Skozi
napolzastrte
gardine
so
silili
žarki
prvega
pomladanskega
solnca
v
sobo
mlade
in
lepe
igralke
Rene
Kovačeve
,
ki
je
leno
in
zaspano
ležala
na
divanu
;
njeno
vitko
telo
je
ogrinjala
lahna
,
napol
prozorna
jutranja
halja
.
Gole
roke
si
je
podložila
pod
glavo
in
gledala
za
nemirnimi
žarki
,
ki
so
se
spenjali
po
zidu
...
zdajinzdaj
se
je
kak
prikradel
na
njen
obraz
,
da
je
zaprla
oči
.
Dolgočasila
se
je
Rene
v
Ljubljani
,
kamor
je
prišla
iz
večjega
mesta
,
tu
ni
našla
onega
kar
je
pričakovala
,
česar
je
bila
navajena
;
njeno
življenje
je
bilo
dozdaj
viharno
,
a
obenem
zanimivo
in
polno
pikantnih
doživljajev
;
a
sedaj
naenkrat
to
malomestno
življenje
,
ko
so
ljudje
človeku
vsak
trenotek
za
nogami
.
Vzravnala
se
je
in
vstala
raz
divan
,
ponosna
in
lepa
kakor
Venera
je
stala
sredi
sobe
,
kakor
da
si
je
v
svesti
svoje
moči
svojih
čarov
;
stopila
je
k
oknu
,
razgrnila
gardine
in
pogledala
na
ulico
...
naenkrat
se
veselo
zgane
,
stopi
k
zrcalu
popravi
si
hitro
svoje
lase
,
ter
sede
za
pisalno
mizo
.
A
že
se
zunaj
zaslišijo
koraki
,
nerazumljiv
pogovor
in
trkanje
na
vratih
,
ki
se
na
njen
poziv
odpro
,
in
v
sobo
stopi
eleganten
kavalir
,
ki
se
globoko
nakloni
in
reče
:
„
Oprostite
,
gospodična
,
gotovo
Vas
motim
pri
študiranju
!
“
Rene
stopi
hitro
k
došlecu
in
mu
veselo
ponudi
roko
:
„
Edini
Vi
,
gospod
Winter
,
se
spomnite
še
včasi
name
...
povem
Vam
,
da
moram
vsled
samega
dolgegačasa
tukaj
umreti
!
“
Gospodu
Wintru
je
laskala
ta
opazka
,
zadovoljno
se
je
nasmehnil
in
sedel
na
fotelj
,
izprožil
svoje
dolge
noge
in
z
vprašujočimi
pogledi
opazoval
Erno
.
Winter
je
bil
znan
ljubljanski
kavalir
,
ki
ga
je
človek
srečal
vsak
dan
in
vsak
trenotek
,
ako
je
šel
po
ljubljanskih
ulicah
,
precej
velike
,
močne
postave
,
gladko
obritih
brk
,
po
vsem
obrazu
pa
je
imel
brazgotine
,
ki
so
pričale
o
njegovem
junaštvu
dijaških
let
.
In
kadar
se
je
ustavil
pred
ljubljansko
pošto
in
motril
dame
,
ki
so
hodile
mimo
,
švigal
je
njegov
pogled
na
vse
strani
...
Tako
je
tudi
nekoč
zagledal
Rene
in
malo
časa
nato
sta
si
postala
prijatelja
,
pošiljal
ji
je
v
gledališče
šopke
,
obiskoval
jo
na
njenem
domu
...
Rene
je
opazila
njegove
plamteče
in
razburjene
poglede
,
a
ostala
je
popolnoma
mirna
,
naslonila
se
je
globoko
nazaj
na
fotelj
,
da
so
se
ji
dvigale
grudi
,
da
se
je
napel
njen
beli
,
tanki
vrat
.
„
Vidite
,
gospod
Winter
,
“
je
govorila
mirno
naprej
,
kakor
da
ni
opazila
ničesar
,
„
takole
se
dolgočasim
,
a
to
se
ponavlja
dannadan
,
vedno
sem
sama
...
a
jaz
hočem
veselja
,
zabave
,
življenja
!
“
Hitro
je
vstala
in
skočila
k
Wintru
in
mu
sedla
na
koleni
,
oklenila
se
je
njegovega
vratu
in
se
veselo
smejala
:
„
Zakaj
ne
bi
živela
,
zakaj
ne
bi
vživala
vsega
,
kar
morem
!
Jaz
sovražim
ono
naivno
ljubezen
sentimentalnih
vzdihov
in
poljubov
;
zaničujem
pa
tudi
one
moške
,
ki
hodijo
k
meni
in
okolo
mene
in
me
prosijo
,
da
naj
le
za
en
hip
,
uslišim
njih
ljubezenske
vzdihe
...
pfuj
!
“
Winter
jo
je
začudeno
poslušal
,
kajti
malokdaj
je
že
slišal
take
besede
,
da
bi
mu
jih
govorila
žena
;
bil
je
sicer
precej
izkušen
v
ljubezenskih
stvareh
,
a
Rene
ga
je
popolnoma
iznenadila
,
njene
besede
so
mu
bile
deloma
nerazumljive
...
ni
vedel
,
ali
ga
hoče
izzivati
,
ali
pa
se
norčuje
.
On
ni
bil
namreč
posebno
bistrih
možgan
,
migljaj
mu
ni
zadostoval
,
pričakoval
je
še
vedno
udarec
s
kolom
;
ni
vedel
storiti
drugega
;
nego
da
jo
je
ovil
okolo
pasu
in
jo
tesno
privil
k
sebi
...
a
v
tem
hipu
se
mu
je
ona
izmaknila
in
stopila
par
korakov
v
stran
!
„
Tudi
Vi
ste
tak
vsakdanjež
,
gospod
Winter
!
Ali
bi
Vas
sedajle
zadovoljila
,
ako
bi
udovoljila
Vaši
želji
in
Vam
dala
to
,
kar
si
želite
Vi
,
kar
čitam
v
Vaših
očeh
!
“
Par
trenotkov
sta
oba
molčala
,
Rene
je
stopila
h
glasovirju
in
njeni
prsti
so
švignili
po
tipkah
,
ki
so
zadonele
zamolko
in
monotomno
!
Winter
je
vstal
in
se
ji
počasi
približal
,
položil
ji
je
roko
okoli
vratu
in
ji
napolglasno
zašepnil
:
„
Rene
,
jaz
vem
,
kaj
si
želiš
...
tudi
tega
najdeš
...
ukazuj
;
danes
zvečer
te
pričakujem
v
Zvezdi
,
pridi
,
videla
boš
,
da
ni
življenje
v
Ljubljani
tako
dolgočasno
kot
si
ti
predstavljaš
!
“
Poslušala
ga
je
,
a
okoli
njenih
ustnic
je
zaplaval
zadovoljen
smehljaj
,
zasukala
se
je
veselo
in
se
vlegla
na
divan
,
Winter
pa
se
je
sklonil
k
nji
in
ji
poljubljal
rdeče
ustne
,
bele
roke
in
grudi
...
Hrepenenje
po
posesti
lepega
telesa
,
po
strasteh
ga
je
popolnoma
upijanilo
,
ni
vedel
kaj
dela
,
njegove
roke
so
se
nervozno
oklepale
njenega
vratu
,
a
njegove
ustne
so
iskale
mesta
,
ki
bi
ga
poljuboval
,
kot
da
bi
hotel
iz
njega
izsesati
kri
.
Rene
pa
je
ležala
malomarno
na
divanu
in
se
smejala
njegovi
razburjenosti
,
bil
je
to
njen
princip
udovoljiti
moški
razburjenosti
...
a
potem
ga
pahniti
od
sebe
in
se
mu
smejati
...
V
nji
je
bila
skrita
ona
duša
žene
,
katere
,
ki
ponuja
s
nasmehom
vso
naslado
,
a
potem
z
mirno
vestjo
pahne
človeka
v
obup
in
propast
,
akoravno
se
komaj
ustavlja
njena
narava
strastem
,
akoravno
bi
najraje
privila
k
sebi
moža
in
mu
rekla
:
tvoja
sem
,
ljubi
me
samo
en
trenotek
,
jaz
ti
dam
vse
!
Nji
je
bila
ljubezen
sredstvo
,
ki
je
z
njim
skozi
vse
svoje
življenje
tirala
zaljubljence
in
kavalirje
do
obupa
...
S
krvavimi
očmi
,
bledih
zgrizenih
ustnic
se
je
ozrl
Winter
proti
nji
,
a
ona
ga
je
pahnila
od
sebe
in
skočila
raz
divan
ter
se
mu
glasno
zasmejala
...
Haha
,
pred
par
trenotki
ste
mi
govorili
in
obetali
vse
kaj
drugega
,
a
sedaj
...
ne
bodite
smešni
!
Tudi
Winter
je
vstal
in
utrujen
sedel
na
fotelj
.
„
Gospodična
Rene
,
vi
ste
vrag
:
Poglejte
,
premotili
ste
tudi
mene
.
Vzbudili
one
banalne
želje
v
meni
,
ki
sem
užival
v
mestu
sloves
najrafiniranejšega
don
Juana
!
Ali
verujte
mi
,
to
je
bilo
le
za
trenotek
,
sedajle
sem
se
zavedel
in
ne
bi
storil
več
take
neumnosti
.
Ako
me
hočete
poslušati
,
ako
hočete
sprejete
mojo
ponudbo
,
ki
sem
vam
jo
namignil
že
prej
,
najdete
v
Ljubljani
v
moji
družbi
ter
mojih
prijateljic
in
prijateljev
toliko
,
zabave
in
naslade
,
da
boste
lahko
zadovoljni
!
“
„
Res
sem
radovedna
,
kaka
je
ta
vaša
družba
,
govorite
mi
tako
skrivnostno
kot
o
kaki
revolucionarni
zvezi
in
namigujete
na
pikanterije
,
da
bi
si
mogla
misliti
na
stvari
,
ki
se
dogajajo
v
Parizu
!
