furija.
„
Tvoja
angelska
lepota
me
me
me
je
oča-čarala
!
“
je
jecljal
s
topim
nasmehom
.
Iztežka
smo
zadržavali
smeh
.
„
Pomagajmo
očaranemu
revežu
iz
jarka
!
“
je
velel
doktor
Zalokar
.
„
Ne
,
ni
treba
,
slavna
gospoda
!
“
nas
je
presenetil
zvitorepec
s
svojim
navadnim
glasom
in
se
sam
skobacal
na
cesto
.
„
Izpolnil
sem
svojo
obljubo
.
Dokazati
sem
hotel
svoji
preljubi
Genofefi
,
da
sem
hudo
nadarjen
za
prelepo
dramatično
umetnost
!
Mislila
je
,
da
sem
se
opil
,
pa
se
nisem
.
Tudi
svojo
treznost
lahko
dokažem
!
Izvolite
pogledati
!
“
Dvignil
je
desno
nogo
in
se
pohvalil
:
„
No
,
ali
sem
trezen
ali
ne
?
Ali
ne
stojim
na
eni
nogi
trdno
kakor
spomenik
?
“
Vsi
razen
njegove
soproge
smo
se
spustili
v
smeh
,
zakaj
kratkokraki
,
dolgoživotni
Oven
,
stoječ
neprenehoma
le
na
levi
nogi
,
je
bil
res
dokaj
smešen
,
zlasti
ker
se
je
držal
tako
modro
in
ker
nas
je
vse
zaporedoma
pogledoval
s
svojimi
drobnimi
rjavimi
očmi
tako
prijazno
,
pričakujoč
obilo
priznanja
.
„
Izborno
,
gospod
svetnik
!
“
smo
vpili
in
mu
ploskali
,
on
pa
se
nam
je
,
še
vedno
na
eni
nogi
,
priklonil
in
nam
metal
zračne
poljubce
.
„
Nehajte
,
gospod
svetnik
!
“
je
prosila
Nada
,
ki
se
je
najbolj
smejala
.
„
Ne
morem
se
več
smejati
.
“
„
Ali
je
to
humbug
?
“
je
vprašal
Oven
slovesno
in
si
potegnil
z
roko
po
nagubanem
obrazu
in
štrleči
bradi
.
Možiček
se
ni
dal
rad
briti
;
zato
so
ga
prezirali
vsi
zavedni
brivci
.
„
To
pač
ni
noben
humbug
!
“
je
priznal
Balenovič
,
ki
se
tudi
ni
slabo
zabaval
.
„
Potem
lahko
stojim
zopet
na
obeh
nogah
!
“
je
dejal
prijatelj
dramatične
umetnosti
,
si
malce
otepel
prah
raz
obleko
in
si
mirno
prižgal
cigaro
.
„
Jako
dobro
ste
nas
zabavali
,
gospod
svetnik
!
“
ga
je
pohvalila
Nada
,
ko
smo
se
napotili
zopet
dalje
.
„
Vse
me
že
boli
od
smeha
.
“
„
Ah
,
moj
mož
uganja
vedno
take
neumnosti
,
“
se
je
gnevala
Ovnovka
.
Imela
bi
bila
rada
moža
,
od
katerega
bi
kar
puhtelo
nadčloveško
dostojanstvo
in
nedostopna
veličastnost
.
„
Dober
bi
bil
za
bajaca
v
cirkusu
,
Hans
,
veš
!
“
„
Ne
,
ne
!
Navdušuje
me
le
ljubezen
do
visoke
dramatične
umetnosti
.
Hotel
sem
ti
le
dokazati
,
kar
sem
obljubil
:
da
sem
rojen
igralec
.
“
„
Pa
bi
si
bil
izbral
vsaj
lepšo
vlogo
!
Svetnik
,
pa
se
obnaša
tako
čudno
!
“
„
Svetnik
,
svetnik
!
Manjka
se
žalostnih
svetnikov
!
Jaz
pa
sem
vesel
svetnik
!
To
je
velikanska
razlika
!
Kaj
pridigam
zmeraj
?
Kaj
mi
pomaga
bogastvo
vsega
sveta
,
kaj
mi
pomaga
vsa
čast
in
slava
,
ako
pa
nisem
vesel
in
zadovoljen
?
In
ako
sem
zadovoljen
in
vesel
,
kaj
vraga
mi
je
treba
še
bogastva
,
časti
in
slave
?
Veš
,
preljuba
Genofefa
,
človek
ne
bodi
zaljubljen
v
posvetno
ničevost
!
Le
mene
poslušaj
,
mojega
srca
ljubica
!
Človek
mora
biti
filozof
ali
modrijan
,
pa
pameten
modrijan
,
vesel
modrjjan
!
Ako
pogledaš
mene
,
vidiš
takega
veselega
modrijana
.
Noben
milijardar
ni
srečnejši
od
mene
!
Ali
zdaj
veš
,
kako
odličnega
moža
imaš
,
preljuba
moja
stara
muca
?
“
V
Zagoricah
smo
se
ločili
.
Janko
in
jaz
sva
spremila
Olgo
.
Doktor
je
govoril
o
gorkih
vrelcih
,
o
bodočnosti
Blejskega
in
Bohinjskega
jezera
,
midva
z
Olgo
pa
sva
molčala
.
Janko
je
naju
nezadovoljno
pogledoval
s
svojimi
modrimi
očmi
in
si
zamišljeno
gladil
gosto
francosko
brado
.
„
Zdi
se
mi
,
da
sta
oba
zaspala
,
“
nama
je
dejal
pred
Jarnikovo
vilo
;
saj
ni
vedel
,
da
sva
se
pravkar
še
le
zbudila
k
novemu
življenju
.
Zvečer
sem
se
še
dolgo
sam
vozil
po
jezeru
.
Doma
sem
postavil
ciklamne
v
vodo
in
ugibal
,
kaj
poreče
jutri
hudi
gospod
ravnatelj
.
Največ
pa
sem
sanjaril
o
Olgi
.
„
Olga
je
moja
!
“
je
bila
moja
prva
misel
,
ko
sem
se
drugo
jutro
zbudil
in
zagledal
ciklamne
na
oknu
.
Spomnil
sem
se
vsake
Olgine
kretnje
,
vsake
njene
besede
,
njenega
molčanja
,
njenih
pogledov
,
njenega
smeha
,
njenih
poljubov
,
rahlega
pritiska
njenih
usten
;
spomnil
sem
se
,
kako
je
šepetal
in
trepetal
njen
glas
,
kako
se
je
veter
poigraval
z
njenimi
laski
ob
njenih
in
mojih
sencih
,
kako
je
,
vsa
zardela
,
hitreje
dihala
ob
mojih
licih
.
Vse
se
mi
je
zdelo
izredno
lepo
,
važno
,
znamenito
.
Smejalo
se
mi
je
kar
samo
izza
sebe
,
v
duši
mi
je
pelo
in
vriskalo
:
„
Kako
lepo
je
življenje
!
“
Spodaj
je
pela
Minka
:
„
V
dolin
’
ci
prijetni
je
ljubi
moj
dom
...
“
„
Rrasno
je
bilo
včeraj
,
krasno
!
“
sem
vzkliknil
,
kakor
bi
bila
Olga
poleg
mene
.
V
moji
sobi
je
dehtela
mlada
ljubezen
;
sanjal
sem
pri
belem
dnevi
.
„
Fant
,
zdaj
se
ti
prične
novo
življenje
!
“
mi
je
dejalo
.
Vse
moje
dosedanje
življenje
se
mi
je
zdelo
mahoma
pusto
,
prazno
,
popolnoma
brezpomembno
.
Za
sabo
sem
videl
Saharo
jalovega
veseljačenja
,
samoljubja
in
samoprevare
.
Na
Jezeru
je
potrkavalo
velikemu
prazniku
.
Vstal
sem
in
gledal
skozi
okno
.
Zunaj
je
vabilo
solnčno
avgustovo
jutro
.
Gpspodnji
dan
ob
jezeru
!
V
rosi
oprano
in
okrepčano
drevje
je
veselo
prožilo
veje
proti
solncu
.
Po
jezeru
so
utripale
Široke
srebrne
mrene
,
svetlobni
otoki
.
Jasno
nebo
se
mi
je
zdelo
drugo
,
brezdanje
jezero
.
Vse
se
je
lesketalo
tako
živo
in
sveže
,
tako
nežno
in
novo
,
kakor
da
je
ustvarjeno
šele
davi
.
Barve
,
zvoki
,
vonjava
,
vodovje
in
gorovje
,
vse
se
mi
je
zdelo
še
lepše
nego
prej
.
Koliko
močneje
čuti
lepoto
stvarstva
duša
,
ki
ljubi
!
Čutil
sem
se
vsega
prerojenega
,
boljšega
,
blažjega
;
čutil
sem
:
ljubezen
do
Olge
je
čudež
,
najlepši
čudež
mojega
življenja
!
In
ko
sem
gledal
na
jezero
,
na
gore
,
na
vso
to
sveto
lepoto
in
milino
,
me
je
prevzela
globoka
ginjenost
.
Solze
so
mi
privrele
v
oči
—
iskreno
sem
hvalil
Boga
,
da
mi
je
privedel
Olgo
...
Odslej
moram
ljubiti
vse
človeštvo
,
sem
si
mislil
.
Nikoli
več
ne
bom
slabo
sodil
o
nikomer
,
najsi
mi
je
še
tako
zoprn
in
antipatičen
.
Vse
bom
ljubil
,
vse
ljudi
,
vse
živalce
božje
in
vse
rastline
,
vse
stvari
,
ves
svet
,
vse
,
kar
je
!
Ta
velika
ljubezen
bodi
poslej
moje
geslo
,
ta
struna
,
ta
blejska
struna
naj
mi
doni
vedno
v
duši
!
Tudi
do
Ovnovih
dam
moram
biti
prijaznejši
.
Revice
so
mati
in
hčere
,
pomilovanja
so
vredna
ta
malosrečna
bitja
.
Sočustvovati
moram
z
njimi
,
nikar
pa
zasmehovati
jih
in
prezirati
.
Smilila
se
mi
je
celo
gospodična
Brigita
:
kako
neveselo
in
temno
ji
je
življenje
!
Tako
mi
je
dvigala
čista
ljubezen
do
Olge
srce
.
Sedel
sem
in
pisal
ljubici
pismo
.
