nimamoza
to
nobenega
,
odkar
je
Cenobija
padla
v
globočino
ter
si
zlomila
zatilnik
.
In
Cenobija
je
dekliču
od
danes
naprej
ime
,
potem
ne
bo
nobeden
človek
na
svetu
domneval
,
da
se
pod
tem
imenom
skriva
ubežnica
iz
mučilnice
,
katero
so
v
Ljubljani
na
smrt
obsodili
.
“
Milica
čepi
sedaj
na
trati
.
Pamet
njena
niti
ne
more
razumeti
,
kar
je
ravnokar
slišala
,
marveč
meni
,
da
so
to
le
hude
,
težke
sanje
.
Babura
jo
sedaj
zgrabi
za
nežno
ročico
.
„
Tako
,
sedaj
bomo
najprvo
jedli
,
“
zapoveduje
odurno
,
„
lenuharila
si
do
sedaj
dosti
—
po
kosilu
pa
se
prične
prvi
pouk
.
Urna
in
gibčna
si
dosti
,
to
sem
že
videla
,
in
postala
boš
enkrat
izborna
plesalka
na
vrvi
.
“
„
Plesalka
?
—
“
stoka
Milica
pol
zmešano
.
„
No
,
kaj
pa
sicer
?
“
zavrne
jo
grda
babura
,
„
kaj
druzega
Ti
sedaj
tudi
ne
preostaja
.
Hahaha
,
saj
bi
bila
Ti
tudi
sicer
plesalka
na
vrvi
,
samo
da
bi
Ti
bil
pri
tem
rabelj
vrv
napel
—
hihihi
!
“
Glasno
se
cela
druhal
zakrohota
pri
tej
grozni
šali
,
Milica
pa
si
ihteč
z
rokami
zakrije
svoj
obraz
.
Od
vseh
strani
jo
radovedno
ogledujejo
.
Otroci
,
ki
morajo
tudi
pri
glumaških
predstavah
sodelovati
,
nemarno
zro
na
tujko
,
možakarji
pa
jo
z
vse
drugačnimi
pogledi
opazujejo
.
V
očeh
Golijatovih
in
plezačevih
se
blesketa
poželjiva
strast
,
Milica
je
vendar
tako
lepa
—
poprej
je
angelju
,
kakor
hudodelnici
podobna
.
Glumaški
deklini
to
tudi
vidite
v
svojo
veliko
nevoljo
.
Očividno
sta
ljubici
obeh
glumačev
in
prva
,
rudečelasa
,
nesramna
ženska
,
ki
tudi
kaže
pri
predstavah
svoje
telesne
moči
,
pristopi
hitrih
korakov
k
Herkulu
,
ki
v
enomer
zija
v
tujo
krasotico
.
„
Kaj
pa
imaš
tukaj
tako
zijala
prodajati
,
“
šepeta
strupeno
,
„
ha
,
ta-le
mlečnati
obrazek
Ti
menda
ugaja
?
“
„
No
,
lepši
je
že
,
nego
Tvoj
,
“
zavrne
velikan
ter
se
niti
ne
obrne
.
Rudečelasa
hudobno
zasika
.
„
Poskusi
,
“
škriplje
z
zobmi
,
„
jaz
sem
Tvoja
ljubica
,
zijaj
v
mene
in
najinega
otroka
.
Če
se
začneš
krog
te-le
vlačuge
sukati
,
izpraskam
Ti
oči
!
“
Herkul
se
ljubosumnice
krepko
otrese
;
malo
ne
manjka
,
pa
bi
bila
rudečelasa
telebila
na
travo
.
Tiho
gre
na
stran
,
pogled
pa
,
s
katerim
se
ozre
na
Milico
,
je
v
resnici
grozovit
.
Tudi
plezač
je
imel
sličen
razgovor
s
svojo
ljubico
,
katero
je
ravno
tako
odurno
zavrnil
.
Tu
sedite
sedaj
obe
glumačici
pod
veliko
smreko
,
živahno
šepetate
mej
seboj
in
s
pravimi
tigrskimi
pogledi
sem
ter
tje
pogledujete
za
nesrečno
Milico
.
Mej
tem
je
mojster
vrečo
izpraznil
.
Prikažejo
se
razne
dobre
stvari
:
krače
,
klobase
,
nekaj
steklenic
žganja
in
več
drugega
.
Poželjivo
zro
glumači
na
ta
jedila
in
komaj
so
razložena
na
umazanem
prtu
,
že
leži
cela
druhal
v
travi
ter
se
masti
,
da
poravna
to
,
kar
je
zadnje
dni
zamudila
.
Načelnica
sedi
poleg
Milice
.
„
Tu
,
jej
,
“
veleva
odurno
ter
pomoli
ubogemu
otroku
kos
kruha
in
slanine
,
pri
tem
pa
zadovoljno
opazuje
krasno
dekličino
postavo
.
„
Ne
morem
,
“
odgovarja
Milica
.
„
Kaj
,
ne
moreš
?
“
norčuje
se
babura
,
„
no
,
hitro
bomo
videli
.
Jetniška
hrana
Te
menda
ni
razvadila
.
Takoj
mi
ješ
,
ali
pa
—
“
Revica
se
sili
,
da
nekaj
grižljojev
spravi
po
grlu
.
„
Vidiš
,
da
vse
gre
,
“
pravi
ženska
,
„
sedaj
pa
pij
še
čašico
žganja
.
To
da
človeku
pogum
.
“
„
Ne
,
ne
,
žganja
ne
morem
—
“
„
Oj
,
dedec
,
daj
mi
no
bič
sem
,
kaj
pravi
načelnica
svojemu
možu
,
piti
noče
,
že
vidim
,
da
moram
pri
vlačugi
druge
strune
naviti
.
“
Milica
se
po
vsem
telesu
trese
.
„
Ne
tepite
me
,
“
prosi
ubogo
dete
rosnim
očesom
,
„
samo
ne
tepite
me
,
lepo
prosim
!
“
„
Potem
pij
—
hočeš
li
—
da
ali
ne
?
“
Nesrečnica
uboga
.
Žganje
se
prične
po
njenih
žilah
pretakati
kakor
ogenj
in
babura
zadovoljno
opazi
,
da
se
dekličina
lica
začno
polagoma
rudečiti
.
„
To
je
v
resnici
krasno
dekle
,
“
šepeta
,
„
oj
,
kadar
bo
na
vrvi
plesala
,
potem
bomo
imeli
še-le
dobro
kupčijo
!
In
—
hihihi
—
jaz
tudi
vem
,
kako
moram
pozneje
njeno
lepoto
izrabiti
,
pozneje
—
da
,
pozneje
,
—
hihihi
!
“
Kaj
strašnega
namerava
ta
vražja
ženska
?
O
tem
molči
,
ko
pa
je
kosilo
pri
kraji
,
zgrabi
Milico
odurno
za
snežnobelo
ročico
.
„
Tako
,
sedaj
borno
pa
takoj
s
poukom
pričeli
,
“
pravi
nesramnica
,
„
izpočita
si
,
jedla
in
pila
si
tudi
.
Hola
,
Golijat
,
natezi
hitro
s
plezačem
vrv
mej
dvema
smrekama
,
za
danes
ne
previsoko
.
Tu
v
hosti
ostanemo
še
nekaj
dnij
.
“
Možje
vstanejo
,
in
ko
se
načelnica
s
svojim
možem
na
tihem
pogovarja
,
vleče
Milico
,
ki
se
kar
opoteka
,
za
seboj
k
vozu
.
Kaka
osoda
še
čaka
nesrečno
grofovo
hčerko
?
Pri
gozdnem
studencu
.
—
Kopajoča
se
lepotica
.
—
Logarjeva
hiša
.
—
Knez
in
njegov
bratranec
.
—
Povodna
deklica
.
Srne
in
jeleni
preplašeni
beže
po
gozdu
,
kajti
čudna
človeška
postava
hiti
po
gošči
.
Razkošna
deklica
je
to
,
toliko
se
takoj
pri
prvem
svitu
bližajočega
se
poletnega
dne
opazi
.
Toda
,
kaka
je
zunanjost
te
deklice
.
Culo
drži
v
desnici
,
obraz
njen
je
črn
ko
pri
zamorki
,
črni
ste
njeni
roki
,
obleka
pa
sajasta
kakor
pri
dimnikarju
,
kadar
se
vrača
z
dela
domov
.
Konečno
postoji
.
„
Menim
,
da
sem
dosti
daleč
prišla
,
“
šepeta
,
ter
se
vsede
v
mahovje
,
„
sedaj
naj
me
le
stric
in
‚
rudeči
Tomaž
‘
iščeta
in
rentačita
.
Mene
ne
dobita
nič
več
v
oblast
,
jaz
grem
k
Juriju
Skopcu
in
njegovim
ljudem
.
“
Amalija
je
to
,
ki
je
srečno
utekla
iz
strijčeve
hiše
.
Strastna
ljubezen
ji
je
podelila
toliko
moči
,
da
je
po
silnem
naporu
konečno
prilezla
do
vrha
,
tam
skozi
vrata
v
dimniku
na
podstrešje
in
tod
po
stopnjicah
na
dvorišče
.
Vrata
so
bila
le
zapahnena
,
odprla
jih
je
ter
bila
na
prostem
.
Hitela
je
celo
noč
po
gozdu
,
zatisnila
ni
niti
očesa
,
kajti
hetela
je
kolikor
mogoče
daleč
od
strijčeve
hiše
priti
.
Sedaj
se
še-le
varno
čuti
.
V
culici
ima
drugo
obleko
;
vedla
je
dobro
,
kako
bo
izglodala
,
ko
pride
iz
dimnika
.
Tudi
živeža
si
je
priskrbela
,
a
je
zdaj
s
tem
pri
kraji
.
To
pa
jo
ne
skrbi
dosti
.
Ima
še
denarja
,
ter
se
lahko
prehrani
,
ne
da
bi
morala
tuje
ljudi
nadlegovati
.
Da
,
Amalija
ima
celo
lepo
svotico
seboj
,
kajti
denarja
jej
nikdar
manjkalo
,
ker
jo
je
strijc
vedno
bogato
obdaroval
.
Sedaj
leži
,
hitro
sopihajoč
,
v
mehkem
mahovji
.
„
Kam
sedaj
?
