pridemov
zavetje
,
saj
skalnih
robov
ni
todi
,
da
bi
zadeli
.
“
„
Storite
to
,
gospod
,
meni
se
vse
dozdeva
,
da
bomo
imeli
drevi
še
nemirno
noč
.
Vidite
le-uno
černo
piko
na
zahodu
.
Tako
.
je
bilo
tudi
pred
tridesetimi
leti
,
dobro
še
pomnim
,
ko
se
je
potopila
amerikanska
ladija
„
Cameleon
,
“
in
sva
se
samo
jaz
in
kapitén
rešila
na
Filipinske
otoke
.
„
Ti
si
previden
mož
,
Jaka
,
zató
pa
te
tudi
čislam
bolj
,
nego
vse
druge
,
“
pohvalil
ga
je
kapitén
ter
zapovedal
mornarjem
razpeti
vsa
jadra
.
Sedaj
je
švignila
ladija
po
morji
,
kot
bi
se
bila
res
spremenila
v
berzo
ptico
lastovico
.
Kolikor
bolj
se
je
bližala
noč
,
tem
veča
je
postajala
ona
pika
,
slednjič
je
že
zakrila
vse
nebó
na
jugu
.
Veter
je
huje
pihal
in
zopet
so
morali
nekaj
jader
zadergniti
,
da
bi
po
noči
,
ako
bi
se
bližali
suhi
zemlji
,
ne
zadeli
na
skalnate
stertine
.
Votlo
bobnenje
čulo
se
je
v
daljavi
,
nebó
se
je
urneje
mračilo
,
nego
po
navadi
in
med
mornarji
so
se
čute
besede
:
„
Tifon
(
Tifon
se
imenuje
hud
vihar
,
ki
navadno
jeseni
razsaja
v
indiškem
in
kitajskem
morji
.
)
se
bliža
!
Bog
nam
pomagaj
!
“
Na
bledih
obrazih
se
je
vsem
brala
bojazen
,
celo
najpogumnejši
so
se
boječe
ozirali
na
nebó
in
vedno
veča
tišina
je
nastajala
med
njimi
.
Že
sama
beseda
„
tifon
“
je
bila
zadosti
,
da
si
je
vsak
lehko
mislil
najstrašnejšo
noč
,
posebno
pa
oni
,
ki
so
že
kedaj
doživeli
te
nevihte
.
Le
stari
Jaka
se
je
deržal
resno
,
kot
vedno
,
ravnal
kermilo
,
ter
se
še
zmenil
ni
,
kaj
počnó
tovarši
.
—
Vihar
je
nastajal
vedno
veči
,
nebó
je
bilo
černo
prepreženo
,
strele
so
švigale
in
debele
deževne
kaplje
so
padale
izpod
neba
.
Jarbole
so
jele
pokati
,
kot
bi
se
hotele
vse
polomiti
,
nektera
jadra
,
ki
jih
je
odtergal
veter
,
čofala
so
ob
drogove
ter
se
raztergala
na
tisoč
koscev
,
ki
jih
je
veter
raznašal
sem
ter
tje
po
morji
.
—
Sedaj
je
bilo
treba
zbrati
vse
moči
,
ves
pogum
in
največo
previdnost
.
„
Vsa
jadra
zadergnite
,
tudi
in
najmanjših
jarbolih
!
“
čuje
se
kapiténov
glas
,
in
ko
bi
trenil
,
bilo
je
izveršeno
delo
.
Valovi
so
naraščali
vedno
veči
;
zdaj
so
butali
eden
ob
druzega
in
se
zopet
razperšili
na
mirjade
kaplic
,
zdaj
zopet
popadli
ladijo
ter
jo
dvignili
kviško
,
kot
bi
jo
hoteli
nesti
med
zvezde
,
potem
pa
zopet
spustili
v
prepad
,
da
bi
se
bila
kmalo
doteknila
morskih
tlá
.
Vse
mornarske
moči
so
bile
zastonj
,
nič
se
ni
dalo
opraviti
zoper
razburjeno
morje
,
kermilo
se
je
odlomilo
z
groznim
pokom
in
ladija
je
derčala
,
Bog
te
obvaruj
!
kamor
jo
je
vihar
nesel
.
Nesrečni
mornarji
so
se
terdno
poprijeli
deržajev
,
sicer
bi
jih
bil
treščil
vihar
v
morje
.
Valovi
so
bruhali
čez
ladijo
in
voda
je
lila
na
naše
popotnike
,
da
so
bili
vsi
premočeni
do
kože
,
nihče
pa
si
ni
upal
oprostiti
le
ene
roke
,
da
bi
si
pomagal
v
spodnji
del
.
Kam
jih
žene
valovje
,
ni
nihče
vedel
,
vsak
je
mislil
:
zdaj
zdaj
bo
zadela
ladija
ob
skale
in
se
razrušila
na
drobne
kosce
.
Bleda
smeri
jim
je
živo
stala
pred
očmi
.
Dva
dni
in
dve
noči
so
valovi
dervili
ladijo
sem
ter
tje
,
kot
suho
peresce
,
da
so
se
skoraj
jarbolni
verhovi
dotikali
morja
.
„
Lastavica
je
sicer
terdna
,
“
djal
je
Jaka
,
kapiténu
,
„
ali
zeló
dvomim
,
da
bi
prebila
to
nevihto
dolgo
časa
.
Takov
vihar
terpi
včasih
cel
teden
.
Ako
ladija
dobi
kako
ljuknjo
,
potem
smo
zgubljeni
.
“
„
Danes
bo
pokazala
svojo
veljavo
,
ako
dobro
izverši
svojo
nalogo
,
“
reče
kapitén
,
„
ali
tudi
jaz
se
bojim
,
da
ne
bo
vzderžala
takove
sile
.
—
Izročimo
se
Bogu
,
on
sam
nas
more
rešiti
.
“
Tretji
dan
je
že
napočil
,
pa
vihar
še
ni
nič
pojenjal
,
marveč
razsajal
je
še
ljutejše
.
Mornarjem
so
že
moči
pešale
,
in
komaj
so
se
še
vzderžali
v
svojem
neprijetnem
stanu
.
Tri
dni
ni
imel
nihče
niti
jedila
niti
pijače
v
ustih
,
ni
čuda
,
da
so
prihajali
vedno
slabejši
,
in
marsikteri
je
že
videl
neogibni
grob
pred
seboj
v
morskej
globočini
.
Slednjič
se
posreči
Jaku
zlezti
v
spodnji
del
in
dobiti
steklenico
ruma
.
To
jih
je
pokrepčalo
ter
jim
dalo
zopet
novih
moči
.
—
Ladija
se
je
dobro
obnašala
,
nobene
ljuknje
še
ni
imela
,
čeravno
so
valovi
strašno
butali
ob
njo
.
Zdajci
se
začuje
žalosten
krik
med
mornarji
:
„
Bog
nam
bodi
milostiv
!
—
Vodne
hlače
!
(
Vodne
hlače
,
nemški
„
Wasserhosen
“
,
imenuje
se
grozni
vertinec
,
ki
dvigne
včasih
morske
valove
tako
visoko
,
da
je
videti
,
kot
bi
se
dotikali
neba
,
potem
pa
se
nakrat
razpoči
in
pade
v
morje
.
Ako
zadene
ladija
v
takov
vertinec
,
izgubljena
je
,
ker
jo
strašna
vodena
teža
potopi
v
morje
.
Po
peščenih
puščavah
godi
se
enaka
prikazen
s
peskom
,
ki
se
imenuje
„
peščene
hlače
,
“
in
večkrat
cele
karavane
podsuje
.
)
Aleš
,
ki
je
čepel
v
zadnjem
delu
zraven
svojega
očeta
in
se
krepko
deržal
ob
železnem
drogu
,
povzdigne
oči
in
vidi
,
kako
vsi
mornarji
bledih
obrazov
zró
proti
onej
strani
,
kamor
so
valovi
gnali
ladijo
.
Res
se
je
dvigal
še
precej
daleč
od
njih
strašno
velik
vodeni
steber
dotikaje
se
oblakov
na
nebu
.
Kdor
še
ni
videl
te
morske
prikazni
,
stermel
je
čudé
se
videti
takovo
vodno
množino
nepremekljivo
dvigati
se
proti
nebu
,
kdor
pa
je
že
kaj
tacega
doživel
,
gotovo
ga
je
pretresel
mraz
,
kajti
neogibno
pogubo
žuga
vsakteremu
,
kdor
se
približa
takovemu
morskemu
vertincu
.
„
Da
,
da
,
vodne
hlače
so
,
“
poterdil
jo
stari
Jaka
,
kteremu
se
je
na
obrazu
očitno
brala
groza
in
strah
;
jaz
sem
že
videl
to
morsko
prikazen
pri
Filipinskih
otokih
.
Ako
nas
ne
zaženó
valovi
na
kako
drugo
stran
,
izgubljeni
smo
gotovo
.
Tokov
morski
vertinec
razruši
največe
ladije
,
ker
torék
bomo
zadeli
va-nj
,
razperšil
se
bode
in
pokopal
našo
ladijo
v
dno
morja
.
“
Da
to
Jakovo
priznanje
ni
bilo
ravno
prijetno
njegovim
družnikom
,
misli
si
lehko
vsakdo
.
Tako
živo
imeti
smert
pred
očmi
,
ni
kar
si
bodi
,
tudi
najhrabrejšemu
upade
sercé
.
Ali
mornarji
so
bili
možjé
,
ki
so
se
že
dokaj
borili
z
viharji
;
nihče
ni
izgubil
zavednosti
,
nihče
še
ni
obupal
,
saj
človek
vedno
upa
do
zadnjega
trenotka
.
Tudi
Aleš
in
njegov
oče
sta
se
popolnoma
udala
v
božjo
voljo
molila
sta
natihoma
,
da
bi
jih
otel
Bog
,
kteremu
ni
nič
nemogoče
,
ki
vlada
s
svojo
mogočno
roko
grozovita
brezna
,
šumeče
valove
in
ljute
viharje
.
—
Bili
so
še
kakih
sto
korakov
od
onega
velikanskega
vodenega
stebra
.
Ladijo
zaberniti
ni
bilo
mogoče
,
čeravno
je
vihar
nekoliko
pojenjeval
.