Slikal
sem
svojo
blaženost
z
najsijajnejšimi
bojami
in
naposled
Olgi
radodarno
nakazal
milijardo
vročih
poljubov
.
Nenadoma
me
je
obletelo
:
„
Presrečen
si
,
fant
!
Tvoja
sreča
ne
more
trajati
dolgo
...
“
Kako
čuden
je
človek
!
Ali
ni
res
čuden
?
Najlepše
trenotke
si
sam
okali
s
črnimi
mislimi
in
žalostnimi
slutnjami
.
Lotevala
se
me
je
malosrčnost
in
globoka
otožnost
...
Ali
kmalu
sem
bil
zopet
zidane
volje
.
Na
misel
mi
je
prišla
obljubljena
snubitev
.
Kako
se
bo
držal
ravnatelj
,
moj
bodoči
tast
?
In
kako
jaz
sam
?
Haha
!
Rad
bi
videl
tedaj
sam
sebe
v
zanesljivem
ogledalu
!
Premišljal
sem
,
po
kom
naj
pošljem
ljubici
pismo
,
da
bi
ga
dobila
čim
prej
.
Tedajci
je
potrkalo
na
moja
vrata
v
„
gorenji
hiši
“
in
vstopila
je
Jerica
,
obuta
,
v
pražnji
oblekici
.
„
A
,
a
!
Danes
si
pa
vsa
nova
!
Kdo
ti
je
pa
dal
narediti
tako
lepo
obleko
?
“
„
Jarnikova
gospodična
.
Pa
tole
sem
vam
prinesla
,
gospod
!
“
Prvo
Olgino
pismo
!
Še
nikdar
nisem
prejel
nobenega
lista
s
takim
veseljem
,
s
tako
strastno
radovednostjo
!
Naglo
sem
odprl
rožnato
,
nežno
dišeče
pisemce
.
Olga
mi
je
pisala
,
kako
je
srečna
in
kako
težko
čaka
,
da
bi
se
zopet
videla
.
Ob
enajstih
pred
obedom
da
pride
z
Nado
v
hotelsko
sladičarnico
.
Papa
da
je
danes
jako
slabe
volje
.
Svetovala
mi
je
,
naj
danes
še
ne
govorim
z
njim
,
ampak
rajši
v
ponedeljek
.
Pripisal
sem
na
svoj
list
,
kako
zelo
me
je
oveselilo
njeno
ljubo
pisemce
in
da
bom
ravnal
po
njenem
nasvetu
ter
prišel
v
konditorijo
.
Dal
sem
Jerici
par
dvojač
in
ji
zabičil
,
naj
odda
gospodični
Olgi
moje
pismo
skrivaj
in
naj
nikomur
nič
ne
pripoveduje
o
tem
.
Ko
je
odšla
,
sem
bral
Olgino
pismo
bogve
kolikokrat
.
Zaljubljeno
sem
študiral
njeno
pisavo
in
vedno
iznova
poljubljal
papir
tam
,
kjer
je
stalo
:
„
Milijon
vročih
poljubčkov
!
Vsa
Tvoja
Olga
.
“
Potemtakem
sem
bil
tudi
jaz
milijonar
!
Šel
sem
doli
.
Na
dvorišču
je
pela
Minka
:
Sem
slovenska
deklica
,
Minka
mi
je
ime
...
V
okajeni
kuhinji
je
pod
sklednikom
„
kosil
“
Janezek
žgance
s
topljenim
(
kuhanim
)
mlekom
.
„
Danes
so
pa
že
medičarji
tukaj
!
“
me
je
opozoril
mali
cukrolizec
in
se
obliznil
v
prijetnem
pričakovanju
.
Oča
Martin
so
se
postavljali
z
novim
klobukom
in
rdečebaršunastim
telovnikom
,
ki
se
je
na
njem
svetila
gosta
vrsta
debelih
srebrnih
gumbov
.
Mati
Neža
v
lepi
kočemajki
,
s
snežnobelim
predpasnikom
,
so
me
povabili
na
„
južino
“
in
dodali
prijazno
:
„
Danes
bomo
imeli
„
suho
“
juho
,
„
suho
“
meso
(
svinjino
)
s
kislim
zeljem
pa
ajdove
štruklje
z
ocvirki
.
“
Zahvalil
sem
se
in
po
zajtrku
odšel
proti
vasi
Gradil
.
Pota
so
bila
čista
,
kakor
da
jih
je
pometla
nebeška
hišna
,
sapa
.
Vse
je
bilo
tako
svečano
,
ne
le
pražnje
obleke
,
osnažene
ulice
,
pisane
zastave
in
petje
cerkvenih
zvonov
,
ampak
tudi
obrazi
,
hiše
,
vile
,
vrtovi
,
jezero
,
gore
in
solnce
nad
njimi
.
Iz
okusno
zidanega
dvorca
sem
slišal
jasne
akorde
naivne
sonatine
.
Danes
so
mi
prijali
tudi
ti
zvoki
,
pravilni
in
napačni
;
danes
bi
bil
veselo
ploskal
vsaki
mačji
godbi
!
Srečaval
sem
Blejce
in
Blejke
,
gredoče
od
maše
.
Z
velikim
zanimanjem
sem
gledal
gibke
postave
lahkonogih
deklet
in
ponosnih
žena
v
šumečih
krilih
,
v
zlatih
oglavnicah
ali
belih
pečah
in
pisanosvilnatih
naprsnih
rutah
.
Žalibog
so
nekatero
krasotico
kazile
napol
gosposke
maškaraste
capice
,
nerodno
posnete
po
malokdaj
okusnem
mestnem
kroju
.
Malone
vse
so
nosile
velike
molitvenike
in
bele
robce
.
Za
dekleti
so
stopali
glasni
krepki
fantje
in
za
temi
modri
,
molčljivi
možje
.
Iz
teh
obrazov
in
postav
sem
poizkušal
najti
Črtomira
in
Bogomilo
.
Vsi
so
se
mi
videli
prijazni
,
radostni
,
dobrohotni
,
veselo
razburjeni
in
pričakujoči
nekaj
lepega
in
prijetnega
.
Celo
starcem
je
ozarjal
lica
nedeljski
mir
,
nedeljski
nasmeh
.
Šel
sem
skozi
lepo
vasico
Grad
in
občudoval
cvetoče
bogastvo
klinčkov
,
ki
je
lilo
iz
malih
oken
kakor
zeleni
slapi
z
rdečimi
ribicami
.
Blizu
cerkve
so
hvalili
prodajalci
pri
stojnicah
svojo
sladko
in
drugo
robo
.
Berači
in
beračice
so
molili
čudno
pojoč
,
zdaj
glasneje
,
zdaj
pojemaje
:
„
O
ljubi
prijatelji
in
prijateljice
krščanske
,
o
pobožni
romarji
in
romarice
,
poglejte
mene
,
ubogo
siroto
božjo
,
in
usmilite
se
me
,
lepo
vas
prosim
,
dajte
mi
kaj
vbogajme
,
Oče
naš
—
Bog
vam
povrni
stokrat
na
tem
in
na
onem
svetu
!
—
kateri
si
v
nebesih
...
“
Vsi
so
naglašali
pridevnike
.
Mimogrede
sem
stopil
v
staro
,
z
zidom
ograjeno
župno
cerkev
,
ki
je
imela
zvonik
z
lepo
baročno
streho
.
V
hladni
veži
,
kjer
so
trami
nadomeščali
strop
,
so
nad
klopmi
švigale
lastovice
ko
vesele
misli
.
Še
so
pele
orgle
v
hiši
božji
.
Ko
so
umolknile
,
sem
krenil
proti
jezeru
,
si
še
enkrat
ogledal
Prešernovo
piramido
od
repentaborskega
marmorja
,
še
enkrat
pobožno
prebral
napis
in
navedke
iz
pesnikovih
Poezij
ter
zavil
na
pot
,
ki
se
je
prožila
v
bukovi
in
hrastovi
senci
na
Blejski
grad
.
Kmalu
sem
stal
ob
leseni
ograji
nad
strmim
prepadom
.
Klopi
in
mize
so
bile
še
prazne
,
le
bistrook
martinček
se
je
solnčil
ob
zidovju
ali
tekal
po
gorkem
pesku
in
črn
kos
je
prhnil
med
stare
dobe
.
Od
spodaj
je
prihajal
zamolkel
topot
konjskih
kopit
,
drdranje
kol
,
žvižgi
,
klici
,
smeh
...
Po
vodni
planjavi
so
pluli
veliki
romarski
čolni
,
plavi
in
ladje
,
celo
brodovje
.
Svečano
in
žalobno
je
donela
preprosta
in
vendar
tako
globokočutna
in
miloglasna
narodna
pesem
čez
zeleno
in
modro
ravan
.
Neprenehoma
so
se
vozile
procesije
romarjev
in
romaric
k
slovesni
službi
božji
na
Jezeru
.
Dolgo
sem
s
občudoval
ta
veledivotni
svet
pod
sabo
in
okoli
sebe
.
Tu
se
mora
otajati
vsako
sovraštvo
,
ko
led
v
pomladanjem
ognju
mora
skopneti
vsaka
zlobna
misel
tukaj
pričo
te
razkošne
in
mile
lepote
,
ki
jo
je
božja
dlan
tako
radodarno
usula
strmečemu
zemljanu
.
Od
tega
skalovja
,
od
tega
zidovja
veje
tajnoviti
duh
neznane
davnine
.
Dozdeva
se
ti
,
da
je
ostalo
v
teh
kamenih
še
nekaj
živega
iz
davno
,
davno
minulih
časov
.
Kakor
zamaknjen
v
mladostne
spomine
sniva
stari
grad
nad
jezerom
.
Kakšno
je
bilo
to
jezero
,
ko
ga
je
zagledalo
prvo
človeško
oko
?
O
da
bi
mogel
za
en
dan
nazaj
v
ono
dobo
,
ko
še
ni
bilo
na
otoku
ne
cerkvice
,
ne
stopnic
,
ampak
samo
drevje
,
grmovje
,
cvetlice
in
trava
,
naokoli
pa
ne
hiše
,
ne
vrta
,
marveč
le
gozdi
,
sami
tihi
gozdi
!
V
jezeru
se
koplje
jelen
,
bober
,
medved
,
tur
.
Na
otoku
in
ob
bregovih
gnezdijo
povodne
ptice
,
nad
vodo
se
preletavajo
in
močno
šume
živi
oblaki
.
Po
stoletnih
hostah
rožlja
prvo
orožje
.
