dekle,
da
malo
takšnih
,
“
je
pristavil
Golja
nekam
dobrotljivo
in
sedel
k
mizi
ter
velel
krčmarju
:
„
Bokal
vina
postavi
na
mizo
,
da
bo
kaj
pijače
in
da
kaj
zaslužiš
,
Kobal
.
“
In
ko
je
odhajal
,
je
še
zavpil
za
njim
:
„
Ampak
to
si
zapomni
,
Kafol
si
ti
in
ne
Kobal
,
Kafol
.
“
Zasmejal
se
je
,
ker
je
vedel
,
da
Kobal
ne
sliši
rad
imena
Kafol
.
Nato
je
položil
desnico
Božiču
na
rame
:
„
Tvoja
Cilka
,
hahaha
!
Glej
,
tebi
bi
ne
prisodil
take
hčere
.
Prodaš
jo
lahko
grofovskim
za
lep
denar
.
“
„
Saj
treba
mi
ga
je
,
prav
res
!
“
je
menil
Božič
.
Golja
je
vrgel
pest
goldinarjev
na
mizo
in
se
krohotal
:
„
Poglej
,
še
grof
ga
ne
vrže
tako
.
“
In
prekanjeno
se
krohotaje
je
govoril
:
„
To
vse
lahko
zapijeva
nocoj
in
še
eno
tako
pest
,
pa
se
mi
ne
bo
poznalo
.
“
„
Glej
,
“
se
je
ojunačil
Božič
,
„
trideset
goldinarjev
mi
posodi
,
kaj
bi
zapijal
.
“
„
Ne
posojam
!
“
je
dejal
rezko
Golja
,
da
je
Božiča
zabolelo
v
srce
in
je
jecljal
:
„
Saj
sem
menil
le
za
šalo
.
“
Kobal
je
postavil
na
mizo
vina
.
Golja
je
spravil
denar
in
pil
.
Nato
je
porinil
posodo
pred
Božiča
:
„
Posojam
ne
,
za
vino
pa
plačam
.
Pri
moji
duši
,
da
ga
ne
popiješ
,
kolikor
ga
plačam
.
Pij
!
“
Božič
je
pil
.
Še
nekaj
rahlega
upanja
,
da
bi
mu
Golja
vendarle
posodil
,
da
mu
ga
je
morda
sam
Bog
poslal
,
je
čutil
in
se
je
delal
čim
prijaznejšega
.
Menil
je
,
da
ga
hoče
Golja
menda
upijaniti
.
Da
ga
tudi
bo
,
je
odgovoril
Golja
in
pozval
Kafola
,
naj
prinese
še
en
bokal
,
ter
se
je
krohotal
.
Božič
je
pil
previdno
in
menil
,
da
mora
v
Gorico
in
po
kaj
.
Golja
se
je
pridušil
,
da
ga
ne
pusti
v
Gorico
,
temuč
da
ga
vzame
na
vozu
s
seboj
v
Podmelec
.
Božič
je
vstal
,
da
pojde
.
„
Sedi
!
“
je
velel
Golja
resno
in
se
obrnil
h
Kobalu
,
češ
,
zakaj
da
sili
Božič
v
Gorico
,
na
kar
je
Kobal
odvrnil
,
da
anti
Golja
sam
ve
in
se
iz
vseh
le
norčuje
.
Golja
se
je
pridušil
,
da
se
ne
norčuje
.
Ampak
,
da
on
ne
posoja
,
da
ni
Locatelli
,
ki
živi
od
oderuštva
.
Ali
da
zdaj
vesta
,
Kobal
in
Božič
,
kaj
je
Golja
?
Segel
je
v
žep
in
naštel
trideset
goldinarjev
na
mizo
ter
jih
potisnil
pred
Božiča
.
„
Posodiš
?
“
je
vzkliknil
Božič
radosten
.
„
Posojam
ne
!
“
je
menil
dosledno
Golja
in
se
porogal
:
„
Dam
ti
,
ker
jih
je
ravno
trideset
,
prav
toliko
,
kolikor
so
Judje
dali
Judežu
za
Kristusa
.
“
Božiča
je
čudno
spreletelo
.
„
Spravi
!
“
je
velel
rezko
Golja
in
iztegnil
roko
po
denarju
.
Tedaj
se
je
Božič
podvizal
spraviti
denar
.
Golja
je
naročil
tretji
bokal
.
Prisedel
je
celo
Kobal
in
vse
šumnejši
je
bil
Goljev
smeh
.
Pil
je
in
priganjal
Božiča
,
naj
pije
.
Temu
je
bilo
čudno
bridko
pri
srcu
in
je
čakal
,
da
izreče
Golja
besedo
,
naj
se
nikar
ne
nadeja
,
da
bi
on
,
Golja
,
denar
kar
tako
tratil
.
Zato
je
že
v
tretje
vprašal
Andreja
,
kdaj
mu
bo
moral
vrniti
.
Golja
je
zaklel
,
da
še
ni
srečal
tč
ko
sitnega
človeka
.
Božič
se
je
razgrel
,
da
je
res
siten
,
pa
da
Bog
ve
,
kako
je
Andreju
hvaležen
.
Skoro
solze
so
mu
prišle
v
oči
.
In
pil
je
potolažen
in
je
vljudno
poslušal
Goljo
,
ko
je
kvantal
.
In
zopet
je
pil
in
rahlo
omoten
je
mislil
,
da
mu
ni
treba
v
Gorico
in
da
se
bo
zdaj
za
vedno
odkrižal
Locatellija
.
Glasno
se
je
smejal
Goljevi
kvanti
o
volčanskem
župniku
.
Vstopil
je
kovač
Šavli
in
prisedel
.
Dva
groša
da
zasluži
.
Golja
mu
je
dal
tri
in
je
porinil
vino
predenj
.
Krčmar
je
zataknil
tresko
ob
vratih
v
vir
,
sedel
na
peč
,
kamor
je
bil
legel
mali
Vrbanček
,
dočim
je
Mičca
za
ognjiščem
tožila
stari
materi
,
da
Vrbanček
sme
biti
v
izbi
,
ona
pa
ne
.
Vrbanček
je
ležal
na
peči
in
gledal
v
strop
.
Oče
mu
je
segel
z
roko
čez
lice
.
Ali
ga
noga
boli
,
ga
je
vprašal
.
Samo
malo
da
ga
trga
,
je
menil
otrok
in
se
vzpel
pokoncu
.
Bil
je
droben
,
slaboten
in
bled
.
Oče
mu
je
šel
z
raskavo
roko
čez
kodre
.
„
Kdo
je
oni
,
ki
daje
za
vino
?
“
je
vprašal
otrok
.
„
Voznik
,
“
je
odvrnil
Kobal
.
Otrok
je
prikimal
in
dejal
:
„
Jaz
bom
tudi
voznik
.
“
„
Zakaj
?
“
je
vprašal
oče
.
„
Zato
,
ker
imajo
vozniki
denar
in
pa
ker
se
nikogar
ne
bojijo
,
še
biričev
ne
.
“
V
resnici
je
tisti
hip
pravil
Golja
,
kako
da
je
troje
Bandelovih
biričev
v
Gorici
stepel
,
ko
so
mu
hoteli
vzeti
blago
,
češ
,
da
živino
tihotapi
in
da
davka
na
meso
ne
plačuje
.
„
Vi
,
oče
,
se
pa
biričev
bojite
!
“
je
dejal
nenadoma
otrok
Kobal
se
je
zdrznil
in
pogledal
začudeno
na
otroka
:
„
Kako
to
govoriš
?
Da
se
jih
bojim
?
“
„
Mislil
sem
,
“
je
odvrnil
otrok
,
ko
je
slišal
,
da
je
očetov
glas
nekam
nevoljen
.
Oče
je
nem
gledal
v
sinovo
obličje
,
ki
je
rahlo
zadrhtelo
bolečine
,
Kakor
smeh
je
zablodil
otroku
ob
ustnicah
in
je
dejal
:
„
Malo
že
boli
.
“
„
Hudo
te
boli
,
“
je
dejal
oče
,
„
Tisti
birič
je
videl
,
da
sem
padel
,
pa
je
vendar
pognal
konje
,
“
je
rekel
Vrbanček
.
Kobal
se
je
sklonil
k
otrokovemu
ušesu
:
„
Vrbanček
,
ne
boj
se
!
Tistega
biriča
bom
jaz
tako
,
da
ga
bo
petkrat
bolj
bolelo
kot
tebe
.
“
In
tedaj
se
mož
ni
mogel
dalje
premagovati
ob
otroku
in
je
stopil
k
pivcem
.
„
Oženi
se
,
oženi
,
moj
ljubi
Andrej
,
“
je
jecal
že
vinjeni
Božič
,
„
oženi
se
,
mene
poslušaj
!
“
„
Kaj
pa
,
če
bi
se
!
“
se
je
smejal
Golja
.
„
Zakaj
ne
?
“
je
dejal
Šavli
.
„
Saj
se
tudi
bom
.
Sem
že
izbral
,
“
je
rekel
Golja
.
„
Da
si
?
“
je
bil
Božič
ves
vesel
.
„
Ugani
jo
,
Tone
,
ki
bo
najbolj
prava
zam
.
“
je
govoril
Golja
.
„
Domača
je
,
prav
dobro
jo
poznaš
.
“
Božič
je
ugibal
zastonj
.
Golja
se
je
smejal
:
„
Glej
,
Tone
!
Pa
sem
te
vendarle
upijanil
.
Poznaš
jo
,
prav
dobro
jo
poznaš
in
je
ne
moreš
uganiti
.
“
„
Ne
morem
,
“
je
sklanjal
vinjeni
Božič
glavo
na
mizo
.
Golja
se
je
smejal
,
češ
,
da
mu
pove
.
„
Povej
!
“
je
hotel
Božič
.
Toda
Golja
je
rekel
,
da
zdaj
pojdeta
.
In
je
plačal
vino
,
spravil
Božiča
na
voz
in
pognal
.
Božič
je
dremal
.
Tedaj
ga
je
sunil
Golja
pod
rebro
:
„
Kaj
res
ne
uganeš
?
