V
obraz
se
klanjajo
gospej
,
za
hrbtom
hvalijo
vražjo
babnico
,
in
Kastelka
odzdravlja
košato
na
desno
in
levo
.
Marsikdo
gre
vdovi
rajši
s
poti
nego
naproti
;
nihče
ne
zine
o
nji
zlega
brez
dobrega
.
To
je
dovolj
pri
naših
kmetih
,
ali
premalo
za
Kastelkin
nadčloveški
trud
.
Premalo
?
Ona
ima
druge
reči
,
ki
jo
vesele
na
svetu
.
Recimo
poletno
jutro
takrat
pred
veliko
vojno
.
Gospodinja
vstane
prva
v
hiši
:
ali
že
leze
solnce
izza
Sevškega
hriba
?
In
solnce
,
ki
dremavo
kuka
čez
borovce
,
prestreže
njen
trdi
pogled
ter
se
prilizne
:
»
Dobro
jutro
,
gospa
,
dobro
jutro
!
Podvizam
se
,
nič
ne
kolnite
,
mati
!
Ves
dan
bom
sijalo
brez
preneha
,
le
zanesite
se
name
.
«
Toda
Kastelka
renči
:
»
Da
te
satan
!
Ako
danes
ne
bo
dežja
,
naj
kar
vse
skupaj
hudič
odnese
!
«
In
že
je
zrastla
na
rumenem
nebu
siva
pika
ter
leze
bliže
in
bliže
.
Stara
jo
ureže
moških
korakov
v
dekelsko
kamro
:
»
Kvišku
,
pokore
,
zberite
grešne
kosti
!
Za
hrčanje
vas
nimam
,
če
se
ponoči
z
dedci
pečate
,
meni
nič
mar
;
alò
,
Katra
,
Jera
,
Micon
!
Da
ne
vidim
sledi
na
vrtu
,
kamor
so
postavljali
prešuštniki
lestev
in
kopita
;
marš
!...
In
ti
,
Polona
,
ki
si
v
drugem
,
da
se
mi
spraviš
o
Šmarnu
:
tvojo
zalego
bo
vrag
poslušal
,
ne
jaz
!
«
Brez
usmiljenja
grabi
za
gola
bedresa
ter
meče
zaspanke
z
ležišč
;
dekle
ne
godejo
,
zakaj
vdovini
žganci
plavajo
v
masti
,
plače
so
dobre
,
novoletni
darovi
obilni
.
Kastelka
se
umiva
,
prha
ko
delaven
konj
in
natiče
grobo
obleko
,
bevskaje
zdaj
na
sakramensko
sušo
,
zdaj
na
prekleto
kravo
,
kateri
je
že
pred
tednom
potekel
čas
,
zdaj
na
ljudi
,
ki
jih
je
malo
prida
;
kadar
odmoli
vse
blagoslove
,
je
čisto
sveža
in
polna
korajže
.
Prezirno
kaže
pest
nadlogam
:
»
Ampak
pri
moji
duši
!
«
Ampak
pri
njeni
duši
je
hujši
od
nebes
in
pekla
.
Kave
in
belega
kruha
ne
zajtrka
,
nego
kozarec
brinjevca
s
česnjem
in
ječmenjakom
;
to
daje
zdravje
in
moč
.
»
Ozrla
bi
se
krog
hiše
...
«
Ko
stopi
na
prag
,
razoglava
,
moško
palico
v
roki
,
samolastno
iskro
v
sivih
očeh
,
glavo
pokonci
,
levo
pest
uprto
v
bok
,
se
ji
njenih
pet
križev
prav
nič
ne
pozna
.
Še
vrabci
na
žlebu
,
senice
na
tepki
vrešče
glasneje
,
ko
se
pokaže
.
»
Svetleje
se
moramo
bleščati
!
«
mislijo
rosne
kaplje
v
travi
ter
sipljejo
pisane
žarke
,
da
ljubosumne
marjetice
komaj
iztezajo
vrat
.
Življenje
kipi
s
podvojeno
silo
,
delo
gre
po
nitki
,
prav
kakor
bi
se
nevidno
upiral
sam
bognasvaruj
.
Črni
petelin
pri
hlevih
komandira
že
zdaleč
:
»
Pozor
,
putače
!
Mati
gredo
,
nihče
naj
ne
dela
škandala
!
«
Modro
stoji
živina
pri
jaslih
,
trzaje
s
svetlo
kožo
:
naj
vidi
gospa
,
živ
krst
se
ne
zmeni
za
nas
!
In
jeznih
oči
leze
vdova
po
prstih
k
Šimnovi
postelji
;
tiho
vzdigne
palico
ter
jo
spusti
,
ne
za
šalo
,
na
hlapčevo
zadnjo
plat
.
»
Nažrt
,
mrcina
žganjarska
?
Da
bi
se
živ
pogreznil
in
bi
ti
s
frakljem
zobe
izbijali
do
sodnjega
dne
!
«
Pijani
Šimen
,
ki
ga
ne
smeš
krivo
pogledati
,
skoči
na
noge
ter
švigne
pokorno
po
delu
:
s
Kastelko
ni
dobro
norcev
briti
,
sam
Bog
ve
,
da
ne
.
Kose
se
bliskajo
,
hlapci
pokajo
z
biči
,
voz
za
vozom
drdra
po
cesti
,
dekle
hite
s
penečimi
žehtarji
,
gnoj
leti
na
kopico
,
kot
bi
držalo
po
sedem
rok
za
sleherne
vile
.
Kdaj
je
zajtrkal
,
ne
ve
nihče
izmed
služinčadi
,
saj
komaj
utegne
prijeti
za
žlico
in
jo
položiti
iz
rok
.
Dobro
je
biti
pri
vdovi
,
toda
pot
lije
v
potokih
,
in
red
se
ne
omaje
leto
in
dan
.
Na
razpotju
pred
domom
se
gospa
ne
pozabi
ustaviti
,
da
izmeri
bogastvo
z
očmi
.
Dolga
bela
hiša
s
prizidanim
nadstropjem
in
podstrešnimi
kamrami
gleda
prijazno
izmed
hrušk
in
orehov
,
rožni
grmi
z
zlatozrcalnimi
kroglami
se
sladko
smejo
čez
vrtni
plot
;
kozelci
,
hlev
,
skedenj
,
svinjaki
in
kašče
objemajo
dvorišče
v
podkvi
,
in
zdi
se
,
kakor
bi
vsako
posebe
škripalo
od
izobilja
.
»
Spodnja
okna
so
stara
,
«
pomišlja
Kastelka
,
»
zgornja
so
moja
,
veliki
kozelc
je
moj
,
kašče
,
svinjaki
so
moje
delo
;
vse
drugo
sem
prenovila
.
Glejte
kose
v
vrsti
,
motike
in
lopate
in
stroje
na
skednju
;
v
hlevu
dva
para
težkih
konj
in
par
lehkih
,
vmes
dve
breji
kobili
,
žrebe
,
sedmero
krav
,
par
volov
,
in
prešičev
—
koliko
jih
je
pravzaprav
?
Shrambe
so
polne
,
grunt
brez
dolga
,
v
hranilnici
leži
tisočak
pri
tisočaku
,
trije
sinovi
študirajo
...
Kaj
bi
bilo
,
da
nisem
jaz
garala
?
«
Da
,
gospodarila
je
bolje
ko
kdaj
kak
Kastelec
;
zgrabila
je
vraga
za
rep
,
ko
je
zasadil
kremplje
v
grunt
in
ga
hotel
odnesti
.
Kastelčevina
raste
iž
njenih
trdnih
dlani
in
neugasnega
ognja
v
njeni
glavi
,
noge
ji
segajo
sedem
sežnjev
globoko
v
to
rodovitno
zemljo
;
po
njenem
je
šlo
,
kljub
vsemu
!
Trda
volja
v
njenih
opaljenih
črtah
se
riše
globlje
in
tli
v
zagrizeni
strasti
;
ako
bi
ji
napotoval
Sevški
hrib
,
gotovo
bi
ukazala
:
Premekni
se
!
in
znorela
od
presenečenja
,
če
bi
ostal
.
»
Kako
se
človek
prelevi
!
«
mrmra
stopaje
med
travniki
ter
misleč
na
leta
,
ko
je
prelivala
solze
ob
Prešernovih
pesmih
.
Na
polju
prihaja
vdovin
obraz
mehkejši
;
pogled
ji
plava
božaje
po
gosto
zaraščenih
njivah
,
in
včasih
se
skloni
v
razgonu
,
vzame
grudo
,
jo
tehta
na
dlani
kot
ljubo
in
drago
reč
ter
jo
zamišljeno
zmane
v
pšenico
.
Težko
in
trdo
stopa
domov
.
Za
hrastjem
na
kraju
neba
se
kade
fabrike
v
trgu
;
porogljivo
uhaja
Kastelki
oko
v
to
stran
,
kjer
žive
premogovi
Judje
,
potujčeni
trgovci
,
pijavke
in
oderuhi
,
jara
drhal
,
ki
se
šemi
po
nemško
.
Vdova
jih
besno
sovraži
;
od
njih
je
prišla
vsa
njena
nesreča
,
ves
boj
,
ki
je
mladi
dušo
izpil
.
In
kadar
jo
motijo
ničemurne
misli
,
je
prvi
med
njimi
ponos
,
da
je
zabila
v
svojem
bogastvu
jez
pred
njih
nakane
.
V
takih
trenutkih
lista
rada
po
knjigi
svojega
življenja
.
Starši
,
premožni
Kranjci
,
so
jo
pred
petindvajsetimi
leti
nagloma
primožili
na
Kastelčevo
.
Bila
je
lepa
rjavolaska
s
sanjavimi
očmi
;
študentje
domačega
kraja
so
ji
nosili
berivo
,
kar
ga
je
rastlo
tiste
dni
po
naših
logih
.
Med
kuhalnico
in
srpom
si
je
polnila
srce
s
poetičnimi
ideali
»
Krsta
pri
Savici
«
,
Jurčičevih
romanov
in
Tavčarjevih
novel
ter
z
zgovornim
rodoljubjem
onega
časa
.
