,ob
vero
,
ob
vse
.
Gori
baje
ni
pravega
blagoslova
božjega
.
In
tudi
ti
ga
ne
bodeš
imel
,
če
ne
ubogaš
in
poslušaš
onih
,
ki
ti
hočejo
le
dobro
in
prav
.
“
Pri
teh
besedah
zakrije
starka
suhi
obraz
z
višnjevim
predpasnikom
,
kakor
da
bi
jokala
.
Štefanu
pa
zavre
kri
,
rudečica
in
bledina
ga
spreletuje
,
kakor
senca
.
Roka
se
mu
trese
,
oči
mu
žare
jeze
in
razžaljenja
.
Gorjé
mu
,
kedor
si
upa
reči
žal
besedo
o
Srakarjevih
,
o
Marjetici
,
ki
je
pravi
angelj
.
Teta
,
stara
teta
njegova
sorodnica
je
to
.
O
to
je
neizmerno
,
to
je
preveč
.
O
ko
bi
ne
bila
ona
,
kako
bi
premagoval
nepopisljivo
ostrost
,
krik
po
maščevanju
,
po
kazni
,
ki
se
mu
vije
,
kakor
strupeni
gadje
v
prsih
.
V
takem
boju
sam
s
seboj
vzklikne
Štefan
:
„
Molčite
Barba
,
še
eno
besedo
o
tem
,
pri
Bogu
je
milost
,
pri
meni
je
ni
.
Glavo
mu
vbijem
,
ki
žali
Srakarjevo
hišo
.
“
Izgovorivši
plane
kvišku
,
vrže
z
vso
silo
kladivo
ob
tla
,
da
se
mlin
zaziblje
,
prekobali
nekaj
vreč
pšenice
,
sune
s
čevljem
nekaj
posode
,
ki
mu
je
v
napotji
,
v
stran
in
izgine
na
prosto
.
„
Le
molči
,
molči
Štefan
,
ker
si
tak
!
Ti
togotnež
,
ti
ne
pridi
prav
ti
,
le
počakaj
kako
ti
bode
še
žal
nekedaj
in
ti
bode
,
da
si
tak
,
kakor
nobeden
“
.
kriči
Barba
za
njim
,
vije
z
rokama
in
solze
jo
v
novič
polijo
.
Kosilo
,
južina
ali
pa
večerja
,
v
kaki
premožniši
kmetski
hiši
,
to
ni
tako
,
kakor
pri
gospodi
.
Mnogi
misli
sicer
,
kaj
mi
mari
,
kako
se
jé
in
pije
,
to
ume
vsaki
.
A
poslednje
ni
prav
res
.
Vsak
človek
prinese
baje
precejšnjo
mero
radovednosti
s
seboj
na
svet
,
ter
jo
hrani
vse
dni
.
Kedor
je
prost
te
slabosti
,
naj
ima
potrpljenje
z
nami
,
kedor
ni
,
vtopi
naj
se
v
pravi
nepopačeni
narodov
živelj
,
in
morda
ne
bode
mu
žal
tega
.
Če
je
kje
,
le
v
njem
je
še
poezija
doma
.
V
Mlinarjevi
prostorni
veži
stoji
na
desno
v
kotu
štirioglata
,
belopomita
javorova
miza
.
Od
dveh
strani
jo
oklepate
hrastovi
klopi
,
od
dveh
stoli
z
rezljanimi
velikanskimi
srci
,
božjimi
imeni
in
z
letnicami
okinčani
naslanjači
.
V
kotu
za
mizo
visi
zatemnjena
,
na
steklo
slikana
podoba
svetega
Roka
z
njegovim
zvestim
pasjim
tovaršem
,
ki
ima
večji
hleb
v
ustih
,
kot
ga
opisuje
gospodovo
življenje
.
—
Za
podobo
je
vtaknjen
ne
ravno
nov
in
čist
muhalnik
,
letošnja
pratika
in
imenitne
sanjske
bukve
.
Do
polu
in
popoludne
je
v
veži
precej
dolgočasno
.
Tedaj
se
muhe
svobodno
sprehajajo
in
plešejo
po
omizji
,
hišni
sultan
mirno
spi
na
pragu
ali
pod
klopjo
in
črna
muca
godrnja
in
dremlje
na
čisto
pomitem
gospodarjevem
naslanjaču
.
Zjutraj
,
opoldne
,
posebno
pa
zvečer
,
je
tu
vse
drugo
življenje
.
Tedaj
je
tu
,
kakor
v
ulnjaku
.
Vse
mrgoli
,
šumi
,
se
smeji
,
kakor
na
farnem
semnju
,
in
lesene
žlice
švigajo
vse
na
križem
,
kakor
sulice
v
boju
.
Ko
pomoli
stara
teta
Barba
glavo
iz
veže
ali
se
vstopi
celo
na
prag
,
se
ozre
po
dvorišču
in
zakliče
:
„
Zdaj
pa
le
k
jedi
,
pa
kar
ročno
,
da
se
ne
shladi
!
“
tedaj
se
prične
domača
procesija
.
Najboljši
sluh
za
taka
povelja
ima
stari
hlapec
Ožbalt
,
ki
toži
sicer
kako
nerodno
je
pri
delu
in
povsod
,
če
človek
slabo
čuje
.
Tedaj
pomakne
urno
svojo
pipo
v
žep
,
obriše
z
rokavom
pot
raz
čela
.
Prišedši
v
vežo
,
kar
omahne
na
svoje
mesto
in
obesi
na
podobo
svetega
Roka
svojo
razcveteno
širokokrajno
pokrivalo
.
Za
njim
prideta
njegova
mlajša
tovarša
,
konjski
in
mlinski
hlapec
in
ugibljeta
med
potoma
,
kakovo
vreme
vtegne
biti
tja
na
nedeljo
na
cerkveno
blagoslovljenje
.
Manjši
bledoličen
močnat
tovariš
meni
,
da
jug
nekako
preveč
pritiska
,
da
ga
čevelj
tišči
in
da
razsodi
on
po
teh
nezmotljivih
znamenjih
,
da
bi
bil
dež
ali
kali
.
A
kralju
dveh
lepo
rejenih
pramov
v
hlevu
to
ne
gre
prav
v
glavo
.
On
bi
stavil
za
nekaj
grošev
ali
za
bokal
vina
po
sreberni
dvajsetici
,
da
bode
nebo
jasno
kot
ribje
oko
.
-
Vse
to
pa
zaradi
tega
,
ker
ima
on
pri
fari
ljubico
,
ki
mu
je
obljubila
tedaj
govoriti
nekaj
besedi
z
njim
in
tudi
on
bi
jej
imel
povedati
pa
še
mnogo
,
če
ne
pojde
dež
,
ki
bi
vse
spridil
in
sejmovalce
razpodil
.
Bolj
od
strani
in
potuhnjeno
stopi
tudi
bosopet
pastir
v
vežo
in
se
molče
pridruži
mogočnim
hlapcem
,
ki
se
mu
dozdevajo
najimenitniši
na
svetu
.
Saj
koliko
potov
je
vže
mislil
,
kako
prijetno
bode
,
ko
doraste
in
služi
za
hlapca
.
Tedaj
bode
kralj
vaške
mladine
in
ponočnih
shodov
.
Ljubico
si
zbere
in
nihče
si
ga
ne
upa
pikati
,
vasuje
lehko
in
ničesar
se
ne
boji
.
In
marsikako
merico
ga
lehko
stisne
doli
v
prvi
krčmi
,
tudi
brez
novcev
.
Hlapec
je
,
trideset
goldinarjev
služi
na
leto
in
nekaj
hodnikovega
perila
,
pa
bi
vina
ne
pil
,
ljubice
bi
ne
imel
,
pa
vasoval
ne
bi
?
Kedo
pa
bode
,
če
ne
takov
,
in
kedaj
,
če
ne
tedaj
?
Rudečelične
,
zagorele
dekle
so
najpozneje
pri
omizji
,
kakor
bi
se
sramovale
ali
pa
,
da
bi
hotele
pokazati
češ
:
kaj
nam
mar
jed
.
Lehko
smo
brez
nje
,
če
hočemo
„
Pojdite
no
,
pojdite
!
Ker
sklicati
vas
ni
na
noben
način
,
tako
slasten
ješprenček
sem
skuhala
,
pa
se
bode
kar
ves
shladil
,
ker
vas
ni
“
.
vzklikne
zopet
stara
Barba
in
petegne
velik
križ
božji
po
suhem
obrazu
in
moli
pobožno
in
glasno
predjedilno
molitev
.
Kakor
čebelni
roj
zašumi
moški
odgovor
popolnoma
neumeven
,
le
ženski
glasovi
se
razločujejo
čisti
in
glasni
.
Zdajci
stopi
tudi
gospodar
oče
Mlinar
iz
mlina
,
sname
urno
močnato
kapico
in
pravi
:
„
Bog
vam
blagoslovi
“
.
ter
pristavi
:
„
kje
pa
je
Štefan
?
“
Družina
se
spogleda
,
kakor
da
bi
se
hotela
prepričati
,
ali
ga
res
ni
pri
mizi
.
Mati
Mlinarica
tamkaj
na
spodnjem
koncu
pa
pravi
:
„
Doli
na
vas
je
baje
šel
,
nekaj
opravila
ima
.
“
„
K
jedi
se
pride
,
naj
se
ima
čas
ali
ne
čas
“
.
odgovori
resno
oče
in
zavihti
žlico
.
A
videti
ni
,
da
bi
mu
šla
nocojšna
večerja
posebno
v
slast
.
Tihota
nastane
nekaj
časa
.
Stoprv
,
ko
gospodar
v
sobo
odide
in
mati
za
njim
,
vzbudi
se
večja
živahnost
.
Mlajši
hlapec
namreč
draži
svojo
družico
rudečelično
deklo
,
da
nocoj
ne
bode
ljubega
pod
okno
,
če
se
bode
tako
modro
držala
in
kar
nič
pogovorila
ž
njim
.
—
Teti
Barbi
pa
to
nič
ni
prav
povšeči
.
Še
prav
pogrešno
se
jej
dozdeva
,
zatorej
kaznuje
z
resnim
opominjajočim
pogledom
norčevalca
.
