grajskega
vrta
;
—
ko
sem
mu
,
sama
še
prozorna
cvetka
,
razkrila
svojo
dušo
,
svoje
srce
in
se
mu
darovala
—
za
veke
.
A
njega
ni
več
,
umrl
je
mučeniške
smrti
za
ideale
človeštva
in
zdaj
biva
ondi
,
kamor
edino
hrepenim
noč
in
dan
.
Zaradi
tega
mi
vzbuja
cvetje
zdaj
le
žalostne
spomine
na
ono
minolo
srečo
,
pa
se
ga
ogibljem
.
A
ti
,
—
o
ti
si
še
mlada
,
ti
le
uživaj
ta
kras
,
dokler
,
—
vendar
ti
moram
nekaj
razodeti
,
hčerka
...
«
,
dostavi
skrivnostno
in
motri
hčer
,
kakor
bi
nekaj
iskala
v
njeni
duši
.
Kómtesa
Klara
,
kateri
so
sladko
pretresale
čisto
dušo
lepe
besede
materine
,
dvigne
glavico
in
iznenadeno
vpraša
:
»
Kaj
,
mama
?
«
»
Midve
morava
od
tód
.
«
»
Od
tu
?
Zakaj
li
?
Ali
ni
tako
krasno
tukaj
,
mamči
?
«
odvrne
deva
vsa
prestrašena
.
»
Saj
baš
zaradi
tega
!
To
bivališče
se
mi
zdi
kakor
gredica
cvetja
,
pod
katero
preži
rujavo
pisan
gad
...
«
»
O
mama
,
že
zopet
te
črne
misli
!
«
»
Nič
dobrega
ne
slutim
.
Saj
veš
,
odkar
sem
zbolela
na
živcih
,
odmeva
v
moji
bolni
duši
tudi
najmanjša
stvarica
.
Midve
imava
sovražnika
in
ta
biva
prav
tu
v
hiši
.
«
»
Sovražnika
?
V
hiši
?
A
kdo
bi
mogel
to
biti
?
«
»
Videla
sem
ga
v
sanjah
.
—
Ravno
predno
si
prišla
sem
sanjala
,
da
vstopi
v
sobo
neznan
človek
in
zlobno
režeč
se
pravi
:
»
Jaz
vas
razkrinkam
,
vi
ste
grofica
Padrillac
in
jaz
poznam
vaše
skrivnosti
.
«
Pri
teh
besedeh
izgine
in
jaz
se
zbudim
.
Vtem
licu
pa
sem
spoznala
kaj
meniš
koga
?
—
Slugo
našega
gospodarja
!
«
»
Je-li
bi
bilo
mogoče
?
«
dahne
Klara
zamišljeno
,
spomni
se
h
kratu
onega
hreščajočega
glasu
v
vrtu
in
to
jo
vznemiri
.
»
O
hčerka
!
«
nadaljuje
grofica
otožno
.
»
Kaj
je
to
najino
življenje
?
Beg
,
večni
beg
!
Nikjer
več
nisva
varni
,
—
vedno
je
za
nama
tamni
duh
one
zarote
,
ki
naju
hoče
ugonobiti
!
—
Za
se
mi
ni
,
vsaj
se
poprej
združim
ž
njim
!
Le
da
bi
tebi
vedela
varno
zaščito
in
—
oni
listini
,
zaradi
katere
žrtvujeva
vse
,
potem
rada
umrjem
.
«
Klara
je
zaslutila
,
da
bi
utegnila
mati
imeti
prav
in
da
bi
ta
človek
,
ta
sluga
res
zamogel
motiti
mir
in
srečo
njeno
in
njene
ljubljene
matere
.
A
zavest
,
da
je
v
baronu
in
njegovi
ljubezni
našla
mogočno
zaščito
,
jo
popolnoma
pomiri
in
napolni
s
hrabrostjo
nasproti
vsem
možnostim
.
O
kako
rada
bi
razodela
materi
sladko
tajnost
,
ki
leži
v
dnu
njene
duše
,
a
prisegla
je
svojemu
prijatelju
molčati
še
tudi
nasproti
njej
o
tej
zvezi
.
Vendar
vidi
,
da
mati
potrebuje
tolažila
in
kdo
drugi
ko
ona
jej
ga
more
dati
?
Zaradi
tega
se
ojači
in
pravi
:
»
Česa
se
nama
je
li
bati
,
ljuba
mama
?
Nikomur
nisve
storili
nič
žalega
,
nikdo
nama
ne
sme
storiti
nič
žalega
!
Ko
sva
odšli
nevarnosti
,
v
katero
nas
je
pripravila
zloba
onih
ljudij
v
naši
prvi
stolnici
v
Parizu
in
oteli
dragi
plen
,
čutim
,
da
se
nama
nič
zlega
več
pripetiti
ne
more
.
In
še
več
,
mamica
!
Uprav
tu
sva
pod
okriljem
nekega
dobrega
duha
,
kamor
ne
sega
moč
niti
zavisti
niti
sovraštva
;
uprav
tu
se
mi
dozdeva
,
—
ne
,
uverjena
sem
v
dnu
srca
,
da
tu
prične
za
naju
nova
doba
sreče
in
radosti
za
naju
trdo
izkušeni
ženski
!
In
kako
bi
človek
ne
pozabil
gorja
preteklosti
,
ako
mu
sije
zarija
bodoče
sreče
,
—
zarija
,
ki
razliva
svojo
blaženost
čez
to
gorje
,
kakor
proseva
solnčni
žar
tamna
kota
noči
?
Ta
up
,
ta
nada
,
mati
,
živi
v
meni
s
čudovito
silo
od
nocoj
,
od
danes
zjutraj
in
nobena
moč
pekla
ne
ugasi
njenega
:
svita
!
«
Krasna
deva
je
mej
poslednjimi
besedami
vsa
razžarela
v
čudovitem
duševnem
ognju
;
kakor
promaknjena
v
nadtelesne
kraje
je
zrla
k
svoji
materi
in
krčevito
stiskala
njeno
bledo
desnico
.
Grofica
je
iz
gorečih
besedij
svoje
hčere
zaslutila
,
da
se
je
utegnilo
uprav
za
jutra
zgoditi
nekaj
posebnega
,
kar
jo
je
potrdilo
v
nadah
na
lepšo
bodočnost
.
Zaraditega
ni
silila
vanjo
,
da
izve
kaj
več
,
niti
ni
zahtevala
nadalje
da
ostavite
ta
kraj
,
ki
se
je
tudi
njej
jako
omilil
.
»
Morda
govoriš
resnico
hčerka
«
,
spregovori
in
zadovoljno
boža
njene
lase
,
veseleč
se
skrivaj
sreče
svojega
edinega
otroka
.