“
praša
se
poluglasno
,
„
daleč
mora
še
biti
do
Save
,
in
Bog
zna
,
ali
bom
dobila
tam
Jurija
.
Morebiti
ga
preganjajo
—
na
njegovo
smrt
nikakor
ne
verjamem
.
Ha
—
ko
bi
bil
‚
rudeči
Tomaž
‘
resnico
govoril
—
če
bi
ga
našla
s
prestreljeno
glavo
v
krvi
ležati
.
Na
njegovih
prsih
bi
si
bodalce
sunila
v
srce
.
“
Zadnje
njene
besede
done
kakor
vsklik
divjega
obupaj
toda
Amalija
ni
navajena
,
prepuščati
se
dolgo
brezvspešnemu
tarnanju
.
Prepričati
se
hoče
do
dobrega
.
Verjeti
ne
more
na
nobeden
način
,
da
je
lepega
,
ponosnega
moža
,
katerega
tako
vroče
ljubi
,
podrla
kroglja
zavratnega
morilca
.
Ne
,
ne
,
prepričati
se
mora
najprvo
,
potem
je
še
vedno
čas
,
da
se
uda
svoji
grozni
žalosti
,
da
se
ž
njim
združi
v
smrti
.
Ko
tako
premišljuje
,
sliši
studenec
šumljati
.
Domisli
se
,
kako
pač
izgleda
,
ter
smehljaje
se
opazuje
svoji
očrneli
roki
.
„
Očistiti
se
moram
,
ter
preobleči
,
“
pravi
Amalija
sama
pri
sebi
,
„
taka
ne
morem
več
ostati
.
Če
me
kak
človek
sreča
,
mislil
si
bo
,
da
pri
belem
dnevu
strašim
.
In
če
naletim
na
kakega
lovca
,
konečno
še
s
puško
na-me
pomeri
.
To
moram
preprečiti
,
gledati
moram
,
da
postanem
poštenemu
človeku
podobna
.
Saj
ne
vem
,
ali
se
gozd
kmalu
ne
neha
,
Na
dele
tedaj
—
“
Amalija
vstane
.
Počasi
stopa
tja
,
od
koder
šumi
gozdni
vrelec
,
in
prijšedša
do
njega
,
z
zadovoljstvom
opazi
,
da
si
je
virček
s
časom
izdolbil
precej
obširen
kotel
.
Kopelj
kakor
navlašč
!
Tu
se
menda
kopljejo
ob
mesečini
povodne
deklice
—
tako
tiho
in
svečano
je
tukaj
,
samo
ptičice
,
ki
so
se
ravnokar
prebudile
,
se
oglašajo
.
Krog
in
krog
hladnega
virčka
šumi
gosto
grmovje
.
Amalija
se
ne
obotavlja
.
Le
mimogrede
se
ozre
v
vodo
in
presenečena
opazi
svoj
sajasti
obraz
,
ki
je
tembolj
plašen
,
ker
iz
črnega
obraza
gledajo
kakor
pri
zamorki
belkaste
oči
.
Oprezno
posluša
,
če
se
kdo
bliža
,
potem
pa
si
hitro
slači
umazano
in
raztrgano
obleko
.
Lepa
deklica
je
čudna
postava
,
ko
stopa
v
hladno
kopelj
,
kajti
na
snežnobelein
telesu
tiči
črnkasta
glava
in
črni
roki
.
Toda
ne
dolgo
.
Amalija
se
potopi
v
bisernato
vodo
in
ko
se
vskloni
,
izgubila
se
je
večinoma
že
črna
barva
z
obraza
.
Kmalu
se
pokaže
njena
krasna
glavica
v
navadni
ljubki
bliščobi
,
snežnobeli
ročici
pa
si
popravljate
dolge
,
razčesane
črne
lase
.
Amalijo
bi
vsak
tujec
,
ki
bi
jo
v
kopeli
zagledal
,
smatral
povodno
vilo
,
kajti
lepa
je
kakor
boginja
ljubezni
in
prvi
solnčni
žarki
v
rudečkastem
svitu
odsevajo
od
krasnih
belomramornih
udov
divne
krasotice
,
ki
se
vedno
in
vedno
potaplja
v
hladno
vodico
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Komaj
pol
ure
hoda
od
studenca
stoji
hiša
nekega
logarja
.
Posebno
bogato
je
opravljena
in
je
nenavadno
velika
,
da
si
človek
mislil
,
to
je
majhen
gradič
.
Tu
stanuje
dedni
logar
kneza
Podstrmskega
,
in
konji
na
dvorišči
pričajo
,
da
je
aošel
v
logarjevo
hišo
visok
obisk
.
Knez
Podstrmski
je
strasten
lovec
in
vse
skrbi
prepušča
svojim
oskrbnikom
,
da
le
more
po
krasnih
gozdovih
na
čilem
konju
dirjati
za
bežečo
divjačino
.
Ravnokar
se
odpro
vrata
logarjeve
hiše
in
mož
visoke
—
opravljen
v
zeleno
lovsko
obleko
,
stopi
hitrim
korakom
na
dvorišče
.
To
je
knez
Podstrmski
,
veseljak
v
najboljših
letih
,
o
katerem
si
znanci
pripovedujejo
,
da
ne
ljubi
samo
lovske
zabave
,
marveč
tudi
rujno
kapljico
in
—
lepe
ženske
.
Knez
menda
rad
zgodaj
vstaja
,
kajti
solnce
se
še
ni
prikazalo
vrh
drevja
in
jutranja
zarja
še
krasno
rudeči
iztočno
obzorje
.
Knez
si
dopadljivo
ogleduje
lepo
okolico
.
„
To
bo
krasen
dan
,
“
pravi
sam
pri
sebi
,
„
in
pri
vsem
tem
imamo
še
upanje
,
da
zaplenimo
nekaj
orjaških
jelenov
.
—
Živeli
lov
,
dobri
prijatelji
,
izborna
vinska
kapljica
in
pa
lepe
ženske
!
“
Možati
gospod
se
ozre
sedaj
proti
malo
oddaljeni
logarjevi
hiši
.
—
„
Tu
notri
moj
bratranec
še
spi
,
“
mrmra
nagajivo
,
„
seveda
tiči
še
v
perji
,
ker
je
sinoči
pregloboko
pogledal
v
kozarec
.
—
Prehitro
živi
moj
bratranec
—
če
bo
pri
tem
vstrajal
,
prikrajšal
si
bo
svoje
življenje
.
“
Knez
gre
k
oknu
,
katero
je
z
lesenimi
šaluzinami
še
trdno
zaprto
.
Močno
začne
s
pestjo
razbijati
po
njih
,
da
so
razlega
po
vsej
hiši
.
Notri
se
začuje
neko
renčanje
.
Toda
knez
se
za
to
ne
zmeni
ter
zgično
znova
in
še
močneje
trkati
.
„
Vstanite
,
bratranec
!
“
kliče
,
„
solnce
bo
takoj
skozi
okno
posijalo
,
in
pse
komaj
še
krotimo
.
“
V
sobi
se
še
enkrat
začuje
zamolklo
grčanje
,
potem
pa
sliši
,
da
se
nekdo
bliža
oknu
.
Zagrinjala
so
se
odgrnila
.
Okno
se
odpre
in
zaspan
obraz
še
mladega
moža
gleda
čmerno
v
zlato
jutro
.
To
je
knezov
bratranec
,
baron
Frankovski
.
Lastnik
je
velikanskih
posestev
,
na
katerih
gospodari
samostojen
vladar
.
Za
lov
se
ne
briga
dosti
,
tem
bolj
pa
za
vino
in
lepe
žene
ter
dekleta
.
Marsikaj
se
pripoveduje
o
njegovi
lahkoživosti
in
te
pripovesti
niso
ravno
po
tem
,
da
bi
vzbujale
veliko
simpatijo
za
mladega
barona
.
Z
jedno
besedo
,
baron
je
velik
razuzdanec
,
in
čeravno
knez
tudi
ni
Bog
ve
kak
čmerikavec
,
vendar
je
v
primeri
s
svojim
bratrancem
pravcati
samostanski
brat
.
Baron
grozno
zdeha
.
„
Lepa
hvala
,
bratranec
,
“
smeji
se
knez
.
„
Zakaj
pa
?
“
„
No
,
zato
,
ker
me
niste
požrli
,
kajti
odprli
ste
tako
široko
usta
,
kakor
krokodil
,
katerega
sem
nedavno
videl
na
Dunaj
,
“
zavrne
ga
šaljivo
.
Baron
steza
svoje
roke
in
zopet
zdeha
.
„
Žurite
se
,
“
ga
priganja
knez
,
„
dovršite
svojo
opravo
,
dan
bo
vroč
in
porabiti
hočemo
prelepo
,
hladno
jutro
k
veselemu
levu
.
“
„
Jaz
bi
raje
še
nekoliko
spal
,
“
godrnja
baron
in
se
malomara
ziblje
pred
knezom
.
„
Iz
te
moke
ne
bo
kruha
,
bratranec
,
“
pravi
knez
smeje
,
„
naše
spremstvo
je
tudi
že
pokonci
ter
bo
takoj
tukaj
.
Pustite
tedaj
posteljo
pri
miru
—
in
vlijte
si
raje
vrč
mrzle
vode
črez
glavo
.
Vi
gledate
kakor
zaspan
čuk
.
“
„
Sinoči
je
bil
vroč
večer
.
“
„
Zakaj
pa
tudi
zlivate
v
se
kakor
v
prazen
sod
,
bratranec
,
to
vendar
ni
nič
.
Hitro
tedaj
,
podvizajte
se
!
Glejte
,
tam
prihaja
že
stari
logar
,
ki
se
je
gotovo
nekoliko
po
divjačini
ozrl
.
Hej
,
bliže
,
logar
!
“
Sivkasti
logar
pristopi
.
„
Kaj
je
novega
?
“
povprašuje
knez
.
Baron
se
med
tem
obrne
proti
umivalni
mizi
,
da
bi
si
z
vodo
ohladil
vročo
glavo
.
„
Ali
ste
dosti
divjačine
zasledili
,
logar
?
“
nadaljuje
knez
zvedavo
.
„
Dovolj
,
presvetli
knez
,
“
javlja
logar
,
„
in
pa
vrh
tega
še
prav
čudovito
bitje
,
menda
povodno
vilo
.
