"Ljubi
moj
Svetin
,
zdaj
vidiš
,
da
moraš
umreti
;
blizu
je
tvoja
zadnja
ura
,
tvojega
življenja
ure
so
štete
.
Prosim
te
,
stori
čist
račun
z
Bogom
.
Skoraj
boš
stopil
pred
božjega
sodnika
Jezusa
Kristusa
;
spoznaj
svojo
pregreho
,
ne
taji
več
,
da
z
grehom
ne
pojdeš
s
tega
sveta
.
Ne
bodi
trdovraten
!
Zraven
mi
je
od
deželske
pravice
tudi
naročeno
,
naj
ti
povem
,
da
ti
ne
bodo
roke
odsekali
,
če
svojo
pregreho
priznaš
.
Stori
to
,
da
ne
boš
tolike
muke
trpel
,
ker
boš
samo
umorjen
.
"
Svetin
odgovori
spovedniku
z
jasnim
obrazom
,
na
katerem
se
je
očitno
videla
nedolžnost
,
tele
spodobne
besede
:
"
Ljubi
moj
pater
,
duhovni
oče
!
Ubogal
vas
bom
,
kakor
me
učite
.
Vidim
,
da
moram
umreti
,
je
že
božja
volja
tako
.
Vem
,
da
sem
v
svojem
življenju
večkrat
Boga
razžalil
,
vendar
sem
se
velikih
pregreh
vselej
skrbno
varoval
.
In
zdaj
,
ko
sem
že
blizu
smrtnih
vrat
,
me
nobena
reč
ne
premore
,
da
bi
greh
storil
.
Bojim
se
z
grehom
obložen
s
tega
sveta
iti
.
Velik
greh
bi
storil
,
ko
bi
lagal
in
rekel
,
da
sem
v
resnici
to
pregreho
storil
,
zavoljo
katere
sem
k
smrti
obsojen
.
Že
sicer
v
življenju
sem
si
vselej
prizadeval
čisto
spoved
opraviti
,
zdaj
pred
smrtjo
pa
bi
lagal
in
nevredno
spoved
opravil
?
Tega
me
Bog
varuj
!
Moje
roke
so
čiste
od
krivičnega
blaga
;
če
mi
roke
in
noge
odsekajo
,
preden
me
umore
,
z
grehom
ne
bom
bolečin
odvračeval
.
Bog
mi
bo
dal
moč
,
da
vse
pretrpim
,
in
on
,
pravični
sodnik
,
nas
bo
nekoč
drugače
sodil
.
Le
to
iz
srca
želim
,
da
bi
moj
sovražnik
,
ki
me
je
v
tako
nesrečo
pripravil
,
spoznal
svojo
krivico
in
se
spokoril
,
preden
umrje
.
"
Tudi
Teodorova
hči
Kristina
je
šla
k
smrti
obsojenega
Svetina
obiskat
in
ga
je
s
solzami
v
očeh
prosila
,
naj
prizna
pregreho
in
je
ne
taji
.
"
Ljuba
moja
gospodična
,
"
reče
z
žalostno
besedo
,
"
tega
,
kar
nikoli
nisem
storil
,
ne
morem
pripoznati
.
Dosti
,
da
sem
tukaj
tako
nesrečen
in
od
vseh
ljudi
zavržen
,
da
bom
moral
tako
zaničljivo
,
strašno
umreti
.
Kaj
hočete
,
da
naj
me
tudi
Bog
zavrže
?
Hočete
,
da
bi
še
zdaj
greh
delal
in
lagal
?
Dobra
gospodična
,
povejte
vašemu
očetu
moje
zadnje
pozdrave
in
recite
,
naj
verjame
,
da
sem
nedolžen
.
Ko
bom
že
mrtev
,
naj
povprašujejo
,
kako
se
je
to
zgodilo
,
sčasoma
bo
vse
na
dan
prišlo
.
Molite
zame
!
"
Gospodična
Kristina
gre
žalostna
domov
in
pove
očetu
vse
Svetinove
besede
.
Zelo
so
ga
užalostile
in
je
rekel
:
"
Oh
,
da
se
je
to
ravno
v
moji
hiši
moralo
zgoditi
.
Bog
nas
skuša
,
kaj
nam
pomaga
bogastvo
ali
premoženje
,
katero
nam
greni
življenje
.
Božja
volja
je
tako
;
spoznati
moramo
,
da
na
svetu
res
nikoli
nikjer
ni
pravega
,
resničnega
veselja
.
"
Kolikor
je
bilo
ljudi
Teodorove
hiše
,
vsi
so
žalovali
za
Svetinom
,
le
o
njem
so
se
pogovarjali
in
ga
milovali
.
Vsem
se
je
smilil
.
Tudi
Ludvik
,
skrivni
sovražnik
,
se
je
silil
,
da
bi
bil
žalosten
,
vendar
je
enkrat
rekel
:
"
Zdelo
se
mi
je
,
da
ta
pritepenec
ne
bo
nič
prida
,
nič
mu
nisem
zaupal
.
"
Drugi
dan
popoldne
po
Svetinovi
obsodbi
prideta
dva
gospoda
obiskat
starega
prijatelja
Teodora
ker
sta
slišala
njegovo
žalost
zavoljo
bližnje
Svetinove
smrti
.
Bila
pa
sta
ta
dva
gospoda
izmed
števila
tistih
sodnikov
,
ki
so
Svetina
obsodili
.
Lepo
sta
ga
pogovarjala
,
da
naj
si
te
zgodbe
nikar
k
srcu
ne
jemlje
,
in
sta
mu
rekla
:
"
Prijatelj
,
kaj
boš
zato
žaloval
,
saj
veš
,
da
hudobija
mora
biti
kaznovana
,
pravica
to
ukazuje
.
Ti
nisi
tega
kriv
,
naše
postave
tako
zapovedujejo
,
da
se
mora
taka
hudobija
ostro
kaznovati
.
"
Teodor
pridrži
svoja
prijatelja
pri
večerji
,
da
bi
se
dalje
z
njima
pogovarjal
.
Večerja
je
bila
pripravljena
,
vsi
se
usedejo
k
mizi
,
le
Ludvika
še
ni
bilo
.
Teodor
ukaže
hišni
krščenici
,
naj
gre
Ludvika
k
večerji
klicat
.
Ona
gre
tiho
v
njegovo
sobico
,
ker
je
menila
,
da
spi
,
da
bi
ga
na
naglem
ne
zbudila
.
Najde
ga
ležati
na
dolgem
blazinastem
stolu
,
kateremu
pravijo
kanape
,
pa
prestrašena
se
ga
ne
upa
poklicati
,
ker
je
bil
enak
mrliču
;
ves
prepaden
in
plašen
je
ležal
kakor
v
omedlevici
in
večkrat
globoko
vzdihnil
in
kakor
v
hudih
sanjah
o
cekinih
govoril
.
Hišna
gre
tiho
iz
sobice
in
pove
gospodarju
,
kar
je
videla
.
Teodor
in
oba
njegova
prijatelja
vstanejo
brž
od
mize
in
gredo
tiho
po
prstih
v
Ludvikovo
sobico
.
Še
je
bil
v
omedlevici
,
zdihoval
je
in
večkrat
te
besede
izgovoril
:
"
O
nedolžni
Svetin
,
o
peklenski
cekini
!
"
Trikrat
je
te
besede
tako
izgovoril
,
da
so
jih
vsi
dobro
slišali
,
a
nič
ni
vedel
,
da
ga
kdo
sliši
.
Eden
Teodorovih
prijateljev
migne
,
naj
gredo
tiho
iz
sobice
in
naj
puste
Ludvika
pri
miru
.
Ko
prideta
spet
k
mizi
,
reče
tisti
gospod
,
ki
je
rekel
,
naj
ga
pustijo
:
"
Tiho
bodita
,
gotovo
se
bo
božja
pravica
danes
pokazala
.
Bog
nedolžnega
varuje
;
kmalu
bomo
kaj
več
zvedeli
.
Pustite
Ludvika
pri
miru
,
da
nazaj
pridem
.
"
Gospod
,
kateri
je
bil
eden
izmed
sodnikov
,
gre
,
in
ko
bi
trenil
,
kmalu
nazaj
pride
in
pripelje
s
seboj
tri
žandarme
,
pokliče
zraven
Teodora
in
onega
svojega
tovariša
.
Vsi
gredo
v
Ludvikovo
sobico
.
Še
je
ležal
in
še
so
mu
nekaterikrat
ušle
iz
ust
tiste
besede
:
"
O
nedolžni
Svetin
,
o
peklenski
cekini
!
"
Sodnik
ukaže
žandarmom
,
naj
Ludvika
obstopijo
,
on
stopi
k
njemu
,
ga
prime
za
roko
in
ostro
nad
njim
zakriči
:
"
Ludvik
Bodin
,
ti
grda
pošast
,
precej
vstani
in
z
nami
pojdeš
!
Zvedeli
smo
,
kaj
si
storil
,
ne
boš
ušel
ostri
pravici
,
ne
!
"
Ludvik
plane
na
noge
pa
se
ves
trese
,
ne
ve
,
ali
se
mu
sanja
ali
je
resnica
.
Drugega
ni
vedel
reči
,
kakor
hitel
je
:
"
Saj
grem
,
saj
grem
.
Res
sem
jaz
cekine
ukradel
,
res
,
pa
sem
jih
skrivaj
v
Svetinovo
skrinjo
nesel
.
Svetin
je
nedolžen
.
"
Žandarmi
ga
zvežejo
in
precej
odvlečejo
v
ječo
.
Kristina
,
Teodorova
hči
,
je
precej
,
ko
so
Bodina
odpeljali
,
tekla
v
Svetinovo
ječo
,
da
bi
mu
bila
povedala
,
kaj
se
je
zgodilo
,
pa
je
vojaki
niso
k
njemu
pustili
,
ker
je
bilo
ponoči
.
Prosila
in
prosila
je
,
da
bi
smela
le
eno
samo
besedo
z
njim
govoriti
,
pa
ni
bilo
dovoljeno
.
