,celo
porogljivo
,
in
mu
privoščile
poraz
v
hipodromu
.
Njegovi
pogledi
so
prosili
in
jokali
pred
temi
modrimi
očmi
in
beračili
za
milost
.
Toda
Irena
se
ni
ozrla
.
Njene
ustnice
so
se
smehljale
,
njene
oči
so
se
zapletle
v
bujne
kodre
Iztokove
in
obvisele
kakor
na
skrivnostnih
nitkah
ob
Slovenu
.
»
Epafrodit
,
Krist
ti
je
naklonjen
!
Obsenčil
te
je
Sveti
Duh
,
da
je
kupila
konje
tvoja
trgovska
modrost
,
kakor
jih
je
vredna
vélika
despojna
.
Zahvaljujem
nebo
za
ta
dar
.
«
»
Božja
Modrost
je
izbrala
nevrednega
hlapca
,
da
poplača
z
drobtinico
veliko
svetost
in
molitev
despojne
.
«
»
In
despot
narodov
te
zahvaljuje
vpričo
jasnega
dvora
in
ti
obeta
svojo
milost
do
konca
!
«
»
Preveč
je
tvoje
dobrote
!
Poplačan
je
hlapec
zadosti
,
ko
je
smel
zreti
v
sonce
vesoljnega
sveta
,
ki
vlada
v
pravici
in
modrosti
narode
!
«
»
In
tudi
barbaru
«
–
Justinijan
je
pokazal
na
Iztoka
–
»
je
naklonil
Bog
zmago
,
ker
biva
v
tvoji
hiši
.
In
zavoljo
Boga
in
svete
Besede
ga
poplača
Justinijan
s
častjo
:
centurio
v
palatinski
vojski
je
in
stopi
...
«
Azbad
je
prebledel
ob
teh
besedah
.
Prekinil
je
samega
carja
in
vzkliknil
:
»
Ta
je
iz
vrst
Slovenov
,
ki
so
uničili
Hilbudija
!
«
Dvorjanom
je
zastala
kri
v
žilah
.
Toliko
žaljenje
veličanstva
!
Azbad
je
zaigral
glavo
!
Prekinil
je
nepozvan
carja
v
besedi
.
Teodora
se
je
srepo
ozrla
s
trona
.
Tudi
Azbad
je
vedel
,
da
je
tvegal
življenje
.
Iztok
,
njegov
tekmec
,
centurij
v
palatinskih
vrstah
.
Ne
!
Nikdar
!
Ob
njem
ne
preživi
dneva
.
Proč
z
njim
,
poguba
tekmecu
–
ali
sebi
.
Smrtna
zona
ga
je
spreletela
,
vzkliknil
je
.
Jasno
mu
je
bilo
,
da
uniči
vzklik
njega
ali
Iztoka
.
Nastala
je
tihota
.
Kakor
pošast
je
legel
strah
na
vsa
srca
.
Justinijanu
se
je
mračilo
čelo
.
Tedaj
je
Azbad
padel
na
obraz
pred
tron
.
»
Despot
morja
in
zemlje
!
Darujem
ti
glavo
,
ki
mi
jo
vzameš
po
pravici
,
ker
sem
žalil
tvoje
veličanstvo
.
Toda
devet
glav
bi
daroval
,
samo
da
otmem
najmanjše
nevarnosti
tebe
,
o
despot
!
«
Azbad
je
ležal
na
tleh
.
Vse
je
drhtelo
in
čakalo
sodbe
.
Tedaj
se
osrči
Epafrodit
.
Ostal
je
miren
,
pripognil
koleno
in
pritisnil
čelo
na
preprogo
.
»
O
despot
,
kdor
ima
take
hlapce
,
tistemu
bi
moral
ustvariti
Bog
še
eno
zemljo
,
da
si
jo
osvoji
.
Zakaj
ta
bo
premajhna
za
tvojo
moč
!
«
Oba
sta
klečala
pred
tronom
.
Vsi
so
strmeli
v
carja
,
ki
si
je
naslonil
glavo
na
roko
in
zrl
predse
.
»
Govori
,
Epafrodit
,
od
kod
je
ta
Sloven
!
Res
iz
vrst
barbarov
,
ki
so
mi
uničili
Hilbudija
?
«
Upravda
ni
dvignil
oči
.
»
Slabe
so
moje
roke
in
leta
so
mi
upognila
hrbèt
in
pobeljena
glava
ni
več
dom
nerazsodnih
misli
.
Toda
tako
gotovo
,
kakor
me
čuje
božja
Modrost
,
bi
bil
že
vzkipel
in
sunil
nož
v
srce
Slovenu
,
če
bi
bila
resnična
trditev
Azbadova
,
ki
je
skrben
po
pravici
in
poštenju
.
Ta
Sloven
mi
je
rešil
življenje
.
Preko
Donave
so
se
nagnali
ostanki
Svarunove
vojske
in
napadli
mene
,
mirnega
trgovca
.
In
iste
Slovene
je
klal
Iztokov
nož
in
me
iztrgal
smrti
.
Zato
njemu
moja
hvaležnost
,
zato
biva
pod
mojo
streho
in
zato
vem
,
da
ni
iz
vrst
tistih
,
ki
so
sovražniki
velikemu
despotu
!
«
Po
dolgem
molku
je
dvignil
Justinijan
glavo
.
»
Iztok
je
in
ostane
centurio
,
Azbad
je
in
ostane
poveljnik
in
od
danes
moj
tajni
zaupnik
!
Iztok
stopi
v
njegovo
legijo
!
«
Ves
dvor
je
z
vzklikom
in
občudovanjem
poslavil
in
poveličal
carjeve
besede
.
Odlikovanima
so
čestitali
in
slavili
despotovo
milost
in
nedosežno
razsodnost
.
Iz
vrst
dvorjanic
je
stopila
Irena
in
ogovorila
Iztoka
slovenski
.
»
Junak
si
,
stotniče
carske
vojske
!
Tvoja
pot
se
vije
kvišku
.
Naj
te
spremlja
sreča
!
«
Iztok
,
ki
ni
razumel
ves
čas
ničesar
,
se
je
ob
teh
besedah
zdramil
,
kakor
bi
se
prebudil
iz
sna
.
»
Ali
si
vila
iz
naših
logov
,
ali
si
živa
–
oj
,
govori
!
«
Irena
pa
se
mu
je
samo
nasmehljala
in
se
ozrla
v
njegove
oči
.
Zakaj
dvignila
se
je
že
zavesa
,
Epafrodit
in
Iztok
sta
se
dotaknila
s
čelom
tal
in
odšla
.
Po
cestah
ni
Iztok
videl
množice
,
ni
slišal
vzklikov
.
Pred
njim
so
gorele
modre
Irenine
oči
in
trepetal
je
smehljaj
njenih
ustnic
.
Njegovo
uho
je
slišalo
samo
mehke
besede
,
ki
mu
jih
je
izpregovorila
neznana
,
lepa
kakor
gorska
vila
.
Njegovo
srce
pa
je
objela
sladkost
,
kakor
bi
nad
njim
razpela
cvetoče
lipove
vejice
–
tiha
Vesna
.
Iz
njegove
glave
bi
se
rodila
druga
Minerva
.
Šele
dva
meseca
in
taki
uspehi
!
Tako
je
modroval
sivoglavi
Kasander
,
Iztokov
učitelj
,
ko
se
je
že
ob
mesečnem
svitu
vračal
preko
vrtov
mimo
Epafroditove
vile
.
»
Kakor
bi
v
kamen
zarezal
,
kar
mu
povem
.
Vse
se
ga
prime
za
večno
.
Ko
bi
ne
bil
rojen
v
grmu
od
barbarske
volkulje
,
ampak
pri
Akropoli
kje
,
bi
bil
drugi
Aristotel
ali
Aleksander
.
Pri
Bogu
,
bil
bi
!
«
Iztok
je
hodil
tedaj
po
tihem
vrtiču
,
kjer
je
cvel
jasmin
.
Pod
mehkimi
sandalami
je
šumel
zeleni
pesek
,
ki
ga
je
pripeljal
brod
iz
Lakonije
.
Drobni
kristalčki
so
se
svetili
v
mesečini
in
stezà
se
je
zdela
kakor
s
kresnicami
posuta
.
Enakomerno
so
se
glasili
njegovi
koraki
,
v
ritmu
je
izgovarjal
polglasno
grške
besede
,
vzklike
poveljnikov
,
ukaze
,
s
katerimi
je
veleval
stotniji
.
Ko
je
ponovil
drugič
,
ponovil
tretjič
,
je
obstal
,
potegnil
meček
in
ga
vihtel
v
bliskovitih
črtah
po
zraku
.
Napadal
je
,
odbijal
udarce
,
umikal
se
in
zopet
naskakoval
.
Ko
se
je
utrudil
,
je
sédel
na
kamnitno
klop
pri
štropotajočem
vodometu
.
Mesečina
.
Vse
okrog
njega
je
dihalo
skrivnosten
vonj
.
Vodni
curek
je
trepetal
in
koprnel
kvišku
,
se
znižal
in
zopet
zaprašil
proti
nebu
,
omagoval
in
v
tisoč
kapljicah
utonil
v
svetlem
tolmunu
,
kjer
je
trepetalo
zlato
lice
lunine
ploskve
.
Od
morja
je
valovila
tiha
,
vlažna
gorkota
,
kakor
bi
ga
v
vonjavi
kopeli
gladile
mehke
roke
.
Odpel
si
je
zapone
na
oklepu
,
naslonil
glavo
v
dlan
in
se
zamislil
v
tiho
in
zvezdnato
noč
.
Tukajle
je
sedèl
tisti
večer
,
ko
se
je
vrnil
z
Epafroditom
z
dvora
.
Polnoč
so
prevozile
zvezde
in
njegovo
oko
ni
zaželelo
spanca
.
Pred
njim
so
gorele
modre
oči
Irenine
.
Kamor
se
je
obrnil
,
povsod
njene
oči
.
Iz
morja
so
zrle
vanj
,
z
vsake
zvezde
so
se
mu
smehljale
in
s
cvetočih
vejic
nad
njim
so
šepetale
v
šumenju
listja
in
cedrovih
vrhov
njene
sladke
besede
.
»
Junak
si
,
Iztoče
!
Stotnik
carske
vojske
!