“
Zadovoljen
je
bil
Winter
,
ker
s
temi
besedami
mu
je
pokazala
pot
,
ki
naj
gre
kar
naravnost
po
nji
,
zato
je
hitro
rekel
:
„
Pogodili
ste
,
gospodična
,
vidim
,
da
lahko
govorim
naravnost
z
vami
,
sami
ste
priznali
,
kako
neizmerno
dolgočasno
je
tu
v
Ljubljani
,
a
tega
ne
občutite
samo
vi
,
še
v
večji
meri
smo
trpeli
pod
tem
jarmom
mi
mladi
lahkoživci
,
ko
smo
prišli
po
končanih
študijah
iz
večjih
mest
na
svoje
službe
!
Ker
nismo
našli
zabave
drugod
,
smo
sklenili
,
da
se
zabavamo
po
svoje
...
po
dolgih
trudih
in
težavah
se
je
sestala
družba
mladih
kavalirjev
in
lepih
mladih
dam
—
omenim
mimogrede
,
da
so
to
samo
najboljši
krogi
—
ki
razumemo
življenje
na
svoj
način
!
Rene
,
ali
hočete
stopiti
v
naš
krog
?
Bodite
prepričani
,
tu
se
ne
boste
dolgočasili
!
Ali
hočete
?
“
Pazno
je
poslušala
Rene
njegove
besede
,
stopila
k
njemu
in
ga
pogladila
po
licu
.
„
Za
te
svoje
besede
zaslužite
,
da
bi
vas
poljubila
...
ali
to
je
premajhno
plačilo
...
a
obljubljam
vam
,
da
vas
nocoj
počakam
v
„
Zvezdi
“
...
zvečer
vas
poplačam
!
“
„
Hvala
Rene
!
Vsak
teden
se
ta
naša
družba
shaja
v
neki
vili
zunaj
mesta
,
upeljati
vas
hočem
še
nocoj
vanjo
!
“
Rene
mu
je
popolnoma
zagotovo
obljubila
,
da
pride
;
pogovarjala
sta
se
še
nekaj
časa
in
se
nato
poslovila
.
Ko
je
Winter
odšel
,
se
je
Rene
zadovoljno
nasmesnila
,
bila
je
zadovoljna
,
da
najde
slednjič
ono
življenje
,
ki
je
žilo
in
sanjalo
v
njeni
duši
dolgo
časa
...
njena
divja
narava
,
strasti
so
si
iskale
izbruha
...
dozdaj
je
živela
sama
in
zapuščena
...
kot
strup
,
ki
se
zaje
v
kri
je
delovala
nanjo
ta
samota
,
ki
jo
je
preganjala
kot
furije
...
videlo
se
ji
je
,
da
je
bežala
nemirno
vse
svoje
življenje
po
temnih
ulicah
,
opotekala
se
je
in
oprijemala
zidov
hiš
,
ki
je
iz
njih
donela
godba
,
petje
in
veselje
...
in
zopet
se
ji
je
zdelo
,
da
hodi
po
močvirju
v
polni
noči
in
ne
ve
,
kam
bi
se
obrnila
...
in
naenkrat
je
zapazila
luč
,
mogoče
je
bila
samo
vešča
blodnica
,
in
šla
je
za
lučjo
,
vedno
globočje
in
globočje
so
se
ji
udirale
noge
v
blato
...
a
naprej
je
morala
!
A
z
današnjim
dnevom
je
upala
,
da
se
spremeni
vse
...
novo
življenje
se
je
odpiralo
pred
njo
,
življenje
,
ki
si
ga
je
tolikokrat
predstavljala
v
svojih
mislih
,
hotela
je
dati
prosto
pot
svojim
strastem
!
Najnevarnejša
in
najslabša
je
žena
takrat
,
ko
se
v
nji
prebudi
zavest
žene
;
takrat
ona
spozna
svoje
življenske
naloge
,
ona
se
ne
zaveda
svoje
dolžnosti
do
družbe
in
človeštva
,
ona
ne
pozna
takrat
več
svoje
misije
v
življenju
;
v
taki
zavesti
je
ona
le
žena
...
in
pozabi
,
da
je
njena
življenska
naloga
združena
in
rečena
le
v
eni
besedi
:
mati
.
Ko
se
v
nji
prebudi
zavest
žene
,
tedaj
vrže
raz
se
kot
obrabljeno
obleko
vse
sentimetalnosti
,
vse
pojme
o
morali
in
dostojnosti
in
si
hoče
le
tega
,
kar
ji
narekuje
notranji
nagon
!
Vsa
razburjena
je
bila
Rene
,
ko
si
je
predstavljala
to
,
kar
bo
doživela
nocoj
;
hotela
si
je
pregnati
te
misli
,
sedla
je
za
klavir
in
začela
študirati
neko
ulogo
...
ali
po
prvih
taktih
je
prenehala
...
prebudilo
se
je
v
nji
žensko
samoljubje
,
takoj
prvi
dan
si
je
hotela
pridobiti
simpatije
vseh
lahkoživcev
in
potisniti
v
stran
druge
dame
;
hotela
je
kraljevati
vsi
družbi
...
Stopila
je
do
svoje
toaletne
shrambe
in
začela
iskati
primerno
toaleto
;
nervozno
je
prekladala
in
brskala
po
predalih
,
a
ničesar
ni
našla
,
vse
ji
je
bilo
premalo
rafinirano
,
premalo
razburljivo
...
slednjič
najde
kostum
dostojen
za
take
večere
...
našla
je
svilno
,
prozorno
tančico
...
takoj
se
je
hotela
najprej
sama
prepričati
in
vrgla
je
raz
sebe
svojo
jutranjo
haljo
in
stopila
pred
zrcalo
.
Skozi
temno
noč
je
drvel
brzovlak
,
pokrajine
so
bežale
mimo
njega
in
izginjale
zakrite
in
ovite
v
gosto
meglo
.
V
prvem
razredu
je
sedela
ob
oknu
mlada
elegantna
dama
in
dremala
,
njena
mala
glava
je
bila
naslonjena
ob
naslonjač
;
tiho
in
mirno
je
bilo
v
kupeju
,
le
zdajinzdaj
je
zamrmral
v
spanju
nerazumljive
besede
gospod
,
ki
je
ležal
razleknjen
nasproti
dami
,
pridušeno
dihanje
,
šum
koles
in
brlizg
lokomotive
je
motilo
tišino
.
Vlak
je
obstal
na
postaji
:
dama
pa
je
vstala
,
pomela
si
zaspane
oči
in
obrisala
zasopljene
šipe
,
pogledala
je
na
peron
,
ki
je
bil
prazen
,
le
uradniki
in
železniški
delavci
so
z
največjo
naglico
opravljali
svoje
delo
...
vlak
se
je
začel
zopet
pomikati
naprej
,
dama
pa
se
je
obrnila
molče
proti
gospodu
,
ki
je
še
vedno
trdno
spal
;
stopila
je
korak
bližje
k
njemu
,
odvila
svetilko
,
da
je
bleda
svetloba
,
razsvetila
njen
obraz
,
ki
so
obdajali
ogljenočrni
lasje
zviti
v
najmodernejšo
frizuro
,
bledi
—
a
obenem
intresanten
obraz
,
ozke
ustnice
ravnoprerezane
z
globokimi
obstranskimi
črtami
,
črne
sentimentalne
,
prodirajoče
...
nepremično
je
stala
sredi
kupeja
in
ga
nekaj
časa
opazovala
,
nato
pa
stopi
k
njemu
,
položi
mu
svojo
roko
na
lice
in
zašepeta
:
„
Henrik
,
Henrik
!
“
Poklicani
se
zgane
,
odpre
oči
in
pogleda
plašno
naokoli
:
„
Kaj
je
,
zakaj
me
budiš
,
Mary
?
“
„
Jaz
ne
morem
več
spati
,
dolgčas
mi
je
;
ti
pa
tudi
že
spiš
vso
noč
,
gotovo
si
se
že
naspal
!
“
Henrik
se
še
enkrat
pretegne
,
nato
elastično
skoči
raz
klopi
in
poljubi
Mary
.
„
No
,
draga
moja
ženica
,
zabavati
te
hočem
,
zakaj
me
nisi
prebudila
že
poprej
!
—
Koliko
je
neki
že
ura
?
Kaj
,
šele
štiri
?
Moj
bog
,
koliko
časa
morava
sedeti
še
v
tem
kurniku
!
Jutri
popoldne
sva
šele
doma
!
Ti
Mary
,
gotovo
težje
pričakuješ
konca
najine
poti
nego
jaz
—
želiš
si
,
da
vidiš
ono
mojo
domovino
,
ki
sem
ti
v
tujini
toliko
govoril
o
nji
!
“
„
Res
,
radovedna
sem
,
da
vidim
tvojo
domovino
!
Povej
mi
,
Henrik
,
ako
ostaneva
tam
,
ali
pa
se
vrneva
nazaj
tja
v
najini
Pariz
!
“
Henrik
je
skomignil
z
glavo
in
rekel
:
„
Tega
še
ne
vem
,
videti
moram
,
kake
so
razmere
tam
doli
,
ako
se
splača
,
da
ostanem
doma
,
vsaj
za
nekaj
nekaj
časa
!
“
Po
dolgih
letih
svoje
odsotnosti
se
je
vračal
slikar
Henrik
Kovač
v
svojo
domovino
,
ki
je
že
toliko
časa
ni
videl
;
ko
je
dovršil
na
dunajski
akademiji
svoje
študije
in
se
vrnil
domov
poln
idealov
,
najrazličnejši
načrti
so
dozorevali
v
njegovi
glavi
,
hrepenel
je
po
delu
,
po
priliki
,
da
pokaže
domovini
svojo
moč
,
svojo
umetnost
—
ali
bil
je
bridko
razočaran
;
nikjer
ni
našel
umevanja
,
nikjer
onih
odprtih
rok
,
dovzetnih
src
,
ki
je
sanjal
o
njih
,
ko
je
končeval
svoje
študije
!
Celo
leto
se
je
potikal
po
domovini
brez
dela
in
zaslužka
,
za
neznatne
honorarje
,
ki
so
mu
jih
dajali
rodoljubi
kot
nekako
miloščino
,
je
delal
portrete
...
a
slednjič
se
mu
je
zagabilo
vse
to
,
ven
iz
teh
ozkih
razmer
si
je
zaželela
njegova
ozka
duša
!