Vzgojena
v
pokorščini
in
strahu
božjem
,
se
ni
ustavljala
volji
roditeljev
;
nehala
je
čakati
sreče
po
svojih
mislih
ter
spoznala
zakonsko
ljubezen
v
postelji
tujega
moža
.
Toda
Kastelec
je
bil
ukanil
tasta
,
ki
je
menil
,
da
moži
Manico
z
zdravo
korenino
,
pa
je
dal
hčer
pijancu
in
razuzdancu
;
neizkušena
je
postala
čez
noč
mučenica
,
ki
je
vsako
jutro
strahoma
vstajala
v
novi
dan
.
Potrpljenje
in
upor
sta
bila
enako
bob
v
steno
;
ob
večnih
psovkah
in
tepežu
je
tem
hitreje
dojokala
za
dekliškimi
sanjami
,
ker
je
spoznala
z
bistrim
očesom
že
prve
mesece
,
kam
plove
dom
pod
takim
gospodarjem
.
Častihlepni
mož
je
rad
popival
s
tržani
ter
spravljal
njih
besedo
ko
suho
zlato
.
Nekaj
pred
poroko
so
bili
zgradili
usnjarsko
tovarno
in
zavohali
kmalu
,
da
ne
bo
imela
sape
;
najprej
so
le
šušljali
med
seboj
,
nato
so
čisto
drugi
ljudje
začeli
nabirati
bogate
okoličane
v
družbo
,
ki
naj
bi
jo
kupila
.
Nemškutar
Petschnig
je
bil
venomer
na
Kastelčevem
,
kakor
da
se
je
nehal
meniti
za
kotenino
in
bičnike
v
svoji
štacuni
.
Vse
pomenke
je
obdajala
skrivnost
;
ali
ko
je
Mana
ležala
za
prvim
sinkom
,
je
Kastelec
vinjen
prilomastil
v
zimski
noči
ter
povedal
,
da
je
podpisal
delnic
za
deset
tisoč
goldinarjev
.
To
je
bilo
več
od
dote
,
s
katero
je
nevesta
podprla
grunt
;
in
Kastelka
je
klela
prvikrat
v
svojem
življenju
.
Komaj
je
vstala
,
je
vzela
breme
gospodarstva
nase
,
da
ne
vidi
,
kako
raste
otroku
beraška
palica
.
Mož
se
je
klatil
in
popival
,
vozil
se
s
kolesljem
»
inšpicirat
«
ter
se
vračal
pijan
in
obigran
.
Urezal
se
je
tu
in
tam
,
zakaj
Petschnig
ga
je
spremljal
kakor
senca
;
brež
njega
bi
bil
zdavnaj
v
neprilikah
.
Imetje
se
je
krhalo
in
lezlo
narazen
;
ko
je
povila
Mana
za
Jožkom
Tončka
in
Janka
,
je
usnjarna
zagrmela
,
Petschnig
pa
je
prišel
z
menicami
naravnost
povedat
,
da
je
glavni
upnik
in
misli
kupiti
grunt
z
vsem
,
kar
je
.
Da
bi
bila
mera
polna
,
je
ležal
gospodar
za
plučnico
in
bledel
.
»
Kdaj
?
«
je
vprašala
Kastelka
bleda
kot
prt
.
»
Kako
kdaj
?
Ena
poteče
v
nedeljo
,
druga
čez
mesec
dni
...
Podaljšanje
?
Škoda
besede
!
Kjer
ni
prave
roke
,
tudi
zaupanja
ni
.
«
»
Satan
bo
kupil
,
ne
ti
!
«
je
zaklela
Mana
drugič
v
svojem
življenju
,
popadla
stol
in
spodila
volka
iz
hiše
.
Nato
je
stopila
k
moževi
postelji
:
»
Dobro
za
nas
,
če
umre
,
«
je
dejala
.
»
Drugače
bo
pozno
;
sam
Bog
ne
daj
,
da
bi
se
izlizal
.
«
In
prvikrat
se
je
oglasil
skrivnostni
pomočnik
:
štiri
dni
potem
so
nesli
Kastelca
k
pogrebu
.
Vse
je
zabavljalo
vdovi
,
ki
ni
potočila
solze
.
Toda
njeno
srce
je
bilo
okremenelo
;
če
ni
poznalo
hinavščine
,
tudi
ni
poznalo
strahu
.
Vrnila
se
je
v
veliko
izbo
,
ki
je
dišala
po
voščeničnem
dimu
in
mrtvaških
vencih
,
spletenih
iz
zadnjih
jesenskih
cvetlic
;
tam
je
ždela
do
večera
,
Janka
na
prsih
,
Jožka
in
Tončka
ob
nogah
,
oči
uprte
v
odvetnikovo
pismo
,
ki
je
ležalo
neprebrano
na
mizi
.
Burja
za
vogali
,
mraz
izpod
vrat
;
lačna
dečka
sta
jokala
,
Kastelka
je
tuhtala
svojo
reč
.
Premoženje
staršev
se
je
bilo
razbilo
med
troje
bratov
in
dvoje
sestra
;
oni
je
niso
mogli
rešiti
.
Mislila
bi
na
drugo
možitev
;
ali
kje
najde
petičnika
,
vdova
na
zavoženi
kmetiji
?
Tudi
otrok
ni
hotela
roditi
,
ki
bi
izpodrivali
prvorojene
.
Kos
kruha
je
čakal
vse
pod
očetovo
streho
;
toda
vdova
ni
marala
stran
odtod
,
hotela
je
ohraniti
dom
,
zdaj
nalašč
!
Dolbla
je
v
svoji
glavi
;
sosede
so
čenčale
vanjo
,
toda
Kastelka
je
molčala
in
za
njenimi
priprtimi
vejicami
je
ugašal
pogled
.
Pozno
zvečer
je
zavihal
vdovina
usta
prezirni
smehljaj
,
ki
jih
obkroža
še
danes
.
Položila
je
črva
v
zibelko
,
skuhala
bratcema
mleka
ter
se
oblekla
na
pot
;
dolgo
je
šarila
po
skrinjah
in
omarah
.
V
trdi
jutranji
temi
je
dala
napreči
,
prijela
sama
za
vajeti
ter
pognala
.
Dvakrat
se
je
znočilo
brež
nje
;
vsi
so
mislili
,
da
se
ne
vrne
.
Ali
tretje
dopoldne
je
zaropotal
koleselj
pred
vrati
;
Kastelka
je
imela
čisto
nov
obraz
.
Planila
je
k
dojenčku
;
razleteli
so
se
posli
po
bližnjih
vaseh
:
»
Hoj
,
ljudje
božji
,
kdo
kupi
?
Konje
,
krave
,
prešiče
,
koleslje
in
drugo
robo
,
vse
za
gotov
denar
!
Le
vkup
,
ljudje
božji
,
Kastelka
prodaja
...
«
In
je
pridrlo
ljudi
na
Kastelčevo
,
da
je
bilo
komaj
prostora
:
ta
iz
radovednosti
,
onega
je
prignal
pohlep
,
drugega
škodoželjnost
,
marsikoga
sočutje
.
Sredi
med
njimi
je
stala
vdova
trda
ko
led
,
kričala
,
klela
kakor
Hrvat
,
pulila
se
za
vinar
in
prodajala
.
Ob
solnčnem
zahodu
sta
mukali
v
hlevu
dve
buši
zraven
para
volov
,
in
dva
prešička
sta
tarnala
v
praznem
svinjaku
.
Opustošene
kašče
,
poluprazna
vozarna
,
skrinje
po
hiši
kakor
oropane
,
prodano
vse
,
kar
je
maral
kdo
vzeti
,
še
ranjkega
obleka
,
še
babičina
avba
,
materin
zlati
križec
,
ki
ga
je
dala
na
smrtni
postelji
hčeri
v
spomin
,
židane
rute
,
kožušna
kočemajka
in
poročna
obleka
;
Mana
si
je
pustila
trde
cunje
,
dekla
bi
se
jih
bila
sramovala
.
Ko
so
kupci
odšli
,
je
sedla
v
kamro
ter
seštela
izkupiček
in
bankovce
,
ki
jih
je
bila
prinesla
s
seboj
;
živa
duša
ni
zvedela
,
kje
jih
je
vzela
.
Manjkalo
je
še
zmerom
pet
tisočakov
.
Na
vrata
je
potrkal
sosed
,
bogati
Galjot
.
»
Saj
ne
zmoreš
,
Mana
!
«
»
Zmorem
,
če
me
na
mestu
zlodej
vzame
.
«
»
Odprodala
bi
svetá
.
«
»
Niti
toliko
,
da
stopiš
nanj
!
«
»
Ne
boš
ga
mogla
obdelati
...
«
»
Naj
leži
tako
!
«
»
Dobro
sem
mislil
...
Bog
ti
daj
zdravje
in
moč
,
soseda
;
vražja
ženska
si
.
«
Podal
je
kljuko
hlapcem
in
deklam
.
»
Gremo
,
«
so
povedali
.
»
Nimate
nas
s
čim
rediti
,
s
čim
plačevati
.
«
»
Vi
boste
imeli
,
jaz
bom
grizla
kamenje
,
ki
ga
zmečete
ž
njiv
!
Kdor
noče
delati
,
naj
se
pobere
.
«
Urša
in
Tinač
sta
šla
,
drugi
so
vsi
ostali
.
V
temi
je
priburjal
Petschnig
,
ki
so
mu
nesli
na
uho
:
»
Moj
denar
!
Das
ist
Betrug
!
Kje
je
denar
?
Prodajati
ne
pustim
,
dokler
so
cesarske
postave
na
svetu
.
«
»
Zapri
čeljusti
.
Kje
imaš
prvo
menico
?
«
Raztrgala
je
papir
ter
mu
ga
vrgla
v
obraz
,
obenem
z
odštetim
denarjem
.
»
Z
drugo
se
prikažeš
,
ko
bo
čas
.
Marš
.
«
Toda
pet
tisočakov
...
Drugi
dan
je
prišla
k
sosedu
.
»
Zmorem
,
Galjot
;
eno
je
plačano
,
za
drugo
mi
manjka
pet
tisoč
.
«
Galjot
se
je
počešljal
za
ušesom
in
skremžil
obraz
.
»
Rekla
sem
,
če
bi
jih
ti
posodil
...
