“Jurij
Skopec
se
pripogne
k
nji
.
„
Ali
me
ljubiš
,
dete
?
“
„
Nad
vse
na
svetu
.
“
„
Dobro
,
čakal
bom
,
da
sama
k
meni
prideš
in
mi
rečeš
:
Tukaj
sem
,
vzemi
me
za
svojo
.
Sedaj
grem
,
Lea
,
toda
jutri
bom
še
jedenkrat
govoril
s
Tabo
—
da
,
jutri
,
moj
ljubki
angelj
.
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Abraham
stopi
razburjen
v
svojo
sobo
,
katero
hitro
za
sabo
zapre
.
Potem
se
približa
k
veliki
omari
,
za
katero
je
tajni
vhod
.
—
Levi
že
čaka
na
svojega
soseda
.
„
Tiho
,
tiho
,
“
sika
Abraham
,
„
govorila
bodeva
v
stanici
,
ne
v
spalnici
,
kajti
Lea
bi
lahko
poslušala
.
“
„
Oho
,
kaj
se
je
pa
zgodilo
?
“
„
Ne
mara
Te
,
moj
sin
,
ravnokar
sem
ž
njo
govoril
.
“
Levi
stiska
pesti
.
„
Tega
je
Jurij
Skopec
kriv
,
“
zaškriplje
,
„
prokleti
tolovajski
glavar
,
no
,
Lea
ne
bo
mogla
dolgo
nanj
misliti
—
“
„
Gotovo
ne
,
“
odgovarja
Abraham
,
ki
se
plašno
ozira
,
„
saj
veš
,
kako
sva
se
dogovorila
.
“
„
Seveda
,
“
smehlja
se
mladi
žid
,
„
plen
in
denar
bo
jutri
najin
—
Jurij
Skopec
s
svojima
divjima
tovarišema
bode
za
vselej
izginil
.
“
Abraham
mu
prikima
.
Kaj
pomenijo
te
nenavadne
besede
?
Ali
preti
Juriju
Skopcu
neznana
nevarnost
?
Žida
se
pomenljivo
pogledujeta
.
Nekaj
besed
si
jeden
drug
emu
povesta
,
katerih
živa
duša
ne
more
razumeti
—
menda
je
to
kak
tajen
jezik
.
Potem
zopet
Levi
prične
:
„
Tedaj
se
Lea
brani
,
hm
—
menda
tega
ne
misli
tako
resno
?
“
„
Ne
mara
Te
,
moj
sin
,
“
odgovarja
stari
žid
,
„
toda
za
sredstvo
vem
,
da
bo
vendar
Tvoja
postala
.
“
Leviju
se
oči
svetijo
.
„
Kako
sredstvo
je
to
?
“
„
Hihihi
,
spustil
Te
bom
v
njeno
spalnico
,
kjer
bo
ležala
pol
omotena
.
Potem
jo
lahko
ukrotiš
,
da
bo
pohlevna
kakor
golobica
.
Ali
me
razumeš
,
Levi
,
kako
to
menim
?
“
„
Vem
,
“
vsklikne
mali
žici
hlastno
,
„
in
kdaj
se
bo
to
zgodilo
?
“
—
„
Mogoče
že
jutri
zvečer
,
“
odgovarja
Abraham
.
Levi
se
zamisli
.
„
In
če
ostali
tolovaji
pridejo
tej
-
prašajo
,
kje
je
glavar
?
“
„
No
,
“
smeji
se
Abraham
,
„
rekla
jim
bodeva
,
da
je
z
denarjem
pobegnil
,
ker
velike
svote
ni
hotel
ž
njimi
deliti
.
Verjeli
nama
bodo
ter
Jurija
Skopca
proklinjali
.
Hihihi
,
vse
sem
dobro
premislil
—
nocoj
—
nocoj
,
Levi
,
bodeva
—
“
Zadnje
besede
se
izgube
v
peklenskem
krohotanji
in
prekanjena
hudobneža
si
pomenljivo
sežeta
v
roko
.
Oproščen
.
—
Svidenje
.
—
Nepričakovano
iznenadenje
.
—
Sodnikova
zmaga
.
—
Jetnica
.
Dva
beriča
spremljata
starega
moža
ob
strmi
stezi
.
Iz
Kostanjevice
prihaja
trojica
proti
logarjevi
hišici
,
in
mož
sredi
beričev
je
Ivankin
oče
.
Smrtno
bled
je
starček
,
ki
je
bi
!
toliko
časa
zaprl
v
temni
ječi
.
In
sedaj
je
v
splošno
začudenje
izpuščen
.
Zakaj
neki
?
To
je
le
sodniku
znano
,
ki
pri
tem
dvojno
namerava
.
Najprvo
hoče
na
videzno
ubogati
,
kar
je
Jurij
Skopčeva
ljubica
zahtevala
.
Sodnik
sicer
njenim
besedam
ne
verjame
,
da
je
tolovajka
v
kaki
zvezi
z
Jurijem
Skopcem
,
ker
domneva
,
da
ga
je
razbojnica
le
hotela
ustrašiti
.
Hitro
si
je
sestavil
načrt
.
Starega
logarja
izpusti
z
naročilom
,
da
mora
hitro
,
kakor
mogoče
,
poravnati
dolžno
desetino
.
Razven
tega
je
sodnik
celo
četo
oboroženih
beričev
krog
logarjeve
bajtice
razpostavil
in
poskril
.
To
se
je
zgodilo
,
predno
pride
stari
logar
domov
,
kajti
sodnik
noče
,
da
bi
kdo
vedel
za
njegove
nakane
—
polastiti
se
hoče
skrivnostne
tujke
.
Graščinski
sodnik
je
prepričan
,
da
je
pustolovka
,
za
tako
smatra
Amalijo
,
popolnoma
sama
.
Mogoče
je
tujka
kaka
poprejšnja
Ivankina
prijateljica
,
tako
meni
sodnik
in
upa
,
da
se
bo
polastil
silovitega
dekleta
.
Sodnik
si
večkrat
roki
mane
.
Dobro
ve
,
da
je
Ivanka
lepa
,
in
tudi
tujka
ni
napačna
ženska
.
Ko
bo
imel
oba
dekliča
v
graščini
pod
ključem
—
potem
—
Sodnik
se
muza
,
ko
vse
to
premišljuje
,
kajti
dostikrat
je
kako
lepo
jetnico
sam
zasliševal
v
ječi
—
.
Beriči
,
katerim
je
marsikaj
znano
,
pripovedovali
bi
lahko
pravlične
in
zanimive
dogodbice
o
teh
obiskih
.
Vse
je
v
najboljšem
redu
—
vse
je
po
sodnikovih
naredbah
pripravljeno
.
„
Hitro
,
hitro
,
starec
,
“
izpodbujata
beriča
skoro
onemoglega
nesrečneža
.
„
Zadnje
dni
ste
dobili
vendar
mesa
in
vina
,
tedaj
morate
biti
kakor
novorojen
.
“
„
Kje
je
moja
hči
?
“
praša
revček
.
„
To
nama
ni
znano
.
Menda
čaka
na
Vas
v
hišici
,
če
pa
ne
,
povrnila
se
bo
že
v
pravem
času
.
“
Logar
ve
iz
sodnijskih
zaslišanj
,
da
Ivanka
ni
postala
žrtva
nesramnega
davkarja
,
marveč
da
je
izginila
,
ž
njo
vred
pa
tudi
graščinski
uradnik
.
To
je
reveža
še
najbolj
tolažilo
,
ker
je
prepričan
,
da
jo
bila
Ivanka
rešena
.
Počasi
stopa
logar
proti
vrhu
hriba
,
na
katerem
stoji
njegova
borna
domačija
.
Kmalu
potem
so
gori
in
beriča
odpirata
hišna
vrata
.
„
Ivanka
!
“
klice
starček
tresočim
se
glasom
,
„
Ivanka
,
moje
dete
!
“
—
Nikdo
se
ne
oglasi
.
„
Ni
je
tukaj
,
“
šepeta
logar
pol
obupan
.
„
No
,
pirnica
bo
že
prišla
,
“
izpregovori
prvi
berič
odurnim
glasom
.
„
Kopriva
ne
pozebe
.
Tu
imate
kruha
in
mesa
,
pošilja
Vam
ta
živež
dobrosrčni
gospod
sodnik
.
Pozneje
se
pa
sami
preskrbite
,
kakor
znate
.
Midva
morava
zopet
v
dolino
.
Zdravstvujte
in
pa
desetine
ne
pozabite
.
“
Beriča
krohotaje
odideta
tor
zapustita
starca
samega
v
bajtici
.
Kako
pusto
in
samotno
je
tukaj
!
Pogled
po
mali
izbici
mu
pokaže
,
da
njegove
hčerke
ni
bilo
tukaj
,
odkar
so
njega
tako
brezsrčno
odpeljali
v
ječo
.
Da
,
sreča
je
še
bila
,
da
je
takrat
v
svojem
obupu
odprl
vratica
pri
kletki
,
v
kateri
jo
imel
dvoje
škrjančkov
—
uboga
ptiča
bi
bila
morala
sicer
lakote
poginiti
.
Logar
se
mora
vsesti
.
Pri
oknu
sedi
onemogli
starček
ter
zre
v
zeleni
gozd
.
Da
,
v
zeleni
gozd
!
Koliko
časa
ga
že
ni
videl
—
ljubljenih
gozdnih
orjakov
s
svojimi
krilatimi
prebivalci
!
Toda
kje
je
Ivanka
?
Logar
globoko
vzdihne
.
Ne
zapazi
,
da
se
od
gozdnega
roba
sem
dve
postavi
urnih
korakov
bližate
hišici
.
Sedaj
zasliši
šum
pri
vratih
;
starček
se
vzdrami
.
„
Ivanka
,
mojo
ljubo
dete
!
“
Da
,
tu
stoji
Ivanka
in
mlad
mož
ne
,
lepa
deklica
je
to
v
lični
lovski
opravi
.
Lenčika
je
na
Amaiijino
povelje
spremila
logarjevo
hčerko
.
Oče
in
hči
se
objemata
,
ljubkata
in
poljubujeta
se
,
kakor
da
bi
se
nikdar
več
ne
hotela
izpustiti
iz
rok
.
„
Ivanka
,
kje
si
bila
?
“
Deklica
prične
pripovedovati
o
svoji
veliki
sili
,
ko
jo
je
davkar
hotel
žrtvovati
svojim
divjim
strastem
,
o
svoji
rešitvi
in
o
nenavadnih
deklicah
,
ki
so
za
moške
preoblečene
.