»
Morda
je
res
kar
praviš
.
Čemu
bi
ti
ugovarjala
?
Naj
torej
bo
kakor
je
namenjeno
.
Ako
se
mi
izpolni
skrita
želja
,
izpolnjeno
je
vse
.
Ker
vedi
,
—
le
njemu
,
komur
bi
darovala
srce
ti
,
moja
Klara
,
le
njemu
bi
tudi
zaupala
to
važno
listino
,
zaradi
katere
je
pustil
svoje
dragoceno
življenje
tvoj
oče
in
moj
nad
vse
ljubljeni
soprog
.
Ako
je
torej
zapisano
v
zvezdah
,
da
postani
tvoj
soprog
on
,
ta
mladi
mož
,
nečak
našega
gostodaja
,
bodi
!
Izvedela
sem
že
po
Viktorju
,
da
je
ta
mladeneč
,
ta
baron
Rikard
d
’
Honcourt
jako
nadarjen
in
nenavaden
človek
in
plemenitaš
ne
le
po
imenu
marveč
tudi
po
duhu
.
Njemu
bi
torej
morda
smela
zaupati
usodo
svojega
otroka
in
tajnost
one
listine
,
katere
vsebina
ti
je
povse
znana
.
No
,
zaupala
sem
jo
—
in
sicer
nikomur
drugemu
—
tudi
dušnemu
pastirju
tega
kraja
.
In
prav
je
,
da
sem
jo
,
ker
ne
moremo
vedeti
danes
kaj
nas
zadene
jutri
.
To
je
bilo
le
za
vse
slučaje
,
da
se
v
skrajni
sili
izve
,
kaj
namerava
zarota
one
politične
struje
,
ki
izpodkopava
blagor
naše
domovine
in
vse
človeške
družbe
.
Oj
,
da
bi
nam
nebo
zares
poslalo
moža
,
ki
bi
s
to
listino
v
roki
kakor
angelj
z
gorečim
mečem
odgnal
iz
raja
te
zemlje
hudobnega
duha
,
ki
hoče
ugonobiti
lepo
delo
Stvarnikovo
!
Je-li
ta
mož
baron
Rikard
d
’
Honcourt
,
moja
Klara
?
«
zaključi
grofica
in
pogleda
šegavo
v
oči
svoje
hčere
.
»
On
je
,
mati
!
«
vzklikne
goreče
komtesa
in
se
ponosno
vzravna
po
konci
.
»
On
je
,
to
mi
pravi
srce
!
«
»
Naj
bi
te
ne
varalo
!
«
domeni
grofica
resno
;
»
Naj
bi
se
izpolnilo
!
Dotlej
pa
,
da
se
izkaže
resničnost
najine
slutnje
in
—
želje
,
hčerka
,
bodi
previdna
!
Ženska
ne
razodevaj
preveč
svojih
čutil
!
Ljubi
ga
,
a
ljubi
ga
tiho
,
to
te
morda
čimpreje
dovede
do
željenega
cilja
!
«
Mestu
odgovora
ovije
komtesa
roki
okoli
vratu
svoje
matere
in
jej
prisrčno
poljublja
oči
in
čelo
,
zavedajoč
se
svoje
prisege
.
V
tem
hipu
nekdo
močno
potrka
na
duri
vnanje
sobe
in
preplašena
se
dvigne
komtesa
ter
stopi
v
svojo
sobo
.
Listonoša
vstopi
in
izroči
dvoje
pisem
,
na
kar
odide
.
»
Pismo
—
od
koga
?
Kdo
nama
piše
v
to
samoto
?
«
vzklikne
grofica
preplašena
,
tresoča
se
na
vsem
životu
.
»
Od
gospoda
Ponsharda
je
,
mamica
!
«
odgovori
Klara
veselo
,
ko
je
prečitala
naslov
.
»
Daj
,
da
pogledam
;
—
zares
,
njegova
pisava
,
on
piše
!
A
kaj
neki
?
Odpri
,
hčerka
—
čitaj
ti
!
Meni
se
zelo
trese
roka
.
«
Klara
odtrga
zavitek
in
čita
:
»
Draga
prijateljica
,
čestita
grofica
!
Viktor
,
naš
ljubljeni
dečko
je
došel
s
svojega
potovanja
in
se
oglasil
pri
meni
.
Jutri
odpotuje
k
tebi
,
—
razodel
sem
mu
kje
si
—
in
utegne
te
iznenaditi
h
kratu
s
tem
pismom
.
Menim
da
najde
ondi
tudi
že
Rikarda
d
’
Honcourta
,
za
katerega
sem
mu
tudi
izročil
pozdrav
.
Imejte
se
torej
izborno
!
Kdo
ve
,
morda
Vas
presenetim
tudi
jaz
s
svojo
priprosto
navzočnostjo
.
Pozdrav
komtesi
!
Generalu
pišem
istočasno
.
Kako
dolgo
ga
že
nisem
videl
!
—
Apropos
!
Z
Viktorjem
potuje
tudi
neki
stari
znanec
generalov
,
dobra
duša
je
,
ruskega
pokoljenja
—
kakor
so
Rusi
sploh
.
Da
ste
mi
vsi
zdravi
,
—
do
svidenja
!
—
Vaš
stari
Ponshard
.
«
»
O
kako
me
je
razveselilo
to
pismo
;
ta
dobri
,
plemeniti
mož
!
Daj
da
je
poljubim
!
«
vzklikne
grofica
ter
seže
po
pismu
,
katero
res
pritisne
na
svoji
ustni
.
»
Pa
naš
Viktor
pride
,
mama
!
To
bo
veselje
!
Koliko
bo
vedel
pripovedovati
s
svojega
zanimivega
potovanja
!
Zares
,
vsa
se
veselim
njegovega
prihoda
!
«
gostoli
deva
in
bila
bi
pozabila
na
oni
drugi
list
,
da
je
ni
opomnila
grofica
.
»
In
kdo
nama
še
piše
,
Klarica
?
«
vpraša
in
veli
hčerki
da
pregleda
naslov
.
»
To
pismo
je
brez
znamke
,
mamči
.
«
»
Brez
znamke
?
Ah
,
morda
jo
je
pozabil
nalepiti
kdor
je
pisal
!
Daj
,
čitaj
!
«
Komtesa
odpre
in
čita
,
a
glas
se
jej
trese
:
»
Cenita
!
Kaj
delate
tukaj
?
Čemu
se
skrivate
?
Vi
ste
vendar
grofica
Padrillac
in
spadate
pod
guillotino
,
kateri
ne
odidete
!
Poznam
Vas
in
Vas
razkrinkam
!