Ne
izgubiš
jih
,
s
tem
je
vse
poplačano
;
zapišeš
se
na
prvo
mesto
.
Jaz
ne
pijem
,
Galjot
,
ne
kvartam
kakor
moj
rajni
.
«
»
Vem
,
teta
.
Samo
presodi
:
težak
križ
si
naložila
.
Če
te
zlomi
,
ne
morem
prizanesti
,
ker
imam
sam
svoj
grunt
in
svoje
ljudi
.
Denar
je
denar
,
pomisli
.
«
»
Vse
je
premišljeno
,
Galjot
.
Pet
tisoč
dobim
na
Kastelčevo
,
kjerkoli
potrkam
.
In
ne
zlomi
me
,
dokler
imam
otroke
,
bodi
brez
skrbi
.
Ali
če
bi
me
zdrobilo
,
da
veš
:
ti
in
jaz
sva
tiste
sorte
,
ki
zemlje
ne
da
iz
rok
.
Kadar
bom
tako
daleč
,
vzemi
in
drži
.
Ti
veš
,
kako
so
hoteli
in
kdo
je
bil
...
Rajša
vidim
,
da
vzame
naš
hudič
,
ko
njihov
bog
.
«
Galjot
je
osuplo
pogledal
,
kakor
da
sliši
novo
besedo
.
Oko
se
mu
je
skalilo
,
mežiknil
je
,
posmrkal
,
zakašljal
in
zdajci
iztegnil
desnico
:
»
Udari
,
Kastelka
!
Vidim
,
pekel
te
ne
spravi
na
tla
,
sama
si
vrag
nad
vragovi
.
Da
sem
te
prej
poznal
,
še
prosenega
zrna
ne
bi
bila
prodala
;
dokler
je
Galjot
na
svetu
,
ne
boš
več
trkala
drugod
.
«
Tako
je
vdova
rešila
grunt
.
Doma
je
vzela
vse
tri
na
krilo
ter
jim
povedala
.
»
Ne
boste
se
klatili
brez
doma
,
revčki
,
sirote
moje
male
!
Mati
vam
vrne
,
kar
vam
je
oče
vzel
.
«
Dečki
je
niso
razumeli
;
toda
vriskali
so
,
videč
sijanje
na
njenem
obrazu
.
Grunt
pravi
:
pij
mojo
kri
,
da
jaz
tvoje
ne
izpijem
!
Kastelka
je
legla
na
zemljo
svojih
otrok
in
sesala
,
kakor
bi
ji
hotela
vzeti
zadnjo
kapljo
.
Tekla
so
trda
leta
:
delo
od
zore
do
temne
noči
,
prebrisano
izrabljanje
vsake
slamice
,
skoparjenje
s
slednjim
beličem
.
Prišel
je
dan
,
ko
je
bil
dolg
poplačan
in
nadomeščeno
,
kar
je
šlo
tedaj
od
hiše
.
Takrat
je
dala
za
deset
maš
pri
fari
,
ali
sama
ni
šla
zahvalit
Boga
,
zakaj
dobro
je
vedela
,
da
gre
le
dvema
hvala
:
njej
in
njeni
zemlji
.
In
poslom
je
rekla
počivati
od
jutra
do
mraka
,
toda
sama
ni
prekrižala
rok
.
Ni
se
mogla
več
umiriti
,
peklenski
ogenj
v
njeni
glavi
je
úlil
noč
in
dan
;
letos
je
zidala
,
k
letu
popravljala
,
vmes
dokupila
tu
njivo
,
tam
travnik
,
drugje
kos
gozdne
rebri
.
Zdelo
se
je
,
da
nekdo
blagoslavlja
vse
,
kar
prične
Kastelkina
roka
;
toda
Bog
ni
mogel
biti
,
saj
se
ni
zmenila
zanj
.
»
Vrag
jo
goni
!
«
so
ugibali
nevoščljivci
.
»
Saj
ga
ima
zmerom
na
jeziku
.
«
V
resnici
je
vrela
v
njenem
nemirnem
srcu
mladost
,
ki
so
jo
bili
tako
nagloma
zadušili
,
sanjava
ljubezen
,
katere
mož
ni
znal
zvabiti
na
dan
;
so
nature
,
ki
se
jim
tak
nerojen
plod
do
smrti
ne
izgnoji
.
Ali
zdaj
so
bile
roke
zarite
v
zemljo
,
srce
,
prisesano
h
grudi
,
ni
moglo
stran
od
nje
;
vso
dušo
je
dala
gruntu
,
ljudem
ni
ostalo
nič
,
še
lastne
otroke
se
je
odvadila
božati
in
stiskati
k
sebi
.
Malo
sreče
je
imela
z
ljubeznijo
do
živih
ljudi
:
pol
ure
potem
,
ko
je
objela
Jožka
,
je
padel
s
skednja
,
Tonček
je
obolel
za
vročico
,
ko
ga
je
vzela
k
sebi
spat
,
in
Janko
je
skoraj
utonil
tisti
dan
,
ko
mu
je
rekla
»
moj
zlati
«
.
Zato
je
sklenila
pri
sebi
:
»
Rajša
jih
imam
krepke
in
drzne
,
kakor
da
bi
se
njuzala
ž
njimi
.
«
Zemlja
edina
je
cvetla
v
njeni
ljubezni
,
rodila
čim
dalje
več
in
rastla
na
vse
štiri
strani
;
vdova
je
razumela
,
da
jo
hoče
imeti
vso
,
in
pustila
otroke
poganjati
kakor
troje
mladih
hrastov
v
gozdu
:
»
Dobro
pleme
se
samo
ravna
!
«
Postala
je
kos
uživljenje
grude
,
kakor
bi
čutila
ž
njenimi
tajnimi
silami
in
mislila
njene
tihe
misli
;
obraz
ji
je
otrpnil
,
usta
so
se
navadila
kleti
,
srce
se
je
nabralo
v
grče
in
vozle
kakor
gabri
v
bregu
.
Toda
izpolnila
je
svojo
obljubo
.
Širok
pas
od
spreminjaste
žide
,
sega
Kastelčevo
čez
vso
dolino
,
spremlja
potok
daleč
po
obeh
straneh
in
se
vzpenja
tu
na
vrh
Sevškega
hriba
,
tam
na
sleme
Konjske
rebri
.
Vdova
gleda
svoje
roke
in
misli
,
kako
bele
so
bile
,
preden
so
jo
začele
raztezati
;
nekaj
kraljevskega
in
svečeniškega
je
v
njenih
očeh
,
ko
se
toplo
smehlja
svoji
zemlji
.
Solnce
,
dež
in
vetrovi
so
ji
pokorni
,
čeprav
jih
nihče
ne
kolne
srditeje
od
nje
;
glej
,
pika
na
nebu
se
je
razlezla
v
oblak
s
črnikastim
robom
—
dež
bo
rosil
,
še
preden
se
vzdigne
solnce
na
višek
.
In
ko
se
vrača
po
brvi
,
udari
gospa
s
svojo
palico
ob
hlod
ter
strese
pest
proti
dimu
za
hrastjem
:
»
Tod
čez
ne
pridete
,
kanalje
!
Satan
vas
vzame
prej
ko
mene
—
in
prej
ko
nas
,
ki
smo
tu
doma
...
«
Potem
se
zgane
mehkoba
v
njenem
srcu
.
»
Reva
Polona
bi
vendar
ostala
;
kam
se
obrne
s
polnim
trebuhom
?
Toda
če
rečem
,
naj
čaka
tu
,
ji
lehko
umre
,
in
nemara
še
ona
povrhu
.
Rajša
naj
se
pobere
...
Sam
zlodej
je
dal
to
mojo
prekleto
smolo
z
ljudmi
!
«
Molče
koraka
po
lepih
,
gospodsko
opravljenih
sobah
.
In
da
bi
vendar
storila
dobro
,
vzame
iz
miznice
nov
petdesetkronski
bankovec
,
položi
ga
v
ovoj
ter
piše
trdo
in
široko
:
»
Družbi
svetega
Cirila
in
Metoda
v
Ljubljani
.
«
Zraven
papir
s
poročilom
:
»
Da
se
nam
zalega
ne
izpridi
,
pošilja
to
betvece
vaša
stara
Kastelka
.
«
Ljubljanski
gospodje
jo
dobro
poznajo
.
Smehljaj
,
komaj
viden
,
ozarja
vdovi
obraz
.
In
potem
ima
Kastelka
svoje
tri
gade
,
ki
jih
ljubi
,
čeprav
še
sebi
ne
prizna
.
Kadar
so
gadje
na
počitnicah
,
se
vede
,
kakor
bi
jih
komaj
opazila
;
dokler
pa
se
hiša
lišpa
za
njih
sprejem
,
ji
roje
po
glavi
noč
in
dan
.
Od
nekdaj
je
določen
sinovom
isti
dan
prihoda
:
ako
se
Joža
in
Tone
prezgodaj
vrneta
iz
Prage
,
čakata
v
mestu
na
Janeza
,
in
narobe
.
»
Da
ne
bo
komedij
za
vsakega
posebe
,
«
se
izgovarja
gospa
.
V
resnici
pa
hoče
užiti
trojno
svidenje
v
dušku
;
zanjo
mora
biti
vse
močno
,
od
jutranjega
brinjevca
do
materinskega
zadovoljstva
,
ki
ga
taje
vse
gubice
v
njenem
obrazu
.
Še
majhnim
jim
je
namenila
učenja
,
kolikor
ga
zdrže
dohodki
;
deloma
želi
sinovom
vstopa
v
višji
duševni
svet
,
ki
ga
je
dekle
oddaleč
gledala
izza
»
Ljubljanskega
Zvona
«
,
deloma
upa
,
da
bodo
učenejši
bolj
cenili
zemljo
,
katero
jim
zapusti
enkrat
,
in
spretneje
množili
domače
blagostanje
.
Zgodaj
je
vcepila
Joži
,
da
pojde
študirat
kmetijstvo
;
on
pokaže
dolini
,
kako
delajo
zlato
iz
rjave
prsti
in
srečo
iz
znoja
na
grudi
.
