neznancuresno-žalostno
:
„
Hudo
dolžiš
onega
moža
,
slovenskega
kneza
.
Res
je
vaši
zemlji
in
vašemu
rodu
provzročil
mnogo
težav
,
ker
je
hotel
postati
glasovit
maščevavec
očetovega
umora
.
Pa
glej
,
ravno
jaz
sem
oni
mož
,
in
sem
prišel
sem
,
da
govorim
s
teboj
.
Zakaj
žal
mi
je
,
da
sem
započel
tak
zločin
proti
Gospodu
in
čestilcem
Kristusovim
in
silno
hrepenim
,
da
bi
zopet
prišel
v
milost
pri
onih
,
ki
sem
jim
—
sam
pripoznam
—
po
krivem
toliko
zla
učinil
.
Sprejmi
torej
moje
besede
,
vrni
se
domov
pa
sporoči
svojim
rojakom
,
naj
na
določen
kraj
pošljejo
zanesljive
može
,
da
se
z
menoj
zaupno
pogajajo
o
miru
in
zvezi
.
“
Po
teh
besedah
je
označil
Gotšalk
Saksoncu
kraj
in
čas
sestanka
.
Saksonec
je
šel
nemudoma
v
trdnjavo
,
kjer
so
bili
v
velikem
strahu
še
zbrani
njegovi
rojaki
,
ki
so
še
ostali
pri
življenju
.
Sporočil
je
starejšinam
ono
tajno
oznanilo
in
jih
izkušal
na
vsak
način
pregovoriti
,
da
bi
poslali
nekaj
mož
na
kraj
,
ki
je
bil
določen
za
dogovor
.
Saksonci
pa
niso
bili
voljni
odzvati
se
temu
vabilu
.
Mislili
so
,
da
jim
je
pripravljena
zanjka
.
Nesreča
ali
sreča
pa
je
hotela
,
da
je
nekaj
dni
potem
padel
Gotšalk
,
ko
je
zopet
sam
samcat
,
v
mračne
misli
zatopljen
,
jahal
po
poljani
,
v
roke
Saksoncev
.
Prežali
so
nanj
iz
zasede
,
in
ko
je
,
nič
hudega
sluteč
,
prijezdil
do
njihovega
skrivališča
,
so
planili
nanj
,
ga
obkolili
,
se
ga
po
kratkem
boju
živega
polastili
in
ga
odvedli
v
svojo
trdnjavo
.
Saksonski
vojvoda
Bernhard
ga
je
dal
vkovati
v
železje
kot
preprostega
roparskega
načelnika
.
Že
je
bil
Gotšalk
nekaj
dni
v
vezeh
,
pričakujoč
sleherni
trenutek
smrti
.
Njegovo
smrt
so
tudi
zahtevali
od
vojvode
vsi
Saksonci
.
A
vendar
ni
prišlo
do
usmrtitve
Gotšalkove
.
Vojvoda
Bernhard
je
bil
sicer
spočetka
tudi
teh
misli
,
da
se
mora
človek
,
ki
je
pobil
toliko
tisočev
Saksoncev
,
na
vsak
način
kaznovati
s
smrtjo
,
ker
drugega
ne
zasluži
.
Tudi
je
treba
Slovenom
pokazati
svarilen
zgled
,
da
jih
bo
enkrat
za
vselej
minilo
veselje
za
taka
početja
,
kakršno
je
bilo
Gotšalkovo
.
Toda
kmalu
je
začel
stvar
pretresati
z
druge
strani
.
„
Kaj
mi
hasne
“
,
si
je
dejal
,
„
če
dam
Gotšalka
usmrtiti
?
Njegov
rod
stoji
oborožen
proti
meni
;
še
besneje
bo
divjal
,
če
vzamemo
življenje
njegovemu
ljubljencu
.
Nasprotno
pa
,
če
oprostim
kneza
,
ali
ne
bo
bodriški
narod
,
zlasti
pa
še
oproščenec
sam
,
znal
ceniti
te
moje
veledušnosti
?
Zatrdno
!
Pridobil
bom
na
ta
način
zase
vse
Bodriče
in
Gotšalka
,
tega
mladega
kneza-junaka
.
“
In
vojvoda
Bernhard
je
stopil
v
jetniški
stolp
k
vklenjenemu
Gotšalku
in
ga
vprašal
:
„
Česa
pričakuješ
v
teh
dneh
,
odkar
smo
te
ujeli
in
zaprli
v
ta
stolp
?
“
„
Smrti
“
,
je
odgovoril
mladi
ujetnik
mirnovdano
.
„
In
kaj
,
da
si
pri
spominu
na
smrt
tako
miren
?
“
„
Ker
vem
,
da
drugega
nisem
zaslužil
nego
smrt
.
“
„
Kaj
pa
,
če
bi
te
jaz
oprostil
?
Povej
mi
odkrito
kot
mlad
vitez-junak
,
kaj
bi
ti
storil
potem
?
Ali
bi
še
plenil
po
mojem
ozemlju
?
“
„
Ti
veš
,
vojvoda
,
zakaj
sem
plenil
in
pustošil
tvojo
zemljo
:
osvetiti
sem
se
hotel
za
očetovo
smrt
.
“
„
Osveto
si
je
pridržal
Bog
sam
,
to
bi
moral
ti
tudi
vedeti
.
Vendar
jaz
ne
obsojam
prehudo
tvojega
početja
.
Ravnal
si
sicer
grozovito
proti
nam
in
ravnal
po
krivici
.
Pa
delal
si
po
svojem
,
dasi
popolnoma
neutemeljenem
,
prepričanju
.
In
prepričanje
in
naziranje
lahko
zavede
človeka
daleč
,
daleč
,
dasi
ni
morda
čisto
nič
opravičeno
in
utemeljeno
.
In
poleg
tega
si
še
mlad
.
In
mladost
je
nespamet
.
Zato
te
še
enkrat
vprašam
:
Kaj
bi
ti
storil
potem
,
če
bi
te
jaz
oprostil
?
“
„
Popraviti
bi
hotel
,
kar
sem
storil
zla
.
Verjemi
mi
,
vojvoda
:
kot
živa
žerjavica
me
peče
zadnje
dni
vest
,
ker
sem
pogazil
krščansko
vero
in
divjal
proti
vam
,
kristjanom
,
kot
barbar
.
In
najbolj
me
peče
zavest
,
da
sem
zavedel
toliko
svojih
rojakov
v
tako
divje
početje
proti
vam
.
“
„
Torej
ti
je
žal
,
da
si
tako
barbarsko
ravnal
?
“
„
Žal
!
“
„
In
obljubiš
,
da
se
proti
nam
nikdar
več
ne
bodeš
vojskoval
?
“
„
Obljubim
s
prisego
sveto
.
“
„
Z
jutrajšnjim
dnem
si
prost
!
“
Drugi
dan
pa
je
res
šel
Gotšalk
prost
iz
trdnjave
.
—
—
—
Začudili
so
se
njegovi
rojaki-vojaki
,
ko
so
ga
zagledali
prihajajočega
iz
saksonske
trdnjave
.
Odkar
so
ga
pogrešili
,
so
čakali
dan
na
dan
,
da
se
vrne
od
te
ali
one
strani
.
Čudno
se
je
zdelo
vsem
,
kam
bi
bil
izginil
.
In
iskali
so
ga
po
krajini
pridno
,
a
zaman
.
Nekateri
so
mislili
,
da
je
šel
njihov
poveljnik
—
nalašč
skrivaj
,
da
bo
iznenadenje
tem
večje
—
k
bližnjemu
ljutiškemu
plemenu
,
da
ga
pridobi
zase
in
se
potem
nenadoma
s
podvojeno
močjo
tem
ljutejše
zažene
v
Saksonce
.
Drugi
so
bili
pa
takih
misli
,
da
najbrže
leži
kje
bolan
,
da
si
je
kam
predaleč
upal
pa
tam
obležal
:
zadnje
dni
je
tako
hodil
okoli
ves
zamišljen
in
potrt
,
duševno
in
telesno
vidno
bolesten
;
najbrže
je
našel
kako
samotno
kočo
pa
si
tam
odpočiva
.
In
ti
,
ki
so
tako
mislili
,
so
bili
zadovoljni
z
njegovo
odsotnostjo
,
saj
so
sedaj
tem
svobodneje
živeli
in
tem
prosteje
plenili
po
krajini
.
Da
bi
ga
bili
zajeli
Saksonci
,
to
še
na
misel
ni
prišlo
nikomur
:
kako
neki
,
saj
so
bili
dejansko
sami
gospodarji
saksonske
zemlje
!
Lahko
so
se
torej
čudili
,
ko
so
ga
videli
prihajati
od
saksonske
trdnjavice
sem
.
In
še
bolj
so
se
morali
čuditi
,
ko
je
,
v
njih
tabor
prišedši
,
kratko
—
odločno
zapovedal
,
naj
se
hitro
pripravijo
na
pot
—
v
domačijo
,
ker
so
v
zemlji
saksonski
že
opravili
,
kar
so
se
bili
namenili
.
Čudili
so
se
temu
povelju
.
Toda
ugovarjati
se
ni
nihče
upal
.
Še
tisti
dan
je
odpeljal
Gotšalk
svoje
vojake
iz
saksonske
zemlje
.
Jezdil
je
pred
njimi
in
molčal
celo
pot
.
Zdajpazdaj
se
mu
je
sicer
pridružil
kak
bližnji
prijatelj
in
ga
radovedno
začel
popraševati
,
kaj
mu
je
,
zakaj
je
tako
redkobeseden
in
zakaj
je
tako
nepričakovano
zapustil
saksonsko
zemljo
,
ko
jo
je
imel
takorekoč
že
vso
v
oblasti
.
Toda
Gotšalk
je
drugega
za
drugim
kratko
odslovil
in
samo
to
rekel
vsakemu
,
da
je
najbolje
tako
,
in
da
ga
lepo
prosi
,
naj
ga
pusti
v
miru
.
Prišedši
v
domačijo
jih
je
s
kratkimi
besedami
lepo
zahvalil
za
bratsko
ljubezen
pa
jim
velel
oditi
na
svoje
domove
.
Sam
je
šel
v
svoje
rojstno
mesto
Lenčin
,
ali
kakor
so
je
imenovali
Nemci
,
Leontium
,
in
kasneje
Lenzen
.
Toda
dolgo
se
ni
mudil
tu
in
sploh
ne
v
bodriški
zemlji
.
Med
tem
časom
namreč
,
ko
je
on
pustošil
Saksonijo
,
so
zavladali
bodriškim
plemenom
Ratibor
,
Anatrog
in
Gnev
kot
soknezi
.
Gotšalk
se
ni
maral
s
silo
polastiti
prestola
in
izzvati
državljanske
vojske
ter
zločestega
bratomorstva
.