Kermilo
je
bilo
zlomljeno
in
valovi
so
jo
podili
naravnost
grozovitemu
vertincu
nasproti
.
Sedaj
nastane
strašen
tresek
,
kot
bi
bilo
tisoč
in
tisoč
strel
nenadoma
udarilo
od
vseh
krajev
.
Strašna
teža
se
je
zavalila
na
ladijo
,
da
se
je
ta
skoraj
potopila
;
—
mornarji
so
izgubili
nekaj
časa
vso
zavednost
.
Ko
se
zbrihtajo
,
ni
bilo
vodenega
stebra
več
.
—
Razpočil
je
,
preden
so
zadeli
va-nj
,
in
nekaj
njegove
teže
se
je
zvalilo
na
ladijo
.
Premočeni
,
da
je
vse
curljalo
od
njih
,
zopet
zberó
mornarji
svoje
moči
ter
se
spravijo
na
noge
.
Vihar
je
že
precej
pojenjal
,
ali
valovi
so
dervili
ladijo
le
še
vedno
dalje
.
Na
desnej
strani
se
je
prostiral
lepo
obraščen
otok
,
ali
ni
ga
bilo
moč
doseči
;
ladija
je
bila
še
v
oblasti
šumečih
in
divjajočih
valov
.
—
„
Kapitén
je
padel
v
morje
!
“
zakriči
stari
Jaka
kazaje
po
morji
in
zdajci
priteče
tudi
Aleš
ter
naznani
žalostno
novico
,
da
je
njegov
oče
nenadoma
zginil
z
ladije
.
Vsi
preplašeni
ozirali
so
se
po
morji
.
Daleč
zadej
so
videli
zdaj
pa
zdaj
nekaj
černega
plavati
po
morji
,
ki
se
je
zdaj
skrilo
,
zdaj
zopet
pokazalo
verh
valov
.
Dobro
so
spoznali
,
da
se
bori
ondi
z
valovi
majhni
kapitén
,
ali
poslati
niso
mu
mogli
nikakoršne
pomoči
,
ker
valovi
so
dervili
ladijo
,
kamor
so
hoteli
,
ni
se
jim
bilo
mogoče
ustavljati
.
—
Prepustimo
nekaj
časa
„
lastovico
“
njenej
usodi
,
in
poglejmo
,
kaj
se
godi
z
našima
dvema
nesrečnima
:
kapiténom
in
Aleševim
očetom
Tomažem
.
Ko
se
je
ona
vodena
teža
pretergala
in
nekoliko
tudi
zadela
ladijo
,
odtergal
je
močni
val
,
ki
se
je
zagnal
v
tem
trenutku
na
ladijo
,
kapiténa
in
Tomaža
ter
ju
vergel
v
morje
.
Zastonj
sta
klicala
pomoči
,
nihče
ju
ni
slišal
,
kajti
šum
in
vriš
bil
je
takošen
,
da
človek
lastne
besede
ni
čul
.
Plavala
sta
sedaj
dalje
med
dvigajočimi
se
valovi
,
kolikor
so
jima
pripuščale
moči
.
Večkrat
so
se
zagnali
valovi
ter
ju
čisto
zakrili
,
potem
pa
sta
zopet
prišla
na
dan
daleč
razsaksebi
.
—
Dolgo
sta
plavala
,
slednjič
pa
so
jima
jele
pešati
moči
.
Udje
so
postali
okorni
in
več
se
niso
hteli
gibati
.
Kapitén
,
ki
je
bil
terdnejši
,
pomagal
je
Tomažu
ali
ni
se
dalo
dosti
opraviti
,
ker
so
ju
valovi
vedno
razdruževali
.
Že
je
menil
Tomaž
,
da
se
mu
bliža
zadnja
ura
;
ozerl
se
je
še
enkrat
proti
onemu
kraju
,
kamor
so
valovi
dervili
ladijo
:
ondi
je
bil
njegov
sin
,
kterega
je
toliko
časa
pogrešal
,
da
bi
ga
po
malo
trenotkih
zopet
zapustil
.
Lastavični
beli
verhovi
so
še
stermeli
kviško
,
kot
bi
se
poslavljali
,
pa
bila
je
že
daleč
.
—
Moči
so
ga
popolnoma
zapustile
;
priporoči
se
Bogu
in
Materi
Božji
ter
se
spusti
v
morsko
globočino
.
Ali
ni
se
še
čisto
skril
pod
vodo
,
ko
čuti
pod
seboj
terda
tla
.
Stal
je
na
robati
skali
.
—
Zravnal
se
je
kviško
in
se
ozerl
krog
,
pred
njim
se
je
prostiral
prijeten
otok
.
Novo
upanje
ga
je
prešinilo
,
in
moči
,
ki
so
ga
bile
že
čisto
zapustile
,
povernile
so
se
zopet
nekoliko
.
Sedaj
se
prikaže
izmed
valov
tudi
kapitén
,
ki
se
mu
je
prej
zgubil
spred
oči
.
Počivala
sta
dober
četert
ure
,
potem
pa
se
zopet
izročila
morji
plavaje
proti
nizkemu
obrežji
nasprotnega
otoka
.
—
Premočena
,
lačna
,
utrujena
sta
prišla
srečno
na
suho
.
Obrežje
je
ob
kraji
bilo
peščeno
,
dalje
pa
se
je
prostiral
zaraščen
gozd
.
„
Hvala
Bogu
!
“
pravi
Tomaž
,
„
midva
sva
rešena
,
ali
Bog
vé
,
kako
bo
z
„
lastavico
“
,
da
ne
bi
je
premogli
valovi
.
“
„
Ako
ni
zadela
na
kake
šterline
,
ni
več
nevarnosti
za-njo
“
,
odverne
kapitan
,
„
vihar
je
pojenjal
in
morje
tudi
nekoliko
poleglo
.
Ako
so
srečno
prestali
nevarnost
,
smeva
upati
kmalo
rešitve
,
gotovo
naji
bodo
prišli
iskat
tu
sem
.
Moj
Jaka
je
prebrisan
,
izkušen
mož
,
vem
,
da
se
mu
bo
dozdevalo
,
da
morava
biti
na
tem
otoku
,
ako
ga
je
le
zapazil
;
in
prizadjal
si
bode
vse
moči
priti
na
pomoč
kar
najprej
mogoče
.
“
Vse
premoženje
,
kar
sta
prinesla
seboj
na
suho
,
bil
je
Tomažev
žepni
nož
in
kapiténova
zlata
ura
;
hrane
nista
imela
nikakoršne
.
—
Poiskala
sta
si
prenočišče
v
gostej
travi
,
ktero
so
obsenčevala
visoka
drevesa
,
nanosila
skupaj
nekaj
suhega
berstja
ter
skušala
napraviti
ogenj
.
Kapitén
je
imel
sicer
pri
sebi
zažigalne
klinčke
,
ali
bili
so
zmočeni
.
Djal
jih
je
toraj
na
solnce
sušit
,
potem
pa
sta
nalomila
nekaj
vej
,
zabila
v
zemljo
kole
,
naredila
streho
čez
in
uta
je
bila
gotova
,
sicer
jako
borna
,
ali
za
silo
bila
je
dobra
.
„
Bog
vedi
,
v
kterem
kraji
se
zdaj
nahajava
?
“
pravi
Tomaž
kapiténu
,
ko
sta
legla
v
mehko
travo
pred
uto
,
da
bi
se
popolnoma
odpočila
.
„
To
tudi
jaz
premišljujem
“
,
odverne
ta
,
„
otok
mi
ni
nič
znan
.
Naj
berž
bode
kteri
manjših
sundiških
otokov
.
(
Sundiški
otoki
so
v
vzhodni
Aziji
v
indiškem
morji
,
med
kterimi
so
največi
:
Java
(
Džava
)
,
Sumatra
,
Borneo
in
Celebes
.
)
„
In
kaj
bova
počela
,
če
ne
bo
rešitve
?
“
„
Jutri
zjutraj
morava
koj
ogledati
otok
bolj
natanjko
,
da
se
prepričava
,
ali
stanujejo
tukaj
ljudje
ali
ne
,
in
da
dobiva
kak
studenec
in
gozdnega
sadja
.
Ako
se
morje
popolnoma
poleže
,
upam
za
gotovo
,
da
pride
„
lastavica
“
po
naji
;
Jaka
ne
bo
jenjal
prej
,
da
bo
zopet
dobil
svojega
gospoda
.
Ko
sem
bil
še
dečko
,
služil
jo
na
ladiji
mojega
očeta
kot
prost
mornar
,
potem
pa
se
je
toliko
izučil
,
da
je
postal
kermar
.
Udan
mi
je
iz
celega
sercá
,
in
smem
se
na-nj
bolj
zanesti
,
kot
na
vsacega
druzega
.
“
Tako
sta
se
pogovarjala
delj
časa
.
Kapitén
je
popravljal
svojo
uro
,
ki
je
bila
obstala
zarad
moče
,
potem
vzel
zopet
suhe
klinčke
ter
zakuril
velik
ogenj
,
da
sta
si
posušila
obleko
.
Proti
večeru
že
odpravi
se
Tomaž
na
breg
,
ali
ne
bi
našel
kacih
morskih
živali
v
pesku
,
ki
jih
je
izmetalo
morje
,
da
bi
si
pripravila
večerjo
,
kapitén
pa
je
kuril
ogenj
in
pripravljal
iz
namuljene
trave
postelj
v
uti
.
Ko
pride
na
breg
,
zagleda
od
daleč
veliko
ladijo
,
ktero
so
podili
še
ne
mirujoči
valovi
naravnost
proti
otoku
.
Daleč
tam
v
morji
ste
šterleli
dve
visoki
skali
kviško
,
ki
ste
bili
tako
blizo
skupaj
,
da
ne
bi
mogla
nobena
ladija
skozi
,
in
ravno
proti
tem
skalam
je
letela
ladja
.
Tomaž
je
koj
sprevidel
,
da
se
godi
ondi
velika
sila
.
Vélika
jarbola
bila
je
odlomljena
,
ladija
se
je
nagibala
zdaj
na
eno
,
zdaj
na
drugo
stran
ter
prihajala
vedno
bliže
osodepolnemu
kraju
.
Tomaž
je
že
čul
žalosten
krik
nesrečnih
mornarjev
,
ki
niso
imeli
nobene
pomoči
več
.