V
svojo
veliko
radost
je
mogla
privoščiti
zraven
njegovega
poljedelstva
še
Tonetu
filozofijo
in
poslati
Janeza
v
latinske
šole
,
čeprav
je
Benjamin
že
na
prvih
počitnicah
moledoval
,
naj
sme
ostati
doma
:
»
Hudo
je
v
mestu
,
máma
;
rajši
bom
hlapec
pri
Joži
.
«
»
Ali
se
nočeš
učiti
?
«
je
vpraševala
Kastelka
.
»
O
pač
!
Le
toži
se
mi
po
naši
hiši
,
po
gozdu
in
njivah
,
po
vsem
...
Zjutraj
bi
kar
umrl
,
ko
pogledam
skozi
okno
in
ne
vidim
Sevškega
hriba
.
«
»
Študiraj
;
hrib
in
hiša
ne
uideta
.
Ko
zdelaš
gimnazijo
,
se
pomeniva
,
če
boš
priden
tačas
.
«
Pri
sebi
je
dodala
:
»
Dveh
gadov
ne
spraviš
pod
eno
streho
;
razen
če
mi
ostane
moči
,
da
postavim
še
Janezu
dom
...
«
Svetlo
se
je
ozrla
po
dolini
,
kakor
bi
izbirala
pripraven
kraj
.
Zdaj
je
dovolj
zemlje
za
dva
gospodarja
;
Kastelčevo
je
izmed
najlepših
veleposestev
v
dolini
.
Joža
je
letos
gotov
,
Tone
piše
doktorsko
nalogo
,
Janez
maturira
;
ž
njim
se
dolgo
nista
menila
o
bodočnosti
.
Vdova
čaka
počitnic
radovedneje
ko
prejšnje
čase
.
»
Kaj
poreče
gadje
seme
?
«
se
vprašuje
.
Zadnje
dni
imajo
dekle
križev
pot
s
pripravljanjem
fantovske
sobe
.
»
Pomivaš
,
Jera
?
Si
zofo
obrisal
,
Micon
?
Polona
,
kje
so
zastori
,
da
te
tristo
kosmatih
!
«
Polona
je
še
pri
hiši
.
Gospa
ji
takrat
ni
rekla
ostati
,
ali
grešnica
se
je
potulila
in
sama
ni
šla
;
ob
nedeljah
se
igrajo
dekle
ž
njenim
črvičkom
,
in
Šimen
ga
ujčka
,
on
že
ve
zakaj
.
Nazadnje
pridejo
mati
pogledat
,
ali
je
vse
na
mestu
:
knjižna
polica
,
usnjata
zofa
,
s
katero
je
iznenadila
Jožo
po
maturi
,
tri
postelje
,
slovenska
zastava
nad
Janezovim
zglavjem
in
zemljevid
slovenskih
dežel
,
ki
ga
je
sam
narisal
.
Par
let
že
rije
gad
po
zgodovini
;
kadar
govori
o
Gubcu
in
Gospisveti
,
mu
tli
oko
.
»
Ali
si
je
premislil
?
Bo
zato
še
rajši
kmetoval
?
«
ugiblje
stara
.
Nemir
jo
draži
zadnje
dni
:
tolikanj
čenčanjo
vsi
o
vojni
,
zdi
se
,
kakor
bi
nekdo
brusil
nož
v
daljavi
.
Toda
Kastelka
stresa
rame
:
ne
bo
je
vojne
,
da
bi
jih
vrag
vse
skupaj
!
Prvič
,
ker
niso
padli
na
glavo
;
in
zlasti
,
ker
bi
Tonč
in
Joža
morala
iti
...
Ne
boste
!
Koleselj
stoji
zaprežen
,
mladim
gospodom
naproti
;
vdova
komandira
po
dvorišču
,
v
desni
palico
,
levo
uprto
v
močni
bok
;
Jernejec
se
preklada
na
kozlu
.
Takrat
—
kolesa
za
ovinkom
;
vrisk
razpara
julijsko
soparico
,
jasen
in
prešeren
,
da
Kastelka
zdajci
nastavi
uho
:
tako
vriska
le
Joža
,
še
on
ne
vsak
dan
.
In
že
so
tukaj
:
Galjotov
brék
s
klopicami
,
na
njih
študentje
z
Galjotovo
Jelo
in
Zino
;
sosed
je
dal
hčeri
v
Ljubljano
,
da
ne
bi
zaostal
za
vdovo
.
Sam
gospodar
je
kočijaž
;
lisec
in
prama
obstaneta
kakor
vkopana
,
fant
za
fantom
skače
na
tla
,
dekleti
skrivata
rdečico
pod
svetlima
klobukoma
.
»
Pripeljal
sem
gade
z
belouškama
vred
;
kakor
najdeno
,
tako
naloženo
!
«
se
muza
Galjot
in
prebira
vajeti
.
»
Nu
,
zbogom
vsi
skupaj
,
saj
vem
,
da
se
vidimo
drevi
.
«
Pa
goni
dalje
.
Kastelka
podaja
sinovom
roko
;
lizanje
tu
ni
v
navadi
.
Postrani
meri
Jožo
in
Janeza
:
prvi
rad
hodi
z
Jelo
,
tega
je
Zinka
sladko
pogledala
;
modri
Tone
ženskih
ne
mara
.
Najmlajši
,
rdeč
do
ušes
,
ji
umakne
oko
;
rad
bi
se
ozrl
za
vozom
,
če
bi
se
smelo
.
»
To
diši
po
zaroti
,
«
misli
Kastelka
,
in
glasno
ponavlja
vsem
trem
:
»
Pozdravljeni
,
gadje
,
pozdravljeni
!
Vsako
leto
večji
,
vsako
pot
močnejši
;
kakor
trije
hrastje
,
kakor
tri
gore
...
«
Naj
šume
hrastje
po
svoje
,
ne
bo
jim
klestila
veja
;
sok
grude
je
v
njih
kakor
v
pšenici
na
polju
.
Mati
jih
je
okopala
in
zalivala
,
zdaj
vedo
sami
,
kaj
obrode
;
ona
hoče
le
gledati
,
kakor
strmi
zemlja
v
klas
nad
seboj
.
In
gorko
se
ji
dela
od
čustva
,
kako
se
pne
most
iz
minulosti
v
bodočnost
:
eden
konec
je
zasidran
v
njenem
životu
,
drugi
v
mladem
krilu
sosedovih
deklet
.
Popoldansko
solnce
sije
skozi
bele
zavese
v
veliki
izbi
;
miza
je
belo
pogrnjena
,
posoda
odnešena
,
staro
vino
diši
iz
brušenih
kelihov
,
ki
jih
naliva
gospa
le
najbolj
častitim
ljudem
.
Gadje
gledajo
resno
,
zakaj
trenotja
,
kadar
mati
ž
njimi
vino
pije
in
beseduje
,
so
svečana
;
in
razgovor
se
vrti
o
načrtih
.
»
Zdaj
boš
gospodaril
,
Joža
,
«
pravi
Kastelka
prvorojencu
.
»
Toda
za
peč
ne
sedem
,
dokler
ne
pokažeš
,
kaj
znaš
;
videti
hočem
,
ali
si
moje
krvi
.
«
»
Kakor
veste
,
mati
.
Vaše
je
vse
,
napravili
ste
grunt
in
mene
.
Ako
Bog
da
,
se
izkažem
pred
vami
,
samo
—
«
»
Ženitev
,
kaj
?
«
mu
vdova
prestriže
besedo
.
»
Z
Jelo
se
meniš
,
mari
ne
?
«
»
Končala
je
gospodinjsko
šolo
,
«
se
ogne
sin
.
»
Če
vam
je
prav
,
bi
letos
...
«
»
K
letu
osorej
je
zadosti
;
videti
moram
,
komu
dam
ključe
iz
rok
.
«
Joža
bi
šel
najrajši
jutri
k
poroki
,
toda
materi
je
prezgodaj
;
gad
povesi
glavo
in
molči
.
»
Ne
boj
se
,
branila
ne
bom
,
«
povzame
vdova
mehkeje
.
»
Le
časa
je
treba
in
premisleka
:
zakon
ni
vodnjak
,
da
bi
skočil
vanj
na
vrat
na
nos
.
In
ti
,
Tone
?
«
Tone
se
nasmehne
.
On
ima
svoje
knjige
,
ima
kateder
,
ki
čaka
nanj
;
njegova
njiva
je
širja
od
materinih
,
pšenica
,
ki
jo
hoče
sejati
,
žlahtnejša
.
Če
mu
ostane
doma
le
postelja
v
fantovski
sobi
pa
prostor
za
bratovo
mizo
,
kadar
pride
počivat
,
za
drugo
se
ne
meni
.
Kastelčevina
mu
je
dala
dovolj
,
ko
ga
je
izšolala
;
zdaj
pojde
vračat
vsemu
narodu
z
obrestmi
,
reševat
slovensko
zemljo
in
nje
živi
plod
,
kakor
je
mati
rešila
grudo
svojih
sinov
.
Zadovoljno
posluša
gospa
in
v
njenem
trdem
pogledu
se
krešejo
luči
dekliške
sanjarije
.
Čudno
ji
prihaja
;
zaklela
bi
radi
lepšega
,
pa
ji
ne
gre
z
jezika
.
In
gadje
gledajo
mokroto
v
materinih
očeh
.
Toda
že
se
je
utrnil
mehki
hip
za
staro
granitno
krinko
;
zdaj
se
obrača
k
Janezu
,
s
trdo
roko
ga
trese
za
rame
:
»
Pa
Benjamin
?
Včasih
si
hotel
kmetovati
;
kam
se
obrneš
zdaj
?
Nu
,
zini
besedo
!
«
Janez
molči
v
zadregi
;
ustnice
se
premikajo
,
govoriti
ne
more
.
»
V
lemenat
?
Zina
bo
jokala
!
Pravijo
,
da
se
kaniš
ti
tudi
ženiti
?
«
ga
draži
vdova
in
vrta
vanj
z
očmi
.
»
Tedaj
grunt
?
«
Janez
odkima
;
in
zdajci
ji
pogleda
naravnost
v
obraz
.
Čemu
ga
draži
z
Zino
,
ko
sam
nič
ne
ve
?
Prijatelja
sta
in
enih
misli
;
včasih
si
pišeta
kaj
,
ali
ne
o
ljubezni
.