Poglavar
straže
vendar
potem
reče
:
"
Gospodična
,
če
nimate
res
več
kakor
eno
samo
besedo
z
njim
govoriti
,
vam
dovolim
,
pa
drugače
ne
kakor
od
daleč
;
blizu
njega
ne
smete
iti
in
vsi
moramo
slišati
,
kaj
boste
rekli
.
"
Kristina
je
bila
s
tem
zadovoljna
in
je
prosila
,
naj
odpro
vrata
,
da
ga
bo
od
daleč
mogla
videti
.
Ko
ga
ugleda
,
mu
reče
od
daleč
:
"
Svetin
,
tvoja
nedolžnost
se
bo
pokazala
prej
,
ko
umrješ
.
"
In
potem
je
stekla
hitro
domov
.
Ob
eni
čez
polnoč
pridejo
v
ječo
trije
črno
oblečeni
gospodje
;
Svetin
je
ravno
sladko
spal
.
Nedolžno
srce
je
v
najhujši
nadlogi
in
v
največji
nesreči
pokojno
in
mirno
,
zato
ker
ve
,
da
mu
bo
,
četudi
trpi
,
trpljenje
k
večji
sreči
teknilo
.
Gospodje
Svetina
zbudijo
in
mu
oznanijo
,
da
je
njegova
smrt
odložena
,
da
zdaj
še
ne
bo
umorjen
,
ker
morajo
sodniki
še
enega
prej
izprašati
zavoljo
storjene
tatvine
.
Zdaj
je
začelo
Svetinu
v
srcu
rasti
upanje
,
da
bo
morebiti
njegova
nedolžnost
prišla
na
dan
.
Sam
pri
sebi
je
rekel
:
"
Morebiti
se
me
vendar
Bog
usmili
in
me
reši
iz
roke
sovražnika
.
Pa
naj
se
zgodi
božja
volja
,
zadovoljen
sem
,
kakor
Bog
z
mano
obrne
.
"
Dva
meseca
so
sodniki
izpraševali
Ludvika
in
o
njem
sklepali
,
kakor
se
je
prej
godilo
s
Svetinom
.
Od
konca
je
vse
tajil
in
le
rekel
,
da
je
v
sanjah
govoril
,
ko
ni
vedel
kaj
;
pozneje
pa
je
vse
obstal
in
pripoznal
,
da
je
on
to
pregreho
storil
,
zavoljo
katere
je
Svetin
obsojen
.
Nekega
večera
je
Ludvik
Bodin
prosil
k
sebi
sodnika
,
da
bi
nekaj
rad
z
njim
govoril
.
Sodnik
kmalu
pride
in
Ludvik
mu
reče
:
"
Vest
me
grize
noč
in
dan
,
ni
mi
več
živeti
.
Jaz
sem
kriv
Svetinove
nesreče
,
prosim
vas
,
vzemite
me
kmalu
pred
sodbo
,
vse
bom
po
pravici
povedal
.
Storite
z
mano
,
kar
hočete
,
kaznujte
me
,
kakor
se
vam
zdi
,
vreden
sem
.
Rajši
umrem
,
kakor
da
bi
v
takem
strahu
,
v
takem
vednem
nepokoju
svoje
vesti
živel
.
Kje
mi
je
mogoče
živeti
,
ker
mi
je
podnevi
in
ponoči
nedolžni
Svetin
pred
očmi
,
kako
pohlevno
podaja
svojo
nedolžno
roko
,
da
mu
jo
bodo
odsekali
!
Zmeraj
ga
vidim
pred
seboj
,
kako
se
trese
in
trepeta
,
ker
ga
rabeljni
pripravljajo
,
da
mu
bodo
glavo
odsekali
.
In
jaz
sem
tega
kriv
,
on
je
nedolžen
;
to
mi
neusmiljeno
trga
srce
.
Tudi
cekine
vidim
vedno
pred
seboj
pa
so
vsi
krvavi
,
ne
rumeni
in
vpijejo
,
da
mi
bodo
vekomaj
v
peklenskem
breznu
na
duši
goreli
.
"
Precej
drugi
dan
so
Bodina
peljali
k
očitni
sodbi
,
kjer
je
svojo
pregreho
priznal
in
očitno
vse
po
pravici
povedal
,
kakor
je
storil
.
Obrne
se
k
sodnikom
in
reče
:
"
Gospodje
,
sodite
me
po
postavah
,
kriv
sem
vsega
samo
jaz
,
nihče
drug
,
in
pustite
nedolžnega
Svetina
.
Grda
nevoščljivost
me
je
zapeljala
,
velike
kazni
sem
vreden
,
pa
jo
tudi
rajši
pretrpim
,
kakor
da
bi
v
takem
strahu
s
težko
vestjo
živel
.
Drugim
sem
jamo
kopal
,
sam
sem
vanjo
padel
,
prav
se
mi
godi
.
Strašen
zgled
bom
sedaj
moral
biti
starim
in
mladim
,
v
kako
nesrečo
pripravi
človeka
nevoščljivost
in
sovražno
srce
.
Naložite
mi
kazen
,
kakršna
se
vam
zdi
,
trpeti
jo
hočem
stanovitno
,
zaslužil
sem
jo
.
Oh
,
da
bi
le
Bog
meni
toliko
strašno
krivico
odpustil
,
kakršno
sem
jaz
Svetinu
storil
.
Kakor
Kajn
z
svojim
bratom
sem
naredil
.
"
Ko
so
sodniki
Bodina
vprašali
,
kako
je
cekine
ukradel
in
jih
v
Svetinovo
skrinjo
spravil
,
je
sam
tako
povedal
:
"
Sovraštvo
do
Svetina
se
je
v
mojem
srcu
že
davno
kuhalo
,
nevoščljivost
je
vnela
to
sovraštvo
.
Dolgo
sem
iskal
,
da
bi
ga
s
poti
spravil
,
pa
ni
bilo
mogoče
.
Ker
mu
z
jezikom
nič
nisem
mogel
škodovati
,
sem
skrivaj
dal
narediti
enak
ključ
od
Svetinove
skrinje
in
enak
ključ
od
gospodarjeve
sobe
.
Tisti
večer
,
ko
se
je
naš
gospodar
Teodor
na
pot
napravljal
po
kupčijskih
opravilih
in
si
pripravil
v
škatlico
cekinov
,
sem
dobro
pazil
,
kam
jih
bo
tisto
noč
dejal
.
Videl
sem
,
da
jih
je
v
miznico
vtaknil
;
tudi
sem
videl
,
kam
je
od
miznice
ključek
shranil
.
Mislil
sem
,
zdaj
je
prilika
lepa
,
da
kaj
svojemu
sovražniku
nagodim
.
O
polnoči
,
ko
je
vse
trdo
spalo
,
sem
tiho
vstal
in
bos
šel
v
gospodovo
sobo
,
katero
sem
tiho
odprl
s
ključem
,
za
katerega
nihče
ni
vedel
.
Tudi
miznico
sem
tiho
odprl
in
vzel
škatlico
s
cekini
vred
.
Vse
sem
spet
tiho
pozaprl
in
šel
v
svojo
sobo
.
Vedel
sem
,
da
ima
Svetin
navado
vsako
jutro
zgodaj
vstajati
,
vsak
dan
je
šel
prej
v
cerkev
,
preden
je
kako
delo
začel
.
Zvesto
sem
poslušal
,
kdaj
bo
Svetin
šel
v
cerkev
.
Ko
odide
,
grem
v
njegovo
sobo
,
odprem
njegovo
skrinjo
,
privzdignem
oblačila
in
na
dno
denem
škatlico
s
cekini
.
Spet
sem
lepo
vse
pozaprl
,
nihče
ni
mogel
nič
poznati
,
kako
bi
bil
kdo
noter
prišel
.
Komaj
pride
Svetin
iz
cerkve
,
že
nas
je
gospod
poklical
,
da
bi
nam
še
kaj
naročil
.
Medtem
ko
gre
z
doma
,
hoče
vzeti
cekine
,
pa
jih
ni
bilo
.
Tako
sem
svojemu
bližnjemu
nakopaval
nesrečo
,
sam
sem
vanjo
prišel
.
Prav
mi
je
,
ker
nisem
nič
maral
za
lepe
nauke
krščanske
vere
,
ampak
sem
storil
le
to
,
kar
mi
je
svetovala
prevzetnost
in
nevoščljivost
.
Ta
grda
pregreha
je
storila
v
mojem
srcu
hude
korenine
in
iz
njih
je
pognalo
sovraštvo
,
ki
je
vedno
skrivaj
v
srcu
tlelo
in
me
spravilo
v
tako
strašno
pregreho
.
Tako
se
godi
vsakemu
,
ki
se
da
gospodovati
hudobnim
strastem
.
Jaz
sem
Boga
zapustil
in
Bog
mene
.
O
,
da
bi
me
Bog
le
na
onem
svetu
ne
strahoval
!
Naj
se
vsakteri
nad
menoj
zgleduje
,
da
ne
pride
v
tako
nesrečo
!
"
Konec
drugega
meseca
so
se
sodniki
zadnjikrat
zbrali
in
očitno
sodili
Ludvika
Bodina
.
Ljudje
so
celo
zvedeli
,
da
bo
tisti
dan
obsojen
,
da
mu
bo
obsojenje
oznanjeno
.
Zato
je
grozovitno
veliko
ljudi
skupaj
prišlo
iz
radovednosti
,
kako
se
bo
sodba
iztekla
in
kakšna
kazen
bo
Bodinu
prisojena
.
Ko
so
bili
vsi
sodniki
zbrani
,
pripeljejo
v
sodnico
Bodina
,
obloženega
s
težkimi
verigami
,
na
rokah
in
na
nogah
vklenjenega
.
Višji
sodnik
ga
vpraša
,
rekoč
:
"
Ludvik
Bodin
,
je
vse
to
res
,
kar
si
povedal
,
kakor
si
priznal
svojo
pregreho
?
"
Bodin
odgovori
:
"
Vse
res
,
vse
potrdim
.
"
Sodnik
pravi
:
"
Ali
spoznaš
in
veruješ
,
da
si
kazni
vreden
?
"
Ludvik
odvrne
:
"
Spoznam
,
naložite
mi
jo
,
kakor
spoznate
,
da
je
prav
;
rad
jo
bom
prestal
in
pretrpel
,
da
bi
le
na
onem
svetu
ne
prišel
v
večno
trpljenje
.