“
Knez
začuden
pogleda
.
Tudi
baron
,
ki
si
je
ravno
vrč
hladne
vode
vlil
na
bolečo
glavo
,
pristopi
radoveden
k
oknu
.
„
Povodno
vilo
?
“
praša
knez
.
„
Da
,
da
,
pri
gozdnem
studencu
,
o
katerem
si
itak
toliko
neznanskih
rečij
pripovedujejo
.
Tu
se
v
jasnih
nočeh
ob
mesečini
kopljejo
povodne
deklice
,
in
čeravno
nisem
hotel
tega
verjeti
,
—
prepričal
sem
se
o
resničnosti
vsega
tega
danes
na
vse
zgodaj
na
lastne
oči
,
da
take
povodne
prikazni
tudi
v
resnici
žive
.
“
—
Knez
se
glasno
zasmeje
.
„
Starec
!
“
zakliče
,
„
Vi
ste
menda
sinoči
ravno
tako
preveč
globoko
v
kozarec
pogledali
,
kakor
moj
preljubi
bratranec
.
—
Pojdite
mi
s
povodnimi
dekliči
,
—
to
pripovedujte
raje
malim
otrokom
.
“
Logar
maje
z
glavo
.
„
Presvetlost
,
“
zatrjuje
stari
lovec
,
—
„
bil
sem
tako
trezen
kakor
sedaj
,
ko
sem
se
skrivaj
bližal
gozdnemu
studencu
.
—
Tjekaj
prihaja
včasih
na
vse
zgodaj
veličasten
jelen
—
ter
sem
hotel
pogledati
,
ali
si
žival
ni
prišla
tudi
danes
žejo
gasit
.
Mislil
sem
v
resnici
,
da
je
jelen
pri
izviru
,
ker
sem
slišal
vodo
pljuskati
.
“
Knez
postane
vendar
radoveden
.
Baron
pa
pomoli
svojo
mokro
glavo
skozi
okno
,
da
bi
mu
nobena
beseda
ne
ušla
.
„
Plazil
sem
so
tedaj
prav
tiho
tja
,
“
nadaljuje
sivi
logar
svojo
povest
,
„
da
,
previden
sem
bil
toliko
,
da
niti
vejica
ni
zašumela
pod
mojo
nogo
.
—
Toda
,
presvetli
knez
,
kar
sem
zagledal
v
vodi
—
to
ni
bil
jelen
—
“
„
Kaj
pa
?
“
„
Iz
kotla
se
je
dvigala
snežnobela
,
lepa
,
razkošna
deklica
—
vila
,
ki
si
je
svoje
dolge
,
črne
lase
zravnavala
in
se
potem
zopet
v
studenčnico
potopila
.
Jaz
pa
sem
se
obrnil
in
zbežal
,
kajti
s
povodnimi
vilami
se
človek
ne
sme
norčevati
,
—
potegnejo
ga
hitro
doli
v
globočino
ter
mu
izsrkajo
srčno
kri
iz
telesa
.
Knez
se
smeji
.
„
No
,
to
si
moramo
ogledati
,
“
pravi
,
„
takoj
odjahamo
proti
studencu
—
mogoče
,
da
tudi
jaz
vidim
povodnega
dekleta
,
—
drugače
ne
verujem
niti
jedne
besede
o
celi
tej
v
resnici
čudni
dogodbi
.
“
„
Vse
je
gola
resnica
,
“
zatrjuje
logar
.
Knez
zmaje
z
ramami
ter
se
obrne
.
„
Hola
,
bratranec
!
“
zakliče
naenkrat
,
„
kaj
pa
divjate
po
sobi
,
kakor
bi
Vam
bil
sam
peklenšček
za
petami
?
—
Pridite
že
vendar
vun
!
“
V
resnici
—
mladi
baron
je
menda
hipoma
zblaznel
.
Po
sobi
skače
ter
se
žuri
oblačiti
,
kakor
bi
že
gorelo
za
njim
.
—
Bliskoma
je
obut
in
niti
časa
si
ne
vzame
,
da
bi
si
lovsko
suknjo
zapel
.
„
Bratranec
!
“
kliče
,
„
čakajte
,
takoj
sem
gotov
.
Nemudoma
odjašemo
,
kaj
ne
da
,
bratranec
?
“
„
No
,
seveda
,
“
čudi
se
knez
zaradi
te
nenavadne
baronove
hitrice
.
Ne
vidi
pa
,
kako
so
se
začele
baronu
od
razburjenosti
oči
blisketati
.
Ali
lahkoživi
baron
tudi
verjame
na
povodne
deklice
?
—
Kdo
ve
!?
Knez
se
nečesa
druzega
domisli
.
„
Čujte
,
logar
,
“
pravi
staremu
lovcu
,
„
verjamem
Vam
,
da
ste
nekaj
videli
,
toda
to
je
bilo
kako
kmečko
dekle
,
ki
se
je
v
studencu
kopalo
.
“
„
Nikdar
!
“
zakliče
starec
,
„
vila
je
!
—
Tako
divno-krasna
,
tako
lepa
more
biti
le
povodna
deklica
.
In
kako
naj
kmečko
dekle
zaide
v
te
gozde
?
—
Najbližja
vas
je
več
ur
hoda
oddaljena
.
—
Ne
,
to
je
bila
povodna
vila
,
če
ne
,
mo
smete
kar
na
meh
odreti
.
“
„
Škoda
bi
bilo
za
meh
,
“
smeje
se
knez
.
Nato
zakliče
v
hišo
:
„
No
,
bratranec
,
ali
ste
že
gotovi
?
“
„
Gotov
,
—
jaz
sem
tudi
na
povodno
vilo
radoveden
,
“
pravi
baron
ter
v
splošno
začudenje
poskoči
kar
skozi
okno
.
„
Za
Boga
,
bratranec
,
Vi
bi
lahko
vsakega
glumača
osramotili
;
tako
urnega
Vas
še
nisem
nikoli
videl
.
“
„
Kje
so
konji
?
“
kriči
baron
,
—
„
pripeljite
konje
,
drugače
nam
povodna
vila
še
ubeži
!
“
Logar
odide
z
glavo
zmajaje
.
Nekaj
trenotkov
pozneje
že
rezgetajo
čili
konjiči
pred
logarjevo
hišo
,
čakajoč
na
svoje
jahalce
.
Vsa
družba
dirja
proti
gozdu
,
radovedna
,
kakošna
je
divno
krasna
povodna
vila
.
Glumači
.
—
Z
bičem
prisiljena
.
—
Ples
na
vrvi
.
—
Milica
pade
.
—
Sovraštvo
tekmeca
.
—
Grozna
bodočnost
.
Na
trati
sredi
gostega
gozda
je
živahno
življenje
.
Herkul
in
plezač
med
dvema
smrekama
seženj
visoko
od
tal
nategujeta
debelo
vrv
in
to
tako
spretno
,
da
se
vidi
,
ta
dva
sta
tega
dela
že
zelo
vajena
.
Notri
pa
,
v
jednem
izmed
voz
,
vrši
se
čuden
prizor
.
Notranje
prostornega
voza
je
opravljeno
,
kakor
soba
in
sredi
nje
stoji
hudobna
babura
,
ki
je
načelnica
glumaškega
krdela
.
Ubogo
dekle
steguje
svoji
roki
od
sebo
,
kakor
bi
se
hotela
nesreče
obvarovati
.
„
Oj
,
pustite
me
,
“
prosi
nesrečnica
,
„
moj
Bog
,
zakaj
me
ne
pokličeš
k
sebi
?
“
„
Norica
,
“
zmerja
jo
ostudna
ženska
,
„
ali
misliš
,
da
sem
Te
zastonj
rešila
,
da
sem
za
nič
in
zopet
nič
tvegala
svojo
glavo
?
Hvaležna
mi
moraš
biti
,
da
sem
te
otela
rabeljna
,
vse
svoje
življenje
mi
tega
ne
smeš
pozabiti
.
Ali
te
pa
morda
zopet
mika
nazaj
v
mučilnico
?
“
„
Usmilite
se
me
!
“
„
E
kaj
,
to
so
otročarije
.
Hitro
mi
nehaj
javkati
!
Takoj
se
mi
preobleci
.
No
,
ali
ne
bo
kmalu
?
“
Milica
stopi
korak
naprej
.
Beseda
‚
mučilnica
‘
jo
navdaja
z
velikansko
grozo
.
„
Le
urno
,
“
preti
ženska
,
„
jaz
nimam
veliko
časa
in
princezinj
pri
nas
ne
potrebujemo
.
Doli
s
cunjami
,
pozneje
ti
dam
boljšo
obleko
.
Sodaj
pa
obleci
svoje
glumaško
krilo
.
“
Milica
pobere
opravo
.
Nekaj
kratkih
kril
je
to
,
triko
in
prav
kratek
moderc
,
vse
z
bliščečim
lišpom
obšito
.
„
To
naj
oblečem
?
“
jeclja
in
rudečica
jo
oblije
.
„
Seveda
,
deklina
,
kaj
se
še
obotavljaš
?
Morda
Te
je
celo
sram
,
he
?
Hahaha
,
ali
ni
to
smešno
?
V
mučilnici
bi
Te
bili
nago
položili
na
raztezalnico
in
vse
javkanje
bi
Ti
ne
bilo
nič
pomagalo
.
Sedaj
prični
,
ali
pa
se
v
resnici
raztogotim
.
“
Babura
poseže
v
neki
zaboj
in
z
grozo
zapazi
Milica
,
da
njena
neusmiljena
gospodarica
v
desnici
vihti
iz
usnja
spleten
bič
.
„
Prizanesite
mi
,
“
prosi
milo
,
„
le
ne
tepite
me
!
“
„
Hitro
se
obleci
,
urno
,
—
ali
—
“
Babura
preti
z
bičem
.
Milica
je
na
pol
ob
pamet
,
toda
grozni
strah
pred
bičem
prevlada
njeno
sramežljivost
,
katera
jo
navdaja
,
ko
pomisli
,
da
bo
glumaška
oprava
le
deloma
pokrivala
njeno
deviško
telo
.
Neusmiljeni
pogled
glumaške
predstojnice
in
pa
bič
provzročujeta
,
da
se
Milica
tresoča
po
vsem
životu
začne
počasi
slačiti
.