Rdeč
je
do
ušes
,
zakaj
srce
poje
drugo
pesem
.
Nato
preskoči
:
grunt
?
Jezik
se
mu
razveže
,
pogled
zaiskri
.
Premislil
si
je
;
ne
kmet
,
učitelj
hoče
postati
.
Ali
ga
pošlje
mati
dve
leti
na
univerzo
,
dve
leti
na
potovanje
,
da
vidi
narode
,
kako
orjejo
njivo
duha
?
Kadar
se
vrne
,
bo
učitelj
kje
v
pozabljeni
vasi
;
mesiti
hoče
bodočnost
od
mladih
nog
ter
vzgajati
novo
,
še
neznano
pokolenje
.
Velika
vojna
se
bliža
,
ki
stehta
sodbo
naše
peščice
:
ali
nam
bo
vsem
dobro
potem
,
ali
huje
ko
kdaj
.
Pa
tudi
če
ne
zagrmi
,
je
vseeno
.
Mi
nočemo
poginiti
,
živeti
hočemo
,
nalašč
!
In
kazalec
življenja
kaže
kvišku
,
k
luči
;
le
tam
je
bodočnost
,
le
tam
svoboda
.
Na
dan
z
zakopanimi
talenti
:
naš
človek
mora
stopiti
enakovreden
v
kolo
razsvetljenih
;
in
ker
nas
je
malo
,
naj
bo
vsak
najponižnejši
deležen
prenovljenja
,
da
postavimo
svojo
vojsko
v
uma
svetli
boj
.
Proč
z
gospodo
,
ki
se
zabava
s
potvorjeno
kulturo
vrhu
nevednih
,
zaničevanih
stotisočev
;
pravi
Slovenec
je
s
ponosom
kmet
in
kmet
ostane
,
dokler
hoče
živeti
.
Čas
kliče
pionirjev
,
ki
poneso
prosveto
v
zadnjo
siromašno
kočo
,
zakaj
nihče
ne
iztrebi
naroda
,
ki
bo
segal
,
trdo
zaraščen
v
svoji
zemlji
,
z
duhom
do
najvišjih
zvezd
!
To
je
oporoka
vseh
naših
vodnikov
in
mučenikov
:
česar
ni
zmogel
puntarski
meč
,
naj
vzame
bodočnost
z
orožjem
luči
,
ki
reže
spone
kakor
vosek
in
melje
ječe
v
solnčni
prah
.
To
nalogo
si
voli
Kastelčev
Janez
.
Vdova
posluša
in
strmi
:
teman
oreh
tare
najmlajši
gad
ter
lušči
jedro
,
ki
ga
je
ona
vedno
zraven
mislila
,
odkar
gara
in
kolne
po
svojem
gruntu
.
Le
povedati
si
ga
ni
utegnila
;
eh
,
njena
sakramenska
,
s
prstjo
zalepljena
babja
glava
!
Nosnice
ji
drgečejo
,
solza
,
ena
sama
,
polzi
po
rjavem
licu
;
neviden
blisk
gre
od
matere
do
sina
.
Janez
je
komaj
utihnil
;
v
sivem
očesu
mu
vihra
kakor
trobojnica
v
pomladnji
burji
.
Iztegnila
bi
mu
roko
,
stisnila
ga
na
prsi
;
ali
Kastelka
se
ne
dotakne
tistih
,
ki
jih
ljubi
.
Joža
in
Tone
molčita
.
Oba
vesta
,
da
je
zavzel
mlajši
prvo
mesto
v
materinem
srcu
,
toda
ne
zavidata
mu
,
gorko
se
jima
streže
pogled
ž
njegovim
;
zakaj
gad
ostane
gad
.
»
In
Zina
?
«
podreza
gospa
,
da
razbije
mehko
trenotje
.
»
Zina
?
«
Janez
ni
več
zardel
;
trdo
in
resno
reče
svetopisemske
besede
:
»
Le
eno
je
potrebno
,
mati
;
vse
drugo
pride
samo
.
«
»
To
je
moj
gadji
strup
!
«
Kako
mladosten
je
namah
Kastelkin
glas
!
Smehljaj
ponosa
ji
presiplje
črte
,
ko
dvigne
čašo
naravnost
v
solnčni
pramen
pred
seboj
:
»
Bog
živi
gadje
pleme
!
«
In
čase
zazvene
skrivnostno
,
kakor
da
steklo
ni
steklo
,
vino
ne
vino
in
ljudje
ne
ljudje
:
kakor
da
poje
prastara
zemlja
pod
temelji
hiše
svojo
visoko
,
svetotajno
pesem
.
Pri
Galjotovih
je
bila
v
davnih
dneh
častitljiva
slovenska
krčma
z
zeleno
pečjo
,
trebušatim
mucem
,
svetniki
po
stenah
in
zmerom
žejnimi
pijančki
na
klopeh
.
In
kakor
so
gospodarji
bogateli
,
tako
so
prihajale
izbe
lepše
in
lepše
,
večkrat
prezidana
hiša
je
rastla
kvišku
med
jagneda-stražarja
,
zapeljivi
šop
je
vihral
čimdalje
ponosneje
nad
vhodom
.
Krčma
se
je
izpremenila
v
gostilno
s
salonom
in
verando
,
sobami
za
tujce
in
senčnim
kegljiščem
na
vrtu
;
gospodske
kočije
se
pogosto
ustavljajo
pred
njo
.
Vsako
leto
je
tu
veselica
;
trobojnice
plapolajo
v
kresnih
sapah
,
učiteljevi
godci
režejo
drzni
»
Naprej
!
«
in
poskočne
plese
,
mlado
in
staro
se
zgrinja
od
vseh
vetrov
,
gospa
Kastelčeva
se
pripelje
šumeča
v
židi
s
parom
konj
,
nekronana
kraljica
doline
.
Na
lično
zbitem
odru
v
girlandah
in
zastavah
igrajo
fantje
in
dekleta
»
Rokovnjače
«
in
»
Divjega
lovca
«
,
vaški
zbor
drobi
pesem
za
pesmijo
,
staro
slovensko
veselje
kipi
do
neba
.
Toda
Galjotovi
hčeri
imata
rajši
tihe
večere
,
ko
sedi
v
hiši
komaj
par
kmetov
in
ne
morejo
peti
tako
glasno
,
da
bi
utihnil
razgovor
jagnedov
v
višavi
.
Takrat
se
pritrese
kozavi
Cena
s
harmoniko
,
sede
molče
za
peč
in
potegne
.
Cena
ne
govori
,
on
pije
in
gode
;
ali
kar
zagode
,
vse
leze
v
pete
,
od
fantovske
pesmi
do
cerkvene
:
»
Mili
Jezus
,
tebe
počasti-imo
...
«
»
O
,
o
!
«
pritisne
harmonika
tako
veselo
,
da
marsikdo
pomisli
,
zakaj
v
cerkvah
klečimo
,
namesto
da
bi
se
vrteli
Bogu
v
čast
in
dušam
v
zveličanje
?
Toda
žegen
se
preliva
v
polko
,
polka
vriska
tja
na
Kastelčevo
,
gospodični
se
ukradeta
razmikat
stole
na
verandi
,
in
zdajci
leže
dvojna
senca
izza
vrtne
meje
:
sosedov
Joža
,
da
se
zasuče
z
lepo
Jelo
,
in
Janez
,
da
pogleda
Zinki
v
nežne
oči
.
Med
Jožo
in
Jelo
je
stara
ljubezen
;
bogve
kolikokrat
ju
je
poročal
Tone
,
ko
so
dirjali
bosih
nog
med
Kastelčevim
in
gostilno
.
Zinka
je
takrat
še
majhna
dremala
v
vozičku
pod
srditim
Jankovim
varstvom
;
zdaj
je
tudi
ona
krasotica
v
cvetju
sedemnajstih
let
.
Učili
sta
se
v
Ljubljani
,
klavir
igrata
in
vesta
,
kaj
pomeni
»
bon
jour
«
,
»
amour
«
in
»
marriage
«
.
Toda
Zinka
zna
še
dosti
več
:
ona
bere
Janezove
knjige
ter
poseda
ž
njim
v
brezkončnih
pomenkih
;
sinje
oči
se
ji
svetijo
od
navdušenja
kakor
njeni
plavi
laski
v
solncu
,
in
vsa
šibka
postavica
trepeče
v
notranji
groznici
.
Janezu
ni
obstanka
na
klopi
;
visok
,
nekam
pretenak
za
svoja
leta
stoji
pred
njo
,
stresa
belkaste
lase
ter
široko
maha
z
rokami
.
Kaj
neki
modrujeta
med
seboj
?
Stemnilo
se
je
.
Polna
hrepenenj
leži
dolina
kakor
sanja
obakraj
cesarske
ceste
,
ki
srebrno
teče
pod
jablanami
z
Galjotovega
na
Kastelčevo
.
Komaj
da
se
rišejo
v
mraku
domači
orehi
;
žabe
si
odgovarjajo
na
polju
,
zategla
pesem
slastni
odnekod
,
šumenje
gozdov
in
jezov
se
zliva
v
dišavah
sena
in
večernega
dima
.
To
je
čas
zaljubljenih
besed
.
Dve
mladi
dvojici
stopata
po
zamišljeni
cesti
,
poslavljata
se
na
vsakem
koncu
in
se
spremljata
vedno
iznova
nazaj
.
Sredi
poti
se
meri
siva
kapelica
s
častitljivim
gabrom
,
in
vmes
je
tema
kot
pod
vranjo
perotjo
;
še
Bog
ne
vidi
Jele
in
njenega
fanta
.
Srce
zveni
ob
srcu
,
tesno
,
kakor
bi
se
poljubljali
z
vročima
koncema
.
Joža
pritiska
žareče
ustnice
na
njene
lase
in
misli
,
kako
so
črni
,
na
njene
oči
ter
okuša
njih
sladki
mrak
,
na
poluodprto
školjko
ust
in
trepeče
;
Jela
medli
na
njegovih
prsih
,
tone
vanj
,
razprostira
se
kakor
cvet
dežju
,
kipi
kakor
vino
žejnemu
v
čaši
.