In
ko
se
starček
še
čudi
,
pristopi
Lenčika
.
„
Tukaj
vzemite
,
“
pravi
zala
tolovajka
ter
mu
pomoli
težko
mošnjo
denarja
.
„
To
Vam
pošilja
naša
načelnica
,
da
ž
njim
poravnate
desetino
,
kar
imate
za
plačati
ter
si
sicer
opomorete
z
ostankom
.
“
Starček
se
začudi
.
„
Kdo
ste
?
“
praša
tresočim
se
glasom
.
„
To
Vas
ne
briga
,
“
odgovarja
Lenčika
resno
in
tudi
prijazno
.
„
Vaše
zaščitnice
smo
.
Brez
nas
bi
še
sedaj
zdihovali
v
ječi
in
Vaša
hči
bi
bila
gotovo
postala
žrtev
nesramnega
davkarja
.
“
„
Oj
,
prisrčno
se
Vam
zahvaljujem
,
“
jeclja
starček
.
„
Ni
treba
,
“
zavrača
ga
Lenčika
.
„
Izvršila
sem
samo
,
kar
mi
je
bilo
naročeno
.
Tukaj
je
denar
in
davkar
bo
—
“
Tolovajka
obmolkne
.
Od
zunaj
se
zasliši
divje
kričanje
,
in
ko
se
logar
prestrašen
ozre
skozi
okno
,
zapazi
,
da
je
njegova
hišica
obkoljena
od
mnogoštevilnih
oboroženih
beričev
.
V
istem
trenotku
pridrve
tudi
že
preganjalci
v
izbico
,
na
čelu
jim
sopiha
debeluhasti
sodnik
,
čegar
obraz
je
razburjenosti
in
nenavadnega
teka
višnjevkasto
barvan
.
„
Imamo
jih
,
imamo
jih
!
“
kriče
beriči
.
Lenčika
je
brez
orožja
,
samo
lovski
nož
jej
visi
ob
strani
.
Tudi
tega
ne
zgrabi
,
marveč
hladnokrvno
in
resno
zre
na
razgrajajoče
graščinske
hlapce
.
„
Tukaj
je
!
“
veseli
so
sodnik
,
„
ne
,
da
—
druga
je
—
!
“
V
mislih
pa
pristavi
:
„
Raca
na
vodi
,
tudi
to
dekle
je
lepo
!
“
Že
se
hoče
zadovoljno
zarežati
,
toda
premisli
se
ter
svoj
obraz
uradno-mogočno
zgubanči
.
Počasnih
korakov
se
približa
Lenčiki
,
katero
so
beriči
že
zgrabili
ter
jej
iztrgali
jedino
orožje
.
„
Obdolženka
!
“
zadere
se
sodnik
nad
njo
,
„
kje
je
Tvoja
sokrivnica
—
priznaj
—
gotovo
se
skriva
kje
v
bližini
!
“
Lenčika
se
skrivnostno
smehlja
.
„
Iščite
jo
vendar
!
“
Sodnik
se
obrne
.
„
Hitro
preglejte
bližnje
grmovje
!
“
zapoveduje
imenitnim
glasom
svojini
podložnikom
.
Del
hlapcev
takoj
odhiti
v
okolico
,
da
zgrabi
drugega
dekleta
.
„
Tedaj
dvoje
takih
preoblečenih
deklet
se
tu
okrog
potepa
,
“
nadaljuje
sodnik
.
„
No
,
to
so
lepe
reči
.
Mislim
,
da
bo
treba
strogo
postopati
.
“
Lenčika
niti
s
trepalnicami
ne
migne
.
„
Le
postopajte
,
kakor
Vam
drago
.
“
Sodnik
se
raztogoti
.
„
Obdolženka
,
“
kriči
debeluhar
,
„
ali
se
hočete
z
menoj
norčevati
?
“
Lenčika
zmaje
z
ramami
.
„
Kje
je
Vaša
sokrivnica
?
“
„
Le
iščite
jo
!
“
Sodniku
je
razkošna
Lenčika
skoraj
ravno
tako
všeč
,
kakor
lepa
Amalija
.
„
To
sta
gotovo
dvoje
deklic
,
ki
sta
z
doma
pobegnili
in
se
sedaj
potikata
po
gozdih
in
od
lovskega
ropa
preživljata
,
“
misli
si
sodnik
.
„
Hm
,
jedna
mi
bolje
ugaja
kakor
druga
.
Dolgega
časa
se
mi
ni
treba
bati
,
da
,
slutim
,
kako
sladke
urice
me
čakajo
.
“
Ravnokar
jeden
beričev
zapazi
,
da
ima
logar
mošnjo
denarja
v
roki
.
„
Gospod
sodnik
,
“
pravi
,
„
starec
ima
veliko
denarja
.
„
Kje
pa
?
“
„
Tukaj-le
celo
mošnjo
.
“
„
He
,
odkod
imate
toliko
premoženje
?
“
jezno
zareži
sodnik
nad
prestrašenim
logarjem
,
ki
krčevito
k
sebi
stiska
svojo
hčerko
.
Logar
pokaže
na
Lenčiko
.
„
Oho
,
denar
je
gotovo
ukraden
,
“
rujove
graščinski
sodnik
,
„
to
mošnjo
prevzamem
v
sodnijsko
shrambo
,
in
to
v
imenu
zakona
!
“
Lenčika
se
nagajivo
smehlja
.
Sodnik
si
zadovoljno
mane
roki
.
Denar
bo
seveda
za-se
obdržal
.
Muza
se
,
ko
opazuje
krasni
deklici
.
„
Tako
se
nastavlja
past
,
“
misli
si
debeluhar
,
„
hahaha
,
zaradi
tega
sem
tudi
logarja
dal
sem
pripeljati
.
Sedaj
imam
naenkrat
tri
jetnike
in
grožnje
skrivnostne
tujke
me
bodo
malo
brigale
.
“
Obrne
se
k
Lenčiki
.
„
Kje
je
moj
prijatelj
,
izborni
davkar
?
“
praša
jo
sodnik
rezko
.
„
Tega
ne
vem
.
“
„
In
Tvoja
tovarišica
?
“
„
Ne
vem
.
“
„
No
,
le
čakaj
,
deklina
,
razvezal
Ti
bom
jezik
,
da
boš
blebetala
kakor
sraka
,
“
preti
jej
sodnik
,
„
ne
manjka
mi
sredstev
,
ljudje
,
peljite
mi
to
trojico
v
kostanjeviške
ječe
.
Prišel
bom
kmalu
resnici
na
sled
.
“
Graščinski
hlapci
vse
tri
surovo
zgrabijo
.
Nič
ne
pomaga
,
ko
Ivanka
na
kolenih
milo
prosi
za
svojega
očeta
.
Sodnik
je
neizprosen
.
Beriči
sujejo
svoje
jetnike
pred
se
,
v
Kostanjevici
pa
prebivalci
radovedno
zro
na
nenavadni
prizor
,
da
se
je
graščinski
sodniji
posrečilo
,
naenkrat
tri
hudodelnike
zgrabiti
in
v
ječo
odpeljati
.
Jera
prične
svoje
maščevalno
delo
.
—
Hrvatova
ljubosumnost
.
—
Smukač
v
sili
in
nadlogah
.
—
Cekinar
si
pribori
pokorščino
.
„
Človek
—
Janko
—
tako
smrčiš
,
kakor
stara
žaga
!
Čudimo
se
,
da
Te
v
dolini
ne
slišijo
.
“
Tako
kriče
tolovaji
,
ki
bude
svojega
spečega
tovariša
.
Toda
Hrvat
se
ne
more
otresti
omotice
.
Včasih
težavno
odpre
steklene
oči
,
takoj
potem
pa
zopet
začne
dremati
.
Tolovaji
postanejo
nestrpni
.
Hrvat
dobi
nekaj
kozarcev
mrzle
vode
na
glavo
in
ledena
kopel
ga
kmalu
zdrami
.
Sedaj
se
debelo
ozira
na
vse
strani
.
„
Jera
!
“
„
Tukaj
sem
,
Janko
,
“
pravi
Hrvatova
žena
,
ki
se
je
že
pred
dobro
uro
povrnila
v
podzemeljsko
taborišče
.
„
Kaj
pa
hočeš
?
“
„
Joj
,
moja
glava
,
kako
me
boli
,
hu
,
kako
tolče
v
njej
in
šumi
!
“
„
In
temu
se
čudiš
,
stari
pijanec
?
“
glasi
se
ljubeznjivi
odgovor
lepe
žene
.
„
Celo
steklenico
močnega
žganja
si
na
jeden
dušek
izpil
,
potem
pa
naj
Te
glava
ne
boli
!
“
„
Od
te
male
steklenice
—
nemogoče
!
“
„
Gotovo
je
tako
,
ker
je
bilo
žganje
močno
.
Saj
me
nisi
hotel
poslušati
—
steklenico
si
mi
šiloma
iztrgal
.
Kaj
imaš
sedaj
od
tega
—
samo
poštenega
mačka
.
“
„
Ali
si
bila
ves
čas
tukaj
?
“
praša
jo
nezaupen
.
„
Samo
za
trenotek
sem
šla
na
čisti
zrak
,
“
odgovarja
prekanjena
ženska
.
Hrvat
jo
divje
pogleda
.
„
ln
Smukač
tudi
ni
tukaj
,
“
začne
tolovaj
rogoviliti
.
„
Jera
.
povem
Ti
,
ne
spravi
me
v
jezo
.
Če
me
goljufaš
,
umorim
Te
s
Tvojim
ljubčkom
vred
.
“
„
Ti
si
norec
.
“
„
Jera
,
postal
bom
tiger
.
“
„
E
kaj
,
zaradi
mene
voliček
,
“
odgovarja
mu
žena
odurno
.
„
Niti
najmanjšega
vzroka
nimaš
,
da
bi
dvojil
o
moji
zvestobi
.
“
„
Ti
me
hočeš
samo
preslepiti
.
“
„
Ne
,
dokažem
Ti
to
lahko
.
“
Janko
počasi
vstaja
.
„
Dokažeš
mi
—
kako
pa
?
“
„
Le
poslušaj
me
,
pa
boš
hitro
in
natanko
izvedel
.
Toda
pameten
mi
moraš
ostati
,
ali
me
čuješ
?