"
Sodnik
še
zadnjič
vpraša
:
"
Je
tvoj
sovražnik
Svetin
nedolžen
?
"
Bodin
pravi
:
"
Popolnoma
nedolžen
je
,
veliko
krivico
sem
mu
storil
,
ker
sem
ga
v
smrtne
bridkosti
pripravil
in
mu
toliko
žalosti
in
trpljenja
nakopal
.
Pa
ni
več
moj
sovražnik
,
moj
prijatelj
je
.
Prosim
vas
,
moji
sodniki
,
dovolite
mi
vsaj
toliko
,
preden
umrjem
,
da
Svetina
še
enkrat
vidim
in
ga
za
odpuščanje
prosim
.
"
Veliki
sodnik
zdaj
vstane
in
s
pisanjem
v
roki
reče
:
"
Ludvik
Bodin
,
vstani
sedaj
,
"
zakaj
dokler
ga
sprašujejo
,
hudodelnik
sedi
,
"
in
poslušaj
svojo
obsodbo
!
"
Nato
bere
:
"
Ludvik
Bodin
je
velike
pregrehe
tatvine
,
nezvestobe
in
krivice
prepričan
,
zato
je
po
postavah
k
smrti
obsojen
.
Ker
je
pa
to
tatvino
storil
svojemu
gospodarju
in
dobrotniku
,
potem
,
ker
je
storil
to
pregreho
zato
,
da
bi
svojega
bližnjega
v
nesrečo
spravil
,
mu
bo
najprvo
leva
roka
,
potlej
desna
in
zadnjič
glava
s
sekiro
odsekana
.
"
Tri
dni
mu
je
bilo
dovoljeno
k
smrti
se
pripravljati
.
Premoženje
pa
,
kar
ga
je
imel
,
je
bilo
vse
Svetinu
prisojeno
,
ker
je
po
nedolžnem
tak
strah
prestal
.
Vse
ljudstvo
je
zavpilo
:
"
Prav
je
,
prav
!
Naj
pogine
hudobni
Bodin
,
naj
živi
nedolžni
Svetin
!
"
Ko
se
je
sodba
nad
Bodinom
končala
,
oznani
služabnik
deželske
pravice
,
rekoč
:
"
Kdor
hoče
slišati
obsodbo
še
enega
jetnika
,
naj
malo
počaka
.
"
Ljudje
,
vsi
radovedni
,
čakajo
,
da
bi
videli
tistega
,
ki
ga
mislijo
soditi
.
Čez
nekaj
časa
pripeljejo
vojaki
vklenjenega
,
pred
dvema
mesecema
k
smrti
obsojenega
Svetina
.
Vsi
gledalci
so
bili
veseli
in
so
večkrat
zavpili
:
"
Dolgo
naj
živi
nedolžni
Svetin
!
"
Postavili
so
ga
na
visok
oder
,
da
bi
ga
vsak
lahko
videl
.
Veliki
sodnik
vstane
in
reče
:
"
Glejte
nedolžnega
Janeza
Svetina
!
Nedolžnost
se
je
nad
njim
pokazala
;
pravi
hudodelnik
se
je
našel
,
ta
pa
je
bil
po
krivici
k
smrti
obsojen
.
Očitno
je
zdaj
za
nedolžnega
spoznan
,
očitno
izpuščen
.
Vzemite
mu
proč
železje
,
katero
je
tako
dolgo
po
nedolžnem
nosil
!
"
Hitro
ga
očitno
odklenejo
.
"
Dajte
mu
lepo
oblačilo
,
dosti
dolgo
je
po
nedolžnem
revščino
užival
.
Peljite
ga
s
častjo
v
hišo
njegovega
dobrotnika
.
"
Preden
Svetina
odpeljejo
,
prosi
Ludvik
Bodin
,
da
bi
z
njim
še
eno
samo
besedo
govoril
.
Svetin
gre
k
njemu
in
Bodin
mu
reče
:
"
Prosim
te
,
odpusti
mi
,
odpusti
mi
tako
krivico
!
Nisem
vreden
odpuščanja
,
pa
če
ne
zavoljo
mene
,
zavoljo
Boga
mi
odpusti
!
"
Svetin
ga
objame
in
pravi
:
"
Bog
naj
ti
odpusti
jaz
ti
vse
iz
srca
odpustim
,
jaz
na
vse
pozabim
in
prosil
bom
zate
Boga
,
da
stanovitno
prestojiš
,
kar
ti
je
prisojenega
.
"
Ločila
sta
se
in
oba
jokala
.
Svetina
so
s
častjo
v
kočiji
odpeljali
v
hišo
njegovega
gospodarja
.
Veliko
ljudi
ga
je
spremilo
.
Bodina
pa
so
čez
tri
dni
umorili
.
Od
strahu
od
bridkosti
in
od
strašnih
bolečin
je
rjul
kakor
divja
zver
,
ko
so
mu
roke
drugo
za
drugo
odsekali
,
tako
da
se
je
vsem
smilil
.
Vendar
je
na
Boga
zmeraj
zaupal
in
njegovo
ime
klical
tako
dolgo
,
da
mu
je
bila
glava
odsekana
.
Stari
Teodor
pa
je
izbral
Svetina
,
da
bi
mu
povrnil
tolike
bridkosti
,
ki
jih
je
moral
po
nedolžnem
trpeti
,
za
svojega
zeta
in
mu
izročil
vse
svoje
veliko
premoženje
in
mu
obljubil
svojo
hčer
Kristino
v
zakon
dati
.
Poroke
pa
Teodor
prej
ni
dovolil
,
kakor
da
obletnica
mine
.
France
Svetin
,
ki
je
takrat
,
ko
je
moral
iti
z
brambovci
na
vojsko
,
zapustil
ženo
in
oba
fantiča
,
je
dolgo
časa
žaloval
in
le
na
dom
mislil
.
Ko
je
pa
videl
,
da
si
ne
bo
mogel
pomagati
,
se
je
božji
volji
vdal
in
mislil
:
Bog
je
dober
oče
,
bo
že
preživil
ženo
in
otroke
;
da
bi
le
jaz
pri
življenju
ostal
in
jih
še
enkrat
videl
!
Molil
in
prosil
bom
zmeraj
Boga
,
da
bi
me
v
nevarnosti
pred
nesrečo
obvaroval
.
Kmalu
potem
,
ko
so
brambovci
na
Laško
prišli
,
so
se
sprijeli
s
Francozom
;
veliko
je
bilo
pobitih
,
Francozov
in
naših
.
Svetinu
se
ni
nič
žalega
zgodilo
,
ampak
tista
truma
,
med
katero
je
bil
Svetin
,
je
bila
od
Francozov
zajeta
in
vse
brambovce
tiste
trume
so
Francozi
ujeli
in
odpeljali
na
Francosko
.
Gnali
so
jih
do
mesta
Besansona
;
tam
so
jim
dali
prostost
,
da
so
šli
delat
,
kar
bi
kateri
znal
in
kjer
bi
delo
dobil
.
Ljudje
,
mestni
in
kmečki
,
so
vse
brambovce
pobrali
in
jim
še
radi
dobro
plačevali
,
zato
ker
je
takrat
moških
po
Francoskem
grozno
manjkalo
.
Hude
in
dolge
vojske
so
jih
silno
veliko
požrle
.
Svetin
je
dopovedal
,
da
zna
sukno
tkati
,
da
je
bil
že
nekdaj
več
časa
pri
takem
delu
.
Kmalu
ga
je
najel
neki
gospod
,
ki
je
imel
suknarijo
ali
tovarno
,
kjer
se
sukno
dela
.
Ker
je
gospod
videl
,
da
gre
Svetinu
delo
dobro
izpod
rok
,
mu
je
dal
dobro
jesti
in
piti
in
oblačilo
,
zraven
pa
še
vsak
dan
en
frank
v
denarju
.
Svetin
je
zmeraj
želel
,
da
bi
še
kdaj
prišel
v
svojo
domovino
in
videl
svojo
ženo
in
otroke
.
Vojska
s
Francozi
je
pojenjala
,
ujeti
in
po
Francoskem
razkropljeni
cesarski
podložniki
so
bili
spuščeni
na
dom
;
Svetina
je
pa
gospodar
vedno
pregovarjal
,
naj
še
ostane
.
"
Ne
hodi
še
domov
,
"
mu
je
zmeraj
govoril
;
"
vem
,
da
želiš
videti
svoje
ljudi
,
pa
kaj
ti
pomaga
,
ko
domov
prideš
,
boš
moral
spet
biti
vojak
,
nova
vojska
se
spet
kaže
.
Bodi
pri
meni
še
nekaj
časa
,
da
si
kaj
prislužiš
,
in
kadar
se
bo
prav
namerilo
,
te
bom
spustil
in
ti
še
dobro
popotnico
dal
.
"
Ker
mu
je
bilo
pri
suknarju
dobro
in
si
je
lepe
denarje
prislužil
se
je
dal
Svetin
pregovoriti
,
da
je
ostal
pri
suknarju
celih
sedem
let
in
si
pridobil
toliko
premoženja
,
da
si
je
upal
doma
na
Ilirskem
pošteno
živeti
.
Gospodar
mu
je
obljubil
,
da
ga
bo
še
tisto
leto
domov
pustil
;
kar
so
pričeli
Francozi
s
Španjoli
hudo
vojsko
.
Kar
je
bilo
trdnih
moških
,
vse
so
pobrali
v
vojake
,
bodisi
domač
ali
tujec
.
Tudi
Svetin
je
moral
sedaj
biti
francoski
vojak
.
Še
tisti
mesec
,
ko
so
Svetina
vzeli
v
vojake
,
je
moral
iti
z
drugimi
vred
na
Špansko
in
se
je
moral
tam
vojskovati
z
ljudmi
,
katerih
nikoli
ni
poznal
,
in
za
take
,
ki
mu
nič
mar
niso
bili
.
Zato
je
vedno
natihoma
zdihoval
in
Boga
prosil
za
srečo
,
da
bi
ostal
pri
življenju
in
da
ga
v
tuji
deželi
ne
bi
ubili
.