Njena
obleka
je
v
resnici
zelo
raztrgana
.
Žareče
oči
hudobne
babure
zadovoljno
opazujejo
krasne
nežne
ude
nesrečne
žrtve
.
„
Razvija
se
še-le
,
“
šepeta
nesramnica
,
„
kadar
bo
pa
že
nekolikrat
na
vrvi
plesala
,
postala
bo
razkošna
lepotica
prve
vrste
.
Lov
se
mi
je
v
resnici
obnesel
—
nova
Cenobija
bo
za
nas
pravcat
vir
bogastva
.
Milica
so
prične
preoblačiti
.
Dostikrat
obstane
,
ker
ne
ve
,
kaj
če
z
jedno
ali
drugo
stvar
jo
početi
,
dokler
jo
surov
glas
ne
pouči
.
Konečno
je
gotova
.
Ubogo
dekle
stoji
pred
grdo
načelnico
,
krasna
,
kakor
jutranja
zarja
,
in
vendar
,
kako
žalosten
je
njen
ljubki
obrazek
.
„
Hm
,
tako
si
mi
všeč
,
“
pravi
ženska
,
„
sedaj
pa
še
nekaj
.
Pusti
možakarje
tu
zunaj
pri
miru
.
Če
Ti
postanejo
preveč
nadležni
,
potem
pa
se
pritoži
pri
meni
.
Jaz
imam
vse
druge
namene
s
Teboj
.
Ni
treba
,
da
postaneš
ljubica
kakega
glumača
.
“
Milica
nemo
zre
v
bliščeče
se
oči
nesramne
ženske
.
Ne
razume
njenih
besedij
.
Ali
je
morebiti
to
sočutje
?
„
Kaj
me
tako
zijaš
,
neumnica
?
“
kriči
peklenska
baba
,
„
kaj
se
hliniš
,
kakor
da
bi
ničesar
ne
vedela
o
tem
svetu
?
Tako
,
zdaj
pojdi
,
pouk
se
pričenja
.
“
Milico
zgrabi
za
nežno
,
popolnoma
golo
ročico
,
in
skozi
odprta
vrata
vleče
žrtvo
po
ozkih
stopnjicah
navzdol
,
ki
vodijo
do
vhoda
v
voz
.
Glasno
mrmranje
sprejme
obe
.
Glumači
žarečimi
očmi
zro
v
lepo
doklico
in
Herkul
se
notranje
razburjenosti
po
celem
životu
trese
.
Milica
stopa
ob
strani
svoje
neusmiljene
spremljevalke
,
ki
sedaj
zgrabi
dolg
,
na
obeh
konceh
s
svincem
obtežen
drog
.
„
Tako
,
to
je
balansirni
drog
,
“
pravi
Milici
,
„
ob
smreki
tam
je
mala
lestvica
,
po
njej
splezaš
gori
ter
poskušiš
hoditi
preko
trdo
napete
vrvi
.
Ne
straši
se
,
kajti
če
padeš
,
vjel
Te
bo
varno
Herkul
.
Zaradi
tega
pa
še
ni
treba
,
da
si
lahkomišljena
ali
nemarna
.
“
Zopet
namigne
z
bičem
.
Sedaj
še-le
Milica
vse
razume
.
„
Jaz
—
jaz
naj
—
“
jeclja
,
„
ne
,
ne
!
“
„
Kaj
,
deklina
,
Ti
nočeš
?
“
kriči
ženska
.
„
Vaša
dekla
hočem
biti
,
toda
tega
—
tega
ne
morem
.
“
Ubožica
začne
milo
plakati
,
obe
glumačici
pa
se
zakrohotate
.
„
Glejte
jo
no
,
kako
se
lepo
dela
,
“
pravi
jedna
izmed
njiju
.
Načelnica
zavihti
bič
.
„
Ali
hočeš
—
da
ali
ne
?
“
„
Jaz
—
jaz
ne
morem
—
“
„
Tu
imaš
!
“
Bič
ploskne
po
golih
,
nežnih
plečih
ubogega
otroka
,
in
krvavorudeča
klobasa
se
pokaže
na
beli
koži
.
Milica
zastoka
grozne
bolečine
.
„
Tako
pasje
je
menda
ni
treba
tepsti
,
“
godrnja
Golijat
,
ki
ima
menda
še
iskrico
sočutja
v
orjaških
prsih
,
„
saj
jo
bodete
ubili
.
“
„
Ne
brigajte
se
za
reči
,
katerih
ne
razumete
,
“
zarentači
načelnica
nad
njim
,
„
jaz
bom
dekleta
poučevala
,
zapomnite
si
to
!
“
Godrnjaje
gre
orjak
pod
vrv
,
da
vjame
dekleta
,
ko
bi
doli
padlo
.
Babura
zopet
zapreti
z
bičem
.
„
Ali
naj
Te
zopet
kresnem
?
“
Milica
proseč
dvigne
malo
desnico
.
„
Ne
,
ne
—
prosim
—
ne
—
ne
!
“
„
Potem
gori
na
vrv
!
In
dobro
drži
balansirni
drog
,
potem
ne
boš
padla
.
Hitro
—
ali
!
“
Milica
bi
najraje
umrla
,
tako
se
čuti
nesrečno
.
Počasi
pleza
po
lestvici
ter
se
,
na
vrvi
stoječ
,
nasloni
na
smreko
,
načelnica
pa
jej
pomoli
drog
.
„
Tako
,
zdaj
pazi
!
“
kliče
ženska
,
„
nogi
postavljaj
na
zunaj
,
in
sedaj
stopaj
,
glej
vedno
pred
se
,
ne
na
stran
!
“
Milica
mora
ubogati
.
Bila
je
vedno
spretna
—
strah
pred
bičem
tudi
pomaga
in
zibajočimi
koraki
,
da
,
celo
naravnost
gracijozno
,
koraka
,
drog
držeč
v
rokah
,
do
druge
smreke
.
„
Dobro
,
izborno
,
“
mane
si
‚
mojster
‘
roki
.
„
Da
,
to
sem
takoj
rekla
,
“
odgovori
ženska
,
„
sedaj
nazaj
!
Punica
,
hitreje
!
“
Bič
zopet
zapoka
.
Milica
gre
nazaj
in
srečno
pride
do
druge
smreke
.
Ljubemu
bitju
je
obraz
okamenel
,
krasne
oči
zro
žalostno
in
nežno
telo
pretresa
kakor
mrzlica
velika
notranja
bolest
.
Toda
gospodarica
ne
pozna
usmiljenja
.
Milica
mora
še
večkrat
od
jedne
do
druge
smreke
vedno
hitreje
.
Če
obstane
,
hitro
babura
dvigne
bič
in
preplašeni
otrok
mora
ubogati
.
Tu
se
jej
noga
izpodtakne
.
Milica
prestrašena
zakliče
,
opotoče
se
,
pade
,
in
že
misli
,
da
bo
priletela
na
tla
.
Tu
pa
se
ogromni
roki
oklenete
njenega
života
.
Orjaški
Herkul
je
dobro
pazil
ter
padajočo
vjel
z
močnima
rokama
.
Lepega
dekleta
pritiska
na
srce
in
oči
strastno
zro
na
pol
prikrito
krasoto
mlade
device
.
Že
se
njegova
debela
glava
pripogne
ustnicam
onesveščone
Milice
,
tu
ljuto
priskoči
jedna
izmed
glumačic
.
„
Ali
boš
takoj
izpustil
deklino
!
“
se
repenči
.
„
Svojih
dolžnostij
meni
nasproti
se
menda
zavedaš
?
Tega
se
mi
še
manjka
,
da
bi
vpričo
vseh
poljuboval
to
pritepenko
!
“
Načelnica
urno
prihiti
.
Milico
vzame
iz
naročja
Herkulovega
,
Golijat
pa
nekaj
nerazumljivega
zagodrnja
.
„
No
,
za
danes
je
dosti
,
“
pravi
nesramna
babura
,
„
zadovoljna
sem
ž
njo
,
postala
bo
gotovo
izvrstna
plesalka
na
vrvi
.
Da
,
spretna
je
moja
golobica
,
za
četrt
leta
se
bo
že
po
visoki
vrvi
sprehajala
.
“
Milica
se
kakor
v
sanjah
opoteka
proti
vozu
za
načelnico
,
da
se
tam
preobleče
.
Golijat
gleda
za
njo
.
„
To
je
krasna
deklica
,
“
pravi
,
„
resnično
,
kaj
takega
še
nisem
videl
.
Ta
mora
moja
postati
,
grom
in
peklo
!
“
Tu
zagleda
tudi
plezača
,
ki
stoji
tik
njega
in
vpira
vanj
oči
,
iz
katerih
se
bliščita
sovraštvo
in
zlobnost
.
„
Oho
,
“
meni
Golijat
,
„
če
se
ne
motim
,
je
tomu
pajacu
deklina
tudi
povšeči
?
Tu
moram
biti
previden
,
kajti
vražji
človek
je
preveč
spreten
z
nožem
.
Toda
izpodrinil
ga
bom
.
Priložnost
bo
že
prišla
,
da
se
bo
krasna
devojčica
vjela
v
moje
zanjke
.
“
Ravno
tako
si
misli
tudi
plezač
.
In
obe
glumačici
?
Ob
strani
stojite
ter
urno
brusite
jezike
,
pogledi
njujini
pa
so
temni
,
kakor
bi
zrli
v
peklensko
kraljestvo
.
Uboga
Milica
,
obdajajo
Te
sovražniki
in
nevarnosti
,
na
milost
in
nemilost
si
izročena
neusmiljeni
baburi
,
k
smrti
obsojena
,
preganjana
,
kaj
boš
revica
morala
še
vse
prestati
?
Amali
ja
v
nevarnosti
.
—
Zasledovana
in
zasačena
.
—
Baron
Frankovski
.
—
Amalija
v
baronovem
gradu
.
—
Nevarnost
preti
.
—
Pohotnež
in
njegova
žrtva
.
Pri
gozdnem
studencu
sedi
Amalija
.
Oblekla
je
sabo
prinešeno
opravo
,
staro
sajasto
in
razdrapano
poskrila
ter
zašila
v
moderc
denar
.
Tam
ga
nihče
ne
bo
iskal
.