Kaj
dehti
v
voljni
noči
zapeljiveje
od
dekliškega
telesa
?
In
morata
čakati
še
leto
dni
!
Jelino
lice
je
mokro
.
»
O
drugem
kresu
,
«
mrmra
Joža
vroče
,
s
skrivnostnim
pomenom
.
»
Čez
leto
dni
si
gospa
na
Kastelčevem
.
«
»
Joža
,
tvoja
mati
me
noče
!
Drugače
me
ne
bi
mučila
s
tem
strašnim
odlogom
,
«
ihti
dekle
.
»
Zakaj
te
ne
bi
hotela
?
Ona
ne
kaže
,
če
mara
koga
.
Dolgo
je
gospodovala
,
težko
daje
oblast
iz
rok
;
pustiva
ji
časa
,
ti
ljubo
moje
.
Tudi
starost
je
sirota
!
«
»
Ona
se
ne
odvadi
gospodovanja
!
Komandirala
bo
,
in
jaz
bom
dekla
v
hiši
...
«
Joža
jo
stisne
tesneje
;
on
sam
ne
verjame
,
da
bi
Kastelka
izpustila
povodce
,
dokler
živi
.
Ali
saj
je
vseeno
;
Joži
ni
do
gospodinje
,
on
hoče
ljubiti
,
božati
Jeline
bele
roke
...
Njegovo
srce
posluša
dekletovo
misel
,
čuti
jo
z
rezko
boljo
:
mati
mu
je
sveta
,
ob
teh
prsih
pa
molči
vse
razen
koprnenja
edinega
.
Beži
,
izkušnjava
,
da
sin
ne
zaželi
materine
smrti
!
»
Ne
učakam
,
Joža
:
nočem
,
ne
morem
čakati
!
«
ponavlja
dekle
hlipaje
.
»
Samo
leto
,
duša
,
le
še
leto
dni
!
Glej
,
vsak
dan
bom
pri
tebi
...
«
Trpko
se
strese
Jelina
gibka
postava
:
kaj
pomaga
,
če
bo
vsak
dan
pri
nji
—
vsak
dan
!
Njene
grudi
merijo
fantu
v
prsi
kakor
razbeljena
trna
.
In
zdajci
—
mrzličen
blisk
mu
obsvetli
pot
:
da
se
je
prej
ni
spomnil
!
Nič
več
ne
bodo
branili
,
še
silili
bodo
...
»
Jela
!
«
Zamiraje
,
komaj
slišno
ji
šepne
v
uho
.
Jela
vzdrhti
in
glava
ji
pade
nazaj
.
Ne
!
Joža
hodi
naravnost
,
on
ne
krade
v
zacestni
temi
;
njegove
roke
se
razklenejo
.
Toda
Jela
še
ne
razume
,
škrlatna
sila
jo
vleče
za
njim
.
»
Joža
...
In
če
bo
vojna
?
«
pregiblje
ustnice
.
»
Ah
!...
Lahko
noč
!
«
»
Joža
!
«
Bežeč
korak
ji
odgovarja
.
Zdaj
ve
;
zasmeje
se
tiho
,
pol
bridko
,
pol
škodoželjno
,
in
krene
visoko
vzravnana
proti
domu
,
čuteč
mogoto
svojega
nedotaknjenega
telesa
.
Kri
v
njenih
žilah
poje
glasneje
od
murnov
dolinske
noči
.
Komaj
da
ve
,
kdaj
sreča
Janeza
z
Zino
;
že
sta
pred
kapelico
.
»
Zbogom
,
Zinka
;
drugače
te
bo
strah
skozi
temo
nazaj
grede
.
«
Njena
roka
leži
toplo
in
mehko
v
njegovi
;
zvezdni
žarek
ji
pada
v
velike
,
nocoj
tako
čudno
strmeče
oči
.
Nekaj
ji
teži
srce
,
in
rada
bi
mu
povedala
,
če
bi
vedela
kaj
in
se
ne
bi
bala
...
In
tudi
Janez
diha
težko
;
on
čuti
,
da
se
nekaj
bliža
,
in
strah
ga
je
.
Oj
gad
,
kako
si
še
mlad
!
Nocoj
je
razložil
prijateljici
svoje
načrte
,
kakor
opoldne
materi
,
samo
še
mnogo
lepše
in
dosti
več
:
nihče
ga
tako
čisto
ne
razume
!
In
Zina
je
zdajci
umolknila
.
»
Zinka
!
«
moleduje
glas
v
njegovem
srcu
,
»
izpregovori
,
blagoslovi
!
Vse
to
je
krasno
in
veliko
,
toda
skrito
je
kakor
pod
meglami
,
dokler
mu
ne
zasije
tvoj
smehljaj
;
mari
ne
veš
,
da
je
lepota
in
dobrota
vesoljnega
sveta
v
tebi
raztolmačena
in
venčana
s
teboj
?
«
Ali
ga
razume
,
da
je
položila
še
drugo
roko
na
njegovo
desnico
?
»
Nu
,
Zinka
,
«
se
osrči
glasno
,
»
kaj
porečeš
?
«
Zdaj
pride
njegova
sodba
;
niti
če
bi
moral
na
mestu
umreti
,
ne
bi
izdavil
besede
več
.
Dekle
ga
gleda
kakor
v
snu
;
izpustila
je
njegovo
dlan
,
prekrižala
roke
na
prsih
ter
jih
mahoma
razprostrla
.
»
Kaj
porečem
?
«
se
ji
utrga
.
»
Kaj
porečem
!
«
Vzdihnila
je
,
kakor
bi
se
zasmejala
in
zaihtela
hkrati
.
Za
pol
glave
manjša
od
Janeza
,
mu
zdajci
skoči
za
vrat
in
pritisne
dvoje
svežih
,
drhtečih
ustnic
na
njegove
preplašene
,
ki
se
niti
ne
spomnijo
,
da
bi
vrnile
poljub
.
Toda
Zinka
ne
odneha
:
še
enkrat
,
in
še
,
in
še
,
med
smehom
in
solzami
,
sama
ne
vedoč
,
kaj
počenja
.
Zdaj
šele
spozna
Janez
svojo
srečo
.
Kaj
je
to
,
moj
Bog
?
Zvezde
se
vrte
na
nebu
,
cesta
igra
pod
nogami
,
kakor
bi
se
izpreminjala
v
mlečno
valovje
,
vsa
temna
dolina
se
ziblje
in
šumi
,
buči
kakor
orgle
z
milijoni
sladkih
glasov
;
edino
,
kar
stoji
na
vsem
znorelem
svetu
,
je
Zinka
za
njegovim
vratom
.
Juh
,
to
vam
sikne
mladi
gad
,
dekle
okrog
pasu
,
in
pije
prvo
čašo
paradiža
!
»
Ti
ljuba
,
ljuba
moja
!
«
»
Ti
ljubi
,
ljubi
moj
!
«
Komaj
da
jeclja
nedolžnost
:
oba
poljubljata
prvikrat
.
»
Vse
tebi
,
vse
tebi
,
Zina
!
«
Janez
je
zdrknil
na
kolena
ter
boječe
poljublja
rob
dekličinega
belega
krila
,
ki
diši
tako
nežno
po
svežem
in
po
nji
.
Toda
že
kleči
tudi
ona
in
milo
joče
na
njegovih
prsih
.
»
Ali
se
mi
smeješ
,
Janez
?
«
»
Ti
meni
,
ti
meni
,
ljuba
!
Veš
,
da
te
imam
rad
,
odkar
sem
na
svetu
?
«
»
Zelo
?
«
»
Vsa
zemlja
ne
pove
,
na
nebo
ne
popišeš
.
Ali
sprejmeš
,
da
storim
vse
,
kar
sem
sklenil
,
zato
—
«
»
Zato
ker
si
moj
,
ker
si
moj
!
«
ponavlja
dekle
vznešeno
,
kakor
bi
molila
.
Oddaleč
prihaja
korak
;
morda
se
vrača
od
Kastelke
.
Otroka
gresta
vštric
proti
Galjotovim
,
natihem
zadovoljna
,
da
nihče
ne
ve
;
še
pod
pazduho
se
ne
držita
,
še
roke
ji
ne
poljubi
Janez
pred
hišo
.
Le
tesnobno
vprašanje
mu
plane
z
jezika
:
»
Me
boš
čakala
,
Zina
?
«
»
Do
smrti
...
Ali
Janez
,
če
bo
vojna
?
«
Njen
glas
je
nalit
s
solzami
.
»
Ne
boj
se
,
Zinka
;
najina
skrivnost
je
tako
visoka
in
krasna
,
da
ne
more
umreti
;
luč
,
ki
nama
sveti
,
je
močnejša
od
zla
.
«
In
začudeno
pogleda
fant
okrog
sebe
,
kakor
da
je
govoril
neviden
drugi
ž
njegovimi
usti
.
Domov
grede
se
ozira
;
Zina
še
dolgo
maha
za
njim
.
Če
bo
vojna
...
Vsa
dolina
govori
o
nji
,
vsi
časopisi
jo
prerokujejo
;
vlaki
drdrajo
v
nočeh
—
ali
slišite
rožljanje
tovorov
?
Edina
,
ki
noče
verjeti
,
je
mati
Kastelka
:
ona
svojih
gadov
ne
da
.
»
Vojne
ne
bo
!
«
je
dejala
nocoj
Galjotu
in
potrkala
s
členki
ob
mizo
,
ko
je
vstal
po
dolgem
pomenku
o
važnih
rečeh
.
»
Ali
pa
je
šla
moja
pamet
s
hudičem
.
«
»
Tvoja
pamet
je
na
pravem
mestu
,
soseda
,
le
drugi
je
nimajo
več
,
ki
so
močnejši
od
naju
...
Nu
,
daj
Bog
,
kakor
praviš
;
res
škoda
bi
bilo
vsega
,
kar
sva
se
menila
!
Najine
vnuke
bi
še
poujčkal
,
pa
ležem
rad
k
svoji
rajni
.
To
ti
bo
pleme
,
Kastelka
!
«
»
To
ti
bo
pleme
!
«
ponavlja
vdova
ponosno
.
In
gre
Galjot
;
med
vrati
sreča
Janeza
,
udari
ga
po
rami
ter
mu
jasno
pogleda
v
oči
.