S
trepetajočim
sercem
je
čakal
,
kaj
se
bode
zgodilo
.
—
Ladija
prileti
po
bliskovo
proti
skalam
;
velik
,
ljut
val
zgrabi
jo
serdito
ter
zapodi
ravno
med
skaline
,
kjer
je
obtičala
za
nekaj
časa
,
kot
zagojzdena
.
Potem
se
zopet
zaziblje
,
tramovje
jame
pokati
,
mogočni
val
dvigne
jo
zopet
iz
razpoke
ter
trešči
ob
skalo
,
da
se
je
vsa
razletela
.
Mornarji
so
skušali
plavaje
oteti
se
,
ali
pot
do
kraja
bila
je
predolga
,
njihne
moči
preslabe
,
zaporedoma
zginjevali
so
v
valovih
,
ladjine
kose
pa
je
gonilo
morje
sem
ter
tje
.
—
Tomaž
je
žalostno
vzdihnil
ter
pokril
obraz
;
ni
mogel
gledati
te
strašne
dogodbe
.
Ko
so
zopet
ozre
po
morji
,
zagleda
že
blizo
brega
človeško
truplo
,
ki
se
je
motalo
sem
ter
tje
med
valovi
.
Menil
je
,
da
je
mertvo
,
ali
kmalo
se
dvigne
na
bližnji
skali
človek
ter
stegne
roki
kviško
,
kot
bi
prosil
pomoči
.
Tomaž
so
nemudoma
spusti
proti
onemu
kraju
,
kajti
videl
je
,
da
eden
onih
nesrečnih
utopljencev
še
živi
.
Po
dolgem
trudu
spravi
ga
na
suho
,
kjer
se
ptujec
zgrudi
na
tla
ter
obleži
,
kot
bi
bil
mertev
.
Tomaž
si
je
vse
prizadeval
,
da
bi
nesrečneža
,
kterega
so
samo
slabosti
tako
uničile
,
zopet
pripravil
k
zavednosti
.
Po
dolgem
trudu
se
mu
je
sponeslo
.
Ptujec
se
je
kviško
sklonil
in
zerl
stermé
krog
sebe
,
kot
bi
se
bil
izbudil
iz
dolzega
spanja
.
„
Kje
so
drugi
moji
tovarši
?
“
djal
je
,
„
kaj
sem
samo
jaz
otet
?
“
„
Vsi
so
potonili
,
“
odverne
Tomaž
,
„
in
vi
ste
že
tudi
omagovali
.
Jaz
sem
videl
vašo
nevarnost
ter
vam
hitel
na
pomoč
.
“
Ptujec
pogleda
,
nekako
čudno
Tomaža
in
še
zahvalivši
se
mu
ne
za
rešitev
,
jame
jokaje
na
ves
glas
kričati
ter
si
lasé
puliti
:
„
Oh
moje
premoženje
,
moj
denar
!
vse
so
požerli
valovi
!
Jaz
sem
nesrečen
človek
!
“
„
Ne
tarnajte
tako
,
“
opominja
ga
Tomaž
.
„
Zahvalite
Bogá
,
da
ste
oteli
življenje
,
ko
so
vsi
drugi
poginili
v
valovih
.
“
Ptujec
ni
hotel
nič
slišati
niti
o
Bogu
niti
o
upanji
,
s
kterim
ga
jo
Tomaž
tolažil
,
temuč
je
neprenehoma
ječal
in
slednjič
jel
celó
hudobno
preklinjati
.
Tomaža
je
spreletela
groza
pri
tem
ptujčevem
počenjanji
,
ni
si
mogel
misliti
,
kako
more
človek
tako
hudoben
biti
,
ki
je
ravno
pred
nekaj
trenotki
z
velikim
trudom
ubežal
grozovitej
smerti
.
—
Opazoval
ga
je
bolj
na
tanko
in
zdelo
se
mu
je
,
kot
bi
ga
bil
že
kedaj
videl
.
Bil
je
srednjih
let
,
čokat
in
njegov
obraz
je
kazal
mnogo
zvijače
.
Bil
je
španski
opravljen
in
v
širocem
pasu
je
imel
dva
samokresa
zataknjena
,
edino
premoženje
,
ki
ga
je
otel
.
Tomaž
je
mislil
na
vse
kraje
,
kje
bi
bil
videl
tega
človeka
,
pa
ni
se
mogel
domisliti
.
—
Slednjič
ga
popraša
po
imenu
,
ko
se
je
ptujec
nekoliko
upokojil
.
„
Jaz
se
imenujem
Juri
Strugar
,
če
vas
tolikanj
briga
moje
imé
,
“
pravi
ptujec
zaničljivo
.
„
Juri
Strugar
?
to
ni
špansko
imé
.
“
„
Nič
ne
dé
,
saj
tudi
jaz
nisem
Španec
temuč
Kranjec
.
“
„
Kranjec
?
“
—
pravi
Tomaž
osupnjeno
in
kakor
blisk
presune
ga
misel
na
preteklost
.
Ni
se
goljufal
,
to
je
bil
nekdanji
sluga
pri
njegovem
stričniku
.
Dobro
mu
je
ostal
v
spominu
ta
obraz
in
čeravno
je
od
takrat
že
mnogo
let
preteklo
in
se
je
mladi
fante
spremenil
v
krepkega
moža
,
ona
lisičja
zvijača
mu
je
ostala
še
vendar
na
obličji
.
Tomaž
je
imel
sedaj
pred
seboj
človeka
,
ki
bi
mu
lehko
mnogo
razodel
o
njegovem
stričniku
,
morda
celó
o
ženi
in
mlajšem
sinu
.
Zatoraj
je
bil
previden
in
se
ni
hotel
koj
razodeti
ptujcu
.
Valovi
so
vergli
na
breg
majhen
zaboj
,
v
kterem
je
bilo
zavitek
cigar
,
nekaj
kokonovih
orehov
in
dve
polni
steklenici
ruma
.
To
je
bilo
dovelj
za
nocoj
,
drugo
jutro
bode
se
morda
še
kaj
več
dobilo
,
ko
se
morje
upokoji
in
izmeče
na
breg
krog
plavajoče
sode
in
zaboje
.
Vernila
sta
se
k
ognju
,
kjer
je
bil
kapitén
že
nekoliko
v
skerbeh
zarad
Tomaža
.
Ko
pa
je
videl
sedaj
dva
priti
mesto
enega
,
čudil
se
je
zeló
in
Tomaž
mu
je
moral
ob
kratkem
povedati
,
kaj
se
je
zgodilo
na
morji
.
Rum
in
kokonovi
orehi
so
bili
dobra
večerja
,
tudi
cigare
so
prav
prišle
,
ker
je
bilo
ondi
sila
merčesov
,
ki
so
v
gorkih
krajih
še
veliko
nadležnejši
,
nego
pri
nas
.
Po
večerji
zakurijo
še
veči
ogenj
,
da
bi
po
noči
plašili
zveri
,
ker
niso
imeli
zdatnega
orožja
,
potem
pa
posedejo
krog
ognja
ter
jamejo
pušiti
najdene
smodke
.
„
Vaša
ladija
je
bila
španska
,
kakor
pravite
,
“
prične
Tomaž
ptujcu
,
„
vi
pa
pravite
,
niste
Španec
.
Ali
ne
bi
nas
hoteli
nekoliko
kratkočasiti
,
ko
bi
nam
povedali
svoje
dogodbe
?
—
vsaj
prej
noč
mine
,
jutri
gremo
pa
dalje
po
otoku
,
da
zvemo
kaj
in
kako
.
“
Čeravno
nekako
nerad
,
dal
se
je
ptujec
vendar
slednjič
pregovoriti
ter
jel
pripovedovati
:
„
Jaz
sem
rojen
Kranjec
,
domá
doli
ob
Savi
blizo
Horvaškega
,
—
saj
vi
,
vem
,
da
ne
veste
,
kje
je
to
,
zatoraj
ne
bom
kraja
natanjko
opisoval
.
—
Oče
so
mi
zgodaj
umeril
,
mati
pa
so
bili
še
živi
,
ko
sem
zapustil
svoj
kraj
.
V
mladosti
sem
živil
se
s
tem
,
da
sem
skrivaj
prenašal
tobak
iz
Horvaškega
,
bil
sem
,
kakor
pri
nas
pravijo
,
kontrebantar
.
Hodilo
nas
je
več
skupaj
,
in
marsiktero
smo
udelali
leblajtarjem
,
tistim
zelenim
,
da
so
potlej
na
nas
pomnili
.
Najbolj
znan
pa
je
bil
Strugarjev
Jurij
—
namreč
jaz
,
čeravno
sem
bil
takrat
še
mlad
.
Neko
nedeljo
popoldne
citram
cent
tobaka
čez
mejo
.
Sotlo
sem
bil
že
prekoračil
in
nobenega
leblajtarja
nisem
srečal
nikjer
.
Ko
sem
že
večo
nevarnost
prestal
in
prišel
na
Kranjsko
,
skrijem
tobak
v
germovje
,
potem
pa
ležem
v
senco
,
da
bi
si
odpočil
.
Kmalo
na
to
priderdra
kočija
,
—
prav
lepa
,
čisto
nova
kočija
je
bila
,
in
v
njej
je
sedel
bogato
oblečen
gospod
.
Kočijaž
je
bil
štramast
dedec
,
ne
vem
kako
je
ravnal
,
da
je
zavozil
v
cestni
graben
.
Kočija
se
zverne
in
prednje
koló
potere
.
„
Tukaj-le
bo
pa
treba
vzdigniti
,
“
pravim
sam
pri
sebi
,
ko
opazujem
vso
to
neumnost
izmed
smrečja
,
„
ta
človek
ima
gosposko
suknjo
,
nemara
ti
da
kake
bore
,
če
mu
pomagaš
,
to
kolibo
popraviti
.
Dobro
je
kjer
se
kaj
dobi
.
“
Berž
se
prislinim
zraven
,
zgrabim
pri
zadnjih
kolesih
in
kar
nakrat
bila
je
kočija
na
cesti
.
Potem
popravim
koló
,
kar
se
je
najbolj
dalo
,
zavozim
sredi
ceste
,
da
bi
kočijaž
še
enkrat
ne
zvernil
v
graben
ter
hočem
iti
.