Prvi
dan
,
ko
so
se
Francozi
udarili
s
Špajoli
,
je
bil
ubit
generalov
osebni
služabnik
.
General
M.
si
je
izmed
vseh
drugih
vojakov
izbral
za
svojega
služabnika
ali
strežeta
Svetina
;
zelo
všeč
mu
je
bil
.
Bog
je
tako
naklonil
in
generalu
tako
misel
dal
,
da
si
je
izvolil
Svetina
,
ker
je
Svetin
vedno
Boga
prosil
,
da
bi
se
mu
ne
bilo
treba
streljati
in
ljudi
pobijati
.
Svetin
,
v
vseh
rečeh
umen
in
zbrisan
,
je
svojemu
generalu
lepo
stregel
in
zvesto
služil
;
zatorej
ga
je
gospod
tako
rad
imel
,
da
se
brez
njega
nikamor
ni
ganil
.
Kamorkoli
je
šel
general
,
ga
je
moral
Svetin
spremiti
in
biti
vedno
zraven
njega
.
Nekega
dne
mu
general
reče
:
"
Ljubi
moj
France
Svetin
,
vidim
,
da
zmeraj
po
domu
zdihuješ
,
rad
bi
šel
nazaj
v
svojo
deželo
,
ker
imaš
ženo
in
otroke
.
Ne
zamerim
ti
tega
,
ali
glej
,
tudi
jaz
imam
doma
ženo
in
otroke
,
vendar
se
moram
tukaj
bojevati
.
Potolaži
se
;
če
mi
boš
zmeraj
tako
zvest
in
priden
,
kakor
si
bil
do
sedaj
,
te
bom
spustil
domov
in
te
z
vsem
preskrbel
,
da
le
vojska
mine
in
da
s
Španjolom
mir
naredimo
.
Le
Boga
prosi
in
moli
,
da
naju
Bog
pri
življenju
ohrani
.
"
Svetina
je
to
zelo
veselilo
,
da
je
dobil
tako
dobrega
gospodarja
in
oblastnika
,
kar
je
malokdaj
pri
vojakih
.
Še
bolj
pridno
mu
je
stregel
,
zraven
pa
tudi
pridno
molil
.
Pri
velikem
mestu
Salamanki
na
Španskem
sta
se
ustavili
obe
vojski
,
francoska
in
španjolska
.
Na
tej
strani
vode
,
ki
je
mimo
tekla
,
so
stali
Francozi
,
na
oni
strani
so
bili
Španjoli
,
kateri
so
sklenili
,
da
se
bodo
tukaj
Francozom
trdno
v
bran
postavili
.
Oboji
so
čakali
povelja
,
kdaj
se
bodo
udarili
.
Nekega
večera
gre
general
M.
natihoma
ogledovat
,
kako
se
Španjoli
k
boju
pripravljajo
;
rad
bi
bil
videl
,
kako
se
razširjajo
ob
vodi
in
kam
so
postavili
svoje
straže
.
Drugega
ni
vzel
s
seboj
kakor
svojega
zvestega
služabnika
Svetina
.
Sedeta
vsak
na
svojega
konja
in
jezdarita
ob
vodi
drug
za
drugim
.
General
je
jezdil
predaleč
od
svoje
straže
in
se
preveč
ločil
od
svojih
ljudi
.
Ravno
se
je
že
mislil
vrniti
,
kar
planejo
izza
bližnjega
grma
ob
vodi
štirje
Španjoli
,
obstopijo
generala
s
služabnikom
vred
in
obrnejo
vanj
puške
.
General
izdere
meč
in
se
hoče
braniti
,
pa
ni
mogoče
.
Nato
zasuče
konja
in
ga
spodbode
,
da
bi
Španjole
podrl
in
oddirjal
.
Tudi
Svetinu
reče
tako
storiti
,
pa
eden
Španjolov
je
z
bajonetom
dregnil
konja
v
trebuh
,
da
so
mu
čreva
ven
šinila
.
Konj
pade
z
generalom
,
oditi
ni
več
mogoče
.
Svetin
,
ki
je
mislil
,
da
je
tudi
general
ranjen
,
skoči
sam
s
konja
,
da
vzdigne
generala
izpod
konjske
krvi
,
in
pravi
:
"
Gospod
general
,
ne
branite
se
več
,
da
pri
življenju
ostaneva
,
saj
vidite
,
da
zdaj
ni
več
mogoče
si
pomagati
.
Če
se
zdaj
z
lepo
ne
podaste
,
naju
bodo
potolkli
in
umorili
.
"
General
se
je
nehal
braniti
in
Španjoli
mu
zvežejo
roke
in
noge
in
ga
denejo
v
čoln
;
zraven
njega
privežejo
Svetina
in
tako
oba
vkup
čez
vodo
prepeljejo
.
Španjoli
so
obhajali
veliko
veselje
,
ko
so
imeli
zdaj
v
oblasti
svojega
nasprotnika
.
Tisti
možje
,
ki
so
ga
ujeli
,
so
dobili
veliko
plačilo
,
ker
so
se
v
smrtni
nevarnosti
odpravili
na
francosko
stran
in
v
grmu
pazili
,
da
bi
ujeli
kakega
Francoza
.
General
M.
in
Svetin
sta
bila
vsak
posebej
zaprta
in
skrbno
varovana
.
General
je
bil
ves
z
vrvmi
zvezan
,
Svetin
,
ki
je
bil
le
služabnik
in
zraven
še
tujec
,
ni
bil
zvezan
,
le
samo
zaprt
je
bil
in
zastražen
.
General
je
mislil
,
da
bo
le
španjolski
ujetnik
,
da
ga
bodo
gnali
kam
daleč
med
Španjole
,
kjer
bo
moral
,
dokler
vojska
ne
mine
,
ostati
v
sužnosti
.
Ko
vojska
mine
,
bo
spet
v
svojo
domačo
deželo
spuščen
,
kakor
je
pri
vojskah
navada
.
Kako
grozno
pa
se
prestraši
,
ko
pride
drugi
dan
povelje
,
kaj
z
ujetim
generalom
storiti
;
obsojen
je
bil
k
smrti
.
Španjolski
general
sam
je
prišel
k
njemu
v
ječo
in
mu
oznanil
obsojenje
,
ki
je
bilo
takole
:
"
Francoski
general
M.
,
ki
je
največji
sovražnik
Španjolov
in
se
ni
radovoljno
vdal
našim
vojakom
,
ki
so
ga
ujeli
,
ampak
se
je
branil
in
tudi
enega
ranil
,
je
k
smrti
obsojen
,
da
bo
jutri
zjutraj
ob
7.
uri
pri
vodi
ustreljen
.
Svetin
pa
,
njegov
služabnik
,
tudi
ujet
,
je
svojega
gospodarja
pregovarjal
,
naj
se
poda
.
On
,
ker
ni
francoski
rojak
,
ampak
Ilirijan
,
tudi
zato
,
ker
ni
nič
orožja
imel
,
ni
k
smrti
obsojen
,
ampak
pri
generalovi
smrti
mora
zraven
biti
;
potem
bo
izpuščen
in
Francozom
nazaj
poslan
,
da
jim
pove
,
kaj
se
je
z
generalom
zgodilo
.
"
Ko
je
bila
ta
obsodba
oznanjena
je
bil
general
M.
še
huje
zvezan
z
vrvmi
.
ker
Španjoli
ravno
železja
za
vklepanje
niso
imeli
in
še
veliko
skrbneje
so
ga
varovali
.
Svetina
pa
so
precej
razvezali
;
bilo
mu
je
tudi
dovoljeno
da
je
smel
svojega
gospodarja
v
smrtnih
bridkostih
tolažiti
.
To
ni
bilo
po
pravici
,
da
so
ujetega
generala
obsodili
k
smrti
,
pa
grozno
sovraštvo
je
bilo
med
Francozi
in
Španjoli
.
Zato
so
ga
k
smrti
obsodili
,
če
so
le
kakega
imenitnega
Francoza
ujeli
.
Tako
so
tudi
s
tem
generalom
storili
;
vendar
so
mu
poslali
spovednika
,
kateri
je
bil
ves
popoldan
pri
njem
in
ga
pripravljal
k
smrti
.
Svetin
je
med
tem
,
ker
je
smel
tega
pol
dne
okoli
hoditi
,
hodil
ob
vodi
in
pogledoval
,
kje
bi
bila
najmanj
globoka
,
in
dobro
pazil
,
kje
in
kako
daleč
narazen
stoje
španjolske
straže
.
Ko
zvečer
spovednik
odide
od
generala
in
mu
obljubi
,
da
bo
zgodaj
zjutraj
spet
prišel
in
ga
spremil
na
morišče
,
pride
Svetin
h
generalu
,
ki
je
ves
žalosten
in
plašen
v
smrtnih
bridkostih
sedel
v
revni
leseni
hišici
za
mizo
tako
trdno
zvezan
,
da
je
bil
že
ves
višnjev
;
šest
vojakov
je
stalo
zraven
njega
na
straži
.
General
sname
prstan
in
ga
da
Svetinu
s
temi
besedami
:
"
Hrani
ta
prstan
dobro
,
in
ko
prideš
na
Francosko
,
pokaži
ga
moji
ženi
,
povej
,
kako
se
je
z
menoj
godilo
in
potolaži
jo
!
Skrbela
bo
zate
in
ti
povračevala
tvojo
zvestobo
.
"
Svetin
vzame
prstan
in
obljubi
,
da
bo
vse
zvesto
opravil
,
zraven
pa
reče
:
"
Zelo
se
mi
smilite
,
gospod
general
,
ker
boste
morali
jutri
umreti
.
Če
drugače
ne
more
biti
,
vdajte
se
v
božjo
voljo
,
potrpite
voljno
svojo
nesrečo
obrnite
smrtne
bridkosti
Bogu
k
časti
za
pokoro
vaših
prestopkov
.
Bog
je
dober
in
usmiljen
,
vse
vam
bo
rad
odpustil
;
če
boste
voljno
prestali
tukaj
,
vam
ne
bo
treba
trpeti
tamkaj
.
Če
vam
je
pa
dobrotljivi
Bog
še
življenje
odločil
,
vas
tudi
še
lahko
reši
iz
sovražnikovih
rok
;
in
k
temu
pomagati
bom
tudi
jaz
poskusil
.