Šel
je
rajši
na
Dansko
,
v
rojstno
deželo
svoje
matere
,
ki
je
bila
iz
kraljevega
danskega
rodu
.
Takrat
je
vladal
Dancem
Knut
Veliki
,
ki
pa
ni
bil
samo
danski
kralj
,
ampak
se
je
že
od
l.
1018.
v
listinah
popolnoma
opravičeno
podpisaval
za
‚
cesarja
in
gospodarja
angleškega
sveta
‘
—
saj
si
je
bil
res
podvrgel
celo
Anglijo
s
Šotskim
vred
.
Njemu
se
je
kmalu
po
svojem
prihodu
na
Dansko
pridružil
Gotšalk
in
ga
je
spremljal
v
njegovih
vojnah
po
Norveškem
in
Angleškem
.
Kmalu
si
je
pridobil
ime
velikega
junaka
in
je
zaslovel
po
vsem
severu
.
Bivanje
na
Danskem
in
njegovo
druženje
s
Knutom
pa
je
tudi
drugače
rodilo
zanj
dobre
posledice
.
Danci
so
bili
takrat
že
krščeni
.
In
ko
je
bodriški
knezovič
opazoval
njih
lepo
življenje
,
tisto
pomladno
sveže
in
zorno
življenje
,
ki
je
navadno
kažejo
spočetka
vsi
novoizpreobrnjenci
,
pa
je
to
življenje
primerjal
z
njihovim
prejšnjim
sirovim
življenjem
,
o
katerem
je
toliko
čul
—
je
moral
reči
:
„
Ah
,
lepo
je
krščanstvo
,
in
srečen
je
rod
,
ki
ga
je
sprejel
!
Zakaj
,
ah
,
zakaj
tudi
Bodriči
niso
kristjani
?
Zakaj
tudi
oni
ne
uživajo
sadov
krščanske
prosvete
?
“
In
še
nekaj
druzega
je
bilo
.
Gotšalk
je
dobro
vedel
,
kakšen
je
bil
Knut
v
mladosti
—
velik
junak
,
a
tudi
velik
brezbožnik
,
ki
je
kot
silovit
morski
ropar
in
neizprosno
trd
osvojitelj
zavdajal
vsem
severnim
narodom
evropskim
strah
in
trepet
.
Šele
v
devetnajstem
letu
življenja
se
je
dal
krstiti
.
A
po
krstu
se
je
popolnoma
predrugačil
.
Postal
je
goreč
kristjan
:
prepovedal
je
na
Angleškem
in
Danskem
poganske
običaje
,
popravljal
razrušene
samostane
in
zidal
nove
,
gradil
hramove
božje
po
vseh
bojnih
poljanah
,
na
katerih
se
je
kdaj
vojskoval
,
postavil
nad
grobom
svetega
Edmunda
krasno
cerkev
,
sam
samoroč
vzdignil
iz
gomile
kosti
nadškofa
Elfega
,
ki
so
ga
bili
ubili
njegovi
rojaki
,
prepovedal
strogo
običaj
prodajati
kristjane
kot
sužnje
v
tuje
dežele
,
ostro
ukazal
uradnikom
,
da
morajo
postopati
pravično
in
milo
—
skratka
:
izkušal
je
zaceliti
vse
rane
,
ki
sta
jih
bila
zadala
narodom
njegov
oče
in
on
kot
pogan
.
Gospodnjega
l.
1026.
je
popotoval
kot
pobožen
romar
celo
v
Rim
,
medpotoma
obiskal
in
obdaroval
vsa
sloveča
svetišča
in
ostal
v
Rimu
celo
zimo
.
Gotšalk
je
bil
sam
navzoč
pri
onem
pretresljivem
prizoru
,
ki
se
je
vršil
na
obali
pri
Southamptonu
.
Ko
so
namreč
priliznjeni
dvorniki
hvalili
velikansko
moč
svojega
kralja
Knuta
,
si
je
dal
le-ta
postaviti
na
morsko
obrežje
svoj
prestol
in
je
nagovoril
morje
:
„
Ti
si
moja
last
,
in
tudi
kopno
je
moje
,
bodi
mirno
in
poslušaj
moje
zapovedi
!
“
Toda
valovi
so
rastli
in
rastli
ter
se
privalili
že
do
njegovih
nog
.
In
tedaj
je
zapovedal
Knut
svojim
podložnikom
,
naj
pripoznajo
,
kako
slaba
je
moč
zemskega
kralja
v
primeri
z
močjo
Onega
,
kateremu
so
poslušni
elementi
.
In
vzel
si
je
krono
z
glave
,
jo
del
na
veliko
Kristusovo
podobo
v
stolnici
v
Winchestru
ter
je
odslej
nikdar
ni
več
nosil
.
Na
bodriškega
knezoviča
je
Knutovo
krščansko
vedenje
vplivalo
silno
blažeče
.
Primerjal
je
s
Knutom
sebe
in
našel
precej
podobnosti
.
Ali
ni
bil
,
prav
kakor
Knut
,
tudi
on
v
svoji
mladosti
silovit
ropar
in
neizprosno
trd
osvojitelj
,
ki
je
razširjal
strah
in
grozo
pred
seboj
in
zapuščal
puščobo
in
razdejanje
za
seboj
?
Toda
Knut
se
je
izpokoril
,
izpreobrnil
in
svoje
mladostne
grehe
opral
z
belino
krščanskih
čednosti
,
ki
jih
je
po
krstu
tako
lepo
gojil
.
A
on
?
Pač
se
tudi
on
kesa
,
ali
kdaj
bo
popravil
,
kar
je
zagrešil
?
...
Sklepal
je
in
obnavljal
svoje
sklepe
—
a
prilike
za
izvršitev
dolgo
ni
bilo
.
Knut
je
umrl
Gospodnjega
l.
1035.
vsled
sušice
.
Gotšalk
bi
se
bil
takrat
rad
vrnil
domov
.
Pa
zopet
ni
hotel
kaliti
miru
.
Ratibor
je
bil
med
tem
časom
postal
v
bodriški
zemlji
nadknez
in
je
bil
krščanstvu
še
dokaj
prijazen
:
večkrat
se
je
šel
v
Hamburg
k
nadškofu
Bezelinu
Alebrandu
posvetovat
o
verskih
razmerah
v
Bodričih
.
Zato
ga
Gotšalk
ni
hotel
nadlegovati
.
Ostal
je
rajši
na
Danskem
.
Danski
kralj
je
postal
po
Knutovi
smrti
,
res
da
ne
gladko
,
marveč
po
precejšnjih
težavah
—
Hardiknut
.
Imel
pa
ni
nikakor
tiste
moči
kakor
Knut
.
Norvežani
so
proglasili
za
kralja
enajstletnega
sina
svetega
Olafa
,
Magnusa
.
Hardiknut
je
sklenil
z
njim
pogodbo
,
po
kateri
obdrži
vsak
izmed
njiju
svoje
kraljestvo
in
dobi
v
slučaju
,
če
umrje
kdo
izmed
njiju
brez
otrok
,
njegovo
deželo
tisti
,
ki
ga
je
preživel
.
Hardiknut
je
umrl
že
l.
1042.
,
star
šele
dvajset
let
.
In
danski
kralj
je
postal
vsled
one
pogodbe
Magnus
.
Ta
je
bil
hud
črtivec
Slovenov
.
Ko
je
l.
1043.
zopet
prišel
z
Norveškega
na
Dansko
in
je
tu
slišal
,
da
so
se
mu
uprli
Sloveni
v
Jumni
,
slovečem
primorskem
mestu
na
Pomorskem
blizu
Volina
,
ki
so
ga
bili
ustanovili
Pomorani
l.
970.
,
pa
je
prišlo
kasneje
pod
dansko
oblast
—
se
je
takoj
napravil
z
veliko
vojsko
in
mogočnim
brodovjem
nad
nje
.
Oblegel
je
mesto
in
ga
osvojil
z
ognjem
in
mečem
.
Z
ognjem
in
mečem
pa
ni
divjal
samo
proti
Jumni
—
mesto
so
nazivali
Nemci
Jomsburg
—
,
ampak
sploh
proti
vsem
Polabskim
Slovanom
.
Precej
po
osvojitvi
Jumne
se
je
vzdignil
nad
bodriškega
nadkneza
Ratibora
.
Le-ta
je
po
smrti
Anatroga
in
Gneva
sam
vladal
Bodričern
kot
njih
vrhovni
knez
,
svoje
sinove
pa
—
bilo
jih
je
osem
—
je
imenoval
za
svoje
sokneze
in
jih
kot
take
poslal
:
štiri
k
bodriškim
plemenom
Vagrom
,
Polabljanom
,
Varnom
in
Glinjanom
,
ostale
štiri
pa
k
onim
Ijutiškim
rodovom
,
ki
si
jih
je
bil
upokoril
.
V
vojski
z
Danci
je
bil
Ratibor
nesrečen
:
bil
je
premagan
in
ubit
.
Magnus
se
je
z
bogatim
plenom
vrnil
v
Jütland
,
kjer
je
,
razpustivši
dansko
vojsko
in
tudi
del
norveške
,
sklenil
prezimovati
.
Kar
so
ga
nenadoma
napadli
Sloveni
.
Ratiborovi
sinovi
so
namreč
hoteli
osvetiti
očetovo
smrt
;
zato
so
nabrali
veliko
vojsko
in
šli
nad
njega
.
Moreč
in
pleneč
so
prišli
že
do
Ripena
.
Magnus
je
hitro
zbral
okrog
sebe
Dance
in
prosil
tudi
Ordulfa
,
sina
saksonskega
vojvoda
Bernharda
,
ki
je
bil
oženjen
z
njegovo
sestro
Ulfhildo
,
naj
mu
pride
na
pomoč
.
Vojvoda
Ordulf
je
prišel
,
in
kmalu
so
si
stali
Sloveni
in
Danci
ter
Saksonci
pri
Skotborgari
nasproti
.
Ogledniki
,
ki
jih
je
bil
Magnus
poslal
naprej
,
so
mu
sporočili
,
da
sovražnikova
vojska
po
številu
daleko
presega
Dance
,
in
so
mu
svetovali
,
naj
se
hitro
pomakne
nazaj
.
Takih
misli
so
bili
tudi
mnogi
danski
četovodje
.
Magnus
in
Ordulf
pa
sta
bila
odločno
za
bitko
.
Dne
28.
septembra
l.
1043.
zjutraj
je
dal
kralj
Magnus
trobiti
za
boj
,
ker
so
Sloveni
od
juga
sèm
že
prihajali
črez
reko
.
Magnus
si
je
nadel
oklep
,
se
oblekel
počrez
v
rdečo
,
svileno
obleko
in
z
bojno
sekiro
svojega
očeta
v
roki
je
šel
pred
vsemi
svojimi
vojaki
v
boj
.