“
„
Kaj
?
“
je
vprašal
Božič
.
Čez
hip
pa
se
je
nekoliko
zavedel
:
„
Ti
me
vlečeš
,
moj
ljubi
Andrej
.
Ti
se
ne
misliš
ženiti
.
Če
se
pa
zares
misliš
,
jo
povej
.
“
„
Povem
ti
jo
,
“
je
odgovoril
Golja
,
pridržal
konje
in
rekel
nekam
grozeče
in
zasmehljivo
:
„
Tvojo
Cilko
sem
si
izbral
.
“
„
Mojo
Cilko
?
“
se
je
vzdramil
Božič
dodobra
s
plahim
,
presenečenim
glasom
.
„
Kaj
,
si
se
ustrašil
?
“
je
vprašal
Golja
.
„
Zakaj
?
“
je
vprašal
Božič
.
„
Morda
ti
pa
nisem
zet
povšeč
?
“
se
je
rogal
Golja
in
švignil
po
konjih
.
Anton
Božič
je
nem
sedel
ob
Golji
in
se
boril
s
samim
seboj
,
da
bi
odgnal
pijanost
iz
glave
.
Pol
dremaje
,
pol
bede
mu
je
rila
čudna
misel
po
glavi
:
„
Svojo
prvo
ženo
je
zadavil
.
Ti
pa
si
mu
prodal
svojo
hčer
,
kakor
Judež
Kristusa
za
trideset
srebrnikov
.
“
Goljev
voz
je
bilo
še
vedno
čuti
po
cesti
od
Ušnika
navzdol
.
Kovač
Šavli
se
je
odpravljal
spat
in
je
mrmral
,
da
ne
bi
storil
zlega
,
kdor
bi
Goljo
ubil
.
Gregor
Kobal
je
spravil
Vrbančka
spat
,
dočim
je
Mičco
stara
mati
že
preje
odvedla
.
Kobal
je
baš
potisnil
zapah
pri
vratih
,
ko
je
od
zunaj
udaril
nekdo
z
močjo
obnje
in
vzkliknil
:
„
Odprite
!
“
„
Kdo
je
?
“
je
vprašal
Kobal
.
„
Odpri
,
Gregor
!
“
je
dejal
človek
zunaj
.
Zapah
je
zarožljal
.
Pred
Kobalom
je
stal
premočen
in
nemaren
bradač
,
podoben
potepu
in
nasilnemu
beraču
,
in
je
bil
očividno
zelo
truden
,
kajti
z
ustmi
je
lovil
sapo
in
glas
mu
je
bil
hripav
.
„
Martin
!
“
je
vzkliknil
Kobal
in
se
za
korak
umaknil
.
Bradati
mož
je
vstopil
,
od
trudnosti
omahnil
na
klop
v
veži
in
nekaj
hipov
burno
dihal
.
Potem
je
dejal
:
„
Vidiš
,
tak
sem
.
Ali
si
me
spoznal
?
“
„
Komaj
,
“
je
odvrnil
Kobal
,
„
postaral
si
se
.
“
„
Šest
let
je
dolgo
,
“
je
odgovoril
Martin
in
se
ozrl
po
posodi
.
Kobal
je
postavil
predenj
vina
.
Martin
je
pil
sunkoma
.
Ko
je
odložil
posodo
,
je
bil
očividno
krepkejši
in
je
dejal
:
„
Ob
šestih
sem
bil
še
v
Gorici
;
kaj
je
zdaj
,
deseta
?
“
„
Še
ni
,
“
je
dejal
Kobal
,
„
Pa
da
se
ti
tako
mudi
!
“
„
Saj
sem
zbežal
,
“
je
dejal
Martin
in
na
obličje
mu
je
legel
otroško
samozavesten
smehljaj
.
„
Ali
bodo
jutri
iskali
Muniha
.
Pa
Muniha
ne
bo
!
Naj
le
sami
okope
grebejo
pa
zidajo
.
“
„
Prav
si
naredil
,
“
je
dejal
Kobal
nekam
zamišljeno
,
„
dolgo
si
trpel
.
“
„
Šest
let
in
pol
,
pa
tistega
pol
še
štejem
ne
.
Ležal
sem
.
Tako
so
me
zdelali
galjoti
.
“
Kobal
je
prikimal
:
„
Videl
sem
,
ko
so
te
na
konju
mimo
gnali
.
“
Martin
Munih
se
je
zamislil
.
Potem
je
vprašal
hipno
:
„
Ti
si
prvi
človek
s
Tolminskega
,
ki
ga
vidim.
Ali
je
kaj
novega
na
Selih
?
“
„
Kaj
bo
novega
?
Jaz
ne
vem
nič
,
“
je
povesil
Gregor
oči
.
„
Ali
je
še
bajta
?
“
„
Menda
je
,
“
je
pogledal
Gregor
kvišku
.
Martin
je
nekaj
hipov
molčal
,
kot
da
čaka
na
vest
,
ki
mu
gori
v
duši
.
Toda
Gregor
ni
zinil
.
Tedaj
je
dejal
Martin
čudno
hripavo
:
„
Umrla
je
,
Tinca
!
“
„
Od
žalosti
,
“
je
jeknil
Gregor
in
pogledal
odkrito
Martinu
v
obraz
.
Dolgo
sta
molčala
,
dokler
ni
pripomnil
Gregor
:
„
Pa
le
nisi
vedel
.
Zato
si
hitel
tako
.
“
Martin
se
je
čudno
stresel
.
„
Kdaj
?
“
je
bruhnilo
iz
njega
.
„
Bo
že
pet
let
,
Martin
,
o
svetem
Jerneju
.
“
„
In
otrok
?
“
je
hripavo
iztisnil
iz
grla
Martin
.
„
Da
,
vidiš
.
Glej
no
,
tri
tedne
za
otrokom
je
umrla
.
Prav
k
otroku
so
jo
zagrebli
.
“
Martin
Munih
si
je
pokril
obraz
z
rokami
.
Ko
ga
je
zopet
dvignil
,
se
je
Gregor
začudil
.
Bilo
je
,
kot
da
so
se
sive
niti
v
črni
bradi
v
hipu
podeseterile
in
da
so
oči
še
bolj
utonile
v
obrazu
.
Mož
se
je
dvignil
.
„
Nimam
,
da
bi
plačal
,
saj
počakaš
,
“
je
dejal
.
„
O
,
Martin
,
za
plačilo
se
meniš
!
“
„
Nič
ne
de
,
“
je
odgovoril
nekam
zmedeno
Martin
.
„
Zdaj
vsaj
vem
.
Na
Sela
grem
,
saj
bajta
še
stoji
.
“
„
O
stoji
,
bajta
stoji
!
“
je
dejal
Kobal
in
je
stal
nekam
okoren
pred
Martinom
ter
se
šele
zganil
,
ko
so
se
za
njim
zaprla
vrata
.
Potem
je
stopil
iz
hiše
in
se
ozrl
za
odhajajočim
.
Čul
je
njegove
trde
stopinje
in
zdajpazdaj
čudne
glasove
,
kakor
bi
kdo
tulil
.
„
Joče
,
“
je
zamrmral
Gregor
.
In
bilo
mu
je
,
da
bi
tudi
on
zatulil
,
ko
se
je
domislil
zdrobljene
Vrbančkove
noge
.
Martin
Munih
pa
se
je
priboril
po
rebru
na
Sela
do
zapuščene
bajte
nad
lazom
.
Segel
je
v
luknjo
pod
lesenim
pragom
,
otipal
zarjavelo
kljuko
in
odprl
bajto
.
Skozi
malo
okno
je
padalo
nekaj
rahle
svetlobe
v
temo
.
Zunaj
je
bil
sever
razredčil
oblake
,
sinil
je
mesec
.
V
somraku
je
Martin
otipal
mizo
,
peč
,
podobo
Križanega
na
steni
.
Sam
je
bil
izrezljal
telo
Trpinovo
in
mu
ovil
glavo
s
trnjem
;
ob
trnju
si
je
ranil
prst
.
Potem
je
otipal
slepo
okno
in
odprl
trhla
vratca
.
V
oknu
je
otipal
svileno
ruto
in
v
ruti
suh
,
davno
utrgan
šopek
rožmarina
.
In
glej
,
rožmarin
je
še
imel
svoj
duh
.
Martin
je
zaškripal
z
zobmi
.
Rožmarin
ni
izgubil
duha
,
toda
ona
,
ki
mu
ga
je
bila
utrgala
na
poročni
dan
,
kje
je
bila
?
Daleč
,
mrtva
davno
.
Martin
je
iskal
dalje
.
Otipal
je
posteljo
,
otipal
veliko
domačo
skrinjo
z
risarijami
.
Ni
bila
zaprta
.
Odprl
jo
je
.
Bila
je
prazna
.
Samo
na
dnu
,
prav
na
dnu
je
otipal
pleteno
otroško
jopico
.
Kakor
toplota
se
je
držalo
te
jopice
,
in
ko
je
Martin
pritisnil
obleko
na
ustnice
,
se
mu
je
zdelo
,
da
se
še
ni
razbežal
vonj
mleka
iz
nje
.
Izmučen
se
je
Martin
zgrudil
na
skrinjo
.
Buleč
predse
je
vzdihal
in
izgovarjal
neštetokrat
imena
njih
,
ki
so
zdaj
morda
kot
sence
tožno
sedeli
po
kotih
in
jim
ni
bilo
dano
,
da
se
pokažejo
bolnim
pogledom
samotnega
človeka
,
samotnega
in
obupajočega
...
Zunaj
se
je
danilo
.
Oster
petelinji
glas
je
rezal
od
Loga
gori
,
v
sunkih
je
bilo
čuti
veter
,
ki
se
je
lovil
v
gozdu
nad
vasjo
in
dolino
.
Martin
se
je
zganil
.
Omahovaje
je
pocenil
in
segel
pod
skrinjo
.
In
je
otipal
sekiro
.
Bila
je
brušena
in
z
mokrotno
rjo
pokrita
.
Kakorkoli
.
Martin
si
je
pritisnil
železo
na
čelo
in
na
ustnice
in
mrmral
:
„
Ti
si
zdaj
moja
ljubezen
!