Kelti
,
Rimljani
napajajo
svoje
konje
v
jezeru
.
Ošaben
centurio
se
pelje
s
svojimi
vojaki
proti
otoku
.
Ondi
se
dviga
dim
nad
žrtveniškim
gajem
.
Debel
haruspex
malikuje
za
kratek
čas
in
se
veseli
bogovom
darovane
pečenke
.
Na
gorah
,
po
klancih
,
izza
gozdnih
robov
in
na
gradu
se
ne
svetijo
več
rimljanski
ščiti
in
čelade
;
že
se
bliskajo
okovani
kiji
in
buzdovani
slovenskih
straž
,
ki
čuvajo
lesene
stolpe
in
trdnjave
,
gradišča
in
višegrade
.
Po
planinskih
samotah
odmeva
slovenskih
knezov
bojni
rog
.
Naši
pradedje
!
Obrnjeni
proti
Triglavu
,
bivališču
triglavega
boga
Triglava
,
vladarja
zemlje
,
morja
in
zraka
,
darujejo
slovenski
starejšine
v
mraku
pod
lipo
Svarogu
in
Dažbogu
,
blagoslavljajo
cede
,
njive
in
uljnjake
.
Plešoč
in
pojoč
mečejo
s
cvetjem
ovenčani
mladeniči
in
mladenke
zelenolasim
rusalkam
pisane
vence
v
jezero
,
venčajo
v
posvečenem
gaju
kip
boginje
Žive
,
sežigajo
malike
hudobne
zimske
boginje
Morane
,
prepeljavajo
podobe
dobre
boginje
Vesne
po
jezeru
,
rajajo
in
pojo
na
otoku
pod
zeleno
streho
,
ki
skozi
njo
veselo
gledajo
zvezde
in
mesec
.
O
da
bi
mogel
za
nekaj
časa
v
to
zanimivo
dobo
—
seveda
ne
brez
voznega
lista
za
nazaj
!
Tudi
danes
se
dviga
dim
nad
otokom
.
Ali
tam
ne
daruje
ljubeča
staroslovenska
deva
boginji
Živi
,
ampak
najbrže
kuha
zala
gorenjska
Mica
romarjem
moderno
kofedro
ali
pa
golaš
.
Ko
sem
si
ogledal
grad
,
sem
se
vrnil
na
razgledno
mesto
in
in
ostal
še
malo
tukaj
,
kjer
so
v
minulih
stoletjih
goreli
velikanski
kresi
in
daleč
naokoli
naznanjali
slabo
novico
,
da
se
že
zopet
bliža
Turek
.
Treba
je
bilo
oditi
.
Ustavil
sem
se
blizu
cerkve
pri
stojnicah
,
kjer
so
prodajali
„
srceta
“
in
druge
sladke
odpustke
iz
„
malega
kruhka
“
.
Izbiral
sem
med
živo
pisanimi
,
potratno
okrašenimi
srci
.
Sredi
njih
so
bili
na
ozkem
belem
papirju
natisnjeni
verzi
,
večinoma
zaljubljeni
,
šepavi
in
robati
.
Našel
nisem
nič
primernega
.
Naposled
sem
vendar
vzel
dvoje
srcet
,
prvo
že
zato
,
ker
so
bili
na
njem
Prešernovi
stihi
:
Ne
pozabiti
jih
,
so
te
prosili
Drúgi
,
ne
môje
prevzétno
sercé
;
V
mislih
ti
niso
,
al
mêne
posili
Pomnila
bóš
ti
do
zádnjiga
dné
.
To
sem
namenil
Olgi
.
Na
drugem
si
bral
:
„
Ljubezen
je
bila
,
ljubezen
še
bo
,
ko
mene
in
tebe
na
svetu
ne
bo
.
“
To
sem
vzel
za
Nado
.
Za
Minko
sem
kupil
majolikasto
svilnato
ruto
,
za
Janezka
pa
jezdeca
na
konju
,
jelena
in
petelina
,
vse
iz
„
malega
kruhka
“
.
V
drevoredu
je
bilo
vse
živo
.
Kopališka
in
letoviška
doba
je
dosegla
svoj
vrhunec
,
kakor
se
izražajo
frazači
.
Pred
hotelsko
sladičarnico
sem
zagledal
Olgo
in
Nado
.
Olga
je
hodila
ponosno
pokončno
ko
mlada
kraljica
.
Vse
tri
,
tudi
Nado
in
Minko
,
je
odlikovala
zmagoslavna
,
kraljeva
hoja
slovanske
mladenke
.
Oddal
sem
darova
.
Pridružil
se
nam
je
doktor
Jurinac
.
Ker
sta
gospodični
že
nakupili
,
kar
sta
hoteli
,
je
spremil
mladi
doktor
Nado
,
jaz
pa
Olgo
domov
.
V
veži
sva
porabila
ugodno
priliko
in
se
poljubila
dvakrat
ali
trikrat
z
odličnim
veseljem
.
Dobro
sva
se
imela
,
prav
dobro
!
Pa
ne
dolgo
!
Na
stopnicah
so
zašumela
ženska
krila
.
In
glej
,
kdo
stoji
ob
ograji
v
beli
obleki
in
strmi
v
najudva
?
Ali
je
to
triglavska
vila
?
Ali
je
to
labod
?
O
,
to
ni
nobena
vila
.
Vile
niso
tako
debele
,
vile
ne
gledajo
skozi
lornjeto
,
vile
ne
nosijo
copat
.
To
tudi
ni
poetični
labod
,
ampak
prozaična
gospodična
Brigita
Ogrizova
!
Ko
bi
trenil
,
sva
skočila
narazen
,
toda
prepozno
!
Togotna
teta
menda
ni
vedela
,
ali
naj
se
spusti
nad
naju
ko
plaz
,
ali
naj
rajši
igra
vlogo
furije
v
višavah
.
Naposled
jo
je
obdržal
zdravi
instinkt
na
stopnicah
.
Žalec
njenega
strupenega
jezika
je
občutila
najprvo
moja
uboga
ljubica
.
„
Olga
,
kaj
pa
je
bilo
to
?
Flirt
!
Iježeš
!
Američanski
flirt
v
naši
veži
!
Kar
slabo
mi
prihaja
.
Olga
,
Olga
!
To
je
sad
modernega
duha
,
ki
je
okužil
tudi
tebe
,
zaslepljeno
revo
.
Moj
Bog
,
moj
Bog
,
kako
pokvarjen
je
zdaj
mladi
svet
!
Olga
,
vsa
tvoja
prihodnjost
je
uničena
!
“
Vila
je
roke
,
kakor
bi
se
potapljal
ves
Bled
v
jezeru
.
Nisem
vedel
,
ali
bi
se
smejal
,
ali
osorno
odgovoril
,
ali
molčal
.
Olga
je
bila
rdeča
ko
kuhan
rak
,
teta
je
bila
od
jeze
bleda
ko
platno
,
jaz
pa
sem
menda
preminjal
razne
barve
;
le
stanovitni
mopsus
je
ostal
zmeraj
enako
rjav
.
Teta
je
dvignila
trepetajočo
roko
z
navpično
štrlečim
debelim
kazalcem
in
zakokodajskala
:
„
In
vi
,
gospod
Kalan
!
Ali
vas
ni
sram
,
poljubljati
pošteno
dekle
,
ki
se
ne
more
braniti
?
Nikdar
ne
bi
pričakovala
kaj
takega
od
vas
,
ki
se
vendar
kot
višji
poštni
oficijal
prištevate
olikanim
krogom
!
“
Bal
sem
se
,
da
vir
njene
jezičnosti
ne
usahne
še
tako
kmalu
in
da
njeno
razgrajanje
naposled
privabi
ravnatelja
.
Ko
je
lovila
sapo
,
sem
dejal
,
pa
ne
preveč
na
glas
:
„
Dovolite
mi
,
častita
gospodična
,
da
vam
pojasnim
...
“
Toda
že
se
je
zopet
obrnila
k
nečakinji
:
„
Niti
vpila
nisi
,
ko
te
je
poljubljal
ta
gospod
!
O
,
daleč
smo
prišli
!
Takoj
moram
povedati
papanu
!
“
„
Gospodična
,
prosim
vas
,
dajte
si
vendar
dopovedati
...
“
Ničesar
ni
hotela
slišati
,
zamahnila
je
z
rokama
,
kakor
bi
plavala
in
ukazala
:
„
Olga
,
gori
!
“
Odcopatala
je
po
hodniku
,
da
jo
je
mops
komaj
dohajal
.
Olgine
dolge
črne
trepalnice
so
nekolikrat
trenile
naglo
zaporedoma
in
oči
so
ji
gledale
po
veži
,
kakor
bi
iskala
pomoči
.
Počasi
je
upognila
glavico
ko
bolna
rožica
.
Vznemirjala
me
je
misel
,
da
bo
morala
ona
trpeti
zaradi
mene
.
„
Olga
,
nič
se
ne
boj
!
Vso
odgovornost
prevzamem
jaz
.
Sedaj
,
ljubica
moja
,
nama
ne
ostaja
nič
drugega
,
kakor
da
pojdeva
k
papanu
.
Zasnubiti
te
moram
takoj
!
“
„
Ah
,
papa
je
tako
slabe
volje
in
zdaj
ga
bo
še
teta
nahujskala
!
“
je
rekla
z
negotovim
,
zamolklim
glasom
.
„
Pridi
rajši
jutri
,
ko
se
mu
ohladi
prva
jeza
!
“
„
Ne
,
draga
moja
!
Ne
pustim
te
zdaj
same
!
Pomiri
se
!
Zmagati
morava
midva
!
“
Nasmehnila
se
je
s
solznimi
očmi
.
Objela
sva
se
in
goreče
poljubila
;
čutil
sem
,
kako
se
je
tresla
njena
roka
na
mojem
tilniku
.
„
Pojdiva
!
“
Nastopila
sva
trnjevo
pot
brez
nepotrebne
naglice
,
brez
kratkočasnih
pogovorov
;
stopala
sva
tiho
pa
odločno
,
kakor
dva
mučenika
,
ki
se
bližata
razkačenemu
gladnemu
tigru
v
odprtem
zverinjaku
!
Olga
mi
je
vzela
mali
zavoj
,
ki
sem
ji
ga
nosil
od
konditorije
,
in
obstala
pred
vrati
očetove
pisarnice
v
prvem
nadstropju
.