Boj
je
bil
hud
.
Zmagali
so
naposled
Danci
,
in
zmagali
sijajno
.
Okoli
15.000
Slovenov
je
padlo
,
in
med
njimi
vseh
osem
sinov
Ratiborovih
.
Sloves
o
tej
bitki
se
je
razširil
po
vsem
severu
.
Takega
poraza
Sloveni
še
niso
bili
doživeli
.
Kralj
Magnus
bi
si
bil
po
tej
svoji
zmagi
lahko
brez
težave
podvrgel
vse
Baltiške
Slovene
.
A
sreča
je
bila
za
te
,
da
je
bil
Magnus
oviran
izrabiti
ugodno
priliko
,
in
sicer
oviran
na
domačih
tleh
.
Proti
njemu
se
je
uprl
Sven
Astridson
,
sin
Ulfa
in
Astride
,
sestre
Knuta
Velikega
,
ki
je
bil
,
še
bolj
kot
Knut
,
prijateljsko
naklonjen
Gotšalku
.
Gotšalk
se
umevno
kot
navdušen
Sloven
po
Knutovi
smrti
ni
maral
pridružiti
Hardiknutu
,
velikemu
nasprotniku
Slovenov
,
in
še
manj
Magnusu
.
Pridružil
se
je
rajši
Svenu
,
ki
je
dobil
po
imenu
svoje
matere
priimek
Astridson
,
in
ga
spremljal
v
njega
vojnih
pohodih
po
Angleškem
in
kasneje
tudi
pri
njega
uporih
proti
Magnusu
na
Danskem
.
Uprl
se
je
bil
namreč
Sven
proti
Magnusu
že
pred
l.
1043.
večkrat
.
Po
bitki
pri
Skotborgari
,
kjer
so
padli
vsi
Ratiborovi
sinovi
,
pa
je
Gotšalk
porabil
ugodno
priliko
,
se
ločil
od
Svena
in
se
vrnil
v
svojo
domovino
.
Prisvojil
si
je
kmalu
vse
očinsko
imetje
in
tudi
knežjo
čast
.
Leta
1044.
so
ga
že
vsa
bodriška
plemena
priznala
za
svojega
vrhovnega
kneza
.
Kot
bodriški
nadknez
pa
je
začel
precej
izvrševati
načrte
,
ki
si
jih
je
bil
zasnoval
še
kot
ujetnik
saksonskega
vojvoda
Bernharda
in
jih
odobril
ter
še
natančnejše
določil
občujoč
s
Knutom
in
Svenom
.
Začel
je
popravljati
,
kar
je
bil
zagrešil
v
mladosti
;
zopet
je
hotel
uvesti
v
deželo
krščanstvo
,
ki
je
bilo
prišlo
že
skoraj
popolnoma
v
pozabo
,
in
odpreti
svojemu
narodu
vse
krasne
vire
krščanske
prosvete
.
In
delo
mu
je
šlo
dosti
gladko
izpod
rok
.
Zakaj
rojaki
so
ga
spoštovali
kot
proslulega
junaka
,
velenadarjenega
moža
in
za
srečo
svojega
ljudstva
iskreno
vnetega
Slovana
.
V
deželi
so
se
začeli
zopet
dvigati
v
prejšnjih
nemirih
razrušeni
božji
hramovi
.
In
zidali
so
tudi
nove
.
Vse
pokrajine
so
v
kratkem
času
imele
polno
cerkva
in
v
teh
cerkvah
vse
polno
duhovnikov
,
ki
so
ljudstvu
z
vneto
besedo
oznanovali
krščanske
resnice
.
Duhovniki
in
redovniki
so
na
vabilo
Gotšalkovo
prihajali
od
raznih
strani
v
deželo
bodriško
,
zlasti
mnogo
pa
jih
je
Gotšalku
poslal
hamburški
nadškof
Adalbert
,
od
l.
1045.
naslednik
nadškofa
Bezelina
Alebranda
,
ki
se
je
zelo
zanimal
za
pokristjanjevanje
Slovenov
in
Gotšalkovo
plemenito
teženje
pospeševal
,
kar
je
mogel
.
Gorečnost
Gotšalkova
je
bila
tako
velika
,
da
je
,
ne
glede
na
svoj
stan
,
večkrat
sam
govoril
preprostemu
narodu
v
cerkvah
in
mu
v
njegovem
materinem
jeziku
tolmačil
propovedi
tujih
duhovnikov
.
In
uspeh
te
Gotšalkove
verske
gorečnosti
je
bil
velikanski
.
Vsak
dan
se
je
dalo
krstiti
mnogo
poganov
.
Versko
življenje
je
bujno
rastlo
.
Že
so
se
v
Ljubeku
in
Starigradu
,
v
Lenčinu
,
Ratiboru
in
v
Velegradu
naselili
številni
redovniki
in
redovnice
,
ki
so
prevzeli
pouk
bodriške
mladine
.
In
starigrajska
škofija
je
sčasoma
imela
toliko
vernikov
,
da
sta
nadškof
Adalbert
in
nadknez
Gotšalk
začela
resno
misliti
,
ali
ne
bi
kazalo
ustanoviti
dveh
novih
škofij
:
v
Ratiboru
in
Velegradu
.
In
Adalbert
je
že
določil
šotskega
škofa
Janeza
za
škofa
v
Velegradu
,
Bona
pa
za
škofa
v
Ratiboru
.
Po
dvajsetletnem
knezovanju
je
Gotšalk
lahko
z
velikim
zadovoljstvom
gledal
nazaj
na
svoje
delovanje
.
Kar
je
hotel
popraviti
,
je
popravil
krasno
.
In
tudi
drugače
je
bil
srečen
.
Lakomnost
saksonskega
vojvoda
Bernharda
je
znal
utešiti
z
velikimi
darovi
,
ki
mu
jih
je
pošiljal
kot
nekak
danj
.
In
tudi
z
družinskimi
razmerami
je
bil
lahko
zadovoljen
.
Prva
soproga
,
Slovenka
,
mu
je
rodila
Viljenico
in
Budivoja
,
druga
,
Širita
,
hči
danskega
kralja
Svena
Astridsona
,
pa
Henrika
—
Z
zares
velikim
zadovoljstvom
je
lahko
gledal
v
svoje
preteklo
,
poboljšano
življenje
nadknez
Gotšalk
,
ki
smo
ga
spoznali
oni
viharni
večer
v
nadknežjem
dvorcu
v
Ljubeku
.
Že
je
bilo
blizu
polnoči
v
tisti
noči
,
ko
je
še
stal
pri
oknu
,
ki
je
gledalo
črez
mesto
in
daleč
tja
po
deželi
,
in
šepetal
tihe
molitve
za
svoje
rojake
.
Ravno
se
je
mislil
odpraviti
v
spalnico
,
pa
je
zagledal
,
da
je
prišla
pred
dvorec
mladenka
,
spremljana
od
postarnega
moža
.
Gledal
je
,
gledal
—
in
spoznal
v
mladenki
svojo
hčer
Viljenico
.
Spremljevalca
ni
mogel
razločiti
:
bil
je
tesno
zavit
v
svoj
plašč
,
in
pokrivalo
si
je
bil
potegnil
globoko
doli
črez
oči
.
In
pa
tudi
časa
ni
bilo
,
da
bi
si
ga
mogel
podrobneje
ogledati
:
koj
ko
sta
zavila
mimo
vogala
sèm
,
pogledala
kvišku
,
zagledala
v
gorenji
—
njegovi
—
sobani
luč
,
se
je
mož
poslovil
od
mladenke
in
izginil
v
mesto
.
Gotšalka
se
je
polastila
velika
razburjenost
in
še
večja
plašnost
.
Kaj
neki
to
pomeni
,
da
se
njegova
hči
vrača
domov
tako
pozno
v
spremstvu
tujega
človeka
.
Da
je
ni
bilo
pri
večerji
,
da
je
sploh
že
od
popoldneva
ni
bilo
doma
,
o
tem
ni
nič
vedel
:
bil
je
celo
popoldne
preobložen
z
delom
in
večerjal
je
sam
s
svojima
sinovoma
.
Dvorna
straža
je
morala
knežnjo
hitro
spoznati
:
brez
vsake
zapreke
ji
je
dovolila
vhod
v
dvorec
.
Nadknez
je
tekel
ves
preplašen
proti
onemu
oddelku
dvorca
,
kjer
so
stanovale
ženske
.
„
Za
Boga
,
kje
si
pa
bila
,
odkod
prihajaš
tako
kasno
?
“
je
razburjeno
vprašal
hčer
,
ko
jo
je
srečal
.
„
Ujela
me
je
na
šetnji
nevihta
,
pa
nisem
mogla
domov
“
,
je
odgovorila
mladenka
in
hotela
hitro
stopiti
v
svojo
sobo
.
„
In
kje
si
vedrila
?
“
„
V
neki
koči
v
gozdu
.
“
„
In
kdo
te
je
spremil
do
doma
?
“
„
Gospodar
one
koče
.
“
„
In
kako
je
ime
tistemu
gospodarju
?
“
„
Ne
vem
,
ga
nisem
vprašala
.
“
„
In
kam
je
šel
sedaj
?
“
„
Ne
vem
;
menda
domov
.
“
„
Ti
mi
nečeš
povedati
gole
resnice
,
ti
mi
hočeš
nekaj
prikriti
.
To
ni
lepo
od
tebe
.
Pa
—
pustimo
stvar
nocoj
;
govorila
bodeva
jutri
dalje
.
Lahko
noč
!
“
In
Gotšalk
se
je
obrnil
in
šel
v
svoje
sobane
,
mladenka
pa
s
kljubovalnim
molkom
v
svoje
—
—
—
Izza
viharne
noči
je
vzšel
nad
Ljubek
krasen
dan
,
dan
s
sijajnim
solncem
in
svetlomodrim
lazurom
razgaljenega
neba
,
s
prečiščenim
zrakom
in
z
blago
toploto
ter
s
svežim
dihanjem
v
biserni
rosi
se
kopajoče
zemlje
.
Po
zraku
in
po
tleh
je
vse
mrgolelo
raznovrstnih
živalc
,
ki
so
se
prišle
oddahnit
od
groze
nočnega
viharja
in
se
naužit
solnca
in
lepega
jutra
.
In
po
ulicah
in
v
hišah
je
vladalo
vsepovsod
živahno
življenje
.
Otroci
so
pri
vodi
,
ki
je
tekla
po
ulicah
vsled
nočnega
naliva
,
delali
mlinčke
in
jezove
,
zraven
pa
cvrčali
kot
ptički
v
zraku
.