„
Stoj
!
“
pravi
oni
gosposki
človek
,
„
to-le
imaš
nekaj
za
pijačo
,
“
in
stisne
mi
v
roko
sreberni
tolar
.
„
Bo
že
,
“
pravim
,
„
za
takov
denar
bi
celi
dan
vzdigaval
kočije
.
“
Pa
to
še
ni
bilo
vse
.
Med
tem
,
ko
je
kočijaž
becal
konje
in
jih
klestil
po
čeljustih
,
kot
bi
bili
oni
krivi
njegove
okornosti
,
pogovarja
se
gospod
z
menoj
.
Popraša
me
vse
natanjko
kaj
in
kako
,
od
kod
sem
,
kaj
delam
i.
t.
d.
,
kakor
je
pri
tacih
ljudeh
navada
,
kedar
pridejo
v
dotiko
s
kmeti
.
Jaz
mu
vse
natanjko
povem
in
tudi
ne
zamolčim
,
da
sem
kontrebantar
.
„
Kaj
mi
pa
more
,
“
mislim
sam
pri
sebi
,
„
samo
njega
se
ne
bojim
,
preden
pa
koga
prikliče
,
bom
že
jaz
lehko
desetkrat
utekel
in
razprodal
svoje
blagó
.
Povedal
sem
mu
toraj
vse
do
kože
.
“
„
Ti
si
pošten
človek
,
ki
se
dá
marsikje
porabiti
,
“
pravi
mi
na
to
smehljaje
se
,
„
zaslužiš
kako
boljšo
službo
opravljati
,
nego
je
tvoja
sedanja
.
Ali
ne
bi
hotel
iti
z
menoj
v
Ameriko
?
“
„
V
Ameriko
?
“
pravim
jaz
,
„
kaj
bom
pa
tam
delal
?
“
„
Pri
meni
boš
za
strežaja
.
“
„
To
je
vse
prav
prijetno
,
“
odvernem
jaz
,
„
Ameriko
bi
rad
enkrat
videl
,
ali
ne
bodite
hudi
,
ako
vas
vprašam
,
kdo
ste
?
Jaz
imam
že
tako
navado
,
da
rad
vse
natanjko
pozvem
,
preden
se
česa
lotim
.
“
Zadovoljno
mi
je
pokimal
ter
djal
:
„
Saj
sem
ti
že
rekel
,
da
si
previden
človek
,
to
je
lepo
.
Vedi
,
jaz
sem
bogat
kupec
iz
Horvaš
—
—
e
ne
,
čem
Nemškega
“
popravi
urno
ptujec
—
„
Enrik
Egenheim
.
V
Ameriki
mi
je
umeri
bogat
stric
in
mi
zapustil
več
milijonov
.
Sklenil
sem
toraj
zapustiti
Evropo
ter
se
preseliti
tjekaj
.
Ti
bi
bil
kakor
nalašč
za
mojo
službo
in
prav
dobro
bi
te
plačal
,
ko
bi
šel
z
menoj
.
“
Kaj
sem
hotel
storiti
?
Doma
so
mi
bili
že
vsi
beriči
in
druga
gomazen
za
petami
,
toraj
je
bilo
najbolje
umekniti
se
jim
,
tem
več
,
ker
sem
imel
gotovo
službo
.
Pustil
sem
koj
svojo
culo
v
germovji
,
samo
toliko
tabaka
sem
vzel
,
kolikor
sem
ga
potreboval
na
poti
,
sedel
v
kočijo
in
hajdi
!
šli
smo
proti
Nemčiji
.
“
Tomaž
ga
je
natanjko
poslušal
in
videl
,
kako
se
je
včasih
na
nagloma
zagovoril
,
ali
bil
je
tiho
,
da
bi
vse
zvedel
.
—
Ko
pridemo
v
Ameriko
,
pograbil
je
res
moj
gospod
denarja
,
da
je
bilo
gerdó
,
kupil
si
lepo
hišo
in
ondi
je
živel
brez
vsega
dela
,
in
jaz
ravno
tako
.
—
Vlansko
zimo
pa
je
gospod
nagloma
zeló
zbolel
in
kmalo
potem
umerl
.
Ker
ni
imel
otrok
in
tudi
žlahtnikov
ne
,
ki
bi
bili
revni
,
izročil
je
meni
vse
premoženje
v
testamentu
.
Jaz
sem
skoraj
ob
pamet
prišel
,
ko
sem
bil
nakrat
tako
bogat
,
sam
nisem
vedel
,
kaj
bi
počel
z
denarji
.
—
Seznanil
sem
se
z
nekim
mladim
Španjolcem
,
ki
me
je
pregovoril
,
naj
grem
ž
njim
v
Azijo
,
kjer
ima
njegov
stric
velika
posestva
na
otoku
Manili
.
Jaz
sem
bil
res
tako
aboten
,
prodal
sem
hišo
,
spravil
ves
denar
skupaj
in
sedel
na
ladijo
,
da
bi
si
poiskal
še
boljšega
kraja
.
—
Kar
se
je
potem
z
menoj
zgodilo
,
veste
sami
.
Vse
je
v
morji
,
vse
je
mertvo
,
samo
jaz
sem
se
rešil
,
ali
kaj
mi
pomaga
,
ker
ga
nimam
božjaka
več
.
“
Zopet
je
jel
jokati
se
in
slednjič
robantiti
,
da
je
tako
nesrečen
človek
na
svetu
.
Tomaž
je
nekaj
časa
molčal
,
potem
pa
vstane
,
stopi
bliže
k
ptujcu
ter
pravi
v
slovenskem
jeziku
:
„
Ali
je
pa
tudi
vse
res
,
kar
ste
govorili
,
gospodine
?
“
Ves
začuden
je
ta
gledal
Tomaža
,
kajti
tega
si
ni
mogel
nikakor
misliti
,
da
bi
znali
še
kje
drugej
slovenski
govoriti
,
kot
v
njegovej
domovini
.
—
Ker
pa
ima
hudoben
človek
vedno
slabo
vest
in
v
vsakej
najmanjši
stvarci
kaj
nevarnega
sluti
,
zatoraj
je
tudi
Jurij
Strugar
,
kakor
se
je
zval
ptujec
,
vidno
prebledel
;
a
vendar
je
skušal
zakrivati
svojo
zadrego
s
tem
,
da
je
hlinil
neizrečeno
radost
,
videti
zopet
enkrat
domačega
človeka
.
Kot
starodavnemu
znancu
podal
je
Tomažu
rokó
in
jel
obžalovati
zgubo
svojega
premoženja
,
ker
bi
bil
sedaj
lehko
obilno
pomagal
svojemu
rojaku
.
Tomaža
niso
premotile
te
priliznjene
besede
,
odtegnil
mu
je
svojo
desnico
ter
djal
:
„
Ne
prenagli
se
,
človek
!
morava
se
prej
še
več
pogovoriti
.
—
Ti
si
mi
razodel
svoje
življenje
,
ali
v
vsem
,
kar
si
govoril
,
je
le
malo
resnice
.
Prepričati
te
hočem
ob
kratkem
,
po
kakej
poti
si
prišel
v
Ameriko
.
Meniš-li
,
da
ne
vem
,
da
je
bil
tvoj
gospod
Slovenec
,
ne
pa
Nemec
,
da
se
je
imenoval
Matevž
Senčar
?
Meniš
,
da
mi
ni
znano
,
da
te
je
najel
pri
hudobnem
delu
ukrasti
in
umoriti
moje
dete
?
ali
spodletelo
vama
je
;
blagoserčni
mož
mi
je
rešil
sina
ter
ga
lepo
izredil
.
Nisi-li
potem
natihoma
ubežal
s
svojim
gospodom
v
Ameriko
,
kjer
je
pograbil
mnogo
denarja
po
krivičnem
ter
se
izdal
potem
za
nekega
grofa
Tirałskega
in
ti
si
bil
njegov
strežaj
?
Pozneje
pa
sta
se
preselila
v
južno
Ameriko
odtegnivši
se
pravici
,
in
ondi
je
živel
tvoj
gospod
pod
imenom
:
Enrikom
Egenheimom
.
—
Ti
si
hudodelec
in
ravno
tako
tvoj
gospod
;
mislila
sta
v
miru
živeti
,
a
pomislila
nista
,
da
hudobnež
nikdar
nima
pokoja
,
povsod
ga
spremlja
božja
serd
.
Ti
si
se
mislil
odtegniti
ljudem
,
ki
bi
ti
življenje
grenili
in
previdnost
pripeljala
te
je
ravno
onemu
pred
oči
,
čegar
obličje
ne
moreš
zreti
z
mirnim
sercem
,
čegar
besede
te
zbadajo
,
kot
strupeni
gadje
.
—
Jaz
sem
Tomaž
Senčar
,
oni
nesrečnež
,
kteremu
sta
učinila
vidva
tolikanje
gorjé
!
Sedaj
si
v
mojih
rokah
,
lehko
bi
se
maščeval
,
lehko
bi
te
uničil
,
ali
tega
ne
bom
storil
,
božja
roka
naj
te
kaznuje
,
mi
ljudje
ne
smemo
segati
v
Njegove
pravice
.
-
Enaka
osoda
naji
je
združila
tukaj
na
tem
otoku
,
le
božja
pomoč
naji
je
otela
gotove
smerti
,
zatoraj
ne
bi
bilo
spodobno
znositi
se
nad
svojim
sovražnikom
v
popolnoma
nezmožnem
stanu
.
Pozabiti
hočem
vse
,
kar
sem
prestal
,
saj
mi
je
Bog
zopet
podelil
sina
,
kterega
sem
mislil
že
mertvega
.
Ne
,
kakor
s
svojim
sovražnikom
,
temuč
kot
z
nesrečnim
ptujcem
hočem
ravnati
s
teboj
,
kteri
je
izgubil
vse
imetje
v
morskih
valovih
in
le
svoje
borno
življenje
otel
.
Skupaj
bomo
tukaj
prenočili
,
skupaj
jutri
šli
iskat
kake
ladije
,
ki
bi
nas
prepeljala
domu
.
Vse
pripuščam
Onemu
.
nad
nami
,
Njegova
volja
naj
se
.
zgodi
,
On
naj
sodi
krivične
in
pravične
po
svojej
vsegamogočnosti
.