Ondi
sva
slišala
obtožujoče
javkanje
gospodične
Brigite
in
gromki
glas
razjarjenega
ravnatelja
.
Olga
je
pritisnila
orokavičeno
dlan
na
obledelo
lice
;
ljubezen
in
žalost
in
strah
ji
je
sijal
iz
oči
.
Tolažil
sem
jo
,
toda
srce
je
utripalo
nemara
meni
hitreje
nego
njej
.
Ko
sva
vstopila
midva
uboga
grešnika
,
je
gospod
Milan
Jarnik
puhal
dim
iz
britanike
kakor
parostroj
;
njegov
obraz
in
oči
so
kazale
hudo
nevihto
z
bliskom
in
gromom
,
s
ploho
in
točo
,
izkratka
najslabše
vreme
.
Mignil
je
Olgi
in
morala
je
oditi
.
Debela
teta
Brigita
je
domnevala
,
da
bo
ona
poleg
mopsa
eden
glavnih
in
najbolj
potrebnih
članov
sodne
komisije
.
Od
razburjenosti
se
je
potila
,
da
je
bila
vsa
mokra
kakor
morska
deklica
.
Gospod
Jarnik
pa
je
kratkomalo
odslovil
tudi
njo
in
stal
nekaj
časa
pri
pisalni
mizi
ter
me
meril
od
nog
do
glave
.
Dimil
je
iz
smotke
ko
tovorni
vlak
,
ki
je
obtičal
v
globokem
snegu
.
Razdražen
ni
mogel
takoj
najti
primernega
uvoda
.
„
Gospodine
!
“
je
naposled
bruhnilo
iz
vulkana
.
„
Ali
ste
res
poljubili
mojo
hčer
?
Moja
svakinja
ne
vidi
dobro
.
“
Izkušal
sem
odgovoriti
kar
najmirneje
:
„
Gospodična
svakinja
je
videla
dobro
,
gospod
ravnatelj
!
“
Kar
potreslo
ga
je
.
Mož
nagle
jeze
,
je
zdajci
planil
proti
meni
kakor
neusmiljen
som
na
nedolžno
žabo
in
renčal
:
„
Omadeževali
ste
čast
moje
hčere
!
“
Sprožil
je
vse
strele
iz
svojih
ljutih
oči
vame
.
Ako
bi
mogel
,
bi
me
bil
kar
presekal
,
kakor
je
bil
jezen
!
„
Prosim
lepo
,
gospod
ravna
—
“
„
Nobene
besede
več
,
tukaj
ne
velja
noben
izgovor
!
“
se
je
ujedal
kakor
svoje
dni
v
poštnem
uradu
.
„
Ali
,
gospod
ravnatelj
,
dovolite
mi
vendar
,
da
vam
poja
—
“
„
Ničesar
vam
ne
dovolim
!
“
„
—
pojasnim
—
“
„
Nič
!
Nič
!
Nič
!
“
Kričal
je
čimdalje
huje
in
tretji
„
Nič
!
“
je
bil
že
tako
glasan
,
kakor
bi
se
pogovarjal
gospod
s
kom
na
Osojnici
.
„
Oprostite
—
potem
pojdem
pa
domov
,
“
sem
dejal
in
se
mu
priklonil
.
„
Priporočam
se
,
gospod
ravnatelj
!
“
Obrnil
sem
se
proti
vratom
,
on
pa
mi
je
zastavil
pot
:
„
Nikamor
ne
boste
hodili
!
“
„
Gospod
ravnatelj
,
poljubil
sem
gospodično
Olgo
—
svojo
zaročenko
!
“
sem
se
požuril
.
„
Prosim
vas
najprisrčneje
,
sprejmite
me
za
svojega
zeta
!
“
O
kako
debelo
me
je
tedaj
pogledal
stari
gospod
!
Slišal
sem
,
da
se
nekaj
premika
za
vrati
,
pa
nisem
vedel
,
ali
je
teta
ali
Olga
.
Z
rokama
na
hrbtu
je
šel
proti
peči
,
se
ustavil
pred
mano
in
mi
ponudil
stol
.
„
Nič
ne
bo
,
očka
!
“
je
dejal
rezko
in
se
nasmehnil
škodoželjno
,
porogljivo
.
„
Ne
kaže
mi
,
da
bi
dajal
Olgo
z
doma
.
Kdo
naj
mi
pa
potlej
pomaga
pisati
?
Ali
res
mislite
,
da
morate
imeti
ravno
mojo
Olgo
?
Saj
je
toliko
drugih
deklet
in
vdov
,
ki
niso
napačne
in
bogate
so
tudi
.
Kaj
bi
se
kapricirali
ravno
na
Olgo
?
“
Pogledal
me
je
vprašujoče
,
jaz
pa
sem
molčal
.
Zdaj
že
ni
bil
več
tako
jezen
—
huda
ura
je
skoraj
minula
,
grmelo
je
le
še
poredkoma
,
iz
daljave
.
„
Verjemite
mi
,
gospodine
,
vse
so
enake
,
vse
,
kakor
jabolka
ali
hruške
.
Razlike
je
presneto
malo
,
bistveno
nobene
.
Ako
hočete
,
vas
predstavim
in
priporočim
veleposestniku
Oreharju
,
svojemu
prijatelju
.
Mož
je
bogat
in
ima
iz
dveh
zakonov
petero
punc
,
cel
institut
!
Vse
so
zdrave
ko
dren
,
vse
so
zale
pa
veselega
in
ponižnega
srca
.
Orehar
bi
se
prav
rad
iznebil
vsaj
ene
ali
dveh
,
zato
jih
je
prignal
semkaj
na
Bled
.
Če
tukaj
ne
bo
nič
in
če
tudi
na
zimskih
zabavah
ne
bo
nič
,
jih
pojde
prihodnje
leto
kazat
kam
drugam
,
saj
to
ni
nič
slabega
.
Le
k
njemu
pojdite
,
k
njemu
,
k
Oreharju
!
Pri
meni
je
pa
druga
;
jaz
imam
samo
eno
.
Le
pri
gospodu
Oreharju
potrkajte
in
izberite
si
eno
,
saj
so
vse
sorte
,
velike
in
majhne
,
blondine
in
brinete
...
“
Olgin
oče
je
govoril
včasi
tako
,
da
nisi
vedel
,
ali
se
norčuje
ali
misli
resno
.
„
Nočete
?
Hm
,
taki
so
zaljubljeni
ljudje
!
Vsak
misli
trdovratno
:
To
,
ali
pa
nobene
!
O
kako
so
nespametni
!
Povejte
mi
,
gospodine
,
kaj
pa
bi
bilo
,
če
ne
bi
bili
prišli
na
Gorenjsko
in
ne
bi
bili
videli
Olge
?
Zaljubili
bi
se
drugod
in
bi
poudarjali
prav
tako
trdovratno
:
To
,
ali
pa
nobene
!
No
,
vidite
!
Ali
nimam
prav
?
Ljubezen
je
velika
prevara
.
Zaljubljen
človek
vidi
vse
v
idealni
luči
.
Vsako
količkaj
dobro
svojstvo
ljubljenega
bitja
se
mu
zdi
že
sama
popolnost
,
vsaka
slabost
se
mu
zdi
vrlina
.
Prismojeni
so
vsi
zaljubljeni
ljudje
.
To
je
žalostna
stara
resnica
.
Zaljubljence
naj
bi
vse
aretirali
in
jih
obdržali
v
zaporu
,
dokler
se
ne
bi
siromaki
dodobra
iztreznili
—
potem
,
gospodine
,
potem
bi
bilo
vse
drugače
in
vse
bolje
na
svetu
!
Ljubezen
je
hudobna
iznajdba
zlobnih
pesnikov
in
pisateljev
.
Konfiscirali
naj
bi
take
nevarne
ljudi
in
jih
kratkomalo
obesili
vse
zaporedoma
po
abecedi
in
sežgali
naj
bi
vse
njih
kužne
spise
,
pesmi
in
podobne
oslarije
!
Koliko
prepirov
,
tožba
in
sovraštva
bi
se
obvaroval
svet
,
koliko
troškov
in
zamude
,
koliko
joka
in
škripanja
z
zobmi
!
“
„
Gospod
ravnatelj
,
spoštujem
vaše
nazore
—
“
„
Toda
sami
imate
drugačne
in
jih
ne
marate
opustiti
,
vem
!
“
je
rekel
pikro
.
„
I
kajpa
!
No
,
čujva
,
kaj
poreče
Olga
!
“
Poklical
je
hčerko
.
„
Olga
,
gospod
Kalan
te
je
zasnubil
pri
meni
.
Odgovori
odkritosrčno
:
ali
bi
ga
rada
?
“
Olga
je
zardela
,
povesila
oči
in
zašepetala
:
„
Rada
!
“
„
Torej
oba
sta
se
zarotila
proti
meni
?
Tudi
ti
,
Olga
,
tudi
ti
!
Tako
.
Ti
uboga
reva
še
ne
veš
,
da
žene
v
zakonu
nimajo
nič
dobrega
.
Mož
je
tiran
,
otroci
prodajajo
sitnost
in
tako
dalje
brez
konca
in
kraja
.
“
„
Zakaj
pa
se
je
omožila
moja
mama
?
“
je
ponižno
nasprotovala
Olga
in
v
zadregi
gladila
levo
,
še
oblečeno
rokavico
.
„
Tvoja
mama
je
zadela
terno
!
Vsak
mož
ni
tako
pohlevno
jagnje
kakor
sem
jaz
!
“
Ugriznil
sem
se
v
ustno
,
ker
me
je
silil
smeh
.
Stari
Jarnik
se
je
držal
sila
resno
in
strogo
,
dasi
je
razdiral
take
žaltave
.
„
In
zakaj
se
može
moje
prijateljice
?
“
„
Pomiluj
te
zaslepljene
sirote
!
Bodi
pametna
,
Olga
,
poslušaj
svojega
očeta
in
ne
sili
pred
oltar
!
“
„
Ali
naj
bom
stara
devica
?
“
je
ugovarjala
Olga
s
solznimi
očmi
.
„
I
zakaj
pa
ne
?
“
je
skoraj
veselo
vzkliknil
oče
in
stopil
proti
oknu
.
„
Ah
,
papa-a
!
“
„
Biti
stara
devica
,
to
vendar
ni
nobena
sramota
—
kaj
še
!
—
to
je
najlepši
poklic
!
Le
poglej
našo
teto
Brigito
!