“
„
Jaz
sem
vedno
pameten
.
“
„
Tedaj
Ti
bom
nekaj
povedala
.
“
„
Ah
—
hitro
,
hitro
!
“
Jera
se
previdno
na
vso
strani
ozre
.
Drugi
tolovaji
so
tako
oddaljeni
,
da
ne
morejo
njenih
besed
slišati
.
„
Janko
,
“
šepeta
prekanjena
razuzdanka
,
„
Smukač
Ti
je
hudoben
lopov
.
“
„
Ali
Ti
je
kaj
žalega
storil
?
“
praša
razkačeni
tolovaj
srdito
.
„
Da
,
storil
.
“
„
Govori
,
govori
,
potrpežljivost
moja
je
pri
kraji
.
“
„
Pusti
me
,
da
mirno
izgovorim
,
drugače
raji
popolnoma
molčim
.
In
ne
rujovi
mi
,
drugim
ni
treba
vedeti
,
kaj
imava
mej
seboj
razpravljati
.
“
„
Govori
,
baba
!
“
škriplje
Janko
.
„
Najprvo
Ti
povem
,
da
me
je
Smukač
k
nesramnostim
pogovarjal
.
“
„
Ah
—
ah
!
“
„
Seveda
sem
ga
odločno
zavrnila
,
“
pristavi
razuzdana
žena
.
—
„
Zakaj
mi
tega
nisi
že
popred
povedala
?
“
razgraja
ljubosumnež
.
„
Tega
nisem
storila
,
ker
Te
predobro
poznam
.
Dokler
je
pri
samih
besedah
ostal
,
sem
molčala
.
“
Hrvat
se
jeze
kar
peni
.
„
Vrag
—
je
—
“
„
Ne
,
dosegel
ni
,
kar
je
nameraval
.
Res
,
da
me
je
danes
zjutraj
napadel
,
kajti
ni
mi
bilo
znano
,
da
je
mej
razvalinami
na-me
prežal
.
Toda
dobro
sem
ga
razpraskala
.
“
„
Oj
,
Ti
grdoba
!
“
Jera
lahko
tako
govori
,
ker
je
čula
,
da
sta
se
deklici
v
skrivališči
z
nohtovi
branili
.
„
Da
,
nesramno
je
kaj
tacega
,
“
pristavi
zvita
lahkoživka
;
„
Smukač
se
je
hotel
šiloma
prilastiti
,
kar
sem
mu
odločno
odbila
.
Bila
sem
že
skoraj
v
njegovi
oblasti
,
konečno
pa
se
mi
je
vendar
posrečilo
,
da
sem
se
mu
iztrgala
.
Potem
je
nesramnež
za
mano
klical
,
da
bom
vendar
njegova
postala
.
“
Janko
Hrvat
strašansko
grči
.
„
Ne
delaj
takega
vrišča
,
“
svari
ga
lepa
Jera
,
„
drugače
Te
bodo
tovariši
slišali
.
“
„
Nič
ne
de
.
“
„
Molči
!
“
„
Ne
,
ne
,
ubijem
ga
,
kakor
steklega
psa
.
“
„
To
bi
bilo
bedasto
,
“
sika
hudobnica
;
„
saj
sem
jaz
sama
dosti
togotna
ter
se
hočem
nad
njim
maščevati
.
Ali
veš
,
Janko
,
kako
bodeva
to
storila
?
“
„
Kako
pa
?
“
„
Umorila
ga
bodeva
,
da
naju
nikdo
ne
vidi
—
potem
ga
v
grmovju
zakopljeva
,
da
ne
bo
živa
duša
tega
nama
mogla
očitati
.
“
Janko
se
togote
trese
.
„
Najraje
bi
ga
zaklal
,
kjerkoli
mi
pride
pod
roke
.
“
„
Tako
?
“
roga
se
mu
hinavka
.
„
In
potem
pride
glavar
ter
Te
da
na
prvo
drevo
obesiti
.
Ali
poznaš
njegove
stroge
zakone
?
“
Janko
se
nekoliko
pomiri
.
„
Toda
umreti
mora
,
“
škriplje
.
„
Seveda
,
to
tudi
jaz
hočem
imeti
,
“
sika
lepa
furija
,
„
Janko
,
skupno
ga
bodeva
poslala
v
krtovo
deželo
.
Že
veš
,
kako
se
mora
to
storiti
,
da
niti
kričati
ne
more
.
“
Hrvat
jej
prikima
.
„
In
tako
hitro
,
kakor
mogoče
.
“
„
Da
,
če
mogoče
,
že
danes
.
“
Ostali
tolovaji
zapazijo
,
da
imata
Hrvat
in
njegova
žena
strasten
razgovor
.
Toda
ne
zmenijo
se
za
to
,
ker
so
pri
tej
zakonski
dvojici
takih
prepirov
že
vajeni
.
In
zaradi
tega
se
nikdo
za-nju
ne
briga
,
ki
še
nekaj
časa
mej
seboj
šepetata
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Pante
in
Smukač
objemata
mej
tem
svoji
neprostovoljni
ljubici
.
Konečno
skrivnostni
hram
zapustita
,
ko
sta
lepima
jetnicama
izročila
obleko
in
jedila
.
Pante
je
veselega
obraza
.
„
Maščevanje
je
sladko
,
“
pravi
svojemu
tovarišu
,
„
resnično
,
sedaj
sem
to
okusil
.
Hej
,
deklici
,
ki
sta
me
v
svojem
času
pretepavali
,
sta
sedaj
moji
ljubici
—
to
me
radosti
—
zadovoljen
sem
—
osvetil
sem
se
.
“
Smukač
ga
pogleda
.
„
Dobro
si
razpraskan
,
prijatelj
.
“
„
In
Ti
nič
manj
,
“
smeji
se
Pante
.
„
Tak
si
,
kakor
vojskovodja
,
ki
prihaja
iz
mačje
bitke
.
Plemenitašici
imate
ojstre
kremplje
.
“
„
Toda
sedaj
sta
krotki
.
“
„
Seveda
,
kaj
jima
je
tudi
preostajalo
?
Hej
,
tovariš
,
peri
si
svoj
obraz
,
ki
je
poln
krvavih
prask
.
“
„
Tvoj
tudi
.
“
„
Hm
,
kako
naj
se
izgovoriva
?
“
„
Smešno
,
kako
neumno
prašaš
.
Rekla
bodeva
,
da
sva
pri
poizvedovanji
zašla
mej
trnjevo
goščavo
,
iz
katere
sva
se
s
težavo
prerinila
.
“
Smukač
prikima
.
„
Prav
imaš
,
Pante
,
to
je
najbolj
verjetno
.
Prišli
so
sumni
ljudje
,
pred
katerimi
sva
se
morala
skriti
.
To
nam
tovariši
morajo
verjeti
.
“
„
No
,
sedaj
pojdiva
doli
v
skupno
bivališče
.
“
„
Jaz
ostanem
še
tukaj
,
“
meni
Smukač
.
„
Mene
je
ljubica
peklensko
razpraskala
.
Peče
me
,
kakor
ogenj
.
Šel
bom
k
studencu
,
da
si
nekoliko
ohladim
rane
.
Tebi
se
je
veliko
bolje
godilo
.
“
„
Seveda
,
ker
sem
bil
bolj
previden
.
Ti
si
kakor
norec
planil
na
dekliča
.
No
,
kmalu
pridi
,
da
se
vsaj
enkrat
pošteno
naspiva
.
“
Pante
odide
v
skrivališče
,
Smukač
pa
se
obrne
v
del
razvalin
,
kjer
vre
mal
studenček
izpod
skale
.
Pripogne
se
ter
si
z
mrzlo
studenčnico
hladi
pekoče
praske
na
obrazu
in
rokah
.
Pri
tem
se
zadovoljno
muza
,
spominjaje
se
dogodka
v
skriti
shrambi
za
kapelico
.
„
To
je
izborna
zabava
,
“
mrmra
divji
tolovaj
,
„
če
more
človek
tako
plemenito
deklico
ljubkati
.
Seveda
z
menoj
ni
bila
nič
kaj
zadovoljna
,
toda
kaj
je
to
meni
mar
?
Tolovajsko
življenje
je
res
lepo
,
ves
svet
je
naš
.
No
,
in
pa
Jera
ne
sme
tega
vedeti
,
da
sem
drugo
objemal
.
Babnica
je
peklensko
ljubosumna
.
Hahaha
,
saj
ima
pa
tudi
moža
po
tem
—
grbastega
,
krivega
,
suhljatega
—
—
“
Smukač
je
tako
v
svoj
samogovor
zatopljen
,
da
ne
zapazi
,
kako
se
nekaj
v
bližnjem
grmovji
za
njegovim
hrbtom
pregiblje
.
—
Dvoje
žarečih
oči
ga
nepremakneno
opazuje
.
Naenkrat
nekaj
po
zraku
sfrči
.
Začuden
se
Smukač
ozre
,
misleč
,
da
je
to
kaka
roparska
ptica
.
—
V
tem
trenotku
zdrči
nekaj
na
njegovo
glavo
,
in
predno
se
zave
,
zadrgne
se
zanjka
krog
njegovega
vratu
.
Sreča
zanj
,
da
se
jedna
stran
zanjke
poprime
njegove
rame
,
drugače
bi
mu
bila
šiloma
nategnena
vrvica
morala
razdrobiti
zatilnik
.
Vendar
je
pa
sicer
krepki
Smukač
v
istem
hipu
pol
zadušen
na
tleh
.
Prva
njegova
misel
je
,
da
so
ga
ljudje
iz
graščine
napadli
,
toda
kmalu
se
preveri
,
kako
se
je
motil
.
Znan
,
hudoben
smeh
udarja
na
njegovo
uho
.
To
je
ženski
krohot
,
ki
se
zlobno
,
zmagovalno
in
vražje
razlega
za
trenotek
po
razvalinah
.
Smukač
zgrabi
bodalo
za
pasom
,
da
bi
odrezal
neprijetno
vez
,
toda
v
istem
hipu
čuti
,
kako
se
povija
vrv
krog
njegovih
rok
,
ki
mu
zabrani
rabiti
orožje
.
Prestrašeni
Smukač
je
sedaj
popolnoma
v
oblasti
svojega
nasprotnika
.
Janko
Hrvat
in
Jera
pristopita
.
„
Ali
sta
znorela
,
“
grgra
Smukač
,
katerega
zanjka
duši
,
„
kaj
za
vraga
Vama
prihaja
na
misel
,
da
uganjata
take
bedarije
?