«
»
Brez
podpisa
in
pozdrava
!
«
»
Ha
!
To
je
on
,
—
njegove
besede
!
Moje
sanje
Klara
!
«
vzklikne
grofica
in
silno
probledi
.
»
To
je
moral
pisati
uprav
hudoben
človek
,
mama
!
Ali
zares
,
čemu
bi
naju
razburjalo
,
ako
znava
od
koga
izhaja
?
«
reče
komtesa
in
skuša
zakriti
pred
materjo
razburjenje
.
»
Ta
človek
,
—
o
kako
hvaležna
sem
svojim
sanjam
,
to
je
Onemu
,
ki
govori
do
nas
skozi
sanje
—
da
mi
ga
je
razodel
!
—
Ta
človek
je
najin
sovražnik
,
Klara
.
Izkušal
bode
vplivati
tudi
na
generala
...
«
»
Ne
boj
se
mamica
,
naju
ščiti
večja
moč
!
«
odvrne
komtesa
,
spravi
pismo
pa
vzame
harfo
,
da
z
njenimi
glasovi
pomiri
vzburjene
živce
materine
.
—
Isto
uro
je
ležal
na
divanu
v
generalovi
kadilni
sobi
njegov
sluga
Jakob
in
kadil
fino
(
generalovo
)
smotko
.
V
eni
roki
držeč
omelo
,
v
drugi
,
med
prsti
,
zapaljeno
smotko
in
časopis
,
je
govoril
sam
seboj
v
kratkih
,
raztrganih
stavkih
:
»
Ha
,
he
,
naš
general
je
slep
,
dvakrat
slep
,
trikrat
.
—
Ne
ve
,
koga
ima
pod
streho
,
ne
ve
!
Te
ženske
!
—
No
,
da
,
kaj
mi
mari
,
a
poznam
jih
!
Ona
,
grofica
,
seveda
ne
sluti
,
da
smo
mi
oni
Jaques
de
Ponçeau
,
ki
je
pred
desetimi
leti
,
v
službi
visoke
finance
,
vodil
ono
skrivno
akcijo
,
katere
žrtev
je
postal
njen
soprog
,
domišljavi
burgeois
grof
Padrillac
.
Pota
ljudske
politike
so
tamna
in
ni
je
kraljeve
luči
,
ki
bi
jo
razkrila
!
In
kakor
spreminja
barvo
,
liki
Kameleon
ta
politika
,
tako
jo
spreminjamo
tudi
mi
,
Jaques
de
Ponçeau
in
razni
drugi
.
Danes
tako
,
jutri
drugače
!
Tako
je
,
in
tako
ostane
,
dokler
bo
stal
svet
!
Ko
je
veliki
Napoleon
,
ta
priprosti
sin
advokata
Bonaparte
v
Ajaccio
zasijal
ko
solnce
v
Franciji
in
potegnil
iz
domovine
k
sebi
vse
—
strupene
sopare
,
hitel
sem
tudi
jaz
,
tedaj
bankrotirani
marki
de
Ponçeau
,
v
njegovo
armado
kot
prostovoljec
in
se
boril
zoper
—
gnjilobo
človeške
družbe
,
z
njenimi
milijon
predsodki
,
krivicami
in
predpravicami
.
—
Bil
sem
ves
njegov
!
—
Ha
!
—
—
Kaka
ironija
!
—
Ali
ker
veliki
cesar
ni
ostal
na
svoji
nebeški
višini
,
marveč
je
,
kakor
vsako
solnce
,
izginil
v
močvirje
svojega
slavnega
dela
,
obrnil
sem
mu
hrbet
,
pa
se
vrnil
v
domovino
,
kjer
sem
delal
kot
—
čevljar
dalje
na
zakrpanem
obutalu
naše
boginje
Francije
.
—
Se
večja
ironija
!
—
Naključje
je
hotelo
,
da
se
v
Parizu
snidem
—
potem
ko
je
»
veliki
cesar
«
že
na
otoku
sv.
Helene
premišljeval
minljivost
človeške
slave
na
zemlji
,
—
z
mojim
generalom
,
ki
me
takoj
sprejme
za
svojega
slugo
,
sam
pa
se
poda
v
dobro
—
plačani
pokoj
.
In
tako
smo
mi
,
marki
Jaques
de
Ponçeau
,
zdaj
priprosti
»
Jaques
Piccard
«
,
nepoznana
veličina
in
sluga
enega
prvih
generalov
prvega
Napoleona
,
tu
le
v
lepem
gradu
,
snažimo
čevlje
,
ometamo
prah
,
beremo
časopise
in
pušimo
fine
smotke
,
ki
nas
ne
stanejo
niti
novčiča
ne
,
vmes
pa
delamo
pri
tem
priprostem
ljudstvu
propagando
za
»
nove
čase
«
,
ki
morajo
nastopiti
za
to
našo
slavno
domovino
.
Da
,
novi
časi
svobode
,
enakosti
in
bratstva
!
—
Liberté
—
egalité
—
fraternité
!
K
temu
nam
pripomore
delo
in
mednarodni
kapital
,
ki
je
last
vseh
narodov
te
zemlje
in
ne
le
privilegiranih
bogatašev
!
«
3.
in
4.
sešitek
»
Ha
!
Kako
sovražim
te
bogataše
,
te
podedovane
velikaše
,
ki
niso
nič
,
pa
to
aristokracijo
brez
dela
in
pomena
!
Zato
doli
ž
njimi
!
—
Dobro
,
—
ta
le
grofica
in
njena
zaljubljena
hči
morata
čim
prej
iz
hiše
,
—
zato
hočem
skrbeti
.
Naš
mladi
baron
naj
si
poišče
nevesto
,
ki
bo
njega
vredna
,
to
hočemo
mi
,
marki
Jacques
de
Ponçeau
!
Mladeneč
mi
jako
dopade
,
učil
se
je
veliko
in
veliko
zna
,
on
zamore
še
veliko
storiti
za
našo
stvar
.
Jaz
ga
vže
pridobim
.
Za
v
prvo
te
ženske
proč
,
—
na
poti
so
mi
in
—
njemu
!
V
ta
namen
smo
napisali
dvoje
pisemc
,
eno
dobode
general
,
eno
grofica
,
—
učinek
mora
biti
hud
ko
bomba
!
Aha
,
ga
že
čujem
,
—
mojega
starega
tovariša
,
listonoša
!
—
Le
notri
Peter
!
«
Sluga
skoči
z
divana
in
gre
naproti
listonoši
,
odprši
mu
vrata
.
»
Dobro
jutro
,
—
pošta
je
tukaj
!