“
Ves
ta
čas
zerl
je
ptujec
v
tla
in
videti
mu
je
bilo
,
kako
ga
tare
jeza
.
Gotovo
si
je
vošil
biti
daleč
,
daleč
stran
od
tega
človeka
,
večkrat
si
je
oterl
pot
s
čela
,
kot
bi
hotel
s
tem
pregnati
neljubo
mu
podobo
,
ki
ga
je
terpinčila
,
kot
strašna
pošast
.
Večkrat
je
segel
za
pas
po
svojih
samokresih
,
pa
vselej
mu
je
roka
zopet
omahnila
,
kot
bi
jo
odtegnila
kaka
nevidna
moč
.
„
Edino
še
“
-
pravi
potem
Tomaž
,
„
povej
mi
,
je-li
res
mertev
moj
stričnik
,
kakor
si
prej
pravil
?
“
-
„
O
res
!
“
zarežal
se
je
Jurij
odurno
,
„
Če
le
nima
železne
duše
,
ne
bo
nikdar
več
trave
tlačil
.
“
„
Nesrečnež
!
pa
vendar
nisi
ti
kriv
njegove
smerti
?
“
djal
je
prestrašen
Tomaž
kteremu
so
se
te
besede
sumljive
zdele
,
„
vendar
si
nisi
prisvojil
op
strašnem
djanji
denarja
?
“
„
Hm
.
“
—
Jaz
sem
se
polastil
denarja
,
do
kterega
sem
imel
vso
pravico
,
za
kterega
sem
se
največ
trudil
.
“
„
In
si
se
vdeležil
umorstva
?
“
—
„
Ha
,
ha
,
ha
!
“
zarežal
se
je
zopet
Jurij
hudobno
,
saj
nisva
pri
spovedi
,
da
bi
vam
moral
vse
povedati
.
Vam
bi
bil
gotovo
najmanj
krivice
storil
,
ko
bi
bil
to
učinil
.
—
Razun
tega
smo
sedaj
vsi
v
enakih
okoliščinah
tukaj
,
kdo
mi
kaj
more
?
“
„
Se
li
ne
bojiš
Boga
,
ki
ti
je
ravno
pred
nekterimi
trenotki
skazal
svojo
ljubezen
,
ter
te
otél
smerti
;
da
tako
prederzno
govoriš
?
“
Jurij
se
je
še
hudobnejše
krohotal
pri
teh
besedah
:
„
Stric
!
midva
se
ne
vjemava
,
preveč
pobožni
ste
in
pretanjke
vesti
,
zatoraj
se
bom
raji
nekoliko
umeknil
,
pridig
nisem
nikoli
rad
poslušal
,
najmanj
pa
danes
“
.
Tako
posmehovaje
se
,
je
zapustil
svoja
tovarša
ter
se
odpravil
nekoliko
korakov
stran
,
kjer
je
legel
k
počitku
pod
visoko
palmovo
drevó
.
Tomažu
se
je
odslé
še
bolj
gnjusil
ta
človek
,
ki
ni
porajtal
niti
na
Boga
niti
na
ljudi
.
Celo
v
tako
strašnih
ókolišinah
je
ostal
vendar
terdovraten
,
kot
prej
.
Naznanil
je
kapiténu
vse
to
,
in
ta
mu
je
svetoval
pustiti
odslé
hudobneža
pri
miru
,
naj
počne
,
kar
hoče
,
ker
se
ga
noben
opomin
ne
prime
.
„
Bog
že
vé
,
kaj
dela
,
“
djal
je
,
„
Njegovej
kazni
ne
odide
.
“
—
Noč
je
bila
precej
temna
.
Kapitén
in
Tomaž
sta
pušila
smodke
,
da
bi
pregnala
nekoliko
nadležne
merčese
,
ki
so
bili
zvečer
še
veliko
sitneji
,
nego
po
dnevi
.
Potem
skleneta
spraviti
se
k
počitku
v
mali
šotorček
,
ki
sta
ga
bila
naredila
.
Da
bi
bila
varna
po
noči
,
sklenila
sta
vsak
pol
noči
čuti
.
Do
polnoči
je
prevzel
čuvarstvo
Tomaž
,
kapitén
pa
je
legel
spat
.
Ogenj
je
še
vedno
plapotel
,
da
bi
plašil
divje
zveri
,
vse
je
bilo
mirno
okrog
in
le
nočni
ptiči
in
opice
so
dramile
včasih
občno
tišino
s
svojimi
dolgočasnimi
glasovi
.
Tomaž
si
je
vrezal
debelo
palico
,
zabil
va-njo
debel
,
oster
žrebel
,
kterega
je
našel
na
produ
v
kosu
razbite
ladije
;
to
je
bilo
njegovo
orožje
,
sicer
slabo
,
ali
vendar
boljše
,
nego
nič
;
tudi
velik
žepni
nož
je
imel
pri
sebi
,
edino
blago
,
ktero
je
prinesel
seboj
na
suho
.
—
Naslonil
se
je
pred
šotorom
,
v
kterem
je
trudni
kapitén
že
terdno
spal
,
na
palmovo
deblo
in
jel
premišljevati
pretekli
dan
.
Videl
je
,
kako
se
radost
in
žalost
zaporedoma
verstite
,
kako
minljiva
je
zemeljska
sreča
,
da
je
človek
na
tem
svetu
le
popotnik
,
ki
roma
dan
za
dnevom
po
cvetočih
in
ternovih
potih
v
ono
domovino
,
kjer
minejo
vse
težave
.
Kdo
se
ne
spomni
pri
tej
priliki
krasnih
verstic
ranjcega
škofa
,
slavnega
Slomšeka
:
Dež
za
solncem
mora
biti
,
Za
veseljem
žalost
priti
.
Tudi
v
daljno
Ameriko
je
zletel
Tomažev
duh
.
Ondi
je
zapustil
ženo
že
skorej
pred
dvajsetimi
leti
,
ondi
je
zapustil
mladega
sina
,
ki
še
ni
videl
svojega
očeta
.
Bog
vedi
,
še
li
živita
?
ali
se
jima
ni
pripetila
kaka
nesreča
?
Take
in
enake
misli
so
se
podile
po
njegovej
glavi
in
solza
za
solzo
je
prikapala
po
njegovem
velem
licu
.
Iz
te
zamišljenosti
ga
prebudí
nagloma
nekako
pokanje
,
kot
bi
se
lomilo
suho
robidovje
.
Tomaž
se
ozre
proti
onemu
kraju
.
—
Iz
goščave
se
varno
priplazi
grozno
velik
tiger
in
oči
so
se
mu
svetile
,
kot
žerjavica
.
Tomaž
počene
na
tlá
pričakovaje
zdaj
zdaj
ljutega
napada
ali
zver
se
je
obernila
naravnost
proti
onemu
kraju
,
kjer
je
spal
Jurij
;
gotovo
se
je
zbala
ognja
,
da
se
ni
polotila
bližega
ropa
.
—
Tomaž
je
dobro
vedel
,
da
je
njegov
speči
neprijatelj
zgubljen
,
ako
se
zbudi
in
zavpije
na
pomoč
.
Tiger
se
je
približal
že
kacih
dvajset
korakov
,
legel
na
tla
,
serdito
mahal
s
svojim
dolgim
repom
,
znamenje
,
da
se
pripravlja
na
skok
.
Le
Jurijeva
nepremekljivost
ga
je
zaderževala
še
nekoliko
,
da
je
delj
časa
ogledoval
svoj
plen
.
Tomaž
je
bil
preslabo
oborožen
,
ni
bilo
upati
dobrega
vspeha
s
tako
nevarnim
in
kervoločnim
sovražnikom
.
Ako
bi
mu
le
količkaj
spodletelo
,
bil
bi
gotovo
zgubljen
.
Ali
on
ni
porajtal
na
vse
to
,
sedaj
je
veljalo
oteti
človeško
življenje
.
Prijatelj
ali
sovražnik
,
to
mu
ni
prišlo
sedaj
na
mar.
Po
kolenih
se
je
plazil
proti
omenjenemu
kraju
in
se
varno
bližal
prežečej
zveri
.
Ta
ga
ni
zapazila
,
da
je
bil
že
čisto
blizo
nje
.
„
Sedaj
velja
pogumnost
,
“
djal
je
,
nameril
s
svojo
leseno
sulico
tigru
v
prednjo
stran
ter
jo
porinil
z
vso
močjo
skorej
do
polovice
v
drob
.
Zver
je
grozno
zarjula
strašnih
bolečin
,
skočila
kviško
,
poderla
Tomaža
in
v
tem
trenutku
je
čutil
že
njene
kremplje
na
desnej
rami
in
vroča
sapa
mu
je
puhala
v
obraz
iz
odpertega
tigrovega
žrela
.
Dobro
je
spoznal
svoj
nevarni
stan
,
a
vendar
ni
zgubil
poguma
.
Z
desno
roko
je
tiščal
tako
krepko
tigra
k
sebi
,
da
mu
ta
ni
mogel
nič
sile
storiti
,
z
levo
pa
je
segel
po
svoj
žepni
nož
.
Nameril
je
naravnost
v
oserčje
in
z
vso
močjo
porinil
ostrino
do
ročaja
v
levi
bok
.
Potok
kervi
mu
je
buhnil
v
obraz
in
po
obleki
.
Tiger
je
planil
kviško
grozno
tulé
,
zagnal
Tomaža
daleč
od
sobe
,
da
je
v
nezavednosti
obležal
,
potem
pa
poskočil
stran
nekaj
korakov
in
se
zvernil
na
tla
.
Ko
se
Tomaž
zopet
prebudi
,
stal
je
pri
njem
kopitén
,
kterega
je
prebudilo
tigrovo
rjovenje
;
ne
daleč
stran
pa
je
ležala
mertva
zver
vsa
v
kervi
in
Tomaževa
sulica
bila
je
zalomljena
v
njenem
trebuhu
,
nož
pa
je
ležal
na
tleh
.
Tudi
Jurij
se
je
približal
,
ki
se
je
že
v
začetku
strašnega
boja
zbudil
in
ubežal
za
bližnje
drevó
,
ne
maraje
,
kaj
se
bo
zgodilo
s
človekom
,
ki
je
tvegal
za-nj
svoje
življenje
.