Ondi
na
drugem
koncu
je
zopet
drugačna
govorica
.
Stari
hlapec
Marko
razklada
namreč
mlajšemu
mlinskemu
,
da
je
imel
minulo
noč
čudne
sanje
,
ki
gotovo
niso
brez
pomena
,
ter
da
bi
rad
,
prav
rad
v
loterijo
stavil
,
da
bi
terno
zadel
ali
kali
.
Pa
je
uže
križ
,
kadar
ima
človek
dobre
misli
in
poštene
sanje
,
tedaj
pa
kaj
druzega
ni
po
godu
.
On
je
spraznil
namreč
včeraj
za
tobak
popolno
mošnjiček
,
niti
kebra
nima
,
da
bi
se
smrti
rešil
,
ko
bi
prišla
.
Te
„
umare
“
bi
bilo
pa
vendar
tako
pripravne
,
pa
tako
dobre
.
Ko
tovariš
celo
tako
umetno
izpeljanega
govora
noče
razumeti
in
se
trudi
obrniti
govorico
na
druge
reči
,
sune
ga
pripovedovalec
s
kvedrastim
čevljem
pod
mizo
in
mu
zašepeče
:
„
Ne
bodi
,
ne
bodi
takov
,
pa
posodi
mi
tja
do
nedelje
eno
dvojačo
ali
pa
dve
.
Če
pride
terna
,
pil
bodeš
,
da
se
utopiš
v
vinu
,
če
hočeš
.
“
Dekle
nimajo
denes
posebnega
razgovora
.
One
le
tega
ne
morejo
umeti
,
da
nocoj
ni
Štefana
pri
mizi
.
A
tudi
to
vganjko
jim
razdere
bolj
postarna
družica
,
ki
ve
vedno
vse
novice
v
treh
farah
na
okrog
.
Ona
meni
namreč
,
da
je
šel
vasovat
—
k
Srakerjevim
,
ter
da
bodo
ženitovanje
imeli
,
če
Bog
da
.
„
Ali
res
“
.
prikimajo
družice
.
„
Tista
Marjetica
ima
pa
srečo
.
Kaj
mislite
?
Možiti
se
iz
koče
na
grunt
in
mlin
,
to
ni
kar
tako
.
Kaj
tacega
se
ne
primeri
vsaki
.
“
Teta
Barba
,
ki
je
nocoj
posebno
slabe
volje
,
potegne
zdajci
zopet
velik
križ
po
obrazu
in
večerna
molitev
se
prične
.
Po
molitvi
pravi
:
„
Zdaj
pa
le
spat
in
počivat
moštvo
,
ni
potreba
hoditi
razgrajat
in
ljudi
budit
po
vasi
!
“
Glasen
smeh
se
čuje
za
odgovor
.
Mlajša
hlapca
namreč
ogrneta
kamižole
in
ubereta
pot
pod
noge
tja
-
pod
vaško
lipo
.
Marko
hiti
tuhtat
v
posteljo
poleg
konj
,
ali
bi
bile
res
tiste
številke
pripravne
za
stavo
,
in
bosopeti
pastir
se
zarije
v
slamnate
svisli
in
preračuni
pred
spanjem
na
prste
,
koliko
let
mora
še
včakati
,
da
bode
hodil
na
vas
kot
ona
dva
hlapca
,
si
izbere
ljubico
,
—
da
bode
—
srečen
.
„
Da
bi
se
s
tako
pečal
,
ki
nima
nič
,
in
ni
nič
,
in
ne
prinese
nič
k
hiši
,
tega
kar
s
kratko
malo
ne
trpim
“
.
pravi
mlinar
k
svoji
ženi
,
ko
potihnejo
glasovi
v
veži
,
in
meri
s
širokimi
koraki
sobo
.
„
Jaz
sem
ga
svarila
in
mu
branila
vedno
,
saj
veš
.
Če
pa
noče
storiti
dobro
“
.
odgovori
ženica
in
milo
se
jej
stori
pri
srcu
.
„
Bomo
videli
,
če
bo
.
In
kedo
je
gospodar
pri
hiši
,
ali
jaz
ali
to
mlado
seme
“
.
vzklikne
mož
,
se
razkorači
pred
ženo
,
pipo
iz
ust
vzame
in
pljune
po
tleh
.
„
Vsa
hiša
je
uže
v
jezikih
.
Nihče
ne
govori
druzega
kot
o
njem
.
Zdaj
ne
pomaga
mnogo
prepoved
—
ali
pa
nič
“
.
vzdihne
mati
.
„
Kaj
praviš
,
ne
pomaga
?
Hudiči
,
zakaj
pa
mi
niste
povedali
prej
,
kako
je
?
Vredna
si
ti
,
da
bi
tri
palice
zlomil
nad
teboj
,
ker
si
mu
dajala
potuho
in
ga
zakrivala
.
—
Zdaj
pa
imaš
,
kar
si
hotela
.
“
„
Bog
nebeški
ve
,
da
ne
.
Pa
jeziti
se
ni
treba
zaradi
tega
.
Z
lepo
se
več
opravi
kot
z
grdo
,
to
si
zapomni
!
“
.
„
Je
vse
eno
,
a
mene
še
ne
pozna
ta
fantalin
,
a
jutri
me
bode
,
in
če
ne
vboga
,
gre
naj
iskat
domu
in
očeta
kamor
hoče
.
Pa
še
ti
pojdi
za
njim
,
če
ti
ni
prav
!
“
Izgovorivši
,
iztrka
mlinar
pipo
,
navije
uro
na
steni
,
vzame
lojeno
svečo
in
odide
trdih
korakov
po
veži
in
dalje
po
stopnjicah
v
prvo
nadstropje
k
počitku
.
Mati
pa
še
dolgo
sloni
v
sobi
in
joka
na
tihem
in
skrivaje
.
Tako
žalostna
uže
ni
bila
davno
.
Sin
jej
napravlja
toliko
skrb
,
mož
je
osoren
in
trd
,
kakoršen
ni
bil
prej
nikedar
,
in
ti
strupeni
jeziki
ne
puste
v
miru
poštene
hiše
.
V
resnici
neprijetne
reči
za
spoštovano
,
premožno
,
od
toliko
ljudi
sicer
zavidano
mater
mlinarico
!
Pravijo
,
da
je
vsaka
praznota
dolgočasna
.
In
kako
bode
drugače
?
Kedar
list
na
drevji
rumeni
,
bela
breza
trepeče
na
pogorji
,
sključeni
borovec
priklanja
svoje
otožne
vrhove
,
tedaj
beži
veselje
in
življenje
iz
gozda
in
dolg
čas
in
samota
se
vseljujeta
na
njegovo
mesto
.
Sivkasta
seničica
počivkuje
v
obližji
hiše
,
po
mejevji
pa
ponižen
kraljiček
strže
za
oglom
.
Celo
nebo
je
spremenjeno
.
Sanjavi
oblaki
beže
tako
urno
,
tako
plašno
dalje
in
dalje
.
Kedo
ve
neki
kam
?
In
tudi
v
naših
prsih
se
budi
prej
neznano
hrepenenje
,
da
bi
se
dvignili
in
jadrali
z
njimi
.
Ta
sprememba
,
ta
poezija
v
naravi
in
v
človeškem
srcu
pa
je
doma
le
na
deželi
,
sredi
tihe
doline
in
odmeva
le
v
nepopačenih
prsih
.
Marjetica
druga
leta
bližajoče
se
jeseni
niti
opazila
ni
.
Še
veselila
se
je
je
,
kajti
ostajala
je
potem
bolj
pri
domu
in
sedala
ob
dolzih
večerih
za
brenčeči
kolovrat
.
Letos
pa
,
oj
kako
Čudno
nerazumljivo
jej
je
pri
srcu
.
Cvetice
vené
ob
potu
,
noge
jej
šume
po
listju
,
vsa
narava
umira
.
Le
hotela
bi
še
,
da
bi
umrlo
z
njo
tudi
njeno
nepoznano
,
skoro
nestolmačeno
čutilo
,
ki
jo
spominja
vedno
in
vedno
—
tega
Štefana
,
sama
ne
ve
zakaj
.
O
kako
srečna
je
bila
pač
nekdaj
,
ko
ga
še
poznala
ni
,
ko
ni
mislila
nanj
,
ko
ni
vedela
razločka
med
poletjem
in
jesenjo
,
veseljem
in
slovesom
!
Tedaj
je
zgodaj
vstajala
in
pozno
hodila
k
počitku
pa
nikedar
se
jej
ni
zdel
predolg
dan
,
dolg
večer
.
Kozi
je
pasla
po
pogorji
in
rože
je
trgala
,
povijala
v
vence
in
pesmi
je
prepevala
.
Proti
večeru
je
okopavala
cvetje
v
svojem
vrtu
,
presajala
in
zalivala
rožmarinček
in
rudeče
nageljne
.
Večje
sreče
ni
poznala
.
Zvečer
pa
je
poslušala
očetne
pravljice
,
pomolila
v
postelji
materno
molitev
in
preselila
se
v
sladke
pa
mirne
sanje
.
Zdaj
se
straši
belega
dne
,
kakor
roparja
svoje
radosti
.
Če
gre
v
gozd
,
dozdeva
se
jej
,
da
stresajo
cvetice
glave
in
se
priklanjajo
,
kakor
bi
šepetale
:
glejte
Marjetico
in
obžalujte
jo
!
Celo
ščinkovec
na
veji
speva
drugače
,
rudečepasasta
penica
v
grmovji
se
je
splaši
.
In
ljudje
stikajo
glavo
,
če
jo
vidijo
na
potu
ali
kjer
si
bodi
.
O
,
zdaj
spozna
stoprv
,
da
svet
ni
dober
in
občuten
,
da
je
hudoben
in
sovražen
,
pa
da
mora
njena
ljubezen
v
prsih
biti
pregrešna
,
kazni
vredna
,
dasi
si
ni
svesta
zakaj
.
Tako
sedi
Marjetica
jesenskega
popoludne
v
gozdu
na
mahovju
in
žalo
misli
jo
obspo
.
Nad
njo
se
pode
sivi
oblaki
.