Ljubek
je
bil
takrat
še
mlado
mesto
,
vendar
že
jako
obljudeno
,
kot
ugodno
pristanišče
in
tržišče
.
Na
Travni
reki
,
kjer
je
stalo
prvotno
mesto
,
so
se
dan
za
dnevom
množile
trgovske
ladje
z
Danskega
,
iz
Svedije
,
Norvegije
in
iz
Rusije
.
In
mesto
je
imelo
tudi
že
vse
polno
obrtnikov
.
Iz
hiš
se
je
od
ranega
jutra
slišalo
švrketanje
tkalčeve
snovalnice
,
zveneče
kladivo
kovačevo
,
enolično
nabijanje
kolarjevo
in
oblic
mizarjev
.
Le
v
Gradišču
je
vladal
nekoliko
večji
mir
.
Solnce
je
sušilo
lisaste
stene
in
strehe
,
ki
jih
je
bila
snoči
naprala
ploha
,
da
se
je
kar
kadilo
od
njih
.
Po
precej
stisnjenih
ulicah
so
se
odtekale
mlake
in
luže
.
V
hišah
samih
je
pa
kraljeval
svečan
,
le
semtertja
pretrgan
mir
.
In
zlasti
tiho
je
bilo
v
mogočnem
poslopju
sredi
Gradišča
,
ki
se
je
po
visokosti
in
lepoti
na
prvi
pogled
razločevalo
od
vseh
drugih
—
v
nadknežjem
dvorcu
.
V
gorenji
sobani
je
hodil
gori
in
doli
nadknez
Gotšalk
,
zaglobljen
v
resne
misli
.
Slabo
je
spal
:
mučil
ga
je
spomin
na
Slavomira
,
in
pa
misel
,
kje
neki
je
bila
njegova
hči
Viljenica
.
Poklical
je
bil
zjutraj
načelnika
dvorne
straže
,
ki
je
stražila
prejšnji
večer
,
in
ga
vprašal
,
ali
je
morda
spoznal
onega
moža
,
ki
je
snoči
spremil
do
dvorca
knežnjo
Viljenico
.
Načelnik
straže
,
že
postaren
mož
,
odkrito
vdan
svojemu
knezu
,
kateremu
je
služil
že
v
njegovih
vojnih
pohodih
po
Danskem
in
Angleškem
,
se
je
pri
vprašanju
zdrznil
,
in
beseda
mu
ni
hotela
prav
iz
ust
.
Šele
ko
ga
je
Gotšalk
drugič
in
resnejše
vprašal
,
je
odgovoril
:
„
Ker
me
vprašaš
,
gospodar
,
ti
moram
odgovoriti
.
Sam
od
sebe
bi
ti
tega
nikoli
ne
povedal
,
kar
ti
moram
povedati
na
tvoje
vprašanje
.
Knežnja
Viljenica
je
prišla
snoči
domov
v
spremstvu
—
Slavomira
,
svečenika
starih
bogov
.
“
Gotšalk
se
je
prijel
za
glavo
,
potem
pogledal
vojaka
s
pogledom
ostrim
,
s
kakršnim
je
znal
pogledati
samo
on
,
in
ga
vprašal
:
„
Ali
veš
,
kako
grozno
obdolžitev
moje
hčere
si
izrekel
s
tem
odgovorom
?
“
„
Vem
.
Toda
ti
si
mi
velel
,
gospodar
,
naj
govorim
!
“
je
dejal
vojak
resno-žalostno
.
„
Pa
si
ga
dobro
videl
?
Ali
te
ni
morda
varalo
tvoje
oko
?
“
„
Gospodar
,
menim
,
da
po
tolikih
izkušnjah
v
raznih
bitkah
nimaš
vzroka
dvomiti
o
bistrosti
mojega
očesa
.
Videl
sem
ga
razločno
vkljub
temu
,
da
se
je
bil
tesno
zavil
v
plašč
in
je
imel
pokrivalo
potegnjeno
doli
na
oči
.
“
„
Dobro
!
Opravil
si
.
Hodi
z
Bogom
!
A
ne
govori
nikomur
o
tej
stvari
!
“
„
Ti
si
ukazal
,
gospodar
...
“
Vojak
je
odšel
,
Gotšalk
pa
dolgo
hodil
po
sobi
gori
in
doli
premišljajoč
,
kaj
bi
naredil
.
Morda
je
pa
le
slučajno
prišla
skupaj
s
Slavomirom
—
si
je
dejal
naposled
in
po
slugi
velel
poklicati
knežnjo
.
„
Ti
si
mi
snoči
povedala
neresnico
“
,
jo
je
nagovoril
,
ko
je
prišla
v
njegovo
sobo
.
Viljenica
je
zardela
,
a
ni
izgubila
poguma
.
„
Kakšno
neresnico
?
“
je
vprašala
drzno
.
Jaz
vem
,
kdo
te
je
spremil
snoči
v
dvorec
...
Slavomir
.
Kot
tvoj
oče
te
vprašam
resno-odločno
:
Povej
odkrito
:
kako
si
upaš
hoditi
ti
,
nadkneza
Gotšalka
hči
,
ponoči
z
zakletim
pristašem
starih
bogov
?
“
„
Dobro
!
Če
to
veš
,
kdo
me
je
spremil
,
pa
izvedi
še
to
,
da
jaz
nisem
več
otrok
in
mislim
,
da
lahko
delam
,
kar
sama
hočem
,
in
govorim
,
s
komur
hočem
!
“
...
Razburjeno
je
govorila
deklica
te
besede
za
odgovor
.
Lica
ji
je
podplula
kri
,
oči
so
ji
žarele
in
na
vsem
životu
se
je
tresla
.
„
Nesrečnica
!
“
je
bolestno
vzkliknil
Gotšalk
in
se
sesedel
na
bližnji
stol
—
—
—
S
prekrižanimi
rokami
in
z
zaprtimi
očmi
je
sedel
Gotšalk
precej
časa
nem
na
stolu
.
Očividno
so
ga
v
dno
duše
zabodle
hčerine
kljubovalne
besede
.
Zabolelo
je
pa
tudi
Viljenico
prav
v
srce
,
da
je
tako
trdo
in
brezsrčno
odgovorila
očetu
,
ko
ga
je
videla
tako
užaljenega
in
potrtega
.
In
kesanje
,
bridko
kesanje
se
ji
je
zbudilo
v
srcu
.
Zakaj
je
sploh
šla
prejšnji
dan
s
Slavomirom
k
onemu
sestanku
v
Volčjo
jamo
!
Zakaj
je
bila
tako
nespametna
in
kratkovidna
,
da
je
prosila
Slavomira
,
naj
jo
spremi
iz
Volčje
jame
domov
!
Sklenila
je
popraviti
svoj
pregrešek
pred
očetom
,
vsaj
kolikor
bi
se
dalo
,
in
najsibode
tudi
z
zopetno
lažjo
.
Prijela
je
očetovo
roko
,
jo
poljubila
in
dejala
nežnoprijazno
:
„
Oprosti
,
dragi
oče
,
da
sem
te
razžalila
!
Nisem
mislila
toli
hudo
.
Obljubim
svečano
,
da
te
tako
ne
razžalostim
nikdar
več
.
“
Nadknez
je
odprl
oči
,
milo
pogledal
hčer
in
dejal
:
„
Viljenica
,
zakaj
nisi
snoči
govorila
resnice
!
“
„
Zato
,
ker
sem
se
te
bala
.
Pa
ne
misli
,
oče
,
nič
hudega
,
če
me
je
spremil
domov
Slavomir
.
Došel
me
je
,
ko
sem
odhajala
iz
zatišja
,
kjer
sem
vedrila
—
—
“
„
A
zakaj
si
šla
sama
z
doma
?
To
bi
morala
vendar
vedeti
,
da
se
za
knežnjo
ne
spodobi
,
da
gre
na
šetnjo
brez
spremstva
!
“
„
Vrišč
in
hrup
včerajšnjega
sejma
me
je
spravil
kar
na
tihem
z
dvorca
na
morsko
obrežje
.
Mislila
sem
kmalu
priti
domov
,
pa
me
je
zatela
nevihta
.
In
slučajno
me
je
dobil
ta
človek
,
Slavomir
,
ko
sem
se
vračala
.
Kaj
sem
mu
hotela
odgovoriti
,
ko
mi
je
ponudil
spremstvo
?
...
“
„
Spremstvo
,
dà
.
A
kaj
ti
je
li
govoril
po
poti
?
“
„
Nič
posebnega
.
Rekel
je
samo
to
,
da
cvete
krščanstvo
po
vsi
deželi
,
da
torej
ni
zanj
nič
več
opravka
v
Bodričih
in
da
se
povrne
nazaj
na
Pomorsko
,
od
koder
je
prišel
.
“
„
Drugega
nič
?
“
„
Ne
“
—
—
—
Morda
bi
bil
nadknez
hčer
še
dalje
izpraševal
,
pa
je
vstopil
v
sobo
sluga
in
naznanil
,
da
je
došel
duhovnik
Eppo
in
bi
rad
govoril
s
knezom
.
„
Naj
pride
svobodno
!
“
je
dejal
Gotšalk
.
„
Ti
,
Viljenica
,
pa
pojdi
k
kneginji
materi
in
se
opraviči
,
da
si
snoči
izostala
tako
dolgo
z
doma
.
“
Knežnja
je
odšla
očividno
vesela
,
da
ji
ni
bilo
treba
dalje
odgovarjati
na
očetova
vprašanja
.
Vstopil
pa
je
Eppo
.
„
Prišel
sem
“
,
je
po
poklonu
in
pozdravu
rekel
svečenik
,
„
da
se
poslovim
od
Vaše
Jasnosti
sinu
,
ki
odhaja
v
Lunenburg
.
Spodobi
se
,
da
se
poslovim
od
njega
kot
njegov
prvi
učitelj
.
“
„
Dobrodošli
,
častiti
oče
!
“
je
odgovoril
nadknez
.
„
Iskreno
me
“
veseli
ta
pozornost
.
Izvolite
sesti
!
Pri
obedu
tako
ostanete
pri
meni
.
Kot
prvi
učitelj
mojemu
Henriku
,
mu
lahko
daste
na
pot
kak
dober
nauk
ali
opomin
.
“
„
V
čast
si
bodem
štel
“
,
je
odvrnil
svečenik
in
sedel
na
ponujeni
mu
sedež
.
„
ln
sicer
kaj
novega
,
prečastiti
?
“
je
prav
po
domače
vprašal
nadknez
—
;
bil
je
najboljši
prijatelj
Eppov
.
„
Nič
posebnega
“
,
je
odvrnil
duhovnik
.
„
Lep
dan
imamo
danes
,
krasen
dan
,
kakor
bi
si
ga
človek
umislil
.