“
„
Hahaha
,
“
krohota
se
Jera
,
katere
obraz
je
grozovito
skremžen
.
„
To
niso
bedarije
—
to
je
britka
resnica
.
“
Janko
Hrvat
togotno
škriplje
.
„
Sedaj
Te
imam
,
“
sopiha
,
„
prokleti
pes
,
ki
si
mojo
ženo
zalezoval
,
pri
tej
priči
Te
umorim
,
prerežem
Ti
vrat
,
kakor
mesar
,
kadar
kolje
drobnico
.
“
Z
nožem
zavihti
,
kakor
bi
hotel
takoj
uresničiti
svojo
grožnjo
.
„
Ali
Te
je
sam
hudič
obsedel
,
“
rentači
Smukač
,
težko
rohneč
,
„
ali
se
res
ne
bojiš
Jurija
Skopca
,
čegar
podnačelnik
sem
jaz
?
“
„
Zapeljivec
si
,
“
besni
razljučeni
Hrvat
nad
premaganim
tovarišem
:
dobro
vem
,
kaj
si
hotel
z
mojo
ženo
početi
—
to
mi
boš
poplačal
—
sedaj
—
takoj
—
Ti
me
boš
spoznal
,
Ti
prekleta
grdoba
.
Pošljem
te
v
krtovo
deželo
,
od
koder
ne
boš
več
za
mojo
ženo
lazil
.
“
Smukačevo
življenje
visi
na
jedni
niti
.
Na
vse
pretege
se
napenja
,
da
bi
raztrgal
vezi
,
toda
to
je
nemogoče
—
Janko
Hrvat
mu
nastavi
nož
na
vrat
.
Jera
z
žarečimi
očmi
gleda
,
kako
se
bo
njeno
maščevanje
izvršilo
.
Janko
hoče
svoje
krvavo
delo
pričeti
.
„
Hoj
,
hoj
,
“
razlega
se
krepak
glas
,
„
kaj
pa
se
tukaj
godi
?
Resnično
,
Smukača
hoče
zlodej
umoriti
!
“
Pante
je
to
,
ki
je
pogrešal
svojega
tovariša
.
Vznemirjal
se
je
zaradi
njegove
dolge
odsotnosti
.
Z
dvema
tovarišema
drvi
proti
Hrvatu
,
ki
je
v
prvem
trenotku
tako
prestrašen
,
da
pozabi
na
svojo
osveto
.
Ta
trenotek
reši
Smukača
.
Pante
morilca
krepko
zgrabi
,
hipoma
ga
odtrga
od
svoje
žrtve
.
—
Pritlikavi
tolovaj
razsaja
kakor
besen
bivol
.
„
Pustite
me
,
“
kriči
razljučen
,
Smukač
je
hotel
mojo
ženo
siloma
zapeljati
.
Umreti
mora
!
“
Pante
krepko
drži
rogovileža
,
njegova
tovariša
pa
oprostita
Smukača
vezi
.
Jera
nepremično
stoji
v
bližini
,
toda
iz
njenih
srditih
oči
švigajo
strele
.
Babura
je
kar
iz
sebe
,
da
se
njena
hudobna
nakana
ni
posrečila
.
Ko
bi
Smukač
ne
bil
tako
slaboten
,
slabo
bi
se
sedaj
godilo
zavratnemu
morilcu
Hrvatu
,
toda
tolovaj
je
pol
zadušen
,
vrhu
tega
pa
tudi
njegova
vest
ni
čista
.
Dobro
vidi
,
kako
grdo
ga
lepa
Jera
pogleduje
,
ter
ve
sedaj
,
da
si
je
ž
njo
nakopal
smrtno
sovražnico
.
Zakaj
neki
?
—
No
,
Smukač
si
mora
misliti
,
d
a
je
strastna
Hrvatova
žena
prišla
njegovemu
in
Pantetovemu
skrivališču
na
sled
,
vsled
tega
pa
tudi
njegovi
nezvestobi
.
Pante
mora
vse
sile
napenjati
,
da
kroti
Jankota
Hrvata
,
ki
je
v
svoji
besnosti
in
spretnosti
vzlic
pritlikavosti
nevaren
nasprotnik
.
Še
vedno
hoče
na
Smukača
planiti
.
„
Zapeljati
je
hotel
mojo
ženo
,
“
rujove
tolovaj
vedno
z
nova
,
čeravno
ga
krepki
Pante
odločno
zavrača
.
„
Sedaj
mi
nehaj
kričati
,
“
zadere
se
Pante
nad
njim
,
„
saj
Te
morajo
kmalu
doli
v
graščini
slišati
in
potem
imamo
preganjalce
za
petami
.
Če
Ti
je
Smukač
kaj
žalega
storil
,
obrni
se
do
Jurija
Skopca
.
Ta
bo
Vajin
razpor
pravično
poravnal
,
zanašaj
se
na
to
,
da
je
naš
glavar
nepristranski
.
In
sedaj
se
mi
vsi
skupaj
v
naše
skrivališče
poberite
—
ravno
poprej
so
graščinski
hlapci
tu
doli
prav
blizo
mimo
jahali
.
“
Zadnji
opomin
pomaga
.
Vsi
mislijo
na
lastno
varnost
,
zaradi
tega
gredo
Janko
Hrvat
,
njegova
žena
in
pol
zadavljeni
Smukač
za
Pantetom
in
njegovima
tovarišema
v
podzemeljski
hram
.
Tam
se
ostalim
tolovajem
poroča
,
kaj
se
je
zgodilo
,
ti
pa
se
majo
zanimajo
za
to
zadevo
,
ker
so
prepiri
pri
njih
na
dnevnem
redu
,
kadar
je
Jurij
Skopec
od
doma
.
Godrnjaje
gre
Hrvat
s
svojo
ženo
v
kot
,
kjer
ima
zakonska
dvojica
svoje
ležišče
.
Srdito
pogleduje
proti
Smukaču
,
ki
še
pol
omamljen
leži
na
svojem
prostoru
.
„
Le
čakaj
me
,
“
šepeta
zlobni
človek
,
„
danes
si
mi
ušel
,
toda
to
Te
ne
reši
.
Potrpi
,
Jera
—
obljubil
sem
Ti
,
da
ga
pošljem
v
krtovo
deželo
,
in
drugi
pot
bo
moral
prokleti
Smukač
verjeti
,
da
je
Janko
Hrvat
nevaren
sovražnik
!
“
Strašna
noč
.
—
Morilni
stroj
.
—
Abraham
in
Levi
izgineta
.
—
Grozovit
sklep
.
Pozno
po
noči
je
že
,
ko
se
Jurij
Skopec
tiho
plazi
v
svojo
krasno
dvorano
v
hiši
žida
Abrahama
.
Še
plamte
Leini
poljubi
na
njegovih
ustnicah
,
vendar
pa
jo
je
vsled
njene
prošnje
zapustil
.
Lea
je
značajnejša
,
kakor
si
je
mislil
,
in
čeravno
se
po
njenih
žilah
pretaka
južna
kri
,
izpozabila
se
vzlic
temu
ni
.
Seveda
je
njena
nedolžnost
v
veliki
nevarnosti
—
Jurij
Skopec
sodi
to
iz
njenih
besed
,
ki
so
bile
pol
resne
,
pol
zaljubljene
.
Koliko
časa
bo
še
trajalo
,
da
bo
strast
premagala
njeno
čisto
srce
?
Jurij
Skopoc
nima
nobenega
povoda
več
,
da
bi
se
dlje
mudil
v
židovi
hiši
.
Velik
del
kupnine
je
poravnan
,
ostanek
bo
dobil
jutri
zjutraj
Abraham
od
Levija
.
Na
večer
bo
potem
s
svojima
tovarišema
zapustil
Zagreb
.
Ali
bo
še
kdaj
Leo
videl
?
Tolovajski
glavar
nič
več
ne
misli
na
lepo
Amalijo
,
tudi
zapeljive
Sabine
se
komaj
še
spominja
.
Te
dve
krasni
deklici
sta
mu
izginili
izpred
očij
,
ker
so
se
tolovajke
ločile
od
njegove
čete
.
In
Jurij
Skopec
je
zelo
ponosen
.
Še
na
misel
mu
ne
pride
,
da
bi
za
Amalijo
letal
,
kakor
si
to
zala
deklica
na
tihem
želi
—
o
ne
,
če
ga
ljubi
,
kakor
je
to
stokrat
zatrjevala
,
potem
mora
ona
k
njemu
priti
.
Jurij
Skopec
še
nikdar
ni
občutil
prave
ljubezni
do
kakega
dekleta
.
Svojo
mater
je
iskreno
ljubil
,
tudi
se
zaveda
,
da
mu
je
bila
Milica
ljuba
.
Toda
v
sedanjem
tolovajskem
življenji
hoče
uživati
strastno
ljubezen
,
kjerkoli
jo
najde
,
danes
tukaj
,
jutri
tam
—
povsod
hoče
objemati
naklonjene
mu
lepe
ženske
,
potem
pa
se
za
drugimi
ozirati
.
Ali
naj
jutri
židovo
hišo
zapusti
,
ne
da
bi
še
jedenkrat
videl
divno
Leo
?
Premišljuje
na
vse
strani
,
da
bi
našel
pravo
pot
.
Kaj
bi
bilo
,
ko
bi
nocoj
sredi
noči
še
jedenkrat
šel
k
lepi
deklici
,
ki
je
vsplamtela
njegovo
strastno
srce
.
Jurij
Skopec
si
mora
mislili
,
da
Lea
spi
—
ali
pa
da
mu
sploh
ne
bo
odprla
.
Ta
misel
mu
ne
da
miru
—
v
postelji
,
v
katero
se
je
že
vlegel
počivat
,
se
vsede
.
Tu
—
kaj
je
to
?
Tolovajski
glavar
je
ob
nekaj
z
glavo
zadel
.
Čudno
,
velika
,
široka
plošča
se
počasi
pomika
od
stropa
navzdol
.
Jurij
Skopec
čuti
,
da
mora
neznansko
težko
biti
.
To
pogumnemu
možu
ne
moti
ravnodušnosti
.
Bliskoma
skoči
iz
posteljo
ravno
v
pravem
času
,
kajti
v
istem
trenutku
pade
velikanska
teža
na
njegovo
posteljo
.