Brez
sredstev
,
brez
gotovih
misli
se
je
napotil
v
tujino
,
ustavil
se
je
najprej
v
Monakovem
in
stopil
v
atelje
nekega
znanega
mojstra
,
ki
je
takoj
spoznal
Kovačev
talent
,
v
kratkem
času
je
postal
sotrudnik
največjih
in
najboljših
ilustrovanih
listov
,
razstavil
je
par
svojih
del
in
dosegel
najboljši
moralni
in
materijalni
uspeh
.
Česar
mu
ni
mogla
dati
domovina
,
ona
mati
ljubezni
polna
do
svojih
otrok
,
dala
mu
je
mrzla
tujina
!
Opomogel
se
je
financijelno
popolnoma
in
se
preselil
v
Pariz
,
kjer
si
je
ustanovil
svoj
atelje
,
delal
je
pridno
in
marljivo
,
ter
povsod
dosegel
največjih
uspehov
...
Ko
je
nekoč
iskal
model
za
neko
novo
delo
,
prišla
je
k
njemu
mlada
grizeta
,
interesantna
ravno
taka
kot
si
jo
je
zaželel
...
In
ostala
je
pri
njem
.
V
začetku
ni
govoril
dosti
žnjo
,
ko
je
prišla
in
se
pripravila
,
stopila
je
mirno
na
postament
,
Kovač
pa
je
govoril
žnjo
o
najnavadnejših
vsakdanjih
stvareh
in
takoj
mu
je
začela
ugajati
njena
priprostost
,
njena
udanost
,
vsako
njegovo
kretnjo
je
spremljala
s
svojimi
pogledi
,
upoštevala
vsako
njegovo
tudi
neizrečeno
željo
...
Kovač
se
v
začetku
ni
menil
dosti
za
svoj
model
;
Mary
mu
je
bila
popolnoma
enakovredna
z
vsemi
drugimi
ženskami
modeli
,
ki
so
prihajale
v
njegov
atelje
,
ki
so
ostale
tam
,
dokler
jih
je
rabil
,
potem
pa
jih
je
plačal
,
in
odšle
so
,
da
jih
ni
videl
nikdar
več
!
Ali
,
kolikor
delj
časa
se
je
mudila
Mary
pri
njem
,
tem
večje
zanimanje
se
je
prebujalo
v
njegovi
duši
za
to
tiho
nežno
ženo
;
vesel
je
bil
,
ko
je
stopila
v
njegov
atelje
,
ko
je
odložila
svojo
obleko
in
mu
namignila
,
da
lahko
prične
s
svojim
delom
.
Slika
je
bila
že
skoro
gotovo
,
ne
bi
sicer
rabil
več
modela
,
a
bilo
mu
je
težko
,
ko
je
pomislil
;
od
danas
naprej
ne
pride
več
Mary
k
tebi
,
sam
ostaneš
...
čisto
sam
!
Kovač
je
bil
človek
,
ki
se
ni
pustil
vezati
na
nikake
obveznosti
,
kot
umetnik
živel
je
veselo
in
svobodno
...
ali
vendar
občutil
je
v
sebi
neko
osamljanost
,
ki
ga
je
prevzela
,
ko
je
sedel
zvečer
v
svojem
ateljeu
in
gledal
na
razsvetljene
pariške
ulice
...
Doli
je
bilo
življenja
,
smeha
,
godbe
zabave
...
A
on
je
bil
tako
sam
,
tako
zapuščeni
!
...
In
v
takih
samotnih
večernih
urah
pojavila
se
je
pred
njegovimi
očmi
Mary
,
gledal
je
njene
udane
oči
in
zaželel
si
je
njene
prisotnosti
...
Prišel
je
zadnji
dan
,
slika
je
bila
končana
in
moral
bi
se
ločiti
s
svojim
modelom
...
ali
tega
ni
mogel
;
naenkrat
se
mu
je
zazdelo
,
da
vidi
v
nji
svojo
umetnost
,
svojo
srečo
,
svoje
življenje
.
Zadnji
večer
,
ko
sta
končala
delo
povabil
jo
je
seboj
na
večerjo
v
bližnjo
restavracijo
...
šele
ta
dan
sta
začela
govoriti
več
nego
navadno
,
ona
mu
je
pripovedovala
,
da
je
sirota
brez
starišev
,
da
nima
nikogar
na
svetu
,
ki
bi
skrbel
zanjo
,
da
si
mora
sama
zase
skrbeti
...
In
v
temni
nočni
uri
jo
je
privil
Kovač
k
sebi
in
ji
rekel
:
„
Tudi
jaz
sem
sam
na
svetu
...
združiva
se
,
ostani
pri
meni
!
“
Drugi
dan
se
je
preselila
Mary
v
njegovo
stanovanje
in
ostala
pri
njem
!
Vse
lepše
in
prijetnejše
se
je
zazdelo
od
sedaj
naprej
Kovaču
življenje
...
imel
je
pred
seboj
cilj
svojega
nemirnega
življenja
...
tih
in
miren
dom
,
poln
ljubezni
in
udanosti
!
Mary
ga
je
ljubila
z
vso
svojo
ljubeznijo
in
ljubeznijo
male
grizete
,
ki
tava
po
pariških
ulicah
in
slednjič
pride
do
sreče
...
Srečno
in
veselo
sta
živela
skupaj
...
a
nekega
dne
se
je
polastila
Kovača
želja
,
da
se
vrne
po
tolikih
letih
v
svojo
domovino
;
in
od
dne
do
dne
je
snoval
načrte
,
kdaj
da
jih
uresniči
.
Bal
se
je
te
poti
,
ker
je
vedel
,
da
je
postala
domovina
za
njega
tuja
,
ki
ne
pozna
njegovega
dolgoletnega
dela
...
ki
se
komaj
spominja
njegovega
imena
!
Ali
vendar
si
je
zaželel
,
da
vidi
kraje
svoje
mladosti
,
da
se
ožive
v
njegovi
duši
še
enkrat
vsi
oni
spomini
,
žalostni
in
obupni
,
spomini
na
pretekle
dni
...
Povedal
je
Mary
svoj
načrt
,
in
ona
je
bila
takoj
zadovoljna
,
pripravil
je
vse
potrebno
;
in
zapustila
sta
Pariz
...
Na
vzhodu
se
je
začelo
svitati
rano
jutro
,
ko
sta
se
Henrik
in
Mary
še
vedno
pogovarjala
v
kupeju
!
„
Ali
si
sporočil
svojim
znancem
,
da
se
vrneš
?
“
Henrik
se
je
nasmehnil
in
dejal
:
„
Jaz
imam
jako
malo
znancev
;
samo
moja
sestra
živi
v
Ljubljani
,
a
to
hočem
iznenaditi
,
šele
na
prihodnji
postaji
ji
brzojavim
in
jo
obvestim
o
svojem
prihodu
...
“
Brzovlak
je
hitel
naprej
...
a
Kovač
je
postajal
vedno
bolj
nemiren
...
gledal
je
skozi
okno
in
si
skušal
priklicati
v
spomin
vse
one
kraje
,
ki
so
se
prikazovali
in
bliskovito
izginjali
...
ali
vse
mu
je
bilo
tako
neznano
,
tako
tuje
...
Neprijetna
čustva
obhajajo
človeka
,
ko
se
vrača
po
dolgih
letih
domov
;
vse
ga
skrbi
...
ali
najde
še
kaj
svojih
ljudi
...
prijateljev
znancev
...
S
svojo
sestro
Rene
si
je
dopisoval
Henrik
kaj
poredko
;
ko
je
študiral
on
na
dunajski
akademiji
je
ona
obiskovala
neko
tamošnjo
gledališko
šolo
...
pustila
se
je
nato
angažirati
na
nekem
dunajskem
odru
,
on
pa
je
odšel
v
tujino
;
ko
je
živel
prvo
leto
v
Parizu
,
zvedel
je
,
da
je
Rene
angažirana
v
Ljubljani
;
pisal
ji
je
parkrat
,
a
ona
mu
je
vedno
odgovarjala
,
da
je
zadovoljna
in
vesela
,
da
se
je
popolnoma
privadila
gledališkemu
življenju
.
In
sedaj
jo
je
hotel
iznenaditi
s
svojim
prihodom
;
malo
se
je
po
tolikih
letih
še
spominjal
na
njo
,
gotovo
je
pozabila
tudi
ona
že
kolikortoliko
nanj
...
a
sedaj
se
naenkrat
vrne
s
svojo
ljubljeno
Mary
...
Brzovlak
se
je
bližal
Ljubljani
,
Kovaču
so
se
začele
prikazovati
znane
pokrajine
,
znana
mesta
,
znani
kraji
...
Nervozno
je
utripalo
njegovo
srce
,
ko
je
zagledal
pred
sabo
v
daljavi
ljubljanski
grad
,
ko
je
solce
obsijalo
ljubljanske
hiše
...
Mary
je
stopila
k
oknu
,
široko
je
odprla
svoje
oči
in
gledala
neznane
kraje
:
premagalo
jo
je
čustvo
ljubezni
,
privila
je
svojega
soproga
in
mu
šepetala
:
„
Henrik
,
tvoja
domovina
je
moja
domovina
!
“
Rene
si
je
pred
zrcalom
ogrnila
tančico
,
ki
se
je
ozko
oprijemala
njenega
nežnega
telesa
;
skozi
njo
so
se
videle
bele
,
alabastrske
noge
,
poleg
grudi
rožnato
nadahnjene
roke
...
razpustila
si
je
svoje
dolge
lase
,
da
so
ji
padali
po
hrbtu
...
Bila
je
v
resnici
lepa
,
njene
ponosne
oči
so
gledale
izzivalno
naprej
,
kot
da
iščejo
onega
,
ki
bi
se
mogel
ustavljati
njenim
čarom
;
dolgo
časa
je
stala
pred
zrcalom
,
a
vsaka
njena
kretnja
je
bila
tako
premišljena
,
mirna
in
dostojanstvena
.
—
Vse
njene
misli
so
se
osredotočile
v
eni
točki
ženskega
samoljubja
;
drugi
so
nič
,
a
jaz
sem
vse
;
pred
mojimi
pogledi
se
mora
sklanjati
vsakdo
,
v
mojo
bližino
mora
vsakdo
,
da
se
ga
oklenejo
moje
roke
,
da
ga
potisnejo
ob
tla
...
in
ta
,
ki
je
bil
enkrat
v
njeni
moči
,
ne
vstane
nikdar
več
,
preveč
moči
je
v
njenih
hrepenenjih
,
preveč
maščevalnosti
v
njeni
duši
...