Naj
te
spremlja
sreča
!
«
In
poslej
se
je
mesec
dvakrat
pomladil
.
Iztok
je
zjahal
najbolj
ognjevite
konje
,
polomil
dokaj
sulic
,
skrhal
mnogo
mečev
,
se
naučil
brati
in
pisati
,
pozabil
je
skoraj
očeta
Svaruna
,
spomnil
se
le
mimogrede
Ljubinice
.
Ni
utegnil
.
Toda
Ireninih
oči
in
njenih
besed
ne
more
pozabiti
.
Ko
koraka
sredi
ulic
na
vežbališče
ali
kadar
ponosno
jezdi
v
pozlačenem
oklepu
najbolj
divjega
žrebca
in
ga
objemajo
z
oken
in
s
ceste
po
ljubezni
koprneči
pogledi
,
tedaj
zaman
išče
njenih
oči
.
Zdi
se
mu
,
da
je
že
videl
vsake
oči
,
kar
jih
je
v
Bizancu
,
da
se
je
vprašujoče
ozrl
vanje
in
žalosten
odmaknil
pogled
.
Zakaj
tiste
luči
ni
v
nobenih
,
tiste
mehke
in
ljubezni
polne
,
kakor
bi
v
Ireninih
očeh
ležala
vsa
lepa
njegova
domovina
,
kakor
bi
iz
njenega
glasu
odmevali
vsi
spevi
slovenskih
logov
.
Kadar
koli
je
jezdil
mimo
carske
palače
,
vselej
so
trkale
njegove
oči
na
zagrnjena
okna
in
prosile
:
»
Irena
,
samo
en
pogled
,
eno
besedo
z
domačih
tal
,
samo
eno
.
«
Toda
ni
se
ganilo
gluho
okno
,
mrtve
stene
neizmerne
palače
so
molčale
.
In
kakor
vselej
,
kadar
se
je
na
véčer
zatapljal
v
take
sanje
,
tako
se
jih
je
tudi
nocoj
navsezadnje
prestrašil
.
Vzravnal
se
je
na
klopi
,
potegnil
po
čelu
,
otresel
nejevoljno
z
roko
in
zamrmral
.
»
Irena
?
Kaj
mi
je
v
glavi
?
Irena
–
dvorjanka
,
to
se
pravi
hotnica
.
Čemu
bi
se
trapil
zanjo
?
Aha
,
da
ostanem
tu
,
da
prelivam
kri
za
tirana
in
da
se
za
ves
trud
,
za
izdajalski
trud
enkrat
ogrejem
v
njenem
objemu
.
Ne
,
na
Svetovita
,
ne
izneverim
se
!
Sedaj
se
mi
skrivaš
,
Irena
,
skrivaš
,
ker
veš
,
da
me
mučiš
.
In
v
krogu
družic
in
tistih
bledih
gospodov
,
tistih
palatinskih
častnikov
,
ki
bi
bežali
v
vojski
pred
tolpo
starih
žensk
,
tam
se
rogaš
z
drugimi
vred
barbaru
in
govoriš
s
smehom
o
meni
.
Na
Peruna
,
govorili
boste
o
Iztoku
s
solzami
v
očeh
!
«
Iztok
je
planil
pokonci
in
iztegnil
roke
proti
nebu
.
»
Na
bese
,
kaj
preklinjaš
in
prisegaš
,
dečko
?
«
Pred
Iztokom
se
je
pojavil
Radovan
.
»
Oj
,
očka
!
Ne
spiš
?
Polnoč
je
!
«
»
Kdaj
spim
,
zakaj
ne
spim
,
kako
spim
:
za
vse
to
se
ti
doslej
nisi
kdovekaj
zmenil
.
Odgovori
,
kar
te
vpraša
Radovan
!
«
»
Ej
,
pa
si
slabe
volje
,
Radovane
!
«
»
Zopet
se
izogibaš
!
Povej
,
čemu
se
jeziš
in
suješ
s
pestmi
proti
mesecu
kakor
otrok
,
ki
maha
s
šibo
proti
nebu
,
da
bi
zvezde
klatil
.
«
»
Misel
,
neumna
misel
mi
je
šinila
v
glavo
!
«
»
Šinila
,
samo
šinila
!
Seveda
,
pa
ti
sedi
v
glavi
trdno
kakor
klop
na
kravjem
vratu
.
Zakaj
lažeš
?
«
Radovan
se
je
razhudil
in
razkoračil
pred
Iztokom
.
Mladi
stotnik
se
je
od
srca
nasmejal
starčevi
togoti
.
»
Kako
se
ti
poda
,
če
se
jeziš
!
Sedi
k
meni
!
«
»
Ne
sedem
,
če
ne
poveš
!
«
»
Vse
ti
povem
,
samo
dober
bodi
in
ne
jezi
se
.
«
»
Taki
ste
mladički
!
Ponoči
lezem
za
teboj
in
te
čuvam
,
v
dolgih
nočeh
premišljujem
in
lovim
tvojo
sapo
in
tvoje
sanje
.
Iztok
,
kaj
misliš
,
da
ne
vem
?
Epafrodit
,
sam
Epafrodit
mi
je
razodel
,
ker
sem
ga
vprašal
.
Vidiš
,
tujec
,
krščenec
je
povedal
,
ti
mi
ne
poveš
!
«
Iztok
se
je
zavzel
.
»
Kaj
bi
ti
pravil
Epafrodit
?
Kaj
neki
?
«
»
Iztok
,
sin
Svarunov
,
mar
te
nisem
čul
neštetokrat
ponoči
,
ko
si
jecljal
in
vzdihoval
:
‚
Irena
,
Irena
‘
?
Ne
enkrat
,
stokrat
!
Misliš
,
da
take
sanje
kanejo
v
glavo
mlademu
človeku
kakor
piškav
oreh
z
drevesa
?
In
ker
si
molčal
ti
,
sem
se
lotil
Epafrodita
.
«
»
Epafrodita
?
«
je
ostrmel
Iztok
.
»
Da
,
njega
samega
,
ki
mi
je
povedal
,
kako
te
je
obgovorila
tista
z
dvora
in
ti
zavdala
s
pogledom
.
In
mož
je
pristavil
:
‚
Posvari
ga
,
očka
!
Ves
Bizanc
vé
,
da
ljubi
Ireno
Azbad
.
‘
Zato
te
svarim
.
Bodi
vsaj
toliko
pameten
,
kot
je
pametna
žival
.
Če
žival
zadene
strelica
,
zbeži
,
da
ne
prifrči
druga
.
Tebe
je
tudi
ranila
puščica
,
zato
ne
tišči
k
tistemu
,
ki
strelja
,
ampak
beži
.
Razumeš
?
«
»
Torej
Azbad
,
praviš
,
da
ljubi
Ireno
?
«
Radovan
je
pretkano
zapazil
nemir
na
Iztokovem
licu
.
Skrival
ga
je
,
zakril
ga
ni
.
Komaj
je
dobro
povesil
pest
,
ko
je
prisegal
na
Peruna
,
da
je
ne
mara
,
da
je
Irena
ničvrednica
,
da
bi
bila
ljubezen
do
nje
nejevera
do
doma
,
že
se
mu
je
rogal
v
srcu
mogočen
glas
in
mu
klical
:
Laž
,
laž
!
Vendar
jo
ljubiš
!
In
sedaj
,
da
jo
ljubi
Azbad
,
tisti
njegov
vrhovni
poveljnik
,
ki
ga
še
nikoli
ni
pogledal
prijazno
,
ki
nalaga
najtežje
na
njegove
rame
,
tisti
,
ki
je
imenoval
Hilbudija
pred
carjem
,
da
bi
tekmeca
ugonobil
.
Iztoku
se
je
nenadoma
zdanilo
.
Koliko
stvari
ni
razumel
,
koliko
vozlov
se
je
zamotalo
krog
njega
!
Sedaj
en
sam
udarec
:
Azbad
ljubi
Ireno
–
in
vse
je
jasno
.
Zato
še
ne
sme
na
stražo
v
carjevo
palačo
!
Zato
še
ni
dosti
izvežban
,
da
bi
vodil
stotnijo
,
kadar
gre
carica
Teodora
z
dvora
!
In
on
je
verjel
in
se
zato
uril
ponoči
in
podnevi
.
No
,
čakaj
,
jutri
je
napovedana
velika
vojaška
vaja
vpričo
carja
in
carice
...
Radovan
je
presojal
Iztokovo
lice
,
na
katerem
so
podrhtavale
mišice
.
Zaskrbelo
je
starca
in
zelo
se
je
bal
.
Začel
je
mehko
in
proseče
:
»
Iztok
,
moj
sin
,
ti
veš
,
da
te
ljubim
,
kakor
te
more
ljubiti
edino
še
tvoj
oče
Svarun
.
Zato
slušaj
prošnjo
sivega
starca
,
ki
ti
želi
dobro
:
Poskusil
si
vojno
življenje
,
kakor
blisk
sučeš
meč
–
tamle
izza
palme
sem
te
opazoval
–
pišeš
kakor
učenjak
,
daj
,
vrniva
se
preko
Donave
.
Poguba
preti
Slovenom
doma
brez
tebe
in
tebi
poguba
tukaj
brez
doma
.
Vrniva
se
,
sinko
!
«
»
Ne
morem
,
ne
smem
,
očka
!
«
Iztok
je
razburjeno
odgovoril
.
»
Ne
moreš
,
ne
smeš
–
«
Obmolknil
je
Radovan
in
vzdihnil
.
Vodomet
je
šumel
,
njegovi
kristali
so
tonili
v
tolmunu
,
oba
sta
zrla
v
skakljajoče
lučce
in
nobeden
ni
mogel
izpregovoriti
.
»
Ne
morem
,
očka
,
sedaj
pa
že
kar
ne
,
ko
vem
,
da
mi
dela
Azbad
krivico
.
Počakati
moram
,
da
pokažem
očitno
,
kaj
zmore
Sloven
.
Ne
bo
govoril
Azbad
na
dvoru
:
Iztok
je
barbar
,
neroden
vojak
,
ni
za
rabo
,
divjak
je
.
Tega
ne
,
to
mi
je
sramota
,
ki
je
ne
strpim
.
«
»
Pred
tisoči
si
dokazal
v
hipodromu
,
kaj
si
in
kake
krvi
.