Jurij
Skopec
v
temini
skoraj
ničesa
ne
vidi
,
toda
z
rokama
tipaje
se
prepriča
,
da
orjaška
peza
leži
na
njegovi
postelji
,
ki
bi
ga
bila
zmečkala
,
ko
bi
se
v
pravem
trenutku
ne
bil
slučajno
rešil
.
Tolovajski
glavar
stoji
razburjen
sredi
sobe
.
Naenkrat
prešine
njegovo
dušo
grozna
misel
.
„
To
je
izdajstvo
—
zavraten
umor
!
“
pravi
sam
pri
sebi
.
„
Žida
na
s
hočeta
usmrtiti
.
“
Ob
jednem
se
spomni
svojih
tovarišev
,
katerima
preti
skoro
gotovo
ista
nevarnost
—
ali
ne
bo
Černiča
in
Poldeta
našel
že
kot
strta
mrliča
?
Jurij
Skopec
divja
v
sosedno
sobo
,
kjer
ta
dva
ležita
.
Ko
vstopi
,
začuje
v
svojo
veliko
zadovoljnost
,
da
Polde
glasno
smrči
,
kateremu
se
morebiti
sanja
o
celih
gorah
potvic
in
velikih
rekah
sladkega
vina
.
Jurij
Skopčevo
bistro
oko
zapazi
,
da
se
od
stropa
doli
na
postelji
njegovih
tovarišev
pomika
nekaj
črnega
.
Ni
dvojiti
,
nevarnost
je
skrajna
.
Pogumnež
kratkim
potom
postopa
.
Bliskoma
priskoči
k
ležiščema
.
Černičevo
roko
zgrabi
ter
ga
v
istem
hipu
potegne
siloma
iz
postelje
.
Jurij
Skopec
drugi
pot
stegne
svoji
krepki
roki
,
‚
sladkega
Poldeta
‘
primo
za
nogo
ter
ga
telebne
na
tla
,
da
zamolklo
po
lnici
zagrmi
.
‚
Sladki
Polde
‘
vsled
težkega
padca
postane
tako
bister
,
kakor
bi
mu
bil
kdo
zlil
kad
mrzle
vode
na
glavo
.
„
Tristo
vragov
,
“
zarentači
srditi
tolovaj
,
„
prokleto
,
kaj
pa
pomeni
?
“
„
To
pomeni
Tvojo
rešitev
—
molči
!
“
zapoveduje
glavar
.
„
Če
bi
prišel
le
trenotek
pozneje
,
pa
sta
oba
,
Ti
in
Černič
,
le
še
strta
mrtveca
.
“
Polde
debelo
gleda
proti
svoji
krasni
postelji
.
Na
njej
leži
neka
temna
,
velika
teža
,
ki
se
je
menda
od
stropa
odkrušila
,
kajti
zgoraj
zija
velika
luknja
.
Juriju
Skopcu
se
zdi
,
kakor
da
tam
gori
nekdo
prav
tiho
šepeta
.
Černič
hitro
pristopi
k
svojemu
ležišču
.
„
Glavar
,
“
zakliče
ves
iznenaden
,
„
tudi
tukaj
leži
orjaška
železna
plošča
.
“
Jurij
Skopec
mu
ravnokar
hoče
odgovoriti
,
ko
‚
sladki
Polde
‘
srdito
zarujove
.
„
Glavar
,
vse
mi
je
jasno
.
Prokleta
prepeličarja
sta
nam
denar
odštela
,
in
ko
tedaj
se
mi
je
čudno
zdelo
,
da
je
Abraham
tako
voljno
plačal
.
Sedaj
sta
nas
hotela
po
noči
umoriti
,
da
bi
se
mogla
plena
in
kupnine
polastiti
.
“
„
Da
,
tako
je
,
“
pritrjuje
mu
Jurij
Skopec
odločno
.
„
Glavar
,
“
sopiha
razkačeni
silovitež
,
„
glavar
,
to
je
Abraham
učinil
,
ali
pa
nisem
tolovaj
Polde
.
No
,
če
ga
dobim
v
pest
—
starega
zlodja
obesim
za
pete
ter
košček
za
koščkom
režem
meso
ž
njega
,
da
bo
kri
na
vse
strani
škropila
.
“
Polde
zgrabi
samokrese
in
bodalo
.
V
sami
srajci
hiti
iz
sobe
na
hodnik
—
smešen
prizor
—
toda
Jurij
Skopec
ga
še
v
zadnjem
trenotku
za
roko
vjame
.
„
Tukaj
mi
ostaneš
!
“
„
Glavar
,
samo
Abrahama
grem
morit
.
“
„
Ne
,
ne
prenagli
se
,
ker
je
mogoče
,
da
so
nam
zunaj
na
hodniku
nastavljene
druge
pasti
.
Jed
ne
nevarnosti
smo
se
rešili
,
toda
najmanjša
neprevidnost
nas
lahko
pogubi
.
Vrhu
tega
sta
morilca
gotovo
svarjena
,
ne
našli
bi
niti
Abrahama
niti
Levija
v
sobah
.
“
„
Glavar
,
ali
je
Levi
tudi
v
zvezi
?
“
„
Opravičene
vzroke
imam
,
da
moram
to
verjeti
,
“
pravi
Jurij
Skopec
ter
pove
,
kaj
je
opazil
.
„
Oho
,
to
je
ničvredna
zarota
,
“
zarentači
‚
sladki
Polde
‘
jezno
.
„
Glavar
,
ali
veste
kaj
?
Pograbimo
denar
in
naj
več
vredne
dragocenosti
,
kar
le
moremo
nositi
,
in
predno
zapustimo
Zagreb
,
zapalimo
obojni
hiši
.
Hejsa
,
kako
se
bodeta
stari
Abraham
in
Levi
v
svojih
skrivališčih
lepo
cvrla
!
In
če
tudi
še
nekaj
drugih
Zagrebških
barak
pogori
,
nič
ne
škoduje
—
cela
ta
prokleta
sodrga
ni
piškavega
oreha
vredna
.
“
Jurij
Skopec
z
glavo
zmaje
.
„
Ne
,
Tvojega
predloga
ne
moremo
izvršiti
.
Najprvo
ne
moremo
Zagreba
zapustiti
,
kor
bi
nas
mestne
straže
ustavile
.
In
preko
visokih
zidov
s
težkim
denarjem
plezati
tudi
ne
gre
.
“
Polde
uvidi
resnico
teh
besed
.
„
Kaj
naj
pa
vendar
storimo
,
glavar
?
“
praša
konečno
.
„
Ali
bodemo
kaj
tako
nesramnega
mirno
trpeli
?
Najmanj
moramo
oba
lopova
zadaviti
.
“
„
To
le
meni
prepusti
,
“
odgovarja
Jurij
Skopec
.
„
Mi
ostanemo
mirno
v
hiši
ter
se
vležemo
na
otomane
spat
.
Jutri
zjutraj
bom
potrebno
ukrenil
.
Seveda
mora
izmed
nas
treh
vedno
jeden
stražiti
.
Prvo
tretjino
noči
prevzamem
jaz
,
da
si
bolje
premislim
svoje
načrte
.
“
Vse
besede
Jurij
Skopec
tako
tiho
govori
,
da
jih
le
Černič
in
Polde
moreta
razumeti
.
Jurij
Skopec
je
previden
,
kajti
zgoraj
pri
luknjah
na
stropu
gotovo
kdo
stoji
in
posluša
.
Polde
in
Černič
bi
se
najraje
nad
Židoma
takoj
maščevala
,
toda
Jurij
Skopec
ne
trpi
nobenega
ugovora
.
Zaradi
tega
se
vležeta
tolovaja
na
mehki
zofi
,
glavar
pa
straži
s
samokresom
v
roki
.
Neustrašeni
mož
zasliši
tih
šum
.
Nov
napad
sluteč
dvigne
samokres
,
toda
nobena
sumna
postava
se
ne
bliža
.
Tudi
tolovaja
se
zganeta
.
„
Kaj
je
?
“
šepeta
‚
sladki
Polde
‘
,
„
ali
naj
Vam
pomagava
,
glavar
?
“
„
Ni
treba
,
“
odgovarja
Jurij
Skopec
zamolklim
glasom
.
„
Ravnokar
opazim
,
da
se
železne
plošče
zopet
proti
stropu
dvigujejo
.
Kmalu
se
ne
bo
nobena
prememba
mogla
ved
videti
,
kajti
plošče
popolnoma
pokrivajo
luknjo
ter
so
gotovo
tudi
tako
pobarvane
,
da
se
od
svoje
okolice
čisto
nič
ne
razločujejo
.
“
Tolovajski
glavar
se
ne
moti
.
Luknje
na
stropu
izginejo
,
in
ko
bi
ne
bile
blazine
na
postelji
pomečkane
,
mislil
bi
človek
,
da
se
mu
je
vse
to
le
sanjalo
.
Celo
noč
ne
morejo
tolovaji
očesa
zatisniti
.
Vsak
trenotek
pričakujejo
novega
napada
,
ali
pa
da
jih
bo
kaka
druga
peklenska
iznajdba
zgrabila
in
pokončala
.
Vendar
se
nič
ne
gane
.
Konečno
se
začne
daniti
,
in
pri
prvem
jutranjem
svitu
ne
morejo
zapaziti
,
da
so
na
stropu
one
strašne
železne
plošče
—
tako
umetno
so
vdelane
.
Polde
je
hitro
oblečen
,
ravno
tako
hitro
njegova
tovariša
.
Jurij
Skopec
preiskuje
vse
izbe
,
toda
nič
sumnega
ne
vidi
—
samo
pomečkano
postelje
pričajo
,
iz
kake
nevarnosti
so
bili
rešeni
.
„
Glavar
,
“
pravi
Polde
,
ki
stopi
k
njemu
,
„
stavim
,
da
mi
nismo
prvi
,
katerim
je
bila
tu
notri
tako
čudna
smrt
namenjena
.
Te
vražje
postelje
so
gotovo
že
večkrat
opravljale
grozovito
delo
.
“
—
„
To
je
lahko
mogoče
.
“
„
Kaj
ne
,
glavar
,
da
bodemo
prav
odločni
postopali
z
židoma
,
če
nam
prideta
v
roke
?
“
„
Da
,
če
ju
najdemo
,
“
odgovarja
Jurij
Skopec
,
„
toda
tega
ravno
ne
verujem
,
zlodja
sta
se
gotovo
skrila
.