«
zakliče
listonoša
,
stari
mož
visoke
vzravnane
postave
in
vojaškega
stasa
,
že
pred
vratmi
.
—
»
No
,
kaj
pa
to
?
Ali
že
zopet
igraš
—
markija
?
Že
zopet
se
valjaš
po
mehkem
divanu
in
pušiš
generalove
smotke
?
«
se
šali
starec
.
»
Egalité
—
Liberté
!
Enakost
za
vse
,
to
je
naše
načelo
!
Ako
diši
generalu
,
zakaj
bi
se
ne
prileglo
njegovemu
slugi
—
markiju
?
Ali
ne
veš
kaj
pravi
sveto
Pismo
?
Prej
pojde
velblod
skozi
šivankino
uho
nego
bogataš
v
nebesa
?
«
»
Vem
,
ali
kaj
hoče
generalova
smotka
s
sv.
Pismom
?
«
»
Pozna
se
ti
,
da
si
plebejec
,
pa
ne
zameri
!
Ali
ne
vidiš
da
s
tem
,
ko
uživam
dobrote
bogataša
,
širim
šivankino
uho
,
pa
stiskam
velbloda
in
odpiram
bogatašu
nebesa
?
«
»
I
no
,
pa
povej
,
kaj
so
nebesa
in
kje
so
nebesa
,
ker
si
že
tako
premeten
!
«
meni
listonoš
zvedavo
.
»
To
ti
takoj
lahko
povem
,
tovariš
!
Nebesa
so
:
lepo
življenje
brez
skrbi
in
truda
;
nebesa
so
:
uživati
veliko
in
pričakovati
še
več
in
nebesa
so
:
imeti
toliko
,
da
ti
ni
treba
zavidati
nikogar
.
Pa
hočeš
vedeti
tovariš
,
kje
so
nebesa
?
No
,
dobro
,
povem
ti
tudi
to
!
Nebesa
so
povsodi
,
kamor
pogledaš
brez
nevolje
v
srcu
in
s
smehljajem
na
obrazu
!
«
»
Potem
jih
ni
,
vsaj
na
zemlji
ne
!
«
odgovori
listonoša
rnršavo
in
hoče
iti
.
»
Oho
,
motiš
se
,
tudi
na
zemlji
so
!
A
iščemo
jih
kakor
slepa
kura
zrno
.
Bogataši
jih
imajo
v
svojih
shrambah
cele
zaloge
,
a
jih
ne
dajo
ven
,
med
ljudstvo
.
Veliko
njih
niti
ne
vedo
da
hranijo
ta
zaklad
,
ker
so
vkljub
njemu
nesrečni
.
—
A
mi
jih
moramo
učiti
,
kaj
so
nebesa
,
mi
nezadovoljni
;
dati
nam
jih
morajo
,
da
jih
razdelimo
enakomerno
med
vse
ljudi
na
zemlji
.
Ako
ne
z
lepa
pa
z
grda
!
He
,
kaj
pa
je
ves
ta
kulturni
boj
,
ako
ne
za
nebesa
?
Čemu
vse
revolucije
,
vojne
in
zakoni
,
zdaj
taki
,
zdaj
taki
,
ako
ne
za
nebesa
?
Kaj
je
hotel
veliki
Bonaparte
nego
nebesa
?
To
treba
da
razumeš
,
tovariš
,
ti
,
ki
si
se
s
hrabrostjo
leva
boril
pod
njegovim
praporom
!
Zakaj
pa
si
se
boril
?
«
»
Viš
,
primaruha
da
ne
vem
zakaj
je
šlo
!
«
odgovori
listonoš
neumno
in
si
viha
dolge
bele
brke
,
pa
srpo
gleda
pred
se
.
»
Menda
smo
se
borili
,
da
vzamemo
Francozi
pol
sveta
,
on
pa
da
bo
cesar
pol
zemlje
,
ka-li
?
«
»
E
daleč
zmotil
,
tovariš
!
To
je
šlo
za
vse
kaj
druzega
!
Enotnost
sreče
vseh
ljudi
na
zemlji
,
—
to
je
bil
njegov
princip
,
brate
,
zato
smo
prelivali
kri
.
To
je
bila
velika
,
nebeška
ideja
,
vredna
naše
krvi
!
Pa
žal
,
ni
se
izvršilo
,
—
dokaz
da
ljudje
še
niso
zreli
za
nebesa
.
Privilegiranci
so
potegnili
za
saboj
neumno
nezavedno
maso
in
njegovo
delo
je
bilo
za
enkrat
uničeno
.
Pravim
,
zaenkrat
.
A
kar
je
Veliki
Napoleon
začel
,
to
bodo
narodi
s
svojo
močjo
dovršili
,
ko
pride
oni
veliki
dan
,
ki
ga
pripravljamo
vsi
pošteno
misleči
!
To
bodo
potem
nebesa
,
brate
,
enaka
za
vse
,
kakor
smo
vsi
enaki
pod
solncem
!
Živel
Jacques
Laffitte
!
Živel
vojevod
Orleanski
,
prijatelj
naroda
!
«
»
Ti
si
mi
zdaj
oči
odprl
,
prijatelj
!
«
odvrne
ves
solzan
,
listonoš
;
»
tisi
mi
povedal
,
zakaj
tako
vre
v
Franciji
,
—
glej
,
umrl
bi
bil
jaz
starec
,
ne
da
bi
bil
vedel
zakaj
sem
živel
!
Zdaj
pa
vem
;
ti
si
mi
največji
prijatelj
,
moj
Jakov
!
«
»
Tako
je
in
nič
drugače
!
Danes
vre
v
Francijii
jutri
,
pojutrajšnjem
bo
vrelo
drugod
.
Človek
hoče
nebesa
,
a
bogati
bebci
mu
jih
skrivajo
pod
mernik
!
Nočejo
povedati
pravega
,
ali
pa
ne
vedo
.
Ti
privilegiranci
nas
tolažijo
le
z
onim
svetom
ko
stradamo
—
.
«
»
No
,
ti
vendar
ne
stradaš
,
prijatelj
...
«
,
mu
seže
v
besedo
listonoš
.
»
Pa
sem
stradal
!
«
odgovori
sluga
in
udari
z
nogo
ob
tla
nestrpen
,
ker
ga
je
oni
prekinil
.
»
In
zdaj
sočustvujem
z
onimi
,
ki
stradajo
,
mej
tem
ko
privilegiranci
zapravljajo
narodno
imetje
.
Le-ti
nas
tolažijo
,
pravim
,
z
onim
svetom
in
pravijo
:
potrpite
,
tam
bo
vaše
plačilo
.
A
mi
pravimo
:
ne
boš
!
Tu
in
tam
hočemo
nebesa
!