Sedaj
sedi
poleg
gozdnega
virčka
ter
si
češe
dolge
,
prekrasne
lase
,
da
bi
se
posušili
.
Poluglasno
si
poje
lepo
staro
pesmico
:
„
Ko
tičica
sem
pevala
,
Sem
sladke
sanje
sanjala
.
Oj
,
zdaj
pa
nikdar
,
nikdar
več
,
Veselje
preč
,
je
preč
!
“
Žalostna
,
krasna
jo
ta
pesmica
,
in
ptičice
v
goščavi
utihsnejo
,
da
bi
ne
preslišale
nobenega
glasu
.
Tu
obmolkne
Amalija
.
Hitro
si
pripne
lase
.
„
Oj
,
kaj
je
to
?
“
šepeta
,
„
glasove
čujem
,
ki
ne
spadajo
v
gozdno
tišino
—
ha
,
vedno
bliže
prihajajo
.
“
Hitro
poskoči
kvišku
.
Ne
vidi
sicer
nič
,
toda
sluh
njen
je
vsled
pogostega
bivanja
po
gozdih
oster
.
Vleže
se
bliskoma
na
tla
.
Ropot
začuje
,
ki
jo
s
strahom
navdaja
.
Jezdeci
se
bližajo
,
ni
dvoma
,
kajti
zamolklo
ropotanje
je
od
konjskih
kopit
.
Amalija
vstane
.
Kaj
naj
stori
?
Mogoče
,
da
se
hitro
bliža
voz
,
toda
opazila
ni
nikjer
kake
poti
,
povsod
je
le
gosto
zaraščeni
gozd
.
Klopotanje
se
bliža
studencu
.
Ali
je
res
tukaj
kak
voz
zgrešil
pot
?
Nemogoče
ravno
ni
,
toda
po
hosti
bi
se
le
počasi
mogel
pomikati
.
Čuj
—
že
niso
več
daleč
!
„
To
ni
voz
,
“
mrmra
Amalija
,
„
to
so
jezdeci
,
semkaj
prihajajo
,
skriti
se
moram
,
nočem
,
da
bi
me
kdo
videl
.
“
Urno
se
obrne
proti
drugi
strani
studenca
.
Tudi
tukaj
čuje
ropot
,
od
spredaj
,
od
zadaj
,
od
desne
in
leve
,
od
vseh
stranij
se
bližajo
.
Amalija
ne
ve
,
kaj
početi
.
Splezala
bi
na
drevo
,
toda
tukaj
stoje
samo
visoke
smreke
,
niti
enega
listnatega
,
košatega
drevesa
ne
vidi.
Tu
zagleda
gosto
grmovje
.
Hipoma
smukne
vanj
ter
so
na
najtemnejšem
kraji
vleže
na
tla
.
Jezdeci
prihruine
ter
od
vseh
stranij
obkolijo
samotni
studenec
.
„
Hola
!
“
zakliče
knez
možatim
glasom
,
„
tu
ni
nikjer
povedane
deklice
,
lepa
vila
je
zopet
v
svojo
stekleno
palačo
pobegnila
.
Tako
bi
morebiti
kdo
rekel
,
jaz
pa
mislim
,
da
nas
je
stari
zelenosuknjež
z
jedno
svojih
starih
pripovedk
opeharil
.
Sicer
nam
čenča
o
trinogatih
zajcih
in
orjaških
mrjascih
,
ki
ogenj
sopihajo
,
tu
pa
si
je
za
svoje
bajko
izbral
vile
in
povodne
deklice
.
“
Stari
logar
jo
tik
svojega
gospodarja
.
„
Presvetli
knez
,
o
tem
,
kar
sem
videl
,
pripravljen
sem
takoj
priseči
,
“
zatrjuje
vneto
.
„
Le
pustite
,
starec
,
“
smeji
se
knez
;
„
pravi
lovec
verjame
reči
,
katerih
človeško
oko
nikdar
ne
more
videti
.
“
Dobrovoljni
knez
namigne
svojemu
spremstvu
in
vsi
se
glasno
zasmejajo
,
kar
starega
logarja
nomalo
razsrdi
.
Mej
tem
se
baron
bistro
ozira
naokolu
.
„
Hejsa
,
“
glasi
se
hripavo
mladi
knezov
bratranec
,
„
pri
sv.
Hubertu
,
našem
lovskem
patronu
,
tu
notri
v
grmovji
se
skriva
divjačina
,
le
glejte
,
bratranec
,
kako
se
psi
vedejo
!
“
Vse
oči
se
obrnejo
proti
psom
.
Lepe
živali
stoje
okrog
gostega
grmovja
ter
ljuto
vanj
lajajo
,
ne
da
bi
,
kakor
sicer
,
silili
v
goščo
ter
skušali
izgnati
plašno
divjačino
,
ali
je
celo
z
ojstrimi
zobmi
zgrabili
.
Baron
skoči
raz
konja
.
Služabnik
prime
konja
za
uzdo
,
mladi
plemič
pa
v
težkih
lovskih
črevljih
lomasti
v
grmovje
,
veje
in
šibka
debla
siloma
lomeč
.
Sedaj
se
znova
začuje
njegov
hripav
glas
,
ob
jednem
pa
zazveni
čist
,
prestrašen
krik
,
kakor
iz
nežnih
dekliških
ust
.
„
Husa
!
“
vpije
v
grmovji
,
„
zgrabil
sem
vilo
.
Vun
,
povodna
deklica
,
ogledati
Te
moram
pri
belem
dnevu
!
“
„
Pustite
me
!
“
kliče
visok
ženski
glas
.
„
Kaj
pa
še
,
“
smeji
se
baron
,
„
povodnih
deklet
ne
zasačimo
vsak
dan
.
Hahaha
,
stari
zelenosuknjež
je
imel
vendar
prav
,
preljubi
bratranec
,
to
bo
izvrstna
zabava
!
“
Zopet
se
grmovje
lomi
.
Baron
prilomasti
na
prosto
,
toda
ne
sam
,
kajti
desnica
,
ki
tiči
v
irhasti
rokavici
,
drži
žensko
za
roko
,
ki
se
zastonj
upira
močem
krepkega
moža
.
Krasni
črni
lasje
obdajajo
razkošno
postavo
nenavadno
lepega
dekleta
,
mokri
so
še
ter
se
skoro
dotikajo
tal
.
Čudé
se
zre
lovsko
spremstvo
na
to
divno
bitje
,
katero
so
našli
tukaj
v
gozdni
samoti
.
„
Glejte
,
to
je
povodna
deklica
,
“
vpije
zmagovalno
baron
,
„
menda
je
ravnokar
iz
svojega
mokrega
kraljestva
prišla
na
naš
svet
,
kajti
njeni
dolgi
lasje
so
še
popolnoma
mokri
.
Vendar
pa
mislim
,
da
je
krasna
vila
tako
od
mesa
in
kostij
,
kakor
mi
;
ali
ne
,
predragi
bratranec
?
“
Knez
Podstrmski
molči
.
Vidno
začuden
gleda
lepo
dekliško
postavo
,
katere
bi
se
nobena
boginja
ne
smela
sramovati
.
To
je
Amalija
.
Ljubki
obraz
njen
je
s
temno
rudečico
oblit
,
iz
čarovnih
njenih
očij
pa
žari
skoraj
vražji
ogenj
.
„
Resnično
!
“
vsklikne
zopet
mladi
plemič
,
„
človek
bi
kmalu
mislil
,
da
je
ta
krasotica
nadnaravno
bitje
;
no
,
meni
je
tem
ljubše
,
da
nima
čarodejnih
močij
,
da
se
mi
ni
treba
bati
,
kakor
je
rekel
naš
stari
logar
,
da
bi
me
potegnila
v
vodo
in
izsrkala
srčno
kri
.
“
Knez
prijaše
bliže
.
„
Kdo
si
,
deklina
?
“
praša
visoki
gospod
,
„
kako
prideš
v
to
gozdno
samoto
?
“
Amalija
prašalca
nevstrašeno
pogleda
.
„
Zašla
sem
,
“
odgovori
počasi
.
„
Ah
,
in
odkod
si
?
“
zakliče
sedaj
mladi
baron
,
„
iz
tega
kraja
nisi
,
kajti
tu
je
moje
graščinsko
posestvo
in
bi
Te
sicer
moral
poznati
.
“
Stari
logar
se
skloni
k
nekemu
gospodu
knežjega
velikega
spremstva
.
„
To
že
rad
verjamem
,
“
šepeta
sivec
,
„
ali
pa
bi
ne
poznal
milostivega
barona
.
Ko
bi
taka
lepota
živela
na
njegovem
ozemlji
—
deklina
bi
bila
že
davno
morala
priti
v
grad
na
obisk
.
“
Spremljevalec
se
pomenljivo
namuza
,
potem
pa
se
obme
zopet
proti
tuji
lepotici
.
Amalija
je
samozavestna
.
„
Koga
neki
briga
,
od
kod
pridem
in
kam
grem
?
“
praša
rezkim
glasom
.
Z
jednim
sunkom
se
oprosti
baronove
desnice
.
„
Pot
sem
zgrešila
in
gozdu
menda
s
tem
nisem
nobene
škode
napravila
.
“
Baron
se
ugrizne
v
ustnice
,
knez
pa
svojemu
spremstvu
pravi
šaljivo
:
„
Deklini
gre
pa
ostri
jeziček
res
,
kakor
bi
bil
namazan
z
oljem
.
“
„
Ti
si
se
v
studencu
kopala
,
“
meni
baron
.
„
No
,
kdo
pa
ima
vsled
tega
kako
kvar
,
“
roga
se
Amalija
,
„
voda
je
zaradi
tega
še
vedno
kakor
biser
čista
.
“
„
Zakaj
si
se
pa
skrila
?
“
poprašuje
jezno
Frankovski
graščak
.
„
Slišala
sem
lovski
šum
ter
se
zbala
psov
,
“
je
Amalijin
hitri
odgovor
.
„
Te
pa
res
ni
mogoče
v
zadrego
spraviti
,
“
mrmra
knez
,
„
in
pa
krasna
je
,
to
jej
mora
sovražnik
pustiti
.
“
„
Kako
se
zoveš
—
od
kod
si
—
kam
si
namenjena
?
“
znova
povprašuje
mladi
baron
.