Zaupajte
trdno
v
Boga
!
Morebiti
se
vas
usmili
in
vas
ohrani
pri
življenju
.
Vzemite
skrivaj
ta
cekin
,
katerega
sem
jaz
imel
v
srajci
zašitega
,
da
ga
Španjoli
niso
našli
takrat
,
ko
so
nama
vse
pobrali
.
Ko
se
stori
večer
,
dajte
ga
vojakom
,
kateri
vas
bodo
takrat
na
straži
varovali
.
Recite
jim
,
naj
si
piti
zanj
kupijo
in
naj
pijo
na
vašo
srečno
smrt
.
Prosite
jih
,
naj
tudi
vam
malo
dajo
.
Če
se
napijejo
,
morebiti
zadremljejo
;
opolnoči
bom
prišel
in
tiho
na
okno
popraskal
,
skusite
mi
ga
odpreti
,
potem
.
.
.
"
Zdaj
je
moral
Svetin
generala
zapustiti
in
iti
nazaj
v
svojo
ječo
.
Ko
se
je
storila
tema
,
pridejo
drugi
španjolski
vojaki
generala
varovat
.
Med
njimi
je
bil
k
sreči
eden
,
ki
je
znal
francosko
govoriti
.
General
mu
prijazno
reče
:
"
Ljubi
moji
vojščaki
,
vi
veste
,
da
me
boste
jutri
ustrelili
.
Umreti
moram
,
kaj
mi
pomaga
denar
!
Tukaj
imam
še
cekin
,
vzemite
ga
,
kupite
si
dobrega
vina
zanj
,
ker
ste
trudni
in
zdelani
.
Pijte
na
mojo
srečno
smrt
in
prosim
vas
,
dajte
tudi
meni
malo
,
da
bom
laže
trpel
.
"
Vojaki
veseli
kupijo
dobrega
vina
,
pijo
,
da
so
ves
cekin
zapili
;
tudi
generalu
dado
piti
.
Tovariše
,
ki
so
zunaj
kajžice
na
straži
stali
bili
,
so
vojaki
noter
poklicali
in
se
napajali
.
Sčasoma
so
vsi
posedli
po
kotih
in
zadremali
,
ker
so
se
pogreli
;
mraz
je
že
bilo
,
bilo
je
v
adventu
.
Ni
bilo
še
polnoči
,
ko
pride
Svetin
pod
okno
in
malo
steno
poškrablja
,
okno
pa
je
bil
že
general
odprl
.
Svetin
reče
generalu
tiho
na
ušesa
,
naj
pihne
luč
,
ki
je
še
malo
brlela
.
General
pihne
in
ugasne
svetilko
;
tega
nobeden
vojakov
ni
opazil
,
ker
so
bili
vinjeni
.
"
Podajte
mi
roke
,
da
vam
vrvce
porežem
,
s
katerimi
ste
zvezani
,
"
pravi
Svetin
,
"
potem
vzemite
nožiček
meni
iz
roke
,
porežite
hitro
vrvi
na
nogah
in
kjer
ste
zvezani
;
hitite
,
nožiček
je
nabrušen
,
da
se
medtem
kateri
vojakov
ne
zbudi
.
"
Komaj
je
imel
general
proste
roke
,
je
vzel
Svetinov
nožiček
,
in
ko
bi
mignil
,
je
porezal
vse
vrvi
in
vrvce
.
Ko
je
bil
prost
,
zleze
hitro
v
okno
in
Svetin
mu
zunaj
pomaga
,
da
se
srečno
zmaši
skoz
okno
,
ki
je
bilo
precej
tesno
,
general
pa
precej
trebušen
.
Preden
zbežita
,
sta
še
okno
zaprla
in
nobeden
vojakov
ni
nič
slišal
,
vsi
so
spali
.
General
je
hotel
zdaj
le
teči
in
je
vlekel
Svetina
za
sabo
.
Svetin
mu
pa
reče
:
"
Ne
tako
,
nevarno
je
!
Če
počasi
hodiva
,
Bog
naju
bo
varoval
,
angel
varuh
naju
bo
spremljal
.
Če
bi
tekla
,
naju
utegne
kmalu
kdo
ugledati
.
Španjoli
tukaj
okoli
ponoči
vedno
švigajo
;
precej
bi
vedeli
.
da
sva
uhajalca
.
Če
pa
pojdeva
počasi
,
bo
vsak
mislil
,
da
sva
domača
.
"
In
res
je
bilo
tako
.
Več
ko
tri
trume
Španjolov
sta
srečala
,
ki
so
sem
ter
tja
hodili
in
pazili
,
kaj
počno
na
drugi
strani
Francozi
.
Ker
sta
pa
počasi
šla
in
vsak
en
kol
na
rami
nesla
,
jima
nihče
ni
nič
storil
.
Vsi
so
mislili
,
da
sta
domača
vojaka
.
Svetin
je
poprejšnji
popoldan
dobro
ogledal
,
kje
je
voda
najbolj
plitva
in
kje
ne
stoje
straže
.
Na
tisto
mesto
pelje
generala
:
dve
uri
sta
tja
hodila
.
Tamkaj
reče
Svetin
generalu
:
"
Tukaj
ni
nobenega
španjolskega
vojaka
blizu
,
voda
tudi
ni
ravno
globoka
,
zdaj
morava
preplavati
.
Odšla
sva
srečno
eni
smrtni
nevarnosti
,
Bog
daj
,
da
bi
le
še
srečno
čez
vodo
prišla
.
"
Četudi
voda
ni
bila
zelo
globoka
,
vendar
je
bilo
treba
plavati
precej
na
široko
.
Svetin
je
znal
dobro
plavati
;
samega
ni
nič
skrbelo
,
da
bi
ne
preplaval
.
Tudi
general
je
nekdaj
znal
,
pa
zdaj
,
prileten
in
precej
rejen
je
bil
,
si
v
vodi
ni
mogel
veliko
pomagati
;
zato
sta
bila
oba
v
veliki
skrbi
.
Ni
bilo
časa
veliko
pomišljevati
,
ampak
oba
sta
se
Bogu
izročila
in
angelu
varuhu
priporočila
,
se
za
roke
prijela
in
bredla
.
Dokler
je
bila
voda
plitva
,
sta
lahko
bredla
;
ko
sta
prišla
pa
na
globokejšo
vodo
,
sta
morala
plavati
.
General
je
plaval
nekaj
časa
,
zakaj
v
hudi
sili
človek
zelo
veliko
stori
,
vendar
dolgo
ni
mogel
,
jel
je
pešati
in
omagovati
.
Svetin
mu
poda
roko
in
pravi
:
"
Jaz
znam
nekaj
časa
z
eno
roko
plavati
,
držite
se
me
in
pomagajte
si
,
kolikor
morete
,
da
srečno
čez
prideva
.
"
Tako
plavata
vkupaj
nekaj
časa
.
Svetin
je
začel
pešati
,
general
je
ves
omagal
,
nič
več
ni
mogel
naprej
,
že
se
je
začel
topiti
in
voda
mu
je
že
šla
v
grlo
.
Svetin
,
ves
spehan
in
truden
,
je
vendar
generala
zmeraj
še
za
roko
vlekel
in
ga
ni
pustil
utoniti
.
General
pa
je
popolnoma
opešal
,
vendar
si
je
vso
moč
vzel
,
da
je
še
rekel
Svetinu
tele
besede
:
"
Svetin
,
le
pusti
me
,
da
utonem
,
vsaj
ti
si
reši
svoje
življenje
,
da
oba
konec
ne
vzameva
!
Rad
umrjem
,
rad
utonem
,
da
me
le
Španjoli
ne
bodo
streljali
.
Bog
ti
bo
povrnil
,
kar
si
meni
storil
.
Plavaj
srečno
,
Svetin
,
in
povej
,
povej
...
"
Tukaj
je
generalu
besedi
zmanjkalo
,
utopil
se
je
,
roke
je
še
iz
vode
molil
,
z
njimi
grabil
in
pomoči
iskal
,
pa
ga
ni
bilo
,
da
bi
mu
jo
dal
.
Svetin
plava
naprej
in
se
večkrat
nazaj
ozre
na
tisti
kraj
,
kjer
se
je
general
utopil
.
Svetin
ni
bil
tri
korake
od
njega
,
ko
se
general
pokaže
iz
vode
in
kliče
:
"
Svetin
,
ljubi
moj
Svetin
,
plavaj
nazaj
k
meni
,
da
počijeva
.
Bog
je
uslišal
mojo
molitev
pod
vodo
;
glej
,
na
skali
stojim
,
voda
mi
je
do
vrata
.
"
Svetin
se
obrne
,
plava
do
generala
in
se
ustopi
zraven
na
skalo
sredi
vode
.
Na
tej
skali
sta
stala
in
počivala
več
ko
pol
ure
.
Medtem
je
general
Svetinu
tako
govoril
:
"
Takrat
,
ko
si
me
spustil
in
sem
se
začel
topiti
,
sem
iz
dna
svojega
srca
vzdihnil
k
Bogu
in
rekel
:
'
O
dobrotljivi
Bog
,
usmili
se
me
!
'
Usta
sem
vkup
tiščal
,
da
me
ni
voda
zalila
,
z
rokami
sem
pod
vodo
na
vse
kraje
segal
in
iskal
pomoči
,
kakor
vsakteri
v
smrtnih
bridkostih
.
Kar
sem
zadel
z
roko
v
steno
,
zavesti
takrat
še
nisem
izgubil
;
hitro
se
začnem
poprijemati
,
više
,
više
,
tako
dolgo
,
da
sem
se
na
skalo
ustopil
in
spet
začel
dihati
,
ko
sem
imel
glavo
zunaj
vode
.
"
Svetin
pravi
:
"
Glejte
,
koliko
dobrote
vam
izkazuje
usmiljeni
Bog
.
"
Ko
sta
na
skali
zadosti
počivala
,
začneta
naprej
plavati
.
General
plava
nekaj
časa
,
pa
je
zelo
opešal
.
Svetin
mu
spet
poda
roko
in
plava
le
z
eno
.