“
Pri
Sv.
Luciji
na
Mostu
je
zazvonilo
jutro
...
Martin
si
je
del
otroško
jopico
in
žensko
ruto
v
nedrije
,
porinil
sekiro
nazaj
pod
skrinjo
in
stopil
v
jutro
.
Onstran
bajte
je
bila
lesena
koliba
.
Iz
kolibe
je
stopil
isti
čas
Peter
Duša
in
je
zaklical
:
„
Na
Sela
si
vendarle
še
znal
!
Pa
zdaj
ne
veš
kam
,
Martin
?
Te
jaz
popeljem
.
“
Segel
je
možu
v
roko
in
siknil
:
„
Če
nisi
kakor
Kristus
galjotom
vsega
odpustil
?
“
„
Nisem
!
“
je
jeknil
Martin
.
Nato
sta
krenila
proti
mostu
čez
Kozmerice
.
Tolminski
gospod
,
grof
Anton
Jakob
Coronini
,
tisto
poletje
ni
prišel
v
Tolmin
,
nego
se
je
šele
prve
dni
jeseni
vrnil
iz
Gradca
v
Gorico
.
V
Gradcu
se
je
mudil
cele
tedne
zaradi
večne
pravde
s
čedadskim
kapitljem
in
je
končno
moral
celo
na
Dunaj
,
kjer
je
mislil
zadevo
v
dvorni
pisarni
pospešiti
v
svoj
prid
.
Vrnil
se
je
truden
in
ozlovoljen
,
ker
je
moral
čuti
,
da
nepostavno
zabranjuje
sklepanje
cerkvenih
računov
in
se
vtika
v
kapitljevo
sodstvo
nad
duhovniki
.
Prvi
dan
je
počival
v
Gorici
od
poti
.
Naslednji
dan
je
sporočil
v
Tolmin
oskrbniku
,
naj
pripravi
stanovanje
,
ker
pride
v
Tolmin
.
Sel
še
ni
bil
prestopil
mestnih
vrat
,
ko
se
je
priglasil
pri
grofu
njegov
sodnik
Karel
Locatelli
v
zelo
nujni
in
resni
zadevi
.
Grof
je
sprejel
sodnika
nekam
nevoljen
;
bilo
je
lahko
uganiti
,
da
ne
prihaja
brez
posebnega
vzroka
.
Ko
je
sodnik
vstopil
,
je
molče
podal
grofu
zganjen
list
.
Grof
je
nekaj
hipov
gledal
v
list
,
nato
je
dejal
sodniku
:
„
Berite
!
“
Sodnik
se
je
priklonil
,
vzel
list
in
čital
:
„
Presvetli
,
Velemožni
,
Nepremagljivi
Rimski
Cesar
,
Kralj
ogrski
in
češki
,
Nadvojvoda
avstrijski
i.
t.
d.
Premilostni
Cesar
,
Kralj
,
Deželni
knez
,
Gospod
,
Gospod
i.
t.
d.
“
„
Pritožba
!
“
je
siknil
grof
in
trenil
nervozno
z
očesom
.
„
Da
!
“
je
jeknil
sodnik
in
je
nadaljeval
:
„
Da
si
usojamo
Vašemu
Veličanstvu
v
najgloblji
ponižnosti
predložiti
to
naše
najnevrednejše
pismo
,
k
temu
nas
silita
največja
potreba
in
pa
periculum
in
mora
.
Kajti
,
ko
je
bila
po
najvišji
milosti
odposlana
na
naše
v
Gradcu
in
na
Dunaju
vložene
pritožbe
proti
našemu
gospodu
grofu
Antonu
Jakobu
Coroniniju
in
njegovim
uradnikom
v
Tolmin
komisija
,
pred
katero
smo
se
rade
volje
zglasili
mi
vsi
ubogi
cesarski
podaniki
in
smo
tudi
vsa
povelja
gospodov
komisarjev
poslušali
,
kar
morejo
gospodje
komisarji
sami
potrditi
,
tedaj
smo
upali
,
da
bo
naša
pravda
kmalu
končana
in
da
bomo
rešeni
naših
velikih
nadlog
.
Toda
žalibog
moramo
zdaj
slišati
s
težkim
srcem
in
solznimi
očmi
,
da
smo
mi
ubogi
in
popolnoma
osiroteli
ljudje
rebelles
—
“
Sodnik
je
prenehal
in
pripomnil
:
„
V
odloku
vladne
pisarne
glede
plačevanja
davka
na
meso
!
“
Grof
je
prikimal
z
glavo
in
sodnik
je
nadaljeval
:
„
Očita
se
nam
to
pač
samo
zaradi
obrekovanj
in
lažnivih
poročil
,
katere
pošiljajo
naš
grof
in
njegovi
consortes
iz
hudobne
zavisti
,
ker
naš
gospod
grof
ve
,
da
mi
iščemo
apud
sacram
majestatem
caesaream
tanquam
thronum
justitiae
edino
le
našo
pravico
,
da
nam
bo
mogoče
ohraniti
stare
predpravice
,
katere
nam
je
za
našo
zvestobo
podaril
rimski
cesar
Maksimilijan
piae
memoriae
in
katere
so
nam
potrdili
vsi
njegovi
nasledniki
in
šele
pred
petimi
leti
tudi
Vaše
cesarsko
Veličanstvo
,
in
da
nas
ne
bo
katerasibodi
predpostavljena
nam
gosposka
,
bodisi
duhovska
,
bodisi
posvetna
,
od
leta
do
leta
proti
vsaki
pravici
in
človeški
pameti
in
ljubezni
do
Boga
in
bližnjega
čim
dalje
,
tem
huje
tlačila
,
mučila
in
preganjala
.
“
„
Kanalje
!
“
je
siknil
grof
.
„
Pride
še
lepše
!
“
je
menil
sodnik
.
Bil
je
skoro
navdušen
,
ko
je
čital
.
Čudno
posmehljiva
mu
je
bila
beseda
.
Deloma
je
izgovarjal
sičnike
šumeče
kakor
Lahi
.
Zdajpazdaj
je
z
nemirnim
pogledom
oplazil
grofa
.
Znamenita
je
bila
razlika
med
gospodom
in
slugo
.
Dočim
je
bil
grof
kljub
svoji
zdolgočasenosti
in
trudnosti
nervozen
,
srdit
,
odkrit
v
svojih
kretnjah
,
je
bil
sodnik
kljub
svoji
dokaj
zalitejši
osebnosti
podoben
gibčnemu
in
zavratnemu
,
računajočemu
in
vsako
kretnjo
opazujočemu
akrobatu
.
Tudi
njegovo
obličje
je
bilo
sirovo
,
nesorazmerno
,
hinavsko
,
prežeče
.
Grof
se
ni
oziral
nanj
,
nego
je
motril
sliko
na
stenskem
gobelinu
.
Sodnik
je
vzdihnil
in
čital
:
„
Še
danes
moramo
namreč
prenašati
,
trpeti
in
izvrševati
vsa
ona
dela
in
bremena
,
opravke
in
rabote
,
glede
katerih
so
nam
bile
milostno
podarjene
omenjene
predpravice
.
“
„
Katere
?
“
je
vprašal
grof
.
„
Izmišljotine
,
“
je
zamahnil
sodnik
malomarno
z
roko
,
„
neumnost
!
Davek
na
sol
,
pravica
do
ene
četrtine
od
desetine
—
“
„
Vem
!
“
je
dejal
grof
.
Sodnik
je
čital
:
„
Gospod
grof
in
consortes
nas
dolže
upora
v
točkah
,
kakor
sledijo
:
Da
je
namreč
Ivan
Živec
branil
odpeljati
neko
žensko
v
zapor
.
To
je
od
konca
do
kraja
vse
zlagano
,
kar
lahko
potrdijo
ne
samo
trije
tedaj
pričujoči
možje
,
nego
tudi
grofov
birič
Mohor
Kacafura
in
Živec
sam
.
“
„
Čitajte
,
“
je
velel
grof
,
ko
je
sodnik
prenehal
.
„
Toženi
smo
,
da
se
nismo
ob
priliki
,
ko
so
se
pokazale
nekatere
francoske
ladje
v
reških
in
tržaških
vodah
,
takoj
zbrali
,
nego
se
upirali
.
To
je
neresnično
,
kajti
,
ko
nam
je
gospod
kapitan
Feliks
Caesar
poslal
povelje
,
naj
se
za
vsak
slučaj
preskrbimo
s
sabljami
in
puškami
ter
s
prikuho
in
kruhom
,
smo
to
immediate
per
proprio
nostro
storili
in
na
drugo
povelje
,
izdano
v
Gorici
dne
18.
aprila
,
devetnajstega
nato
postavili
v
Gorico
moštvo
in
nas
je
vsak
dan
stal
prostak
12
,
korporal
30
kr.
;
tako
da
nas
je
ta
pohod
stal
okroglo
500
gl.
brez
smodnika
,
svinca
in
drugega
,
česar
je
treba
deželski
kompaniji
.
Vkljub
temu
,
da
leži
naš
kraj
daleč
od
Gorice
,
je
zahtevano
moštvo
že
v
enem
dnevu
in
eni
noči
dospelo
tja
,
kar
more
resnici
na
ljubo
potrditi
celo
mesto
Gorica
.
Taki
veliki
izdatki
nas
zadenejo
vsakikrat
,
ko
se
vrši
exercitium
ali
pregledovanje
čet
,
kar
se
je
letos
že
dvakrat
zgodilo
.
Vse
te
stroške
moramo
pokriti
iz
lastnih
sredstev
in
še
doživeti
,
mi
revni
in
nesrečni
ljudje
,
da
se
našim
nasprotnikom
verjame
.
Item
nas
toži
naš
grof
,
da
se
upiramo
pri
rabotah
,
dočim
je
baš
nasprotno
res
.