Ali
ni
srečna
in
zadovoljna
,
ali
ni
debela
in
lepo
okrogla
kakor
globus
?
Ni
ga
lepšega
stanu
na
svetu
,
kakor
je
stan
neodvisne
,
ponosne
stare
device
!
“
Šel
je
od
okna
proti
vratom
in
nazaj
.
Midva
z
Olga
sva
porabila
pravi
trenutek
in
si
z
očmi
in
nasmehom
brzojavila
najvažnejše
občutke
.
Obstal
je
zopet
pri
oknu
,
nagubal
čelo
in
izjavil
suhoparno
:
„
Gospod
Kalan
,
to
vam
pa
kar
vnaprej
povem
,
da
Olga
za
mojih
živih
dni
ne
dobi
razen
bale
nobene
dote
!
“
„
Nič
ne
de
,
gospod
ravnatelj
!
“
„
Ta
je
bosa
!
To
vam
pač
ne
bi
smelo
biti
vse
eno
.
Akotudi
so
me
vrgli
med
staro
šaro
,
sem
popolnoma
zdrav
.
Živim
jako
redno
in
zmerno
,
zjutraj
pijem
le
mleko
,
meso
uživam
le
vsak
drugi
dan
,
alkohola
skoraj
nič
.
Učakati
utegnem
svojih
sto
let
in
več
.
“
„
To
bi
vam
privoščil
iz
vsega
srca
!
“
„
Oprostite
,
gospodine
,
tega
vam
ne
verjamem
.
Da
sem
jaz
na
vašem
mestu
,
bi
na
vsak
način
iskreno
želel
,
naj
čimprej
vrag
pocitra
mojega
pustega
tasta
in
mi
pomaga
do
dediščine
!
Iz
vsega
vašega
govorjenja
moram
sklepati
,
da
ste
si
stvar
vse
premalo
premislili
—
oprostite
mi
te
grenke
besede
!
Teta
vaju
je
zasačila
v
veži
;
vi
,
gospod
Kalan
,
ste
bili
v
škripcih
—
alo
,
pa
ste
prišli
kar
neutegoma
snubit
!
Prisiljena
reč
ni
bila
še
nikoli
dobra
.
“
„
Gospod
ravnatelj
,
nameraval
sem
priti
jutri
!
“
Pritisnil
je
brado
na
ovratnik
in
dejal
:
„
Bodi
tako
ali
tako
,
prenaglili
ste
se
na
vsak
način
.
Zato
odgodimo
stvar
,
da
se
vaš
krop
malo
ohladi
in
da
mi
ne
boste
mogli
kdaj
očitati
,
da
ste
zasnubili
Olgo
prisiljeni
.
Preudarite
vse
temeljito
,
hladno
in
trezno
in
vrnite
se
danes
teden
!
“
„
Moj
dopust
traja
le
še
tri
dni
,
gospod
ravnatelj
!
“
„
Dobro
.
Naj
pa
bo
,
no
:
pridite
čez
tri
dni
,
v
četrtek
!
Prosite
,
naj
vam
podaljšajo
dopust
.
Porabite
dobro
te
tri
dni
!
Pomislite
,
da
je
tak
korak
važen
za
vse
življenje
!
Zbogom
,
gospodine
!
“
Ko
sem
se
poslavljal
,
je
nalašč
praskal
z
nogo
po
tleh
.
Odhitel
sem
na
pošto
.
Brzojavil
sem
,
da
sem
si
izpahnil
nogo
,
in
prosil
,
naj
mi
podaljšajo
dopust
za
en
teden
.
Čutil
sem
se
hudo
nesrečnega
,
ponižanega
,
osamljenega
.
Akotudi
se
mi
ni
nič
kaj
ljubilo
,
sem
šel
vendar
južinat
k
Osojnikovim
ter
oddal
darila
Minki
in
Janezku
.
Potem
sem
se
pa
požuril
k
doktorju
Zalokarju
.
Našel
ga
nisem
več
v
gostilnici
,
ampak
v
njegovem
stanovanju
.
Iskal
je
pismo
v
omari
.
Povedal
sem
mu
svoje
zgodbice
.
Janko
se
je
smejal
,
mi
čestital
in
dejal
zidane
volje
:
„
Stari
jazbec
ti
je
potemtakem
pokvaril
zadnje
dni
tvojega
dopusta
.
Čuden
svat
!
Najbolj
ga
veseli
,
ako
spravi
koga
v
nepriliko
.
“
Iztikal
in
prekladal
je
po
predalih
stare
omare
in
tiho
žvižgal
.
Nenadoma
pa
je
vzkliknil
:
„
Le
čakaj
,
jaz
mu
pokažem
,
kako
prijetno
je
človeku
v
zadregi
!
Ha
ha
ha
!
Poglej
,
to
je
tista
umetna
brada
,
ki
sem
z
njo
včasi
paradiral
pri
diletantskih
predstavah
.
Nihče
ne
bi
verjel
,
kako
pretvori
človeka
.
Na
jo
,
pomeri
jo
in
poglej
se
tamle
v
ogledalu
!
“
Dal
mi
je
ponarejeno
črno
brado
iz
zelene
škatlice
,
mi
ogrnil
rjav
havelok
in
mi
poveznil
širokokrajen
klobuk
na
glavo
.
„
Krasno
!
“
se
je
veselil
.
„
Nihče
te
ne
spozna
.
V
sredo
zvečer
,
na
slavnostnem
plesu
,
uprizorimo
veseloigrico
.
Nikomur
se
ne
bo
treba
učiti
nobene
vloge
,
nobenega
odra
ne
bo
,
vse
pojde
samo
po
sebi
.
Prvo
vlogo
bo
igral
ravnatelj
Jarnik
.
Sicer
pa
:
Pst
!
“
Z
ljubico
sva
si
skrivaj
dopisovala
po
dvakrat
na
dan
.
Pisemca
nama
je
prenašala
Nada
,
ki
sva
jo
brez
taks
imenovala
za
najinega
tajnega
Ijubavnega
„
slona
“
.
Elefantovala
bi
nama
bila
gotovo
v
vsakem
oziru
odlično
,
saj
je
sama
ljubila
in
zatorej
dobro
vedela
,
kako
huda
bolezen
je
ta
presneta
ljubezen
.
Toda
od
one
nedelje
popoldne
,
od
onega
usodnega
Velikega
Šmarna
sta
oče
in
teta
stražila
Olgo
kakor
hranilnično
knjižico
.
Že
v
drugem
pismu
mi
je
pisala
Olga
,
da
je
prejel
papa
list
od
mojega
dunajskega
načelnika
,
ravnatelja
Kvapila
,
in
da
je
od
tedaj
nenavadno
dobre
volje
.
Zastonj
sem
ugibal
,
kaj
naj
to
pomeni
.
—
Z
Dunaja
sem
dobil
obvestilo
,
da
so
mi
podaljšali
dopust
.
Na
Bledu
so
se
pripravljali
na
sijajno
veselico
v
proslavo
cesarjevega
rojstnega
dne
.
Pozno
popoldne
pred
slavnostnim
dnem
smo
sedeli
z
Osojnikovimi
in
Zoretovim
Jako
pod
veliko
lipo
na
vrtu
.
Izza
zelenja
so
gledala
že
rdeča
jabolka
in
solnčnica
,
kraljica
avgusta
,
se
je
uklanjala
pod
težo
velikih
cvetov
.
V
jezeru
so
se
kopale
poslednje
zlate
luči
.
Janezek
je
zlezel
na
klop
in
zašepetal
materi
nekaj
na
uho
.
„
Pripovedko
o
Blejskem
jezeru
bi
rad
slišal
,
ker
je
bil
priden
,
“
so
dejali
mati
,
„
pa
ne
vem
,
če
bo
gospodu
všeč
?
“
„
O
,
prosim
,
še
prav
rad
bom
poslušal
!
“
Oča
Martin
so
si
zapalililčedro
,
mati
pašo
začeli
:
„
V
davnih
,
davnih
časih
ni
bilo
na
Gorenjskem
ne
jezera
,
ne
gora
,
ne
Save
,
ne
Triglava
.
Do
bele
Ljubljane
pa
še
dalje
doli
je
bila
skoraj
sama
pusta
ravnina
.
Zato
so
Blejci
poslali
najbolj
korajžno
,
brhko
in
pobožno
deklico
pred
božji
prestol
prosit
,
da
bi
Vsegamogočni
puščavo
izpremenil
v
rodovitne
in
lepe
kraje
.
Sveti
Peter
ji
je
precej
odklenil
težka
zlata
vrata
in
dejal
:
„
Pa
si
res
dokaj
korajžna
,
da
se
nisi
bala
popotovati
tako
daleč
.
Zelo
lepo
je
pri
nas
,
boš
videla
,
se
boš
lahko
privadila
.
Igrala
se
boš
med
angeli
.
Kmalu
boš
domača
in
rada
ostaneš
pri
nas
vekomaj
!
“
Dekle
pa
je
zamaknjeno
postalo
na
pragu
,
ko
je
slišalo
neznano
milo
petje
in
prečudno
sladko
godbo
angelov
.
Sveti
Peter
jo
je
spremil
dalje
.
Komaj
pa
so
jo
angelci
zagledali
,
že
so
nehali
peti
in
gosti
.
Vsi
so
je
bili
veseli
,
ker
je
bila
tako
zala
,
ponižna
pa
prijazna
.
Vsi
so
ji
podajali
roke
.
Z
veliko
zamudo
sta
prišla
s
svetim
Petrom
dopred
božjega
prestola
,
ki
se
je
lesketal
iz
zlate
megle
pod
pisano
mavrico
.
Nebeška
lepota
in
božje
veličanstvo
sta
omamila
malo
Blejko
in
trepetala
je
v
svetem
strahu
.
Slišala
je
glas
božji
:
„
Nikar
se
ne
boj
,
nedolžna
duša
,
in
povej
,
kaj
bi
rada
!
“
Neizrečeno
dobrotljivi
glas
jo
je
izpodbudil
in
prosila
je
za
nas
Blejce
tako
verno
in
zaupljivo
,
da
jo
je
Bog
Oča
kar
precej
uslišal
.
Samo
mignil
je
angelom
in
prenesli
so
kos
raja
iz
nebes
na
zemljo
.
Ali
ko
so
se
proti
večeru
vračali
trudni
domov
,
so
videli
,
da
so
v
naglici
pozabili
Savo
Dolinko
in
Savo
Bohinjko
doma
.