Mogočni
hrasti
in
tenki
mecesni
šepečejo
na
levo
in
desno
,
krokar
kroka
nad
vrhovi
,
ona
pa
se
čuti
tako
samotno
,
pa
tako
zapuščeno
.
Lepe
tolažilne
misli
je
imela
nekedaj
in
te
so
jej
izbežale
,
sladko
je
sanjala
in
sanje
so
bile
pregrešne
.
Štefana
je
rada
imela
,
in
to
jej
je
prepovedano
.
„
O
kaj
jej
še
ostane
?
ničesar
?
Vendar
nekaj
še
.
Tega
jej
ne
vzame
nihče
.
Tja
pod
zeleno
košato
smreko
sede
,
njej
potoži
svoje
gorje
,
ondi
se
razjoka
,
da
se
jej
vsuše
solze
—
in
ona
naj
jo
vsliši
,
saj
je
zapuščena
sirota
nesrečna
Marjetica
.
Ko
se
predrami
,
ozre
se
v
visoko
nebo
in
tja
v
dolino
na
rudeči
vaški
zvonik
.
In
tedaj
zacvrče
lastvice
v
kolobaru
ondi
v
višavi
.
Zdaj
jemljejo
slovo
.
Še
enkrat
oblete
ponižna
podstrešja
,
slamnate
strehe
,
sredi
vasi
glasno
zažvrgole
in
se
dvignejo
vedno
višje
in
višje
,
—
da
jih
ni
več
.
Marjetica
zre
dolgo
za
njimi
.
Z
mehko
desnico
pa
jih
pozdravlja
,
kakor
bi
jim
hotela
reči
:
„
O
počakajte
me
,
o
vzemite
me
s
seboj
!
Tudi
jaz
se
dvignem
z
vami
—
tudi
jaz
,
—
o
ko
bi
se
le
mogla
!
“
Tudi
Srakar
je
bil
v
jeseni
navadno
bolj
resen
,
kot
sicer
.
Vedel
je
,
da
je
zima
pred
durmi
in
poznal
je
njene
križe
in
težave
.
S
staro
zaprašeno
polhovko
na
glavi
je
hodil
tedaj
okoli
pohištva
in
uredoval
in
popravljal
,
kar
je
bilo
treba
.
Tega
pa
se
ni
manjkalo
nikedar
.
Več
potov
je
vže
preračunil
na
prste
in
na
pamet
ali
je
založen
dovolj
s
panjači
za
bodoče
mrzle
snežene
dni
,
ko
bode
iskal
edine
pomoči
in
tolažbe
pri
topli
sopeči
,
prijazni
peči
.
Tudi
za
cepiče
in
mlado
drevje
na
vrtu
je
imel
mnogo
skrbi
.
Pobelil
ga
je
z
apnom
ali
ovil
,
kakor
dojenca
v
slamnate
povoje
,
da
mu
ga
ne
hodi
objedat
bosopet
gladen
zajec
,
ko
bode
tako
ščipalo
in
zeblo
zunaj
,
ko
bode
zameten
grm
in
strm
,
ko
bode
tako
zvižgala
lakota
po
praznem
želodcu
,
pa
ne
bode
nobene
bilke
za
pod
zobe
.
Marsikedo
bi
sodil
potem
,
da
Srakar
prav
nič
srca
in
občutka
ni
imel
.
A
to
ni
istina
.
Bradati
kozi
in
celo
hišna
kuretina
mu
je
bila
vso
ljubo
jesen
v
mislih
.
Za
prvi
je
nalomil
,
nanosil
in
na
,
smukal
prav
mnogo
naročij
vejevja
ter
ga
lepo
posušil
za
zimo
.
To
bodeti
imeli
tako
bolj
za
praznike
in
za
imenitniše
dneve
,
kedar
tudi
Marjetica
kaj
vrže
nad
cvrčečo
ponev
in
vmesi
boljši
kruhek
,
postavim
o
božiči
ali
o
pustu
.
Sicer
pa
bode
dobra
,
o
prav
dobra
,
ječmenčkova
slama
,
nekaj
repnega
perja
,
nekaj
olupkov
,
in
še
kaj
druzih
kuhinjskih
ostankov
.
Vse
pojde
v
slast
.
Za
čopaste
kokoši
in
spreminjavega
rudečerožastega
petelina
,
je
bilo
tudi
preskrbljeno
.
Pod
klopjo
okoli
visoke
peči
so
bile
napravljene
gredi
in
omrežene
z
leskovimi
šibicami
.
Na
polici
pa
je
stalo
dva
piskra
slabejega
,
odbranega
ječmenčka
.
Tudi
samega
sebe
in
Marjetice
Srakar
ni
pozabil
.
Sebi
je
dal
podkovati
in
nekaj
zakrpati
kvedraste
čevlje
,
da
ne
ozebe
v
palec
k
maši
gredoč
,
Marjetici
pa
je
kupil
črne
rašovine
za
gorko
zimsko
krilo
.
—
Tako
je
stal
Srakar
isto
popoludne
na
hišnem
oglu
-
in
srce
mu
je
igralo
neke
tihe
zadovoljnosti
s
svojo
revščino
.
Življenja
,
njegovih
strasti
,
sijajnosti
in
želja
ni
poznal
,
pa
tudi
goljufije
in
slepljenja
ne
,
saj
vzrastel
je
v
siromaštvu
,
živel
vse
dni
v
njem
.
In
zakaj
bi
ga
žalilo
ono
v
zadnjih
večernih
dneh
?
Zdaj
se
ozre
čez
ograjo
Marjetičinega
vrtiča
in
ko
prižene
ona
ravno
s
paše
,
jo
zakliče
:
„
Marjetica
,
rože
spravi
pa
še
nocoj
iz
vrta
,
jutri
pobeli
gotovo
slana
in
tudi
po
snegu
že
diši
.
Kraljiček
vže
ves
teden
strže
za
ogli
in
kliče
:
„
Zaprite
duri
,
stržek
,
zaprite
duri
stržek
,
stržek
.
“
In
Srakar
sam
se
spomni
pri
tem
,
da
bi
bil
pozabil
kmalu
najimenitnišega
opravila
,
malih
oken
.
Obložiti
in
zamašiti
jih
mora
namreč
vsako
jesen
z
zelenim
mahovjem
in
popraviti
in
urediti
,
kar
je
poškodovanega
.
Danes
je
v
resnici
prav
resen
dan
.
Zapro
se
za
dolgo
,
otožno
zimo
okna
.
Stoprv
vesela
kukavica
jih
odpre
zopet
,
ko
se
oglasi
ondi
tik
gozda
in
naznani
vzbujeno
pomlad
.
Ko
ima
opravilo
Srakar
z
okni
,
hiti
Marjetica
v
vrtiček
in
se
sklone
nad
odcvele
na
pol
zvenele
cvetice
.
Kako
jo
užali
ta
pogled
.
Rožmarinček
vže
skoraj
pojemaje
.
Pozabila
mu
je
priliti
zadnji
čas
.
Nageljni
otožno
povešajo
obletene
glavice
in
vrtnice
so
zadnje
burje
kar
posmojene
in
popaljene
.
A
vendar
drago
jej
je
vse
in
še
bolje
kot
jej
je
bilo
.
In
kako
ne
?
Najlepše
ure
je
preživela
med
cvetjem
,
med
rahljanjem
,
prilivanjem
in
okopavanjem
njegove
zemlje
.
Pa
zdaj
,
o
kedaj
čepi
zopet
v
vrtu
poleg
njih
in
se
pogovarja
,
kakor
s
starimi
prijateljicami
ž
njimi
?
Kedaj
se
vrne
pomlad
?
Morda
njej
,
njenemu
cvetju
—
nikedar
,
nikedar
več
.
V
tacih
mislih
se
jej
užali
srce
in
solza
jej
kane
na
lice
,
ko
prenaša
cvetličje
v
sobo
in
ga
razpostavlja
po
oknih
.
Srakar
urno
opazi
to
in
pravi
:
„
Kaj
ti
je
?
Jokati
ni
treba
,
ni
ti
sile
in
ti
je
ne
bode
kmalu
,
če
hočeš
“
.
„
O
ko
bi
hotela
jaz
,
vzdihne
Marjetica
in
sramežljivo
pobesi
obraz
,
ne
bilo
bi
je
v
resnici
.
Pozabila
bi
vsega
,
vsega
in
vse
bi
bilo
prav
.
Tako
pa
kar
živeti
ne
morem
več
.
“
„
Pametna
bodi
,
pa
vesela
.
Le
poglej
,
koliko
panjačev
imava
za
zimo
.
In
ječmenček
se
je
obnesel
in
sočivja
je
polno
shrambo
,
obleči
imaš
tudi
kaj
.
Kaj
hočeva
še
več
?
“
tolaži
Srakar
,
ki
je
danes
posebno
rahločutnega
srca
,
Marjetico
in
si
kar
veselja
natlači
novo
pipo
.
„
Saj
sem
vesela
,
oče
,
prav
vesela
.
In
zakaj
bi
ne
bila
?
“
odgovori
deklica
uredovaje
cvetlice
,
skrivaj
pa
misli
:
„
O
veselile
so
me
nekedaj
take
reči
.
Zakaj
me
ne
veselé
več
,
zakaj
vem
in
ne
vem
,
kaj
hočem
,
zakaj
poznana
jedva
sama
sebe
?
O
zakaj
?
Ljubi
bog
,
ti
veš
dobro
,
da
nisem
mislila
nikedar
ná-se
,
samo
enkrat
,
in
to
se
mi
šteje
v
greh
,
zaradi
tega
moram
trpeti
tolikanj
.
“
Drugo
dopoludne
je
stalo
na
vežni
mizi
pri
Mlinarju
pol
poliča
rudečega
vina
,
hleb
reženega
kruha
in
nož
na
njem
,
zelena
solnica
in
na
lesenem
krožniku
nekaj
slastne
dišeče
slanine
.
Oče
Mlinar
pa
je
sedel
za
omizjem
in
užival
božje
dari
,
njegov
vsakdanji
priboljšek
pred
južino
.
Ko
izpije
polno
kupo
vina
in
obriše
z
dlanjo
svoj
čistoobrit
in
dobro
rejen
podbradek
,
zakliče
proti
nasprotni
strani
v
mlin
:
„
Štefan
!