Tako
je
Svetin
precej
daleč
s
težkim
trudom
vlekel
generala
za
sabo
po
vodi
.
Ko
se
je
general
spet
začel
topiti
,
zavpije
kar
naenkrat
poln
veselja
:
"
Last
Bogu
,
do
dna
sem
z
nogami
,
bredem
lahko
.
"
Tudi
Svetin
se
ustopi
in
vkupaj
bredeta
počasi
do
kraja
.
Ko
pribredeta
do
kraja
,
je
že
pri
kraju
vode
bil
francoski
vojak
na
straži
in
zavpil
:
"
Kdo
je
?
"
General
reče
:
"
Tiho
bodi
,
da
ne
slišijo
Španjoli
,
jaz
sem
vaš
general
;
pojdi
hitro
klicat
tovarišev
,
da
mi
pridejo
pomagat
iz
vode
.
"
Vojak
je
generala
brž
po
besedi
spoznal
,
tekel
klicat
tovarišev
,
ki
so
prišli
z
dolgimi
drogovi
,
da
so
generala
in
Svetina
iz
vode
izvlekli
.
Velik
in
strm
breg
je
bil
tam
.
Nikdar
ni
general
tako
srčno
in
s
tako
gorečnostjo
molil
kakor
takrat
,
ko
je
srečno
iz
vode
prišel
in
ušel
smrti
.
Vpričo
vseh
vojakov
je
pokleknil
in
Svetin
je
moral
zraven
njega
poklekniti
.
General
je
takole
molil
:
"
O
dobrotljivi
,
usmiljeni
Bog
,
kdaj
bom
povrnil
dobrote
,
katere
si
mi
storil
?
Spoznam
,
da
tolikega
usmiljenja
nisem
vreden
;
od
vseh
zapuščen
sem
že
smrtne
bridkosti
okusil
in
ti
,
o
Bog
,
si
me
rešil
iz
rok
mojih
sovražnikov
.
Tebe
,
o
Bog
,
bom
vselej
častil
,
dokler
bom
živ
.
"
Generala
so
potem
s
Svetinom
vred
peljali
v
bližnje
mesto
,
kjer
je
precej
pisal
do
cesarja
Napoleona
in
mu
povedal
,
kako
je
srečno
rešen
v
velikih
nevarnostih
prišel
nazaj
k
svojim
,
in
prosil
,
naj
Svetina
za
toliko
skrbi
in
srčnost
obdaruje
.
Kmalu
je
prišlo
od
cesarja
pisanje
s
poveljem
,
da
naj
gre
general
na
svoj
dom
,
da
se
od
takega
strahu
in
trpljenja
počije
in
ozdravi
.
Za
Svetina
je
poslal
cesar
zlat
križec
,
katerega
naj
nosi
z
višnjevim
in
rdečim
trakom
privezanega
na
levi
strani
prsi
;
in
za
plačilo
naj
dobiva
zraven
tega
vsak
mesec
50
frankov
.
General
je
medtem
od
strahu
in
trpeža
tako
zelo
zbolel
,
da
so
ga
morali
hitro
domov
odpeljati
.
Svojega
zvestega
Svetina
je
pustil
pri
svojih
konjih
in
pri
drugem
blagu
in
mu
rekel
:
"
Kmalu
boš
za
menoj
prišel
,
skrbi
za
moje
blago
,
da
se
nič
ne
pogubi
.
Ko
prideš
,
ti
bom
dobrote
,
katere
si
mi
storil
,
obilno
povrnil
.
Dal
ti
bom
,
karkoli
si
boš
izmislil
,
storil
ti
bom
,
karkoli
boš
poželel
,
nikoli
ne
bom
pozabil
,
da
si
me
ti
otel
pred
smrtjo
,
da
si
bil
moj
varuh
.
"
Nezapopadljivo
je
bilo
veselje
,
katerega
je
zdaj
Svetin
občutil
.
Najbolj
ga
je
veselilo
in
mu
v
srcu
posebno
tolažbo
dajalo
,
da
je
človeka
in
pa
še
svojega
oblastnika
otel
in
ga
pred
smrtjo
obvaroval
.
Veselilo
ga
je
,
da
ga
je
cesar
tako
povišal
in
ga
postavil
za
konjika
častnega
reda
.
Še
bolj
pa
ga
je
veselilo
,
da
je
imel
upanje
kmalu
priti
v
svojo
domačo
deželo
in
da
je
bil
zdaj
z
vsem
preskrbljen
,
da
mu
ne
bo
treba
pomanjkanja
trpeti
in
se
po
svetu
okoli
klatiti
.
"
Oh
,
kako
sem
srečen
,
"
je
rekel
sam
pri
sebi
,
"
da
mi
je
Bog
toliko
dobrega
storil
in
me
v
tolikih
hudih
nevarnostih
obvaroval
!
Zdaj
se
tolažim
,
da
bom
še
kdaj
videl
ljubo
domačo
deželo
.
Šel
bom
iskat
svoje
žene
in
dveh
fantičev
,
če
še
katerega
pri
življenju
najdem
.
Veliko
jim
bom
vedel
povedati
in
jim
marsikak
lep
nauk
dati
.
O
Bog
,
daj
mi
še
tega
doživeti
!
"
Časna
,
posvetna
sreča
je
pač
goljufna
;
velikokrat
človek
misli
,
da
jo
že
v
rokah
ima
,
pa
mu
uide
in
namesto
nje
ostane
bridkost
in
žalost
.
Tako
je
bilo
zdaj
s
Svetinom
;
mislil
je
,
da
bo
kmalu
domov
prišel
in
v
miru
užival
,
kar
je
zaslužil
,
pa
ni
revež
vedel
,
kaj
ga
čaka
.
Po
suhem
ni
bilo
varno
pošiljati
generalovega
blaga
za
njim
,
ker
so
Španjoli
pri
cestah
skriti
vedno
prežali
,
da
so
Francozom
blago
pobrali
in
škodo
delali
,
kolikor
so
mogli
.
Torej
je
moral
Svetin
nekaj
časa
čakati
,
da
se
je
več
reči
nabralo
,
katere
je
bilo
treba
na
Francosko
poslati
.
Vse
te
reči
so
speljali
k
morju
,
jih
znosili
v
barko
in
tako
po
morju
poslali
na
Francosko
.
Svetin
je
šel
na
barko
z
blagom
svojega
generala
,
pa
je
bil
ves
žalosten
in
pobit
,
kakor
da
bi
se
mu
bilo
zdelo
,
da
vožnja
po
morju
ne
bo
srečna
.
Na
barki
je
bilo
tudi
več
vojakov
,
nekaj
ranjenih
,
nekaj
zdravih
,
nekaj
bolehnih
;
vmes
so
bili
tudi
drugi
popotni
.
Prvi
dan
je
bila
vožnja
po
morju
srečna
;
vsi
so
bili
veseli
,
ker
so
se
tolažili
,
da
bodo
skoraj
prišli
na
svoj
dom
in
zapustili
španjolsko
deželo
,
katero
so
grozno
sovražili
.
Svetin
je
bil
vendarle
žalosten
,
ni
se
mu
ljubilo
ne
piti
ne
jesti
.
Tovariši
so
ga
vprašali
,
zakaj
je
tako
tih
in
pobit
.
Odgovoril
jim
je
:
"
Morje
je
goljufno
,
Bog
ve
,
kaj
se
utegne
še
z
nami
zgoditi
,
preden
pridemo
na
suho
.
"
Drugi
so
ga
tolažili
in
dejali
:
"
Glej
,
morje
je
pokojno
,
daleč
že
nimamo
do
doma
,
jutrišnji
dan
osorej
bomo
že
pri
kraju
.
"
Svetin
pa
je
bil
vendarle
ves
zamišljen
in
se
ni
za
nobeno
stvar
brigal
,
kakor
natihoma
je
molil
:
"
O
Bog
,
moje
srce
je
nepokojno
.
Vselej
sem
slišal
,
da
je
vožnja
po
morju
nevarna
;
obvaruj
me
še
zdaj
,
ker
sem
že
toliko
dobrot
od
tebe
prejel
.
"
Drugi
dan
zjutraj
ob
sedmih
,
Svetin
je
ravno
molil
,
so
začeli
brodniki
,
ki
so
bili
vrh
barke
,
žalostno
kričati
:
"
Tolovaji
,
tolovaji
!
Izgubljeni
smo
,
blizu
so
že
.
"
Na
to
kričanje
priteče
poglavar
barke
,
gleda
in
gleda
,
pa
ves
bled
in
plašen
postaja
;
spoznal
je
,
da
so
res
morski
tolovaji
.
To
so
taki
tolovaji
,
kateri
imajo
velike
,
z
groznim
orožjem
obložene
barke
.
Po
morju
se
vozijo
in
iščejo
bark
,
katere
po
kupčijah
gredo
ali
pa
kako
drugo
blago
peljejo
.
Kadar
katero
najdejo
ali
doidejo
,
vse
pobero
,
blago
in
ljudi
.
Blago
razdele
med
seboj
,
ljudi
prodajo
v
sužnost
.
Ravno
to
se
je
zgodilo
z
barko
,
ki
je
bil
Svetin
na
njej
.
Tolovaji
so
jo
došli
,
jo
ustavili
in
,
ker
se
jim
ni
nihče
zoperstavil
,
so
vse
blago
pobrali
,
ga
v
svojo
barko
prenesli
ljudi
povezali
in
jih
na
dno
barke
zaprli
.
Bilo
je
ljudi
s
Svetinom
vred
120.
Peljali
so
jih
v
Afriko
,
do
mesta
,
ki
se
mu
pravi
Alžir
.
Tam
so
jih
peljali
zvezane
z
barke
in
jih
gnali
naravnost
na
prodaj
.
Prodali
so
jih
vse
,
tega
draže
,
onega
ceneje
,
kakršne
starosti
in
moči
je
bil
človek
;
bolnike
pa
so
vse
v
morje
pometali
.
Svetina
je
kupil
neki
k
videzu
mogočen
gospodar
.
Grozno
hudo
se
godi
sužnjem
v
tistih
krajih
,
ker
neusmiljeni
tirani
ne
delajo
po
človeško
,
ampak
po
živinsko
.