Sveti
Peter
pa
je
že
zaklenil
duri
.
Svetnik
je
bil
od
večnega
prepiha
nad
oblaki
nahoden
in
je
hodil
že
ob
sedmih
spat
.
Bil
je
tudi
že
zelo
,
zelo
star
,
truden
in
napol
gluh
.
Prestrašeni
angeli
so
milo
vzdihovali
:
Jezus
,
Marija
!
Kaj
bo
pa
zdaj
,
kaj
bo
pa
zdaj
?
Oh
,
oh
,
kaj
poreče
jutri
Bog
Oča
,
jemnasta
vendar
no
!
“
V
tej
hudi
stiski
so
se
spomnili
korajžne
Gorenjke
in
jo
lepo
prosili
,
naj
jim
za
božjo
voljo
pomaga
in
naj
gre
prosit
samega
Jezusa
in
preljubo
Mater
božjo
.
Marija
ji
je
prijazno
pokimala
in
usmiljeni
Zveličar
je
rekel
:
„
Blagor
njim
,
ki
živo
verujejo
,
in
zaupajo
!
Le
potolaži
mi
angelčke
!
Naj
bo
v
božjem
imenu
—
do
zore
bo
napaka
že
popravljena
.
“
Ginjeni
so
se
zahvalili
angeli
mladi
Gorenjki
.
Drugo
jutro
so
vstali
na
vse
zgodaj
in
se
naglo
umili
.
Komaj
je
odzvonilo
danove
,
že
so
skozi
nebeške
line
zagledali
obedve
Savi
in
toliko
lepote
okoli
obeh
,
da
so
se
jokali
od
samega
veselja
.
Angelske
solze
so
rosile
na
zemljo
:
od
angelskih
solza
se
je
zlilo
Blejsko
jezero
.
“
Vsi
smo
pohvalili
pripovedovalko
,
le
oča
Martin
so
zabavljali
:
„
Kaj
pomaga
,
ko
pa
vse
skupaj
ni
nič
res
!
Jaz
vem
pa
take
,
ki
so
resnične
od
konca
do
kraja
.
“
Poslal
sem
po
vina
in
prosil
moža
,
naj
nam
kaj
pove
izza
mladih
let
.
Iztrkal
je
cedro
ob
klopi
,
si
pogladil
trdi
obriti
obraz
s
korenjaško
rjavopegasto
levico
in
dejal
živahneje
:
„
Ej
,
mladost
,
mladost
!
Kakšen
ptič
sem
bil
včasi
!
Vseh
muh
sem
bil
poln
!
“
„
Kakor
še
zdaj
,
“
so
pripomnili
mati
.
„
Mavrico
bi
bil
snel
z
neba
in
si
jo
vtaknil
za
klobuk
in
zaukal
!
Pa
močan
sem
bil
kakor
sam
Štempihar
!
Zdaj
mi
je
pa
že
odklenkalo
.
“
Dekla
je
prinesla
vina
in
kozarcev
;
trknili
smo
.
Solnce
je
zašlo
.
Obrežje
je
ogrinjal
zlatordeč
par
in
pol
neba
je
tlelo
in
žarelo
ko
goreče
jezero
.
„
Najljubši
prijatelj
mi
je
bil
Mlinarjev
Joža
,
po
domače
Kamenarjev
—
Bog
mu
daj
večno
luč
,
saj
je
že
zdavnaj
umrl
,
“
so
povzeli
Osojnikov
oča
.
„
Plaz
ga
je
zasul
reveža
,
veste
,
plaz
.
Fantovala
sva
zmerom
skupaj
.
Bila
sva
ravno
v
letih
,
ko
človek
najbolj
nori
.
Joža
se
je
rad
sukal
okoli
Jamnikove
Maričke
.
Neža
,
ti
si
dobro
poznala
oba
.
Marička
se
je
potlej
omožila
tja
v
Žirovnico
,
ne
vem
,
kdo
se
je
skesal
,
Joža
ali
ona
.
Z
Jožo
sva
skupaj
vasovala
,
pela
pa
klicala
na
korajžo
.
Saj
pravim
,
ali
je
mlad
človek
včasi
neumen
!
Bog
daj
norcem
pamet
!
Divje
kozle
sva
hodila
pokat
.
Še
mar
nama
ni
bilo
tistih
par
grošev
,
ampak
veselilo
naju
je
,
ker
je
bilo
prepovedano
!
Da
sva
le
kljubovala
in
nagajala
,
pa
sva
bila
vsa
srečna
.
Pazila
sva
pa
dobro
,
da
nama
ni
mogel
nihče
do
živega
in
da
naju
višja
oblast
ni
prijela
za
uho
.
Bilo
je
o
Šentilovem
,
ko
že
ni
več
tako
vroče
.
Že
hudo
me
je
imelo
,
da
bi
zopet
enkrat
podrl
gamsa
,
Bog
mi
odpusti
greh
,
zdaj
bi
ravnal
drugače
.
Ponoči
sva
si
Joža
in
pa
jaz
namazala
škornje
z
lojem
in
šla
lovit
.
In
res
,
še
prav
kmalu
sem
ustrelil
divjega
kozla
,
lepega
,
velikega
,
da
bi
ga
kar
vikal
.
Pa
je
bil
že
zlomek
tisti
dan
!
Počivava
in
pijeva
bezgovec
,
ali
glej
!
kdo
se
bliža
po
klancu
?
Joža
naredi
grozno
velik
križ
in
zašepeta
ves
prestrašen
:
„
Bog
in
sveti
križ
božji
,
to
je
pa
sam
hudobec
!
Pa
ni
bil
.
“
„
Kdo
pa
je
bil
?
“
je
vprašala
Minka
.
„
Kdo
?
Lovec
.
Pa
kaj
še
lovec
—
psa
je
imel
s
sabo
,
psa
!
Precej
sva
vrgla
gamsa
v
jarek
in
pokazala
podplate
.
Ali
sva
jo
plela
ob
prepadu
po
stezi
,
ki
je
bila
ožja
kakor
klop
pri
peči
.
Hentaj
vendar
,
to
ni
nobena
šala
!
Joža
se
je
natihoma
,
pa
grdo
pridušal
,
Bog
mu
odpusti
,
mene
je
pa
kar
mrzlo
oblivalo
.
Lovec
naju
je
na
srečo
zapazil
šele
,
ko
sva
že
precej
daleč
zavila
po
ovinku
.
„
Stojta
,
stojta
!
“
je
kričal
za
nama
.
Midva
pa
po
drugi
strani
v
hosto
pa
na
hrast
!
Kmalu
je
prihitel
za
nama
in
gledal
na
vse
strani
.
Zdajle
bo
pa
huda
!
sem
si
mislil
.
Pet
šmarnih
tolarjev
bi
dal
,
če
bi
bil
zdajle
doma
!
Kako
mi
je
bilo
srce
!
Še
danes
dobro
pomnim
vse
.
Vsi
lasje
na
glavi
so
mi
stali
pokonci
kakor
ščetine
na
krtači
.
Kaj
bo
,
če
naju
zagleda
in
poturča
?
Kaj
nama
je
bilo
vsega
tega
treba
!
Obljubil
sem
svojemu
patronu
,
da
ne
pojdem
nikdar
več
lovit
.
Hvala
Bogu
in
svetemu
Martinu
—
lovcev
pes
je
zavohal
divjačino
,
menda
lisjaka
!
Ubral
jo
je
za
njim
in
lajal
,
da
je
odmevalo
po
planini
.
Tudi
lovec
je
izginil
.
Ko
so
zjutraj
mati
žgance
drobili
za
kosilo
,
sva
bila
že
doma
.
Tako
sva
lovcu
upihala
kašo
.
Samo
prijatelj
Joža
si
je
na
hrastu
raztrgal
svoje
hlače
,
tiste
mezelanaste
,
druge
nesreče
ni
bilo
.
Gamsa
sva
drugi
dan
našla
in
prodala
.
Pozneje
pa
res
nisem
šel
več
lovit
.
Srečala
me
je
pamet
—
samo
oženil
sem
se
,
ker
me
je
imela
Neža
tako
rada
!
Komaj
je
čakala
,
da
smo
šli
pismo
delat
.
“
Oča
Martin
so
mi
poredno
namežiknili
,
mati
Neža
pa
so
jih
zavrnili
:
„
E
,
beži
,
beži
,
kaj
boš
take
kvasil
kakor
Pavliha
.
Kako
je
to
,
da
danes
toliko
govoriš
,
drugače
so
ti
pa
besede
kakor
priklenjene
na
jeziku
!
“
„
Jožo
je
čez
nekaj
let
plaz
zasul
,
Bog
mu
daj
nebesa
!
Gorski
škratje
,
veste
,
tisti
zeleni
,
so
ga
urekli
,
siromaka
.
“
Tiho
pojoča
sapa
je
zibala
zaspano
drevje
.
Jelo
se
je
mračiti
.
Kakor
sence
so
letali
netopirji
po
otemnelem
zraku
.
Po
večerji
sva
šla
z
Jankom
gledat
razsvetljavo
.
Na
dvorcih
in
graščinah
,
na
hotelih
in
hišah
,
v
gajih
in
na
terasah
,
na
bregu
in
na
otoku
,
v
čolnih
in
ladjah
,
povsodi
so
migljale
in
igrale
med
venci
,
girlandami
in
zastavami
stotere
luči
.
Na
holmih
in
na
najvišjih
gorah
so
goreli
veliki
kresi
.
Na
hribu
so
pokali
možnarji
.
Neprenehoma
so
sikale
rakete
in
švigale
proti
nočnemu
nebu
.
Bled
je
bil
podoben
mravljinčjemu
gnezdu
.
Od
blizu
in
od
daleč
so
dohajali
še
vedno
gledalci
peš
,
v
elegantnih
kočijah
in
navadnih
kolih
,
v
omnibusih
in
na
kolesih
.
Raz
samotno
planino
jo
je
primahal
marsikateri
gorjan
,
ki
je
šel
le
poredkoma
z
doma
.
V
gneči
si
videl
med
Slovenci
veselega
Hrvata
in
resnega
Srba
,
energičnega
Ceha
in
sanjavega
Poljaka
,
tihega
Rusa
in
glasnega
Italijana
,
živahnega
Francoza
in
hladnega
Nemca
,
nadutega
Madžara
,
flegmatičnega
Angleža
in
ponosnega
Američana
.