Čemu
še
dokazov
?
Verjeli
bodo
Azbadu
,
ne
tebi
.
On
te
pogubi
!
«
»
Čuva
me
Svetovit
in
čuva
Perun
.
Devet
Svarunovih
sinov
je
padlo
v
boju
z
Bizantinci
.
Bogovi
se
maščujejo
.
«
»
Naj
se
uresničijo
tvoje
besede
!
«
»
Ne
smem
domov
,
sem
rekel
.
Ne
smem
,
ker
so
še
daleč
moji
načrti
.
Kaj
mi
koristi
,
če
znam
nekoliko
vojevati
!
Treba
mi
je
izvedeti
ukan
,
načrtov
,
treba
je
dobiti
orožja
,
da
ga
prinesem
domov
.
Glej
,
sedaj
služim
zlate
statére
.
Epafroditu
jih
dajem
,
on
pa
trguje
z
njimi
in
zlato
se
množi
!
«
»
In
še
tretjič
ne
smeš
domov
,
ker
si
mlad
človek
in
nimaš
modrosti
.
Ranjen
si
–
zatorej
nazaj
in
bliže
tja
–
k
Ireni
,
od
koder
leté
puščice
!
Da
bi
imel
ti
godčevo
srce
!
Sinko
,
tudi
Radovan
je
ljubil
,
veliko
lepih
deklic
je
gledalo
po
njem
.
Toda
pevec
udari
ob
strune
,
zajame
pesem
iz
lepih
oči
,
pa
se
napoti
dalje
,
pozabi
in
živi
svoboden
.
Samo
strune
vedo
o
tihi
ljubezni
iz
šumnega
Bizanca
,
od
Baltiškega
morja
in
od
prostranih
dobrav
,
ker
samo
vanje
vdahne
vedno
nova
ljubezen
novo
življenje
.
Iztok
,
ti
nisi
pevec
,
zato
je
zaman
moja
beseda
.
«
Starec
se
je
razžalostil
,
upognil
hrbèt
in
skril
obraz
v
dlani
.
»
Očka
,
tebi
se
toži
po
domu
!
Pojdi
čez
Donavo
,
pozdravi
mi
očeta
in
povej
,
zakaj
ni
sina
domov
.
Ponosen
bo
name
Svarun
in
čakanje
,
polno
upanja
,
bo
sladilo
njegove
dni
!
«
»
Po
domu
se
mi
toži
?
Oj
ne
!
Kje
je
pevec
doma
?
Povsod
in
nikjer
.
Zato
se
mi
ne
toži
po
domu
.
Toda
moje
uho
hrepeni
po
meketanju
čred
,
moje
oči
bi
se
rade
napasle
zelenih
gozdov
.
Sit
sem
Bizanca
,
moj
sinko
,
do
grla
sit
.
Zato
pojdem
.
Takoj
jutri
!
«
Radovan
se
je
vzravnal
.
Vsa
raztoženost
je
izginila
z
lica
in
glasno
je
zapel
popotno
pesem
.
»
Na
Šetka
,
da
sem
se
skoraj
razcmeril
,
bedak
!
Nocoj
se
posloviva
,
Iztok
!
Daleč
so
tvoji
načrti
.
Dosežeš
jih
,
če
te
ne
ubije
ženska
.
Če
se
ti
ljubi
igre
z
njo
,
bodi
ona
igrača
,
ne
ti
.
Radovan
te
ne
pozabi
.
Ob
letu
se
vrne
in
ti
prinese
novic
z
doma
.
Sedajle
kar
čutim
,
da
bi
bil
kmalu
zadremal
v
Bizancu
,
odkar
me
pita
Epafrodit
.
Tudi
njega
ne
pozabim
,
ne
njegovega
vina
.
Pojdi
,
poln
vrč
naju
čaka
.
Pijva
v
slovo
!
«
Napotila
sta
se
proti
hiši
.
»
In
ko
sem
se
odebelil
z
bizantinsko
maščobo
,
se
je
skrčil
moj
pogum
.
Ponoči
sem
mislil
na
Tunjuša
in
se
ga
celo
bal
,
kravjerepnika
.
Nič
se
ga
ne
bojim
.
Če
se
srečam
z
njim
,
ga
ukanim
,
da
bo
pomnil
,
kdaj
se
je
srečal
z
Radovanom
.
Pesjan
!
«
»
Ne
boj
se
ga
!
V
tvoji
peti
je
več
modrosti
ko
v
Hunovi
glavi
.
Ko
prideš
do
gradišča
,
pozvedi
,
je
li
res
zasejal
razdor
med
Slovene
!
Hodi
od
roda
do
roda
,
svari
in
prosi
,
pomirjuj
,
povej
jim
o
sleparju
Tunjušu
,
bizantinskem
hlapcu
,
plačanem
izdajalcu
!
Če
bi
se
pa
dvignila
vojska
,
pridi
in
mi
povej
!
Tedaj
se
vrne
Svarunov
sin
med
brate
.
«
»
Kakor
sem
rekel
,
ob
letu
se
Radovan
vrne
,
bodi
vojska
,
bodi
mir
.
Samo
če
ne
omaga
sredi
poljá
njegova
stara
noga
in
ga
ne
objame
hladna
Morana
.
«
»
Morana
ti
prizanese
!
«
Prišla
sta
v
sobo
,
kjer
je
gorela
luč
v
posrebrenem
čolničku
,
ki
je
visel
izpod
stropa
.
Radovan
je
privzdignil
podolgast
lončen
vrč
in
natočil
pisani
kupi
.
»
Bibe
in
multos
annos
et
victor
sis
semper
!
«
mu
je
nazdravil
starec
po
starorimski
šegi
,
ki
se
je
ohranila
v
Bizancu
,
in
ponosen
je
bil
,
ko
ga
Iztok
ni
razumel
.
Ko
sta
slovesno
pila
v
slovo
,
ko
je
Radovan
z
modrimi
nauki
učil
Iztoka
,
je
stal
zakrit
v
senco
akanta
na
carskem
vrtu
Azbad
.
Sam
je
prišel
nadzirat
straže
v
palačo
.
Ali
to
je
bila
samo
pretveza
.
Dobro
plačan
skopljenec
je
prinesel
popoldne
njegovo
pismo
in
ga
vtihotapil
v
spalnico
Irene
.
Odkar
ga
je
zmagal
Iztok
v
areni
,
odkar
je
vzkliknil
pred
carjem
,
da
je
Iztok
izmed
vrst
bojevnikov
zoper
Hilbudija
,
Irena
še
ni
govorila
z
njim
.
Kadar
se
ji
je
približal
,
je
zbežala
;
kadar
ji
je
pošepetal
v
dvorni
službi
vročo
prisego
ljubezni
,
je
ni
slišala
in
se
je
ozrla
proč
.
Azbad
je
blaznel
in
bledel
v
divji
strasti
.
Zato
je
sklenil
,
da
jo
povabi
ponoči
na
vrt
.
Carjevi
obsežni
gaji
ob
šumeči
Propontidi
so
skrivali
ob
lepih
pomladnih
nočeh
v
mračnih
sencah
skrivnosti
,
ki
so
se
spletale
čez
dan
na
trgih
,
v
razkošnih
kopelih
,
pri
razsipnih
obedih
in
nadaljevale
v
tihih
nočeh
.
Nobena
vrata
niso
bila
tako
zaprta
in
zastražena
,
da
bi
jih
ne
odprl
zlati
ključ
mehkužnega
patricija
,
kadar
je
šel
za
slo.
Azbad
je
čakal
dolge
ure
.
Sto
in
stokrat
je
preštel
okna
in
iskal
luči
,
ki
bi
mu
oznanila
:
Dvignila
se
je
,
prihaja
!
Ni
se
posvetilo
okno
,
ni
pričakal
Irene
.
Polnoč
je
prešla
,
zvezde
na
vzhodu
so
se
redčile
.
Zaničuje
me
,
je
pomislil
Azbad
.
Zaničuje
edina
,
oboževana
,
do
blaznosti
ljubljena
!
Njegova
duša
je
bila
potrta
,
da
bi
se
zjokal
.
A
sam
ni
vedel
,
je
li
ranjena
njegova
ljubezen
ali
njegov
napuh
.
Da
bi
se
mu
ustavljala
ženska
!
Njemu
,
ki
je
magister
equitum
,
za
katerim
hrepeni
pol
Bizanca
,
ki
ga
je
poljubljala
Teodora
sama
v
razkošni
noči
po
razkošnem
pirovanju
!
Njega
zaničuje
Irena
,
na
pol
barbarka
!
Vse
njegovo
hrepenenje
,
vsa
blazna
strast
se
je
prelila
v
togoto
.
Z
zobmi
je
škrtal
,
stiskal
pest
in
se
rotil
pri
Belcebubu
,
da
jo
stre
,
uniči
in
poniža
.
Pozabil
je
v
razburjenosti
,
da
je
v
skrivališču
.
Z
nogo
je
udaril
ob
tla
,
da
je
trčil
ročnik
meča
ob
oklep
.
Ustrašil
se
je
ropota
,
srce
je
plalo
v
viharnih
valovih
,
prisluškoval
je
in
se
skrival
v
gosto
senco
.
Kar
se
mu
je
zazdelo
,
da
se
je
premaknila
izza
tolmunčka
mimo
visokih
lotosov
temna
senca
.
Po
Azbadu
je
vzkoprnela
vsaka
žilica
.
V
blazni
muki
je
pritisnil
roko
na
srce
,
ki
mu
je
bil
oklep
pretesen
.
Napenjal
je
oči
,
pridrževal
sapo
,
prisluškoval
z
neučakljivim
naporom
,
da
bi
zaslišal
tanko
iglico
,
ki
bi
padla
z
libanonske
cedre
,
stoječe
sredi
zelene
trate
.
Po
kratkem
času
se
mu
je
zdelo
,
da
je
zašumel
pesek
.
Kakor
bi
se
mu
drobne
mravljice
usule
po
mozgu
,
tako
ga
je
spreletelo
.
Zopet
mir
in
tihota
.
Prepričan
je
bil
,
da
se
je
motil
.
Srce
se
je
umirjalo
,
roka
je
zdrsnila
s
prsi
in
krčevito
stisnila
ročaj
meča
.