“
Poslednji
vrže
vevnico
,
s
katero
je
ravno
pšenico
meril
na
vreče
,
potegne
mlinsko
kapico
globlje
na
čelo
,
ter
odide
stoprv
,
ko
oče
v
drugo
zakliče
,
v
vežo
,
in
sede
ondi
molče
na
klop
in
podpre
glavo
v
dlan
.
„
Štefan
,
zakaj
te
ni
k
jedi
in
k
molitvi
zadnji
čas
?
“
pravi
Mlinar
,
ostro
pogleda
sina
in
porine
ostalo
slanino
in
kupo
vina
predenj
,
kajti
sicer
sta
južinala
vedno
skupno
.
„
Dela
je
dovolj
in
v
delu
se
pozabi
drugih
reči
“
.
odgovori
Štefan
in
niti
ne
pogleda
jedi
in
pijače
pred
seboj
.
„
Semtertje
imaš
,
menim
,
hoje
celo
nekaj
preveč
.
Druščine
ti
tudi
ne
manjka
,
saj
nisi
izbirčen
v
njej
.
Da
le
godi
tebi
;
kaj
reko
drugi
,
ne
prašaš
.
“
„
In
kedo
mi
šteje
nekaj
večernih
ur
,
oče
?
Vsak
hlapec
jih
porabi
,
kakor
hoče
—
in
jaz
bi
jih
ne
smel
?
“
vpraša
nekako
osupnjen
mladeneč
,
pogleda
roditelja
,
potem
pa
se
obrne
v
stran
,
in
dlan
,
v
katero
je
uprt
,
se
mu
vidno
trese
.
„
Smel
ali
ne
smel
,
je
vse
eno
;
k
molitvi
in
k
mizi
se
pride
in
ime
poštene
hiše
se
ima
v
očeh
,
to
ti
povem
,
fante
,
danes
in
vselej
“
.
vzklikne
zdaj
razjarjen
Mlinar
in
položi
pipo
,
katero
je
hotel
ravno
kar
zažgati
s
kresilno
gobo
,
jezno
od
sebe
.
„
Jaz
vam
ne
delam
sramote
,
oče
,
in
vam
je
ne
bom
.
Odgovorite
,
povejte
mi
,
kedo
je
trdil
to
;
poznati
bi
ga
hotel
!
“
„
Kaj
je
mari
čast
to
,
velika
čast
,
če
govori
pol
fare
,
vsa
fara
,
da
zahaja
Mlinarjev
Štefan
k
Srakarjevim
,
da
lazi
za
beraškim
dekletom
?
Kaj
ne
,
to
je
prav
imenitno
?
“
„
Oče
,
kaj
ste
rekli
?
Tudi
vi
—
!
“
vzklikne
zdaj
mladeneč
,
zbledi
,
se
dvigne
pol
izza
omizja
,
kakor
v
obrambo
in
omahne
zopet
nazaj
in
zakrije
obraz
.
To
Mlinarja
zbode
,
razjari
.
„
Jaz
,
jaz
ravno
jaz
.
Le
poglej
me
tvoj
oče
,
tvoj
stari
,
pravim
tako
,
in
ti
zabičujem
,
da
nimaš
od
danes
več
govoriti
z
ono
deklico
,
da
ravnaš
tako
,
kakor
jaz
hočem
,
da
vaju
vstrelim
in
raztepem
tri
palice
nad
vama
,
če
vaju
vidim
prvič
skupaj
.
“
Te
besede
je
izgovoril
oče
v
silni
strasti
.
S
pestjo
vdari
tri
pote
ob
ogel
mize
,
da
zazvoné
kupe
in
kakor
,
divji
dirja
potem
po
veži
gori
in
doli
.
Štefan
molči
,
kakor
okamenel
nekaj
časa
,
potem
potegne
z
desnico
po
očeh
,
morda
si
otrne
skrivno
solzo
in
pravi
:
„
Oče
,
čemu
je
treba
prepira
?
Le
to
vam
povem
,
da
so
Srakarjevi
pošteni
,
najpošteniši
ljudje
,
da
je
Marjetica
zlata
in
srebra
vredno
dekle
,
da
naj
Bog
odpusti
tistemu
,
ki
jej
reče
žal
besedo
,
jaz
mu
ne
bodem
,
da
me
krivica
žene
lehko
tako
daleč
,
da
pozabim
,
da
sem
sin
—
,
da
imam
brezsrčnega
očeta
,
ki
ga
naj
ljubim
in
spoštujem
.
“
„
Molči
,
molči
,
fantalin
!
Nesramneži
kaj
je
to
?
Tebi
naj
se
vklanja
oče
,
o
tvoji
beračici
naj
čestno
govori
?
če
sem
ti
brez
srca
,
prav
je
,
in
ostati
hočem
.
Le
pojdi
,
pojdi
,
obesi
se
jej
na
vrat
,
ko
vama
jame
trkati
glad
na
vrata
,
vže
prideta
,
a
moja
hiša
vama
je
zaprta
danes
in
vselej
.
“
„
Tako
oče
!
Prav
je
,
hvaležen
sem
vam
.
A
prisegam
vam
,
da
vas
nadlegujem
zadnjič
,
da
vas
ne
prosim
ničesar
več
.
Zagotavljam
vas
tudi
,
da
gorjé
onemu
,
ki
zasmehuje
siromaštvo
.
Pri
Bogu
je
milost
,
pri
beraču
je
ni
.
“
„
Stori
,
stori
kakor
hočeš
,
pa
le
urno
,
niti
poldne
niti
večera
ti
ni
potreba
čakati
“
.
pravi
oče
z
zaničljivim
glasom
in
se
ponosno
ozre
na
sina
.
Zdaj
prihiti
iz
prvega
nadstropja
mati
.
„
O
ljubi
Bog
,
kaj
pa
imata
,
kaj
pa
je
to
?
“
vzklikne
in
vije
z
rokama
zagledavši
,
bledega
sina
in
razjarjenega
moža
.
A
Štefan
vstane
,
ne
pogleda
nobenega
in
molče
odide
na
vrt
.
Ondi
podere
plot
,
ki
mu
zavira
pot
in
izgine
med
drevjem
proti
gošči
.
„
Ti
si
kakor
ogenj
,
kakor
voda
dereš
,
naprej
.
Še
v
obup
ga
spraviš
tega
reveža
!
Kaj
sta
imela
?
“
vzklikne
mati
potem
in
solze
jo
zalijo
,
videč
,
da
je
izginil
sin
.
„
Če
ni
druzega
,
kakor
zaradi
tiste
deklice
,
bi
ne
bilo
potreba
tega
.
Sam
jo
pozabi
in
spozna
,
da
ni
ona
za-nj
.
“
„
Molči
!
Jaz
že
vem
,
kaj
delam
in
kako
delam
.
Da
bi
me
vsak
fantalin
vodil
za
nos
in
mi
rekel
v
oči
,
da
dela
,
kar
hoče
,
meni
nič
mari
.
Žal
mi
je
,
da
mu
nisem
pokazal
na
drug
način
,
kedo
je
oče
,
kedo
sin
,
kedo
naj
govori
,
kedo
vboga
.
“
„
Pa
bi
bil
vendar
z
lepo
opravil
,
zakaj
ga
žališ
.
Oh
ljubi
Bog
,
vže
tako
me
noč
in
dan
skrbi
za-nj
.
Čestokrat
niti
očesa
ne
zatisnem
,
kaj
pa
bode
stoprv
zdaj
“
.
zdihuje
ženica
.
„
Palico
mu
daj
,
palico
,
pa
ne
potuho
in
skrb
,
pa
bode
storil
prav
in
bode
“
.
pravi
zaničljivo
mož
.
„
Oh
ti
pa
kar
nič
srca
nimaš
,
mrzel
si
kakor
led
,
in
kamen
imaš
v
prsih
.
Saj
si
vendar
oče
in
on
je
tvoj
otrok
,
pa
si
tak
,
da
ni
živ
človek
tak
.
Meni
kar
živeti
ni
več
pri
tebi
.
“
„
Pa
za
njim
pojdi
.
Oba
bodita
,
kjer
hočeta
,
če
ti
ni
prav
.
Jaz
sem
gospodar
,
tako
bode
,
kakor
jaz
hočem
,
kedor
ni
mojih
misli
,
tam
le
so
duri
“
.
pritrdi
mož
,
izpije
v
jezi
zadnjo
kupo
vina
in
odide
v
zapuščeni
mlin
.
Ondi
dviga
in
premetuje
vreče
,
ureduje
kamenja
in
stope
,
da
se
mu
vidi
na
prvi
pogled
,
da
je
razjarjen
,
nepopisljivo
razvnet
,
kakor
gad
,
kakor
še
nikedar
.
Mati
pa
sloni
še
dolgo
na
obrazu
na
omizji
in
izdihuje
,
govori
sama
s
seboj
,
moli
in
se
togoti
,
dokler
ne
zazvoni
poludne
v
zvoniku
,
tako
jasno
tako
milo
in
veselo
,
kakor
vselej
.
A
ona
moli
danes
angeljevo
češčenje
z
objokanimi
očmi
.
Po
molitvi
pa
odide
po
stopnjicah
v
zgornjo
sobo
,
zaklene
duri
in
je
niti
k
južini
in
k
družini
ni
,
kakor
je
sicer
njena
navada
.
Tisto
noč
je
spalo
vse
.
Luna
je
sijala
,
na
višnjevem
nebu
,
psi
so
lajali
po
vasi
prijazen
glas
,
in
prva
jesenska
slana
je
bliščala
po
dolu
in
pogorju
.
Bila
je
lepa
,
prav
lepa
jesenska
noč
.
Po
vasi
so
vže
davnaj
pogasnile
luči
,
le
ondi
v
krčmi
ob
cesti
je
še
nekaj
fantov
žganje
pilo
in
s
pestmi
ob
mizo
razbijalo
.
Tudi
Mlinarjev
mlin
je
počival
nocoj
,
kot
vže
davnaj
ne
,
kajti
gospodar
je
odšel
popoludne
v
krčmo
.