Mimo
je
prikorakal
izprevod
z
godbo
in
plamenicami
.
Po
jezeru
se
je
zibalo
čimdalje
več
ladij
,
plavov
in
gondol
,
okrašenih
s
pisanimi
lampijoni
,
svežim
cvetjem
in
zelenjem
in
praporci
.
Nad
pljuskajočimi
vodami
so
pluli
radostni
glasovi
,
vzkliki
,
smeh
,
petje
,
godba
zdraviliških
godcev
,
zvoki
harmonike
,
“
citer
in
gitare
.
Luč
do
luči
,
ognjeni
venec
je
okvirjal
jezero
.
Dolga
vrsta
čolnov
se
je
jela
pomikati
ob
bregu
naokoli
.
Tudi
midva
z
Jankom
sva
se
uvrstila
v
ta
živi
kolobar
.
Čudovito
je
plamtel
ogenj
na
vodi
.
Na
gradu
in
v
zdraviliškem
parku
so
vžigali
umetna
solnca
in
zvezde
.
Otok
in
pol
jezera
je
sevalo
v
bengalični
luči
in
v
valove
je
padal
dež
pisanih
isker
.
Zastonj
so
moje
oči
iskale
Olgo
.
Sredi
vesele
glasne
množice
sem
čutil
globoko
žalost
in
pobijajočo
osamelost
!
Šele
pozno
so
ugasnile
luči
in
utihnili
glasovi
na
jezeru
.
Oddaleč
je
donašal
vetrec
ulomke
poskočnega
valčka
.
Noč
je
bila
tiha
,
otožna
;
ob
luni
so
tleli
mirni
oblaki
.
„
Lepo
je
bilo
,
“
je
dejal
doktor
Zalokar
,
ko
sva
se
vračala
domov
.
„
Ali
še
mnogo
bolje
mi
ugaja
Bled
brez
takega
umetnega
okrasja
.
Prirodna
lepota
se
ne
da
prekositi
!
Že
večkrat
mi
je
bilo
na
mislih
:
Kako
bi
Turgenjev
ali
pa
Tolstoj
opisal
planinsko
krasoto
?
Kako
bi
jo
Beethoven
prelil
v
glasbo
?
“
Zlata
luna
je
veličastno
priplula
nad
zaspane
oblake
in
svečano
posvetila
na
slovesni
cilinder
gospoda
svetnika
Ovna
,
ki
je
slonel
pri
ograji
ob
jezeru
.
„
Zakaj
pa
tako
sami
?
“
je
vprašal
doktor
.
„
Ali
občudujete
rusalke
,
lepe
povodne
gospodične
,
ki
se
ob
mesečini
rade
kopljejo
in
si
češejo
dolge
,
zelene
lase
?
“
Svetnik
pa
je
pomajal
z
glavo
in
odgovoril
modro
:
„
Dobro
,
da
je
Blejsko
jezero
tako
lepo
okroglo
!
Izlepa
se
ne
moreš
izgubiti
,
pa
bodi
še
tako
...
tako
zidane
volje
.
Slavna
gospoda
!
Nekaj
novega
!
Heywoodova
hči
,
one
,
tista
miss
Molly
,
jo
je
popihala
z
mladim
Dunajčanom
.
Obema
želim
srečno
pot
,
vama
in
sebi
pa
lahko
noč
!
“
Proti
jutru
so
me
zabavale
čudne
sanje
.
Po
jezeru
so
se
igrale
beloudne
zlatolase
vile
z
zelenimi
vali
in
srebrnimi
penami
;
pele
so
in
trgale
bele
in
rumene
jezerske
rože
ter
jih
metale
luskinastemu
,
bradatemu
povodnemu
možu
,
ki
je
z
Ovnovim
cilindrom
veselo
in
ponosno
sedel
v
ladji
.
Z
gradu
je
gledala
ob
ograji
velika
družba
:
troje
svetnikov
,
namreč
nemški
cesar
Henrik
Drugi
s
cesarico
Kunigundo
in
škofom
Albuinom
,
baron
Valvasor
in
gospod
Humphrv
Davy
z
debelim
notesom
,
grof
Herbart
Turjaški
z
obezano
glavo
,
grajski
župnik
Faschang
z
Luthrovo
biblijo
,
okoli
njega
mnogo
drugih
za
pekel
potrjenih
protestantov
,
Vodnik
,
Prešeren
in
Čop
pri
steklenici
„
matere
Brežanke
“
,
francoski
davkar
s
prazno
kašo
pa
teta
Brigita
z
mopsom
.
V
čolnu
pa
že
ni
več
sedel
povodni
mož
,
ampak
Tolstoj
.
Nenadoma
so
mu
vzrasla
krila
in
izpremenil
se
je
v
laboda
in
vzletel
.
Čim
više
je
plul
,
tem
lepši
je
bil
in
tem
večji
.
Peroti
so
mu
kmalu
segale
od
Osojnice
do
Straže
.
Svetile
so
se
v
tisočerih
barvah
.
Kadarkoli
so
se
premaknile
,
je
zazvenela
od
njih
zamakljiva
godba
kakor
od
tisoč
in
tisoč
ubranih
strun
!
Venomer
je
rasel
prelepi
labod
in
krila
so
se
mu
že
dotikala
Stola
in
Triglava
...
Tedaj
me
je
prebudila
budnica
.
Na
Jezeru
je
bila
dopoldne
slovesna
maša
.
Nebrojno
ladij
in
gondol
je
plulo
proti
cerkvici
na
skalnatem
osredku
.
Tudi
jaz
sem
se
popeljal
na
otok
.
Nekateri
romarji
so
se
po
kolenih
pomikali
po
tistih
devetindevetdesetih
kamenitih
stopnicah
.
Na
lepem
,
precej
velikem
prostoru
pred
cerkvico
,
ob
cerkovnikov
!
hiši
,
pri
puščavici
,
pod
lipami
in
hrasti
se
je
vse
trlo
pražnje
oblečenih
ljudi
.
Zvonovi
so
vabili
k
maši
.
„
Blagor
človeku
,
ki
čuje
pri
mojih
vratih
!
“
sem
bral
nad
bronastimi
vrati
,
ko
sem
se
rinil
skozi
gnečo
.
Zid
je
bil
na
gosto
popisan
z
imeni
in
vestno
dodanimi
letnicami
.
Neprenehoma
so
padali
novci
v
črno
železno
pušico
,
priklenjeno
na
levi
.
Počasi
sem
le
dospel
na
kor
.
Iznad
lesenega
glavnega
altarja
,
izrezljanega
in
pozlačenega
,
je
lila
skozi
žolto
steklo
tajinstvena
zlata
svetloba
.
Vse
je
ozarjala
ta
pobožna
luč
,
kipe
svetnikov
in
angelov
,
pisane
vence
,
šopke
in
sveče
,
nizko
lečo
in
ozke
klopi
,
pobeljene
stene
,
lestenca
in
spovednici
,
rdeča
banderca
in
glave
tihe
množice
.
Med
njo
sem
blizu
pod
pridižnico
spoznal
Olgo
,
ko
je
obrnila
glavo
na
desno
k
papanu
.
Pozvonilo
je
,
orgle
so
zabučale
in
pevci
so
zapeli
.
Zadišalo
je
po
kadilu
;
njegovi
oblački
so
se
dvigali
kakor
skozi
zlato
meglico
.
Olga
se
skoraj
ni
ganila
v
svoji
klopi
.
Ko
je
minula
maša
,
je
drug
za
drugim
vlekel
za
obrabljeno
,
očrnelo
vrv
,
visečo
pred
klopmi
skozi
strop
kakor
iz
samih
nebes
,
in
venomer
je
pel
mali
zvon
v
stolpku
.
Počakal
sem
Olgo
zunaj
blizu
vrat
.
Prve
trenutke
se
mi
je
zdela
tuja
.
Bila
je
resna
,
vsa
zamišljena
.
Iz
oči
ji
je
sevala
tajnovita
luč
,
kakor
da
je
njena
duša
še
vedno
vtopljena
v
molitev
.
Ko
me
je
pa
zagledala
in
mi
odzdravila
,
se
je
veselo
nasmehnila
in
zašepetala
,
vsa
zardela
:
„
Zvečer
se
vidiva
na
plesu
!
“
„
Vendar
že
enkrat
!
“
sem
vzdihnil
,
ali
že
nama
je
bil
stari
ravnatelj
za
petami
.
Odzdravil
mi
je
še
precej
prijazno
.
Na
prsih
se
mu
je
svetil
zlat
križec
.
Popoldne
nisem
šel
niti
k
slavnostnemu
banketu
niti
k
veliki
tomboli
.
Izprehajal
sem
se
v
parku
na
Straži
in
komaj
čakal
mraka
.
Zvečer
je
bil
ples
v
sijajno
razsvetljenem
,
z
zelenimi
kitami
,
s
pisanim
cvetjem
in
zastavicami
okrašenem
zdraviliškem
salonu
.
Plesal
sem
kajpada
največ
z
Olgo
.
Zabavala
sva
se
izborno
.
Tudi
moj
bodoči
tast
je
bil
prav
dobre
volje
.
Vendar
se
mi
je
zdelo
,
da
se
mi
včasi
čudno
muza
.
Zastonj
sem
ugibal
,
kaj
ima
hudomušni
gospod
za
bregom
.
Nenadoma
pa
je
kanila
v
sladko
kupo
mojega
veselja
jako
,
jako
grenka
kaplja
—
pred
mano
je
stal
moj
dunajski
ravnatelj
,
gospod
Vaclav
Kvapil
,
visoko
vzrasel
in
krepak
mož
,
že
malo
osivel
,
vendar
še
brez
pleše
.
„
Dober
večer
,
gospod
višji
oficijal
!
“
me
je
blagovolil
ogovoriti
s
čudnim
nasmehom
.
„
Vi
s
svojo
izpahnjeno
nogo
pa
res
ne
plešete
slabo
!
“
„
Klanjam
se
,
gospod
ravnatelj
!
“
sem
izpregovoril
hripavo
.
Same
narobe
misli
so
mi
rojile
po
glavi
.
Želel
sem
si
,
da
bi
se
odprl
parket
pod
mano
—
ali
pa
pod
ravnateljem
.
„
Čestitam
vam
,
da
ste
okrevali
tako
naglo
,
“
je
dejal
sarkastično
in
se
obrnil
k
staremu
Jarniku
in
Olgi
,
ki
sta
prihajala
proti
nama
.