Takrat
se
nenadoma
odtrga
skrivnostna
senca
in
splove
neslišno
kakor
duh
za
gozdiček
cipres
.
Azbadu
sta
se
razširili
ustnici
in
na
njih
je
umrla
beseda
:
Irena
!
Vzklikniti
si
ni
upal
.
Zahrepenel
je
po
njej
,
da
je
dvignil
nogo
in
hotel
preko
pisane
grede
proti
cipresam
.
Toda
premagal
se
je
.
Zbral
je
vso
silo
,
pomel
si
z
roko
oči
,
si
prigovarjal
,
da
je
samo
razgreta
domišljija
.
Pomiril
se
je
počasi
skoraj
dodobra
,
dasi
ni
za
trenutek
okrenil
pogleda
od
cipres
.
Na
vzhodu
izza
Črnega
morja
se
je
na
obnebju
posvetila
nežnordečkasta
proga
.
Vstajala
je
zarja
.
Od
morja
je
dahnil
hladen
veter
in
mu
oblažil
razbeljeno
čelo
.
Krog
ustnic
mu
je
zaigral
porogljiv
nasmeh
.
Kakor
bi
se
sramoval
sam
sebe
!
Tak
nemir
,
razburjenost
za
prazen
privid
!
Čemu
se
je
dal
strasti
preslepiti
,
da
je
pisal
Ireni
pismo
,
kjer
ji
prisega
ljubezen
,
leži
pred
njenimi
nogami
in
jo
prosi
,
naj
mu
dovoli
,
da
poljubi
vsaj
pesek
,
katerega
se
dotakne
njena
noga
!
Zakaj
je
to
storil
?
Sedaj
ga
zasmehuje
.
Jutri
pokaže
pergament
najboljši
prijateljici
,
v
dveh
dneh
izve
ves
dvor
,
kako
ga
je
zmagala
Irena
.
Zbadali
ga
bodo
,
pomežikovali
si
med
seboj
in
Teodora
ga
bo
z
zlobnim
zasmehom
pomilovala
.
Bil
je
pobit
,
strt
in
žalosten
,
da
se
je
zasmilil
sam
sebi
.
Obrnil
se
je
,
da
bi
odšel
.
Tu
se
zopet
dvigne
senca
izmed
cipres
in
odhiti
po
stezi
,
kakor
bi
šla
proti
Azbadu
.
Osupel
,
srečen
in
omamljen
hiti
proti
njej
.
»
Irena
,
«
mu
vzklika
srce
;
»
Irena
,
«
mu
prihaja
na
ustnice
,
dokler
glasno
ne
zakliče
njenega
imena
.
Še
petnajst
korakov
je
od
njega
.
Senca
se
ustavi
,
Azbad
pospeši
korake
in
vnovič
izreče
s
tresočim
se
glasom
:
»
Irena
!
«
Tedaj
zadoni
zvoneč
glas
:
»
Čestitam
,
magister
equitum
!
«
Azbad
je
vztrepetal
po
vsem
životu
.
Senca
je
trenutno
izginila
,
izza
košate
mirte
se
je
oglasil
škodoželjen
smeh
,
da
se
je
razleglo
po
vrtu
.
Poveljnik
palatinske
legije
je
prebledel
,
kri
se
mu
je
strdila
po
žilah
.
Zakaj
dobro
je
spoznal
glas
Teodore
.
Visoko
v
palači
je
potrkala
zlata
zarja
z
rožnatimi
prstki
na
Irenino
okno
.
Jutrnji
žarki
so
zagledali
na
mizi
razprt
psalter
,
iz
katerega
so
se
svetile
črke
69.
psalma
,
razgrnjenega
v
poznem
večeru
pred
ikono
Krista
Pantokratorja
:
O
Bog
,
pridi
mi
na
pomoč
;
Gospod
,
hiti
mi
pomagat
!
Zavrnejo
naj
se
in
sram
jih
bodi
,
kateri
mi
hudo
želé
...
Iztok
ni
tisto
noč
skoraj
nič
spal
.
Do
zore
mu
je
modroval
Radovan
,
v
katerem
se
je
zbudila
z
vso
silo
nemirna
narava
pevca
popotnika
.
Zahrepenel
je
na
pot
kakor
oblak
pod
nebom
,
moral
je
proč
iz
Bizanca
in
,
če
bi
bil
vedel
,
da
gre
naravnost
pod
Tunjušev
meč
,
šel
bi
bil
in
bi
se
ne
mudil
ure
več
.
Ko
si
je
nadel
Iztok
bojno
opravo
,
da
bi
odšel
za
svita
na
vežbališče
,
ga
je
starec
objel
in
po
sivi
bradi
sta
pritekli
solzi
resnične
ljubezni
.
Radovan
je
šel
po
slovo
k
Epafroditu
.
Ni
čakal
dolgo
pri
vratih
.
Zakaj
Grk
je
delal
in
računal
ob
jutrnjem
hladu
.
Začudil
se
je
.
»
Ne
hodi
!
Ni
ti
sile
pod
mojo
streho
!
«
»
Moram
,
gospod
,
godec
mora
križem
sveta
.
Sin
naj
ostane
,
ker
ni
moj
sin
.
«
»
Ni
tvoj
sin
?
«
»
Ni
moj
sin
,
pravim
,
ni
,
zato
ker
je
bolj
za
meč
kakor
za
strune
.
Kako
sem
ga
rodil
?
Iz
strune
–
meč
?
Zato
naj
ostane
pri
meču
,
oče
pa
gre
in
z
njim
gre
pesem
.
In
tebe
,
o
dobrota
veličastna
,
prosi
oče
,
da
ga
čuvaš
,
svariš
in
kaznuješ
,
če
treba
.
Sedaj
je
tvoj
,
dokler
ne
pridem
ponj
!
Za
tvojo
dobroto
naj
ti
bogovi
várujejo
ladje
in
zlato
naj
se
ti
množi
v
skrinjah
kakor
kvašeno
testo
!
«
»
Kako
boš
potoval
?
«
»
Kakor
potujem
že
petdeset
let
,
po
cestah
in
stezah
,
po
gorah
in
dolinah
,
med
volkovi
in
tatovi
,
sit
in
lačen
,
pijan
in
žejen
,
vedno
vesel
in
vedno
brez
skrbi
.
Drugačna
je
pot
godčeva
kakor
trgovčeva
.
«
»
In
če
ti
ponudim
voz
do
Odrina
,
bi
se
li
peljal
?
«
»
Ni
nápak
na
vozu
,
ne
rečem
.
Ali
voz
gre
in
se
ne
ustavi
.
Veseli
ljudje
so
ob
cesti
,
voz
gre
mimo
.
Godca
kličejo
:
Prijatelj
bodi
naš
,
udari
na
plunko
–
voz
gre
dalje
.
A
da
te
ne
razžalim
ob
tej
uri
,
se
tudi
peljem
do
Odrina
,
kakor
želi
tvoja
veličastna
dobrota
!
«
»
Melhior
ima
opravka
tam
in
še
danes
odide
.
Torej
prisedeš
.
V
Odrinu
te
priporoči
trgovcem
,
morda
te
pospremi
kdo
preko
Hema
.
In
ná
,
da
ne
boš
potoval
prazen
!
«
V
Radovanovo
nedrje
je
izginil
mošnjiček
zlatov
.
»
Kakor
sem
rekel
,
ne
razžalim
te
in
se
popeljem
z
Melhiorom
.
Ali
vrnem
se
,
k
tebi
se
vrnem
in
k
sinu
,
moje
srce
bo
jokalo
za
teboj
in
moja
plunka
bo
opevala
tvoje
dobrote
med
Sloveni
.
Bogovi
naj
te
zibljejo
v
zlatih
nečkah
!
Sreča
nate
,
Epafrodit
,
jasno
zdravje
tebi
in
tvojim
!
«
Pred
vrati
je
posegel
Radovan
v
nedrje
in
potežkal
mošnjiček
.
»
Ni
potrebno
tole
za
godca
,
a
koristno
je
vendar
.
«
Na
dvoru
se
je
srečal
z
Melhiorom
,
ki
je
v
popotni
opravi
dajal
povelja
.
»
Melhior
,
s
teboj
pojdem
,
tako
je
ukazal
velemogočni
gospod
.
Ali
si
pomislil
,
da
utegne
biti
vročina
na
cesti
?
Ko
bi
naložil
kak
vrč
,
saj
ne
uteži
.
«
»
Dobro
,
dobro
!
Vesela
družba
!
Radovan
bo
pel
in
godel
,
Melhior
gotovo
poskrbi
,
da
ne
bo
suho
tvoje
grlo
.
«
»
Bogovi
,
kaj
sem
vam
storil
,
da
me
tako
ljubite
?
«
Tako
je
vzkliknil
Radovan
,
ko
je
z
mladostnimi
koraki
hitel
po
plunko
.
Pod
Svarunovim
gradiščem
na
okrogli
,
v
pomlad
razorani
njivi
se
je
pripogibalo
klasje
zorečega
ječmena
.
Tu
in
tam
se
je
dvigal
iz
srede
njive
gost
grm
,
katerega
se
ni
ljubilo
iztrebiti
ratarju
,
dobro
vedočemu
,
da
drugo
pomlad
bržkone
drugod
zastavi
plug
za
novo
setev
.
Z
okopov
gradišča
je
v
pozimski
moči
in
snegu
zdrsnila
plast
zemlje
;
med
zelenim
rušjem
so
se
videle
rjave
struge
.
Krog
in
krog
gradišča
je
dremala
vroča
poletna
tihota
.
Tudi
s
prostranih
planjav
prav
do
širokega
močvirja
Mursiana
se
ni
glasilo
meketanje
čred
.
Pastirji
so
zagnali
v
goste
sence
in
lenarili
pod
košatimi
hrasti
.
Na
travi
vrh
okopov
je
sedel
Svarun
.
Vso
zimo
se
ni
ganil
iz
stanišča
.
Z
nikomer
ni
govoril
,
nikdar
veleval
,
ni
povpraševal
po
teletih
in
jagnjetih
–
na
ovnovi
koži
je
ždel
in
božal
edinico
,
ki
je
sedela
ob
njem
in
predla
iz
lanu
tanke
niti
za
platno
.
Celό
pomlad
ga
ni
zdramila
.
Devet
sinov
je
padlo
v
boju
–
pa
je
prebolel
vse
rane
.