Oči
njegove
so
divjestrasno
vprte
v
zalo
deklico
,
ki
odgovarja
nevstrašeno
.
„
Na
to
Vam
ne
odgovarjam
,
“
zavrne
ga
Amalija
ter
se
možato
in
ponosno
vskloni
.
Sedaj
se
plemič
zmagonosno
nasmehne
.
„
Oj
,
Ti
nočeš
odgovarjati
?
Ali
veš
,
da
je
to
jako
sumljivo
?
“
Amalija
se
ne
gane
.
Baronu
se
obraz
srdito
zgubanči
.
„
To
že
poznamo
,
“
pravi
ter
Amalije
ne
izpusti
iz
očij
,
„
saj
ni
prvi
pot
,
da
se
deklina
po
svetu
klati
,
ki
ima
menda
dosti
vzrokov
,
da
se
pred
ljudmi
skriva
.
Le
molči
,
krasna
žabica
,
jaz
bom
že
skrbel
za
to
,
da
boš
zopet
regljala
!
Hola
,
služabniki
,
posadite
dekleta
na
konja
ter
jo
strogo
čuvajte
—
na
moj
grad
ž
njo
!
“
Amalija
se
bliskoma
spusti
v
beg
—
psi
pa
so
jej
renčeč
postavijo
nasproti
.
Krepke
pesti
jo
zgrabijo
in
trenotek
pozneje
jo
dvignejo
na
konja
.
Mladi
baron
se
zadovoljno
smehlja
,
ko
opazuje
lepo
jetnico
,
ki
se
divje
,
plaho
ozira
na
vse
strani
.
Knez
prijaha
bliže
.
„
Kaj
pa
nameravate
z
deklino
,
bratranec
?
“
praša
zloglasnega
plemiča
.
„
Zaslišal
jo
bom
—
resnico
naj
govori
,
preveč
mi
je
sumljiva
,
“
pravi
razuzdanec
z
važnim
obrazom
.
Knez
pol
v
šali
pol
resno
zapreti
s
kazalcem
.
„
Bojim
se
,
bratranec
—
Vi
imate
vse
druge
razloge
,
zakaj
hočete
imeti
lepo
tujko
na
svojem
gradu
.
“
Mladi
baron
zarudi
.
„
Jaz
sem
sodni
gospodar
na
tej
zemlji
,
in
le
ta
okoliščina
mi
je
merodajna
.
Tukaj
je
Frankovsko
sodno
področje
,
predragi
bratranec
.
“
Knez
prikima
.
„
Nikakor
nočem
segati
v
Vaše
pravice
.
Toda
pomislite
,
krasna
deklica
ima
morda
varuhe
,
zakaj
molči
o
svojem
imenu
.
Mogoče
je
iz
dobre
rodovine
ter
so
jo
okoliščine
gnale
v
tuje
kraje
iz
očetove
hiše
.
Če
je
stvar
taka
in
se
dekletu
kaj
hudega
pripeti
,
imeli
bodete
enkrat
še
velike
sitnosti
.
“
Baron
se
za
trenotek
ozre
proti
Amaliji
,
ki
sedi
na
konju
sredi
mnogoštevilnega
spremstva
.
Ubežati
jej
je
popolnoma
nemogoče
.
Na
obrazu
mladega
razuzdanca
se
vidi
divja
strast
,
goreče
poželjenje
.
Ali
ne
čutiš
,
krasna
Amalija
,
da
Ti
preti
grozna
nevarnost
?
„
Jaz
že
vem
,
kaj
delam
,
predragi
bratranec
,
“
glasi
se
odgovor
,
„
ne
dajmo
si
zaradi
take
vlačuge
kratiti
lovskega
veselja
.
“
Svojim
ljudem
zapove
,
kar
se
tiče
lova
,
potem
pa
še
pristavi
:
„
Da
mi
deklina
ne
uide
,
jamčite
mi
zanjo
ali
ste
me
razumeli
?
“
Služabniki
ga
predobro
razumejo
,
kajti
danes
ni
prvi
pot
,
da
peljejo
lepega
dekleta
na
grad
svojega
gospodarja
.
Tako
Amalijini
spremljevalci
počasi
odjašejo
.
Ostala
družba
pa
krene
v
drugo
stran
gledat
,
ali
se
ne
da
kak
jelen
zaslediti
.
V
Amaliji
vse
vre
.
Dobro
vidi
,
s
kako
,
predrznimi
pogledi
jo
baronovi
služabniki
ogledujejo
,
sluti
,
da
jej
preti
nevarnost
,
toda
preponosna
je
in
presamozavestna
,
da
bi
kazala
bojazen
.
Molče
,
glavo
po
konci
,
jaha
sredi
svojega
spremstva
proti
—
graščini
.
Pot
tja
je
precej
dolga
in
Amalija
se
pridno
ozira
,
kje
bi
zasledila
kako
priliko
za
beg
.
Vse
zastonj
!
Baronovi
služabniki
so
pazljivi
čuvaji
,
ker
dobro
poznajo
svojega
gospodarja
.
Kolikokrat
je
že
siloviti
baron
dal
lepa
dekleta
ugrabiti
ter
odvesti
na
svoj
grad
.
Nekaj
časa
se
je
ž
njimi
kratkočasil
,
potem
pa
jih
z
malim
darilcem
odpustil
.
Da
Amalija
noče
povedati
svojega
imena
in
svoje
rodbine
,
mlademu
lahkoživcu
ravno
prav
ugaja
.
Baron
je
prva
sodna
oseba
na
graščini
Frankovski
.
Tu
počenja
,
kar
hoče
,
tujo
krasotico
lahko
da
zapreti
ter
ž
njo
drage
volje
postopati
.
Nikdo
se
za
to
no
sme
brigati
,
tudi
knez
Podstrmski
ne
,
ker
je
samo
lovski
gost
svojega
razuzdanega
bratranca
.
In
Amalija
?
Nobeden
mož
jo
še
ni
imenoval
svojo
—
ljubi
le
jednega
—
Jurija
Skopca
,
predrznega
tolovajskega
glavarja
.
Jasen
in
ojster
je
njen
razum
in
po
vsej
pravici
sluti
,
da
jo
je
baron
dal
na
svoj
grad
odvesti
,
ker
hoče
njo
,
krasno
in
razkošno
deklico
,
imeti
nekaj
časa
za
svojo
ljubo
.
Da
,
Amalija
je
pametna
.
Slišala
je
že
o
Frankovskem
baronu
,
ki
je
na
glasu
,
da
je
največji
zapeljivec
deklet
.
Dobro
ve
,
kakošna
osoda
jo
čaka
,
toda
trdno
sklene
,
da
se
bo
do
zadnjega
branila
.
Ko
bi
le
kako
orožje
imela
!
Toda
strijc
jej
je
vse
pobral
,
mali
samokres
,
svetlo
in
ojstro
bodalce
.
Niti
braniti
se
ne
more
.
Vendar
ne
obupa
,
kajti
prav
lahko
je
mogoče
,
da
se
jej
ravno
na
Frankovskem
gradu
ponudi
prilika
,
ubežati
iz
razuzdančevih
krempljev
.
Amalija
se
navidezno
uda
.
Nema
iti
zamišljena
sedi
na
konju
in
tudi
spremljevalci
jo
z
vprašanji
ne
nadlegujejo
,
kajti
dobro
vedo
,
da
z
baronom
ni
dobro
črešnje
zobati
in
da
bi
strogo
kaznoval
vsako
predrznost
nasproti
lepi
jetnici
.
Nekaj
ur
že
traja
pot
po
tihem
gozdu
.
Amalija
ne
more
nobene
priložnosti
porabiti
za
beg
,
kajti
strogo
jo
čuvajo
in
iz
tega
uvideva
,
koliko
mora
biti
mlademu
plemiču
na
tem
ležečo
,
da
jo
dobi
v
svojo
oblast
.
Pred
konji
skačeta
dva
velikanska
psa
,
ki
bi
ubežnico
hitro
dohitela
.
Drevje
postaja
redkejše
,
pokažejo
se
travniki
in
polje
,
konečno
pridejo
do
grajskega
vrta
,
ki
je
z
visokim
zidom
krog
in
krog
obdan
.
Spremstvo
zahteva
vhod
,
vrata
se
odpro
in
skozi
vrt
odjašejo
proti
baronovem
gradu
.
Kmalu
zagledajo
veliko
temno
poslopje
za
drevjem
.
Toda
graščakovi
služabniki
imajo
menda
posebno
povelje
glede
deklice
,
kajti
lepo
jetnice
ne
peljejo
proti
glavnemu
vhodu
,
marveč
proti
velikanskemu
stolpu
,
ki
je
bil
že
v
starodavnih
časih
zgraden
.
Stolp
je
k
gradu
prizidan
in
rabi
kot
ječa
,
kadar
hočejo
sumljive
osebe
pri
grajski
sodniji
zaslišati
.
Amalijo
zapusti
zadnji
up
za
rešitev
.
Molče
koraka
poleg
svojih
stražnikov
,
ki
jo
peljejo
po
stopnjicah
ter
konečno
odpro
močna
,
dobro
okovana
vrata
.
Amalija
misli
,
da
bo
stopila
v
temno
ječo
,
toda
motila
se
je
.
Dve
prostorni
sobi
ste
to
,
in
hišna
oprava
,
katero
zagleda
,
je
bogata
in
krasna
.
Prva
velika
soba
je
očividno
obiskovalna
,
druga
manjša
spalna
izba
.
Tudi
spalnica
je
bogato
odičena
in
menda
nalašč
za
žensko
bitje
pripravljena
.
Amalija
se
osupnjena
ozira
.
Tu
sliši
,
kako
se
vrata
zapro
in
se
ključ
v
njih
zasuče
.
Bliskoma
se
obrne
.
Sama
je
.
Trenotek
pozneje
že
stoji
pri
vratih
.
Zaprta
so
!
—
„
Kje
sem
—
kaj
hočete
od
mene
?
“
kliče
mlada
krasotica
,
„
ha
,
kaj
nameravate
z
menoj
?
“
Vsa
iz
sebe
loti
k
oknom
,
ki
so
močno
zamrežena
.
Lepa
Amalija
je
ptiček
v
zlati
kletki
—
kjer
je
že
pred
njo
menda
marsikatera
mlada
deklica
neradovoljno
prebivala
.