Kajti
ne
izvršujemo
samo
hišnih
rabot
v
Tolminu
,
kakor
tudi
vse
potrebne
rabote
v
Bilje
in
Rubije
in
Gorico
,
kolikor
more
mož
ali
konj
nositi
,
ali
če
je
potrebno
,
voziti
—
kar
smo
dozdaj
vedno
vse
delali
—
,
nego
smo
napravili
šele
pred
Veliko
nočjo
rabot
extra
territorium
s
šestdesetimi
konji
,
kar
nas
je
stalo
brez
oskrbe
konj
in
mož
60
gl.
,
dasi
nismo
po
postavi
primorani
k
tem
težavnim
rabotam
extra
territorium
.
Pri
zadnji
komisiji
je
gospod
grof
trdil
,
da
plačuje
vse
rabote
extra
territorium
,
kar
je
pa
le
v
toliko
res
,
da
res
nekaj
plačuje
,
in
sicer
za
tovornega
konja
v
Gorico
20
kr.
,
dočim
mora
podložnik
,
katerega
zadene
taka
rabota
in
nima
sam
konja
,
postaviti
na
cesto
moža
s
konjem
in
z
vso
oskrbo
,
če
ne
more
iti
sam
,
in
za
posojenega
konja
plačati
1
beneški
zlat
.
Če
pa
kdo
ne
more
takoj
napraviti
omenjene
rabote
,
bodisi
da
nima
konja
,
ali
da
je
radi
nesreče
zadržan
,
ali
da
tudi
za
denar
ne
najde
namestnika
,
tedaj
tega
ultra
fas
et
justitiam
kaznujejo
in
se
ne
ozirajo
na
opravičilo
,
kakor
se
je
to
zgodilo
Matiju
Jugu
iz
Sel
,
ki
mu
je
bil
konj
vsled
dolge
poti
ohromel
in
ni
mogel
na
naglo
povelje
niti
proti
odškodnini
dobiti
drugega
.
Dasi
je
mož
nekoliko
po
določenem
času
prišel
s
konjem
,
je
bil
brez
zaslišanja
radi
kratke
zamude
obsojen
na
25
gl.
kazni
.
Tako
je
tudi
,
ko
ni
mogel
rajni
Gašpar
Kragulj
,
ki
je
peljal
svoj
med
na
prodaj
v
Trbiž
,
povelja
opraviti
,
oskrbnik
našega
gospoda
grofa
imenovanemu
Gašparju
Kragulju
ob
njegovi
vrnitvi
iz
Trbiža
sine
omni
alio
procedere
vzel
štiri
vole
in
jih
dal
immediate
odpeljati
v
klavnico
.
Ko
pa
se
je
omenjeni
Kragulj
pri
gospodu
grofu
pritožil
in
se
opravičil
,
češ
,
da
za
raboto
ni
vedel
in
tudi
delavne
živine
ni
doma
imel
,
da
bi
bil
raboto
opravil
,
ga
je
grof
povrhu
še
kaznoval
z
globo
50
gl.
in
mu
tudi
naložil
,
naj
zvozi
kamenja
za
veliko
apnenico
.
Ker
pa
je
ubogi
mož
že
šest
volov
izgubil
in
sam
ni
imel
nobene
delavne
živine
več
,
je
moral
voziti
z
izposojenimi
konji
in
voli
na
lastne
stroške
,
kar
bodo
potrdili
juramento
vivi
testes
in
quantitate
.
“
Grof
se
je
nemirno
zganil
,
toda
rekel
ni
nič
.
„
Item
je
pustil
omenjeni
grof
rajnega
Gašparja
Kavčiča
tako
dolgo
v
ječi
,
da
je
ondi
umrl
.
Nato
je
gospod
grof
uboge
sirote
in
varovance
radi
umrlega
očeta
kaznoval
z
globo
250
beneških
zlatov
,
kar
tudi
lahko
s
prisego
dokažemo
,
in
še
veliko
drugih
kazni
,
s
katerimi
nas
je
brez
pravega
vzroka
kaznovala
naša
gosposka
.
Tako
je
na
primer
zadnja
komisija
med
drugim
zaukazala
Martinu
Munihu
iz
Sel
,
naj
gre
prostovoljno
v
zapor
v
Gorico
.
Ni
se
takoj
priglasil
,
kakor
drugi
,
deloma
ker
je
hotel
svoje
domače
zadeve
urediti
,
deloma
ker
ni
imel
denarja
za
na
pot
in
se
je
zato
odpravil
h
krčmarju
na
Stopec
,
da
bi
tam
dobil
na
posodo
.
Ko
pa
se
je
pri
omenjenem
krčmarju
poslovil
in
hotel
poslušno
oditi
naravnost
v
Gorico
,
so
ga
,
stopivšega
iz
krčme
,
pobili
skriti
biriči
in
grajski
vojaki
za
prvim
grmom
in
ga
—
Muniha
—
s
sunki
in
pretepavanjem
tako
zdelali
,
da
je
dobil
na
telesu
šestnajst
smrtnih
poškodb
.
Ko
pa
so
vprašali
biriče
in
vojake
,
zakaj
da
tako
grozovito
trpinčijo
ubogega
moža
,
so
odgovorili
,
da
jim
je
njih
milostni
gospod
grof
tako
ukazal
.
Nato
so
tako
ranjenega
moža
privezali
na
konja
in
ga
odpeljali
v
Gorico
v
ječo
.
Ker
pa
se
je
naš
gospod
grof
bal
,
da
bi
tako
grozovito
na
njegovo
povelje
zdelani
in
ranjeni
mož
prekmalu
umrl
,
mu
je
poslal
zdravnike
.
Nemogoče
je
,
da
bi
tako
zdelanega
ozdravili
.
Ta
velika
krivica
se
je
zgodila
ubogemu
možu
contra
omne
mandatum
gospodov
komisarjev
.
Item
smo
toženi
,
da
ne
plačujemo
novih
naklad
.
Tudi
temu
odločno
ugovarjamo
in
smo
pripravljeni
juramento
izkazati
,
da
smo
vse
naklade
vedno
radovoljno
plačevali
,
in
sicer
vedno
več
,
kakor
je
naložila
zapoved
gospodov
komisarjev
,
o
čemer
se
lahko
izkažemo
s
kanclijskimi
pobotnicami
in
je
tudi
iz
priloženih
razvidno
,
da
so
se
nam
contra
ordinem
nakladala
nova
bremena
.
Za
te
pobotnice
je
moral
vsakdo
,
že
za
najmanjši
listič
,
plačati
16
soldov
,
t.
j.
10
kr.
,
dasi
iz
pobotnice
v
tem
oziru
ni
nič
razvidno
quantum
et
quid
.
Da
pa
razni
uradniki
ratione
novae
impostae
večinoma
več
zahtevajo
od
nas
,
kakor
jim
gre
,
je
razvidno
tudi
iz
naslednjega
:
Po
zadnji
komisiji
je
bil
poslan
od
gospodov
komisarjev
županu
iz
Lader
plačilni
nalog
in
ta
je
tudi
takoj
po
sprejemu
naloga
prinesel
denar
v
pisarno
,
kolikor
so
zahtevali
.
Ker
pa
ni
hotel
plačati
toliko
,
kolikor
so
zahtevali
pisarniški
uradniki
,
ampak
se
držal
tega
,
kar
je
bilo
zapisano
v
plačilnem
nalogu
,
niso
hoteli
denarja
vzeti
,
in
šele
ko
je
prišel
tretjič
,
so
mu
z
veliko
nevoljo
denar
iztrgali
.
Tako
smo
si
nakopali
s
pravično
stvarjo
in
pravilnim
izpolnjevanjem
dolžnosti
največje
sovraštvo
in
jezo
naših
predpostavljenih
.
In
zadnji
čas
nas
hoče
že
vsakdo
rubiti
,
da
nam
tega
na
noben
način
ni
mogoče
natanko
popisati
.
Dasiravno
so
v
omenjeni
komisiji
naš
gospod
grof
in
gospodje
komisarji
sami
na
podlagi
izvlečka
ex
urbario
gospoda
grofa
določili
,
koliko
mora
vsak
podanik
plačevati
in
kakšna
tlaka
se
sme
komu
nalagati
,
ravnajo
vendar
razni
sodni
sluge
in
biriči
proti
tem
določilom
in
niso
zadovoljni
,
če
jim
damo
toliko
,
kolikor
kaže
izpisek
,
nego
hočejo
toliko
imeti
,
kolikor
se
jim
zljubi
,
kakor
to
že
nekaj
let
delajo
,
ne
da
bi
mi
vedeli
,
cur
vel
quomodo
so
to
začeli
.
Poleg
tega
pripovedujejo
biriči
,
da
se
bodo
oni
izpiski
zavrgli
,
kar
s
prisego
lahko
potrdijo
:
Andrej
Kavčič
,
Vrban
Kozorog
,
Sebastjan
Kavčič
,
kakor
tudi
cela
občina
Ljubinj
to
priseči
hoče
.
Vrhutega
nas
grofovi
uradniki
in
biriči
contra
debitum
et
justitiam
pogosto
rubijo
,
in
če
se
hočemo
mi
stantibus
his
pri
gospodu
grofu
pritožiti
v
dobrem
mnenju
,
da
nam
bo
on
pomagal
,
nas
on
grdo
sprejme
in
ne
usliši
,
nego
pravi
,
da
ga
prav
nič
ne
briga
,
kako
da
je
bilo
pred
petimi
leti
.
Tudi
to
lahko
juramento
potrdijo
Pavel
Trojar
,
Anton
Melinc
,
Ivan
Bajt
,
Vrban
Klobučar
in
še
mnogo
drugih
.
“
Tu
je
grof
skočil
.
„
Ali
še
ni
konca
?
“
„
Še
zaključek
preostaja
,
“
je
dejal
sodnik
.
„
Tako
smo
mi
kmetje
,
podaniki
tolminske
gosposke
skoro
vsi
od
naše
predpostavljene
gosposke
že
tako
izžeti
in
osiroteli
,
da
v
bodoče
nele
ne
bomo
mogli
plačevati
niti
davkov
,
ki
gredo
Vaši
Cesarski
Visokosti
,
nego
bomo
morali
prijeti
za
trdo
beraško
palico
in
vsi
skupaj
zapustiti
zemljo
,
kakor
se
je
že
mnogim
zgodilo
.