Kako
se
boš
vedel
na
nebeškem
parketu
,
ako
se
ne
moreš
pripravljati
zanj
že
tukaj
,
ko
moraš
hoditi
po
grapah
in
gramozu
v
okovanih
škornjih
?
In
to
je
bila
ideja
Velikega
Napoleona
in
za
to
idejo
se
borimo
vsi
pravi
republičani
,
ki
vsi
smo
pravi
nebeščani
!
«
»
A
Napoleon
ni
bil
dober
katoličan
.
Ni
li
izgnal
papeža
iz
Rima
?
«
»
In
ni
li
daroval
Piju
VII.
najlepšo
tiaro
?
Tudi
to
moraš
razumeti
:
za
eno
je
papeža
izgnal
,
za
drugo
je
papežu
daroval
tiaro
,
—
pa
še
reci
da
ni
bil
katoličan
,
ki
je
razumel
poslanstvo
Svete
Stolice
?
«
»
Ti
si
zares
učenjak
,
pozna
se
,
da
mnogo
čitaš
—
.
«
»
In
mnogo
mislim
,
reci
!
«
»
Živela
republika
!
«
»
Tako
ni
prav
!
Reci
:
živela
republika
sreče
!
Živela
republika
—
nebes
!
«
»
Oho
,
zdaj
pa
moram
iti
.
Predolgo
sem
se
zamudil
.
A
propos
,
Jakob
!
Ali
ne
biva
tu
neka
—
—
.
«
»
Grofica
Padrillac
,
hočeš
reči
?
«
»
Da
,
tako
se
piše
.
Pismo
imam
zanjo
.
«
»
Pismo
?
Daj
pokaži
.
Res
,
iz
Pariza
—
hm
!
«
»
Kaj
pa
je
ž
njo
?
«
»
E
nič
,
—
tako
.
Na
počitnicah
je
s
hčerjo
menda
.
Znanci
so
,
—
tudi
rojalistke
.
«
»
Rojalistke
pri
—
—
?
«
»
Nič
ne
de
,
—
staro
znanje
!
«
»
Dobro
,
—
za
moj
del
.
Imej
se
dobro
,
Jakob
!
«
»
Tudi
ti
.
Toda
čakaj
!
Nekdo
mi
je
izročil
ta-le
listič
za
naše
ženske
,
sinoči
.
Ker
že
neseš
pismo
,
oddaj
še
to
,
pa
zdrav
!
«
Listonoša
odide
in
sluga
vzame
iz
skritega
žepa
mali
ključek
s
katerim
odpre
poštno
torbo
generalovo
,
govoreč
seboj
:
»
Egalité
—
liberté
!
To
so
naša
nebesa
.
Drugih
ne
poznamo
!
In
te
hočemo
doseči
,
pa
če
pobijemo
vse
!
—
Tako
.
Tole
pismo
najde
general
v
torbi
in
ne
bo
vedel
,
kdo
mu
je
pisal
.
Prijeti
se
mora
za
glavo
.
—
Babe
proč
!
—
He
,
he
!
Moj
»
gospod
«
ne
sluti
,
da
smo
si
dali
skrivaj
napraviti
ključek
od
poštne
torbe
,
da
tako
izvohamo
,
kdo
piše
.
—
No
,
danes
je
izdatna
pošta
!
—
Čakaj
no
,
to
je
na
mladega
barona
,
—
to
tudi
—
hm
!
Tega
ne
preiskujem
,
za
v
prvo
!
Da
vidimo
,
kako
se
mladi
mož
pojavi
.
—
Dobro
,
zaprimo
in
torbo
položimo
na
svoje
mesto
.
—
In
zdaj
hitro
na
delo
!
Gospoda
se
gotovo
kmalu
povrneta
od
ježe
.
—
Nekaj
posebnega
se
je
pa
vendarle
moralo
zgoditi
nocoj
mojemu
gospodarju
,
ker
je
tako
nekako
prepaden
in
ker
je
tako
nujno
hotel
govoriti
z
baronom
.
Ljudje
imajo
skrivnosti
!
—
Morda
se
ne
motim
,
ako
slutim
da
prične
novo
življenje
pod
to
streho
in
sploh
v
tem
kraju
?
To
dela
menda
ta
jastreb
,
ta
mladi
aristokrat
in
učenjak
!
Hočemo
videti
!
—
«
Starec
se
mej
tem
samogovorom
živahno
ziblje
po
svitlem
parketu
,
briše
,
ometa
,
pospravlja
in
teka
semtertja
kakor
bi
štel
svojih
trideset
in
ne
šestdeset
let
.
Na
to
pa
švigne
skozi
duri
,
katere
zaklene
in
se
poda
na
dvorišče
proti
hlevu
kjer
začne
živahen
razgovor
s
konjskim
hlapcem
.
Pol
ure
oddaljen
od
grada
generalovega
se
je
razprostiral
košati
bukov
gozd
,
skozi
čegar
gosto
vejevje
so
le
redkokje
posijali
solnčni
žarki
.
V
gozdu
so
bila
urejena
senčna
šetališča
in
počivališča
ter
razne
druge
naprave
v
zabavo
in
razvedrilo
,
kar
je
general
v
polni
meri
in
s
pravim
francoskim
ukusom
znal
priskrbeti
sebi
in
svojim
gostom
.
Tu
notri
sta
jezdila
z
nečakom
in
belina
čilih
konjičev
je
slikovito
odsevala
od
bujne
gozdne
naravi
.
Tihota
gozda
pa
je
bila
uprav
prikladna
razgovorom
,
ki
so
se
razvili
med
obema
možakoma
.
Baron
je
z
njemu
lastno
spretnostjo
opisoval
dogodek
v
gradu
in
omenil
tudi
povesti
Bidotove
.
Na
strica
vse
to
ni
dosti
vplivalo
ker
je
bil
zlasti
o
Grebenu
prepričan
,
da
žive
v
njem
duhovi
in
osobito
da
se
povrača
duh
starega
barona
k
prostoru
v
katerem
je
bival
za
živih
dni
.
»
Ali
ti
nisem
rekel
?
«
odgovori
,
ko
nečak
dokonča
svoje
pripovedovanje
.
»
Kar
ni
bajka
,
se
ne
da
tajiti
in
tudi
nikdo
ne
taji
tu
pri
nas
.
Le
z
župnikom
nismo
na
jasnem
.
Dozdevati
se
mi
hoče
,
da
mož
nima
rad
da
bi
se
o
tem
govorilo
.
«
»
Duhovščina
vseh
veroizpovedanj
ima
gotove
privilegije
,
v
katere
noče
da
posega
svet
lajikov
in
če
bi
tudi
poslednji
ne
poznal
manj
tega
in
onega
«
,
reče
baron
in
še
dostavi
:
»
Jaz
s
svoje
strani
jej
tudi
ne
kratim
teh
privilegijev
.