“
„
Prokleto
,
maščevati
se
moramo
.
“
„
Le
ne
prenaglimo
se
,
“
svari
pogumni
mož
,
„
prepustite
vse
meni
,
kajti
dobro
vem
,
kaj
nam
je
storiti
.
“
Polde
obmolkne
.
Znano
mu
je
,
da
Jurij
Skopec
ne
trpi
ugovorov
,
ravno
tako
pa
ve
,
da
strašni
glavar
odločno
kaznuje
vsak
prestopek
zoper
njega
.
Gotovo
se
židoma
ne
bo
dobro
godilo
—
Polde
mora
potrpeti
.
„
Ostani
s
Černičem
v
tej
sobi
,
dokler
se
ne
povrnem
,
“
ukazuje
Jurij
Skopec
,
„
sedaj
grem
v
Abrahamovo
sobo
,
da
se
hišnemu
gospodarju
primerno
zahvalim
za
prenočišče
.
“
Glavar
vrata
previdno
odpre
.
Z
roko
na
samokresu
stopa
predrznež
počasi
po
polumračnem
hodniku
.
Vsak
trenotek
pričakuje
,
da
ga
zavratno
zadene
nova
hudobna
nakana
,
toda
čakati
noče
—
stvar
se
mora
kolikor
mogoče
hitro
dognati
.
V
celi
hiši
je
tiho
kakor
v
grobu
.
Jurij
Skopec
ničesa
ne
sliši
in
žive
duše
ne
vidi
—
kakor
bi
bilo
vse
izmrlo
.
Konečno
zagleda
na
dvorišči
služabnika
,
ki
mirno
prah
tolče
iz
preprog
,
kakor
da
se
v
tej
skrivnostni
hiši
ni
nič
novega
pripetilo
.
Jurij
Skopec
gre
naprej
.
Konečno
pride
pred
sobo
starega
židovskega
morilca
.
Na
vrata
potrka
.
Lahke
stopinje
se
začujejo
od
znotraj
,
vrata
se
odpro
in
pred
predrznim
tolovajskim
glavarjem
stoji
lepa
Lea
.
Temno
zarudi
njeno
ljubko
obličje
,
ko
zagleda
moža
,
kateremu
mora
toliko
hvaležna
biti
.
Tudi
Jurij
Skopec
je
iznenaden
,
da
tukaj
dobi
zalo
gojenko
hišnega
gospodarja
.
„
Kje
je
Abraham
?
“
praša
jo
temnega
obraza
in
oči
njegove
srpo
gledajo
v
sobo
.
„
Moj
oče
se
je
na
vse
zgodaj
z
Levijem
odpeljal
,
“
odgovarja
Lea
odkritosrrčno
.
„
Lepo
Vas
pozdravlja
ter
Vam
poroča
,
da
je
moral
tako
hitro
odpotovati
,
da
se
niti
od
Vas
ni
mogel
posloviti
.
Naročil
mi
je
,
naj
Vam
izročim
ostalo
kupnino
.
“
Jurij
Skopec
je
takoj
prepričan
,
da
Lea
govori
resnico
,
da
ničesa
ne
ve
,
posebno
tudi
ne
o
onih
vražjih
pripravah
nad
posteljami
.
„
Abraham
se
je
tedaj
odpeljal
,
“
pravi
pogumni
mož
,
„
čudno
,
ali
se
mu
je
tako
mudilo
?
“
„
Ne
vem
,
“
odgovarja
deklica
prostodušno
,
„
sama
sem
se
čudila
,
toda
oče
mi
je
rekel
,
da
je
dobil
važno
poročilo
.
“
S
svojo
nežno
ročico
kažoč
na
dvoje
velikih
vreč
nadaljuje
Lea
mirno
:
„
Tukaj
je
ostanek
kupnine
,
kateri
je
na
vse
zgodaj
prinesel
Levijev
služabnik
.
“
Juriju
Skopcu
je
vse
jasno
.
Abraham
in
Levi
sta
videla
,
da
so
se
tolovaji
rešili
iz
smrtne
nevarnosti
.
Ali
sta
pobegnila
,
ali
pa
se
še
doma
skrivata
,
kar
je
bolj
verjetno
.
Jurij
Skopec
je
prepričan
,
da
se
nista
odpeljala
.
Jeden
sam
pogled
v
Leine
čarobne
oči
ga
preveri
,
da
je
krasna
Abrahamova
gojenka
popolnoma
nedolžna
,
da
ni
v
nikaki
zlobni
zvezi
s
hudobnima
židoma
.
In
Lea
tudi
v
resnici
ničesa
ne
ve
o
zavratnem
napadu
.
Jurij
Skopec
stopi
v
Abrahamovo
sobo
.
Le
mimogrede
pogleda
na
vreči
z
denarjem
,
od
katerega
sta
se
Hebrejca
težko
ločila
v
nadi
,
da
bodo
tolovaji
vzlic
vsemu
s
polno
kupnino
odšli
iz
nevarnega
Zagreba
.
„
Lea
,
“
šepeta
glavar
,
„
komaj
sem
se
še
nadejal
,
da
Te
vidim.
Lea
—
sama
sva
.
“
Njegove
ognjevite
oči
še
bolj
govore
,
kakor
besede
—
ob
jednem
jo
iskreno
objame
.
Jurij
Skopec
vzlic
svoji
zaljubljenosti
niti
za
trenotek
previdnosti
ne
pozabi
,
ker
sluti
,
da
ga
prekanjena
žida
skrivaj
opazujeta
.
Mogoče
pa
,
da
sta
kje
drugod
,
morda
celo
v
sosedni
hiši
skrita
.
Lea
je
prepričana
,
da
je
Abraham
z
Levijem
odpotoval
,
zaradi
tega
se
tudi
posebno
ne
brani
,
ko
jo
predrzni
mož
strastno
poljubi
na
cvetoče
ustnice
.
„
Lea
,
sama
sva
,
“
šepeta
Jurij
zopet
,
„
sedaj
Te
morem
poljubovati
,
srček
moj
.
“
„
Služabniki
,
“
svari
ga
krasna
Lea
.
„
Moj
oče
jim
je
zapovedal
,
da
me
ne
smejo
same
pustiti
;
vsak
trenotek
lahko
kdo
vstopi
.
“
Komaj
Lea
te
besede
izgovori
,
odpro
se
vrata
.
Star
služabnik
vstopi
,
ko
ravnokar
Jurij
Skopec
izpusti
divno
deklico
.
Tolovajski
glavar
židu
ne
da
časa
,
da
bi
mnogo
vohunil
po
sobi
,
marveč
ga
takoj
krepko
zgrabi
za
zavratnik
.
„
Kje
je
Abraham
?
“
zarentači
nad
prestrašenim
služabnikom
.
„
Odpotoval
je
,
visoki
gospod
,
“
stoka
strahopezljivec
,
ki
meni
,
da
je
njegova
zadnja
ura
odbila
.
„
Naš
gospodar
se
je
danes
na
vse
zgodaj
z
Levijem
odpeljal
.
“
„
Dobro
,
“
odgovarja
tolovajski
glavar
.
„
Sedaj
čuj
,
kaj
Ti
velevam
.
Danes
zvečer
mora
biti
potovalen
voz
pripravljen
.
Mej
Abrahamovo
blago
naj
se
poskrije
naš
denar
,
in
gorje
Vam
vsem
,
ko
bi
nas
hoteli
izdati
.
Moji
ljudje
bi
se
grozovito
maščevali
in
prva
izdajalska
beseda
je
toliko
kakor
zadnji
izdihljej
.
“
Prestrašeni
služabnik
obljubuje
,
da
bo
vse
storil
,
kakor
Jurij
Skopec
želi
.
Tolovajski
glavar
ukazuje
,
kakor
bi
bil
tukaj
doma
,
in
stari
žid
mu
ne
ugovarja
,
marveč
vedno
z
nova
zatrjuje
,
da
bo
vse
izvršil
po
naročilu
‚
visokega
gospoda
‘
.
„
To
bi
Vam
tudi
svetoval
,
“
pravi
Jurij
Skopec
,
„
drugače
bom
kratkim
potom
postopal
,
da
se
bo
po
celi
hiši
razlegalo
javkanje
in
šklopotanje
z
zobmi
.
“
Zopet
se
hoče
proti
Lei
obrniti
,
toda
sedaj
pridejo
služabnice
,
katerih
ne
more
siloma
odstraniti
.
In
vendar
hoče
na
vsak
način
še
jedenkrat
sam
biti
s
turško
krasotico
.
„
Ljubica
,
“
jej
šepeta
na
uho
,
„
še
jedenkrat
moram
s
Tabo
govoriti
—
povedati
Ti
,
imam
nekaj
važnega
—
danes
zvečer
me
pričakuj
.
“
Lepa
deklica
temno
zarudi
,
toda
proseč
pogled
zalega
moža
jo
premoti
,
da
mu
ne
odkloni
prošnje
.
V
njenih
čarobnih
očeh
čita
Jurij
Skopec
,
da
ga
bo
danes
po
noči
sprejela
.
Mirno
zgrabi
težki
vreči
z
zlati
ter
ju
v
krasno
dvorano
odnese
kakor
otroško
igračo
.
„
Glejte
,
glavar
,
“
zakliče
Polde
,
ko
Jurij
Skopec
tovarišema
sporoči
svoje
dogodke
,
„
prokleti
Abraham
je
s
sleparskim
Levijem
vred
pobegnil
.
Ko
bi
mi
Vi
danes
po
noči
ne
bili
branili
,
gotovo
bi
bil
lopova
dobil
v
pest
.
“
„
To
bi
se
Ti
gotovo
ne
bilo
posrečilo
,
ker
sta
bila
že
v
varnem
skrivališči
.
Ali
misliš
,
da
sta
se
odpeljala
—
hahaha
—
motiš
se
,
Polde
.
Vraga
se
ali
v
tej
,
ali
pa
,
kar
je
še
verjetneje
,
v
Levijevi
hiši
skrivata
.
“
„
Potem
bomo
pa
to
peklensko
gnezdo
zapalili
.
“
„
Ne
,
to
se
ne
bo
zgodilo
.
“
„
Potem
vzemimo
dekliča
sabo
,
“
svetuje
‚
sladki
Polde
‘
.
—
„
Stari
prepeličar
se
bo
potem
že
oglasil
,
da
nam
odkupi
svojo
hčer
.
“
„
Ne
,
pusti
to
,
jaz
že
vem
,
kaj
se
mora
storiti
.