Ko
pa
je
izginil
zadnji
sin
,
Iztok
,
ko
je
v
rodu
zavladal
razpor
,
se
mu
je
v
dušo
vsesal
gnev
,
osrčje
mu
je
grizla
bridkost
in
slavni
starosta
je
klonil
v
gubé
,
molčal
vse
tedne
in
s
trudnimi
vzdihi
klical
Morano
.
Starosta
Bojan
,
njegov
naslednik
,
je
prihajal
do
njega
po
modre
nasvete
.
Toda
Svarun
mu
ni
svetoval
.
»
Moder
si
,
Bojan
,
delaj
po
modrosti
!
«
To
je
bilo
vse
,
kar
je
izvlekel
iz
njega
.
Ko
je
prešla
pomlad
in
je
Svarun
slišal
pogovore
,
da
se
vojska
še
ni
združila
ter
dvignila
preko
Donave
,
da
bi
poplenila
po
bizantinski
državi
,
se
je
zdramil
sivi
,
upognjeni
starosta
,
pozval
Bojana
in
Velegosta
k
sebi
in
izpregovoril
:
»
Moža
,
brata
!
Mozeg
se
suši
v
meni
,
kri
mi
je
izpila
žalost
,
suha
veja
sem
na
deblu
našega
drevesa
.
Sami
črti
še
pihajo
v
mojem
srcu
žerjavico
življenja
,
da
ne
ugasnem
.
Kaj
delate
,
bratje
?
Kaj
čakate
?
Maščevanje
Bizancu
!
Maščevanje
zahtevajo
bogovi
,
po
maščevanju
kričé
reke
krvi
,
po
maščevanju
iztegajo
koščene
roke
mrtve
prste
sredi
ravni
!
In
vi
se
prepirate
!
Ant
lovi
ovco
Slovenu
,
Sloven
trati
puščice
nad
Antovimi
kozliči
.
Perun
sam
je
onečaščen
!
Bliske
nabrusi
in
jih
trešči
v
brate
,
ki
se
koljejo
med
seboj
.
Dvignita
se
,
Bojan
in
Velegost
,
otmita
rod
sramote
,
ne
stojte
lačni
,
ko
so
odprta
vrata
v
déžel
sovragov
!
«
Svarunu
je
oživelo
od
starosti
in
bolesti
pepelnato
lice
.
Ob
sencéh
so
mu
nabreknile
krivuljaste
višnjeve
žile
,
nozdrvi
so
mu
plale
in
stisnjene
prsi
so
se
mu
širile
;
sunkoma
je
dihal
,
kakor
bi
bruhal
ogenj
skozi
široko
odprta
usta
.
Njegove
oči
so
se
zasvetile
in
zažarele
;
sam
črt
je
dahnil
v
ta
kup
pepela
in
pod
njim
se
je
vnelo
in
zaplapolalo
.
Kakor
videc
je
stal
pred
starešinama
in
dvigal
drhteče
roke
proti
nebu
.
Počasi
se
je
začel
tresti
po
vsem
životu
,
kolena
so
se
mu
šibila
in
starešini
sta
ga
podprla
ter
mu
pomogla
,
da
je
sedel
na
plohast
stol
,
pogrnjen
z
jagnječevino
.
»
Morana
,
pridi
,
da
ne
bom
gledal
sramote
svojega
rodu
!
«
—
Kakor
zubelj
,
ki
vzplapola
nenadno
pod
nebo
,
pa
pojema
in
se
skrije
v
pepel
,
tako
se
je
sključil
starec
in
težko
sopel
.
»
Ne
boj
se
,
Svarune
častiti
,
vsi
starešine
Slovenov
smo
tvoje
misli
.
Preden
se
obrne
mesec
na
nebu
,
ti
naznaniva
veselo
vest
,
da
gre
združena
vojska
prek
Donave
.
Sama
se
napotiva
še
danes
do
Antov
,
od
gradišča
do
gradišča
pojdeva
in
,
če
je
treba
,
do
Dnestra
in
Črnega
morja
–
objeti
mora
brat
brata
,
napolniti
tule
s
strelicami
,
poostriti
kopja
in
nabrusiti
sekire
za
skupni
pohod
prek
Donave
.
«
Tako
je
tolažil
Bojan
Svaruna
in
Velegost
mu
je
s
tehtnimi
poudarki
pritrjeval
.
»
Pojdita
,
moža
,
oznanjujta
mir
med
brati
,
palita
ogenj
v
prsih
mladcev
in
govorita
jim
o
belih
kosteh
,
ki
trohne
po
pustah
nemaščevane
!
«
Poslej
je
Svarun
zopet
oživel
.
Vsak
dan
ga
je
spremljala
Ljubinica
na
okope
,
vsak
dan
se
je
grel
na
soncu
in
zaslanjal
oči
z
dlanjo
ter
gledal
v
dolino
,
kje
bi
od
daleč
prijezdil
kdo
in
mu
sporočil
:
Ni
več
boja
med
brati
!
Zedinili
so
se
.
Vojska
se
zgrinja
nad
Bizanc
.
Ječmenovo
klasje
se
je
gibalo
v
ravnini
,
ko
je
starec
sedel
na
travi
vrh
okopov
.
Zazdelo
se
mu
je
,
da
se
daleč
od
jugovzhoda
giblje
dirjajoč
jezdec
po
visoki
travi
.
Stare
oči
je
zasenčil
z
roko
in
govoril
Ljubinici
:
»
Poglej
,
hčerka
,
iz
daljave
se
bliža
sel
!
Oslabelo
mi
je
oko
,
morda
me
vara
.
Poglej
,
Ljubinica
!
Drvi
konja
,
drvi
.
Novice
prinaša
.
«
Ljubinici
je
zdrknilo
vreteno
v
naročje
.
Ozrla
se
je
,
kamor
je
kazal
oče
s
prstom
,
ki
se
je
tresel
.
»
Ne
varaš
se
,
oče
.
Jezdec
dirja
proti
gradišču
.
«
»
Bojan
ali
Velegost
,
kaj
sodiš
?
«
Ljubinica
je
zaklopila
nekoliko
velike
,
modre
oči
in
gledala
v
daljavo
.
»
Ni
Bojan
in
ni
Velegost
,
oče
!
«
»
Ni
Bojan
in
ni
Velegost
,
«
je
ponavljal
Svarun
.
»
Kdo
bi
utegnil
biti
?
«
»
Za
njim
vihra
plašč
kakor
perut
krokarja
.
«
»
Plašč
vihra
?
Naši
ne
nosijo
plaščev
.
Morda
je
Bizantinec
?
«
»
Ne
sveti
se
mu
šlem
in
na
prsih
se
ne
bliska
oklep
.
Ni
vojak
iz
Bizanca
.
Oče
,
njegov
plašč
je
rdeč
.
Jasno
sem
ga
videla
v
vetru
.
«
»
Rdeč
,
praviš
?
«
»
Rdeč
je
,
oče
.
Tunjuš
je
nosil
tako
ogrinjalo
,
ko
sem
ga
videla
za
Donavo
.
«
»
Tunjuš
!
Da
,
Tunjuš
je
.
To
so
skoki
hunskega
konja
.
On
ve
novic
.
Postrezi
mu
gostoljubno
.
Naš
prijatelj
je
.
«
Ljubinica
se
je
stisnila
k
očetu
,
mu
ovila
roko
krog
vratu
in
uprla
vanj
boječe
oči
.
»
Oče
,
jaz
se
Tunjuša
bojim
.
Naj
mu
streže
Lasta
.
«
»
Otrok
moj
,
nikar
se
ne
boj
prijateljev
!
Kako
bi
stregla
dekla
dobremu
gostu
?
Blag
je
.
«
»
In
vendar
mislim
,
da
so
besi
v
njegovih
očeh
.
Ko
sem
mu
stregla
v
šotoru
za
Donavo
,
se
je
ozrl
vame
.
V
srce
me
je
zabolelo
,
kakor
bi
bil
zasadil
strelico
vanj
.
Vsa
sem
se
stresla
.
«
»
Ljubinica
,
kaj
golčiš
,
grlica
drobna
!
Kadar
te
pogleda
Rado
,
te
ne
zaboli
srce
–
ne
zaboli
,
kajne
?
Ne
boj
se
grdega
obraza
.
Tunjuš
se
je
že
boril
ob
moji
strani
zoper
Bizantince
.
Nikdar
se
nismo
bojevali
s
Huni
.
Zavezniki
so
in
mirni
sosedje
.
Čemu
strah
?
«
»
Oče
,
ti
si
govoril
!
Verjamem
.
Nočem
se
ga
bati
.
«
Svarun
ji
je
pogladil
mehke
lase
,
njeno
vroče
lice
se
je
pritisnilo
k
razoranemu
obrazu
,
očetu
je
vztrepetalo
srce
in
s
koščenimi
rokami
je
objel
hčer
ter
jo
pritisnil
na
prsi
:
»
Ti
moje
sonce
,
ti
edina
,
ko
mi
je
vse
ugrabila
Morana
!
«
Pod
gradiščem
so
na
shojeni
,
suhi
poti
udarila
kopita
.
Jezdec
je
pognal
navkreber
.
Zagledal
je
Svaruna
in
Ljubinico
na
okopu
.
Stisnil
je
konja
,
da
je
zaprhal
in
v
divjem
skoku
planil
naravnost
po
strmini
.
Ljubinica
se
je
prestrašila
in
vzkliknila
:
»
Morana
!
«
Vstala
je
naglo
,
da
ji
je
zdrsnilo
vreteno
iz
naročja
in
se
odmotala
dolga
nit
,
ko
se
je
zakotalil
posukljaj
v
jarek
.
Toda
Ljubinica
ni
utegnila
stopiti
za
vretenom
.
Vrh
nasipa
je
že
stal
Tunjuš
v
stremenih
na
konju
,
kateremu
so
se
tresle
trde
,
suhe
mišice
na
nogah
.
»
Drzni
jezdec
,
pozdravljen
!
«
Svarun
ni
vstal
.
Trudno
mu
je
ponudil
roko
v
pozdrav
.
»
Sinovi
Atile
ne
smejo
biti
nevredni
krvi
,
ki
polje
po
njihovih
žilah
.
Pozdravljen
,
slavni
junak
,
zmagalec
Hilbudija
.
Tunjuš
se
ti
klanja
.