Toda
srce
sosedovo
je
polno
tegobe
.
Vse
spi
;
skozi
odprto
okno
fantovske
sobe
se
sliši
tihi
,
brezbrežni
glas
teme
,
dihanje
zveze
in
življenja
na
zemlji
.
Benjamin
sloni
v
razpeti
srajci
ter
sanja
v
neskončnost
;
vse
skrivnosti
gredo
nocoj
mimo
njega
z
odkritimi
obrazi
,
vse
bogastvo
sreče
vidi
ob
svojih
nogah
.
Njegovo
srce
se
preklikava
s
poldrugim
milijonom
src
;
njegova
skoraj
še
otroška
duša
čuti
,
da
je
prikovana
k
njim
z
vezmi
najslajšega
koprnenja
.
Vroča
groza
mu
bega
po
koži
,
ko
posluša
v
svojih
prsih
nenadoma
postoterjeno
moč
:
razliva
se
ko
morje
,
peni
se
više
od
zvezd
,
nezdržema
grmi
v
rubinastih
slapovih
.
Najmlajši
gad
leti
visoko
k
solncu
;
poljub
nedolžnega
dekleta
mu
je
razvezal
krila
.
Kvišku
oči
,
robovi
:
Prometej
se
vrne
kmalu
,
in
beli
dan
bo
temnejši
od
njegove
plamenice
!
Legel
je
k
počitku
.
Skozi
okno
se
usipljejo
črne
kite
noči
,
ki
stoji
tam
zunaj
in
pripoveduje
davne
bajke
;
z
rahlim
,
smehljajočim
glasom
ji
odgovarja
velika
mati
,
ki
čuje
,
kadar
spe
otroci
na
njenem
krilu
.
»
Ves
hudičev
je
današnji
dan
!
«
rentači
vdova
preko
brvi
.
Vstala
je
zdrava
ko
riba
,
toda
trepalnice
so
ji
s
svincem
nalite
,
kolena
se
šibe
in
v
prsih
leži
skala
,
sto
centov
težka
;
zaman
je
primeknila
kozarec
brinjevca
,
da
bi
ugnala
slabo
voljo
.
»
In
kakšne
sakramenske
barve
je
nebo
,
tfej
ga
bodi
!
Ne
dá
se
reči
,
da
bi
bilo
megleno
,
ali
pusto
je
kakor
mrtvaška
rjuha
;
solnce
sije
in
se
vendar
kisa
...
Voda
leze
kakor
olje
,
komaj
se
gane
kje
;
pa
trava
—
nobena
bilka
ne
trepeče
!
«
Zmerom
težje
leži
tisto
na
srcu
.
Še
zrak
je
zoprno
mehak
,
da
se
kar
gabi
dihati
človeku
.
»
Tako
bi
bilo
,
če
bi
ves
svet
umiral
,
«
mrmra
Kastelka
sama
s
seboj
,
butaje
s
palico
ob
kamenje
za
potjo
.
Šla
je
pogledat
na
Jelenovo
,
pol
ure
oddaljen
grunt
pod
Sevškim
hribom
.
Celega
je
kupila
o
Veliki
noči
,
do
zadnje
njive
,
ko
je
šel
norec
gospodar
v
Ameriko
;
neumno
je
storil
,
saj
ni
bil
preveč
zadolžen
,
in
vdova
mu
je
ponujala
na
posodo
,
naj
si
opomore
.
Ali
bedak
je
bil
slep
in
gluh
;
sam
je
silil
vanjo
ter
se
pobral
čez
morje
z
babo
in
zalego
vred
.
Nu
,
vrag
ž
njim
!
Jelenovo
,
popravljeno
in
povečano
s
kosom
Kastelčevine
,
je
pripraven
dom
za
Janeza
;
to
stoji
,
da
bo
učil
v
domačem
kraju
,
če
ostane
zvest
nameri
;
Kastelka
ve
,
da
je
le
tisto
delo
blagoslovljeno
,
ki
ga
začneš
na
trdnem
,
s
svojega
.
Previdna
je
in
sebična
hkrati
,
pa
želi
,
da
bi
odsevale
v
zaslugah
sina
tudi
njene
srage
.
»
Najmlajši
gad
je
najbolj
moj
,
«
si
prigovarja
.
»
Ni
čudo
!
Rajni
je
bil
takrat
že
ves
zapit
,
s
težavo
mu
je
dal
življenje
;
kri
,
um
,
značaj
,
hrbtišče
,
vse
drugo
je
šlo
iz
matere
...
Seveda
,
tudi
Tonč
in
Joža
sta
dobra
dečka
!
Pa
Benjamin
je
vendar
bolj
strupen
,
on
misli
delj
,
nego
se
meni
sanja
.
«
Nič
ne
pomaga
;
breme
davi
,
skala
raste
v
grlo
,
sok
zastaja
v
žilah
.
Misel
kljuva
,
trka
nekje
na
vrata
kakor
siten
krošnjar
,
ki
se
ne
da
odgnati
;
ali
Kastelka
tišči
,
tišči
,
ona
se
brani
slutnje
,
ona
svojih
gadov
ne
da
.
»
Če
le
kak
satan
parklja
vmes
ne
vtakne
!
«
popusti
nazadnje
za
majčken
las
ter
se
zgrozi
takoj
:
podala
se
je
,
nesreča
je
odklenjena
!
In
ko
zavije
iz
debri
na
poljsko
pot
,
odkoder
gre
razgled
po
njivah
in
stezicah
tja
do
ceste
,
vidi
,
kako
pušča
sosed
Urban
voz
in
voliča
ter
dirja
proti
domu
.
Na
cesti
so
ljudje
,
kriče
in
mahajo
z
rokami
,
ljudje
po
njivah
jim
odgovarjajo
,
in
vsi
,
dedci
in
babnice
,
bezljajo
v
vas
kakor
nori
.
Vdova
je
čisto
sama
,
še
vpitja
ne
razloči
.
Kaj
se
godi
,
tristo
rogatih
!
»
Urban
,
hoj
,
Urban
!
«
Kje
je
že
spredaj
,
zijalo
!
S
slehernim
korakom
goni
Kastelko
hujša
radovednost
;
davi
jo
,
duši
,
vrta
v
hrbtenico
,
brez
usmiljenja
jo
stiska
za
srce
.
Ni
dvoma
,
to
je
satan
,
ki
vtika
parkelj
vmes
.
Vdova
koraca
hitreje
,
še
hitreje
,
kakor
bi
pela
trnjevka
po
mečah
;
že
teče
,
dirja
,
lovi
sapo
,
zaripla
v
obraz
,
palico
kakor
puško
na
ramenu
.
Paglavec
ji
plane
čez
pot
.
»
Tinček
,
hoj
!
Počakaj
,
Tine
Omahnov
!
Kam
sopihaš
,
žaba
?
«
Toda
mali
se
boji
gospe
,
odkar
je
višnje
kradel
v
njenem
sadovnjaku
;
on
ne
utegne
,
mudi
se
mu
,
oblak
prahu
ostane
za
njim
.
Vas
leži
streljaj
za
Kastelčevim
;
na
cesti
do
hiše
ni
žive
duše
več
.
Oddaleč
vidi
pred
županijo
vse
črno
ljudi
:
dva
rumena
papirja
se
režita
s
sivega
zidu
.
»
Kaj
se
plete
,
krčenduš
!
«
Vdova
jo
ubira
za
trumo
;
nekaj
jo
sune
v
tilnik
,
da
se
ozre
domov
.
In
vidi
na
pragu
dva
mlada
vojaka
;
odkod
sta
se
vzela
?
Oba
visoka
,
dve
hoji
z
gore
,
zagorel
poročnik
s
temnimi
brki
,
golobrad
praporščak
z
naočniki
.
Tako
znana
,
bi
rekla
;
kdo
sta
?
Gospa
se
ustavi
,
z
roko
nad
očmi
;
ali
pravzaprav
še
zmerom
noče
videti
.
Če
bi
vsaj
rekel
kdo
:
noriš
!
»
Vse
je
hudičevo
:
Joža
in
Tone
!
Pekel
je
tu
!
«
In
Kastelka
ne
črhne
več
besedice
;
tiho
se
ustavi
,
molče
spusti
palico
z
rame
ter
ostro
krene
v
hišo
.
Ustnice
ji
trepečejo
,
kri
je
izginila
ž
njenih
lic.
Joževa
sablja
zarožlja
,
ko
se
umakne
materi
;
fant
vidi
nagli
drget
njenih
pleč
ob
mrzlem
zvoku
ter
osuplo
vzdigne
orožje
k
sebi
.
Tudi
ona
sta
bleda
.
»
Vojna
!
Vojnaaa
!
«
kriči
nekdo
na
vasi
.
Ženska
z
dvema
otrokoma
za
roke
beži
mimo
in
vije
kakor
volkulja
.
Pri
fari
klenka
mrtvaški
zvonec
;
nekdo
je
umrl
,
Boga
naj
zahvali
.
Kmalu
jih
bo
umiralo
mnogo
,
kosec
je
spravil
oslo
za
pas
...
»
Mati
je
žalostna
!
«
reče
Tone
na
pragu
.
»
Grabi
jo
,
«
pokima
brat
.
In
lastnim
ustom
ne
verjameta
:
odkar
vlada
gospa
na
Kastelčevem
,
je
niso
videli
v
žalosti
niti
v
strahu
.
»
To
je
ljubezen
do
naju
,
«
mislita
oba
;
težak
ponos
jima
zaliva
srce
.
Ali
vdova
ne
vidi
vase
;
le
nekoga
čuti
,
ki
je
močnejši
od
nje
.
Divjá
,
ne
vedoč
nad
kom
;
ne
vda
se
,
ona
svojih
gadov
ne
da
.
Levinja
renči
,
s
šapo
nad
mladiči
.
V
izbi
se
bliska
in
treska
,
nekaj
se
lomi
,
leti
na
kose
,
Kastelka
preklinja
,
kakor
živ
krst
ne
pomni
;
v
vežo
diši
po
žveplu
in
smoli
.
»
Mati
kaj
delate
?