Nebo
se
ljubeznivo
smehlja
zemlji
.
In
zemlja
se
smehlja
nebu
.
Solnce
vroče
poljublja
in
objema
svet
.
In
svet
se
topi
v
njegovih
objemih
.
Vse
je
svetlo
,
vse
veselo
.
Seveda
,
kjer
je
svetloba
,
tam
je
radost
.
Ali
pa
snoči
,
kakšno
je
bilo
!
“
„
Grozno
!
“
je
pristavil
nadknez
.
„
Tema
kot
v
rogu
,
in
vihar
je
besnel
,
kakor
bi
ga
podil
sam
peklenski
bes
.
“
„
In
danes
je
vzšel
tak
dan
nad
krajino
!
Podobno
je
bilo
nekoč
tudi
v
bodriški
zemlji
:
tema
nevere
je
vladala
v
deželi
,
pa
je
vzšel
nad
njo
beli
dan
,
ko
je
prisilalo
nad
njo
jasno
solnce
.
Ta
dan
je
bila
luč
krščanstva
,
in
solnce
—
nadknez
Gotšalk
.
“
„
Ej
,
častiti
oče
!
“
se
je
radostno-smejé
oglasil
nadknez
:
„
niste
bili
zaman
pri
učenih
menihih
v
Fuldi
,
ker
znate
delati
take
primere
,
kakor
oni
slepi
Grk
,
ki
je
opeval
desetletno
vojsko
trojansko
...
“
„
Homerja
meni
Vaša
Jasnost
.
“
„
Da
,
da
,
Homerja
so
ga
imenovali
.
Še
se
spominjam
:
ko
sem
bil
v
mladih
letih
v
Lunenburgu
v
samostanski
šoli
,
so
ga
nam
brali
očetje
menihi
.
Primera
mu
teče
za
primero
.
In
menda
ste
se
tudi
Vi
naučili
od
njega
...
Da
me
greste
primerjat
solncu
,
ko
še
senca
nisem
,
to
vendar
ne
gre
,
prečastiti
!
“
„
Kar
je
res
,
je
res
:
V
temi
nevere
so
živeli
Polabci
,
dokler
jim
vsedobri
Krist
ni
obudil
Vaše
Jasnosti
,
ki
ste
jim
prižgali
luč
zveličalne
vere
.
Dokler
bo
križ
zasajen
v
našo
zemljo
,
se
bo
slavilo
Vaše
ime
.
Da
ni
bilo
Vaše
Jasnosti
,
bi
molili
Bodriči
še
sedaj
malike
.
Tako
pa
,
glejte
,
krasno
zori
čista
pšenica
božjega
nauka
po
vsi
deželi
.
Le
malo
je
še
nečiste
ljulike
med
to
pšenico
,
pa
še
to
bomo
kmalu
iztrebili
.
Kje
so
oni
divji
Sloveni
,
ki
so
z
mečem
in
ognjem
strašili
sosede
?
Krotka
jagnjeta
so
,
ki
se
mirno
pasejo
po
domačih
lokah
in
žive
v
lepem
prijateljstvu
s
sosedi
.
Poprej
so
bili
trdi
neznabožci
,
sedaj
so
vneti
kristjanje
.
Divja
lesnika
je
bil
poprej
bodriški
rod
,
sedaj
je
plemenito
drevo
.
Polabska
zemlja
,
prej
pustinja
,
je
sedaj
raju
podoben
vrt
.
In
kdo
jo
je
preobrazil
?
Krščanska
vera
.
In
kdo
je
zasijal
vanjo
seme
te
vere
?
Zgodovina
bo
pisala
z
zlatimi
črkami
:
Nadknez
Gotšalk
je
oni
velezaslužni
mož
!
“
„
Nehajte
,
nehajte
,
častiti
oče
!
“
je
segel
Gotšalk
duhovniku
v
besedo
.
„
Ne
hvalite
me
,
da
se
ne
prevzamem
.
Ali
ne
veste
,
da
hvala
opija
bolj
kot
najmočnejše
vino
?
Zakaj
pa
sebe
nič
ne
spomnite
in
častitih
svojih
tovarišev
?
Zapustili
ste
lepo
svojo
domovino
in
prišli
k
nam
,
zloglasnim
tujcem
,
oznanjat
blagovestje
.
Vse
svoje
moči
posvečujete
nam
.
Ali
ne
zasluži
ta
vaša
požrtvovalnost
in
ta
vaša
zasluga
za
Polabce
večje
pohvale
,
kakor
moje
delovanje
?
Jaz
sem
vendar
knez
tega
naroda
in
moram
kot
tak
biti
njegov
oče
,
ki
je
dolžan
skrbeti
za
njegovo
blagostanje
,
časno
in
večno
.
Zgodovina
naša
bo
marveč
pravila
potomcem
s
hvaležnimi
ustmi
,
da
smo
bili
divji
neverniki
,
kar
najbolj
slabega
slovesa
pri
sosedih
,
pa
se
nas
je
usmilil
Adalbert
,
milostivi
nadvladika
bremenski
,
in
nam
poslal
duhovnikov
,
ki
so
oteli
naš
rod
satanove
sužnosti
in
storili
iz
nas
otroke
božje
,
nas
naučili
pokojnega
življenja
,
sprijateljili
s
sosedi
in
nam
pridobili
dobro
ime
!
Nemškim
duhovnikom
in
redovnikom
gre
za
pokristjanitev
Polabcev
vsa
hvala
in
zasluga
.
“
„
Jaz
in
tovariši
moji
ne
delamo
za
posvetno
hvalo
“
,
je
dejal
svečenik
.
„
Mi
delamo
v
božjem
vinogradu
z
oskromnimi
svojimi
močmi
za
čast
božjo
in
za
zveličanje
duš
.
Z
veseljem
oznanujemo
sveto
blagovest
milemu
slovenskemu
rodu
,
ki
smo
ga
vzljubili
kot
lastni
narod
svoj
.
Slovenski
rod
je
bil
prej
izgubljena
ovca
,
ki
se
je
pa
sedaj
zopet
našla
v
naročaj
Gospodov
.
Kdo
bi
se
ne
veselil
tega
dejstva
?
Saj
pravi
sveto
pismo
,
da
se
nebesa
bolj
veselé
enega
izpokorjenega
grešnika
,
nego
devetindevetdeseterih
pravičnih
,
ki
ne
potrebujejo
pokore
.
Iz
vsega
srca
se
sinovi
Germanije
vesele
preporoda
in
izpreobrnitve
svojih
sosedov
Slovenov
.
Saj
so
si
vsi
narodi
bratje
,
izšli
iz
istih
roditeljev
.
“
„
Da
,
bratje
si
moramo
biti
!
“
je
s
sveto
navdušenostjo
povzel
Gotšalk
.
„
Bratje
istopravni
!
Poprej
,
ko
smo
bili
še
neverci
,
so
nas
prezirali
vsi
sosednji
narodi
.
Nikjer
nisem
slišal
dobre
besede
o
Slovenih
.
In
to
preziranje
mi
je
šlo
tako
k
srcu
,
da
sem
sklenil
,
svoj
od
vseh
zaničevani
narod
privesti
v
kolo
drugih
omikanih
narodov
,
kar
se
mi
je
z
božjo
in
vas
duhovnikov
pomočjo
tudi
kolikor
toliko
posrečilo
.
Gospod
Bog
je
blagoslovil
naše
delo
in
On
mi
je
,
upam
,
tudi
odpustil
mladostne
moje
grehe
.
“
„
Odpustil
,
odpustil
!
“
je
vzkliknil
svečenik
.
„
Saj
tako
očitno
blagoslavlja
Vaše
Jasnosti
plemenita
dejanja
.
Krasno
se
razcvita
med
Bodriči
krščanstvo
in
s
krščanstvom
se
jim
razcvita
blagovitost
.
Srečen
narod
!
Doma
se
lepo
razvija
duševno
in
telesno
.
In
sosedje
ga
spoštujejo
.
Da
,
verjemite
mi
,
Jasnost
:
Nemci
čislajo
,
občudujejo
Vas
in
prebujeni
bodriški
narod
.
“
„
Vedno
je
bila
moja
prisrčna
želja
“
,
je
pristavil
Gotšalk
,
„
omikati
Slovene
in
jih
približati
izobraženim
sosedom
.
“
„
Vaša
želja
se
je
izpolnila
.
Nemci
in
Sloveni
že
občujejo
kakor
stari
prijatelji
.
Drug
drugemu
si
stiskajo
roko
.
Pa
veste
,
Visokost
,
s
čim
bi
se
še
tesneje
sklenilo
to
medsebojno
prijateljstvo
?
“
„
S
čim
,
prečastiti
?
“
„
S
krvnim
sorodstvom
!
“
„
Kako
menite
,
prečastiti
?
“
„
Kako
?
Vaša
Visokost
ima
ljubeznivo
hčerko
Viljenico
.
Saksonski
vojvoda
ima
pa
doraslega
sina
...
“
„
In
Vi
mislite
,
prečastiti
?
“
„
Da
bi
bilo
pač
najboljše
,
da
bi
ju
poročili
in
tako
na
veke
utrdili
prijateljstvo
in
zavezo
med
Nemci
in
Sloveni
.
Ta
misel
mi
je
prišla
oni
dan
v
glavo
...
“
Komaj
je
duhovnik
izpregovoril
zadnje
besede
,
pa
je
vstopil
telesni
stražnik
nadkneza
Gotšalka
in
naznanil
,
da
je
saksonski
vojvodič
Magnus
z
obilnim
spremstvom
pred
mestnimi
vratmi
in
želi
priti
v
dvorec
ter
govoriti
s
knezom
.
Spogledala
sta
se
Gotšalk
in
duhovnik
in
obeh
oči
so
govorile
:
—
Kako
nepričakovano
!
„
Ali
je
še
kaj
drugega
sporočil
vojvodič
?
“
je
vprašal
nadknez
.
„
Pač
;
pravi
,
da
je
prišel
zato
,
da
popelje
in
spremi
knezoviča
Henrika
v
Lunenbug
“
,
je
odgovoril
stražnik
.
„
Svoboden
mu
dohod
!
Pripravite
se
na
vzprejem
!
“
je
velel
nadknez
.
„
Kaj
pa
,
če
je
prišel
snubit
knežjo
Viljenico
?
“
je
smejé
dejal
svečenik
,
ko
je
odšel
stražnik
.
„
Pa
ne
mislite
,
da
se
šalim
,
Svetlost
!
Pomislite
,
ali
ne
bi
bila
zveza
med
Vašo
in
saksonsko
hišo
zares
velepomembna
!
“
„
Velepomembna
?
Lahko
da
“
,
je
odgovoril
Gotšalk
in
stopil
k
oknu
.
„
Močna
in
slavna
je
vojvodska
hiša
Billungov
...