Zvečer
jih
živini
enako
zapro
v
kako
poslopje
,
kjer
morajo
na
golih
tleh
v
mrazu
ležati
.
Komaj
si
zarja
napoči
,
že
pride
priganjač
,
kateri
jih
z
vpitjem
,
s
kletvijo
in
tepenjem
priganja
k
težkemu
delu
,
ki
ga
morajo
opravljati
do
trde
noči
,
ne
da
bi
se
kaj
oddihnili
.
Tako
žalosten
je
stan
sužnjev
,
da
se
mu
morajo
smiliti
,
kdorkoli
jih
vidi.
Zavoljo
najmanjše
reči
,
če
je
prav
ne
opravijo
,
so
grozno
tepeni
.
Po
petsto
palic
dobijo
nekateri
po
podplatih
,
da
imajo
vse
razbeljene
noge
,
in
vendar
jih
gonijo
neusmiljeni
priganjači
,
da
morajo
težko
nositi
kamenje
ali
vodo
ali
druge
reči
.
Neusmiljeno
delajo
z
revnimi
sužnji
,
tako
da
vsak
želi
umreti
in
komaj
čaka
smrti
.
Jesti
dobe
zjutraj
malo
in
spet
zvečer
malo
črnega
kruha
,
pustega
in
grenkega
.
Brez
vse
tolažbe
,
brez
pomoči
so
v
oblasti
neusmiljenih
Turkov
ki
jih
grdo
zaničujejo
in
pretepajo
.
Tudi
duhovne
tolažbe
nimajo
ti
reveži
,
ker
nimajo
ne
mašnika
ne
božje
službe
.
Pred
nekaj
časi
mrtvih
sužnjev
kristjanov
še
zakopavali
niso
,
ampak
so
mrtve
vrgli
psom
,
da
so
jih
raztrgali
.
Rešiti
se
iz
take
hude
sužnosti
je
težko
,
ker
hočejo
za
vsakega
sužnja
veliko
denarjev
,
če
ga
kdo
hoče
odkupiti
.
Vse
to
je
moral
Svetin
malo
manj
ko
dve
leti
trpeti
.
Več
njegovih
tovarišev
je
že
od
žalosti
in
trpljenja
pomrlo
.
Svetin
je
vedno
Boga
prosil
,
da
bi
mu
dal
zdravje
in
moč
,
da
bi
vse
voljno
pretrpel
.
Svetin
je
bil
tudi
v
sužnosti
priden
in
zvest
,
zato
je
tudi
toliko
bolje
imel
,
da
ga
je
gospodar
bolj
upošteval
,
mu
bolj
zaupal
,
da
mu
ni
bilo
treba
vedno
vklenjenemu
biti
.
Hiša
Svetinovega
gospodarja
ni
bila
daleč
od
morja
,
kamor
se
je
Svetin
večkrat
oziral
,
ko
bi
mogel
kdaj
zagledati
barko
,
da
bi
ga
odpeljala
in
rešila
iz
tolikih
nadlog
.
Nekega
dne
se
je
primerilo
,
da
je
bil
prav
sam
na
njivi
ostal
,
najdlje
oddaljeni
od
hiše
.
Dan
se
je
nagnil
,
storila
se
je
tema
.
Svetin
ugleda
proti
morju
,
mika
ga
,
da
bi
jo
potegnil
in
ušel
.
Dolgo
časa
premišljuje
,
kaj
bi
storil
:
"
Zdaj
lahko
uidem
,
"
pravi
sam
pri
sebi
,
"
noč
je
,
pogrešili
me
ne
bodo
tako
brž
.
Pa
kam
čem
iti
?
Ne
poznam
kraja
ne
Ljudi
.
Kamor
pridem
,
me
bodo
popadli
in
morebiti
še
huje
z
mano
delali
.
Vendar
naj
se
mi
godi
,
kakor
hoče
,
huje
mi
ne
more
biti
,
kakor
mi
je
.
"
To
izgovori
in
zbeži
v
temoti
in
hiti
proti
morju
.
Pet
ur
je
hodil
po
gozdu
in
po
grezih
,
da
je
do
jutra
prišel
k
morju
,
a
ni
se
upal
pokazati
živemu
človeku
zavoljo
strahu
,
da
ga
ne
bi
prijeli
in
nazaj
gnali
k
poprejšnjemu
gospodarju
.
Vsak
gospodar
v
tistih
krajih
ima
namreč
pravico
sužnja
umoriti
,
če
ga
ujame
uhajalca
.
Sužnji
pa
se
vsi
po
obleki
poznajo
.
Ves
plašen
priteče
Svetin
proti
morju
še
pred
dnem
.
Kar
zagleda
barko
,
hiti
tja
in
prosi
,
da
bi
ga
v
barko
vzeli
.
"
Za
božjo
voljo
vas
prosim
,
"
pravi
,
"
pomagajte
mi
,
usmilite
se
me
,
uhajalec
sem
,
hudo
se
mi
je
godilo
;
povem
po
pravici
.
"
Gospodar
barke
se
hitro
oglasi
:
"
Ne
boj
se
,
le
k
nam
pojdi
,
nič
ti
ne
bo
hudega
!
"
Potegnejo
ga
v
barko
.
Svetin
je
bil
vesel
in
je
mislil
:
Srečen
sem
,
da
sem
zadel
precej
k
tako
dobrim
ljudem
.
Pa
kako
kratko
je
bilo
njegovo
veselje
!
Ko
v
barko
pride
,
se
ustraši
,
ker
vidi
,
da
je
prišel
ravno
takemu
možu
v
roke
,
ki
je
prišel
ljudi
skupljevat
in
jih
potem
v
drugem
,
daljnem
kraju
z
dobičkom
prodajat
.
Svetina
so
pahnili
med
že
kupljene
sužnje
na
dno
barke
.
Ker
je
bil
pa
sam
prišel
in
ni
bil
plačan
,
zato
ni
bil
kakor
drugi
vklenjen
.
Drugi
dan
so
že
odrinili
z
barko
,
ki
je
peljala
čez
dvesto
sužnjev
na
prodaj
v
Ameriko
.
Dva
meseca
so
bili
na
vodi
in
večkrat
v
smrtni
nevarnosti
.
Svetin
je
vedno
molil
in
druge
svoje
revne
tovariše
tolažil
.
Rekel
jim
je
:
"
Božja
volja
je
to
;
trpimo
voljno
!
Bog
nam
bo
po
smrti
dal
boljše
,
srečnejše
življenje
.
"
Barka
,
v
kateri
je
bil
Svetin
sužni
jetnik
,
je
srečno
priplavala
v
Ameriko
in
pristala
pri
velikem
mestu
,
ki
se
mu
pravi
Novi
Jork
.
Precej
drugi
dan
je
gospodar
barke
ukazal
peljati
sužnje
v
mesto
in
jih
postaviti
na
semenj
.
Vse
so
prodali
,
tudi
Svetin
je
zdaj
dobil
novega
gospodarja
.
Svetinov
gospodar
,
imeniten
Amerikanec
,
je
bil
dober
in
usmiljen
.
Blizu
mesta
Novega
Jorka
je
bil
lep
,
velik
vrt
.
Vprašal
je
Svetina
,
potem
ko
ga
je
kupil
,
ali
zna
kaj
vrt
obdelovati
.
"
Gospod
,
"
mu
odgovori
Svetin
ponižno
,
"
v
mladih
letih
sem
imel
z
vrtnim
delom
opravka
,
več
let
sem
pomagal
vrt
obdelovati
.
Torej
se
bom
sčasoma
spet
lahko
temu
delu
privadil
.
"
Gospodar
mu
reče
:
"
Prav
!
Če
boš
priden
in
zvest
delavec
na
mojem
vrtu
,
ti
ne
bo
krivice
.
Ne
bom
te
imel
kakor
sužnega
,
ampak
kakor
domačega
.
Če
sem
te
ravno
kupil
,
ne
boš
čutil
,
da
si
suženj
,
če
boš
priden
in
zvest
.
Jaz
imam
usmiljeno
srce
,
dobro
ti
bo
pri
meni
,
če
boš
pošteno
in
zvesto
ravnal
.
Če
boš
pa
kaj
napak
delal
,
ti
povem
,
da
boš
čutil
težo
moje
srditosti
.
"
S
tem
je
šel
s
svojim
novim
gospodarjem
.
Svetin
si
je
vse
prizadeval
,
da
bi
ohranil
prijaznost
svojega
gospodarja
.
Zato
je
pridno
obdeloval
vrt
in
ga
tako
oskrbel
,
da
je
storil
svojemu
gospodarju
veliko
veselja
.
Gospodar
je
videl
,
da
je
Svetin
zvest
in
priden
;
zato
ga
je
pustil
samega
po
vrtu
in
mu
tudi
še
dovolil
,
da
je
šel
vsako
nedeljo
in
vsak
praznik
v
mesto
k
sv.
maši
,
če
bo
le
o
pravem
času
prišel
nazaj
.
To
je
bilo
Svetinu
čez
vse
veselje
,
ker
že
več
let
ni
bil
pri
maši
.
Kolikokrat
je
Svetin
rekel
:
"
Bog
je
vendar
dober
,
ker
mi
je
dal
tako
dobrega
in
usmiljenega
gospodarja
.
Pri
njem
bom
,
dokler
bom
živ
,
ker
vem
,
da
svoje
domačije
nikdar
več
ne
bom
videl
.
"
Dve
leti
sta
minili
,
kar
je
bil
Svetin
pri
tem
gospodarju
,
in
vesel
je
bil
,
da
je
v
daljnih
krajih
dobil
tako
dobrega
človeka
,
da
ve
,
kako
gre
s
človekom
ravnati
.
Nekega
dne
pride
z
gospodarjem
po
vrtu
se
sprehajat
imeniten
,
prileten
gospod
;
bil
je
francoski
general
M.
,
pa
po
gosposko
oblečen
.
Z
gospodarjem
se
pogovarjata
po
francosko
,
kar
je
Svetin
dobro
razumel
.
Prideta
bliže
Svetina
in
ogledujeta
rože
,
ki
so
bile
lepo
oskrbovane
.