Da
,
divno
dekle
je
jetnica
barona
Frankovskega
.
Dobro
ve
—
kaj
jo
v
ieh
lepili
sobah
čaka
—
ljubica
naj
postane
plemenitega
razuzdanca
—
pomnoži
naj
štovilo
onih
nesrečnic
,
katere
je
silni
graščak
dal
tirati
v
svoj
zloglasni
grad
.
In
bežati
iz
te
trdne
,
varne
ječe
je
popolnoma
nemogoče
!
Amalija
s
strahom
in
trepetom
pričakuje
boj
—
za
svojo
dekliško
nedolžnost
.
Pivca
.
—
Nenaprošen
gost
.
—
Beg
‚
rudečega
Tomaža
‘
.
—
Kje
je
Amalija
?
—
K
novim
činom
!
—
Vaška
krčma
.
—
Krčmarjeva
hiša
.
—
Jurij
Skopec
hoče
obračunati
.
„
Trči
,
bratec
!
Ti
si
ves
drug
korenjak
,
kakor
pa
prokleti
Jurij
Skopec
!
Tak
,
kakor
si
Ti
,
mora
biti
moj
bodoči
sorodnik
—
Ti
boš
dobil
Amalijo
in
nikdo
drugi
!
“
Kozarca
zazvenita
.
Dva
pivca
sta
,
ki
tukaj
sedita
,
in
precejšne
število
steklenic
na
mizi
dokazuje
,
da
sta
možakarja
stara
prijatelja
vinske
kapljice
.
‚
Rudeči
Tomaž
‘
sedi
nasproti
Amalijinemu
stricu
.
Niti
ne
sanja
se
jima
,
da
je
Amalija
ušla
,
kajti
dosedaj
ni
nobeden
izmed
njiju
še
pogledal
v
njeno
sobo
.
Stari
tolovajski
pajdaš
ga
ima
že
preveč
pod
klobukom
,
Tomaž
je
pa
še
vedno
pri
trezni
pameti
.
Kdor
je
vinjen
,
je
rad
ginjen
.
Častivredna
pivca
se
objameta
.
„
Ti
moraš
iti
na
Hrovaško
,
Tomaž
,
“
kruli
starec
,
„
tam
je
dosti
pravih
ptičkov
,
ki
le
še
na
pravega
načelnika
čakajo
.
Postavi
se
na
čelo
tem
sosednim
rokovnjačem
in
z
njihovo
pomočjo
razkropi
Skopčeve
pristaše
.
Ostali
se
bodo
potem
že
radi
pokorili
.
—
Oho
,
tega
bi
se
še
manjkalo
,
takih
zakonov
,
kakor
jih
Jurij
Skopec
predpisuje
,
ne
potrebujemo
.
Smešno
,
samo
bogatine
hoče
oropati
,
namestu
da
pleni
,
karkoli
mu
pride
pod
roko
.
Pri
takem
bedastem
postopanji
lahko
dolgo
čakam
,
predno
napravim
z
rokovnjači
kupčijo
,
ki
bi
se
dobro
obnesla
.
Tomaž
,
Ti
si
moj
mož
,
Ti
boš
bolj
prebrisan
,
ter
boš
jemal
denar
,
kjer
ga
najprvo
dobiš
.
Ali
ni
res
,
dečko
moj
?
“
Tolovaj
seže
v
desnico
,
katero
mu
starec
pomoli
.
„
In
kedaj
dobim
Amalijo
?
“
praša
radovedno
.
„
Kmalu
—
kmalu
,
“
kliče
stric
,
„
kakor
hitro
izvršiš
svoje
mojstrsko
delo
in
stojiš
na
čelu
tolovajskega
krdela
.
Potem
si
vzemi
dekliča
ter
stori
ž
njim
,
kar
hočeš
.
Svojo
besedo
Ti
zastavljam
in
pri
tem
tudi
ostane
!
“
‚
Rudeči
Tomaž
‘
stegne
svoji
orjaški
roki
.
„
Oho
,
kaj
pa
je
to
?
“
kliče
,
„
prokleto
—
tu
nekaj
ropota
—
“
Razbito
steklo
pade
v
sobo
—
okno
so
odpira
.
Strijc
zarujove
:
„
Sam
hudič
prihaja
—
pravcati
peklenšček
!
“
Neka
postava
skoči
v
sobo
.
„
Da
,
hudič
je
prišel
,
po
Tvojo
črno
dušo
,
“
zagromi
gromovit
glas
,
„
Ti
zavratni
morilec
!
“
Tomaž
neznansko
zatuli
.
„
Jurij
Skopec
!
“
rujove
tolovaj
,
tresoč
se
po
celem
životu
.
„
Jurij
Skopec
—
je
od
mrtvih
vstal
!
“
„
Huhuhu
,
“
tuli
sedaj
tudi
starec
,
kajti
pred
njim
stoji
mož
,
o
čegar
smrti
je
bil
prepričan
,
—
Jurij
Skopec
,
tolovajski
glavar
.
Žarovitimi
očmi
gre
Jurij
na
plašljivca
.
V
vsaki
roki
drži
napet
samokres
in
njegov
obraz
obeta
smrt
in
pogubo
.
Z
nova
zatuli
Tomaž
.
Starec
hoče
poskočiti
.
Pijan
,
opotekajoč
se
telebi
ob
mizo
.
Ta
se
prevrne
,
in
kozarci
,
steklenice
in
krožniki
se
z
velikim
ropotom
razbijejo
na
tleh
.
„
Zgubljen
sem
!
“
kriči
Tomaž
,
„
na
pomoč
,
na
pomoč
!
“
Jurij
Skopec
hoče
na
tolovaja
planiti
,
kateremu
samega
strahu
šklopotajo
zobje
.
Tu
se
ostroge
Jurija
izpodtaknejo
ob
namizni
prt
,
za
trenotek
omahne
.
Toda
ta
trenotek
zadostuje
‚
rudečemu
Tomažu
‘
.
Kakor
obstreljena
pušica
se
zaleti
mimo
trepetajočega
starca
proti
priprtim
vratom
.
„
Zlodej
!
“
kriči
Jurij
in
pomeri
s
samokresom
.
Strel
poči
.
Kroglja
ne
zadene
tolovaja
,
ki
je
že
pri
stopnjicah
,
po
katerih
divja
z
orjaškimi
skoki
.
Zopet
so
zasliši
vpitje
.
Grozna
kletvica
zadoni
,
nekaj
silovito
zaropota
in
strel
se
razlega
po
celi
hiši
.
Jurij
Skopec
raztrga
namizni
prt
ter
je
z
dvema
skokoma
pri
stopnjicah
.
„
Ne
streljajte
,
glavar
!
“
se
oglasi
odzdolaj
nekdo
,
„
jaz
sem
,
Smukač
—
prokleti
rudeči
pes
mi
je
na
glavo
skočil
,
da
sem
se
po
stopnjicah
zvalil
!
Av
,
vraga
,
kako
me
boli
buča
!
“
javka
tolovaj
.
Bliskoma
odhiti
tolovajski
glavar
mimo
stokajočega
tovariša
.
Prišedši
na
dvorišče
sliši
,
kako
dirja
ubežnik
na
čilem
konju
.
„
Ušel
mi
je
,
“
rentači
poln
srditosti
,
„
no
,
naj
le
beži
—
snidla
se
bodeva
zopet
!
Sedaj
pa
—
“
Jurij
Skopec
obmolkne
.
Od
zgoraj
se
čuje
rujovenje
in
javkanje
,
klici
na
pomoč
plašno
cviljenje
.
Hitro
se
vrne
po
stopnjicah
navzgor
v
sobo
,
kjer
je
iznenadil
oba
pivca
.
Čuden
prizor
se
mu
tu
pokaže
.
Starec
leži
na
razbitih
črepinjah
sredi
luže
od
vina
in
raznih
jedil
.
Na
njem
kleči
Smukač
ter
ga
s
krepko
in
močno
roko
davi
za
vrat
.
„
Prokleta
izdajica
!
“
kriči
ropar
,
„
pri
tej
priči
moraš
izcimiti
svojo
črno
dušo
,
vražja
kukavica
!
“
„
Pomagajte
—
pomagajte
!
“
stoka
starec
na
pol
mrtev
.
„
Pusti
ga
!
“
zapoveduje
glavar
,
„
sorodnik
je
moje
rešiteljice
ter
mu
zaradi
tega
prizanašam
!
“
„
Čemu
neki
,
“
ugovarja
Smukač
togoten
,
„
zlodej
je
ravno
tako
hudoben
,
kakor
‚
rudeči
Tomaž
‘
.
Glavar
,
pustite
me
da
ga
zadavim
kakor
mlado
mačko
.
To
bi
me
v
srcu
veselilo
.
“
„
Usmilite
se
!
“
stoka
starec
v
smrtnem
strahu
.
„
Izpusti
ga
,
Ti
pravim
!
“
zagrmi
Jurij
Skopec
,
„
ali
naj
vedno
ponavljam
,
kar
jedenkrat
velevam
?
“
Smukač
uboga
.
„
Glavar
,
kesali
se
bodete
,
“
pravi
svarečim
glasom
,
„
dedec
je
Vaš
sovražnik
in
znano
mi
je
,
da
je
naščuval
‚
rudečega
Tomaža
‘
,
naj
Vas
zavratno
umori
.
“
„
Ne
,
ne
,
prisezam
Vam
,
jaz
nisem
tega
storil
,
Tomaž
je
vsega
vzrok
,
“
javka
stric
,
„
meni
samemu
je
grozil
—
verjemite
mi
—
glavar
.
“
Jurij
Skopec
ga
zaničljivo
pogleda
.
„
Kje
je
Amalija
?
“
praša
strogim
obrazom
.
Starec
ne
zine
besede
.
„
Ali
bodete
govorili
,
da
ali
ne
,
“
zagrmi
Jurij
,
„
ali
naj
Vašo
nečakinjo
sam
iščem
?
“
„
Ne
,
ne
,
glavar
,
“
javka
sivi
dedec
,
„
saj
Vas
popeljem
k
Amaliji
,
samo
življenje
mi
prizanesite
,
moje
življenje
.
“
„
To
sem
Vam
tako
že
obljubil
,
“
pravi
Jurij
Skopec
malomarno
,
„
Vaša
nečakinja
mi
je
dvakrat
življenje
rešila
,
to
Vam
staremu
grešniku
računam
na
dobro
.