“
„
Tega
ne
more
nihče
tajiti
“
,
je
odgovoril
Gotšalk
in
se
zamislil
...
O
moči
in
slavi
Billungov
res
ni
mogel
nihče
dvomiti
.
Započetnik
moči
in
slave
vojvodske
hiše
Billungov
je
bil
Herman
Billung
,
mlajši
sin
grofa
Billunga
,
ki
je
imel
obširna
posestva
v
okraju
Wihmuodi
.
Okraj
,
ležeč
med
dolenjo
Vezero
in
dolenjo
Labo
,
je
bil
zlasti
izpostavljen
napadom
danskih
morskih
roparjev
.
Ta
okolnost
in
lepe
duševne
in
telesne
lastnosti
Hermanove
so
nagnile
nemškega
kralja
Otona
I.
,
da
je
mladega
grofa
Billunga
kmalu
po
svojem
kronanju
imenoval
za
vrhovnega
zapovednika
kraljeve
vojske
v
novoustanovljenem
vojvodstvu
Saksonskem
ter
mu
dal
nalogo
,
da
čuva
državno
mejo
proti
Dancem
,
obenem
pa
tudi
nadzoruje
in
kroti
uporne
Polabske
Slovane
.
Mnogo
plemičev
iz
kraljevega
spremstva
je
v
srce
užalilo
to
odlikovanje
.
Toda
Herman
je
kmalu
pokazal
,
da
je
bolj
kot
kdo
drugi
zaslužil
to
čast
in
oblast
.
Udrl
je
v
deželo
Ukrancev
,
jih
zmagal
v
krvavi
bitki
in
prisilil
k
danu
.
Ta
njegov
uspeh
je
seveda
še
bolj
bolel
njegove
tekmece
.
Eden
izmed
njih
,
Ekehard
,
ga
je
hotel
prekositi
.
Zbral
je
krog
sebe
najhrabrejše
može
in
šel
vkljub
kraljevi
prepovedi
še
globlje
v
deželo
Ukrancev
.
Pa
jo
je
lepo
izkupil
:
njega
in
vse
njegove
spremljevavce
,
108
po
številu
,
so
v
kratkem
boju
pobili
Sloveni
.
Hermana
Billunga
moč
pa
je
vedno
bolj
rastla
,
rastla
tako
,
da
je
že
zbujala
zavist
Otonu
samemu
.
Toda
odstaviti
si
ga
cesar
ni
upal
.
Pripoznal
ga
je
za
vojvodo
novega
vojvodstva
,
in
kot
vojvoda
je
Herman
Billung
umrl
leta
973.
,
potem
ko
je
v
slovenskem
mestu
Glinu
sezidal
grad
,
ki
ga
je
določil
za
dedinski
grad
svojega
rodu
.
Po
Hermanovi
smrti
je
njega
sin
Bernhard
I.
podedoval
vsa
njegova
posestva
in
vse
njegove
časti
.
Ta
Bernhard
je
nemškemu
kralju
Henriku
II.
med
leti
1002
in
1011
delal
velike
sitnosti
;
vendar
ni
izgubil
vojvodske
časti
.
Ohraniti
si
jo
je
znal
tudi
njegov
sin
Bernhard
II.
vkljub
temu
,
da
mu
ni
bil
prijazen
niti
Henrik
II.
niti
sališka
cesarja
Konrad
II.
in
Henrik
III.
Da
nemški
cesarji
vkljub
mržnji
,
ki
so
jo
imeli
in
očitno
kazali
do
Billungov
,
vendar
niso
temu
sovraženemu
rodu
odvzeli
vojvodstva
,
temu
je
bil
poglavitni
vzrok
ta
,
ker
so
bili
Billungi
tako
imoviti
.
Bernhard
I.
in
Bernhard
II.
sta
znala
tako
izkoristiti
ugodne
časovne
razmere
,
kakršne
so
se
jima
nudile
zlasti
ob
nastopu
kraljevanja
Henrika
II.
,
da
sta
si
pridobila
celo
vrsto
grofovin
ob
mejah
svojega
vojvodstva
kot
dedno
last
.
Zato
nista
bila
samo
vojvoda
,
ampak
obenem
tudi
grofa
v
premnogih
delih
saksonske
dežele
.
Leta
974.
je
postal
vojvoda
Bernhard
I.
grof
v
okraju
Lidbeke
,
975.
grof
okraja
Boroktra
na
Westfalskem
,
979.
grof
okraja
Osterburg
,
983.
okraja
Astringa
v
nadškofiji
bremenski
,
989.
okraja
Skopingon
,
997.
pokrajine
Engern
in
okraja
Wessegow
v
škofiji
paderbornski
,
1004.
pa
si
je
pridobil
grofovine
Auga
,
Bardengau
,
Drawan
,
Hailangovve
,
Hostrungowe
,
Mosedi
,
Tilithi
ter
Wikanafeld
.
Bernhardov
istoimenski
sin
,
Bernhard
II.
,
je
takisto
marljivo
kot
oče
razširjal
in
množil
dedno
last
.
Leta
1013.
je
postal
grof
okraja
Merstein
,
1022.
okrajev
Astfala
,
Belkesheim
,
Guddingowe
in
Skotelingen
,
1029.
grof
v
okraju
Enterigow
,
1058.
,
eno
leto
pred
svojo
smrtjo
,
pa
grof
v
okraju
Losa
.
Razen
obširnih
posestev
so
si
pa
Billungi
znali
pridobiti
tudi
dosti
denarja
.
Dobivali
so
ga
zlasti
od
Slovenov
.
Nemški
zgodovinar
Adam
Bremenski
se
zatrdno
ni
neopravičeno
pritoževal
o
nečloveški
lakotnosti
saksonskih
Billungov
.
„
Že
precej
časa
sèm
“
,
piše
ta
kanonik
,
sodobnik
Billungov
,
„
vlada
med
vojvodami
saksonskimi
in
nadškofi
hamburškimi
različnost
v
mnenju
,
kako
kaže
postopati
s
Sloveni
.
Nadškof
hoče
njih
večni
blagor
,
vojvoda
pa
njihov
denar
,
in
že
davno
bi
bila
vsa
Slovenija
krščanska
,
da
ni
napredka
pri
delu
zavirala
vojvodska
lakomnost
“
.
In
Helmold
je
sto
let
kasneje
iz
istega
vzroka
izrazil
odkrito
grajo
in
zaničevanje
saksonskim
knezom
,
ki
so
bili
potomci
krščanskih
prednikov
in
vzgojeni
v
naročju
svete
matere
cerkve
,
pa
so
bili
vkljub
temu
nerodovitni
in
brezkoristni
v
delu
za
Gospodovo
vero
in
so
v
svoji
nenasitljivi
pohlepnosti
vsekdar
bolj
skrbeli
za
to
,
kako
bi
pridobili
sebi
davkov
in
zakladov
,
nego
kako
bi
pridobivali
neumrjoče
duše
Gospodu
Bogu
.
„
Zakaj
že
davno
bi
bil
ugled
krščanstva
vsled
delavnosti
duhovnikov
pomembnejši
,
da
ni
bila
pohlepnost
Saksoncev
napoti
.
“
Pohlepni
so
pa
bili
Saksonci
po
slovenskem
denarju
tembolj
,
ker
so
videli
in
vedeli
,
da
ga
imajo
‚
Vendi
‘
,
kakor
so
imenovali
Slovene
,
precej
,
zlasti
oni
,
ki
so
bivali
ob
Baltiškem
morju
in
so
tržili
na
svojih
ladjah
daleč
po
svetu
.
Da
so
bili
ti
Sloveni
res
premožni
,
in
da
so
Billungi
zlasti
pri
njih
obogateli
,
izprevidimo
kaj
hitro
in
lahko
iz
vojnih
troškov
,
ki
so
jih
morali
plačati
Sloveni
,
stanujoči
ob
reki
Peni
,
kot
premaganci
Billungu
Bernhardu
II.
in
njegovim
zaveznikom
.
Okrog
leta
1046.
so
se
namreč
ljutiška
plemena
:
Kišani
,
Prekopenci
,
Dolenčani
in
Ratari
,
sprli
med
seboj
in
se
potegovali
za
nadvlado
.
Za
njo
so
se
potegovali
najbolj
Ratari
,
ker
je
bilo
v
njih
deželi
svetišče
boga
Radigosta
,
ki
so
ga
vsi
Polabci
kot
preročišče
radi
obiskovali
in
tja
prinašali
vsakoletnih
darov
.
Vlekli
so
se
za
nadoblast
pa
tudi
Prekopenci
,
ker
so
tudi
oni
imeli
v
svoji
deželi
sloveč
hram
božji
.
Pa
se
je
začel
divji
bojni
ples
.
Zmagali
so
Prekopenci
v
zvezi
s
Kišani
v
treh
bitkah
.
Osramočeni
Ratari
in
Dolenčani
so
pa
sedaj
poklicali
na
pomoč
danskega
kralja
Svena
,
saksonskega
vojvodo
Bernharda
II.
in
Gotšalka
,
bodriškega
nadkneza
.
Vsi
trije
so
se
odzvali
prošnji
in
vabilu
ter
prišli
z
mnogobrojnimi
voji
.
Pa
tudi
tem
združenim
vojskam
sta
se
uspešno
ustavljala
hrabra
rodova
Prekopencev
in
Kišanov
.
Ko
so
jima
pa
sovražniki
potolkli
že
na
tisoče
ljudi
,
še
več
pa
ujeli
,
sta
morali
ljudstvi
prositi
miru
in
sta
kupili
mir
za
šestnajsttisoč
mark
srebra
.
Pa
tudi
v
miru
so
Billungi
dobro
znali
izkoriščati
Slovene
.
Neka
listina
Henrika
IV.
nam
dokazuje
,
da
sta
Bernharda
iz
onih
slovenskih
pokrajin
,
ki
so
bile
ob
državni
meji
,
naredila
popolnoma
samostojno
„
hišno
marko
“
,
kjer
sta
mogla
samolastno
gospodariti
.
Mladoletni
kralj
je
namreč
l.
1062.
podaril
vojvodu
Ordulfu
,
sinu
in
nasledniku
Bernharda
II.
,
grad
Ratibor
in
vsa
posestva
,
ki
so
bila
„
v
vojvodski
marki
“
kot
dedno
last
.
Vojvodska
marka
je
torej
že
prej
obstojala
.
Vsote
,
ki
so
jih
Billungi
na
ta
ali
oni
način
pridobivali
od
Slovenov
,
so
porabljali
za
to
,
da
so
bogatili
svojo
hišo
.
Billungi
so
pa
znali
poveličati
svoje
ime
in
rod
še
na
drug
način
.