Odložila
je
tančico
in
se
zopet
oblekla
v
svojo
jutranjo
haljo
,
premišljevala
je
,
kaj
naj
dela
,
a
nikjer
ni
imela
obstanka
,
klavir
je
stokal
vsled
nervoznih
pritiskov
njenih
prstov
,
hodila
je
k
oknu
,
gledala
na
ulico
,
kjer
so
se
sprehajali
razni
kavalirji
in
se
željno
ozirali
do
njenih
oken
;
komaj
se
je
ona
prikazala
tam
,
že
so
obstali
in
jo
pozdravljali
ponižno
kot
pozdravlja
hlapec
svojega
gospodarja
.
Ona
pa
je
milostno
komaj
odzdravljala
,
njen
obraz
je
bil
resen
,
dasi
bi
se
najraje
iz
dna
srca
nasmejala
tem
ljudem
,
ki
plazijo
za
njo
in
se
sučejo
okoli
nje
kot
muhe
okoli
pajčevine
...
Samo
en
smehljaj
na
njenem
licu
bi
zadostoval
—
in
približala
bi
se
ji
cela
procesija
teh
ljudi
sklonjenih
glav
in
pasje
udanosti
.
Moški
intelekt
vedno
pade
pri
pogledu
na
lepo
ženo
,
v
sebi
ne
čuti
nič
samostojnega
,
išče
le
trenotkov
slasti
in
naslade
;
Rene
je
dobro
poznala
moško
naravo
,
zato
si
je
bila
lahko
prepričana
,
da
je
njen
uspeh
današnji
večer
neizogiben
,
da
jo
sprejmo
kot
kraljico
in
svečenico
Veneri
.
Iz
njenih
misli
jo
je
premotila
služkinja
,
ki
ji
je
prinesla
brzojavko
,
odpre
jo
in
prečita
:
Vračam
se
s
svojo
soprogo
v
domovino
!
Ob
polu
šestih
pridem
z
brzovlakom
;
Henrik
.
Nič
kaj
posebno
ji
ni
ugajala
vsebina
brzojavke
;
sicer
bi
se
po
dolgih
letih
rada
zopet
enkrat
sestala
s
svojim
bratom
,
a
danes
ji
njegov
prihod
ni
bil
v
pravem
času
,
danes
ji
lahko
prečrta
vse
načrte
...
ali
naj
ostane
z
bratom
...
ali
pa
naj
sprejme
Wintrovo
ponudbo
...
Premišljevala
je
in
se
slednjič
odločila
za
drugo
.
Brat
in
njegova
soproga
sta
vled
dolge
poti
gotovo
utrujena
,
si
je
mislila
,
torej
gresta
v
hotel
takoj
na
prenočišče
,
ona
pa
se
lahko
izgovori
,
da
ima
v
gledališču
skušnjo
,
ki
je
ne
more
zamuditi
!
Da
bi
je
pa
Winter
predolgo
ne
čakal
,
napiše
mu
pismo
in
mu
naroči
,
da
naj
jo
pride
ob
devetih
zvečer
iskat
z
izvoščkom
na
njeno
stanovanje
...
Pogledala
je
na
uro
,
štiri
je
bilo
...
oblekla
se
je
počasi
in
stopila
na
ulico
,
z
mirnim
korakom
je
stopala
elegantno
po
Ljubljani
,
zdajinzdaj
se
je
nalahno
sklonila
njena
glava
,
ko
so
se
dvigali
klobuki
pred
njo
...
Šla
je
mimo
pošte
,
kjer
je
zagledala
že
oddaleč
Wintra
v
družbi
mladega
gospoda
,
barona
de
Minetti
,
ki
ga
je
Rene
poznala
že
delj
časa
kot
velikega
blaziranca
.
Ni
ju
hotela
srečati
,
zato
je
zavila
na
drugo
stran
ulice
,
ali
ona
dva
sta
jo
že
opazila
in
jo
globoko
pozdravila
.
Rene
se
jima
je
prijazno
nasmehnila
in
šla
naprej
po
Dunajski
cesti
proti
kolodvoru
.
Čutila
je
,
kako
jo
spremljajo
pogledali
in
opazke
...
ali
obrniti
se
ni
hotela
,
počasen
skoro
utrujen
je
bil
njen
korak
,
a
njeni
pogledi
so
švigali
nemirno
semintja
...
Pred
pošto
pa
sta
še
vedno
stala
Winter
in
de
Minetti
;
posebno
zadnji
ni
mogel
ločiti
pogleda
od
Rene
,
stegoval
je
svoj
suhi
vrat
in
jo
spremljal
z
očmi
,
dokler
se
ni
izgubila
med
ljudmi
,
ki
so
hodili
po
Dunajski
cesti
.
Nato
se
obrne
k
Wintru
in
mu
s
prisiljeno
naslajajočim
glasom
reče
:
„
Hehe
,
dragi
prijatelj
,
prav
res
,
hehe
,
čestitati
ti
moram
na
ti
novi
akviziciji
!
Hehe
!
Naravnost
Ti
povem
,
da
lepše
ženske
ne
najdeš
v
vsi
Ljubljani
!
Jaz
se
samo
čudim
,
da
se
jaz
nisem
prej
spomnil
nanjo
!
Hehe
!
“
Winter
se
je
široko
nasmejal
in
s
silo
potegnil
k
sebi
svojega
malega
psička
,
ki
ga
je
imel
privezanega
na
vrvici
:
„
Vidiš
,
dragi
baronček
,
zdaj
mi
moraš
priznati
,
da
sem
jaz
najzaslužnejši
član
naše
družbe
!
—
Zakaj
sem
to
storil
,
po
pravici
Ti
povem
,
da
so
mi
neke
dame
postale
že
naravnost
dolgočasne
;
jaz
pa
si
želim
vednih
izprememb
,
zato
sem
poskusil
pri
Kovačevi
,
in
kot
veš
,
moj
poskus
se
je
posrečil
.
Lahko
mi
veruješ
,
da
nam
ne
bo
žal
,
ko
bo
Rene
v
naši
družbi
!
“
Zadovoljno
sta
se
smejala
mlada
kavalirja
,
ko
sta
šla
proti
glavnem
trgu
,
nista
govorila
dosti
,
a
v
sebi
sta
si
oba
slikala
sladkosti
in
naslade
današnjega
večera
...
Winter
se
je
igral
s
svojim
belim
psičkom
,
ki
ga
je
pustil
,
da
se
je
zaletaval
v
mimoidoče
pasante
...
,
de
Minetti
pa
si
je
ves
čas
popravljal
svoj
monokel
,
ki
mu
ni
hotel
prav
nič
dobro
stati
na
blaziranem
obrazu
.
Nestrpno
je
hodila
Rene
po
kolodvorskem
peronu
,
ki
je
bil
skoro
prazen
;
zaspano
so
sloneli
postreški
po
ograji
in
se
dolgočasili
s
svojimi
vodenimi
dovtipi
.
Rene
pa
ni
čula
ničesar
,
misli
so
ji
plavale
drugod
brez
miru
in
stalnosti
,
tudi
v
nji
so
se
včasi
prebudili
trenutki
,
ko
ji
je
vstala
pred
očmi
bodočnost
kot
nerazaumljiva
sfinga
,
ki
zahteva
žrtve
njenega
življenja
...
in
v
takih
trenotkih
so
se
ji
zožile
ustne
v
sarkatičen
nasmeh
,
njene
oči
so
zablestele
in
sovraštvo
je
bilo
brati
v
njih
...
Pot
,
ki
jo
je
nastopila
v
svojem
življenju
,
ji
je
ugajala
,
uživela
se
je
vanj
...
ali
v
trenotkih
onega
takozvanega
moralnega
mačka
,
zastudilo
se
ji
je
vse
...
najraje
bi
s
kratkim
udarcem
naredila
vsemu
konec
!
Užitki
,
ki
jih
je
iskala
vse
svoje
življenje
v
svojem
početju
,
so
ji
postajali
nekaj
vsakdanjega
,
kar
je
ni
moglo
več
zadovoljevati
,
zato
si
je
hotela
iskati
vedno
novih
potov
...
Zazvonili
so
po
kolodvoru
električni
zvonci
,
od
vseh
strani
so
prihiteli
na
peron
uradniki
in
delavci
...
oddaleč
pa
je
zabučalo
,
slišal
se
je
ropot
in
hropenje
...
in
veličanstveno
je
prisopihal
na
postajo
dunajski
brzovlak
.
—
Rene
je
stopila
korak
naprej
do
ograje
in
pazno
ogledovala
prišlece
,
ki
so
hiteli
mimo
nje
...
takoj
je
spoznala
v
mladem
možu
,
ki
je
skočil
iz
vlaka
in
kavalirsko
pomagal
mladi
dami
pri
izstopu
,
svojega
brata
Henrika
.
Skočila
je
k
njemu
,
objela
ga
in
poljubila
,
stisnila
mu
roko
,
Henrik
je
potem
predstavil
Rene
svoji
ženi
in
vsi
trije
so
šli
počasi
iz
kolodvora
...
Rene
je
neprestano
govorila
,
prjpovedovala
mu
je
vse
mogoče
,
Henrik
pa
jo
je
začudeno
opazoval
....
Takoj
je
spoznal
,
da
ta
Rene
ni
več
ona
,
ki
jo
je
poznal
in
ljubil
še
kot
otroka
...
takoj
je
opazil
na
njenem
obrazu
sledove
,
ki
so
mu
glasno
govorili
o
njenem
življenju
...
in
nehote
je
primerjal
svojo
sestro
Rene
s
svojo
ženo
Mary
.
V
svoji
sestri
je
videl
utelesnjeno
ono
burno
valovanje
človeških
čuvstev
,
ki
vodijo
človeka
do
propasti
,
nič
ljubezni
,
spoštovanja
in
prijateljstva
ni
našel
v
njenih
besedah
,
ki
so
se
mu
zdele
vse
tako
preračunjene
;
in
pogledal
je
svojo
ženo
,
ki
se
ga
je
tesno
oklepala
...
v
pritisku
njenih
rok
je
čutil
njeno
brezmejno
vdanost
,
njeno
hrepenečo
ljubezen
,
ki
je
samo
njegova
!