V
mraku
se
je
vrnil
s
težko
glavo
in
potem
je
legel
.
Mlinski
hlapec
je
porabil
to
prijetno
priložnost
sebi
v
korist
.
Še
pred
enajsto
uro
je
vodo
na
jezu
zaprl
,
kamenja
vstavil
in
odšel
vasovat
k
svoji
ljubi
v
bližnjo
vas
.
Sicer
pri
Mlinarju
ni
spala
še
ena
oseba
.
Mati
je
sedela
v
pozno
noč
na
postelji
,
molila
in
skrbela
za
Štefana
,
ki
se
ni
vrnil
,
kar
sta
se
sprla
z
očetom
.
Tudi
Srakarjevi
Marjetici
je
nesla
stara
vaška
ženica
to
novico
,
ko
jo
je
videla
prati
na
studencu
.
In
vboga
Marjetica
!
Tudi
ona
je
skrbela
bolj
kot
mati
in
oče
,
bolj
kot
ves
svet
,
tako
kot
skrbi
le
prava
,
vroča
,
deviška
ljubezen
.
Ko
bi
bil
šel
kedo
v
pozni
uri
po
cesti
mimo
vaške
krčme
in
bi
se
bil
skozi
omreženo
oknice
vanjo
ozrl
,
videl
bi
bil
polno
omizje
mladenčev
okoli
polnih
kupic
vina
in
žganja
prav
vesele
volje
.
Le
ondi
sredi
med
njimi
bi
bil
opazil
Štefana
bledega
,
molčečega
,
v
pest
podprte
glave
.
„
Vino
in
žganje
pijmo
in
veseli
bodimo
pa
je
,
kaj
ne
Štefan
,
ti
si
pravi
junak
,
kedar
hočeš
?
“
napije
zdaj
kuštrav
vesel
sosed
,
kateremu
vže
leze
pijača
v
glavo
,
Štefanu
.
On
vzame
kupo
,
a
se
je
jedva
dotakne
in
svojemu
tovarišu
po
mizi
porine
.
„
Kaj
bodeš
neki
,
Štefan
?
Zvrni
ga
,
saj
nima
kosti
,
moči
pa
dovolj
!
Pri
moji
veri
,
da
je
to
pravi
cekinasti
šentjanževec
,
kaj
ne
krčmar
Kavka
da
je
,
kakoršen
se
ne
dobi
pod
vsako
streho
“
.
vzklikne
sosed
,
pogleda
po
strani
Štefana
in
izlije
polno
kupo
žganja
v
sé
.
„
Da
bi
ne
bil
,
je
je
,
na
moje
pošteno
ime
,
da
je
“
.
pristavi
rudečelični
krčmarček
,
ki
priteče
iz
kleti
zdajci
in
pravi
:
„
Pa
še
en
poliček
ga
bomo
,
kaj
ne
fantje
,
ker
smo
vže
skupaj
in
dobre
volje
nocoj
?
“
„
Štefan
plača
nocoj
tri
bokale
sam
,
zato
ker
se
tako
kiselo
drži
,
kakor
bi
se
mu
bili
mladiči
izpeljali
iz
gnezda
“
.
kriči
pivec
na
drugi
strani
in
udari
s
praznim
poličem
ob
ogel
mize
,
da
kupe
zazvoné
.
Štefanov
strupen
pogled
pa
ga
urno
umiri
,
da
pristavi
:
„
Povej
Štefan
,
kaj
imaš
na
prsih
nocoj
,
da
si
žalosten
.
Kar
zini
!
Vso
vas
poderemo
,
in
gore
prestavimo
nocoj
,
če
si
vesel
in
je
pomagano
tebi
.
Kaj
ne
fantje
,
da
jih
,
za
Štefana
vže
,
če
za
nobenega
druzega
.
“
„
Res
je
,
prav
imaš
.
Vse
fare
se
ne
bojimo
,
gorje
mu
,
ki
žali
katerega
izmed
nas
“
.
vzklikne
vsa
druščina
in
napije
svojemu
kralju
in
vodji
Štefanu
.
„
Jaz
ne
potrebujem
ničesar
,
ničesar
in
vi
mi
ne
morete
pomagati
,
če
si
ne
pomagam
sam
.
“
.
pravi
Štefan
in
izpije
prvo
kupo
napite
pijače
.
„
Da
bi
ti
mi
ne
pomagali
Štefan
,
mi
?
Če
se
ti
kuja
Marjetica
,
ali
če
ti
hodi
kateri
drugi
v
škodo
,
kar
reci
!
Pomnil
nas
bode
in
spoznal
,
kaj
so
Briščanje
,
če
jih
še
ne
pozna
.
“
„
Ne
besede
več
o
tem
,
če
pomnite
,
kedo
sem
jaz
!
“
pravi
resno
Štefan
,
in
nihče
si
ne
upa
govoriti
dalje
o
tem
.
Ko
zapusté
v
pozni
uri
krčmo
,
se
vstavijo
še
pod
vaško
lipo
in
zapojó
ondi
tisto
,
ki
pravi
:
„
Na
vasi
tiho
je
nocoj
,
In
tema
krog
in
krog
;
Ne
čuje
ljubi
angelj
moj
,
Megla
’
,
pokriva
log
.
Za
selom
pa
se
čvrsti
glas
Razlega
fantovski
,
Ki
ljubav
gorka
v
tujo
vas
Jih
vabi
k
ljubici
.
Naj
le
gredo
,
naj
le
pojo
In
piskajo
v
pero
,
Saj
kmalu
radostno
oko
Solzi
se
jim
v
slovo
!
Pod
oknom
ondi
tudi
stal
Tedaj
bom
zadnjo
noč
,
Slovo
od
ljube
bom
jemal
,
Odšel
na
tuje
proč
.
“
Četrt
ure
pozneje
je
tiho
,
prav
tiho
vse
.
Tovariši
se
razido
na
desno
,
na
levo
,
na
vse
strani
.
Tudi
Štefan
se
napoti
domu
.
A
prišedši
na
ogel
bele
hiše
z
mesečino
oblite
,
tihe
,
kakor
da
bi
bilo
mrtvo
in
zapuščeno
vse
v
njej
,
obspo
ga
neprijetne
misli
minulega
dne
in
srce
se
mu
užali
.
V
hišo
ne
gre
,
saj
je
tudi
zaklenjena
dalje
za-nj
.
Tujega
zapuščenega
se
čuti
,
da
si
je
edin
sin
,
otrok
spoštovanega
,
premožnega
očeta
.
Tamkaj
ob
jezu
sede
na
skladnico
hlodov
in
zre
v
globino
,
kjer
šumé
,
grmé
,
se
penijo
in
tepó
valovi
.
Zopet
mu
pridejo
druge
misli
.
Zdaj
hoče
,
da
bi
se
bil
rodil
pod
beraško
streho
,
da
bi
ne
imel
ničesar
,
ničesar
niti
očeta
ne
,
da
bi
mu
nihče
ne
ugovarjal
in
očital
vboge
ljubice
.
Da
,
koliko
srečneji
bi
bil
!
Trudil
in
ubijal
bi
se
od
jutra
do
večera
pa
z
veseljem
,
saj
vedel
bi
za
koga
.
Vse
bi
jej
v
naročje
prinesel
in
dejal
:
„
To
imaš
,
to
je
najino
,
tega
se
veseliva
in
pozabiva
krvavih
žuljev
!
“
Čemu
mu
je
premoženje
,
ime
,
čast
,
če
je
ne
sme
rabiti
prostovoljno
in
deliti
z
osebo
,
katero
tako
neizmerno
ljubi
.
Zdajci
se
zopet
spomni
,
kako
prijetno
je
bilo
,
ko
še
Marjetice
ni
poznal
,
in
da
bi
bilo
morda
bolje
za-nj
,
ko
bi
je
ne
bil
videl
nikedar
.
Brez
skrbi
je
živel
,
fantovska
druščina
ga
je
veselila
,
oče
ga
je
ljubil
,
mati
ga
ni
svarila
,
vbogljiv
,
pošten
otrok
je
bil
.
Zdaj
se
pa
potika
v
noči
tu
,
kakor
tat
,
kakor
ropar
,
dom
mu
je
tuj
,
duri
so
mu
zaprte
.
A
kaj
je
to
,
mož
naj
bode
!
Besede
ne
sme
prelamljati
,
prisege
ne
zabiti
,
Marjetice
pustiti
ne
more
,
naj
se
ves
svet
podere
,
naj
pogine
in
se
uniči
vse
in
on
ž
njim
.
Ko
misli
tako
in
podpira
razvneto
,
trudno
glavo
,
zasledi
ga
hišni
čuvaj
,
zvesti
sultan
.
Tiho
cvileč
in
z
vihrajočim
repom
se
mu
približa
.
A
videč
temen
gospodarjev
obraz
se
prestraši
.
Plazi
se
po
trebuhu
okoli
njega
,
boža
mu
s
taco
koleno
in
liže
mu
roki
,
kakor
bi
hotel
reči
:
„
O
zakaj
si
žalosten
,
vesel
bodi
,
in
pozabi
,
kar
je
bilo
!
“
Zvesta
žival
še
bolj
užali
Štefana
.
„
Vse
me
preganja
in
sovraži
,
vzdihne
,
le
ti
me
še
poznaš
,
ti
si
mi
prijazen
sultan
“
.
in
boža
hišnega
varuha
.
To
ojači
črnega
,
lepo
rejenega
kosmatina
.
Veselja
skoči
kvišku
in
pleše
in
se
spenja
po
svojem
mladem
gospodarju
,
vleče
ga
za
obleko
,
kakor
bi
ga
siloma
hotel
vtolažiti
in
spraviti
k
počitku
.
V
resnici
Štefan
plane
zdaj
kvišku
,
potegne
z
dlanjo
po
čelu
in
obrvih
,
kakor
bi
si
hotel
izbrisati
neprijetno
misel
iz
glave
in
ubere
pot
pod
noge
,
a
ne
proti
domu
,
temveč
po
stranski
stezi
proti
pogorju
.
Zapazivši
sultan
svojega
umikajočega
se
tovariša
,
zopet
lahno
zacvili
in
skoči
za
njim
,
da
bi
ga
pospremil
v
nočni
poti
.