Vojvoda
Bernhard
II.
je
spoznal
,
kako
bi
bilo
častno
za
njegovo
hišo
,
če
stopi
v
krvno
sorodstvo
s
kako
kraljevsko
rodbino
,
pa
je
porabil
priliko
,
ki
se
mu
je
ponudila
l.
1042.
,
ko
je
nenadoma
umrl
danski
kralj
Hardiknut
in
je
Dancem
zavladal
Magnus
,
sin
svetega
Olafa
,
takrat
star
šele
sedemnajst
let
.
Vojvoda
Bernhard
II.
je
precej
poizkusil
stopiti
s
tem
mladim
kraljem
v
bližjo
zvezo
.
Šel
je
k
njemu
v
Šlesvik
,
in
kmalu
se
mu
je
posrečilo
pridobiti
kralja
za
se
,
za
svojega
sina
Ordulfa
pa
—
kraljevo
sestro
Ulfhildo
.
Že
v
listopadu
tistega
leta
se
je
poročil
Ordulf
z
dansko
princezinjo
.
Njun
sin
je
bil
Magnus
,
ki
je
po
očetovi
smrti
imel
seveda
prevzeti
mogočno
vojvodstvo
saksonsko
—
—
In
ta
Magnus
je
sedaj
prišel
pred
Ljubek
,
da
spremi
z
obilnim
spremstvom
Gotšalkovega
sina
Henrika
v
Lunenburg
v
samostansko
šolo
—
—
Veselja
je
utripalo
srce
nadknezu
Gotšalku
,
ko
je
slišal
od
stražnika
vest
,
da
prihaja
saksonski
vojvodič
k
njemu
s
tako
prijateljskim
namenom
.
In
besede
svečenikove
so
našle
tako
mogočen
odmev
v
njegovem
srcu
,
da
bi
bil
najrajši
zaukal
od
veselja
na
glas
.
„
To
je
res
krasna
misel
“
,
je
govoril
sam
pri
sebi
,
ko
je
še
enkrat
pretresel
svečenikov
nasvét
.
„
Viljenico
,
za
katero
se
že
itak
tako
bojim
,
da
ne
bi
zabredla
na
napačno
pot
,
oddam
krščanskemu
možu
.
Obenem
pa
s
tem
činom
utrdim
prijateljstvo
med
Bodriči
in
Nemci
“
—
—
„
Prečastni
,
pripravimo
se
za
vzprejem
vojvodiča
saksonskega
!
“
je
dejal
Gotšalk
očividno
vesel
.
„
Da
,
pripravimo
se
!
“
To
je
bil
pa
zopet
vaš
dan
,
ve
radovedne
mamke
in
tetke
,
in
vaša
ura
,
vi
otroci
ljubeški
!
Kaj
takega
še
niste
videli
,
kaj
ne
?
Škoda
,
da
niste
imeli
v
glavi
po
več
oči
,
da
bi
bolj
natanko
videli
to
krasoto
!
Hej
!
Na
brzih
belcih
,
v
zlatem
blesku
in
svilnatem
sijaju
so
pridirjali
v
mesto
vitki
vitezi
iz
saksonske
dežele
.
Svetlo
solnce
samo
—
se
je
zdelo
—
je
,
občudovaje
te
jezdece
,
ustavilo
svoja
zlatopesta
kola
in
jih
gledalo
strmeč
.
In
kako
bi
teh
lepih
vitezov
ne
občudovale
ve
,
radovedne
mamke
in
tetke
,
in
vi
,
otroci
ljubeški
?
Videli
ste
že
dosti
domačih
konjikov
,
ali
takih
železnih
vitezov
še
ne
!
Videli
ste
že
prozorno
čisti
jantar
—
kaj
ga
ne
bi
,
saj
je
pri
vas
doma
!
To
se
blesti
,
kaj
ne
,
če
se
solnčni
žarki
kopljejo
v
njem
!
Ali
lepše
še
se
leskečejo
krasnih
tujih
vitezov
svetli
šlemi
in
oklopja
,
v
katerih
se
zrcali
neba
obok
in
solnca
žar
.
Videli
ste
že
zeleno
travo
in
pisane
cvetice
na
nji
—
kako
ne
,
saj
jih
vsak
dan
teptaie
!
Ali
takih
zelenosvetlih
svilnatih
preprog
,
v
kakršne
so
odeti
viteški
konji
,
in
takih
krasno-pisanih
rož
,
ki
tako
živo
rasto
iz
svilenih
preprog
,
še
nikdar
niste
videli
.
Ta
svila
se
bolj
zeleni
ko
morska
zelen
pri
še
tako
jasnem
nebu
...
Vitezi
so
pridirjali
v
mesto
in
po
ulicah
med
radovednimi
gručami
peketali
v
Gradišče
.
Zatrobil
je
grajski
rog
,
gromko
,
kakor
bi
v
oblaku
zagrmel
grom
.
In
odprla
so
se
debela
grajska
vrata
na
stežaj
.
Nadknez
Gotšalk
je
,
obdan
od
svojih
dveh
sinov
Budivoja
in
Henrika
,
od
svečenika
in
hitro
skupaj
sklicanih
mestnih
velmož
,
pred
dvorcem
prijazno
sprejel
nemške
viteze
—
pred
vsemi
seveda
vojvodiča
—
se
jim
zahvalil
za
pohod
in
jih
povabil
v
grad
in
v
dvorane
na
odmor
in
obed
.
To
ste
se
nosile
in
vrtile
,
ve
ročne
ženske
,
v
kuhinji
,
zlasti
pa
ti
,
vešča
gospodinja
Širita
,
zorna
hči
kralja
Svena
,
sedaj
nadkneginja
bodriška
,
žena
Gotšalkova
in
mati
lepega
sokoliča
Henrika
,
ki
si
se
danes
nalašč
ponižala
iz
svojega
dostojanstva
in
sama
prišla
nadzorovat
kuhinjo
.
Že
dolgo
niste
bile
tako
spehane
.
Saj
se
je
treba
zavrtiti
danes
.
Nemec
se
ne
sme
pritoževati
nad
slovensko
jedjo
in
pijačo
,
in
ne
grditi
,
ko
pride
domov
,
kuhinje
slovenske
.
Dovolj
je
bilo
opoldne
veselja
v
knežji
dvorani
za
bogato
obloženo
mizo
pri
okusni
jedi
in
pijači
.
Domačini
in
gostje
Nemci
so
se
prijateljsko
menili
kot
davni
znanci
.
Pri
obedu
je
bila
poleg
kneginje
Širite
tudi
knežnja
Viljenica
.
Precej
ko
jo
je
prvič
zagledal
vojvodič
Magnus
,
ga
je
njena
krasota
kar
očarala
,
kakor
je
očarala
tudi
druge
nemške
viteze
.
Pri
obedu
sta
si
sedela
nasproti
,
in
skoraj
nepretrgoma
so
švigale
njegove
oči
do
nje
.
In
bolj
ko
jo
je
opazoval
,
bolj
se
je
moral
diviti
njenemu
krasnemu
obrazku
,
njenemu
vitkemu
stasu
,
še
najbolj
pa
—
njenemu
veličastnemu
ponosu
:
knežnja
je
bila
namreč
silno
molčeča
in
se
je
nalašč
držala
nenavadno
—
rekli
bi
—
oholo-dostojanstveno
.
Med
obedom
je
Gotšalk
vstal
in
nazdravil
vojvodiču
in
njegovim
spremljevalcem
,
na
kar
se
je
vzdignil
tudi
vojvodič
in
izpregovoril
:
„
Slava
Gotšalku
,
svetlemu
nadknezu
bodriškemu
,
dičnemu
današnjemu
pogostovalcu
!
Hvala
mu
za
velelep
vzprejem
!
Sedaj
smo
videli
na
svoje
oči
brezmejno
slovensko
gostoljubnost
.
Prav
pravijo
potujoči
naši
pevci
:
Pod
solncem
ni
hrabrosti
,
kakor
je
nemška
,
ni
gostoljubnosti
,
kakršna
je
slovenska
.
Kakor
brata
gosti
danes
Sloven
Nemca
.
In
to
je
lepo
.
Prijatelji
si
moramo
biti
in
se
drug
od
drugega
česa
naučiti
in
potlej
ne
bo
pod
solncem
moči
,
kakor
bo
naša
vzajemna
.
Včasih
so
si
bili
Sloveni
in
Nemci
sovražni
.
Sedaj
si
ne
smemo
biti
več
.
Nemci
iskreno
želé
prijateljstva
s
Sloveni
.
In
v
dokaz
tega
me
je
poslal
moj
oče
,
vojvoda
Ordulf
k
Tvoji
Visokosti
in
mi
položil
na
usta
te
besede
:
—
Bratovski
pozdrav
in
poljub
od
mene
,
vojvoda
saksonskega
,
Gotšalku
,
svetlemu
nadknezu
bodriškemu
!
V
bratovski
skrbi
ljubeznivo
vprašam
,
kakšno
je
Tvoji
Visokosti
preljubo
zdravje
.
Moje
—
lepo
hvalim
Boga
in
svetce
nebeške
—
je
dobro
.
Takisto
želim
s
polnim
srcem
tudi
Tvoji
Visokosti
.
Bili
so
žalibog
časi
,
ko
so
si
saksonski
vojvodi
in
bodriški
knezi
stali
nasproti
v
bojnih
vrstah
.
Midva
pa
sva
si
dobra
,
kar
je
všeč
Bogu
in
svetcem
nebeškim
in
je
v
prid
najinim
narodom
.
A
da
si
bodo
tudi
naši
otroci
in
naših
otrok
otroci
prijatelji
,
sem
poslal
svojega
sina
Tvoji
Visokosti
voščit
preljubega
Ti
zdravja
,
obenem
pa
z
naročilom
,
da
spremi
Tvojega
v
luneburško
šolo
odhajajočega
knezoviča
Henrika
.
—
Izpolnujoč
to
očetovo
nalogo
sem
prišel
semkaj
.
In
ko
vidim
Tvoje
Visokosti
gostoljubnost
,
se
za
njo
opetovano
zahvaljujem
in
želim
z
očetom
svojim
,
da
bi
bili
hiši
Billungov
in
bodriškega
nadkneza
Gotšalka
še
tesneje
in
še
bolj
bratsko
spojeni
.
“
Vojvodič
je
končal
in
pri
zadnjih
besedah
pomembno
ljubeznivo
pogledal
Viljenico
,
kar
ni
ostalo
nikomur
prikrito
.
Ohó
,
sinko
,
ti
si
še
pokoncu
in
sloniš
pri
oknu
ter
gledaš
bledolično
gospo
luno
!
Ali
si
pesnik
ali
zaljubljenec
?
Nocoj
najbrže
zaljubljenec
!
Hahaha
!