Videl
je
v
njenih
očeh
hvaležnost
,
ker
jo
je
dvignil
ven
iz
onih
blatnih
razmer
pariških
ulic
,
ker
jo
je
povedel
z
močno
roko
iz
nevarnosti
v
mirno
in
tiho
življenje
.
Henrik
je
vprašal
svojo
sestro
,
ako
ima
danes
zvečer
čas
,
a
ona
se
je
začela
hitro
izgovarjati
:
„
Vidiš
,
ljubi
Henrik
,
da
ne
morem
ostati
skupaj
s
tabo
nocoj
si
kriv
samo
ti
!
Zakaj
mi
nisi
poprej
brzojavil
,
danes
zvečer
imam
važno
glavno
skušnjo
,
ki
je
ne
morem
zamuditi
!
Da
si
mi
brzojavil
poprej
,
bi
že
stvar
preuredila
—
ali
sedaj
mi
je
nemogoče
!
“
„
Nič
ne
de
,
draga
Rene
,
saj
se
dogovorimo
še
jutri
lahko
mnogo
.
“
je
odgovoril
Henrik
,
„
vozila
sva
se
neprestano
skoro
dva
dni
,
tudi
midva
sva
utrujena
in
si
želiva
počitka
!
Jutri
pa
naju
takoj
obiščeš
v
hotelu
!
Potem
gremo
skupaj
iskat
primerno
stanovanje
,
ker
mislim
,
ostati
zazdaj
še
nedoločen
čas
v
Ljubljani
!
“
Rene
je
peljala
Henrika
in
njegovo
soprogo
najprej
v
svoje
stanovanje
,
kjer
so
ostali
nekaj
časa
v
živahnem
razgovoru
.
Ko
se
je
skoraj
že
popolnoma
zmračilo
,
odpeljala
sta
se
Henrik
in
Mary
v
hotel
in
Rene
je
ostala
zopet
sama
...
Henrik
in
Mary
sta
v
vozu
molčala
,
oba
sta
premišljala
o
zadnjih
doživljajih
,
obema
je
bila
na
misli
le
Rene
...
Mary
je
takoj
spoznala
Rene
,
take
žene
je
poznala
še
iz
onih
let
,
ko
je
hodila
kot
uboga
,
zapuščena
grizeta
po
pariških
ulicah
,
ko
je
v
temnih
nočeh
sedela
v
družbi
slikarjev
,
ki
jim
je
stala
v
model
...
a
ona
sama
je
sovražila
to
življenje
brez
ljubezni
in
čustev
,
njen
ideal
je
bilo
že
takrat
mirno
tiho
življenje
v
srečnem
in
zadovoljnem
domu
!
Spominjala
se
je
,
da
ji
je
Henrik
jako
malo
in
redkokdaj
govoril
o
svoji
sestri
...
sumila
je
torej
,
da
ji
ni
hotel
govoriti
o
nji
...
zato
mu
je
sedaj
tudi
ni
hotela
omeniti
in
tembolj
pa
jo
je
neugodno
dimilo
vprašanje
,
ko
ji
je
Henrik
rekel
:
„
Mary
,
kaj
misliš
ti
o
moji
sestri
?
“
Mary
je
bila
v
zadregi
in
ni
vedela
kaj
naj
mu
odgori
...
mogoče
se
vendarle
moti
,
saj
ni
poznala
tukajšnjih
razmer
...
„
Ti
molčiš
,
draga
Mary
!
Da
,
da
mnogo
se
je
spremenila
v
tem
času
...
toliko
let
je
že
nisem
videl
...
zapustil
sem
jo
že
kot
otroka
,
...
a
zdi
se
mi
,
da
sem
sedaj
našel
...
ali
pustiva
to
...
Mogoče
se
motiva
oba
...
“
Voz
se
je
ustavil
in
izstopila
sta
!
Šla
sta
najprej
v
restavracijo
k
večerji
...
in
še
nikdar
se
ni
zgodilo
,
odkar
sta
živela
skupaj
,
da
sta
tako
molčala
...
Neka
težka
mora
,
neznane
in
nerazumljive
slutnje
so
vlegale
nad
njima
in
jih
pritiskala
ob
tla
...
In
nevede
se
je
obema
porodilo
v
duši
vprašanje
:
Zakaj
sva
prišla
semkaj
?
Mučen
je
bil
obema
ta
molk
,
za
to
nista
hotela
dolgo
ostati
v
restavraciji
,
temveč
sta
se
takoj
po
večerji
napotila
v
svoje
sobe
...
Tudi
sama
Rene
si
je
bila
v
svesti
neugodnega
utiša
,
ki
ga
je
naredila
na
svojega
brata
;
a
čudno
se
ji
je
zdelo
,
kako
more
postati
mlad
človek
umetnik
,
ki
živi
v
samih
večjih
mestih
,
tako
malenkosten
!
Predstavljala
si
je
svojega
brata
kot
lahkoživca
,
veseljaka
...
a
našla
je
moža
,
ki
je
v
njegovih
očeh
čitala
resnost
in
prevdarno
pojmovanje
življenske
naloge
.
Pojem
umetnika
si
je
Rene
predstavljala
popolnoma
drugače
,
kot
ga
je
videla
vresničenega
v
osebi
svojega
brata
...
čitala
je
večkrat
o
pariških
umetnikih
,
njih
orgijah
in
bakanalih
...
in
vedno
je
mislila
pri
tem
na
svojega
brata
.
Domnevala
si
je
,
da
najde
v
njem
svojega
prijatelja
...
ali
takoj
,
ko
je
začela
govoriti
žnjim
,
ko
je
opazila
njegove
vprašajoče
poglede
je
spoznala
,
da
se
je
varala
...
Videla
je
v
Henriku
le
ljubečega
soproga
—
a
ne
umetnika
...
Tudi
Henrikova
žena
Mary
,
ji
ni
kaj
posebno
ugajala
...
Rene
je
že
od
nekdaj
sovražila
ono
žensko
ponižnost
,
ki
dviga
svoje
proseče
oči
do
moških
...
ona
ni
poznala
slabega
spola
;
a
v
Mary
je
videla
združene
vse
one
slabosti
,
ki
jih
je
ona
ravno
v
ženi
sovražila
,
vedela
je
,
da
ta
nežna
in
udana
ženska
čustva
prihajajo
in
imajo
svoj
izvir
v
onem
vseobčem
zlu
—
v
ljubezni
.
Kako
je
prišla
Rene
do
takih
načel
,
ni
niti
sama
vedela
;
mogoče
so
bile
posledice
le
njene
prve
,
mladostne
ljubezni
,
ki
je
bila
tako
bridko
varana
v
nji
...
Od
takrat
naprej
je
zametavala
vse
ponudbe
in
živela
je
naprej
,
kot
je
mislila
sama
,
da
je
najbolje
.
Zato
je
pa
tem
bolj
neprijetno
uplivalo
nanjo
snidenje
s
Henrikom
in
njegovo
soprogo
.
Polaščale
so
se
je
razne
misli
,
neprijetne
in
hude
...
in
zopet
je
vstala
pred
njenimi
očmi
bodočnost
temna
in
grozna
.
Za
trenutek
se
je
porodila
v
njeni
duši
želja
pustiti
to
nemirno
in
neugodno
življenje
in
postati
zopet
žena
!
Ali
v
istem
hipu
se
je
spomnila
današnje
Wintrove
ponudbe
...
Vsi
njeni
sklepi
so
padli
v
vodo
...
stara
Rene
je
zopet
oživela
v
nji
...
Lahna
noč
se
je
že
vlegla
na
mesto
,
ko
se
je
Rene
začela
pripravljati
na
odhod
.
Oblekla
je
svojo
najelegantnejšo
toaleto
,
parfumirala
se
,
da
je
opojen
vonj
napolnil
sobo
...
premišljevala
je
o
vseh
svojih
rafiniranih
trikih
,
ki
bo
žnjimi
premagala
vse
,
ki
se
bodo
sklanjali
pred
njo
kot
pred
svojo
kraljico
.
V
bližnjem
zvoniku
odbila
ura
tričetrt
na
deset
...
Rene
je
stopila
k
oknu
in
pogledala
na
ulico
,
ki
je
bila
že
skoraj
popolnoma
prazna
.
Sama
pravzaprav
ni
vedela
,
zakaj
je
tako
razburjena
,
ali
je
v
nji
prevladovala
radovednost
...
ali
pa
hrepenenje
po
nasladah
,
ki
jih
je
slikal
Winter
v
tako
živih
barvah
.
Večino
svojih
veselih
ur
je
preživela
Rene
v
razkošnih
zabavah
,
ali
vendar
jo
je
današnji
večer
nad
vse
zanimal
,
ni
si
mogla
predstavljati
v
Ljubljani
velikomestnega
življenja
,
radovedna
je
bila
na
družbo
,
ki
se
danes
snide
žnjo
!
Niti
trenotek
ni
več
pomislila
na
svojega
brata
,
ne
svoje
prejšnje
sentimentalne
misli
...
Pred
hišo
je
zaropotala
ekvipaža
;
Rene
se
je
sklenile
skozi
okno
in
videla
,
kako
je
Winter
hitro
skočil
iz
voza
in
šel
v
hišo
...
Komaj
je
Rene
stopila
od
okna
,
že
je
potrkal
na
vratih
Winter
in
vstopil
z
besedami
:
„
Dober
večer
!
—
Vi
ste
že
pripravljeni
?
“
Rene
je
takoj
videla
,
kako
prijetno
je
Wintra
iznenadila
njena
radovoljna
pripravljenost
,
za
to
je
takoj
rekla
:
„
Ravno
sem
se
odločila
,
da
ne
grem
!
“
Debelo
jo
je
pogledal
Winter
,
skoro
ni
mogel
verjeti
,
da
sploh
ekzistira
na
svetu
še
bitje
,
ki
bi
se
ustavljalo
njemu
!
Ali
sedaj
je
videl
njen
odločen
obraz
,
hladne
oči
...
„
Gospodična
,
mislil
sem
,
da
hočete
zmenoj
...