«
Ljubinica
je
odhitela
v
stanišče
po
roženico
medu
.
Še
ozreti
se
ni
upala
v
ta
grozni
,
kocinasti
obraz
,
iz
katerega
so
jo
zbadale
drobne
oči
,
polne
besov
.
Tunjuš
ni
razjahal
.
Po
hunski
šegi
je
hotel
izpiti
roženico
medu
v
sedlu
.
To
je
bilo
znamenje
velikega
spoštovanja
.
Ko
je
Ljubinica
dvignila
k
njemu
lepo
okovano
roženico
,
je
segel
Hun
hlastno
po
pijači
.
Njegovi
črni
nohti
so
se
dotaknili
bele
roke
.
Ljubinica
jo
je
odmaknila
,
da
se
je
zlil
med
čez
rob
.
Izpreletelo
jo
je
do
kosti
,
kakor
bi
jo
bil
ugriznil
modras
.
»
Bogovi
s
teboj
in
s
tvojimi
,
slavni
starosta
!
«
Ročno
je
nagnil
roženico
in
jo
na
dušek
izpraznil
.
Ljubinica
je
zopet
segla
po
prazni
posodi
.
Prsti
so
se
ji
tresli
;
ni
si
upala
pogledati
Hunu
v
oči
,
ki
so
se
ji
vbodle
v
pordelo
lice
.
Nato
je
Tunjuš
razjahal
,
segel
v
nedrje
in
potegnil
iz
njega
dragocene
koralde
.
»
Ná
,
sokolica
!
Dvorjanice
v
Bizancu
ne
nosijo
lepših
nizov
krog
vratu
.
In
ti
si
lepša
od
dvorjanic
.
Pomnila
boš
,
kdaj
si
napila
Tunjušu
,
potomcu
Ernaka
.
«
Ljubinica
je
prijela
dar
s
tankimi
prsti
,
zahvalila
Huna
in
odšla
hitro
v
stanico
.
Koralde
so
ji
padle
iz
rok
.
Odskočila
je
in
kriknila
:
»
Zde
se
mi
kakor
kača
!
«
»
Sedi
k
meni
!
Na
soncu
grejem
ude
in
trpim
.
Ljubinica
ti
pripravi
obed
,
potem
pojdeš
v
hišo
.
Ne
zameri
,
težko
hodim
!
«
Tunjuš
se
je
bahaško
zleknil
v
travo
poleg
Svaruna
.
»
Star
si
,
Svarune
,
pa
si
se
še
postaral
čez
zimo
,
odkar
se
nisva
videla
!
«
»
Jeza
me
grize
,
žalost
me
je
stisnila
v
klobčič
.
«
»
Čemu
srd
,
zakaj
žalost
po
taki
zmagi
?
«
»
Ti
ne
veš
,
seveda
ne
veš
,
kako
bi
vedel
!
Edini
sin
,
zadnji
sin
,
Iztok
,
mi
je
izginil
.
O
Morana
!
«
»
Izginil
,
Iztok
,
najmlajši
sin
,
izginil
?
Umrl
?
Padel
v
boju
?
«
»
Morda
umrl
,
morda
padel
v
boju
–
ne
vem
,
nič
ne
vem
.
Izginil
je
!
Samo
to
vem
,
da
ga
ni
več
in
da
ga
ne
vidim
več
in
da
rod
Svarunov
izumre
,
kakor
segnije
drevo
,
ki
je
padlo
in
ni
rodilo
sadu
.
Besi
,
zakaj
me
tako
mučite
!
«
»
Odklej
pogrešaš
sina
?
«
»
Po
zmagi
onkraj
Donave
,
ko
smo
razdejali
Hilbudijev
ostrog
,
je
izginil
.
Noč
ga
je
vzela
.
Klicali
smo
,
ni
se
odzval
.
Iskali
smo
,
trupla
ni
bilo
.
«
»
Sedaj
razumem
,
zakaj
si
upognjen
,
vem
,
od
kod
pepel
na
tvojih
licih
in
mrak
v
tvojih
očeh
.
Odvedli
so
ga
Bizantinci
,
morda
zdihuje
v
ječi
,
morda
goni
mline
,
kaj
se
ve
!
Bizanc
je
gnezdo
gadov
,
brlog
tolovajev
in
jama
razbojnikov
.
Zakaj
ne
udarite
čez
Donavo
?
Maščevanje
Bizancu
!
«
»
Saj
to
je
,
prijatelj
,
druga
žalost
,
ki
me
še
bolj
mori
.
Antje
nočejo
,
Antje
,
bratje
Slovenov
,
leže
za
Seretom
in
se
bijejo
z
nami
.
«
Tunjušu
je
zaigral
zloben
nasmeh
krog
ustnic
.
»
To
je
moje
delo
,
starina
,
«
je
pomislil
.
Svarun
mu
ni
videl
lica
.
»
Izdajstvo
!
Volk
je
volk
!
Poznam
ga
in
poznam
Viljenca
,
bahača
!
Sulico
v
prsi
izdajalcem
!
Poglej
,
jaz
ležim
že
mesec
dni
z
vrlimi
vojščaki
za
Donavo
in
čakam
in
prisluškam
,
kdaj
zaslišim
vaše
rogove
,
da
se
pridružim
,
ko
planete
do
Hema
in
še
čez
.
Toda
vas
ni
od
nikoder
.
In
zato
sem
prišel
do
tebe
,
starosta
.
«
»
Nisi
vedel
za
razdor
?
Nisi
vedel
,
ker
si
bil
v
Bizancu
čez
zimo
.
«
»
V
Bizancu
,
da
,
in
tam
sem
nalagàl
Upravdo
,
ki
se
je
cmeril
za
Hilbudijem
,
da
si
Sloveni
ne
upate
čez
Donavo
,
da
se
vojskujete
med
seboj
.
Upravda
je
bil
vesel
in
me
je
despotski
plačal
za
poročilo
.
Jaz
pa
sem
se
vračal
in
plenil
spotoma
,
da
so
konji
stokali
pod
težo
blaga
.
—
Sedaj
je
čas
!
Trakija
je
prazna
,
Upravdi
žreta
moči
Afrika
in
Italija
,
udarimo
v
déžel
!
«
»
Udarimo
!
Udarite
,
kličem
,
jaz
ne
morem
več
.
Udarite
,
prigovarjam
starešinam
,
vse
zaman
.
Na
vzhodu
ni
miru
.
Torej
praviš
,
da
sta
Volk
in
Viljenec
izdajalca
?
Poslal
sem
Bojana
in
Velegosta
,
modra
moža
,
da
pomirita
brate
in
dvigneta
vojsko
.
«
Hun
se
je
prestrašil
tega
sporočila
.
Nastavil
je
oprezno
uho
in
za
trenutek
pomolčal
.
»
Verjemi
mi
,
nič
ne
opravita
.
Volk
je
volk
,
samogolten
in
trmast
,
Viljenec
je
bahač
.
Slovenom
bi
bil
rad
despot
.
«
»
Prijatelj
,
kaj
storiti
?
Svetuj
z
modro
besedo
!
«
»
Smrt
izdajalcem
,
smrt
!
To
pravi
Tunjuš
,
čigar
kri
je
še
v
živem
rodu
s
krvjo
vladarja
vse
zemljé
,
z
Atilo
.
«
»
Smrt
–
smrt
!
Da
bi
torej
tekla
bratovska
kri
!
O
bogovi
,
sami
si
uničimo
svobodo
!
Kaznujte
nas
!
«
»
Bratovska
kri
?
Ali
so
to
bratje
?
Izdajalci
!
Kar
je
gnilega
,
se
odreže
.
Poglej
roko
!
«
Tunjuš
je
pomolil
lopatasto
desnico
Svarunu
pred
obraz
.
»
Poglej
,
enega
prsta
ni
.
Kdo
ga
je
odrezal
?
Jaz
!
Zakaj
?
V
volčjo
past
je
zašel
in
se
ujel
.
Pa
sem
potegnil
nož
in
ga
brez
obotavljanja
odsekal
.
Ali
naj
bom
ves
ujet
zaradi
enega
prsta
?
Zaradi
enega
prsta
,
ki
je
šel
radoveden
v
volčjo
past
?
Nikoli
!
Razumeš
?
«
»
Modro
si
govoril
,
resnično
,
zelo
modro
.
Počakajmo
,
da
se
vrneta
Bojan
in
Velegost
.
Če
nič
ne
opravita
,
potem
smrt
izdajalcem
!
«
»
Smrt
,
smrt
!
«
je
ponavljal
Hun
in
grizel
ustnice
,
da
ni
bruhnil
v
krokarski
smeh
.
Tako
se
je
veselil
krvavih
uspehov
,
ki
jih
utegne
roditi
njegovo
ščuvanje
.
»
Sedaj
pojdi
,
prijatelj
,
hčerka
je
že
pripravila
obed
.
Prilegla
se
ti
bo
jagnjetina
po
dolgi
ježi
.
Meni
pa
dovoli
,
da
ostanem
še
na
soncu
sam
s
svojo
žalostjo
.
«
Tunjuš
je
naglo
vstal
.
Odkar
je
ležal
na
travi
in
se
pogovarjal
s
starcem
,
mu
je
stala
neprenehoma
Ljubinica
pred
očmi
.
Imel
je
že
mnogo
žená
,
hunskih
in
tatarskih
,
ugrabljal
jih
je
kakor
zver
in
pehal
od
sebe
,
pretepal
z
bičem
in
prodajal
v
suženjstvo
.
Toda
takšne
,
kakršna
je
Ljubinica
,
še
ni
srečal
.
Vsa
njegova
divja
narava
se
je
zgrozila
,
da
bi
zarjul
kakor
bivol
,
ki
mu
potisnejo
železo
skozi
nosnice
.
Uropal
bi
jo
,
zavil
v
plašč
in
oddirjal
z
njo
preko
stepe
.
Dolge
kocine
kozlovskih
hlač
so
mu
opletale
ob
suhih
bedrih
,
ko
je
hitel
z
okopov
v
stanišče
.
Gnalo
ga
je
k
njej
.
Najrajši
bi
se
bil
priplazil
kruti
divjak
po
vseh
štirih
prednjo
,
dvignil
roké
k
njej
in
jecljal
:
»
Ljubinica
,
bodi
–
bodi
moja
!