Vsak
stan
jih
ima
in
to
določa
njegov
delokrog
,
v
kateri
posegati
ni
dostojno
nepoklicanemu
.
Nasproti
duhovniku
tudi
ne
bodem
nikdar
trdil
,
kar
trditi
je
izključna
pravica
njegovega
stanu
.
Nikdo
pa
ne
more
braniti
slednjemu
človeku
da
ima
svoje
nazore
in
—
izkušnje
,
vsled
katerih
zamore
razmišljati
to
in
ono
.
Skrivnosti
stvarjenja
so
pač
za
vse
ljudi
in
ako
tako
razmišljanje
pripomore
k
povzdigi
vzgoje
in
omike
,
tedaj
ne
vem
zakaj
bi
se
naj
pridrževalo
splošnosti
marsikaj
,
kar
mora
postati
splošna
last
?
«
»
Morda
ker
bi
motilo
vsakdanji
tok
napredka
...
«
vrže
vmes
general
,
a
se
pri
tem
nasmeje
.
»
Ne
rečem
,
meni
baron
»
da
bi
n.
pr.
ako
bi
zadeva
z
—
duhovi
zašla
v
splošnost
,
obšla
ljudstvo
nekaka
groza
,
da
bi
se
celo
balo
bivati
pod
svojim
krovom
v
zavesti
da
je
obdajajo
duhovi
ranjcih
noč
in
dan
.
Ta
takozvana
groza
izvira
od
tod
,
ker
je
svet
,
v
katerem
bivajo
duhovi
,
neizmerno
oddaljen
od
sfer
našega
pojmovanja
in
je
blizu
onih
večnih
sfer
,
ki
nas
napolnjujejo
s
sveto
grozo
ako
le
mislimo
o
njih
.
—
Ta
groza
pa
bi
trajala
le
v
početku
.
Ako
bi
se
stvari
privadili
,
ako
bi
zavest
,
da
neki
odstotek
zemskega
prebivalstva
vseh
časov
biva
neprestano
v
nevidnosti
okoli
nas
,
postala
del
našega
splošnega
razmišljevanja
,
tedaj
bi
tudi
z
grozo
bilo
pri
kraju
.
One
nevidne
ljudi
,
ki
so
po
večnih
zakonih
določeni
,
da
bivajo
še
na
zemlji
,
pričnimo
smatrati
za
svoje
dobre
znance
in
sodeželane
,
njih
»
pošastno
haljo
«
za
njih
onstranski
»
chic
«
,
a
našo
takozvano
»
smrt
«
za
posledico
naravnega
razvoja
organskega
stvarjenja
in
prehod
iz
enega
žitja
v
drugo
,
—
pa
nas
vse
to
prav
nič
ne
bo
oviralo
na
delu
in
napredku
,
marveč
nasprotno
!
Duhove
pač
treba
vzgojiti
ko
tigre
,
oroslane
itd.
t.
j.
spočetka
se
privaditi
skupnemu
bivanju
ž
njimi
!
«
zaključi
baron
s
smehom
,
v
katerem
je
pol
šale
pol
resnice
.
»
Kdo
ve
«
,
dostavi
general
istotako
s
smehom
,
»
morda
bi
se
potem
tudi
duhovi
manj
bali
ljudi
in
bi
se
jim
pogosteje
prikazovali
nego
zdaj
?
«
»
Čul
sem
že
večkrat
«
,
meni
baron
nekoliko
resneje
,
»
da
se
duhovi
in
to
baje
vsled
nekega
tajinstvenega
ukaza
,
ne
prikazujejo
boječim
ljudem
,
ker
bi
tako
provzročali
pri
njih
vsled
strahu
nevarne
posledice
za
njihovo
zdravje
in
morda
celo
življenje
,
kar
bi
jim
bilo
zaračunjeno
v
—
greh
kvarljiv
dosegi
konečnega
cilja
t.
j.
zveličanja
in
lahko
bi
smatral
to
za
verjetno
.
Saj
se
duhovi
v
tej
dobi
materijalizma
in
splošne
propalosti
čedalje
manj
prikazujejo
.
A
bodisi
kakor
hoče
!
—
Naj
klasična
mitologija
sloni
na
dejstvih
ali
na
goli
fantaziji
,
to
ostane
pač
kot
verjetno
,
da
je
bilo
ljudstvo
za
dob
manj
razvitega
materijalizma
bolj
pristopno
občevanju
z
duhovi
.
Razni
pojavi
duhov
in
»
bogov
«
celo
v
priprosti
naravi
in
pri
belem
dnevu
morda
tudi
niso
bili
gola
domišljija
poetov
?
«
»
To
je
moralo
biti
nad
vse
zanimivo
!
«
vzklikne
general
navdušen
.
»
Gotovo
!
«
odvrne
baron
,
vesel
,
da
je
njegovo
razlaganje
privedlo
strica
že
v
nekako
ekstazo
.
»
Kako
zanimivo
bi
bilo
n.
pr.
tudi
ako
bi
se
v
božanstvenem
mraku
tega
gozda
h
kratu
pojavili
v
svoji
nadnaravni
lepoti
duhovi
ranjcih
tega
kraja
...
«
»
Haha
!
Morda
kake
lepe
devojke
v
svoji
pošastni
snežno
beli
ali
višnjevkasti
halji
!
«
se
smeje
general
.
»
Res
,
bila
bi
dekoracija
gozda
,
da
lepše
ne
bi
mogli
izmisliti
!
«
dostavi
v
polšali
baron
.
»
Škoda
,
zares
škoda
,
še
jaz
bi
se
privadil
,
še
mene
,
starca
bi
zabavalo
!
«
kliče
general
ter
boža
in
tleska
konja
po
vratu
.
V
tem
zavijeta
jezdeca
na
gozdni
ovinek
po
katerem
se
je
videlo
proti
višku
hriba
,
od
koder
je
prihajala
čarobna
jutranja
svetloba
.
Ob
tem
pogledu
zažari
obema
možkima
lice
v
živem
navdušenju
in
baron
nadaljuje
iskrečih
očij
.
»
In
vendar
moramo
priznati
,
da
je
bil
plemeniti
napredek
v
onih
časih
na
mnogo
lepšem
vrhuncu
nego
je
danes
.
Umetnost
,
poezija
in
ljudsko
blagostanje
je
bilo
v
divnem
cvetu
,
ko
je
narod
stal
v
neposredni
dotiki
z
veličastvom
duha
!