“
„
Oblekla
sem
se
,
da
obiščem
svojega
brata
,
ki
je
danes
dospel
iz
Pariza
:
pa
tudi
sicer
ne
vem
,
ako
bi
prišla
.
“
Kakor
z
mrzlo
vodo
polit
je
stal
Winter
pred
Rene
;
vsa
njegova
družba
je
že
vedela
o
njegovem
uspehu
,
vsi
jih
pričakujejo
...
a
zdaj
naenkrat
ta
blamaža
!
„
Gospodična
,
Vi
me
nesmrtno
blamirate
!
“
Rene
je
malomarno
skomignila
z
rameni
,
a
najraje
bi
se
smejala
obupanemu
kavilirju
,
ki
je
stal
pred
njo
!
„
Žal
mi
je
,
gospod
Winter
,
a
res
ne
morem
!
—
Poprej
ko
sem
Vam
obljubila
nisem
sploh
mislila
ničesar
...
a
zdaj
—
ne
grem
!
“
Winter
ni
vedel
,
kaj
naj
stori
,
proseče
je
gledal
Rene
,
kot
da
hoče
s
svojimi
pogledi
izprositi
nje
milosti
...
Tedaj
se
pa
tudi
Rene
ni
mogla
več
premagovati
,
glasno
se
je
zasmejala
in
rekla
:
„
Poglejte
,
dragi
gospod
,
kako
vas
mala
kaprica
slabotnega
spola
—
kot
nas
imenujete
—
spravi
takoj
ob
dobro
voljo
in
tira
do
obupa
.
Hotela
sem
Vam
samo
malo
pomagati
...
Obljubila
sem
,
da
pridem
,
zato
tudi
pridem
!
“
Do
ušes
so
se
odprla
Wintru
usta
,
ko
je
slišal
te
besede
,
tako
neznatnega
se
je
čutil
pred
to
žensko
,
ki
bi
mogla
nad
njim
vladati
z
najmanjšo
besedo
!
Prvi
trenotek
se
je
hotel
pokazati
užaljenega
,
ali
takoj
si
je
to
premislil
,
ker
bi
nazadnje
Rene
mogoče
vendarle
ne
hotela
iti
,
zato
ji
je
požugal
in
prijazno
rekel
:
„
Gospodična
Rene
,
Vi
ste
nadvsi
premeteni
!
“
Rene
je
med
tem
časom
vzela
svoj
plašč
,
ki
ga
ji
je
Winter
pomagal
obleči
...
„
Tako
,
sedaj
pojdiva
!
“
Winter
ji
je
ponudil
roko
,
in
odšla
sta
po
stopnicah
na
ulico
...
Sedla
sta
v
voz
,
ki
je
oddrdral
po
ljubljanskih
ulicah
...
Tam
izza
Rožnika
so
se
razlili
nad
Ljubljano
žarki
večerne
zarje
,
ki
je
z
mehkimi
objemi
ogrnila
tivolski
gozd
.
Iz
gozda
ven
pa
se
je
dvigala
tema
,
ki
so
v
nji
izginjala
drevesa
v
nejasnih
konturah
,
dokler
se
niso
spremenila
v
temno
maso
,
ki
je
ležala
nad
gozdom
...
in
vedno
višje
se
je
dvigala
tema
in
se
zajedala
v
večerno
zarjo
,
ki
se
ji
je
umikala
in
raztapljala
v
nji
.
Bilo
je
kot
,
da
se
bojuje
noč
s
zadnjimi
odsevi
svetlega
dneva
...
Zarja
je
izginjala
,
in
temna
noč
je
ležala
nad
mestom
.
Henrik
Kovač
je
slonel
pri
oknu
in
opazoval
to
noč
...
in
nemirne
misli
so
begale
po
njegovi
duši
...
tako
tesno
mu
je
bilo
v
ti
mali
sobici
,
tako
mučno
to
ozračje
,
da
ni
mogel
ostati
več
doma
...
Poslovil
se
je
od
svoje
žene
in
odšel
v
mesto
...
Počasi
je
hodil
po
mestnih
ulicah
,
nehote
ga
je
korak
povedel
proti
Tivoliju
.
Nemirne
misli
,
ki
so
se
ga
polastile
v
sobi
,
ga
niso
pustile
tudi
sedaj
.
Vsak
človek
ima
svoje
ideale
,
ki
stremi
za
njimi
,
ali
ki
so
večkrat
samo
fantom
,
ki
si
ga
je
zgradil
pred
seboj
iz
svojih
sanj
in
neznanih
hrepenenj
.
Moč
lastnega
egoizma
ga
vedno
navaja
,
da
stremi
in
hoče
doseči
nekaj
novega
,
velikega
!
uničiti
ali
premostiti
mora
vse
zapreke
...
To
je
prava
,
nepokvarjena
etika
čiste
človeške
duše
—
in
kakor
propada
posameznik
,
predno
je
dosegel
ono
„
zlato
runo
“
,
ker
smrt
preži
na
njega
—
in
se
ji
ne
more
umakniti
...
tako
se
vse
ljudstvo
bori
v
strašni
borbi
...
a
ne
more
doseči
svoje
sreče
...
In
kje
je
vzrok
ti
človeški
onemoglosti
?
Boj
med
spolom
!
Seksualni
pojavi
so
tolike
elementarne
važnosti
v
človeški
usodi
,
da
so
med
vsemi
prvi
!
Spol
je
ustvaril
mozek
in
dušo
,
ki
bi
se
hotela
otresti
teh
spon
,
ki
jih
žnjimi
oklepa
spol
...
In
življenje
je
pozorišče
tega
boja
...
človek
trpi
,
a
ne
ve
zakaj
,
kako
je
to
zaslužil
,
njemu
je
življenje
največji
sovražnik
...
in
v
ženi
so
utelesnjene
najsilnejše
demonske
moči
življenja
.
Žena
je
vzrok
vednega
boja
...
spol
proti
spolu
...
a
oba
propadata
...
Vse
te
misli
so
polnile
njegovo
dušo
,
ko
se
je
izprehajal
po
glavnem
drevoredu
:
maloštevilni
izprehajalci
niso
opazili
zamišljenega
moža
,
ki
je
korakal
sklonjene
glave
naprej
!
Doli
iz
Švicarije
so
doneli
glasovi
godbe
,
ki
so
se
razlegali
skozi
temno
noč
in
se
izgubljali
v
sentimentalnih
akordih
...
Henrik
Kovač
je
zavil
vstran
,
ker
ni
hotel
srečavati
ljudi
,
šel
je
pod
hribom
po
podrožniški
poti
...
Iz
hiš
,
ki
so
stalne
osamljene
in
tihe
so
se
usipali
na
cesto
posamezni
medli
odsevi
...
Ugajala
je
Henriku
ta
tišina
,
ki
se
je
raztirala
tod
naokoli
...
Naenkrat
je
začuden
obstal
pred
malo
elegantno
vilo
...
Vsa
okna
,
sicer
razgrnjena
,
so
bila
sijajno
razsvetljena
...
iz
vile
pa
je
prodiralo
glasno
petje
,
smeh
,
žvenket
kozarcev
...
razločeval
je
moške
in
ženske
glasove
...
Ustavil
se
je
za
trenutek
,
ker
ga
je
premotil
ta
vrišč
...
poslušal
je
...
slišal
je
znane
napeve
,
ki
jih
je
prepeval
včasi
sam
v
pariških
šantanih
in
varietejih
;
čudil
se
je
temu
...
v
tem
trenutku
je
slišal
oddalač
drdranje
voza
...
ker
ni
hotel
,
da
bi
ga
kdo
opazil
,
stopil
je
vstran
...
Voz
se
je
ustavil
pred
vilo
,
in
iz
njega
je
stopila
dama
v
spremstvu
nekega
gospoda
...
šla
sta
naravnost
proti
vhodu
vile
,
kjer
je
gospod
potrkal
...
isti
trenutek
je
postalo
v
vili
vse
tiho
...
vrata
so
se
odprla
,
in
v
svetlobi
je
zapazil
Kovač
svojo
sestro
Rene
.
V
prvem
hipu
ni
mogel
verjeti
tega
,
saj
mu
je
pravila
,
da
ima
v
gledališču
skušnjo
,
ki
gotovo
še
ne
more
biti
končana
;
a
ona
je
že
tu
...
hotel
se
je
natanko
prepričati
in
stopil
je
korak
naprej
...
Sedaj
ni
več
dvomil
,
bila
je
zares
Rene
,
ki
se
je
ravno
tedaj
obrnila
proti
svojemu
spremljevalcu
,
ki
je
plačeval
izvoščka
.
Nato
sta
oba
izginila
skozi
vrata
,
ki
so
se
zaprla
za
njima
...
Voz
je
oddrdral
nazaj
v
mesto
...
Henrik
Kovač
je
še
nekaj
časa
stal
na
cesti
in
poslušal
...
v
vili
je
postalo
bolj
tiho
,
petje
je
popolnoma
prenehalo
...
a
to
je
trajalo
samo
par
trenutkov
...
vrišč
se
je
nadaljeval
iznova
...
in
med
glasovi
je
Henrik
natanko
razločil
glas
svoje
sestre
...
Kaj
dela
Rene
tukaj
?
Vsa
ta
družba
se
mu
je
zdela
takoj
sumljiva
,
posebno
še
zato
,
ker
jo
mu
je
Rene
sama
zatajila
,
zakaj
mu
naravnost
ni
povedala
,
da
ima
danes
opravke
...
Zakaj
mu
je
lagala
...
Spomnil
se
je
njenih
oči
,
njenega
obraza
...
torej
so
vendarle
resnične
njegove
slutnje
,
njegove
misli
...
Sklenil
je
,
da
spregovori
takoj
drugi
dan
naravnost
s
svojo
sestro
odločno
besedo
,
kaj
je
na
stvari
.
Obrnil
se
je
in
odšel
proti
mestu
!
Pred
očmi
mu
je
zopet
priplavala
slika
njegove
žene
...
Kolika
razlika
med
njo
in
med
Rene
...
Ako
so
se
porodile
v
njegovi
duši
misli
o
ženi
,
tedaj
pri
tem
ni
nikdar
mislil
na
svojo
ženo
...
ona
mu
je
bila
nekaka
izjema
...
kot
simbol
one
žene
—
heteremu
je
postala
hipoma
Rene
...