Svoje
samokrese
je
sicer
sprožil
od
daleč
na
zver
,
—
ne
pomislivši
,
da
bi
tudi
lehko
Tomaža
zadel
;
sreča
,
da
se
ni
nobeden
užgal
,
ker
je
bil
smodnik
zamočen
.
—
Potuhnjeno
jo
podal
Tomažu
rokó
ter
se
mu
merzlo
zahvalil
za
njegovo
velikodušnost
,
potem
pa
se
zopet
vernil
na
prejšnje
mesto
ter
legel
,
kot
ne
bi
se
bilo
prav
nič
zgodilo
.
Tomaževe
rane
niso
bile
nevarne
,
le
na
rami
mu
je
tiger
razravsal
.
mesó
.
Vernila
sta
se
s
kapiténom
zopet
k
šotoru
in
požirek
ruma
je
nekoliko
pokrepčal
še
vedno
slabotnega
Tomaža
.
—
„
Tomaž
!
“
djal
je
potem
kapitén
stisnivši
mu
rokó
,
„
tako
blazega
može
še
nisem
poznal
,
ko
si
ti
,
da
bi
se
nad
svojim
sovražnikom
tako
velikodušno
maščeval
.
Srečen
sem
,
da
te
imam
za
svojega
prijatelja
;
ako
zopet
srečno
prideva
v
domovino
,
in
ti
zopet
najdeš
svoje
drage
,
potem
bo
moje
največe
veselje
,
da
ostaneš
pri
meni
vse
svoje
žive
dni
.
Dovolj
imam
premoženja
,
da
bom
lehko
osrečil
tebe
in
tvoje
otroke
;
kajti
na
svojej
strani
imeti
takovega
možá
,
kteremu
se
lehko
vse
zaupa
,
veliko
je
vredno
.
Saj
dan
današnji
je
tako
malo
poštenih
in
odkritoserčnih
ljudi
.
“
—
„
Vse
preveč
hvale
,
gospod
,
“
odverne
Tomaž
,
„
storil
sem
,
kar
je
dolžnost
vsacega
človeka
v
enacih
okoliščinah
.
“
„
To
je
res
,
ali
pomisli
,
kako
malo
hvaležnosti
ti
je
skazal
za
vse
to
.
Jaz
ne
razumem
tega
človeka
.
Tudi
največi
hudodelec
moral
bi
se
omečiti
pri
takem
početji
,
tega
pa
ne
gane
nič
.
“
„
Vest
,
oni
hudi
červ
,
mu
tega
ne
pusti
.
On
živo
čuti
svojo
hudobijo
,
verjemi
mi
,
in
ravno
ti
preživi
čuti
ga
neprenehoma
mučé
,
da
se
me
ogiblje
,
ker
s
tem
misli
zamoriti
svojo
vest
.
Bog
mu
odpusti
vse
pregrehe
,
jaz
sem
mu
odpustil
iz
serca
.
“
„
Ne
—
jaz
pravim
,
da
je
le
tako
terdovraten
,
in
pri
takovem
človeku
ni
upati
poboljšanja
.
“
„
Mogoče
.
Ako
človek
predaleč
zabrede
v
svojih
hudobijah
,
zaspi
mu
tudi
vest
,
tako
sem
čital
že
večkrat
v
knjigah
učenih
mož
.
“
To
Jurijevo
obnašanje
se
bode
morda
marsikomu
nemogoče
zdelo
,
a
vendar
je
resnica
,
da
hudobni
ljudje
nikdar
ne
spoznajo
dobrot
svojega
bližnjega
,
da
jih
to
le
malokdaj
spreoberne
k
poboljšanju
spoznanju
svojo
krivice
.
Tomaž
je
obvezal
svojo
rano
,
potem
pa
legel
k
pokoju
,
kterega
je
bil
zeló
potreben
po
takovem
boji
,
kapitén
pa
je
prevzel
stražo
do
dne
.
Drugo
jutro
sta
šla
kapitén
in
Tomaž
zgodaj
na
breg
,
da
bi
našla
še
kaj
pripravnih
reči
bodi-si
za
živež
ali
pa
brambo
.
Edino
,
kar
sta
dobila
,
bil
je
majhen
predalček
kokonovih
orehov
,
ki
so
jima
jako
prav
prišli
za
po
poti
.
Potem
se
napotita
dalje
po
otoku
.
—
Solnce
je
priplavalo
izza
morja
in
njegovi
oživljajoči
ali
v
teh
krajih
pekoči
žarki
so
segali
skozi
gosto
drevje
.
Po
vejah
so
se
zibali
razni
ptiči
in
prepevali
svoje
zdaj
drobno
žvergoleče
zdaj
zopet
krokajoče
glase
;
po
drevesih
so
se
sem
ter
tje
plazile
opice
in
zapazivši
bližajoča
se
človeka
so
zbežale
ostudno
kričaje
dalje
v
gozd
.
Poti
se
ve
,
da
ni
bilo
nobene
,
morala
sta
si
tu
pa
tam
sama
nadaljevati
stezo
po
gričavi
,
včasih
pa
sta
zabredla
v
tako
visoko
travo
,
da
jima
je
segla
čez
glavo
.
V
takem
stanu
sta
morala
biti
jako
pazna
,
kajti
po
takovih
travah
in
bičevji
se
najraje
potikajo
kervoločni
tigri
in
strupene
kače
,
zatoraj
njuna
pot
ni
bila
ravno
spešna
.
Razun
tega
pa
sta
vendar
vživala
vso
krasoto
naravino
,
ki
se
more
najti
le
v
gorkih
deželah
.
Nad
njima
jasno
,
višnjevo
nebó
brez
najmanjšega
oblačka
,
krog
in
krog
neizmerni
senčnati
gozd
,
kterega
so
le
tu
pa
tam
pretergavali
bojni
travniki
polni
najkrasnejših
cvetlic
,
ki
so
sprostirale
svoja
mogočna
,
raznobojna
krila
,
da
je
bila
cela
ravan
podobna
krasno
pretkanemu
razgrinjalu
,
po
kterem
so
se
lesketale
rosne
kapljice
,
kot
dragoceni
biseri
.
Prijeten
duh
je
puhtel
od
vseh
krajev
nasproti
.
V
takovih
okoliščinah
tudi
nesrečni
človek
nekoliko
pozabi
svoj
žalostni
stan
ter
se
raduje
prirode
,
ki
mu
odkriva
svoj
pervotni
nepopačeni
značaj
.
Tudi
kapitén
in
Tomaž
sta
večkrat
obstala
in
ogledovala
to
zemsko
krasoto
,
ki
se
prosto
razgrinja
oddaljena
od
omikanega
svetá
.
Prišla
sta
na
gol
holmec
,
od
koder
se
je
videlo
daleč
okrog
.
Sedeta
pod
košato
drevo
,
da
bi
si
nekoliko
odpočila
in
potem
zopet
nadaljevala
svojo
pot
.
Doslé
še
nista
našla
nikakoršnega
sledu
človeških
bivališč
,
toraj
sta
mislila
,
da
je
otok
brez
stanovalcev
.
—
Pod
njima
na
drugej
strani
se
je
vila
ozka
dolina
,
preraščena
z
visoko
travo
,
med
ktero
se
je
vil
bister
potok
.
Ob
kraji
so
se
prostirali
gozdi
daleč
tje
proti
jugu
,
kolikor
so
oči
presegle
.
Po
tej
dolini
sta
se
namenila
potovati
,
ker
upala
sta
tudi
priti
do
morja
,
ali
pa
do
ljudi
,
če
kteri
bivajo
na
otoku
.
Ko
se
zopet
vzdigneta
in
odpravita
dalje
,
zagledata
spodaj
pod
holmcem
odkoder
sta
prišla
,
posamnega
človeka
koračiti
.
Od
začetka
sta
mislila
,
da
je
kakošen
tukajšen
otočan
,
ali
kmalo
spoznata
Jurija
,
kterega
sta
pustila
zjutraj
pod
onim
drevesom
,
kjer
je
prenočeval
.
Tomaž
mu
je
sicer
zjutraj
velel
,
naj
gre
ž
njima
,
ker
ga
je
nerad
samega
pustil
v
tej
samoti
;
saj
je
bil
nesrečnež
enak
njima
,
ali
on
ni
hotel
nič
o
tem
slišati
,
še
odgovora
ni
dal
Tomažu
.
Zatorej
sta
ga
pustila
in
sama
šla
dalje
;
sedaj
pa
je
nakrat
prišel
za
njima
.
Menila
sta
,
da
si
je
morda
premislil
in
mu
je
jelo
dolgčas
biti
samemu
,
zatoraj
sta
nekoliko
počakala
,
da
bi
ju
došel
.
Pa
kakor
hitro
je
uni
spodaj
zapazil
,
da
sta
obstala
,
počakal
je
tudi
on
.
„
Idiva
dalje
,
“
reče
kapitén
,
„
Bog
vé
,
kake
ima
ma
v
glavi
ta
človek
.
“
Obernila
sta
se
po
hribu
doli
v
dolino
,
ker
žeja
ju
je
že
hudo
terla
in
hrepenela
sta
napiti
se
iz
malega
potoka
ter
se
pokrepčati
za
daljno
pot
.
—
Jurij
je
stopal
vedno
za
njima
oddaljen
dva
streljaja
.
V
dveh
dobrih
urah
prideta
po
dolini
do
ožine
,
kjer
se
je
potem
zavila
dolina
na
vzhodno
stran
.
—
Ker
sta
vedela
,
da
ju
čaka
ladija
,
ako
je
srečno
prestala
vihar
,
na
vzhodnej
strani
ter
ju
bodo
njuni
ljudje
ondi
iskali
,
zato
sta
zapustila
pervotno
pot
in
zavila
po
gozdu
prek
precej
visokega
hriba
.
—
Ko
prideta
na
verh
,
odkril
se
jima
je
čisto
nov
svet
.
Spodaj
je
ležala
kotličasta
precej
obširna
rovan
krog
in
krog
obdana
z
nizkimi
hribi
,
in
na
vzhodu
se
je
širilo
sinje
morje
.
„
Oh
Lastavica
!
predraga
moja
Lastavica
!
“
vskliknil
je
kapitén
kazaje
na
morje
,
kjer
so
se
bliščala
jadra
ondi
stoječe
ladije
,
podobna
belemu
labudu
.