A
tudi
naša
doba
se
bo
morala
povzpeti
do
še
neznanih
višav
duha
,
ako
hoče
napredovati
in
pred
vsem
:
ako
hoče
ozdraveti
ran
,
ki
jih
jej
zadaja
kruti
materijalizem
!
Ha
!
Ljudstvo
se
zgraža
,
blazni
od
groze
in
strahu
,
ako
brezbitni
duhovi
v
eni
pošastni
noči
razsajajo
po
hišah
in
gradovih
,
prevračajo
stole
in
mize
,
razbijajo
in
drvijo
po
tlaku
,
mečejo
z
opeko
in
vprizarjajo
divji
pošastni
ples
.
Ako
pa
duhovi
revolucije
stresajo
temelje
prestolov
,
razdevljejo
domove
in
z
nogami
teptajo
nekoliko
nedostatni
družabni
red
,
—
ako
krvave
vojne
razrušijo
dela
tisočletnega
napredka
,
in
tu
jih
ni
groza
?
In
vendar
je
v
bistvu
eno
in
isto
!
»
Divji
ples
duhov
«
tuintam
,
»
besnenje
duha
«
,
gnanega
po
večni
sili
k
cilju
svoje
popolnosti
,
sreče
!
Ali
bi
ne
bilo
bolje
,
vrednejše
človeka
,
ako
popusti
revolucijo
z
orožjem
materije
,
nazadnjaštva
,
pa
se
bori
z
orožjem
absolutnega
duha
?
Saj
le
v
tem
boju
je
pravi
kulturni
napredek
,
ker
venčan
z
viškom
sreče
!
«
Generala
je
duhoviti
govor
svojega
nečaka
toli
navdušil
,
da
je
vzpodbodel
svojega
belca
,
ki
se
je
pri
tej
priči
vzpel
na
zadnji
nogi
in
divje
zarezgetal
,
a
general
je
vzkliknil
poln
mladeniškega
ognja
:
»
Riko
!
«
Ti
si
rojen
za
cesarja
!
Tebi
bi
morali
dati
v
roke
žezlo
Francije
!
Ti
,
edino
ti
bi
osrečil
domovino
,
privedel
jo
do
sreče
!
Povej
,
Riko
,
kaj
naj
storim
,
da
prideš
na
vrhunec
vodstva
v
domovini
?
Vse
ti
dam
,
vse
storim
,
samo
govori
,
zahtevaj
!
«
Zdaj
je
bil
general
ondi
,
kjer
ga
je
nečak
hotel
imeti
za
svoj
načrt
,
zaradi
tega
odgovori
poslednji
važno
in
premišljeno
:
»
Ni
mi
do
vodstva
,
ker
največ
škoduje
domovini
oni
,
ki
vihti
vladino
žezlo
.
A
delati
hočem
,
ekscelenca
,
moj
zlati
stric
,
delati
mirno
in
tiho
,
a
ne
le
v
korist
moje
ožje
domovine
Francije
,
marveč
v
korist
celega
človeštval
«
»
V
to
zadnje
ti
bo
prilike
dovolj
,
ko
nastopiš
diplomatsko
službo
,
ko
pojdeš
lahko
križem
sveta
,
ko
bo
tvoj
talent
nedvomno
priznan
in
čislan
od
prvih
mož
svetovne
diplomacije
.
A
moj
sin
,
jaz
bi
te
rad
videl
v
duševnem
boju
stati
v
prednjih
vrstah
najprej
za
blagor
naše
Francije
,
v
prvo
bi
rad
videl
bliščati
tvoje
ime
na
obzorju
srečne
Francozke
.
Glej
!
Ne
pride
do
miru
v
tej
Francozki
.
Iz
ene
vstaje
v
drugo
,
iz
enih
političnih
krčev
v
druge
pada
nesrečna
majka
Francija
in
ni
rešitve
,
ni
izhoda
!
Kam
dovede
to
?
Francija
naj
bi
sijala
kot
baklja
prosvete
vsem
drugim
narodom
,
a
sama
ne
pride
do
ugleda
,
do
slave
!
Sebičnost
,
vladeželjnost
in
sovraštvo
ne
pusti
priti
do
cilja
duhovom
domovine
,
ki
gazijo
v
tamnem
čarobnem
krogu
hudobnega
duha
,
ki
jih
vodi
za
nos
.
Vsi
smotri
vodijo
voditelje
domovine
,
le
pravi
ne
,
smoter
duha
in
domoljubja
!
Ali
ne
vidiš
moj
sin
,
da
je
tu
treba
krepke
roke
,
odločnega
dela
,
sicer
še
pogrezne
ves
državni
sestav
v
brezdno
kamor
pada
,
in
narod
ž
njim
,
od
revolucije
do
revolucije
,
od
skoka
do
skoka
?
Daj
,
Riko
,
primi
za
veslo
ti
,
stori
mi
to
ljubav
in
vse
bo
dobro
!
Uveril
si
me
zdaj
,
da
si
ti
oni
mož
,
oni
duh
,
ki
otme
Francijo
nesreče
.
Ali
hočeš
,
moj
Riko
?
«
General
je
otročje
milo
prosil
in
to
je
bilo
baronu
jako
ljubo
,
saj
je
videl
baš
tem
potom
bližati
se
svojemu
cilju
.
Zaradi
tega
reče
odločno
in
resno
,
podavši
roko
stricu
:
»
Hočem
!
«
»
Hvalo
ti
!
Zdaj
mi
je
odleglo
!
«
vzklikne
general
radostno
in
jame
popevati
neko
znano
narodno
pesem
.
V
tem
prijašeta
vrh
hriba
,
kjer
se
pokaže
baronu
nenaden
prizor
.
Sredi
košatega
gozda
,
obdan
od
visokih
bukovih
dreves
zašije
mal
čaroben
vrtič
,
poln
najlepšega
cvetja
.
Iz
srede
vrta
pa
se
dviga
ličen
razgleden
stolp
,
k
čegar
višini
vodijo
vijugaste
stopnice
.
Baronu
zašije
veselja
obraz
,
ko
zagleda
ta
nenavaden
dražesten
zavičaj
in
preko
lica
mu
zaigra
radosten
smehljaj
.
»
Glej
Riko
,
to
iznenadenje
sem
pripravil
tebi
,
ko
se
povrneš
,
absolviran
slušatelj
univerze
.
To
je
moj
dar
tebi
konec
dovršenih
študij
,
katere
si
,
to
ti
hvaležno
priznam
,
dovršil
z
izborno
odliko
in
darujem
ti
ga
tem
rajši
,
ker
si
mi
razveselil
srce
s
sklepom
,
da
hočeš
služiti
domovini
.
«
»
Mojo
iskreno
hvalo
,
dragi
stric
!