Ali
trdno
je
sklenil
,
da
odvrne
Rene
raz
to
pot
,
da
zaustavi
njen
korak
,
ki
jo
vodi
naravnost
v
pogubo
.
Novo
življenje
mora
pričeti
...
trdno
se
je
odločil
,
da
pove
svoji
ženi
vse
...
ona
mora
postati
najboljša
prijateljica
njegove
sestre
...
ona
mora
čuvati
nad
njo
...
Popolnoma
prazno
je
bilo
že
mesto
,
ko
se
je
vračal
Henrik
proti
hotelu
...
po
ulicah
je
bilo
tiho
in
mirno
...
nikjer
ljudi
,
nikjer
nobenega
življenja
...
Nekak
strah
je
prevzel
Kovača
,
ko
je
stopal
po
mestu
...
ta
tišina
ga
je
navdajala
z
neko
neznano
grozo
...
in
zdelo
se
mu
je
,
da
se
je
z
ljubljanskim
ozračjem
vleglo
nekaj
težkega
,
usodnega
na
njegova
prsa
...
Sijajno
razsvetljena
soba
,
raz
strop
vise
bogati
lestenci
,
raznobarvne
žarnice
razsvetljujejo
ozračje
,
ki
je
napolnjeno
z
raznimi
opojnimi
parfumi
...
vonj
po
nagelnih
in
svežih
vijolicah
se
je
spajal
s
težko
atmosfero
...
po
tleh
so
pa
razprostrti
debeli
perzijski
tepihi
,
nizki
divani
so
stali
ob
stenah
,
ob
njih
pa
majhne
okrogle
mizice
,
bogato
obložene
s
steklenicami
in
krožniki
...
Zastala
je
Rene
,
ko
je
stopila
v
sobo
...
sijajni
blesk
ji
je
zaslepil
oči
,
obstala
je
med
vrati
in
gledala
naokoli
.
Vsa
družba
,
ki
je
bila
zbrana
v
sobi
,
je
uprla
svoje
oči
vprašujoče
v
Rene
,
ki
je
stala
nekako
osupla
...
ali
le
par
trenutkov
je
trajala
njena
osuplost
,
takoj
se
je
znala
orijentirati
,
ko
ji
je
Winter
predstavljal
dame
in
gospode
iz
družbe
,
se
je
že
popolnoma
zavedala
svoje
nocojšnje
naloge
.
Ali
vendar
je
prevladovalo
v
nji
še
vedno
veliko
začudenje
,
ko
je
zagledala
v
družbi
osebe
,
ki
jih
je
včasi
srečavala
na
ulici
in
mislila
o
njih
,
da
bi
jih
mogli
postaviti
v
oltar
kot
svetnike
in
svečenice
...
Družba
je
sprejela
Rene
kot
svojo
prijateljico
,
kot
znanko
,
kot
da
bi
bila
že
dolgo
časa
v
njih
sredi
...
Njena
pojava
je
tako
delovala
na
navzoče
gospode
,
da
so
se
kmalu
razdrli
vsi
pari
,
dame
so
stale
same
,
gospodje
so
se
pa
sukali
okoli
Rene
.
Prvi
med
njimi
je
bil
seveda
baron
Minetti
,
ki
si
je
z
največjo
naglico
in
ogromnim
trudom
natikal
na
oko
svoj
monokel
,
njegovo
bledo
,
blazirano
lice
je
bilo
nadahnjeno
z
rdečimi
lisami
,
podplute
oči
pa
so
namežikovale
!
—
S
hitrimi
pogledi
je
razgledala
Rene
vso
okolico
,
prešeren
smeh
je
zadonel
raz
njene
ustnice
,
videla
je
takoj
nezadovoljnost
dam
,
ki
pa
se
jim
ni
hotela
zameriti
,
pustila
je
gospode
in
stopila
med
nje
...
nič
kaj
prijazni
niso
bili
njih
pogledi
,
ali
ona
jih
je
znala
takoj
potolažiti
,
njene
besede
so
ji
znale
pridobiti
takoj
zaupanja
in
v
par
trenotkih
se
je
čutila
v
njih
družbi
popolnoma
domačo
.
Najbolj
reservirano
pa
se
je
še
vedno
držala
proti
nji
mlada
,
najlepša
dama
,
Magda
Kuhnova
,
ona
je
bila
doslej
kraljica
in
odločujoča
oseba
,
a
v
Rene
je
opazila
nevarno
konkurentinjo
,
ki
jo
gotovo
izpodrine
in
zmanjša
njen
ugled
in
vpliv
.
Elegantna
koketa
Lea
Mladenova
je
pristopila
k
Rene
in
ji
podala
roko
:
„
Gospodična
Rene
,
vidite
v
Ljubljani
se
ne
dolgočasimo
!
“
Medtem
se
je
začelo
vračati
zopet
staro
veselo
razpoloženje
,
ki
je
vladalo
v
sobi
,
predno
je
vstopila
Rene
...
Oglasile
so
se
pesni
,
razposajene
in
razburljive
,
zažvenketali
so
kozarci
...
razkošen
in
divji
smeh
...
objemi
,
poljubi
...
V
tem
pristopi
k
Rene
mladi
profesor
Freier
in
ji
reče
:
„
Rene
,
Vi
se
morate
upeljati
nocoj
v
našo
družbo
...
Pokažite
,
da
ste
vredni
našega
zaupanja
,
ker
smo
Vas
sprejeli
v
svojo
družbo
...
“
Rene
je
komaj
pričakovala
teh
besed
,
hotela
je
imponirati
vsem
...
niti
trenotka
ni
pomislila
,
prosila
je
,
naj
jo
peljejo
v
garderobo
...
Lea
jo
je
takoj
odpeljala
...
Gospodom
pa
je
že
namignil
Winter
,
kaj
namerava
Rene
,
hitro
so
pospravili
male
stole
ob
steno
,
mizice
odnesli
ven
...
V
napetem
pričakovanju
je
utihnilo
petje
...
družba
je
posedla
po
divanih
...
V
tesnih
objemih
so
sedeli
gospodje
in
dame
...
a
oči
vseh
so
bile
uprte
v
vrata
...
In
prišla
je
Rene
...
Njeno
mlado
,
vitko
telo
je
bilo
zavito
v
belo
,
prozorno
tančico
,
ki
se
je
lesketala
v
raznobarvnih
odsevih
luči
...
rožnate
roke
so
ji
zakrilile
po
zraku
,
da
je
zdrsnila
tančica
raz
bele
prsi
...
iz
ust
pa
ji
privreli
glasovi
divje
,
strastne
pesmi
...
kakor
kača
se
je
sklanjalo
njeno
telo
,
prsi
so
se
ji
dvigale
,
oči
rdele
in
zrle
poželjivo
in
pohotno
...
Odpela
je
pesen
in
njeno
telo
se
je
zavrtelo
v
divjem
plesu
,
komaj
so
se
dotikale
njene
noge
debelih
perzijskih
preprog
...
tančica
je
vihrala
naokoli
kot
lahna
večerna
meglica
...
ovijala
se
tesno
telesa
,
potem
pa
se
je
zopet
zavijala
...
Popolnoma
tiho
je
bilo
naokoli
...
sapa
je
zastajala
vsem
...
dame
so
se
tesno
privile
k
svojim
kavalirjem
,
njih
telesa
so
drhtela
v
divji
razburjenosti
,
gospodje
pa
so
se
sklonili
naprej
...
in
gledali
divji
ples
...
divja
strast
je
vsem
gledala
iz
oči
...
prsti
so
se
krčili
...
lica
rdela
Rene
pa
je
plesala
...
Kot
Saloma
nekdaj
pred
kraljem
Herodom
,
si
je
hotela
pridobiti
,
priplesati
glave
vseh
navzočih
...
njena
divja
narava
,
nebrzdane
strasti
so
jo
silile
naprej
...
naprej
...
Vedno
hitrejši
in
hitrejši
je
bil
njen
ples
...
dolgi
lasje
so
se
ji
razpleli
in
se
mešali
v
svilno
tančico
...
Slišalo
se
je
samo
njeno
upehano
dihanje
...
zdajinzdaj
se
je
izvil
njenemu
grlu
glas
,
ki
je
bil
podoben
vzdihu
in
bolnemu
vzkliku
obstreljene
ptice
...
Čutila
je
,
da
ji
pešajo
moči
,
da
mora
prenehati
...
ali
ni
hotela
...
trden
sklep
je
bil
v
nji
,
da
mora
vztrajati
do
konca
...
Plesala
je
naprej
...
zbrala
je
vse
svoje
moči
,
stisnila
je
ustne
...
v
lica
ji
je
šinila
naenkrat
kri
...
a
to
le
za
trenotek
...
kajti
lica
so
zopet
obledela
...
Naenkrat
pa
je
razkrilila
roke
,
tančica
je
zdrsnila
raz
njeno
telo
...
noge
so
se
ji
udale
...
in
kakor
mrtva
se
je
zgrudila
na
preproge
...
ležala
je
na
tleh
...
globoko
upehano
dihanje
...
prsa
so
se
ji
dvigala
,
kot
da
hočejo
razpočiti
...
Par
trenotkov
so
molče
opazovali
ta
nenadni
prizor
...
a
naenkrat
so
začeli
metati
vsi
nanjo
velike
šopke
,
da
je
bilo
njeno
belo
telo
skoraj
zakrito
z
rdečimi
nagelji
in
vijolicami
...
Kot
ptica
,
ki
pade
obstreljena
izpod
oblakov
,
je
ležala
Rene
mirno
na
prepregah
...
njeno
telo
je
drhtelo
,
žile
so
se
napenjale
in
postajale
skoro
modre
...
skozi
polzaprte
onemogle
oči
pa
je
zrla
utrujenost
in
bolest
...
ležala
je
med
cveticami
kot
v
duhtečem
grobu
...
Osupljena
je
bila
vsa
družba
...
Splošen
molk
je
vladal
po
sobi
...
Vsi
so
bili
nekako
očarani
in
omamljeni
,
prvi
se
je
zavedel
stotnik
Malenšek
,
ki
je
pahnil
od
sebe
soprogo
profesorja
Freierja
in
planil
k
Rene
...
sklonil
se
je
k
nji
in
jo
poljuboval
...