Ti
se
boš
danes
zvečer
s
Černičem
in
denarjem
odpeljal
.
Jaz
ostanem
še
tukaj
,
morebiti
do
jutri
—
morda
tudi
še
nekoliko
dlje
časa
,
natanko
tega
ne
morem
določiti
.
“
Polde
se
prestraši
.
Vzlic
svoji
odurni
surovosti
ljubi
svojega
glavarja
kakor
zvest
pes
.
„
Tega
ne
storim
,
“
pravi
tolovaj
odločno
,
„
ne
,
ne
,
umorili
bi
Vas
tukaj
zavratno
.
Če
smo
vsi
trije
skupaj
,
braniti
se
moremo
vražjim
židovskim
nakanam
,
toda
Vas
,
če
ostanete
sam
,
čaka
gotova
smrt
.
“
Jurij
Skopec
se
ponosno
smehlja
.
„
Ali
misliš
,
da
sem
nepreviden
?
“
praša
skoraj
zaničljivo
.
„
Menda
me
res
še
ne
poznaš
?
Žida
zasmehujem
,
ne
bodeta
mi
škodovala
.
In
sedaj
pripravi
vse
za
odhod
,
denar
v
močne
vreče
poveži
.
“
Polde
se
uda
.
Kaj
če
tudi
storiti
,
Jurij
Skopec
bi
ga
vendar
ne
poslušal
.
—
Zaradi
tega
se
Černič
pridruži
,
da
potrebno
preskrbi
,
kakor
je
glavar
zaukazal
.
Kmalu
prineso
služabniki
velike
vreče
,
v
katerih
so
obleke
manjše
vrednosti
,
kakor
jih
po
sejmih
kmetje
radi
kupujejo
.
V
te
vreče
tako
razdele
denar
,
da
ga
pri
površnem
ne
bo
nikdo
mogel
hitro
zapaziti
.
Da
bo
to
slučajno
preiskovanje
vse
bolj
ko
temeljito
,
ve
Jurij
Skopec
,
kajti
dotični
uradniki
imajo
vedno
odprto
roko
ter
radi
oba
očesa
zatisnejo
,
če
le
morejo
nekaj
trdih
srebrnikov
vtakniti
v
žep
.
Vse
je
za
odhod
najbolje
pripravljeno
,
toda
Jurij
Skopec
ne
misli
še
danes
zapustiti
židovo
hišo
,
marveč
misli
na
sestanek
s
krasno
Leo
,
ki
ga
bo
vroče
poljubovala
in
iskreno
na
svoje
ljubeče
srce
pritiskala
.
Dobro
mu
je
sicer
znano
,
da
mu
še
vedno
prete
nevarnosti
,
in
če
sta
žida
res
doma
skrita
,
spravita
ga
lahko
v
gotovo
pogubo
.
Da
mu
ne
bodeta
prizanašala
,
dokazujejo
najbolje
morilne
priprave
v
krasnih
spalnicah
.
Mučno
zaslišanje
.
—
Nezaupna
sodnikova
soproga
.
—
Pri
zajutreku
.
—
Neljuba
doklada
.
—
V
strahu
in
trepetu
.
Kostanjeviški
graščinski
sodnik
se
kakor
pav
šopiri
,
tako
važnega
se
dela
prekanjeni
uradnik
,
ki
v
svoji
resni
službi
nikdar
ne
pozabi
osebnih
koristi
in
poželjivosti
.
Namestu
jednega
ima
sedaj
tri
jetnike
v
graščinski
ječi
,
nesrečnega
logarja
,
njegovo
lepo
hčerko
Ivanko
in
skrivnostno
tujko
.
—
Jedini
črni
oblak
na
sodnikovem
solnčnatem
obzorji
je
njegova
stroga
zakonska
polovica
.
Opravičeno
dvoji
ta
o
zakonski
zvestobi
svojega
soproga
ter
mu
zaradi
tega
peklensko
gleda
na
prste
.
Tu
je
dober
svet
drag
,
toda
sodnik
je
v
vseh
spletkah
in
zvijačah
izurjen
.
Izmislil
si
je
že
izvrsten
načrt
,
da
se
bo
mogel
naklonjenosti
svojih
dveh
zalih
jetnic
veseliti
,
ne
da
ga
bo
mogla
ljubosumna
zakonska
polovica
v
teh
važnih
‚
uradnih
poslih
‘
motiti
.
Toda
tako
hitro
vendar
ne
more
priti
do
zaželjenega
cilja
.
—
Sodnik
odide
najprvo
v
temne
ječe
,
da
prične
mučno
zaslišanje
.
Seveda
ga
prva
pot
pelje
k
skrivnostni
lepotici
,
kajti
Ivanka
je
tako
potrta
,
da
si
razuzdanec
za
sedaj
obeta
malo
zabave
od
njene
družbe
.
Ognjevita
,
razkošna
deklica
v
moški
opravi
mu
je
bolj
povšeči
,
njo
hoče
najprvo
zaslišati
.
Resen
in
mogočen
koraka
sodnik
v
spremstvu
suhljatega
pisarja
in
nekaterih
sodnijskih
hlapcev
proti
takozvanemu
‚
stolpu
‘
.
Pod
tem
leže
graščinski
zapori
in
ječe
.
Sodnik
je
skrivaj
zaukazal
,
naj
se
Ivanki
in
krasni
deklici
v
lovski
opravi
daje
boljša
hrana
in
pijača
,
kajti
shujšanih
deklet
ne
mara
objemati
.
V
stolpu
je
nekaka
mala
dvorana
,
v
kateri
so
se
že
vršili
grozni
prizori
.
Razne
hudodelnike
so
tu
že
mučili
,
kakor
je
bilo
v
tistih
časih
povsod
običajno
.
V
tej
mali
dvorani
se
sodnik
oblastno
vsede
za
črno
pregrneno
mizo
,
pisar
vzame
poleg
njega
prostor
,
hlapci
pa
stojo
čakajo
,
kaj
jim
bo
strogi
gospod
sodnik
zapovedal
.
Sodnik
naj
prvo
iz
srebrne
tobačnice
premišljeno
nuha
,
potem
se
temeljito
odkašlja
,
konečno
pa
se
obrne
proti
surovim
hlapcem
.
„
Pripeljite
mi
jetnico
,
ki
nosi
moško
obleko
,
“
zaukazuje
hripavim
glasom
.
Beriči
si
tega
ne
dajo
dvakrat
reči
.
Urno
zapuste
dvorano
ter
se
prav
hitro
povrnejo
z
lepo
Lenčiko
.
Žala
bivša
pastarica
je
še
vedno
v
lični
lovski
opravi
,
toda
svojih
okroglih
rok
nima
na
hrbtu
povezanih
,
marveč
s
tanko
verižico
spredaj
in
tako
,
da
more
brez
vsake
tuje
pomoči
jesti
.
Sodnik
poželjivo
zre
v
lepo
jetnico
,
Lenčika
pa
ponosno
stoji
sredi
sodnijskih
hlapcev
.
„
Kaj
hočete
od
mene
?
“
praša
skoraj
norčevaje
se
.
„
Zaslišali
Vas
bodemo
,
obdolženka
,
“
odgovarja
sodnik
.
„
Pristopite
bliže
,
priznajte
vse
odkritosrčno
,
ker
sicer
ne
smete
na
milost
računiti
.
“
Lenčika
počasi
pristopi
.
„
Kaj
naj
priznam
?
“
praša
resno
in
oči
se
jej
peklensko
svetijo
.
„
Kje
je
Vaša
tovaršica
?
“
izprašuje
sodnik
veličastno
,
ob
jednem
pa
suhemu
pisarju
namigne
,
naj
prične
sestavljati
zapisnik
.
Lenčika
se
glasno
—
poredno
zasmeji
,
sodniku
se
čelo
zgubanči
.
„
Jedno
tovaršico
?
“
roga
se
Lenčika
,
„
hahaha
,
imam
jih
veliko
,
to
so
čarovnice
—
da
,
da
—
ali
čujete
,
Vi
prebrisana
glava
—
vse
smo
čarovnice
.
“
Sodnik
se
skrivaj
prekriža
.
„
Bog
me
obvaruj
take
družbe
!
“
zakliče
potem
.
„
Obdolženka
,
premislite
si
natanko
,
kako
resen
je
Vaš
položaj
,
drugače
bom
moral
druge
strune
naviti
.
“
„
Za
moj
del
,
“
odgovarja
Lenčika
predrzno
,
„
vraga
se
zmenim
za
Vaše
strune
.
In
pa
kako
neumen
obraz
ima
pisar
—
hej
—
kaj
pa
zijate
v
me
kakor
zaboden
voliček
?
“
zbada
strahopetca
.
Lenčika
dvigne
desno
nogo
z
visokim
škornjem
.
Predno
morejo
beriči
priskočiti
,
brcne
lepa
deklica
tako
spretno
v
orjaški
leseni
črnilnik
,
da
preko
mize
odleti
ter
po
zmršeni
glavi
in
postavi
nesrečnega
pisarja
izlije
svojo
črno
vsebino
.
Tu
sedi
revček
,
kot
‚
najtemnejši
zamorec
‘
,
ter
še
neumneje
zija
,
kakor
poprej
.
Lenčika
se
na
vse
grlo
krohota
,
pisar
pa
sedi
kakor
podarjena
kavka
.
Črnilo
se
mu
cedi
po
licu
v
dolgih
sragah
in
lepa
bela
njegova
srajca
je
pisana
kakor
leopardova
koža
.
Celo
surovi
beriči
se
grozno
kremžijo
,
ker
morajo
smeh
zadrževati
.
Sodnik
je
vsled
take
predrznosti
neznansko
osupnen
,
Lenčka
pa
se
kakor
nagajiv
škrat
smeji
.
„
Sedaj
še-le
vidim
,
kako
koristna
iznajdba
je
črnilo
,
“
pravi
konečno
deklica
mirnim
glasom
.
„
Škoda
,
da
ni
drugega
črnilnika
tukaj
,
rada
bi
ga
poslala
nekoliko
na
sprehod
.
“
Sodnik
se
siloma
vzdrami
.
„
Obdolženka
,
“
rujove
kar
višnjev
v
obrazu
,
„
to
je
nezaslišano
hudodelstvo
,
kajti
uradno
osebo
ste
razžalila
.
Zakaj
ste
to
storila
?