“
Grof
je
še
vedno
strmel
predse
.
Tedaj
je
sodnik
končal
:
„
Zato
prosimo
Vaše
Rimsko
Cesarsko
Veličanstvo
za
božjo
in
pet
krvavih
Kristusovih
ran
voljo
,
naj
bi
Vaše
Veličanstvo
hotelo
vpoštevati
naš
žalostni
položaj
in
ne
verjelo
našim
nasprotnikom
.
“
Tedaj
je
grof
prvikrat
pogledal
sodniku
v
obraz
:
„
Kaj
je
resnica
?
“
Sodnik
se
niti
za
hip
ni
zmedel
,
nego
je
odvrnil
:
„
Resnica
je
,
da
je
ta
pritožba
lažnivo
zasukavanje
in
zlobno
obrekovanje
.
Ali
bi
sicer
jaz
nosil
take
obtožnice
pred
velemožnega
gospoda
grofa
?
“
„
Jaz
Vam
zaupam
,
“
je
odgovoril
grof
.
„
Ali
smem
tudi
drugim
,
oskrbniku
Grandenteju
,
bom
videl
.
“
„
Smete
!
“
je
dejal
Locatelli
.
Grof
ga
je
odslovil
in
pripomnil
:
„
Saj
veste
,
kaj
je
Vaša
dolžnost
!
“
„
Vem
,
“
je
dejal
Locatelli
;
„
dal
bom
preiskati
,
kdo
so
rebelles
.
“
Grof
mu
je
prikimal
.
Sodnik
Locatelli
je
komaj
stopil
skozi
vrata
,
ko
ga
je
pozval
grof
nazaj
in
mu
dejal
nekam
nevoljno
:
„
Ali
odhajate
takoj
?
“
Sodnik
se
je
poklonil
in
odvrnil
:
„
Stvar
je
nujna
,
Vaše
blagorodje
!
“
„
Da
!
“
je
odvrnil
grof
še
vedno
razdražen
.
„
Toda
,
jaz
mislim
,
da
bi
lahko
vedel
,
kako
in
kdo
Vam
je
prinesel
to
—
pismo
,
“
je
dejal
in
pokazal
na
list
,
ki
ga
je
bil
prej
vzel
iz
sodnikovih
rok
.
„
Sploh
,
“
je
vzkliknil
,
„
meni
ni
vse
jasno
,
kaj
se
na
Tolminskem
godi
!
To
veste
,
da
ljubim
red
!
“
Sodnik
se
je
ponižno
priklonil
:
„
Gospod
grof
so
me
odslovili
z
opazko
,
ali
vem
,
kaj
mi
je
storiti
.
Gospod
grof
so
utrujeni
,
zato
si
nisem
upal
,
nadlegovati
jih
z
natančnimi
podatki
.
Če
gospod
grof
želijo
,
jim
takoj
ustrežem
.
“
„
Prosim
!
“
je
dejal
grof
in
sedel
ter
mignil
tudi
sodniku
,
naj
sede
.
Sodnik
je
začel
grofu
dokazovati
,
da
so
vse
točke
v
kmetski
pritožbi
neosnovane
.
Grof
ga
je
prekinil
:
„
Tega
mi
ne
pravite
.
Za
red
ste
Vi
odgovorni
in
dajali
boste
račun
,
kadar
bom
sam
zahteval
.
Odkod
Vam
je
prišla
v
roke
pritožba
,
to
hočem
vedeti
!
“
Sodnik
se
je
vljudno
in
hinavsko
napravil
sila
majhnega
in
dejal
:
„
Imam
človeka
,
ki
mi
prinaša
vesti
o
gibanju
kmetov
.
“
„
Kdo
je
ta
človek
?
“
„
Isti
je
,
ki
je
pritožbo
pisal
.
“
„
Tako
?
“
se
je
začudil
grof
.
„
Da
,
“
je
dejal
Locatelli
.
„
Ime
Vašemu
blagorodju
ne
bo
neznano
.
Jakob
de
Facis
.
“
Grof
si
je
segel
z
desnico
preko
čela
.
Sodnik
mu
je
pomagal
:
„
Tolminski
advokat
je
,
obenem
je
zdravnik
in
se
poteguje
za
službo
pri
Velmožnem
—
“
„
Vem
!
“
je
odrezal
grof
.
„
Stvar
je
taka
,
da
de
Facisu
kmetje
zaupajo
.
Tako
služi
na
dve
strani
.
“
„
Nevaren
človek
!
“
je
dejal
grof
.
Sodnik
je
pripomnil
:
„
Nevaren
in
tudi
nepošten
.
Vaše
blagorodje
se
spominja
,
da
ga
nisem
priporočil
.
Pijanec
je
,
mojega
nečaka
,
Vašega
blagorodja
oskrbnika
,
Luigija
,
mi
zavaja
.
“
Grof
se
je
udobrovoljil
:
„
Kakšne
intrige
so
zopet
to
?
Vi
ga
ne
marate
in
on
Vam
dela
!
“
Sodnik
se
je
poklonil
:
„
V
službi
za
velmožnega
gospoda
žrtvujem
rad
lastne
interese
in
se
izpostavljam
celo
nevarnosti
—
“
„
Prav
,
prav
!
“
je
presekal
grof
,
se
dvignil
in
podal
Locatelliju
roko
,
katero
je
sodnik
poljubil
.
Grof
je
bil
prijazen
:
„
In
kako
boste
zdaj
uredili
stvar
?
“
„
Glede
pritožbe
?
Nič
lažjega
.
“
Sodnik
je
nato
grofu
v
juridični
mešanici
besed
obrazložil
,
da
bo
prijel
nekaj
nezadovoljnežev
in
jih
zaprl
ter
prisilil
,
da
javno
prekličejo
pred
zbranimi
zastopniki
vasi
žalitve
proti
grofu
in
gosposki
,
in
da
se
grofu
sploh
ni
treba
meniti
za
zadevo
.
Določeni
dan
,
kadar
bi
preklicevali
,
bi
se
drznil
povabiti
grofa
,
da
pride
v
Tolmin
.
Grof
mu
je
stisnil
v
drugo
desnico
in
menil
,
da
to
ne
bo
škodilo
trdovratnim
,
k
uporom
nagnjenim
ljudem
.
„
Ah
,
“
je
vzkliknil
Locatelli
.
„
Vaše
blagorodje
bodi
uverjeno
,
da
je
križ
ž
njimi
.
“
Nato
je
menil
,
da
je
sicer
le
nekaj
glav
,
katere
bi
bilo
treba
ukrotiti
,
da
jih
pozna
in
da
ne
bo
miroval
,
dokler
jih
ne
ukroti
.
Segel
je
pod
jopič
,
izvlekel
zamazan
listič
in
ga
ponudil
grofu
.
Ta
je
strmel
v
drobni
list
in
vzkliknil
:
„
Giovanni
Gradnik
!
Kdo
je
to
?
“
„
Ah
,
“
je
vzkliknil
Locatelli
,
„
oprostite
,
Vaše
blagorodje
,
tega
ni
več
.
Ta
je
umrl
.
“
„
In
je
bil
upornik
?
“
„
Da
!
“
je
sunkoma
izustil
Locatelli
,
„
bil
je
morilec
in
požigalec
.
Ubili
so
ga
Vašega
blagorodja
srditi
biriči
,
ko
se
je
branil
.
“
„
Jaz
vsega
tega
nič
ne
vem
!
“
se
je
zavzel
grof
.
„
Ali
mi
niste
poslali
relacije
?
“
„
Sem
!
“
je
odvrnil
Locatelli
.
„
Vaše
blagorodje
jo
je
gotovo
založilo
.
“
„
To
ni
mogoče
,
jaz
ljubim
red
,
“
je
dejal
odločno
grof
.
Sodnik
je
obljubil
,
da
pošlje
prepis
.
„
Prosim
!
“
je
dejal
grof
in
se
dvignil
ter
sodnika
v
drugo
odpustil
.
Toda
poklical
ga
je
še
enkrat
nazaj
in
mu
sporočil
za
oskrbnika
,
naj
vpošlje
v
treh
dneh
račun
upravljanja
tolminskih
zemljišč
in
vsoto
šest
tisoč
goldinarjev
.
Martin
Munih
in
Peter
Duša
sta
šla
čez
Brice
na
Stopec
,
baš
ko
je
vzšlo
solnce
.
Do
tu
sta
molčala
.
Tu
pa
je
izpregovoril
Munih
:
„
Ali
te
pustijo
galjoti
,
da
tako
romaš
po
Tolminskem
?
“
Peter
Duša
se
je
zasmejal
:
„
Ali
nisem
desetnik
?
“
„
Saj
si
edini
sin
,
brez
matere
in
očeta
,
in
ne
deseti
!
“
je
odvrnil
Munih
.
Duši
se
je
zresnilo
lice
in
je
rekel
:
„
Kdor
ima
devet
otrok
in
še
desetega
,
ga
bo
redil
.
Kadar
pa
je
med
desetimi
ženami
ena
,
ki
nima
moža
in
ima
otroka
—
tisti
je
desetnik
.
“
„
Glej
,
“
je
odvrnil
Martin
,
„
tega
še
nisem
vedel
.
Pa
čemu
ne
primes
za
rokodelstvo
in
romaš
brez
doma
?
“
Peter
Duša
je
stegnil
roke
proti
solncu
:
„
Proklete
so
,
ubijale
bi
,
delati
se
jim
ne
da
.
Tistemu
,
ki
mi
je
bil
oče
,
sem
se
rodil
v
nadlego
,
tisti
,
ki
me
je
rodila
,
v
sramoto
.
Ali
ne
vidiš
,
da
sem
zaznamovan
?
“
„
Kje
?
“
se
je
začuden
ozrl
Martin
Duši
v
obraz
.
Toda
temu
se
je
vse
obličje
razvleklo
v
smeh
in
je
vzkliknil
:
„
Galjoti
in
vi
kmetje
,
vsi
ste
enako
neumni
.
“
Tisti
hip
sta
vstopila
na
Stopcu
v
krčmo
Martinovega
sorodnika
Valentina
.