Oster
Štefanov
pogled
in
dvignjena
pest
pa
mu
naznani
,
da
mu
je
prepovedana
celo
ljubezen
,
niti
dovoljeno
varstvo
svojega
gospodarja
.
Torej
sede
ob
stezi
,
tiho
cvili
in
zre
otožnega
očesa
za
Štefanom
,
dokler
ne
izgine
on
za
vrtnim
drevjem
in
ne
potihne
njegova
stopinja
ob
pogorju
.
Potem
se
vrne
na
svoje
prejšnje
mesto
,
vežni
prag
,
počasnih
,
resnih
korakov
.
Med
potoma
,
kake
tri
pota
pomenljivo
z
repom
migne
,
kako
bi
hotel
reči
:
O
to
je
križ
in
težava
z
mladimi
ljudmi
!
Stori
jim
,
kar
hočeš
in
moreš
,
nikedar
jim
ni
prav
.
Luna
se
ravno
skrije
za
oblake
,
ko
postoji
Štefan
na
pogorju
,
dlan
na
čelo
položi
,
kakor
da
bi
premišljeval
,
naj
gre
dalje
ali
naj
se
vrne
.
Tiho
,
mrtvo
je
vse
na
okrog
in
okrog
.
Globoko
pod
njim
leži
bela
vas
,
ondi
šumi
vaški
potok
in
tamkaj
le
nekaj
streljajev
od
njega
,
—
stoji
Srakarjeva
koča
.
Tja
bi
šel
,
z
Marjetico
bi
govoril
,
na
polknice
bi
potrkal
pa
je
.
Ali
pa
bi
ne
hodil
?
Kaj
hoče
tam
?
Ne
budi
naj
je
,
če
počiva
,
saj
je
srečna
v
spanji
.
O
ko
bi
mogel
zaspati
tudi
on
,
pa
tako
,
da
bi
se
več
ne
vzbudil
.
Vendar
še
danes
gre
,
potem
ne
več
,
še
danes
jej
stisne
roko
in
nikedar
,
nikedar
več
.
Takov
in
zelo
hud
je
bil
Štefanov
boj
.
A
zadnja
misel
je
zmagala
.
Kako
bi
bilo
tudi
drugače
?
Prišedši
pod
okno
se
nasloni
na
skladnico
drv
,
pomakne
pokrivalo
na
oči
in
posluša
,
Če
ga
čuje
kedo
.
Vse
je
tiho
.
Le
odljudni
netopir
švigne
semtertje
nad
njegovo
glavo
,
nad
skalovjem
uka
sova
in
sem
iz
doline
se
jame
glasiti
posamezno
petelinovo
petje
.
Zdajci
se
sklone
,
potrka
na
polknice
in
šepeče
:
„
Marjetica
ali
spiš
ali
čuješ
?
“
Nekaj
časa
molči
vse
.
Potem
se
čuje
ženska
stopinja
in
pri
zaprtem
oknu
se
prikaže
Marjetica
,
ki
praša
:
„
Štefan
ali
si
ti
,
Štefan
tako
pozno
je
,
da
me
je
kar
strah
“
.
„
Mene
pa
ni
,
to
je
ravno
pravi
čas
za
naju
“
.
odgovori
mladeneč
in
vpre
v
ljubico
svoje
otožno
oko
.
„
Oh
ljubi
Bog
,
kaj
pa
je
Štefan
,
da
tako
pozno
hodiš
okoli
in
mene
srce
boli
,
da
mi
kar
počiti
hoče
.
Niti
za
trenotek
še
nisem
stisnila
očesa
“
.
vzdihne
Marjetica
,
ko
oddrsne
šipo
in
zagleda
bled
Štefanov
obraz
.
„
Če
ti
je
prepozno
Marjetica
,
če
te
nadlegujem
,
pa
grem
.
Saj
to
je
bolje
za
oba
,
pravi
svet
in
baje
mu
verjameš
tudi
ti
.
“
„
O
gorje
,
kaj
je
to
?
O
jaz
uboga
reva
!
Kaj
pomenijo
te
besede
?
“
vzklikne
polglasno
Marjetica
in
se
oklene
z
belima
rokama
mladenčevega
vratu
,
kakor
bi
ga
hotela
zadrževati
s
svojimi
slabimi
močmi
,
ne
pustiti
ga
od
sebe
v
temno
noč
.
,
Marjetica
tu
imaš
robec
,
ki
si
mi
ga
dala
nekedaj
za
spomin
.
Vzemi
ga
nazaj
,
jaz
ga
nisem
vreden
,
daj
ga
drugemu
,
ki
ga
zasluži
,
ki
te
stori
srečno
!
“
Izgovorivši
poda
Štefan
bel
lepo
zganen
rudečeopisan
robec
z
Marjetičinim
imenom
in
z
letnico
in
dnevom
,
kedaj
ga
je
dobil
v
spomin
.
„
Ti
ga
res
ne
maraš
več
Štefan
,
zato
ker
je
moj
,
ker
sem
ti
ga
dala
jaz
“
.
vzdihne
Marjetica
in
solze
jo
polijo
.
Čez
nekoliko
pravi
:
„
Nazaj
ga
ne
jemljem
,
če
ti
je
preslab
,
nadležna
misel
na-me
,
vrzi
ga
od
sebe
,
v
jez
,
ali
raztrgaj
,
vniči
ga
,
kakor
si
vničil
ljubezen
do
nekdanje
Marjetice
!
“
„
Bog
mi
je
priča
,
on
ki
naju
gleda
zdaj
in
naju
bode
sodil
,
da
sem
imel
najsvetejši
namene
.
A
ljudje
,
oni
katere
naj
ljubim
in
spoštujem
pravije
,
da
je
prisega
greh
,
najina
ljubezen
nespametna
.
“
„
To
sem
dejala
tudi
jaz
Štefan
,
a
verjeti
nisi
hotel
.
O
verjemi
zdaj
,
jaz
ti
odpuščam
iz
globočine
srca
!
“
„
Ne
jokaj
Marjetica
,
pozabi
me
,
jaz
ti
grem
iz
oči
!
O
daleč
grem
tako
,
daleč
,
kakor
je
svet
širok
in
dolg
.
Iztrgam
si
misel
iz
prsi
,
da
sem
imel
kedaj
očeta
,
domovje
.
Samo
tega
ne
bodem
pozabil
,
da
sem
te
pahnil
tako
nepremišljeno
v
nepopisljivo
gorje
.
“
„
O
pojdi
,
pojdi
Štefan
,
če
drugače
ne
moreš
!
Jaz
ti
braniti
ne
morem
in
tudi
čutim
,
da
ne
živim
dolgo
in
čemu
neki
?
“
Zopet
polijo
deklico
v
potocih
solze
,
kričevito
stiska
in
vije
beli
roki
,
glasno
ihti
in
omahne
na
obraz
.
Čez
nekoliko
se
zdrami
,
plane
kvišku
in
pravi
:
„
Še
nekaj
Štefan
,
pozabila
bi
bila
kmalu
.
Tu
imaš
prstan
,
ki
si
mi
ga
podaril
,
na
,
vzemi
ga
nazaj
!
“
Izgovorivši
sname
s
prsta
lep
svetel
prstanek
in
ga
mladenču
poda
.
Štefan
ogleduje
nekoliko
časa
prstan
,
potem
reče
:
„
Jaz
ga
ne
maram
.
Vrzi
ga
v
travo
,
da
se
izgubi
,
kakor
si
velela
naj
storim
jaz
s
tvojim
robcem
!
“
A
čez
nekoliko
zopet
vzklikne
,
kakor
bi
bil
nekaj
pozabil
:
„
Ali
pa
veš
Marjetica
,
kaj
pomenja
prstan
,
ali
si
pomislila
dovolj
te
besede
?
“
„
Pravil
si
mi
nekedaj
,
in
pomnila
sem
do
nocojšnje
noči
,
a
goljufalo
me
je
tudi
to
.
Tolažim
se
s
tem
,
da
ne
zaslužim
boljšega
,
da
nisem
vredna
milejše
osode
.
“
Te
besede
ganejo
Štefana
.
Obraz
pobesi
,
z
desnico
potegne
skrivaje
po
očeh
,
kakor
bi
se
sramoval
svetle
solze
v
očesu
.
Potem
mu
zažari
obraz
,
nova
moč
mu
prešine
vse
ude
in
spremenjen
in
pogumen
pravi
:
„
Marjetica
,
ali
čuješ
,
prstan
pomeni
večno
ljubezen
,
zvestobo
brez
konca
in
kraja
.
„
In
kakova
naj
bi
bila
najina
?
Strupeni
jeziki
,
hudobni
ljudje
naj
bi
jo
nama
uničili
?
O
tega
ne
!
Sramota
bi
bila
!
Tega
veselja
jim
ne
privoščiva
.
“
„
Poglej
,
svet
je
dolg
in
širok
!
Tudi
za
naju
se
najde
še
kje
kakov
prostorček
.
Dve
krepki
mladi
roki
imam
in
če
stradam
tudi
jaz
,
to
nič
ne
de
,
za
te
prislužim
dovolj
,
saj
prava
ljubezen
ne
potrebuje
mnogo
je-li
da
ne
?
Ali
češ
,
na
tujem
si
poiščeva
drugo
domovje
,
druzega
milejšega
očeta
.
“
Marjetica
ne
odgovori
ničesar
,
a
prejasen
odgovor
je
ta
,
da
prstanek
zopet
natakne
na
prst
in
se
tesneje
oklene
Štefanovega
vratu
.
Tako
slonita
dolgo
in
molče
oba
.
Posled
se
zdrami
mladeneč
in
pravi
:
„
Pusti
me
zdaj
!
Jaz
grem
,
dolgo
me
morda
ne
vidiš
,
a
ne
skrbi
za
to
!
Ko
nama
najdem
novo
zavetje
,
se
vrnem
in
vzemem
te
s
seboj
.
-
Ako
se
ne
vidiva
nikedar
več
,
misli
,
da
na
vsem
širnem
svetu
ni
več
usmiljenega
srca
!