Tudi
Vas
potrebujemo
,
če
ugrabimo
plen
,
ravnati
se
čem
po
vzgledu
svojih
prednikov
,
da
spravite
v
denar
bogastva
,
ki
Vam
jih
izročimo
.
“
Oči
strijčeve
se
začno
svetiti
.
„
Da
,
denar
—
denar
!
“
mrmra
in
njegovi
suhi
prsti
se
krve
,
kakor
bi
hotel
srebrnike
grabiti
.
„
Žurite
se
,
“
ukazuje
glavar
,
„
kje
je
Amalija
,
govoriti
moram
ž
njo
!
“
Sivec
vzdihne
,
ter
sname
s
stene
velik
ključ
.
„
Tedaj
zaprtega
imate
dekleta
,
“
grozi
predrznež
,
„
mislil
sem
si
takoj
,
da
Amalija
ni
šla
radovoljno
z
Vami
!
“
Starec
zadrli
izgovora
ni
niti
trenotek
v
zadregi
.
„
Kaj
pa
mislite
,
“
pravi
,
„
jaz
bom
svojo
ljubo
Amalijo
zapiral
,
svojega
otroka
!
Skril
sem
jo
le
pred
‚
rudečim
Tomažem
‘
,
ki
jo
vedno
zasleduje
.
“
„
To
naj
Vam
vrag
verjame
,
stari
slepar
,
“
zavrne
ga
Smukač
ter
si
drgne
glavo
,
ki
ga
grozno
boli
.
Ves
divji
je
še
,
ter
silovito
udrihne
strica
,
da
ta
milo
zaječi
.
„
Pusti
ga
pri
miru
,
“
kara
Jurij
Skopec
.
„
O
,
to
zlodju
nič
ne
škoduje
,
“
odgovarja
Smukač
.
„
Mene
tudi
‚
rudeči
Tomaž
‘
ni
malo
pošegetal
.
Starcu
naj
bo
to
le
v
spodbujo
.
“
Vsi
trije
pridejo
pred
Amalijino
sobo
.
Sivi
hudobnež
si
na
tihem
želi
,
da
bi
se
njegova
neljuba
gosta
pogreznila
v
dno
pekla
.
Ne
upa
pa
si
niti
besedice
črhniti
,
kajti
dobro
ve
,
da
mu
gre
za
kožo
.
Skopec
stoji
tik
pri
vratih
.
Ključ
se
zasuče
,
vrata
so
odpro
in
tolovajski
glavar
hitro
stopi
v
sobo
.
„
Amalija
,
“
kliče
ognjevito
,
„
Amalija
!
“
Nobenega
odgovora
.
„
Ali
spi
?
“
mrmra
tolovajski
glavar
,
„
luč
,
luč
semkaj
!
“
Hišni
gospodar
dvigne
svečnik
.
„
Amalija
!
“
kliče
tudi
on
visokim
glasom
,
„
ha
,
kje
je
?
Postelja
—
postelja
je
prazna
—
nedotaknena
!
“
„
Pes
hinavski
!
“
zavpije
Smukač
razjarjen
,
„
glavar
,
verjemite
mi
,
slepar
je
svojo
nečakinjo
vse
kot
drugod
skril
,
ter
Vas
hoče
imeti
za
norca
.
“
Jurij
se
plamtečim
pogledom
ozre
na
sivega
hudobneža
.
Ta
grozno
prebledi
,
ko
vidi
,
da
se
samokres
zasveti
,
ter
pade
na
kolena
.
„
Glavar
,
“
javka
,
„
pobijte
me
,
če
se
sedaj
lažem
!
Kakor
gotovo
smo
mi
vsi
trije
tukaj
,
tako
resnično
je
bila
moja
nečakinja
še
pred
nekoliko
urami
v
tej
sobi
.
Tukaj
so
samo
jedna
vrata
in
do
njih
je
samo
jeden
ključ
,
ki
ga
niti
za
trenotek
nisem
zgrešil
izpred
očij
.
“
Jurij
ga
srpo
gleda
,
kakor
bi
hotel
brati
v
dnu
njegove
duše
.
„
Dobro
je
,
“
pravi
kratko
in
rezko
,
„
ta
pot
se
mi
niste
lagali
.
“
„
Ne
,
ne
,
“
stoka
stari
grešnik
,
„
Amalija
je
bila
tukaj
in
skozi
okno
ni
mogla
uiti
,
ker
je
močno
zamreženo
.
“
Jurij
Skopec
se
po
sobi
ozira
.
Luč
staremu
trepetajočemu
hudodelcu
iztrga
iz
rok
ter
okrog
posveti
.
„
Ah
,
kaj
je
tukaj
pri
peči
?
“
zakliče
naenkrat
,
„
saje
sredi
Poletja
!
“
„
Glavar
,
tu
gori
je
splezala
!
“
kriči
Smukač
,
„
Amalija
je
predrzna
punica
ter
zna
plezati
kakor
mačka
.
“
Juriju
je
to
dosti
dokaza
.
Tukaj
po
dimniku
je
nekdo
kvišku
plezal
,
to
se
vidi
iz
odpraskanih
saj
na
tleh
.
Posveti
v
dimnik
.
Tu
gori
je
vse
prazno
.
„
Gori
!
“
hipoma
zakliče
,
„
mogoče
,
da
se
je
na
vrhu
kje
skrila
.
“
Stric
prvi
hiti
na
podstrešje
,
sam
hoče
vedeti
,
kje
je
njegova
nečakinja
ostala
.
Ko
pa
pridejo
gori
,
prepričajo
se
kmalu
,
da
Amalije
več
v
hiši
.
Vidijo
se
stopinje
mlade
ubežnice
,
ki
je
morala
s
sajam
zaprašena
,
in
zamazana
biti
.
Ni
dvoma
,
da
je
pred
nekaterimi
urami
zapustila
hišo
.
Kam
je
bežala
?
Jurij
si
zna
na
to
vprašanje
sam
odgovoriti
.
Nedvomno
se
je
hotela
s
tolovajskim
glavarjem
zopet
združiti
,
kateremu
je
rešila
življenje
.
Nenavadni
čuti
ogrevajo
njegovo
srce
.
Ali
je
to
ljubezen
ali
pa
mimogredoča
strast
,
za
čudovito
krasnega
dekleta
?
Nima
časa
,
da
bi
o
tem
premišljal
,
kajti
čas
njegov
odmerjen
,
sedaj
mora
svoje
ljudi
peljati
na
rop
.
Tolovaji
že
godrnjajo
,
da
so
toliko
časa
brez
posla
in
zaslužka
.
„
Smukač
,
“
zapoveduje
Jurij
,
„
Ti
spremljaš
Amalijinega
strica
v
naš
tabor
.
“
„
Kaj
naj
čem
tam
?
“
javka
prestrašen
starec
,
„
jaz
ostanem
raje
doma
.
“
„
Vi
greste
s
Smukačem
!
“
grozno
zarujove
nad
njim
Jurij
Skopec
,
„
jaz
ne
trpim
nobenega
upora
več
.
Smukač
,
Ti
ga
boš
pripeljal
v
tabor
,
jaz
pa
pridem
za
Vama
,
ker
moram
poprej
še
nekaj
poizvedeti
.
In
če
zlodej
ne
gre
z
lepa
s
Tabo
,
potem
veš
,
kaj
imaš
storiti
—
moja
potrpežljivost
je
pri
kraji
.
“
„
Razumem
,
glavar
,
“
reži
se
Smukač
,
„
moj
samokres
je
nabasan
in
če
mi
starec
ne
teče
urno
kakor
podlasica
,
zapodim
mu
v
glavo
svinčenko
,
da
jo
bo
še
na
sodni
dan
imel
glodati
.
“
—
Stari
hudobnež
se
uda
v
svojo
osodo
.
Voljno
gre
s
Smukačem
na
dvorišče
,
kjer
Jurij
Skopec
zopet
zasede
svojega
konja
.
Stričevi
služabniki
si
ne
upajo
upirati
se
glavarju
,
kajti
sami
niso
druzega
ko
tatovi
in
zločinci
,
ki
se
v
samotni
hiši
pred
oblastnijami
skrivajo
.
Jurij
Skopec
spremlja
še
nekoliko
pota
Smukača
in
njegovega
jetnika
,
potem
pa
se
poslovi
od
svojega
zaupnega
tovariša
,
ki
z
napetim
samokresom
v
roparsko
taborišče
spremlja
tiho
zdihujočega
starega
hudobneža
.
Tolovajski
glavar
izpodbode
konja
ter
hitro
jaha
po
cesti
,
ki
se
vije
skozi
razprostran
gozd
.
Jutro
napoči
.
Gosto
drevje
se
umakne
zelenim
travnikom
in
polju
.
Jurij
zagleda
veliko
vas
.
Lepe
in
čedne
hiše
pričajo
,
da
so
vaščanje
premožni
ljudje
.
„
Hm
,
“
pravi
tolovajski
glavar
sam
pri
sebi
,
„
če
se
posebno
ne
motim
,
prišel
sem
v
pokrajino
Frankovskega
gradu
.
Sicer
so
vasi
povsodi
tako
borne
,
tukaj
pa
se
vidi
,
da
se
ljudem
ne
godi
posebno
slabo
.
“
Predrznež
brez
obotavljanja
jaha
sredi
vasi
.
Ni
se
mu
treba
bati
,
da
bi
njegova
zunanjost
vzbujala
posebno
pozornost
.
Opravljen
je
tako
,
kakor
navadni
potovalci
,
orožje
njegovo
pa
bi
k
večjemu
dalo
misliti
,
da
je
to
sel
,
ki
nosi
važno
novico
v
oddaljene
kraje
.
Klopotanje
čilega
konja
zvablja
več
radovednežev
k
oknom
in
marsikatero
dekliško
oko
zre
dopadljivo
za
zalim
mladim
možem
lepega
pa
temnega
obličja
.
Jurij
se
niti
ne
briga
za
to
.
Naravnost
jaha
pred
vaško
krčmo
,
kjer
odsede
,
da
si
privošči
požirek
dobrega
vina
.
Toda
tudi
za
pijačo
mu
ni
toliko
,
kakor
za
to
,
da
kolikor
mogoče
poizve
,