Za
ognjiščem
je
sedel
in
se
z
ženo
prepiral
s
svojim
ženskim
glasom
,
prav
tak
,
kakršen
je
bil
pred
šestimi
leti
:
brez
brk
,
brez
obrvi
in
mlečnoplavih
las
.
„
Čebele
,
pa
Bog
pomagaj
!
“
je
pozdravil
Duša
.
„
Troti
,
troti
!
“
je
jeknil
Valentin
in
se
nagnil
mimo
kadečega
se
ognja
,
da
bi
videl
vstopivšega
.
Žena
Valentinova
pa
je
kriknila
in
se
sesedla
ob
ognjišču
.
Nenadni
pogled
na
Martina
jo
je
ustrašil
,
saj
šest
let
ni
čula
o
njem
drugega
,
nego
da
je
dobil
šestnajst
smrtnih
ran
.
Valentin
je
zarajal
od
veselja
:
„
Jej
,
Martin
,
kako
mi
prav
prideš
!
“
In
skočil
je
z
ognjišča
,
zavpil
na
ženo
,
naj
ne
nori
pri
belem
solncu
vpričo
živih
ljudi
,
popadel
Martina
za
roko
in
ga
povlekel
iz
kuhinje
na
desno
v
pivsko
izbo
.
Duša
je
šel
za
njima
,
dočim
je
žena
zdihovaje
oddrsala
ven
,
da
si
opomore
od
strahu
.
Notri
v
izbi
je
sedel
v
kotu
za
mizo
samcat
pivec
,
pijan
,
s
stisnjeno
pestjo
na
mizi
in
je
venomer
govoril
sam
s
seboj
:
„
Nož
bom
nabrusil
pa
pojdem
!
Boš
videl
,
galjot
,
kdo
je
Lužnik
,
kadar
bo
nož
nabrusil
.
“
„
Hčer
so
mu
tolminski
skvarili
,
zato
pije
!
“
je
dejal
s
svojim
ženskim
glasom
Valentin
,
stopil
k
oknu
in
postavil
vrč
vina
na
mizo
.
Duša
je
lezel
za
peč
in
legel
.
Valentin
je
potisnil
Martina
za
mizo
in
prisedel
ter
brez
vsake
radovednosti
,
odkod
in
kako
,
ponovil
:
„
Tako
prav
si
mi
prišel
,
Martin
!
“
In
z
nekako
dvomečim
glasom
je
vprašal
:
„
Ali
pa
si
še
kaj
v
noge
?
“
„
Sem
,
“
je
govoril
Martin
resnico
.
„
Kaj
pa
—
“
„
Vse
zveš
!
Toda
drevi
,
ob
desetih
,
ko
pojde
ona
spat
.
Prej
ne
!
“
Tedaj
se
je
oglasil
Duša
za
pečjo
:
„
Poglej
,
ali
nisem
vedel
in
te
prav
pripeljal
?
Pa
nočeš
verjeti
,
da
sem
desetnik
.
“
—
Valentin
je
otrnil
tresko
in
sedel
k
Martinu
,
ki
je
bil
v
zapečku
,
dočim
je
Duša
neusmiljeno
smrčal
.
„
Po
cele
tedne
ne
spi
,
zato
pa
spi
,
kadar
začne
,
“
je
bil
razložil
Valentin
Martinu
.
In
Martin
je
menil
,
da
je
Valentin
presneto
znan
z
Dušo
.
„
Povedal
ti
bom
,
kaj
da
je
,
zdaj
ko
vem
,
kako
je
s
teboj
,
“
je
govoril
tiho
Valentin
.
„
Pred
osmimi
leti
smo
se
hoteli
vzdigniti
nad
Tolmin
.
“
„
Vem
,
“
je
dejal
Munih
.
„
Zato
,
ker
so
hoteli
imeti
celo
desetino
,
galjoti
.
“
„
Vem
.
“
„
Potem
so
še
sol
obdačili
.
“
„
Vem
.
“
„
In
od
ognjišča
so
sold
zahtevali
.
“
„
Vem
.
“
„
Potem
smo
se
pritožili
,
pa
so
komisarji
prišli
in
so
nas
strahovali
.
Saj
so
tebe
skoro
ubili
.
“
„
Čemu
vse
to
pripoveduješ
,
saj
vem
!
“
je
odvrnil
Martin
.
„
To
veš
!
Pa
tega
ne
veš
,
da
Simona
Golje
niso
ujeli
.
“
„
Ne
,
tega
nisem
vedel
.
“
„
Vidiš
,
tisti
večer
,
ko
so
tebe
pobijali
,
je
prišel
tod
mimo
.
Čez
Podmelec
so
ga
šli
lovit
,
pa
je
bežal
po
Grapi
in
lezel
čez
Senico
,
ker
so
v
Bači
prežali
nanj
.
“
Za
hip
je
umolknil
in
nato
skrivnostno
nadaljeval
:
„
Opolnoči
je
potrkal
.
Tak
je
bil
,
da
se
je
komaj
na
nogah
držal
.
Piti
sem
mu
dal
,
da
je
malo
k
sebi
prišel
.
Pa
je
rekel
,
naj
tresko
ugasnem
.
V
temi
sva
sedela
,
pa
je
rekel
,
da
beži
čez
Volče
na
Benečansko
.
Za
malo
loja
me
je
prosil
,
da
si
bo
noge
mazal
,
da
ga
ne
bi
žulilo
.
Vprašal
sem
ga
,
če
bi
rad
sira
na
pot
.
Skoro
zajokal
je
,
da
Bog
ve
,
če
bo
mogel
vrniti
.
Z
dobro
besedo
sem
ga
le
potolažil
.
Glej
,
pa
me
je
nato
prijel
za
roko
in
priseči
sem
mu
moral
.
“
„
Zakaj
?
“
„
Kaj
ne
veš
,
da
so
ga
zato
tako
lovili
,
ker
ima
tisto
cesarsko
pisanje
,
kaj
da
so
tolminske
pravice
.
Zato
sem
mu
prisegel
.
Tisto
pismo
mi
je
dal
,
da
ga
skrijem
,
dokler
ne
pride
ponj
.
Bal
se
je
,
da
bi
ga
ne
ujeli
.
“
„
In
ga
niso
?
“
„
Ne
.
“
„
Pa
pismo
?
“
„
Ima
ga
!
V
najhujši
zimi
je
prišel
ponj
,
ko
niso
več
pazili
nanj
,
in
sem
mu
ga
dal
.
Pa
še
takrat
je
prišel
ko
berač
,
ki
dela
pokoro
,
na
pol
obraza
obrit
.
“
Martin
je
prijel
Valentina
za
roko
.
„
Na
pol
obraza
?
Videl
sem
ga
,
pa
ga
nisem
poznal
.
Ko
smo
okope
kopali
,
je
šel
mimo
in
me
je
spoznal
in
rekel
,
naj
bežim
.
Lej
,
in
potem
sem
res
bežal
.
“
Valentin
je
kimal
z
glavo
:
„
Sin
se
mu
šola
,
zato
hodi
v
Gorico
,
da
bi
ga
vsaj
od
daleč
videl
.
“
„
In
pravice
?
“
„
Tisto
pisanje
?
I
,
glej
!
Prepisati
je
dal
na
Laškem
in
zdaj
jih
berejo
vsi
,
ki
znajo
:
Laharnar
na
Pečinah
,
Defacis
v
Tolminu
,
pa
tudi
drugi
imamo
prepise
.
Tudi
jaz
!
“
Valentin
je
zlezel
s
peči
,
odmaknil
prag
in
vzel
iz
lončene
posode
orumenel
list
iz
množice
še
drugih
orumenelih
listov
.
„
Beri
!
“
je
dejal
Martin
.
„
Latinsko
je
,
“
je
odvrnil
Valentin
,
brati
ne
morem
,
povem
,
kaj
je
zapisano
.
“
In
s
prstom
kazaje
na
list
,
je
govoril
:
„
Glej
,
tu
stoji
zapisan
cesar
Maksimilijan
in
tu
smo
mi
,
Tolminci
.
In
tu
stoji
,
da
ne
plačujemo
davka
od
soli
,
in
tu
,
da
nam
gre
četrtina
desetine
,
in
tu
.
kako
da
nam
mora
pustiti
gosposka
naše
navade
v
cerkvi
in
občini
in
pravico
soditi
v
berlin
,
pa
da
smo
prosti
vseh
davkov
,
ki
niso
tu
notri
zapisani
,
za
vse
večne
čase
!
“
Z
nepopisno
spoštljivostjo
sta
moža
opazovala
zamazane
,
krivenčaste
pismenke
.
Valentin
je
menil
:
„
Veš
da
jih
bode
v
Tolminu
tako
pismo
.
Zato
se
je
Simon
bal
.
“
„
Kaj
je
pa
drugo
?
“
je
vprašal
Martin
in
pokazal
na
ostale
liste
.
Valentin
se
je
pomaknil
tik
k
Martinu
in
šepetal
:
„
Zdaj
zveš
,
zakaj
sem
te
vesel
.
Ali
prisežeš
?
“
„
Kako
naj
prisežem
?
“
„
Povedal
bom
molitev
.
Potem
boš
vedel
!
“
je
dejal
Valentin
,
se
prekrižal
in
rekel
z
monotonim
glasom
:
„
Prisežem
pri
svetih
Kristusovih
ranah
in
pri
zveličanju
svoje
grešne
duše
,
da
bom
do
svoje
smrti
varoval
svoje
pravice
,
od
cesarja
Maksimilijana
mi
podeljene
,
da
bom
rajši
strašne
smrti
umrl
in
da
me
sme
vsakdo
ubiti
,
če
bi
kdaj
tiste
ovajal
in
gosposki
izdajal
,
ki
bi
se
za
te
svoje
pravice
vzdignili
zoper
gosposko
in
tudi
zoper
krivične
komisarje
in
dacarje
.
Jezus
,
Marija
,
Jožef
,
bodite
mi
v
pomoč
!
“
Valentin
si
je
zopet
prekrižal
čelo
.
„
Prisežem
!
“
je
dejal
Martin
.