“
Izgovorivši
objame
in
poljubi
Štefan
še
enkrat
deklico
,
stisne
jej
tresoče
roko
in
izgine
za
vrtnim
drevjem
.
Marjetica
sloni
,
kakor
okamenela
na
oknu
in
zre
mokrega
očesa
v
temno
noč
in
ne
vé
,
ali
je
resnica
,
strašna
resnica
vse
to
,
ali
so
le
sanje
,
samo
goljufive
,
nemirne
sanje
.
Ko
jame
ugaševati
burovž
in
rimska
cesta
na
nebu
,
omahne
jej
trudna
,
težka
glava
in
zgrudi
se
kakor
v
medlevici
na
belo
posteljo
.
Nekaj
dni
pozneje
vstane
Srakar
na
vse
zgodaj
,
ogrne
višnjev
plašč
,
natakne
pokrivalo
na
glavo
in
hlača
v
hlev
kozama
klast
.
Prisedši
na
vežni
prag
,
kar
zazija
,
pa
kar
vid
mu
jemlje
.
Ko
položi
dlan
na
čelo
vzklikne
,
čudeč
se
:
„
Lej
ga
no
,
sneg
je
padel
,
pa
še
kako
na
debelo
ga
je
!
Kar
drevje
se
ziblje
in
priklanja
.
O
vbogi
moj
repič
,
ves
bode
pozebel
in
strohnel
na
njivi
.
Da
ga
nisem
spravil
prej
pod
streho
.
In
pa
nekaj
zelja
je
še
na
zelniku
,
in
tako
lep
korenček
,
pa
tako
slasten
je
vmes
.
Kaj
pa
moji
cepiči
cepiči
,
ki
sem
jih
cepil
minulo
spomlad
?
Tako
lepo
so
poganjali
in
zeleneli
,
da
bi
le
oni
ne
bili
kaj
na
škodi
zaradi
tega
.
Izgovorivši
migne
z
glavo
,
se
zavije
bolje
v
plašč
in
rine
kar
po
celem
snegu
na
vrt
.
Ondi
potresuje
in
rahlja
drevje
,
da
mu
sneg
kar
v
zavratnik
prši
.
A
to
nič
ne
de
.
Da
so
le
cepiči
in
drugo
mladovje
na
varnem
,
pa
je
.
Sam
sebe
in
svojega
pomladnega
truda
pri
cepljenji
vesel
,
se
zopet
vrne
in
niti
ne
pazi
,
kako
mu
sili
sneg
v
nizke
,
lesene
opanke
in
da
je
pobeljen
,
kakor
berač
o
božiči
.
Celo
na
kozi
pozabi
,
ko
otrka
na
vežnem
pragu
sneg
raz
opank
,
ga
razpiha
in
raztepe
raz
prazničnega
nedeljskega
plašča
in
maha
s
širokokrajnikom
po
zraku
,
kakor
da
bi
ogenj
pihal
.
Potem
odsloni
na
pol
hišne
duri
,
pomoli
pol
glave
v
sobo
in
zakliče
:
„
Marjetica
pojdi
no
,
poglej
no
,
skozi
okno
,
kaj
je
zunaj
!
Sneg
je
,
sneg
,
pa
še
na
debelo
ga
je
.
“
Marjetica
plane
kvišku
,
teče
k
oknu
,
obriše
z
belim
predpasnikom
roso
raz
šip
in
ozrevši
se
,
na
plan
vzdihne
:
„
O
sneg
,
sneg
,
zapadel
je
moje
ostale
solnčnice
na
vrtu
,
prav
gotovo
jih
je
,
da
bi
jih
le
polomil
ne
bil
“
.
Potem
dirja
kar
goloroka
in
bosa
na
vežni
prag
.
A
ko
jo
zagleda
oče
poleg
hleva
,
kako
trepeče
mrazu
ondi
,
zakliče
:
„
Kaj
prezebaš
Marjetica
?
Jopico
obleci
pa
čevlje
obuj
,
pa
ne
novih
,
škoda
bi
jih
bilo
.
Glej
gazi
je
treba
do
hleva
sem
,
do
studenca
—
in
na
pohišju
proti
vasi
!
“
Čez
nekoliko
se
prikaže
zopet
Marjetica
obuta
,
v
jopi
ranjce
matere
,
ki
jej
je
povsod
preširoka
in
predolga
in
z
leseno
lopato
na
rami
.
Vendar
take
snežene
pometalke
ne
vidi
človek
vsaki
dan
.
Marjetica
je
bila
tako
lepa
pa
tako
prijetno
jej
je
pristovala
ta
oprava
,
da
bi
jo
bil
človek
kar
gledal
in
si
voščil
večni
sneg
,
če
bi
bile
vse
snegarice
takove
kot
ona
.
Med
tem
pride
Srakar
iz
hleva
in
vzeme
Marjetici
lopato
,
s
katero
s
pravo
strastjo
razmetuje
sneg
na
desno
in
levo
,
Marjetica
mora
pa
pometati
in
čistiti
za
njim
z
velikansko
brezovo
metlo
domačega
izdelka
.
Po
zajutreku
in
druzih
domačih
opravilih
hiti
Marjetica
na
vrt
,
kjer
jo
imela
različno
cvetličje
.
Ondi
razgrebe
kar
z
rokama
,
da
jo
v
prste
zebe
in
peče
,
sneg
raz
gredic
.
„
Oh
vse
je
zapadeno
in
vničeno
“
.
vzdihne
potem
in
počepne
v
razor
.
„
Da
sem
morala
tako
pozabljiva
biti
!
Celo
nekaj
rozmarinčeka
je
pod
snegom
in
solnčnice
so
vse
otresene
in
polomljene
.
Dejala
sem
,
naj
se
veselé
ščinkovci
in
rumeni
strnadje
ž
njimi
,
naj
jih
hodijo
kavsat
in
obirat
,
zdaj
so
pa
vse
preč
.
“
Čez
nekoliko
se
vrne
Marjetica
s
premrlimi
,
sneženimi
rokami
in
z
rudečim
prezeblim
licem
v
sobo
.
Ondi
presadi
poparjen
rožmarinček
v
gorko
črno
prst
,
ter
ga
postavi
k
njogovim
tovarišem
na
okno
.
In
ko
sede
sama
za
omizje
s
šivanjem
v
naročji
,
še
vedno
ne
more
odtrgati
pogleda
od
njega
.
„
Kedo
ve
,
ali
ozeleni
in
se
okrepča
zopet
ali
umrje
v
kratkih
dneh
“
.
pravi
sama
pri
sebi
.
„
In
da
sem
ravno
njega
pozabila
?
Zakaj
njega
,
druge
pa
ne
?
Ali
ne
pomenja
to
nekaj
posebnega
?
Drugo
zelenje
in
cvetje
bode
poganjalo
,
se
šopirilo
in
duhtelo
pomladi
,
njega
pa
davnaj
več
ne
bode
.
In
zakaj
prašujem
in
premišljam
vse
to
?
O
predobro
vem
,
česa
me
spominja
prezebel
ljubljenček
.
Tudi
druge
vaške
deklice
oblečejo
,
ko
muževi
lipa
sredi
vasi
,
nova
rudeča
krila
,
veselé
se
življenja
.
Marjetice
pa
morda
tedaj
vže
davnaj
več
ne
bode
.
Beli
sneg
je
zapadel
njeno
ljubezen
,
beli
sneg
zapade
kmalu
tudi
njo
.
“
V
tacih
žalih
mislih
omahnejo
Marjetici
roki
v
naročje
,
ondi
počivati
,
kakor
brez
življenja
,
ona
pa
si
nasloni
glavo
na
belo
steno
.
Sloneč
tako
povzdigne
nevedoma
oko
na
sveto
razbičano
v
rudeči
plašč
ogrnjeno
podobo
zveličarjevo
v
kotu
.
Skrivna
svetla
solza
jej
priteče
polagoma
po
licih
pri
tem
pogledu
in
mrtvi
roki
se
zopet
oživite
,
in
rudečica
se
jej
vrne
na
obraz
.
In
kedo
ve
in
ugane
-
zakaj
?
Med
tem
se
oddrsnejo
tiho
prav
tiho
hišine
duri
in
v
sobo
skrivaje
zre
nekedo
,
kakor
da
bi
iskal
Marjetico
.
A
videč
jo
solzno
za
omizjem
se
vrne
.
Marjetica
ga
niti
ne
zapazi
in
prav
je
tako
.
Saj
zrla
bi
bila
resno
očetovo
lice
.
Videla
bi
bila
,
kako
je
pobesil
glavo
,
kako
se
mu
užalil
pogled
.
Prepričala
bi
se
bila
,
koliko
trpi
,
skrivaje
trpi
tudi
njen
reditelj
—
zaradi
nje
.
In
prejšnja
tolažba
bi
bila
zopet
uničena
.
Tako
se
je
pričela
zima
v
Srakarjevi
koči
.
Prijetna
ni
bila
nikedar
,
a
tako
otožna
,
tako
dolgočasna
kot
ravno
letos
tudi
ne
.
Za
dolge
zimske
večere
je
bila
sicer
Marjetica
dobro
preskrbljena
.
V
jeseni
si
je
prislužila
s
trenjem
mnogo
povesem
prediva
.
Da
si
je
trla
stoprv
prvo
leto
,
vendar
hvalile
so
jo
vaške
gospodinje
,
da
vrlo
tare
in
da
je
predivo
iz
njene
trlice
čisto
,
svetlo
in
žlahtno
,
kakor
svila
.
Marjetico
je
veselilo
to
,
torej
je
rada
pomagala
povsod
,
kjer
so
jo
prosili
.
Plačila
v
denarjih
ni
jemala
.
Zadovoljna
je
bila
s
povesmom
prediva
,
kajti
sklenila
je
napresti
si
v
zimi
iz
svojega
lepo
kot
sneg
belo
perilo
,
da
se
poskusi
lehko
s
prvo
vaško
deklico
,
če
bi
bilo
potreba
.
Najslajši
in
najprijetniši
zaslužek
pa
je
bil
Marjetici
za
trenje
,
da
je
mogla
semtertje
govoriti
ob
večerih
s
Štefanom
brez
strahu
pred
strupenimi
jeziki
,
in
da
jo
je
on
semtertje
nekoliko
domu
pospremil
.