Svetin
utrga
lepo
rožico
in
jo
poda
tujemu
gospodu
s
temi
ponižnimi
besedami
:
"
Gospod
,
če
se
vam
ne
zamerim
,
vzemite
to
rožico
od
mene
;
z
veseljem
vam
jo
podam
,
da
vas
le
še
živih
vidim.
"
Gospod
pogleda
Svetina
,
po
sužnje
slabo
oblečenega
in
od
žalosti
vsega
revnega
,
in
ga
vpraša
:
"
Kaj
me
poznaš
?
"
Svetin
odgovori
:
"
Kajpada
vas
poznam
,
general
M.
Kaj
vi
mene
več
ne
poznate
,
ki
sem
vas
otel
na
Španskem
,
ko
sem
vas
čez
vodo
spravil
,
da
vas
Španjoli
niso
ustrelili
?
"
Gospod
se
zavzame
in
pravi
:
"
Ti
si
,
France
Svetin
!
Za
božjo
voljo
,
kako
si
ti
semkaj
prišel
?
"
Svetin
ni
imel
časa
pripovedavati
,
kar
je
njegov
gospodar
gospoda
hitro
odpeljal
.
Samo
toliko
je
še
rekel
:
"
O
,
gospod
,
če
je
mogoče
,
pomagajte
mi
!
"
Ko
pride
general
M.
s
Svetinovim
gospodarjem
v
hišo
,
mu
reče
:
"
Gospod
,
prosim
vas
,
dovolite
mi
,
da
z
vašim
sužnim
vrtnarjem
še
malo
govorim
.
"
Imenitni
Amerikan
se
začudi
in
pravi
:
"
Tak
gospod
,
kakor
ste
vi
,
general
,
in
od
francoskega
kralja
sem
zavoljo
imenitnih
opravil
poslan
,
se
boste
s
takim
hlapcem
(
sužnjem
)
pogovarjali
!
"
General
reče
:
"
Imam
mu
nekaj
posebnega
povedati
.
"
Nato
gospodar
hitro
pokliče
Svetina
in
mu
ukaže
iti
h
generalu
,
sam
gre
stran
.
Ko
je
bil
zdaj
Svetin
sam
z
generalom
,
ravno
tistim
,
ki
mu
je
pred
nekaj
časom
življenje
obvaroval
,
začne
jokati
.
Nič
drugega
ni
mogel
govoriti
z
generalom
kakor
te
besede
:
"
O
,
gospod
,
če
je
mogoče
,
pomagajte
mi
!
"
General
ga
potolaži
in
mu
reče
:
"
Ne
boj
se
,
nisem
pozabil
,
ne
,
kaj
si
ti
meni
storil
.
Sam
Bog
je
mene
sem
pripeljal
,
da
tebe
rešim
.
Le
potrpi
še
dva
meseca
,
potem
bo
moje
opravilo
pri
koncu
in
spet
pojdem
na
Francosko
.
Odkupil
te
bom
od
sužnosti
,
naj
velja
,
kolikor
hoče
.
"
Svetin
je
zdaj
lahko
trpel
svojo
nesrečo
,
ker
je
imel
sladko
upanje
,
da
bo
skoraj
rešen
.
Dva
meseca
mineta
,
kar
pride
general
k
Svetinovemu
gospodarju
se
poslavljat
in
prosi
,
da
bi
mu
izpustil
vrtnarja
Svetina
.
Gospodar
reče
:
"
Tega
sam
močno
potrebujem
,
ker
mi
veliko
opravi
.
Če
bi
ga
pa
vendarle
radi
imeli
,
vam
ga
dam
,
toda
drugače
ne
,
kakor
da
mi
daste
zanj
sto
tolarjev
.
"
General
mu
precej
odšteje
sto
tolarjev
in
pokliče
Svetina
,
da
mu
pove
,
da
je
zdaj
odkupljen
in
da
pojde
nazaj
v
svojo
domačo
deželo
.
Kdo
si
more
zadosti
misliti
Svetinovo
veselje
,
ki
ga
je
zdaj
občutil
v
svojem
srcu
.
Hvali
Boga
,
ki
tako
očetovsko
zanj
skrbi
in
ga
dobrotljivo
rešuje
iz
nesreče
.
Medtem
je
general
Svetinovemu
gospodarju
vse
dopovedal
,
kako
ga
je
v
grozni
smrtni
nevarnosti
otel
in
mu
otel
in
mu
ohranil
življenje
.
Preden
gresta
,
pokliče
gospodar
Svetina
in
mu
reče
:
"
Glej
,
sto
tolarjev
sem
zate
dobil
.
Pa
ker
si
tak
pošten
in
dober
človek
,
jih
tebi
vse
dam
.
Vzemi
jih
imej
jih
za
popotnico
in
hodi
srečno
v
svojo
domačo
deželo
!
"
Z
groznim
veseljem
gre
Svetin
s
svojim
generalom
proti
morju
;
tam
ga
čaka
barka
,
ki
ga
bo
peljala
v
domačo
deželo
.
Malo
časa
sta
se
še
pomudila
v
mestu
Novi
Jork
,
da
se
je
general
pri
svojih
prijateljih
poslovil
.
Prvi
dan
velikega
travna
sta
šla
v
barko
.
Veter
je
bil
pravi
,
brodniki
napno
jadra
.
Kakor
ptica
gre
barka
proti
francoski
deželi
.
Svetin
še
zadnjikrat
pogleda
Ameriko
in
vzdihne
:
"
Dve
leti
in
dva
meseca
sem
srečno
prestal
sužnost
.
Bog
mi
je
dal
srečo
,
poslal
mi
je
angela
,
kateri
me
je
rešil
iz
rok
amerikanskega
gospodarja
.
Hvaljen
bodi
,
dobrotljivi
nebeški
oče
!
Zdaj
se
peljem
spet
po
nevarnem
morju
proti
svoji
domači
deželi
.
O
Bog
,
varuj
me
pred
nesrečami
!
"
Celih
petdeset
dni
je
bil
Svetin
na
morju
v
barki
pri
svojem
generalu
.
Devetnajsti
dan
meseca
rožencveta
se
pripeljeta
do
francoske
dežele
.
Iz
barke
gresta
v
mesto
Haver
in
se
peljeta
potem
po
suhem
,
ker
sta
se
oba
naveličala
voziti
po
morju
,
da
prideta
v
mesto
Tulon
.
Tam
je
general
sklenil
do
smrti
ostati
.
Svetinu
pa
reče
general
:
"
Ti
ostaneš
pri
meni
in
boš
z
mano
pri
mizi
jedel
,
dokler
se
ti
bo
ljubilo
pri
meni
živeti
.
Zdaj
ne
boš
več
moj
služabnik
,
ampak
moj
prijatelj
;
ti
si
mi
življenje
obvaroval
,
vselej
ti
bom
hvaležen
.
Če
boš
pa
hotel
v
svojo
domačo
deželo
iti
,
ti
bom
dal
toliko
denarjev
,
da
boš
lahko
živel
.
"
Medtem
je
bilo
v
mestu
Tulon
imenitno
ženitovanje
.
Veliki
trgovec
,
stari
Teodor
,
je
možil
svojo
hčer
in
k
tej
imenitni
ženitnini
so
prišli
vabit
tudi
generala
M.
,
Svetinovega
gospoda
.
General
pravi
:
"
Rad
grem
k
vašemu
ženitovanju
,
toda
drugače
ne
,
kakor
če
sme
z
mano
priti
tudi
moj
služabnik
France
Svetin
;
pa
ne
,
da
bi
pri
mizi
stregel
ampak
da
bi
pri
mizi
z
menoj
vred
sedel
.
Zakaj
čeravno
je
bil
služabnik
,
je
bil
moj
največji
dobrotnik
.
"
Stari
Teodor
je
v
to
rad
privolil
,
ker
sta
bila
z
generalom
velika
prijatelja
.
To
ženitovanje
so
obhajali
ravno
na
veliki
šmaren
.
Veliko
imenitne
gospode
se
je
vkup
zbralo
.
Vsi
so
Teodoru
voščili
srečo
in
tudi
nevesti
Kristini
.
Vsi
so
bili
veseli
in
dobre
volje
,
samo
Svetin
je
zraven
svojega
generala
sedel
ves
zamišljen
in
ga
vsa
gostarija
ni
razveselila
,
ker
je
bil
s
svojimi
mislimi
več
pri
svojih
ljudeh
kakor
pa
pri
svatih
.
General
je
pripovedoval
svatom
vse
zgodbe
svojega
življenja
,
kako
se
mu
je
na
Španskem
hudo
godilo
in
kako
mu
je
zvesti
Svetin
življenje
otel
.
Zato
so
Svetina
vsi
svatje
spoštovali
in
tudi
na
njegovo
zdravje
pili
.
Pozneje
vstane
eden
izmed
svatov
,
prime
kupico
v
roko
in
pravi
:
"
Naj
živi
tudi
Ilirija
,
kjer
je
naš
ženin
doma
!
"
Na
te
besede
zardi
France
Svetin
od
veselja
in
misli
:
Glejte
,
ženin
je
tudi
Ilirijan
kakor
jaz
;
kdo
mora
neki
to
biti
?
Svetin
vpraša
tiho
svojega
generala
,
kako
se
ženin
piše
.
General
pravi
:
"
Piše
se
Svetin
kakor
ti
.
"
Svetin
bi
bil
rad
ženina
vprašal
,
odkod
je
doma
,
pa
se
ni
upal
zavoljo
gospodov
,
ki
so
bili
okoli
njega
.
Pozneje
,
ko
so
bili
svatje
že
vinjeni
in
se
jeli
sem
ter
tja
sprehajati
,
je
dobil
Svetin
priložnost
,
da
je
z
ženinom
samim
govoril
.
Takole
ga
je
vprašal
:
"
Morebiti
sva
midva
blizu
vkup
doma
,
ki
imava
oba
eno
ime
.
Povejte
mi
vendar
,
od
kod
ste
vi
prav
doma
?
"
Ženin
odgovori
:
"
Blizu
mesta
L.
sem
doma
,
kjer
je
bila
sloveča
suknarija
.
"
Svetin
vpraša
ženina
:
"
Imate
še
starše
?
"
Ženin
nato
vzdihne
in
solze
se
mu
udero
po
licih
,
pa
hitro