Valentin
je
dejal
:
„
Naš
pozdrav
je
zdaj
:
čebele
,
trosti
.
Saj
si
slišal
?
“
„
Sem
!
“
je
odvrnil
Martin
.
Tedaj
je
razgrnil
Valentin
še
ostali
papir
in
dejal
:
„
Tu
so
tisti
,
ki
so
prisegli
!
“
„
Malo
!
“
je
dejal
Martin
.
„
Vsak
dan
nas
je
več
.
Vsaka
krivica
v
Tolminu
,
pa
je
eden
več
.
“
In
razgrnil
je
drugi
list
:
„
Tu
jih
je
več
.
Ti
plačujejo
puntarski
groš
.
“
„
In
tam
?
“
se
je
dotaknil
Martin
tretjega
lista
.
„
Tu
so
tisti
,
ki
tudi
groša
še
ne
plačujejo
.
Plašljivci
so
ali
pa
skopuhi
,
kot
šentviški
Lapajne
,
in
zavistneži
.
Pa
jih
je
vsak
dan
manj
.
Za
punt
niso
;
da
naj
cesarju
tožimo
,
so
hoteli
.
Pa
so
se
še
drugi
potlej
vdali
.
In
so
res
napisali
.
Za
štirinajst
dni
pojdejo
štirje
na
Dunaj
.
“
„
Hudirja
pojdejo
,
“
je
tedaj
vzkliknil
Duša
in
se
dvignil
,
„
če
pa
že
grof
ve
za
tisto
tožbo
.
“
Valentin
je
prepaden
odskočil
.
Duša
se
je
zasmejal
:
„
In
če
ve
!
Ali
je
to
kaj
slabega
?
Zdaj
bodo
v
Tolminu
tistim
,
ki
bi
se
samo
s
pritožbami
radi
pravdali
,
tako
zagodli
,
da
bodo
za
vedno
ozdravljeni
.
“
„
Ježeš
,
ti
deš
,
da
bo
to
celo
dobro
?
“
se
je
začudil
še
enkrat
Valentin
.
Duša
je
pokazal
s
prstom
na
orumenele
liste
in
dejal
:
„
Tako
povem
,
da
ne
bodo
trije
meseci
minili
,
pa
boš
lahko
tisti
papir
proč
vrgel
,
kjer
jih
imaš
zdaj
največ
zapisanih
.
“
Tedaj
je
dejal
Martin
nekam
ostro
:
„
Kako
pa
ti
veš
,
da
grof
ve
za
pritožbo
?
“
Duša
se
je
glasno
zakrohotal
in
vzkliknil
:
„
Ali
mari
nisem
desetnik
?
“
Valentin
se
je
nemirno
zganil
in
zašepetal
:
„
Za
božje
ime
,
ne
vpij
,
zbudiš
mi
ženo
in
ostrašiš
.
“
„
Čebele
!
“
je
dejal
Duša
in
zopet
legel
.
„
Troti
!
“
sta
odvrnila
Martin
in
Valentin
Munih
.
Sodnik
Locatelli
je
dan
za
dnem
zaslišaval
ljudi
zaradi
pritožbe
.
Klican
je
bil
Ivan
Bajt
,
Doljan
in
miren
človek
;
še
mački
bi
ne
bil
stopil
na
rep
.
Pa
je
dejal
sodnik
:
„
Puntaš
se
,
Bajt
!
“
„
Bog
mene
vari
!
“
se
je
ustrašil
Doljan
.
„
Pa
te
le
briga
,
kako
da
je
bilo
pred
petimi
leti
in
kako
zdaj
tvoja
predpostavljena
gosposka
misli
!
“
Bajt
je
komaj
umel
,
kaj
bi
sodnik
rad
.
Še
bolj
se
je
zbegal
,
ko
je
nekaj
kriknilo
nanj
:
„
Furbo
,
furbo
!
“
Bajt
se
je
ozrl
za
glasom
in
je
videl
zeleno
papigo
v
kletki
in
je
dejal
,
videč
,
da
tudi
sodnik
motri
ptico
:
„
Lepega
ptiča
imajo
,
gospod
sodnik
.
“
Gospod
sodnik
se
je
vpričo
takega
omalovaževanja
zavedel
svojega
dostojanstva
in
zavpil
:
„
Bajt
,
ti
si
puntar
.
Cesarju
si
tožil
gospoda
grofa
.
“
„
Ježeš
!
“
se
je
ustrašil
Bajt
in
pogledal
zdaj
papigo
zdaj
sodnika
in
mrmral
,
da
on
prav
nikogar
še
nikoli
ni
tožil
.
Kako
,
da
ni
tožil
,
je
hotel
vedeti
sodnik
.
On
da
prav
dobro
ve
,
da
je
tožil
.
Papiga
je
siknila
novo
psovko
,
ki
je
Bajt
ni
umel
in
ki
ga
je
zato
tem
bolj
razburila
.
Sodnik
pa
si
je
začel
meti
roke
in
je
govoril
skrajno
prijazno
,
skoro
očetovski
:
Recimo
,
je
menil
,
če
bi
se
bila
Doljanom
zgodila
krivica
,
ker
so
morali
letos
izredno
opravljati
Dobrave
,
ali
recimo
,
da
bi
se
jim
bila
zgodila
kakršnakoli
krivica
,
ali
ni
on
,
grofov
sodnik
,
zato
v
Tolminu
,
da
skrbi
za
red
?
Ali
je
to
kak
red
,
pritoževati
se
cesarju
?
To
je
punt
,
to
je
kaznivo
dejanje
.
On
da
sicer
ve
,
da
Bajt
ni
tako
hudo
mislil
,
da
pa
on
kot
grofov
služabnik
nikakor
ne
more
opravičiti
Bajta
,
ki
naj
zato
nikakor
ne
godrnja
vpričo
zelo
,
zelo
nizke
kazni
,
ki
mu
jo
nalaga
ne
on
,
kot
sodnik
in
prijatelj
kmetov
,
nego
postava
.
„
Ali
bo
globa
težka
?
“
je
hotel
vedeti
Bajt
.
„
Trideset
goldinarjev
,
“
je
dejal
sodnik
.
Morda
bo
visoki
gospod
znižal
še
to
kazen
v
slučaju
,
da
se
Bajt
na
določeni
dan
priglasi
pred
grofom
in
svoj
prestopek
obžaluje
.
Papiga
je
zahreščala
za
Bajtom
,
sovražno
in
zlokobno
.
Bajt
je
obljubil
,
da
bo
obžaloval
svoj
prestopek
.
Solze
so
mu
stopile
v
oči
pri
misli
na
globo
.
Tih
in
prepaden
je
odšel
.
Doli
na
cesti
se
mu
je
vrnila
zavest
in
nekaj
uporne
volje
.
„
Trideset
goldinarjev
,
“
je
mrmral
,
„
zato
,
ker
iščemo
svoje
pravice
,
kakor
bi
se
pritožiti
ne
smeli
.
“
Tedaj
ga
je
zanikaren
človek
potegnil
za
rokav
in
dejal
:
„
Pravica
to
ni
,
da
se
vam
še
pritoževati
ne
pustijo
.
“
„
Ni
ne
!
“
je
zmajal
Bajt
,
„
pa
oni
s
tičem
gori
drugače
pravi
.
“
„
Ali
ne
poznaš
galjota
?
“
Bajt
se
je
ozrl
nekam
plaho
na
zanemarjenega
človeka
in
je
dejal
tiho
:
„
Tako
lepo
ste
napisali
vse
,
kako
,
da
iz
vsega
nič
ne
bo
?
“
„
Bo
,
kar
bo
,
“
je
dejal
zanemarjeni
človek
in
je
povlekel
kmeta
s
seboj
v
zanemarjeno
krčmo
svojega
brata
.
Bil
je
to
Jakob
de
Facis
.
Nezaslišano
je
bilo
,
koliko
so
tisti
čas
na
Tolminskem
globili
.
Sodnik
je
kisloresno
ponovil
že
v
stotič
,
da
to
zahteva
postava
.
Pri
tej
besedi
se
je
možu
vselej
lice
zmračilo
.
Šesttisoč
goldinarjev
v
treh
dneh
,
je
bil
rekel
grof
in
sodnik
je
to
vestno
sporočil
svojemu
nečaku
,
mlademu
,
krasnemu
lahkoživcu
,
oskrbniku
Luigiju
Grandente
.
S
svojimi
črnimi
očmi
in
bledimi
lici
je
strmel
Grandente
v
strica
in
ni
rekel
nič
,
na
kar
se
je
sodnik
silno
razhudil
,
teptal
z
nogami
in
besnel
.
Nečak
je
mirno
in
molče
prenesel
stričevo
razjarjenost
.
Potem
je
moral
sesti
za
mizo
in
računiti
.
In
ko
je
seštel
zapravljeni
grofovski
denar
,
je
bilo
jasno
,
da
nedostaje
od
denarja
do
zahtevane
vsote
baš
petstotriinštirideset
goldinarjev
.
Sodnik
je
zaklel
.
Ni
vinarja
premalo
ali
preveč
ni
zahteval
grof
.
Bil
je
v
gospodarskih
rečeh
zelo
natančen
in
vesten
.
Nato
se
je
sodnik
še
enkrat
razhudil
nad
nečakom
in
ga
nemilostno
odslovil
.
Tretji
dan
je
poslal
Grandenteja
z
zahtevano
vsoto
v
Gorico
.
On
sam
pa
je
globil
na
račun
nečaku
posojenega
denarja
.
Očividno
je
bil
mož
vsaj
do
svojega
sorodnika
usmiljenega
srca
.
Na
Stopcu
je
nekega
večera
dejal
Valentin
Munih
svojemu
sorodniku
Martinu
:
„
Hoje
bo
dovolj
to
zimo
,
Martin
.
“
„
Naj
!
“
je
dejal
mračno
Martin
.
„
Doljani
vsi
,
Vrsnjani
vsi
,
Ljubinjci
vsi
,
Bačarji
in
Graparji
vsi
,
Modrejani
in
Modrejčani
vsi
,
vsi
Idrijčanje
,
Ponikvarji
,
Pečinarji
.