«
vzklikne
ginjen
mladeneč
in
stisne
roko
generalu
,
a
ta
dostavi
:
»
Zdaj
pa
odskočiva
in
priveživa
tu
k
drevju
konje
,
pa
te
povabim
vrh
stolpa
,
od
koder
se
nama
odpre
najdivnejši
razgled
po
vsej
širni
naši
dolini
in
daleč
naokrog
!
«
V
petih
minutah
stojita
možaka
vrh
stolpa
ter
se
naslajata
na
rajski
sliki
,
ki
jima
jo
nudi
krasna
okolica
.
V
nižavi
pod
njima
je
prijeten
zavičaj
,
grad
generalov
,
na
levo
kraj
doline
gostilna
Bidotova
,
na
katere
pročelju
blišči
zlati
grozd
;
dalje
v
dolini
sije
cerkev
z
župniščem
,
še
dalje
je
rodni
grad
baronov
in
v
skrajnem
koncu
doline
gradič
Beauchamp
,
v
katerem
je
po
pripovesti
krčmarjevi
strašilo
po
noči
in
kateri
gradič
še
vedno
obdaja
meglena
tanjčica
prosevana
od
jutranjega
solnca
.
A
nasproti
njima
,
v
gloriji
mladega
dneva
se
dviga
strmi
Greben
s
svojimi
navpičnimi
stenami
in
težkimi
zidovi
.
Trenutek
molče
strmita
moža
v
lepoto
tega
prizora
,
a
potem
reče
general
:
»
Riko
!
Ozri
se
tu
okrog
pa
reci
:
ali
ni
to
pravi
raj
,
niso-li
to
prava
—
nebesa
?
Kaj
hočeš
več
?
In
ta
Greben
ondi
?
Glej
ga
,
kako
ti
dviga
svojo
božansko
glavo
v
nebo
,
kakor
bi
bivali
pod
njegovo
streho
vsi
bogovi
Olimpa
!
Se
mu
li
pozna
,
Riko
,
da
uganjajo
v
njem
po
noči
svoje
orgije
duhovi
?
Pa
veruj
,
odkar
si
mi
vse
to
pripovedoval
,
se
tudi
meni
ne
zdi
več
grozen
ta
naš
Greben
in
prav
nič
bi
ne
bil
proti
temu
,
ako
si
ga
hočeš
prirediti
ti
po
svojem
ukusu
,
Riko
;
—
to
se
pravi
,
ako
imaš
zares
veselje
še
bivati
v
njem
.
«
Zdaj
čuti
baron
,
da
je
trenutek
tu
,
ko
naj
sproži
svoj
načrt
.
Zaradi
tega
reče
prostodušno
:
»
Ne
le
da
želim
bivati
v
njem
,
ekscelenca
,
da
bi
ga
hotel
prirediti
po
svoje
kot
bivališče
,
združujem
z
Grebenom
tudi
še
nekaj
druzega
,
kar
bi
utegnilo
zanimati
tudi
vas
,
gospod
stric
...
«
»
Oho
,
ako
tako
govoriš
,
potem
mora
biti
že
nekaj
posebnega
in
jako
sem
radoveden
.
Zato
ven
z
barvo
,
moj
sinko
!
«
odvrne
general
radostno
.
Baron
za
hip
upre
svoj
pogled
v
impozantno
podobo
strmega
Grebena
,
potem
se
obrne
k
generalu
in
pravi
:
»
Pravkar
,
ekscelenca
,
ste
me
navduševali
za
delo
v
prid
domovini
—
dobro
!
To
delo
hočem
pričeti
takoj
—
a
po
svoje
.
Razni
ljudje
delajo
za
javni
blagor
različno
—
vsaki
z
njemu
lastnim
orodjem
.
Tako
jaz
,
moj
stric
!
Uprav
nocoj
v
tej
čudni
noči
,
ko
me
je
obdajalo
nebo
onstranskega
življenja
,
sem
postavil
načrt
za
to
svoje
delo
.
A
za
temelj
,
za
početek
istemu
rabim
nekaj
,
kar
ima
biti
v
tesni
zvezi
s
tem
življenjem
...
«
»
Kaj
,
kaj
,
moj
Riko
?
«
»
Zvezdarno
!
«
»
Ha
,
—
zvezdama
!
—
Na
Grebenu
?
«
»
Da
.
«
»
To
bi
bilo
nekaj
!
To
bi
bilo
veličastno
!
«
»
In
pomembno
...
smem
li
prositi
,
stric
?
«
»
Riko
,
ti
imaš
nebeške
ideje
!
Zvezdama
na
našem
Grebenu
!
Daj
da
te
objamem
!
To
je
ideja
,
—
vredna
Napoleona
!
In
veš
kaj
,
moj
Riko
?
Jaz
ti
jo
dovolim
—
pričnimo
!
Kaj
nameravaš
ž
njo
,
čemu
in
kako
jo
rabiš
pri
svojem
delu
za
javni
blagor
,
po
tem
ne
vprašam
,
tvoja
stvar
bo
.
Mene
elektrizuje
ideja
in
to
hočem
videti
izvršeno
.
To
bo
nekaj
silnega
!
Pa
seveda
tudi
drago
,
kaj
praviš
?
«
»
Brez
dvoma
,
stric
!
«
»
No
,
kaj
to
de
!
Denarja
dovolj
,
dasi
še
nisem
nikomur
tega
razodeval
.
Dohodki
naših
posestev
so
ogromni
,
palača
v
Parizu
,
tovarna
za
steklo
,
rudniki
,
—
to
presega
stotisočerokrat
naše
vsakdanje
potrebe
,
ne
glede
na
ono
kar
imamo
shranjeno
.
To
torej
ne
ovira
.
Ali
pa
si
pomislil
,
moj
Riko
,
kaj
bi
rekli
ljudje
—
ti
naši
čudni
dolinci
?
Že
se
mi
dozdeva
da
bodo
zmajevali
z
glavami
zaradi
tvojega
prenočevanja
tam
gori
izlasti
po
nocojšnih
dogodkih
,
—
ko
pa
se
raznese
glas
,
da
gradiš
gori
zvezdarno
,
—
ali
te
ne
bodo
imeli
za
čudaka
?
Ljudstvo
je
ljudstvo
in
to
naše
francosko
ljudstvo
je
celo
čudna
zver
.
To
si
vrlo
izkuša
naša
lepa
Francija
v
teh
burnih
časih
!
Čudak
ima
čez
noč
sovražnike
ki
mu
stavijo
zapreke
,
grene
življenje
...
«
»
Ne
bojim
se
stric
!
Baš
to
je
,
kar
me
zanima
.
Ljudstvo