No
saj
slabega
okusa
ravno
nimaš
.
Knežnja
Viljenica
je
že
toliko
vredna
,
da
se
njenemu
spominu
žrtvuje
spanec
ene
noči
.
Hahaha
!
“
S
temi
besedami
je
nagovoril
v
noči
tistega
dne
saksonskega
vojvodiča
Magnusa
majhen
,
čokat
in
trebušast
vitez
,
ko
je
vstopil
s
precej
trdimi
koraki
v
njegovo
sobo
v
nadknežjem
dvorcu
v
Ljubeku
.
Bil
je
to
danski
vitez
Anlaf
,
daljni
sorodnik
vojvodičeve
matere
Ulfhilde
—
sam
se
je
imenoval
in
predstavljal
vedno
za
njenega
‚
bratranca
‘
.
Bil
je
pravi
pravcati
klativitez
.
Na
Danskem
je
imel
pri
Darumu
sicer
precej
veliko
,
res
da
tudi
precej
zadolženo
posestvo
.
A
čepeti
doma
in
ukvarjati
se
z
gospodarstvom
,
se
mu
ni
ljubilo
.
Rajši
si
je
izbral
‚
idealni
‘
viteški
stan
;
kot
neustrašen
vitez
se
je
namenil
ščititi
vdove
in
sirote
ter
z
mečem
v
roki
zagovarjati
čast
in
poštenje
blagorodnih
gospé
in
gospodičen
.
Koliko
si
je
pridobil
v
tem
oziru
za
človeštvo
zaslug
,
nam
ne
ve
povedati
zgodovina
.
Pač
pa
je
vestno
izvrševal
druge
,
bolj
nebistvene
in
postranske
naloge
viteštva
:
ljubil
je
lagodno
življenje
,
ljubil
pohajkovanje
po
gradovih
,
dobro
vinsko
kapljico
in
ženstvo
.
Oženiti
se
pa
ni
hotel
,
dasi
se
mu
je
ponujalo
,
kakor
se
je
rad
bahal
,
več
mladenk-krasotic
,
nego
rodi
spomladni
vrt
cvetic
.
Bil
je
sploh
velik
bahač
pred
Gospodom
.
V
zadnjem
času
je
užival
,
in
sicer
s
polno
mero
užival
gostoljubnost
saksonskega
vojvoda
Ordulfa
—
kot
bratranec
svetle
vojvodinje
.
In
ko
je
Ordulf
poslal
svojega
sina
Magnusa
v
Ljubek
,
da
spremi
od
tam
v
lunenburško
šolo
odhajajočega
bodriškega
knezoviča
Henrika
,
se
je
brž
,
ne
da
bi
ga
bil
kdo
prosil
,
pridružil
vojvodiču
,
da
ga
kot
‚
mnogoizkušeni
‘
vitez
varuje
kake
nezgode
in
da
med
potjo
zabava
mlade
viteze
.
Vojvodič
Magnus
se
je
zdrznil
,
ko
je
zaslišal
za
svojim
hrbtom
Anlaiove
besede
;
tako
je
bil
zatopljen
v
svoje
misli
,
da
niti
čutil
ni
,
kdaj
je
prišel
Anlaf
v
njegovo
sobo
,
vkljub
temu
,
da
je
le-ta
vstopil
težkih
,
opotekajočih
se
nog
.
„
Kaj
blebetaš
?
“
se
je
z
očividno
nevoljo
pa
tudi
zadrego
odzval
Magnus
prišlecu
.
„
Da
ni
treba
biti
tako
sanjarsko-zamišljen
“
,
je
odgovoril
Anlaf
ter
trdo
in
tako
nerodno
sedel
na
bližnji
stol
,
da
bi
ga
bil
skoraj
prevrnil
.
„
Sinko
,
bodi
vesel
,
kakor
sem
jaz
,
tvoj
ujček
!
Saj
se
nam
dobro
godi
v
Ljubeku
.
Vsa
čast
nadknezu
Gotšalku
:
gostoljubno
nas
je
sprejel
in
pogostil
.
Zaradi
nas
je
celo
odložil
odhod
svojega
sina
in
nas
vljudno
povabil
,
naj
ostanemo
še
jutri
tukaj
.
Jaz
ne
bi
nikdar
pričakoval
take
dvorljivosti
in
prijaznosti
od
barbara
!
“
„
Govôri
vendar
tiše
in
nikar
se
ne
izražaj
tako
zaničevalno
o
nadknezu
,
pod
čigar
gostoljubno
streho
bivaš
!
“
je
pokaral
Anlafa
vojvodič
.
„
Meni
se
vidi
,
da
si
bil
nocoj
zopet
prenavdušen
častilec
vinskega
boga
.
“
„
Ali
je
mar
to
zaničevanje
,
če
pravim
:
vsa
čast
nadknezu
Gotšalku
?
Saj
ga
le
hvalim
,
če
pravim
,
da
nisem
pričakoval
take
dvorljivosti
od
njega
—
barbara
.
In
za
barbare
—
to
ti
je
vendar
znano
—
veljajo
Sloveni
pri
Dancih
in
Nemcih
in
pri
vseh
omikanih
narodih
.
Kar
pa
tiče
druge
tvoje
pripombe
,
moram
pripoznati
,
da
sem
danes
res
izpil
nešteto
čaš
rujnega
vinca
.
Kaj
hočeš
?
Saj
veš
,
da
sem
odločen
nasprotnik
zanemarjanju
in
opustoševanju
vinskih
goric
.
Sicer
sem
že
pri
sijajnem
obedu
,
ki
nam
ga
je
priredil
Gotšalk
,
začel
pozabljati
,
da
je
zemlja
,
ki
nas
nosi
,
dolina
solz
.
Vendar
sem
hotel
popolnoma
pozabiti
to
žalostno
dejstvo
.
Zato
sem
šel
po
obedu
še
k
starejšinu
Stojignevu
,
s
katerim
sem
se
seznanil
in
sprijateljil
pri
mizi
,
—
vi
drugi
ste
šli
menda
na
Gotšalkov
vrt
—
in
sem
ostal
na
njegovem
domu
do
sedaj
.
In
nikoli
se
ne
bom
pokesal
,
da
sem
šel
.
V
kleti
sva
pila
do
mraka
.
Potlej
sva
šla
pa
k
večerji
.
In
h
kakšni
večerji
!
Povem
ti
:
slavne
so
naše
danske
in
naše
nemške
večerje
,
pri
katerih
človek
uživa
poleg
jela
in
pila
tudi
krasno
petje
potujočih
pevcev-gostosevcev
.
A
Slovenke
ne
zaostajajo
v
nobenem
oziru
za
njimi
.
Tudi
njihova
jela
so
okusna
.
Njihovo
vino
teče
kot
olje
.
In
družba
?
Hej
!
prišli
so
k
mizi
Stojignevovi
sinovi
,
pravi
sokoli
—
in
prišle
so
njegove
tri
hčere
—
krasna
dekleta
.
Sicer
so
preproste
kot
bele
golobice
in
boječe
kot
plahe
srnice
,
a
takoj
se
grem
dvobojevat
s
tistim
,
ki
bi
trdil
,
da
niso
krasne
.
In
kako
ti
znajo
peti
!
Oj
,
ne
pravi
zastonj
nemški
pregovor
:
„
Kjer
je
doma
lepa
Slovenka
,
tamkaj
se
čuje
lepa
popevka
.
“
Povem
ti
pri
svoji
viteški
časti
:
da
niso
te
mladenke
iz
barbarskega
rodu
,
prav
zatrdno
bi
se
bil
jaz
nocoj
zaljubil
v
eno
izmed
onih
ali
pa
v
vse
tri
.
Pa
ker
sem
ravno
pri
tej
stvari
—
kako
je
pa
s
teboj
,
sinko
?
Ti
si
se
pa
menda
res
zaveroval
v
nadknezovo
hčerko
!
“
„
Molči
,
molči
,
lepo
te
prosim
;
pojdi
rajši
spat
;
kasno
je
že
!
“
„
No
,
če
je
že
tako
kasno
,
zakaj
pa
ti
nisi
že
šel
k
počitku
,
sinko
moj
?
Zakaj
si
do
sedaj
slonel
pri
oknu
in
gledal
v
zvezdnato
nebo
?
Ali
si
kar
naenkrat
postal
zvezdoslovec
?
Ej
,
sinko
,
nikar
ne
poizkušaj
prikriti
,
česar
ne
moreš
utajiti
.
Že
pri
obedu
sem
opazil
jaz
,
kakor
so
zatrdno
opazili
tudi
drugi
gostje
,
da
si
rajši
gledal
v
knežnjo
Viljenico
kakor
v
kupico
.
In
sedaj
sem
te
zalotil
,
kako
sanjaš
kasno
v
noč
in
tožiš
bledolični
gospe
luni
srčne
svoje
bolečine
,
ki
ti
jih
je
provzročila
Amorjeva
puščica
.
No
,
saj
jaz
nimam
nič
zoper
to
,
če
ti
ugaja
ta
mladenka
.
Samo
tajiti
mi
tega
ni
treba
.
Saj
te
ni
treba
biti
sram
ljubezni
.
Bogme
,
kolikrat
sem
se
že
jaz
zaljubil
v
svojem
življenju
in
se
bom
še
,
dokler
bom
imel
toliko
moči
,
da
bom
mogel
elegantno
zavihati
brke
,
zvonko
zarožljati
z
ostrogo
in
ženskam
drzno
pogledati
v
oči
.
Moje
gaslo
je
in
bode
:
‚
Trgaj
cvetice
,
dokler
cveto
,
saj
le
prekmalu
ti
zveno
!
‘
In
tega
gasla
se
oprimi
tudi
ti
,
če
hočeš
užiti
kaj
zemskih
dobrot
.
Če
trgaš
cvetice
,
kdo
ti
bo
zameril
zato
?
Tako
se
spodobi
za
vojvodiča
.
Samo
lepe
morajo
biti
.
No
,
in
knežnja
Viljenica
je
cvetica-krasotica
!
Škoda
bi
je
bilo
,
da
bi
jo
utrgal
kak
prostak
!
“
„
Škoda
!
“
je
menda
nehote
pritrdil
Magnus
.
Vitezu
Anlafu
ni
ušel
trepet
glasu
,
s
katerim
je
izgovoril
vojvodič
besedico
.
—
Te
že
imam
,
je
dejal
sam
pri
sebi
.
Pa
še
bolj
se
boš
izdal
!
Ha
,
vitez
Anlaf
dobro
ve
,
kako
se
izdaja
mlada
ljubezen
!
—
Pa
je
zvito
nadaljeval
:
„
Viljenica
bi
bila
dika
kraljevskemu
dvoru
!
“
„
Zatrdno
!
Tudi
cesarskemu
prestolu
bi