Na
Šentviški
gori
vsi
razen
Valentina
Lapajneta
,
ki
ga
ni
škoda
,
skopuha
.
“
In
prav
tedaj
je
vstopil
imenovanec
in
je
dejal
Valentinu
Munihu
,
krčmarju
:
„
Puntarski
groš
sem
prinesel
.
“
„
O
,
vraga
!
Celo
ti
?
“
je
vzkliknil
krčmar
.
Lapajne
je
odprl
duri
in
odšel
,
potem
ko
je
plačal
,
v
noč
.
Bila
je
temna
in
mrzla
.
Mohor
Kacafura
je
sedel
ob
mraku
v
pritlični
sobi
ob
vhodu
v
grofovo
kanclijsko
poslopje
in
gledal
skozi
okno
preko
mize
in
praznega
vrča
na
mizi
.
Mračilo
se
je
hitro
,
kajti
bila
je
že
pozna
jesen
.
Mohor
Kacafura
je
zvečer
rad
tako
posedel
in
se
zagledal
skozi
okno
.
Na
klopi
ob
njem
je
ležal
rejeni
birič
Tonin
in
spal
.
Birič
Tonin
je
neskončno
mnogo
spal
,
kadar
je
legel
.
Mohor
Kacafura
je
dobro
vedel
,
da
Tonin
zelo
trdo
spi
;
pa
ne
meneč
se
za
to
,
je
pletel
nekak
dvogovor
med
spečim
in
svojo
lastno
osebo
.
Tako
je
rekel
:
„
Glej
,
moj
ljubi
Tonin
,
to
pravzaprav
nobena
služba
ni
,
če
spiš
.
Spal
bi
vsak
hudič
,
moj
ljubi
Tonin
!
“
Tonin
je
prijazno
posvarilo
nevljudno
preslišal
,
zato
je
Mohor
nadaljeval
:
„
Kadar
je
človek
v
službi
,
ni
,
da
bi
spal
.
Le
zapomni
si
,
Tonin
,
še
v
pogubo
ti
bo
spanje
,
in
ti
bo
!
“
Tonin
se
je
udobno
obrnil
na
trdi
klopi
.
„
I
nu
,
pa
spi
!
“
je
vzdihnil
Mohor
,
„
ampak
eden
ne
spi
,
Mohor
Kacafura
ne
spi
in
čuje
.
“
Prikimal
si
je
z
glavo
in
govoril
:
„
Zato
ker
čuješ
,
gospod
Mohor
,
zato
imaš
tak
nos
,
da
puntarje
vohaš
.
Kdaj
sem
že
vedel
,
da
se
puntajo
,
in
Locatelli
je
šele
zdaj
doznal
,
kaj
so
Tolminci
.
“
Kacafura
je
prikimal
in
tako
priznal
,
da
se
strinja
z
gospodom
Mohorjem
.
Dobrodušno
robato
in
zehaje
je
dostavil
:
„
Ali
kolnejo
,
zlodji
,
ko
jih
tako
globimo
!
Naj
le
kolnejo
;
jaz
pravim
,
dokler
kolnejo
,
ni
sile
,
da
le
molijo
ne
.
“
In
po
premolku
je
odgovoril
Kacafura
samemu
sebi
:
„
Kaj
,
da
že
molijo
,
praviš
,
gospod
Mohor
?
Vrag
jih
vzemi
,
če
molijo
.
“
Kacafura
je
zopet
zazehal
in
mrmral
:
„
Tonin
,
zdaj
že
vidim
,
da
je
spanec
nalezljiv
.
“
In
Mohor
Kacafura
se
je
naslonil
na
steno
,
zaprl
oči
,
prekrižal
roke
nad
trebuhom
in
mrmral
dremaje
:
„
Čuda
ne
bi
bilo
,
če
bi
molili
.
Saj
jih
slačimo
in
ne
globimo
.
“
„
Zdaj
bosta
pa
dva
vdovca
pod
eno
streho
.
“
S
temi
besedami
je
stopil
prekupec
Andrej
Golja
v
hišo
Valentina
Lapajneta
na
Šentviški
gori
,
po
domače
imenovanega
tudi
„
zadnja
nadloga
“
,
kakor
ga
je
bil
prekrstil
domači
fajmošter
Bandel
,
ki
je
smatral
pot
navkreber
k
cerkvi
za
prvo
in
pot
navzdol
k
Valentinu
za
zadnjo
nadlogo
,
poleg
mnogih
drugih
,
o
katerih
ni
govoril
.
Valentin
Lapajne
je
sedel
za
mizo
in
nekaj
prebiral
s
kupa
žita
pred
seboj
,
v
kolikor
mu
je
še
bilo
mogoče
vpričo
zgoščujočega
se
mraku
.
Lapajne
je
bil
skopuh
ter
koščen
in
ostrorezan
.
Z
odrevenelimi
prsti
je
mel
,
da
so
pokali
ko
dračje
.
Neizmerno
rad
je
prebiral
s
kupa
,
mislil
je
pri
tem
na
groše
.
Obličje
je
bilo
možu
neprijazno
,
mrmral
je
polglasno
čez
galjote
,
Tonin
mu
je
bil
prišel
pred
uro
v
hišo
in
je
zdaj
spal
za
pečjo
.
Valentin
Lapajne
je
dvignil
glavo
ob
nenadnem
pozdravu
,
zamežikal
in
dejal
nevoljno
:
„
Ali
drže
vsem
pijancem
nocoj
poti
k
meni
?
“
„
Ali
sem
pijan
?
“
je
grozil
Golja
.
„
Misliš
,
da
sem
ko
ti
,
ki
se
požganka
natepeš
pa
pod
sod
ležeš
!
“
„
Je
ne
dobiš
kaplje
pri
meni
!
“
bi
se
bil
pridušil
Lapajne
.
„
Požganek
boš
tudi
tajil
,
ki
vsa
hiša
po
njem
diši
?
“
„
Tamle
,
galjotu
,
sem
ga
skuhal
,
da
bi
ga
zlepa
iz
hiše
spravil
,
“
je
govoril
Lapajne
.
„
Pa
mi
ga
je
mrcina
pod
mizo
zmetal
in
opljuval
.
“
Valentin
se
je
dvignil
in
dejal
prijazneje
:
„
Ven
mi
ga
nesi
,
Andrej
,
ki
se
galjotov
ne
bojiš
.
“
Golja
se
je
zakrohotal
:
„
Mari
sem
z
Grahovega
sem
gor
prilezel
,
da
bom
biriče
v
Tolmin
nosil
?
“
Golja
je
sedel
za
mizo
.
Valentinu
je
za
hip
šinila
groza
v
ude
,
če
ni
morda
Andrej
domenjen
z
biričem
,
da
ga
oropata
.
Tedaj
je
dejal
Golja
:
„
Vola
prodajaš
,
zdaj
veš
,
zakaj
sem
prišel
!
“
Valentin
se
je
ob
tej
vesti
pomiril
,
skomizgnil
z
ramo
in
dejal
:
„
Ne
vem
,
ali
bi
,
ali
ne
bi
!
Kdo
te
je
napravil
?
“
„
Naj
me
napravi
,
kdor
če
.
“
je
odgovoril
Andrej
,
„
ti
govori
naravnost
.
Saj
ga
moraš
prodati
!
“
„
Zakaj
,
da
bi
ga
moral
?
“
„
Ali
ti
ni
ohromel
,
da
je
komaj
za
mesnico
?
“
„
Ohromel
,
“
se
je
smejal
suhotno
Valentin
,
„
ali
je
to
kaka
marnja
?
Še
spoznal
ga
ne
boš
,
tako
rahlo
šepa
!
“
„
Kaj
ljudi
slepariš
,
nadloga
?
“
je
kriknil
Andrej
in
udaril
ob
mizo
.
„
Saj
ne
rečem
,
za
vožnjo
ni
,
“
je
pridržaval
Andrej
Goljo
.
Res
je
dejal
Andrej
manj
jezno
:
„
Pa
bi
vsaj
luč
prižgal
,
da
se
bova
videla
!
“
„
Saj
se
slišiva
tudi
v
temi
,
“
je
menil
Valentin
.
Vendar
se
je
dvignil
in
šel
prižigat
k
ognju
v
peči
malo
oljenko
in
jo
nato
zataknil
v
špranjo
ob
vratih
.
Duh
kostenčevega
,
doma
pridelanega
olja
je
udaril
Golji
v
nos
.
Nevoljen
je
stresel
glavo
in
segel
pod
jopič
po
bučasto
čutaro
ter
jo
nagnil
,
Z
žejnimi
očmi
se
je
zagledal
Valentin
vanj
in
pripomnil
:
„
Pa
si
se
delal
,
ko
da
si
še
tešč
.
“
Golja
je
ponudil
čutaro
Valentinu
:
„
Na
,
“
je
dejal
,
„
in
pametno
govori
.
Nisem
ga
še
videl
,
pa
ti
ponudim
zanj
štirideset
goldinarjev
.
“
Valentin
je
pil
in
mislil
:
„
Štirideset
si
rekel
,
dal
boš
petdeset
!
“
Vrnil
je
čutaro
čez
mizo
in
zmajal
z
glavo
:
„
Ne
pojde
,
Andrej
!
Šeststo
funtov
ga
je
,
pa
mi
ponujaš
štirideset
.
“
„
Petsto
ga
je
!
“
je
odvrnil
Golija
,
se
nagnil
po
oljenko
,
jo
položil
na
mizo
in
dostavil
:
„
Ali
veš
,
koliko
dobiš
od
mesarjev
zanj
?
Štirideset
goldinarjev
dobiš
,
pa
devet
goldinarjev
boš
daca
plačal
,
po
novi
meri
od
funta
sold
.
“
„
Ali
pa
tudi
ne
!
“
je
odvrnil
Valentin
.
„
Saj
nisi
sam
,
ki
hodi
ponoči
,
ko
naš
fajmošter
spe
.
“
„
Le
veseli
se
Grošlja
!
“
je
dejal
pikro
Golja
;
„
povem
ti
,
da
ima
Grošelj
kranjske