«
Omamljen
je
bil
,
kakor
bi
ga
bila
prevzela
pijača
.
Ko
je
tik
pred
stanom
srečal
nekaj
služinčadi
,
ki
se
mu
je
priklanjala
kakor
odličnemu
gostu
,
se
je
naglo
streznil
.
Zavedel
se
je
v
velikem
napuhu
,
da
je
Tunjuš
,
potomec
Ernakov
,
in
misel
,
kako
bi
klečeplazil
pred
Ljubinico
,
se
mu
je
zazdela
smešna
,
poniževalna
.
Zato
je
oblastno
stopil
v
stan
,
kjer
je
izpod
pepela
dišalo
po
jagnjetini
.
Vrč
z
medom
ga
je
čakal
na
mizi
in
ob
njej
pripravljen
stol
.
Ko
je
slišala
Ljubinica
njegove
korake
,
je
razgrebla
pepel
in
položila
pečenko
na
javorov
plošček
.
»
Ni
očeta
?
«
»
Svarun
je
ostal
na
soncu
in
se
pogovarja
z
žalostjo
!
«
»
Ubogi
oče
!
Ko
bi
se
le
vrnil
Iztok
!
«
»
Ne
vrne
se
–
zaman
ga
čakata
.
Škoda
plemenitega
rodu
!
«
Hun
je
zgrabil
z
roko
vroče
meso
,
usta
,
široka
kakor
krastačja
,
so
mu
zevala
in
zobje
so
škrtnili
ob
kost
.
»
Kakor
volk
,
«
je
pomislila
Ljubinica
in
se
ni
ozrla
nanj
.
Hun
je
hlastal
z
veliko
lakoto
in
grizel
drobne
koščice
,
da
je
škripalo
med
zobmi
.
Ljubinica
se
ga
je
čedalje
bolj
bala
.
Prek
kosa
je
gledal
nanjo
in
jo
grizel
z
očmi
.
Ljubinica
ga
ni
pogledala
,
pa
je
vendar
čutila
njegove
oči
,
kakor
bi
jo
zbadal
s
strupenimi
trni
.
»
Okrepčaj
se
,
poglavar
,
jaz
moram
k
očetu
!
«
Hotela
je
ubežati
pred
njim
.
»
Ne
hodi
!
«
je
zarohnel
Hun
in
vrgel
oglodano
kost
na
tla
.
Tunjuš
sam
se
je
prestrašil
svojega
glasu
.
Deklica
pa
je
vztrepetala
in
ga
proseče
pogledala
.
»
Prosim
te
,
ne
hodi
,
samo
za
časek
ostani
!
Tunjuš
,
ki
govori
z
Upravdo
,
ki
vlada
rod
Hunov
,
ki
je
kraljevske
krvi
,
mora
govoriti
s
teboj
!
«
»
Govori
hitro
!
Oče
ne
sme
biti
sam
.
Preveč
ga
tare
žalost
.
«
»
Ljubinica
!
«
Hunov
glas
je
bil
zamolkel
.
Mehko
bi
bil
rad
govoril
,
ali
iz
divjih
prsi
je
prihajalo
kakor
renčanje
zveri
.
»
Ljubinica
,
ti
ni
žal
rodu
,
ki
izumrje
?
Rod
Svaruničev
,
ki
so
bili
sokoli
v
Slovenih
!
«
»
Bogovi
zahtevajo
žrtev
.
«
»
Bogovi
pa
tudi
hočejo
,
da
se
zlije
žlahtna
kri
s
krvjo
,
ki
je
še
žlahtnejša
.
Zato
čuvajo
tebe
,
zato
varujejo
sokolico
.
«
»
Očeta
ne
zapustim
,
ko
bi
me
snubil
sam
Upravda
.
«
»
Upravda
je
krščenik
,
to
se
pravi
razbojnik
.
Zato
ima
vlačugo
za
ženo
,
zato
ima
Hilbudije
,
ki
so
pomorili
toliko
vrlih
Slovenov
.
Ko
bi
pa
vprašal
zate
slaven
junak
,
sin
ponosnega
rodu
,
pred
katerim
se
trese
Upravda
,
ko
bi
rekel
junak
:
Žal
mi
je
rodu
Svaruničev
,
pridi
Ljubinica
,
po
tebi
naj
zraste
nov
rod
,
še
slavnejši
.
Kaj
bi
rekla
,
Ljubinica
?
«
»
Rekla
bi
:
Slaven
junak
si
,
sin
ponosnega
rodu
,
toda
Ljubinica
,
hči
Svarunova
,
te
ne
mara
.
Njeno
srce
je
že
volilo
.
«
Hunu
so
se
zabliskale
oči
,
stisnil
je
čeljusti
in
se
prijel
z
rokami
za
mizo
,
da
ni
šinil
pokonci
in
planil
nanjo
.
»
Srce
je
volilo
!
«
je
ponovil
hreščeče
.
»
In
si
rekla
,
da
ostaneš
pri
očetu
?
«
»
Ostanem
,
da
,
ostanem
.
In
zato
je
srce
tako
volilo
.
«
Hitro
je
odšla
.
Tresla
se
je
po
vsem
telesu
.
V
zadnjem
hipu
je
videla
,
kako
so
se
črni
Tunjuševi
nohti
zajedli
v
mizo
,
kakor
kraguljevi
kremplji
.
»
Devana
,
čuvaj
me
!
Kaj
mi
hoče
?
Čemu
govori
take
besede
?
Ko
bi
mislil
–
on
?
«
Zona
jo
je
stresla
.
Tunjuš
je
obsedel
.
Krčevito
je
zgrabil
za
mizo
,
nohte
je
tiščal
v
javorov
les
,
da
so
mu
prsti
posinjeli
.
Davila
ga
je
togota
,
hropel
je
in
glasu
ni
bilo
iz
ust
.
»
Njeno
srce
–
je
–
volilo
,
«
je
spravil
počasi
preko
debelih
,
od
pijače
ožganih
ustnic
.
Strašni
tilnik
se
mu
je
uklonil
,
oglata
glava
se
je
nagnila
in
ploščato
čelo
je
trčilo
ob
mizo
.
Kadar
je
Hun
premišljal
,
je
legel
na
zemljo
s
čelom
v
tla
.
Počasi
se
je
umirjevalo
valovje
v
divjih
prsih
.
»
Njeno
srce
je
volilo
.
Naj
!
Ko
bi
vedel
koga
,
zabodel
bi
ga
,
tako
mi
Atilove
sence
;
zadušil
bi
ga
kakor
garjavega
ovna
,
da
ne
skvari
črede
!
Sicer
pa
,
čemu
se
jezim
,
čemu
?
Zaradi
te
ženske
,
ki
sem
jo
zagledal
tedaj
ob
Donavi
in
mi
je
bila
všeč
?
Ha
,
njeno
lice
je
čutilo
mojo
ljubezen
,
dobro
sem
videl
.
Toda
boji
se
me
,
beži
in
trepeče
pred
menoj
.
Čakaj
,
podlasica
!
Če
nočeš
izlepa
,
boš
izgrda
.
Tunjuš
je
gospod
!
«
A
teh
misli
se
je
ustrašil
.
Vzdignil
je
glavo
in
jo
naslonil
v
široko
,
od
vajeti
in
meča
ožuljeno
dlan
.
»
Izgrda
?
—
Ne
,
ne
bi
mogel
.
Morda
je
vražarica
,
ovražila
mi
je
srce
,
zastrupila
pogum
,
zvezala
roke
.
«
Hun
se
je
zbal
.
»
Proč
od
nje
,
proč
!
Krvi
se
napijem
,
naigram
se
s
Sloveni
in
Anti
–
zaradi
nje
.
Da
bi
se
zaradi
ženske
cmeril
–
Tunjuš
?
Stran
,
izpred
oči
!
«
S
težko
pestjo
je
telebil
po
mizi
,
da
je
odletel
leseni
plošček
s
kostjo
vred
na
ognjišče
.
Segel
je
po
vrču
in
goltal
,
da
se
mu
je
cedilo
po
bradi
.
Prazni
vrč
je
postavil
na
mizo
tako
trdo
,
da
se
je
sesul
v
črepinje
.
»
Konja
!
«
je
zarigal
na
dvorišču
v
sužnja
.
Skokoma
je
sedel
v
sedlo
in
jahal
na
okop
k
Svarunu
,
ki
se
ga
je
tiščala
Ljubinica
.
»
Pozdravljen
,
Svarune
!
Tunjuš
se
zahvaljuje
za
obed
in
ti
še
enkrat
svetuje
:
Udarite
na
Ante
in
ugonobite
izdajalce
!
«
Svarun
je
strmel
vanj
.
»
Prijatelj
,
ne
hodi
,
dan
se
nagiba
.
Ostani
,
gradišče
je
tvoj
dom
,
v
domu
postelja
za
počitek
in
hrane
zadosti
.
«
»
Moj
dom
je
širna
ravan
,
moja
postelja
sedlo
,
moja
hrana
boj
!
«
Ozrl
se
je
na
Ljubinico
,
ki
se
je
še
tesneje
stisnila
k
očetu
.
»
Ne
hodi
,
ti
pravim
!
Poglej
,
dva
jezdeca
,
Bojan
in
Velegost
!
Ne
hodi
,
počakaj
,
da
čujemo
,
kakšne
novice
oznanita
.
«
»
Novice
,
ki
jih
prineseta
ta
dva
,
so
Tunjušu
stare
povesti
.
Ponavljam
:
Ne
slušaj
njih
blebetanja
,
izderite
meče
in
kaznujte
izdajalce
,
če
vam
je
milo
svobodno
sonce
.
Cerkon
,
naprej
!
«
Tako
je
ogovoril
konja
;
ta
je
zarezgetal
in
zdirjal
iz
gradišča
.
»
Kaj
mu
je
,
kaj
mu
je
,
Ljubinica
?
Si
ga
ti
razžalila
?
Govori
,
otrok
!
Naš
gost
je
bil
–
in
gosta
razžaliti
!
Bogovi
se
razsrdijo
.
«
»
Oče
,
nisem
ga
žalila
.
Postregla
sem
mu
,
rekla
sem
,
da
ostanem
pri
tebi
do
smrti
,
samo
pri
tebi
.
«
Svarun
jo
je
pogledal
s
široko
razprtimi
očmi
.