Za
eno
samo
tako
uro
bi
bila
trla
ona
ves
ljubi
teden
,
če
bi
ne
bilo
drugače
.
Za
prejo
je
iztesal
Marjetici
Srakar
po
lastnem
umu
bel
nov
,
brezov
kolovrat
.
Tako
lep
,
tako
lahek
je
bil
,
pa
tako
tiho
se
je
vrtelo
kolo
,
da
ga
kar
čuti
ni
bilo
in
da
se
mu
Marjetica
ni
mogla
dovolj
prečuditi
in
ga
prehvaliti
.
Prav
iz
srca
ga
je
bila
vesela
.
—
Isto
popoludne
pravi
Srakar
Marjetici
:
„
Če
hočeš
ti
pa
uredim
kolovrat
?
Zima
je
tu
in
večeri
bodo
dolgi
,
jako
dolgi
.
“
„
Saj
je
res
oče
!
Kar
iz
podstrešja
ga
prinesite
!
Vže
nocoj
začnem
presti
,
spanje
se
mi
tako
utrguje
vedno
in
vedno
!
“
Proti
večeru
je
stal
pred
Marjetico
kolovrat
in
preslica
poleg
njega
.
Na
njej
pa
je
viselo
pol
povesma
pražnjega
prediva
,
da
je
bilo
videti
,
kakor
jablana
ali
češnja
v
cvetji
.
Srakar
pa
je
rezljal
pri
peči
še
nekaj
brezovih
in
drinovih
kobilic
,
ter
primerjal
na
vretenu
,
katera
bode
pripravniši
,
katera
ličniši
.
Do
večerje
je
bilo
vse
gotovo
in
uredjeno
.
Ko
je
bila
posoda
pomita
,
kuhinjsko
delo
končano
in
kozi
opravljeni
in
napaseni
,
sede
Marjetica
za
kolovrat
,
okroži
motvoz
na
kolo
,
udene
vreteno
,
poslini
prst
,
poseže
v
predivo
,
pritisne
z
desno
nogo
na
stopalo
,
zažene
z
levico
kolo
in
prijetno
,
prijazno
šumenje
kolovratovo
so
oglasi
.
Pa
kako
vesela
je
Marjetica
,
da
se
jej
je
tako
urno
posrečilo
to
delo
.
Srakarju
pa
žari
gori
na
zapečku
zadovoljnosti
lice
.
Kar
očesa
ne
more
obrniti
od
Marjetice
in
kolovrata
.
In
to
šumenje
doni
po
njegovih
ušesih
slajši
kot
najlepša
godba
,
kakoršne
vže
ni
čul
,
—
kar
so
mu
zakopali
ranjco
ženo
,
Marjetičino
mater
.
Tako
se
prično
zimski
večeri
pri
Srakarjevih
.
Druga
leta
je
vzela
semtertje
Marjetica
šivanje
in
šla
je
v
vas
na
večerno
prejo
.
To
je
bilo
prijetno
tedaj
!
Na
preji
se
zberó
vse
deklice
iz
vasi
s
svojimi
kolovrati
in
prepevajo
skupaj
vesele
pesni
,
pripovedujejo
pravljice
in
povesti
,
se
smejejo
in
nekatere
tudi
namežikujejo
mladenčem
,
ki
se
zbirajo
okoli
peči
ali
vasujejo
pod
okni
.
Marjetica
pa
kar
uganiti
ni
mogla
tedaj
,
zakaj
delajo
tako
,
in
nespametno
se
jej
je
zdelo
to
,
še
-
pred
enim
letom
.
Letos
je
vse
drugače
.
Sicer
ima
svoj
bel
nov
kolovrat
,
žlahtno
,
pražno
predivo
,
a
nekaj
le
manjka
in
manjka
.
Zadovoljnosti
ni
in
je
baje
ne
bode
nikedar
.
Ena
misel
izpolnjena
,
vzbujenih
,
rojenih
sto
in
sto
druzih
.
—
Tako
je
bilo
baje
nekedaj
,
tako
je
zdaj
in
tako
bode
za
nami
.
Vendar
semtertje
je
bila
Marjetica
vsaj
za
trenutke
,
če
ne
prav
srečna
in
vesela
,
saj
pozabila
je
težkega
kamna
,
ki
jej
leži
na
prsih
.
To
pa
je
bilo
ob
istih
večerih
,
ko
je
Srakar
na
zapečku
svojo
pipico
ob
noht
levega
palca
iztrkal
,
jo
položil
na
polico
,
lepo
,
kakor
župnik
na
prižnici
roki
sklenil
nad
prsimi
in
dejal
:
„
Marjetica
nocoj
pa
ti
zopet
eno
povest
povem
.
Ravno
kar
mi
je
prišla
v
glavo
,
pa
prav
lepa
in
čudovita
je
.
“
„
Kar
začnite
in
povejte
jo
oče
!
Jaz
sem
prav
radovedna
,
kokova
bode
in
vso
od
konca
do
kraja
si
zapomnim
na
pamet
“
.
vsklikne
Marjetica
.
In
kakor
nevedoma
se
jej
vstavi
kolo
,
nit
se
jej
utrga
na
vretenu
in
brezova
kobilica
odskoči
daleč
tja
za
duri
,
da
jo
mora
z
leščerbo
v
roci
iskati
.
Srakar
pa
pokašlja
enekrati
,
potegne
z
dlanjo
po
zamišljenem
čelu
in
obritem
licu
,
preloži
desno
nogo
na
levo
koleno
,
kakor
češ
,
pripovedovanje
ni
kar
si
bodi
.
Gospoda
vže
gospoda
,
ki
pogleda
v
knjigo
,
kar
ne
ve
.
A
pri
njem
je
to
vse
drugače
.
Po
tako
važnih
pripravah
začne
navadno
Srakar
:
„
Bil
je
oče
,
ki
je
imel
tri
sinove
,
tri
vrle
junake
.
Ti
trije
vrli
junaki
so
bili
trije
bratje
,
trije
sinove
ene
matere
,
črne
matere
,
mačehe
...
“
Ta
povest
je
bila
posebno
lepa
in
zanimiva
.
Škoda
da
je
predolga
,
da
bi
jo
mogli
ponavljati
tu
.
Le
konca
omenimo
,
ki
se
glasi
tako-le
:
„
Na
zadnje
je
bila
ime
-
nitna
svatovščina
,
taka
svatovščina
,
kakoršno
ima
cesar
na
Dunaju
,
ki
je
iz
srebernih
skled
in
zajemlje
z
zlatimi
žlicami
.
Pa
še
lepši
mnogo
lepši
je
bila
.
Plesali
so
in
s
petami
ob
tla
bili
,
da
se
je
zemlja
tresla
,
nebo
zibalo
in
mesec
in
zvezde
ugaševale
na
oblakih
.
K
tej
svatovščini
so
povabili
tudi
mene
in
me
posadili
za
omizje
,
kakor
za
starešino
.
In
dali
so
iz
naprstnika
jesti
,
iz
rešeta
piti
—
z
lopato
pa
po
—
,
da
pomnim
to
svatovščino
do
zadnjega
,
zadnjega
dne
,
dokler
živim
in
diham
in
tobak
pušim
.
A
Srakar
je
znal
še
mnogo
,
mnogo
drugih
pravljic
postavim
,
o
jari
kači
in
slepem
polžu
,
o
žabji
vojski
,
o
steklenem
gradu
,
o
zakleti
princezinji
,
o
divjem
lovu
,
o
zlatem
zakladu
.
V
tem
pa
so
si
bile
skoraj
vse
enake
,
da
so
se
po
gori
omenjeni
šegi
začenjale
in
končevale
.
Marjetica
je
imela
prav
živo
domišljijo
,
torej
so
jej
bile
povšeči
te
čudovite
pravljice
in
prav
rada
jih
je
poslušala
in
mnogo
jih
je
vedela
vže
na
pamet
.
Več
potov
je
premagal
Srakarja
tudi
zaspanec
med
pripovedovanjem
.
Nevedoma
je
podprl
glavo
v
dlani
,
pomrmral
pol
speč
še
nekaj
besedi
in
sladko
zadremal
.
Tedaj
se
je
vstavil
tudi
pogosto
Marjetičen
kolovrat
,
kajti
očeta
ni
hotela
dramiti
v
počitku
.
Semtertje
se
jej
je
užalilo
tudi
srce
,
posebno
v
otožnih
pravljicah
.
Dozdevalo
se
jej
je
,
kakor
bi
se
bila
pretrgala
enako
niti
njena
razneta
domišljija
,
vzdramila
se
v
pusti
sedanjosti
in
čutila
se
je
,
kakor
junak
marsikatere
pravljice
,
tako
vboga
,
tako
zapuščena
.
Več
potov
je
zadremala
tudi
sama
na
kolovratu
.
In
tiho
je
bilo
vse
okrog
.
Leščerba
je
brlela
z
velikom
utrinkom
,
oče
je
počival
na
zapečku
,
le
stara
zakajena
ura
je
tikala
na
zidu
kakor
prej
.
V
tacih
trenotkih
je
Marjetica
imela
navadno
čudne
nerazumljive
sanje
.
Sanjala
je
o
Štefanu
in
o
sami
sebi
,
da
gresta
po
ozki
brvi
čez
šumečo
reko
,
—
padeta
v
valove
;
da
se
peljata
v
čolnu
in
vihar
nastane
.
Ko
je
bila
nevarnost
najhuji
,
zaklicala
je
glasno
njegovo
ime
in
se
zbudila
.
Mela
si
je
potem
oči
,
gledala
začudjena
okrog
sebe
,
zdelo
se
jej
je
vse
tuje
,
vse
spremenjeno
.
Poznala
ni
sama
sebe
več
.
In
če
se
je
ozrla
v
okno
,
videlo
se
jej
je
,
kakor
da
bi
nekdo
stal
pod
njim
in
to
je
bil
Štefan
.
A
če
ga
je
poklicala
po
imenu
,
izginil
je
zopet
,
kakor
senca
.
Svetel
dolg
žarek
,
kakor
nebeška
svetinja
se
je
potegnil
za
njim
.
Tako
se
je
čutila
ogoljufano