“
„
Ker
me
je
veselilo
,
“
glasi
se
njen
odgovor
.
„
Preveč
rada
se
šalim
in
ljubšega
ne
poznam
na
svetu
,
nego
če
morem
druge
Ljudi
dražiti
.
“
Najraje
bi
jo
sodnik
pri
tej
priči
občutljivo
kaznoval
,
toda
Lenčika
je
tako
cvetoča
in
krasna
,
da
se
jej
noče
preveč
zameriti
.
Zatajuje
tedaj
svojo
jezo
ter
pošlje
po
drugega
pisarja
in
drug
črnilnik
.
Slednjega
postavijo
na
sredo
mize
,
ker
se
boje
,
da
bi
lepa
vragica
ne
ponovila
svojega
napada
.
Lenčika
si
nekaj
drugega
izmisli
.
Sodnika
tako
izživljajoče
in
predrzno
gleda
,
da
pride
strogi
gospod
skoraj
v
zadrego
.
Zasliševanje
se
zopet
prične
.
„
Kdo
ste
Vi
?
“
praša
sodnik
.
„
Deklica
,
saj
to
menda
vidite
!
“
„
Kako
se
imenujete
?
“
„
Svoje
ime
sem
pozabila
.
“
„
In
od
kod
ste
?
“
„
Od
nekod
z
dežele
,
“
odgovarja
Lenčika
dobre
volje
,
„
ne
vem
prav
natanko
,
kje
se
je
to
zgodilo
,
da
so
me
za
plotom
izgubili
.
“
Sodnik
zmajeva
svojo
mogočno
glavo
.
„
Obdolženka
,
“
svari
jo
strogo
,
„
ne
manjka
se
mi
sredstev
,
da
napravim
Vašemu
norčevanju
hiter
konec
.
“
„
Oj
,
kje
pa
imate
ta
sredstva
?
“
praša
Lenčika
malomarno
,
„
kaj
tacega
strašno
rada
vidim
,
ker
sem
neznansko
radovedna
.
“
Sedaj
si
sodnik
ne
ve
pomagati
.
Mučno
bi
je
ne
izpraševal
rad
,
ker
bi
to
njegovim
nepoštenim
nakanam
ne
koristilo
.
Tu
se
spomni
lepe
tujke
,
ki
ga
je
v
vrtnem
paviljonu
tako
v
kozji
rog
ugnala
.
„
Govoriva
o
Vaši
prijateljici
,
“
prične
sodnik
z
nova
.
„
Gotovo
je
bila
dotična
deklina
Vaša
tovaršica
,
ker
je
bila
jednako
oblečena
.
Ali
veste
,
kaj
mi
je
rekla
,
da
je
?
“
Lenčika
molči
.
„
Imenovala
se
je
nevesto
tolovajskega
glavarja
Jurija
Skopca
,
“
nadaljuje
sodnik
,
katerega
oblije
kurja
polt
pri
teh
besedah
.
Lenčika
ostane
mirna
.
„
No
,
če
je
rekla
,
naj
pa
njena
velja
,
“
glasi
se
njen
hladnokrvni
odgovor
.
„
Nemogoče
,
“
zakliče
sodnik
,
„
ta
vendar
ni
mogla
biti
ljubica
onega
grozoviteža
,
ki
je
v
tako
kratkem
času
postal
prava
šiba
božja
za
vse
naše
pokrajine
.
“
„
Zakaj
pa
ne
?
“
meni
Lenčika
.
„
Tolovajski
glavarji
so
tudi
ljudje
,
in
Jurij
Skopec
je
celo
lep
mož
,
katerega
bi
se
malo
deklic
branilo
.
Meni
se
to
ne
zdi
nič
posebnega
.
“
Sodnik
se
skoraj
mrzlično
stresa
.
Sedaj
se
mu
Lenčika
dozdeva
v
resnici
čudna
ženska
,
nekaka
vragica
v
lepi
postavi
.
„
Čuvajte
se
,
“
preti
uradnik
,
„
čuvajte
se
,
da
ne
pričnem
mučno
izpraševati
,
moja
skromna
potrpežljivost
je
že
skoraj
pri
kraji
.
“
„
Moja
tudi
,
“
odgovarja
Lenčika
ravnodušno
.
Potem
pristopi
.
Zopet
dvigne
svojo
nogo
,
sedaj
pa
zadene
črno
pregrneno
mizo
,
za
katero
kraljuje
sodnik
.
Trebušasti
uradnik
hoče
mizo
vzdržati
,
toda
njegov
trud
je
zastonj
,
miza
se
je
že
preveč
nagnila
.
Tudi
beriči
so
prepozni
—
težka
miza
se
prevrne
ter
sodnika
pod
sabo
pokoplje
.
Tu
leži
vse
povprek
,
sodnik
,
knjige
,
spisi
in
druge
reči
;
vrhu
vsega
pa
čepi
uradnikova
lasulja
.
Lenčika
se
na
vse
grlo
krohota
.
„
Škoda
,
škoda
,
“
zakliče
tolovajka
,
„
to
bi
bilo
treba
naslikati
!
“
Sodnik
togote
besni
.
S
težavo
se
izkobaca
izpod
mize
,
stokajoč
se
s
pomočjo
beričev
pobere
.
„
To
je
pravcata
čarovnica
,
“
mrmrajo
prestrašeni
sodnijski
hlapci
.
„
Da
,
čarovnica
,
“
javka
sodnik
,
ki
se
šepasto
prestavlja
z
jedne
na
drugo
nogo
,
kajti
miza
ga
je
hudo
zadela
.
„
Obdolženko
bom
dal
mučno
zaslišati
,
“
rujove
strogi
gospod
,
„
s
pomočjo
krvnika
in
njegovih
priprav
.
Potem
se
bo
že
vsega
spomnila
ter
bo
pravilno
vse
priznala
.
“
„
Ali
res
to
verjamete
?
“
praša
ga
Lenčika
,
kateri
švigajo
strele
iz
žarečih
oči
.
„
Da
,
da
,
“
upije
sodnik
srdito
,
„
mučilno
orodje
Vam
bo
vso
nagajivost
izgnalo
.
“
„
Oj
,
prosim
,
“
odgovarja
mu
pogumna
deklica
mirno
,
„
radovedna
sem
samo
,
kaj
poreče
k
temu
nevesta
tolovajskega
glavarja
Jurija
Skopca
?
“
„
Kaj
menite
o
tem
?
“
„
Le
potrpite
,
“
roga
se
Lenčika
,
„
moj
čas
bo
še
prekmalu
prišel
,
in
pa
prislovica
pravi
—
najbolje
onemu
,
kateri
se
poslednji
smeji
.
“
„
Peljite
jo
proč
,
“
sopiha
sodnik
,
„
že
vidim
,
da
bom
moral
drugače
postopati
ž
njo
.
“
Pristavil
bi
rad
„
kakor
bi
mi
to
tudi
žal
bilo
,
“
kajti
Lenčika
je
cvetoča
deklica
,
kakor
more
sploh
biti
odrasla
devica
.
„
Mogoče
,
da
bo
sedaj
krotka
postala
,
“
misli
si
graščinski
uradnik
.
V
tem
oziru
se
pa
jako
moti
,
kajti
ko
beriči
pristopijo
,
da
bi
obdolženko
odpeljali
,
skoči
Lenčika
proti
trebušastemu
sodniku
.
Čeravno
ima
roki
zvezani
,
skače
deklica
urnih
nog
—
sodnik
jo
v
svojo
grozo
hipoma
poleg
sebe
zapazi
.
Prestrašen
začne
bežati
—
Lenčika
za
njim
,
nazadnje
pa
beriči
,
ki
hočejo
dekleta
zgrabiti
.
Divji
lov
se
prične
,
ki
se
aeha
na
stopnjicah
,
kajti
tam
Lenčika
doteče
sodnika
.
Z
nogo
ga
tako
krepko
brcne
,
da
se
debeluhar
grozno
rujoveč
po
stopnjicah
navzdol
zavali
ter
šele
na
dnu
njih
obleži
.
Mej
tem
se
beriči
polaste
silovite
jetnice
,
katero
vlečejo
nazaj
v
ječo
.
To
vse
se
je
zjutraj
na
vse
zgodaj
zgodilo
.
Sodnik
odide
grozno
potrt
.
Sicer
bi
lahko
takoj
druge
strune
navil
ter
dal
dekleta
muditi
.
Ko
bi
Lenčika
le
tako
krasna
ne
bila
!
Ravno
njena
odločnost
v
zvezi
z
nenavadno
lepoto
je
vzrok
,
da
sodnik
za
sedaj
zatisne
jedno
oko
.
Sodnik
je
z
jedno
besedo
nasproti
lepim
deklicam
ves
drugačen
,
kakor
pa
takrat
,
ko
določuje
kazen
moških
zločincev
.
In
temu
se
nikdo
ne
more
čuditi
,
kdor
natanko
poznasodnikovo
soprogo
.
To
ljubko
bitje
ženskih
čednostij
ima
namreč
vse
,
kar
si
more
krasna
krona
stvarjenja
le
želeti
,
toda
žal
—
vse
na
napačnem
mestu
.
Rudeče
rožice
so
se
z
lic
v
lase
izgubile
,
biserna
miloba
se
je
od
zob
na
ustnice
preselila
,
njihova
rudeča
barva
je
v
oči
prešla
,
srnasto
rujava
barva
pa
je
iz
očij
na
zobe
stopila
.
Krasno
obokanje
prs
se
pri
sodnikovi
gospej
na
hrbtu
vidi
—
o
drugih
lepotah
njenega
života
pa
raje
molčimo
.
Adolfina
se
zove
ta
biser
uradniških
soprog
,
in
hudi
jeziki
govore
o
nekem
turšičnem
strašilu
,
seveda
le
tedaj
,
kadar
ni
nobeden
sodnikovih
prijateljev
blizo
.
Sodnikova
gospa
je
bila
zelo
bogata
in
zaradi
tega
jo
je
sodnik
tudi
vzel
.
‚
Ljubeznjiva
‘
soproga
sprejme
svojega
moža
s
smehljajem
razdraženega
orang-utanga
.
„
Kje
si
zopet
ostal
toliko
časa
?
“
pozdravi
ga
pri
vstopu
v
sobo
.
„
Ali
ne
veš
,
da
z
zajutrokom
ne
maram
čakati
?
“
Sodnik
se
prestraši
svoje
žene
,
ko
zapazi
njeno
slabo
voljo
.