Tedaj
pa
je
ona
odprla
svoje
oči
,
napol
se
dvignila
in
zmagonosno
pogledala
naokoli
...
Dobro
je
razumela
svoj
uspeh
,
ki
ga
je
dosegla
s
svojim
prvim
nastopom
.
Zadostila
je
svoji
divji
naravi
,
zadovoljila
pohotnost
in
rafiniranost
navzočih
!
In
sedaj
so
se
oživeli
tudi
drugi
,
njen
ples
je
prebudil
v
njih
divje
strasti
,
želje
po
rafiniranejših
nasladah
.
Človeška
narava
se
ne
zadovoljuje
nikdar
s
tem
,
kar
izhaja
iz
nje
same
,
ona
skuša
nadkriliti
svoje
lastne
moči
...
ne
pokorava
in
ne
more
poslušati
raznih
sil
in
ukazov
,
kolikor
bolj
napreduje
človeški
duh
,
toliko
več
zahteva
narava
...
Z
inteligenco
prihajajo
v
človeško
dušo
nove
misli
,
ki
se
razpletajo
na
tisoče
in
tisoče
trdnih
korenin
,
ki
se
vrastejo
v
meso
,
...
Moderen
človek
se
ne
more
zadovoljiti
nikdar
z
onim
,
kar
mu
daje
in
dovoljuje
narava
sama
.
Zato
je
dandanes
seksus
prešel
že
v
perverznost
,
ki
pa
ni
smatrati
kot
nekak
bolan
izrodek
človeške
duše
,
nego
kot
nekaj
potrebnega
kar
popolnoma
odgovarja
zahtevam
medernega
človeka
!
Nikdar
pa
ta
rafiniranost
ni
zamenjati
z
divjimi
orgijami
,
bakanali
,
ki
ubijajo
človeške
moči
...
ljubezen
in
spoštovanje
se
ne
sme
nikdar
umakniti
pohotnosti
!
Ali
družba
,
ki
je
Rene
zašla
v
njo
,
ni
poznala
tega
,
vse
življenje
je
tu
izviralo
le
iz
rafiniranega
spolnega
nagona
,
ljubezen
in
spoštovanje
jim
je
bilo
tuje
...
Nastop
Rene
je
povzdignil
in
podžgal
njih
strasti
,
ki
so
jih
popolnoma
premagale
...
Divje
orgije
brez
vsakega
čuta
plemenitosti
in
človečanstva
so
se
vršile
tu
...
V
ženah
so
se
prebudile
žene
!
Vsi
oziri
so
padli
,
vse
misli
so
se
osredotočavale
le
v
eni
točki
...
iz
ustni
je
izginila
kri
,
lica
so
obledela
...
le
oči
so
se
blestele
kot
mačje
,
prsi
je
polnila
nebrzdana
strast
,
hrepenenje
po
užitku
,
ki
prehaja
v
trpljenje
,
v
bolesti
...
Sram
in
morala
—
vse
to
je
bilo
neznano
...
Divji
,
bolestni
vzkliki
so
napolnili
ozračje
,
vonj
vijolic
in
parfumov
se
je
opojno
razširjal
naokoli
...
Zdajinzdaj
je
zadonel
razkošen
smeh
,
ki
se
je
naenkrat
izgubil
v
prestrašenem
vzdihu
...
Rene
je
še
vedno
slonela
na
preprogi
,
glavo
si
je
naslonela
na
roko
,
razpuščeni
lasje
so
ji
padali
po
hrbtu
in
golih
prsih
...
in
gledale
so
njene
oči
to
življenje
...
Povsod
samo
divja
polblazna
pohota
...
In
približala
se
ji
je
mlada
Eleonora
Rakarjeva
,
objela
jo
in
poljubovala
.
Kuhnova
je
hotela
kot
vedno
,
da
bi
ostal
Winter
v
njeni
bližini
,
a
on
ni
bil
nič
kaj
posebno
zadovoljen
...
gledal
je
samo
Rene
,
ki
se
mu
je
smehljala
in
ga
vabila
z
svojimi
pogledi
k
sebi
...
Kuhnova
je
opazila
vse
to
,
oklenila
se
je
Wintra
,
kot
da
ga
hoče
z
vso
svojo
močjo
obdržati
ob
svoji
strani
...
Kot
pijana
muha
se
je
opletal
po
sobi
baron
Minetti
,
skrbna
frizura
je
bila
že
popolnoma
pokvarjena
...
ali
sreče
ni
imel
.
Kamorkoli
se
je
obrnil
,
povsod
so
ga
na
lep
način
odpravili
,
najdelj
časa
se
je
sukal
že
okoli
lepe
Freierjeve
soproge
...
ali
tudi
to
mu
je
kmalu
prevzel
drug
,
ko
je
videl
,
da
nikjer
ne
uspe
je
šel
k
Rene
.
Vzel
je
seboj
steklenico
šampanjca
,
sedel
na
preprogo
poleg
Rene
...
nji
je
ugajal
ta
mlečnozobi
blaziranec
,
ker
ga
je
zaničevala
!
Največje
veselje
bi
ji
bilo
norčevati
se
,
pripraviti
ga
,
da
bi
se
zaljubil
v
njo
,
ona
bi
ga
pa
potem
na
svoje
načine
izrabljala
...
Smejala
se
je
njegovi
naivni
in
naučeni
blaziranosti
,
a
on
je
blebetal
in
dvoril
kot
na
kakem
plesnem
venčku
...
Rene
je
pogledala
Wintra
,
ki
je
nervozno
slonel
ob
Magdi
,
zapazila
je
njegove
ljubosumne
poglede
,
bila
je
prepričana
,
da
bi
najraje
poskočil
kviško
in
pahnil
Minettija
od
nje
.
Tudi
pogledi
vseh
drugih
so
bili
uprti
v
njo
...
a
na
obrazu
vseh
dam
je
brala
globoko
užaljeno
samoljubje
,
ker
so
čutile
vse
,
kako
zelo
je
njih
lepoto
in
rafiniranost
zatemnela
njena
prisotnost
.
Utrujeni
so
bili
že
vsi
,
roke
so
omahnile
,
glave
so
se
sklonile
...
in
nekaka
tišina
je
zavladala
po
sobi
...
Kakor
na
starih
idealnih
slikah
Neronovih
bakanalov
in
Heliodorovih
orgij
so
ležali
naokoli
po
divanih
in
preprogah
.
Samo
Rene
se
ni
hotela
približati
družbi
,
ker
je
hotela
privabiti
vse
k
sebi
...
ona
je
hotela
vladati
nad
vsemi
,
vsi
se
ji
morajo
pokloniti
.
—
Minetti
je
pridno
natakal
šampanjca
,
ki
se
je
Rene
igrala
ž
njim
...
vihtela
je
kozarec
naokoli
,
da
so
pršele
kaplje
na
vse
strani
in
blestele
v
mavričnih
lučih
...
Tudi
drugi
so
začeli
natakati
šampanjca
;
in
orgije
so
se
spreminjale
v
divje
pijanstvo
...
Pozno
v
noč
je
že
bilo
,
ko
se
je
zavedla
Rene
iz
pijanosti
;
z
mokrimi
očmi
je
pogledala
naokoli
...
po
divanih
so
spali
pari
...
Med
vonje
parfumov
in
vijolic
je
bil
namešan
smrad
po
izpuhteli
pijači
...
po
potu
...
Zastudilo
se
je
Rene
prvi
trenotek
,
ko
je
ogledala
ta
prizor
...
vstala
je
,
zavila
se
tesno
v
tančico
in
odšla
v
garderobo
,
kjer
se
je
naglo
oblekla
...
Še
enkrat
je
stopila
v
sobo
in
pogledala
naokoli
,
hotela
je
poklicati
Wintra
,
da
bi
ji
preskrbel
voz
...
a
videla
ga
je
,
da
je
trdno
spal
ob
strani
Magde
,
ki
se
je
naslonila
preko
njega
in
ga
držala
v
trdnem
objemu
.
Ni
ga
hotela
prebuditi
...
naj
spi
ob
njeni
strani
...
Tiho
in
mirno
je
zapustila
sobo
in
stopila
na
cesto
!
Tam
za
gradom
se
je
že
danilo
in
svetlo
ozračje
je
objemalo
Ljubljano
...
lahni
jutranji
veter
je
vel
naokoli
...
dobro
je
delo
Rene
,
ko
je
stopala
po
cesti
proti
mestu
...
Ni
hotela
misliti
na
današnje
dogodke
...
kolikor
toliko
je
bila
razočarana
...
ali
spominjati
se
ni
hotela
...
težko
ji
je
bilo
...
In
naenkrat
se
je
spomnila
svojega
brata
...
stresla
je
s
svojo
glavo
,
kot
da
se
hoče
otresti
neprijetnih
utisov
.
Prišla
je
že
v
mesto
,
ki
ga
je
zagrinjala
megla
,
bilo
ji
je
to
všeč
,
ker
ni
hotela
,
da
bi
jo
kdo
videl
,
zavila
je
v
stranske
temne
ulice
in
šla
proti
svojem
u
stanovanju
.
Hitro
je
smuknila
skozi
vežo
in
stekla
v
svoje
stanovanje
.
Spustila
je
zastore
,
da
je
zavladala
popolna
tema
,
slekla
se
je
in
vlegla
v
posteljo
,
a
zaspati
ni
mogla
,
nemirno
se
je
premetavala
semintja
,
slika
za
sliko
se
je
vrstila
pred
njenimi
očmi
...
a
povsod
je
videla
svojega
brata
in
udani
ter
ljubeči
obraz
njegove
soproge
...
Ko
je
slednjič
zaspala
,
sijal
je
nad
Ljubljano
bel
pomladanski
dan
...
Henrik
Kovač
se
je
prebudil
na
vsezgodaj
,
a
takoj
se
je
spomnil
prejšnjega
večera
,
skrb
za
sestro
mu
je
polnila
srce
.
—
Obrnil
se
je
v
postelji
in
pogledal
Mary
,
ki
je
mirno
spala
...
tako
lahak
in
zadovoljen
je
bil
njen
sen
,
da
se
on
ni
upal
niti
premakniti
,
ker
je
ni
hotel
prebuditi
.
Dolgo
časa