»
Mar
je
zahteval
...
govori
,
otrok
!
«
»
Ne
vem
,
nisem
razumela
.
Čuden
je
bil
njegov
govor
.
«
Oče
in
hči
sta
molčala
.
Na
srce
so
jima
padale
težke
slutnje
.
Vtem
sta
prišla
resnično
Bojan
in
Velegost
.
Z
lic
jima
je
sevala
bridkost
.
»
Govorita
,
brata
,
kakšno
poslanstvo
!
«
»
Žalost
,
žalost
velika
,
Svarune
!
Pot
zaman
.
Med
brati
divja
boj
,
lomijo
se
kopja
,
sekire
frče
,
črede
davijo
volcje
,
ker
ni
pastirjev
.
Izbruhnila
je
vojska
,
kakor
ognjen
vihar
divja
od
Dombrovice
do
Črnega
morja
.
Samo
naše
gradišče
še
miruje
.
Ali
na
obod
naše
zadruge
že
pljuskajo
valovi
,
krik
hrumi
,
narod
je
zbegan
.
«
»
Sramota
,
sramota
!
Bratje
zoper
brate
,
kri
zoper
kri
!
—
Morana
,
zatisni
mi
oči
,
da
ne
vidim
!
«
Starec
se
je
zvil
na
travi
v
klobko
,
zaril
prste
skozi
dolgo
brado
in
ječal
,
da
se
je
stresalo
upognjeno
telo
.
Ljubinica
je
dvignila
starčevo
glavo
v
svoje
naročje
,
poljubljala
njegovo
čelo
in
gladila
z
mehko
dlanjo
bele
očetove
kodre
.
Velegost
in
Bojan
sta
pokleknila
k
starosti
in
z
modrimi
besedami
tolažila
grenko
bridkost
v
njegovi
duši
.
Tedaj
pa
je
doli
v
soteski
zagledal
truden
potnik
Tunjušev
vihrajoči
plašč
,
ki
je
plahutal
za
bežečim
konjem
.
Zona
je
izpreletela
potnika
,
kri
se
mu
je
strdila
v
žilah
.
Padel
je
v
visoko
travo
in
se
po
trebuhu
plazil
v
gosto
grmovje
.
»
Bogovi
,
bogovi
!
«
je
šepetal
.
»
Pet
jagnjet
,
debelih
in
mastnih
,
tebi
,
Svetovit
,
če
me
prikriješ
.
Pet
–
usliši
me
in
odvrni
Morano
!
«
Tunjuš
je
vihral
sklonjen
na
konjskem
vratu
,
kakor
bi
ga
gonili
vedomci
,
in
potnika
ni
opazil
.
Od
srda
so
mu
zakrvavele
oči
,
zaripelo
lice
.
Škripajoč
z
zobmi
je
ponavljal
prisego
,
katero
je
bil
prisegel
na
zlato
krsto
Atilovo
in
na
njegovo
najlepšo
ženo
Kerko
tedaj
,
ko
se
mu
je
izmaličil
napad
na
Epafrodita
zaradi
Slovenov
Radovana
in
Iztoka
.
»
Teče
,
že
teče
kri
!
Pa
mora
še
v
večjih
potokih
–
tudi
zaradi
nje
!
«
»
Kakor
hudič
–
krščanski
,
«
je
zašepetal
potnik
,
ko
se
je
drevil
mimo
njega
Hun
.
Oddahnil
se
je
in
zlezel
iz
grma
ter
naglo
ubral
pot
proti
gradišču
.
Prihajal
je
potnik
Radovan
iz
Bizanca
,
da
bi
izročil
pozdrave
očetu
Svarunu
od
sina
Iztoka
.
Po
Propontidi
se
je
razlilo
sonce
,
v
pristanišču
so
se
gugale
ribiške
ladje
,
nad
Bosporom
so
poletavali
galebi
.
Tedaj
so
nenadoma
onemela
kládiva
pri
stavbi
cerkve
svete
Sofije
.
Sto
nadzornikov
je
zaklicalo
stokrat
sto
zidarjem
.
Visoko
na
predrznem
zidu
se
je
pojavila
dolga
,
suha
postava
.
Preprosta
pražnjena
halja
je
krila
v
gubàh
sloko
telo
.
Preko
ledij
jo
je
tesno
stiskal
jermen
,
glava
je
bila
ovita
v
volneno
ruto
,
desnica
se
je
opirala
ob
palico
.
Bil
je
despot
Justinijan
,
ki
je
prišel
nadzirat
stavbo
cerkve
–
Hagije
Sofije
.
Edini
spremljevalec
mu
je
bil
Pavel
Silenciarij
,
tajni
svetnik
in
dvorni
pesnik
.
Za
njim
sta
stala
Antemij
in
Izidor
Milečan
,
mojstra
te
največje
in
najslavnejše
stavbe
tedanjega
sveta
.
Upravda
vso
noč
ni
zatisnil
očesa
.
Državni
blagajnik
je
razgrnil
pred
njim
velikanske
pergamente
,
na
katerih
so
zevali
z
groznimi
žreli
računi
za
cerkev
svete
Sofije
.
Res
se
je
dvigal
zid
že
blizu
do
kupole
,
toda
državna
blagajna
je
bila
izčrpana
do
dna
.
Osem
sto
dvainpetdeset
stotov
zlata
je
požrla
stavba
,
ki
jo
je
zidal
Justinijan
–
na
videz
v
čast
božji
Modrosti
,
v
resnici
pa
je
iskal
le
sam
sebe
in
svoje
slave
.
Vse
province
so
ječale
pod
bremenom
davka
,
Upravda
še
ni
odnehal
.
Sam
,
zaprt
v
pisarni
,
je
koval
in
snoval
načrte
,
kje
bi
še
dobil
kaj
denarja
.
In
v
jutro
so
že
hiteli
brzi
sli
v
vsa
mesta
,
po
Bizancu
so
tekači
raznašali
ukaz
novega
davka
.
Vsem
uradnikom
je
bila
plača
do
polovice
skrčena
.
Državna
blagajna
si
je
opomogla
,
toda
uradniki
so
hoteli
živeti
in
zato
so
se
kot
pijavke
zagrizli
razni
prefekti
,
oskrbniki
,
prokuratorji
in
mitničarji
v
bedno
gloto
ljudstva
ter
izžemali
iz
nje
zadnje
kaplje
,
da
so
tisoči
obupali
,
popustili
selišča
in
utekli
k
barbarom
ali
pa
osnovali
lačne
razbojniške
tolpe
.
Toda
divus
Justinianus
,
osnovatelj
kodeksa
pravice
,
se
ni
zmenil
,
njegovo
častihlepje
je
bilo
brez
dna
kakor
morje
.
Ko
je
torej
tekla
v
déžel
postava
,
ki
so
jo
tisoči
sprejemali
s
kletvami
,
ki
je
segala
ljudstvu
do
mozga
,
je
stal
despot
v
revni
halji
vrh
zidu
in
gledal
sprevod
menihov
,
diakonov
in
prezbiterjev
s
patriarhom
na
čelu
,
ki
so
nosili
preko
Konstantinovega
trga
v
zlatih
pušicah
svetinje
,
da
bi
jih
vzidali
po
vsem
zidu
med
opeko
.
Dvigal
se
je
duh
kadila
,
doneli
so
psalmi
v
slavo
božjo
,
a
dim
materine
dušice
se
je
valil
k
nogam
despota
,
nebo
je
zrlo
jezno
na
njegovo
daritev
–
bila
je
daritev
Kajnova
.
Kadar
je
despojna
Teodora
videla
mračno
lice
tistega
,
ki
jo
je
dvignil
iz
arene
na
prestol
,
se
je
umaknila
.
Mnogokrat
mu
je
duhovito
svetovala
in
mu
z
nedosežnim
bistroumjem
pomogla
iz
stiske
in
zadrege
.
Toda
večna
lahkoživka
ni
ljubila
popisanih
pergamentov
,
dolgih
ur
,
polnih
skrbi
in
muke
.
Pustila
je
despota
,
da
je
bedel
kar
po
tedne
,
sama
pa
je
uživala
življenje
in
svobodo
.
Ko
se
je
tistega
jutra
vrnila
z
vrtov
,
kjer
je
zasačila
Azbada
,
je
bila
židane
volje
.
Vohunstvo
in
spletke
so
ji
bilè
največja
zabava
.
Celo
državni
ogleduhi
so
bili
pod
njenim
vodstvom
in
se
ni
bala
,
zagrnjena
v
siromašno
obleko
,
ponoči
na
ulico
oprézovat
in
spletkarit
.
Ko
so
jo
nesli
na
pol
dremajočo
v
dehteči
nosilnici
vzorni
skopljenci
iz
kopeli
,
ni
legla
kakor
navadno
po
zajtrku
,
ampak
je
razmišljala
,
kako
bi
dražila
Azbada
in
Ireno
.
Ni
slonela
dolgo
na
perzijskem
blazinjaku
,
kjer
so
pahljale
saitske
sužnje
lahne
sapice
na
njeno
glavo
.
Tlesknila
je
z
nežnimi
rokami
,
obdale
so
jo
dvorjanke
in
uro
kasneje
je
šla
v
majhnem
spremstvu
z
Ireno
skozi
vrtove
k
morju
.
Zganila
so
se
vesla
pod
mišičastimi
rokami
grških
mornarjev
in
lepa
ladjica
je
naglo
zavila
iz
Marmarskega
morja
v
tihe
valčke
Zlatega
roga
.
Kmalu
so
izginile
mogočne
stavbe
,
pojavile
so
se
nizke
hiše
,
dokler
ni
srečala
čolna
le
še
posamezna
ribiška
koča
.
Od
Trakije
je
pihljal
hladen
veter
,
šumeli
so
vrhovi
vitkih
pinij
,
dišali
so
beli
mandeljni
,
po
skalah
je
plezal
bršljan
,
srčasti
listi
so
veselo
ponihavali
.
Prepluli
so
nad
pol
dolžine
Hrizokerata
,
mimo
Teodozijevega
zidu
je
švignila
ladjica
in
prišli
so
na
Martovo
polje
zunaj
mesta
,
kjer
so
bile
vojašnice
in
vežbališča
gardnih
čet
in
palatinske
vojske
.
Slišali
so
žvenket
orožja
,