Tudi
Tomaž
je
zapazil
to
belo
znamenje
in
djal
:
„
Ali
ste
prepričani
,
da
je
ondi
naša
Lastavica
?
Kaj
pa
ko
bi
bila
sovražna
ladija
?
“
„
Ne
,
ne
—
Lastavica
je
;
poglej
,
kako
mogočno
dviga
svoje
bele
perote
,
kot
bi
naju
vabila
k
sebi
.
O
priserčna
moja
Lastavica
,
bodi
mi
pozdravljena
!
Da
si
le
še
ohranjena
!
“
Med
tem
,
ko
sta
se
naša
dva
popotnika
priserčno
veselila
zopet
videti
svojo
ladijo
popolnoma
ohranjeno
,
—
in
kteri
mornar
ne
bi
se
veselil
tega
?
ako
mu
je
ladija
edino
domovje
,
na
kterej
se
čuti
srečnega
,
povsod
drugej
pa
mu
je
tesno
neprijetno
,
—
prišlo
je
iz
doline
gori
celo
kardelo
rujavih
na
pol
nazih
ljudi
,
oboroženih
z
dolzimi
sulicami
.
Zagledavši
bela
ptujca
,
so
obstali
kot
ne
bi
si
upali
dalje
.
Kapiténa
in
Tomaža
je
nekoliko
osupnila
ta
nepričakovana
množica
,
ali
prestrašiti
se
nista
dala
,
temuč
šla
sta
jim
pogumno
nasproti
.
Saj
sta
bila
tako
blizo
svoje
ladije
in
kdo
vé
,
ali
ju
niso
prišli
iskat
njuni
tovarši
k
poglavarju
teh
ljudi
,
ki
je
potem
razposlal
svoje
podložne
iskati
ju
.
Na
svetu
je
vse
mogoče
,
in
v
stiski
zdé
se
človeku
mogoče
tudi
negotove
reči
.
Tomaž
se
je
sicer
nekoliko
obotavljal
in
djal
kapiténu
če
niso
to
morda
ljudožerci
,
ki
stanujejo
posebno
po
otocih
v
tihem
morji
(
Tiho
morje
je
največe
na
zemlji
,
meri
blizo
tri
sto
milijonov
štirjaških
milj
.
Svoje
ime
je
dobilo
od
tod
,
ker
so
ga
našli
pervi
mornarji
jako
mirno
.
)
,
pa
kapitén
mu
je
spodbijal
te
misli
,
rekoč
,
da
v
tem
kraji
ni
ljudožercev
,
oni
stanujejo
le
še
na
nekterih
avstraljskih
otokih
in
na
novi
Gvineji
.
(
Nova
Gvineja
=
otok
v
tihem
morji
.
)
Ko
prideta
do
njih
,
ogovori
jih
kapitén
angleški
,
ali
samo
eden
izmed
njih
lomil
je
nekoliko
angleški
,
drugi
pa
so
govorili
malajski
,
kterega
jezika
je
bil
kapitén
tudi
zmožen
,
ker
se
je
prejšnja
leta
delj
časa
mudil
na
nekterih
malajskih
otokih
.
—
Popraša
jih
,
kako
se
imenuje
ta
otok
in
ali
niso
videli
kje
na
obrežji
belih
ptujcev
.
Možje
zmajajo
z
glavami
,
da
ne
,
in
ne
pečaje
se
dalje
o
kapitenovih
vprašanjih
,
vele
obema
,
naj
gresta
ž
njimi
k
raju
(
zapovedovalcu
)
,
da
se
opravičita
,
kdo
sta
in
kaj
hočeta
tukaj
.
Kapitén
je
koj
vedel
,
da
ju
imajo
za
ogleduha
,
ker
prebivalci
na
onih
otokih
so
zelo
nezaupljivi
proti
belim
,
ker
se
vedno
bojé
,
da
ne
bi
jih
pregnali
in
posedli
njih
dežele
,
kar
se
jim
je
že
večkrat
pripetilo
po
Evropejcih
.
Sedaj
ni
bilo
druzega
premislika
,
nego
ubogati
,
kajti
takovej
množici
oboroženih
možakov
se
ni
bilo
moč
braniti
;
zlasti
ker
nista
imela
nobenega
orožja
.
—
Malajci
so
stopili
v
kolobar
in
v
sredo
postavili
kapiténa
in
Tomaža
.
Potem
je
zavihtel
poveljnik
svojo
sulico
nad
glavo
ter
s
tem
dal
znamenje
za
odhod
,
in
vsa
derhal
se
je
zopet
odpravila
s
svojima
jetnikoma
na
prejšnjo
pot
.
—
Bili
so
to
krepki
,
veliki
ljudje
,
živih
oči
in
zamolkle
rujave
kože
;
njihni
obrazi
so
kazali
popolnoma
malajsko
pleme
.
Ko
pridejo
skozi
majhen
palmov
gozdič
,
razprosterla
se
je
pred
njimi
majhena
kotel
,
v
kterej
je
stalo
nekaj
bornih
bajt
,
in
med
njimi
dvigalo
se
je
neko
veče
poslopje
tudi
leseno
,
—
bila
je
to
palača
mogočnega
raje
(
Raja
se
imenujejo
poglavarji
na
azijatskih
otokih
,
kar
toliko
pomeni
,
kot
knez
.
)
.
Krog
in
krog
te
borne
vasi
je
bil
napravljen
nekak
okop
,
sem
ter
tje
obit
z
debelimi
koli
,
najberž
varstvo
zoper
roparje
,
ali
pa
sosedna
ljudstva
.
Ko
so
prikoračili
v
to
malo
terdnjavo
,
stalo
je
pri
okopih
nekaj
oboroženih
stražnikov
,
ki
pa
so
jako
malovarno
opravljali
svojo
službo
.
Večina
je
sedela
ali
ležala
na
trati
ter
pušila
tabak
,
in
še-le
,
ko
so
zapazili
bela
prišlica
,
spravili
so
se
kviško
in
začudeno
ogledovali
to
novo
prikazen
.
—
Prišed
skozi
umazano
ulico
med
lesenimi
bajtami
so
jo
zavili
naravnost
proti
rajevemu
stanovanju
.
To
bivališče
,
čeravno
ne
okusno
,
bilo
je
vendar
nekoliko
umetnejše
sestavljeno
,
nego
druge
hiše
.
Pred
vhodom
je
bil
narejen
nekak
mostovž
obraščen
z
beršlenu
podobno
tertovino
,
ki
je
delala
prijetno
senco
.
V
štirivoglatej
,
precaj
obširnej
sobi
je
sedel
na
pogernjenih
tleh
raja
,
postaren
mož
suhega
obličja
,
in
nekaj
služabnikov
je
okrog
njega
stalo
pričakovaje
gospodovih
povelj
.
Ko
pripeljejo
njegovi
vojaki
kapitana
in
Tomaža
pred-enj
,
zamahnil
je
z
roko
in
na
enkrat
zginila
je
vsa
druhal
sužnikov
.
Potem
se
oberne
k
kapiténu
in
pravi
še
v
precaj
gladkej
angleščini
:
„
Od
kod
sta
vidva
ptujca
in
kaj
iščeta
v
moji
deželi
!
“
„
Midva
sva
Angleža
“
,
odverne
kapitén
ponosno
,
„
sina
onega
slavnega
naroda
,
ki
ima
po
vsem
svetu
svoja
posestva
.
Vihar
naji
je
treščil
v
morje
in
z
veliko
težavo
sva
priplavala
na
suho
.
Sedaj
sva
namenjena
proti
morju
,
da
dobiva
svojo
ladijo
,
ki
naji
čaka
ondi
.
“
Ko
je
raja
čul
o
ladiji
,
ki
čaka
na
morji
,
posvetile
so
se
mu
pohlepne
oči
,
in
zamišljeno
je
stal
nekaj
Časa
,
kot
bi
prevdarjal
kako
tehtno
reč
.
—
Kapitén
je
bil
sedaj
prepričan
,
da
Malajci
niso
še
nič
vedeli
o
„
Lastavici
“
,
in
jelo
ga
je
skerbeti
,
da
bi
to
njegovo
priznanje
ne
učinilo
kacih
nevarnih
nasledkov
.
„
Morda
so
to
roparji
“
,
mislil
si
je
„
in
napadli
bodo
ladijo
,
ako
se
jim
ne
umakne
o
pravem
času
.
“
Kajti
dobro
mu
je
znano
bilo
,
da
so
Malajci
na
manjših
otokih
večidel
roparji
,
ki
se
lotijo
večkrat
v
svojih
malih
čolnih
,
ktere
imenujejo
„
prahu
“
,
celo
največih
kupčijskih
ladij
.
Takovi
napadi
so
večkrat
zelo
nevarni
,
ker
Malajci
znajo
dobro
obračati
svoje
čolne
in
ako
obsujejo
ladijo
,
ni
se
jim
lehko
ubraniti
,
ker
jih
je
vedno
po
več
sto
skupaj
.
„
Si
li
ti
kupec
in
gospodar
one
ladije
,
o
kterej
mi
praviš
?
“
praša
ga
raja
namerdnivši
grozno
resno
svoj
obraz
.
„
Nisem
gospodar
,
samo
poveljnik
“
,
odverne
kapitén
.
„
In
ta-le
tukaj
?
“
pokaže
Tomaža
,
ki
je
molčé
stal
zraven
kapiténa
.
„
To
je
moj
prijatelj
.
“
—
„
Imaš
li
na
ladiji
dosti
pušek
in
smodnika
?
“
„
Toliko
,
da
lehko
vse
tvoje
prestolno
mesto
v
trenutku
razprašim
,
ako
te
je
volja
“
,
odverne
kapitén
zaničljivo
vedé
na
kaj
cikajo
rajeva
vprašanja
.
„
In
koliko
je
ljudi
na
ladiji
?
“
„
Kot
listja
in
trave
.
“
„
To
pomeni
toliko
,
kot
nič
“
,
—
pravi
raja
in
še
hujše
zgubanči
čelo
.
Kapitén
je
vedel
,
s
kom
ima
opraviti
,
za
terdno
je
sklenil
,
ne
pičice
več
razodeti
,
ko
bi
mu
tudi
raja
še
tako
hudo
žugal
.