„
O
—
o
servus
,
stari
prijatelj
!
“
je
viknil
moj
bodoči
tast
.
„
Ali
si
vendar
prišel
?
Prejel
sem
tvoje
pismo
in
te
pričakoval
že
zjutraj
,
Kako
sem
vesel
,
da
te
spet
vidim
!
“
Porabil
sem
priliko
in
se
zopet
zasukal
z
Olgo
.
Povedal
sem
ji
,
kaj
me
tare
.
Komaj
sva
nehala
plesati
,
je
bil
že
gospod
Jarnik
pri
naju
in
se
veselil
moje
zadrege
:
„
Lepo
ste
opeharili
svoje
dunajske
gospode
.
Natvezli
ste
jim
,
da
ste
si
izpahnili
nogo
,
pa
plešete
ko
veter
!
Kaj
bo
pa
zdaj
?
A
?
“
„
Ali
,
papa
,
gospod
Kvapil
je
tako
ljubezniv
!
“
„
Nocoj
pač
,
ljubica
moja
,
toda
jutri
bo
druga
!
“
Olga
ga
je
prijela
za
roko
in
prosila
:
„
Gospod
Kvapil
je
vendar
tvoj
prijatelj
.
Razloži
mu
vendar
—
“
„
A
,
kaj
še
!
Ne
vtikam
se
v
tuje
stvari
.
“
„
Pojdem
pa
jaz
sama
—
“
„
Bog
ne
daj
!
Kvapil
ne
mara
,
da
bi
se
kdo
mešal
v
njegove
posle
,
najmanj
pa
ženska
!
“
Doktor
Jurinac
je
odvedel
Olgo
med
plesalce
,
Jarnik
pa
mi
je
dejal
ironično
:
„
Želim
vam
mnogo
zabave
,
gospodine
!
“
Kako
je
mož
užival
ob
mojih
troskih
!
Stopil
sem
iz
plesne
dvorane
.
Vse
mi
je
bilo
zoprno
,
godba
,
ples
,
hrum
,
smeh
,
ves
veselični
šum
in
dirindaj
.
Zastonj
sem
poizkušal
premagati
bridko
otožnost
...
„
I
kaj
se
pa
ti
kujaš
?
“
se
mi
je
smejal
doktor
Zalokar
,
ko
sva
se
srečala
jcez
nekaj
časa
v
zdraviliški
restavraciji
.
„
Ali
se
tako
drži
vesel
ženin
?
Kaj
pa
poreče
tvoja
nevesta
?
Vriskaj
,
ukaj
,
poj
!
Pojdiva
na
šampus
!
“
„
Prav
nič
se
mi
ne
ljubi
,
“
sem
odvrnil
in
mu
povedal
,
kako
sem
pogorel
,
on
pa
se
mi
je
le
smejal
.
„
Janko
,
stvar
je
,
menim
,
dovolj
resna
!
“
„
Resna
?
Beži
,
beži
!
Ne
zameri
mi
—
ali
svojega
bodočega
tasta
bi
moral
vendar
malo
bolje
poznati
.
Malo
prej
sem
nehotoma
slišal
,
kako
sta
se
pogovarjala
Jarnik
in
Kvapil
.
Tvoj
dunajski
načelnik
je
dejal
:
„
Torej
tvoj
bodoči
zet
!
Čestitam
!
Kalan
je
simpatičen
človek
in
dober
uradnik
.
Jako
zadovoljen
sem
z
njim
in
prav
od
sjrca
jnu
privoščim
dopustno
podaljšanje
,
saj
je
večkrat
tudi
on
prostovoljno
nadomeščal
tovariše
v
službi
!
“
Jarnik
pa
je
rekel
:
„
Malo
naj
le
še
gaga
fant
v
skrbeh
!
Radoveden
sem
,
kako
se
bo
vedel
...
“
Kvapil
pa
je
dejal
:
„
Torej
te
še
vedno
veseli
,
ako
moreš
spraviti
koga
malo
v
zadrego
...
“
Oddahnil
sem
se
globoko
in
stisnil
Janku
roko
.
Sedaj
mi
je
bilo
jasno
,
zakaj
se
je
Jarnik
muzal
tako
veselo
.
„
Vidiš
,
Igor
,
tvoj
bodoči
tast
se
kar
ne
mara
poboljšati
.
Zato
ga
morava
kazniti
.
Takoj
uprizorimo
veseloigro
!
“
„
Ako
nam
pa
zameri
?
“
„
Tak
ni
.
Nič
se
ne
boj
!
Odgovorni
prireditelj
sem
jaz
!
Bližata
se
Jarnik
in
Kvapil
.
Stopi
,
stopi
tjakaj
za
oleander
!
“
„
Kako
se
imaš
,
doktor
?
“
je
vprašal
Jarnik
radostno
.
„
Prav
dobro
!
Le
nekaj
se
mi
zdi
čudno
.
“
„
Kaj
pa
?
“
„
Da
te
tako
zelo
veseli
,
ako
moreš
koga
spraviti
v
škripce
!
“
„
A
!
Tudi
ti
že
veš
?
Kalan
ti
je
potožil
?
Ha
ha
!
Zakaj
se
pa
da
?
“
„
Preljubi
moj
Jarnik
,
povej
,
ali
bi
bilo
tebi
ljubo
?
Mar
misliš
,
da
tebe
ne
bi
mogel
nihče
dobiti
na
limanice
?
“
„
Upam
,
da
ne
.
Mene
že
ne
!
Kdo
neki
?
“
„
Na
primer
—
jaz
!
“
„
Tudi
ti
ne
!
“
„
Koliko
pa
staviva
?
“
„
Kolikor
hočeš
.
Ha
ha
!
Pazi
,
doktore
!
Star
lisjak
se
zna
ogibati
pasti
.
“
„
Staviva
sto
goldinarjev
!
Za
občinske
siromake
!
“
„
Dobro
.
Sto
goldinarjev
!
“
„
Prosim
,
gospod
ravnatelj
Kvapil
,
izvolite
nama
biti
priča
!
“
„
Z
največjim
veseljem
,
gospod
doktor
.
“
„
Ako
ne
spravim
gospoda
Jarnika
v
štiriindvajsetih
urah
v
zadrego
,
plačam
stotak
jaz
.
Ako
pa
se
mi
v
tem
času
posreči
,
da
uženem
gospoda
Jarnika
v
kozji
rog
,
pa
izgubi
stavo
on
!
Oba
obetava
,
da
ne
bo
zaradi
te
stave
nobene
zamere
.
Velja
?
“
„
Že
velja
!
“
se
je
veselil
Jarnik
in
si
mel
roke
.
Pa
tudi
Jankov
obraz
je
žarel
od
veselega
pričakovanja
.
„
Kaj
pa
vendar
nameravaš
?
“
sem
vprašal
Janka
,
ko
sta
odšla
oba
ravnatelja
.
„
Poslušaj
,
Igor
!
Stari
jazbec
najbrže
meni
,
da
si
šele
zdaj
belim
glavo
,
kako
bi
dobil
stavo
—
jaz
pa
se
neutegoma
lotim
dela
.
Pojdi
takoj
h
gospodični
Olgi
in
povej
ji
,
zakaj
gre
.
Pridobil
sem
gardrobno
varihinjo
;
pri
njej
naj
se
skrije
Olga
,
dokler
ne
pridem
ponjo
.
Ti
pa
pojdi
na
moje
stanovanje
!
Tu
imaš
ključ
.
Ogrni
si
moj
havelok
,
pripni
si
mojo
umetno
brado
,
saj
veš
—
“
„
Vem
,
vem
,
v
omari
je
v
zeleni
škatli
.
“
„
Povezni
si
širokokrajni
klobuk
,
ki
visi
na
stojalu
poleg
haveloka
,
in
vrni
se
semkaj
v
restavracijo
!
Sedi
za
mizo
,
govori
malo
in
s
potajenim
glasom
,
da
te
nihče
ne
spozna
!
Le
nikar
se
nič
ne
obotavljaj
in
kar
pojdi
!
“
Najprvo
sem
pomiril
Olgo
zaradi
„
izpahnjene
noge
“
.
Živi
žarki
neizrečenega
veselja
so
ji
sijali
iz
oči
.
Potem
pa
sem
ji
razložil
,
kaj
želi
doktor
Zalokar
.
Bal
sem
se
,
da
se
bo
branila
,
toda
bila
je
takoj
pripravljena
,
da
sodeluje
pri
naši
veseloigri
.
Ona
se
je
skrila
v
gardrobi
,
jaz
pa
sem
se
odtihotapil
v
Jankovo
stanovanje
in
se
preoblekel
in
preobrazil
po
doktorjevem
receptu
.
„
Dobro
,
zdaj
te
ne
spozna
živ
krst
!
“
mi
je
dejal
Janko
,
ko
sem
se
vrnil
v
restoran
.
„
Poglej
,
tamle
se
hladi
pri
butelji
Balenovič
.
Poizkusil
bom
,
da
spravim
Jarnika
k
njemu
.
Ti
pa
sedi
tamle
k
sosednji
mizi
,
ako
hočeš
slišati
kaj
kratkočasnega
!
Jarnik
že
pogreša
svojo
hčerko
.
Iskal
jo
je
že
povsodi
po
zdraviliškem
domu
:
na
plesišču
v
veliki
dvorani
,
v
salonu
za
dame
,
v
čitalnici
,
v
kavarni
,
v
gaju
,
na
terasi
.
Bil
je
tudi
v
gardrobi
in
vprašal
po
hčerki
.
Po
meni
poučena
varihinja
mu
je
rekla
,
da
je
gospodična
Olga
naglo
vzela
svoj
plašč
in
prosila
,
naj
žena
nikomur
ne
pove
,
da
je
odšla
.
Ondi
je
slišal
zdajci
,
da
je
rekla
neznana
dama
drugi
:
„
Pobegnila
sta
,
pobegnila
!
“
Vse
namreč
govori
o
Heywoodovi
Molly
in
njenem
Dunajčanu
,
ki
sta
jo
popihala
snoči
z
Bleda
.
Le
Jarnik
ne
ve
ničesar
o
tem
,
ker
se
ne
briga
za
take
novice
.
Zato
mu
je
takoj
šinilo
v
glavo
,
da
veljajo
one
besede
o
begu
Olgi
pa
tebi
!
Lahko
si
misliš
,
kako
ga
je
pogrelo
!
Žena
v
gardrobi
ga
je