«
Gospa
stoji
sredi
izbe
,
in
vse
okrog
je
razvalina
:
zrcalo
,
stenska
ura
,
slike
z
zlatimi
okvirji
,
sadreni
Prešeren
,
cvetlične
vaze
in
praznični
porcelan
;
višnjeva
in
razmršena
bije
pravkar
s
težkim
naslanjačem
po
hrastovi
mizi
.
Naslanjač
se
lomi
,
hrastova
miza
ječi
,
toda
Joža
ne
brani
:
kdo
bi
položil
roko
na
mater
?
Saj
svoje
razbija
.
Pena
ji
brizga
iz
ust
.
Kdo
je
razpeklenčil
levinjo
?
Besna
je
na
ves
svet
;
nikogar
ne
ve
povedati
,
nobenega
ne
izvzame
.
Zdaj
diha
mirneje
,
kakor
da
je
ubila
nevidnega
nasprotnika
.
Na
komodi
ležita
pozivnici
.
»
Jutri
zjutraj
?
Oba
?
«
Gada
pokimata
.
Ni
mogoče
;
zmotili
so
se
!
Kdo
vzame
Kastelki
sinova
?
Ne
,
ne
,
sami
bodo
izprevideli
;
smešno
,
zakaj
je
divjala
.
Nu
,
kajpak
,
šala
je
huda
,
toda
Kastelka
ve
,
kaj
treba
storiti
,
sakrament
!
In
naprosi
jih
za
vse
večne
čase
,
naj
je
ne
hodijo
dražit
s
temi
rečmi
.
»
Jutri
tedaj
!
Čemu
sta
oblečena
?
«
Storila
sta
prvo
,
kar
je
prišlo
na
um
;
tudi
v
njiju
je
treščilo
,
kakor
se
pravi
.
In
ko
že
mora
biti
...
»
S
katerim
vlakom
?
«
»
Popoldne
.
«
»
Še
z
nočnim
prideta
zgodaj
.
Razumeta
?
Niti
koraka
,
dokler
se
ne
vrnem
!
«
»
Kam
hočete
,
mati
?
«
se
ustraši
Tone
.
»
Vama
nič
mar
!
«
»
Zaman
je
,
«
odsvetuje
starejši
.
»
Nič
ni
zaman
!
«
»
Smejali
se
bodo
.
«
»
Kastelki
se
nihče
ne
smeje
.
«
»
Spode
vas
.
«
»
Kastelke
nihče
ne
podi
!
«
»
Vso
hišo
pripravite
v
sramoto
!
«
»
Kastelcev
ni
sram
pred
nikomer
.
«
Kakor
bi
kamen
rotil
!
Njo
bosta
učila
,
ki
je
sama
iz
tal
izdrla
,
kar
je
tu
?
Lipe
,
kočijo
!
Gada
škripljeta
;
bob
v
steno
.
Janez
stoji
križemrok
za
vrati
;
bled
je
,
brata
gleda
in
molči
.
Kastelka
šumi
v
črni
židi
,
z
židano
ruto
na
glavi
:
s
klobukom
se
ni
pokrivala
in
se
ne
bo
.
Tone
jo
spremlja
k
vozu
.
»
Vsaj
kleti
ne
,
mati
,
kričati
ne
nanje
!
Zapro
vas
in
obesijo
.
«
»
Kastelke
ne
obesijo
;
sama
ve
,
kaj
mora
biti
.
«
V
to
da
sinu
roko
.
Goni
,
Jernejec
,
če
konja
ubiješ
!
Vlak
žvižga
k
postaji
,
gospa
svojih
gadov
ne
da
!
Ceste
so
črne
od
moških
s
culami
,
vino
lije
iz
krčem
pred
duri
,
vse
pesmi
pojo
o
vojaškem
slovesu
.
Jok
za
vrati
in
za
vogali
,
kamor
človek
oči
obrne
,
vidi
povešene
glave
;
samo
Kastelka
sedi
pokonci
.
Sivca
krešeta
cesto
s
kopiti
;
pelje
se
kakor
na
rodoljubno
veselico
,
kjer
jo
časte
gospodje
v
črnih
suknjah
in
se
klanjajo
pred
njo
.
Kamor
stopi
ona
,
lete
klobuki
z
glav
,
zakaj
povsod
vedo
,
kaj
gre
Kastelki
s
Kastelčevega
.
Joj
,
babilonska
gneča
pri
vlaku
!
Več
bi
nasuli
premoga
,
hitreje
pognali
stroj
;
gospe
se
mudi
k
možem
,
ki
sestavljajo
vojsko
cesarju
.
Mogočno
jih
pomeri
od
nog
do
glave
,
skopobesedno
pove
,
da
ni
zadovoljna
:
po
njenem
bi
Joža
in
Tone
doma
ostala
.
Že
jih
vidi
,
kako
se
izgovarjajo
,
brišejo
v
spisih
in
prosijo
,
naj
ne
zameri
.
Toda
skala
na
srcu
se
noče
geniti
,
vrisk
vlaka
pred
mestom
jo
presune
ko
meč
;
komaj
dihaje
se
izrine
na
prosto
in
blodi
po
ulicah
kakor
v
sivi
megli
.
V
mestu
je
trg
,
z
okroglim
kremenom
potlakan
,
na
trgu
kamen
,
na
kamenu
bronast
mož
;
hiša
za
možem
je
blatnorjava
,
tri
vrste
oken
ima
in
črnega
orla
nad
vrati
.
Okna
gledajo
pusto
in
resno
kakor
odprti
grobovi
,
v
veži
je
zrak
zatohel
in
gost
ko
testo
;
Kastelka
ne
čuti
,
da
je
sključila
hrbet
.
Ko
gre
po
stopnicah
,
ne
utegne
gledati
vojakov
,
ki
tekajo
gorindol
mimo
nje
.
Kolena
se
ji
šibe
,
gospa
ne
misli
zakaj
;
srce
ji
buta
in
zastaja
,
ona
ne
ve
od
česa
.
Narednik
jo
vodi
po
temnem
hodniku
,
maje
z
glavo
in
govori
,
ali
vdova
ne
ve
,
kaj
ji
pravi
.
Pred
vrati
na
koncu
se
ustavita
;
reži
se
narednik
,
potem
pritisne
na
kljuko
in
porine
Kastelko
naprej
.
Pri
mizah
sede
oficirji
,
oficirji
hodijo
po
sobi
.
Eden
ima
srebrn
ovratnik
,
drugi
zlatega
,
vsi
jo
prebadajo
s
hudimi
očmi
;
soparno
je
in
polno
cigaretnega
dima
.
Kastelka
se
postavi
mogočno
,
kakor
je
bila
sklenila
,
toda
pri
sebi
čuti
,
da
nekaj
ni
prav
;
meri
jih
od
nog
do
glave
,
ali
zdi
se
,
da
jih
ne
plaši
;
ko
zine
,
da
bi
povedala
svojo
pritožbo
,
so
usta
suha
in
vroča
,
jezik
je
vse
besede
pozabil
in
grlo
ne
da
glasu
.
»
Sakrament
!
«
pravi
gospa
v
svojem
srcu
,
»
kateri
vrag
me
je
zajahal
?
«
In
napne
svojo
železno
voljo
ter
začne
ponosno
:
»
Dober
dan
,
gospodje
!
Jaz
sem
Kastelka
s
Kastelčevega
...
«
Nekdo
se
hahlja
;
nekdo
nekaj
gode
;
stari
gospod
z
zlatim
ovratnikom
prižvenkeče
naravnost
k
vdovi
,
zasadi
ji
oko
v
oko
,
potrka
s
kazalcem
na
njeno
brošo
in
zaropoče
po
nemško
,
z
glasom
ostrim
kakor
sablja
.
Gospa
ga
komaj
sliši
,
le
komaj
razloči
besede
:
»
Deutsch
reden
!
«
Še
mislila
ni
na
to
.
Doma
se
nemški
jezik
ne
oglaša
,
odkar
je
bil
poslednji
valpet
tam
.
Svoje
žive
dni
se
ni
učila
govoriti
po
njihovo
,
kvečjemu
kako
drobtino
ve
,
mušico
,
ki
je
obtičala
v
ušesu
.
Za
gada
gre
;
dejala
bi
na
primer
:
»
Bitte
schön
,
mein
Sohn
...
«
Toda
kako
se
pravi
»
dva
sina
«
?
Ni
je
pomoči
...
In
če
bi
bila
!
Groza
ji
plapola
v
očeh
,
soba
pleše
,
pod
se
ji
maje
pod
nogami
—
toda
rajši
naj
vzame
vrag
njena
gada
in
še
tretjega
,
še
njo
,
še
grunt
povrhu
,
kakor
da
bi
svoj
jezik
tajila
!
Vzravna
se
in
bliskne
s
pogledom
:
»
Sinove
marate
,
matere
nočete
razumeti
,
ko
prosi
po
svoje
za
svojo
kri
!
«
Tako
bi
jim
rekla
;
prav
na
koncu
jezika
so
jezne
besede
.
Nekaj
se
kreše
v
glavi
,
hitreje
,
čimdalje
hitreje
—
gorje
,
če
se
Kastelka
raztogoti
!
Toda
zlatovratnik
je
mignil
,
pristopil
je
mlad
gospod
v
prav
takšni
suknji
kakor
Joževa
:
»
Gaj
pi
rati
,
kosbá
?
«
Zdaj
pojde
;
Kastelka
govori
,
poročnik
tolmači
,
srditi
starec
posluša
in
grbanči
obraz
.
Nekaj
mu
drgeče
za
usti
—
mari
je
dobila
pravdo
?
Stari
se
muza
,
vsi
se
muzajo
;
tudi
vdova
se
drži
na
smeh
,
zdajzdaj
se
začne
prilizovati
...
Ali
zlatovratnik
buši
v
grohot
,
maha
gospodom
,
vzklika
po
nemško
;
glas
se
mu
seče
,
solze
mu
zalivajo
trde
oči
,
za
trebuh
se
stiska
,
udriha
se
po
kolenih
.
Za
njim
se
grohočejo
vsi
,
da
cingljajo
šipe
v
oknih
,
bijejo
se
po
kolenih
in
se
drže
za
trebuhe
.
Stari
se
ustavi
pred
njo
ter
jo