Tudi
Tomažu
je
ukazal
enako
storiti
.
Da
si
raja
predaleč
ne
bo
upal
,
to
je
dobro
vedel
,
ker
pred
Angleži
so
imeli
tudi
najprederznejši
roparji
grozen
strah
,
odkar
so
okusili
angleške
svinčenke
.
„
Koliko
tolarjev
,
pušek
in
smodnika
mi
daš
,
ako
te
izpustim
.
Védi
,
da
sta
sedaj
oba
moja
sužnja
in
lehko
storim
z
vama
,
kar
se
meni
poljubi
.
“
„
Nič
ne
bova
dala
“
,
pravi
kapitén
,
„
nimava
nič
denarja
.
“
„
Ti
imaš
denar
na
ladiji
.
Napiši
list
in
moji
služabniki
pojdejo
po
denar
in
orožje
na
ladijo
,
potlej
pa
sta
tudi
vidva
prosta
.
Če
pa
ne
,
ukazal
vaju
bom
umoriti
.
“
„
Ha
,
ha
,
ha
!
“
smejal
se
je
posiljeno
kapitén
,
„
ti
si
bolj
zvit
,
nego
bi
bil
mislil
.
Ko
bi
ti
list
od
mene
dobil
,
polastil
bi
se
brez
vsega
truda
ladije
in
kar
je
na
njej
in
midva
bila
bi
vedno
še
tvoja
sužnja
.
—
O
,
nikar
ne
misli
,
da
se
bojim
tvojih
groženj
,
midva
nimava
strahu
pred
smertjo
,
ako
velja
rešiti
druge
ljudi
in
blago
najinega
gospodarja
.
Ali
zapomni
si
dobro
,
da
boš
tudi
ti
ob
kratkem
času
visel
na
kakem
drevesu
za
pete
obešen
,
kajti
najini
tovarši
naju
bodo
iskali
,
ker
vedo
,
da
sva
tukaj
na
otoku
,
in
da
Angleži
z
roparji
ne
pomišljajo
dolgo
,
bode
ti
že
gotovo
znano
.
“
Pri
teh
besedah
se
je
rajev
obraz
še
bolj
zmračil
.
Strašna
jeza
ga
je
poprijela
,
videvšega
,
da
se
prederzne
beli
ptujec
tako
zaničljivo
govoriti
.
Gotovo
bi
bil
koj
razlil
vso
svojo
serd
nad
ptujcema
,
ko
ne
bi
ga
bile
kapitanove
besede
oplašile
.
Videvši
,
da
ne
spravi
nič
iz
nju
,
reče
ju
odpeljati
.
Zaperli
so
ju
v
nizko
sobo
,
ki
je
imela
samo
eno
okno
,
pa
še
to
tako
,
majčkino
,
da
ne
bi
bil
mogel
človek
skozi
splaziti
se
.
Kup
slame
in
debel
kamen
v
kotu
bila
je
vsa
oprava
v
tej
ljukni
.
Okno
je
bilo
obernjeno
na
široko
dvorišče
,
kjer
sta
stala
dva
topa
,
še
popolnoma
pervotne
podobe
in
sta
menda
bolj
grozila
sovražniku
s
svojo
mogočno
postavo
,
nego
z
vspešnim
streljanjem
.
Vojaki
so
hodili
sem
in
tje
,
ali
pa
polegali
v
senci
,
nekteri
so
imeli
samo
dolge
sulice
in
nože
za
pasovi
,
večina
pa
je
bila
oborožena
z
dolgocevnimi
puškami
na
kresilni
kamen
,
ktere
so
otočani
navadno
skrivaj
dobivali
od
portugiških
kupcev
,
zamenjevaje
je
za
razne
pridelke
,
čeravno
je
bilo
po
vladi
ostro
prepovedano
prodajati
streljno
orožje
malajskim
roparjem
.
Proti
večeru
je
jima
prinesel
eden
služabnikov
vodé
v
perstenej
posodi
in
nekaj
smerdljivega
mesa
.
Ker
ni
bilo
nič
boljšegaupati
,
morala
sta
biti
zadovoljna
.
Po
večerji
sta
legla
na
slamo
in
prevdarjala
na
vse
kraje
,
kako
bi
se
dalo
rešiti
iz
tega
ne
ravno
prijetnega
kraja
.
Kapitén
je
bil
jako
hladokerven
človek
,
vse
rajeve
grožnje
ga
niso
prav
nič
oznemirile
.
Kmalo
je
zatisnil
oči
in
tako
mirno
spal
,
kot
bi
bil
v
postelji
doma
ali
pa
na
ladiji
.
Drugače
je
bilo
pri
Tomažu
.
Vedno
je
mislil
na
svojega
sina
,
kterega
je
komaj
našel
in
zopet
se
moral
ločiti
od
njega
.
Ni
se
tudi
on
bal
smerti
,
ali
samo
svojega
Aleša
bil
bi
rad
še
enkrat
prej
videl
.
Kapiténove
besede
so
ga
sicer
nekoliko
upokojile
,
ali
kdo
vé
,
ali
si
ne
bo
raja
drugo
jutro
premislil
in
izpolnil
svoje
obljube
?
Noč
se
mu
je
zdela
strašno
dolga
,
večkrat
je
pogledoval
na
neb
,
ali
bo
že
skoraj
dan
,
potem
pa
je
zopet
sedel
in
premišljeval
.
Spati
mu
ni
bilo
moč
.
Iz
takove
zamišljenosti
ga
kmalo
prebudi
votli
grom
,
kot
bi
bil
kje
daleč
top
počil
.
—
Posluša
natanko
,
—
zopet
enkrat
,
—
sedaj
pogosteje
.
„
Kaj
mora
nek
to
biti
?
“
misli
si
in
zbudi
kapiténa
.
Strel
je
zopet
prenehal
in
kapitén
je
mislil
,
da
se
je
Tomažu
morda
le
sanjalo
,
zatoraj
zopet
leže
na
slamo
in
veli
tudi
svojemu
tovaršu
brez
skerbi
zaspati
.
Ni
pa
še
v
drugo
zatisnil
očesa
,
ko
se
strel
zopet
ponovi
,
krepkejše
,
nego
prej
.
„
Da
bi
te
hentaj
,
kaj
pa
to
pomeni
?
“
reče
kapitén
in
plane
kviško
.
Pok
se
je
razlegal
precaj
redno
in
sicer
od
morja
sem
.
„
To
je
grom
naših
topov
na
„
Lastavici
,
“
pravi
Tomaž
,
„
roparji
so
jo
napadli
.
“
„
Da
,
da
,
prav
ondondot
bode
.
Jaz
sem
tega
kriv
ker
sem
se
prenaglo
izdal
.
Skorbi
me
,
da
ne
bi
omagala
;
brambovcev
je
malo
,
in
če
moj
stari
Jaka
kake
pravšine
ne
izmisli
,
ne
vem
,
kako
pojde
.
Najbolje
bi
bilo
,
da
bi
jo
zavili
proti
vshodu
,
potem
imajo
sovražniki
veter
nasproti
in
bi
„
Lastavica
“
lehko
ušla
.
—
Strel
se
je
čul
vedno
redkejše
in
slednjič
utihne
popolnoma
.
„
Sedaj
je
,
kar
je
,
“
reče
kapitén
.
„
Ali
je
„
Lastavica
“
zmagala
,
ali
pa
jo
imajo
že
roparji
v
pesteh
.
Ako
je
onemogla
,
dobiva
gotovo
še
necoj
novih
tovaršev
,
če
ne
,
pa
naji
bo
jutri
raja
še
gerše
gledal
,
nego
danes
.
—
Bog
daj
,
da
bi
se
bila
le
ladija
rešila
,
midva
bova
že
kako
ravnala
,
da
uideva
.
“
—
Težko
pričakujeta
jutra
.
Slednjič
se
zdani
in
solnčni
žarki
posvetijo
skozi
majhino
oknice
.
Od
nobene
strani
ni
čuti
veselega
vriša
zmagovitih
roparjev
,
upala
sta
,
da
se
jo
„
Lastavica
“
srečno
rešila
.
Sedaj
sta
le
čakala
,
kedaj
ju
pokliče
raja
,
da
bosta
gledala
od
obličja
do
obličja
njegov
serditi
obraz
,
in
poslušala
njegove
grozeče
besede
,
pa
tudi
to
se
ne
zgodi
,
čeravno
se
je
solnce
že
proti
poldnevu
pomikalo
.
To
se
jima
je
čudno
zdelo
in
ugibala
sta
na
vse
kraje
,
kaj
bi
bilo
temu
vzrok
.
Kmalo
potem
zunaj
nastane
velik
šunder
.
Vojaki
so
letali
po
dvorišču
sem
in
tje
:
tu
se
jih
zbere
majhina
četa
,
ondi
zopet
druga
in
kmalo
je
bilo
polno
vse
dvorišče
.
Slednjič
se
prikaže
tudi
raja
ves
v
bojni
opravi
s
svitlo
puško
in
z
dolzimi
peresi
ovenčano
kapo
na
glavi
.
Stopi
v
sredo
svojih
bojevalcev
ter
prične
s
krepko
besedo
navdušen
govor
,
kterega
je
le
zdaj
pa
zdaj
pretergal
divji
krik
bojaželjnih
vojakov
.
„
Ti
se
pripravljajo
na
boj
,
“
pravi
kapitén
Tomažu
,
„
najberž
se
bliža
kakov
sosednji
vladar
s
svojimi
četami
.
Sedaj
pa
le
pogum
!
bliža
se
čas
rešitve
.
Gotovo
pojde
vse
na
boj
in
lahko
nama
bo
ubežati
.
“
Bojna
druhal
se
je
kmalo
odpravila
iz
vasi
.
Na
čelu
je
pogumno
koračil
raja
s
svojo
risanico
,
potem
so
sledili
vojaki
v
jako
nerednih
verstah
,
zadej
pa
je
vrelo
celo
kardelo
ženskih
in
otrok
,
ki
so
nesli
seboj
velike
košare
,
menda
hrano
svojim
možem
,
ali
pa
strelivno
pripravo
.
Ko
se
je
vsa
množica
razšla
,
pričela
sta
Tomaž
in
kapitén
preiskovati
,
kako
bi
prišla
na
prosto
.
