Sreče
,
sreče
!
Poganjamo
se
zanjo
na
vse
strani
,
a
nič
!
Prikaže
se
,
nasmehne
se
in
zopet
je
ni
.
A
tako
smo
je
vsi
lačni
,
žejni
;
naše
duše
umirajo
zanjo
in
srca
se
nam
suše
v
nestrpnem
pričakovanju
.
Kdaj
pride
,
kdaj
!?!
Ni
posebne
–
ah
,
kaj
!
–
nobene
gotovosti
ni
,
da
pride
,
a
mi
vendar
verujemo
in
upamo
in
čakamo
.
Romantiki
smo
,
romantiki
vsi
vprek
.
In
ženske
,
me
ženske
še
celo
!
Ko
smo
še
otroci
,
pripovedujejo
nam
pravljice
o
princih
in
princesah
.
In
ko
se
prvi
krasno-neumni
sen
prebudi
v
naših
dušah
,
ko
prvikrat
poizkušamo
pogledati
skozi
neprozorno
zagrinjalo
tja
daleč
,
daleč
v
bodočnost
,
nam
zaigra
srce
;
zakaj
uverjene
smo
,
da
nas
čaka
tam
sama
prelest
in
sreča
.
Oj
,
bajna
prelest
in
mamljiva
sreča
!
In
ko
trgamo
zadnje
otroške
čevlje
,
ko
nam
kri
nakrat
tako
burno
zavre
po
žilah
,
ko
nam
je
vse
srce
polno
zlatih
upov
,
bisernih
,
prešernih
nad
,
ah
!
–
takrat
mislimo
,
da
se
nam
morajo
vsak
hip
na
stežaj
odpreti
vrata
v
novo
,
čarobno
življenje
.
Slavni
junaki
,
mladi
in
lepi
kakor
majev
dan
,
nas
čakajo
tam
in
me
moremo
le
voliti
.
Najlepšega
si
izberemo
,
najboljšega
!
In
objame
nas
,
poljubi
nas
na
naša
sveža
rdeča
usta
in
me
pojdemo
z
njim
.
Pojdemo
z
njim
po
rožni
poti
k
omamljivi
,
tajinstveni
sreči
,
ki
sedi
tam
na
srebrnem
tronu
v
samih
žarečih
se
rubinih
in
nas
čaka
.
Naše
gospostvo
čaka
nas
,
ki
prihajamo
v
cvetu
in
krasoti
svoje
šestnajstletne
mladosti
.
Ah
,
in
vrata
se
odpro
in
življenje
nam
zazija
naproti
,
golo
in
dolgočasno
.
Ni
ga
junaka
,
ki
bi
nas
pozdravil
ob
našem
prihodu
.
Ni
rož
,
ni
sanj
,
ni
je
sreče
na
srebrnem
tronu
v
žarečih
se
rubinih
.
Za
koga
cveto
naše
rdeče
sveže
ustnice
,
za
koga
se
bliskajo
naše
mlade
sanjave
oči
,
kdo
nam
gladi
nežno
lice
,
mehko
kakor
svila
,
rožno
kakor
zora
v
jutru
?!
Nihče
in
za
nikogar
!
V
enem
mesecu
je
konec
,
v
štirinajstih
dneh
,
v
jednem
tednu
je
konec
našega
princesovanja
.
Vse
tiste
opojne
bajke
ugasnejo
v
naših
očeh
,
vsi
tisti
čarobni
svetovi
,
kamor
so
imele
iti
naše
noge
,
bele
,
nežne
,
otročje
.
Kakor
možu
nam
je
,
ki
je
dobil
od
zlobne
vile
rumeno
zlato
v
črnem
gozdu
in
pride
domov
in
vidi
,
da
ima
suho
listje
,
prah
in
smetje
v
roki
...
In
hodi
v
gozd
in
hodi
in
čaka
5
vilo
z
rumenim
zlatom
.
Taka
je
bila
Nada
Miličeva
.
Dva
črna
demanta
njene
oči
,
zlate
niti
njeni
lasje
,
mlada
usta
rdeča
in
opojna
kakor
mak
v
zelenem
polju
.
In
tisoč
sanj
v
speči
duši
in
tisoč
nad
v
mladem
srcu
.
Kakor
zakleta
kneginja
hodi
,
plaho
in
ponosno
.
Svoja
neznatna
krilca
nosi
kakor
preoblečena
princesa
,
ki
čaka
,
da
jo
ta
hip
zavijejo
v
svilnate
tkanine
.
Vpleta
ranega
jutra
svoje
zlate
lase
v
težke
kite
in
misli
:
»
Danes
,
danes
...
Danes
srečam
mladega
vojvodo
na
belem
konju
.
Pozdravi
me
,
pripogne
se
:
Nada
,
kraljica
moja
,
dolgo
te
je
čakalo
moje
srce
!
Pojdi
z
menoj
v
beli
grad
,
v
ponosni
grad
ob
modrem
jezeru
...
«
In
Nada
hodi
v
šolo
,
a
vojvode
ne
sreča
.
Nada
sedi
opoldne
pri
oknu
in
šiva
svoje
male
rokavice
,
ki
so
se
pretrgale
na
prstih
in
sanjari
:
»
Zvečer
pojdem
h
godbi
v
zeleno
alejo
.
Kostanji
cveto
in
junak
,
oficir
,
prijaše
iz
gozda
.
Junak
,
oficir
,
ki
je
bil
v
vojni
bogve
kje
,
ki
ima
zlate
medalje
na
junaških
prsih
in
zlate
našive
na
modrem
dolmanu
.
Kakor
gavran
so
črni
njegovi
lasje
in
usta
njegova
so
vroča
in
mehka
.
Junak
skoči
doli
,
prikloni
se
do
tal
:
Nada
,
dekle
,
mislil
sem
na
te
v
daljnih
gorah
...
Prišel
sem
pote
,
da
greš
z
menoj
.
Daleč
pojdemo
,
v
krasne
kraje
...
«
Zvečer
pri
godbi
se
ji
nasmiha
golobrad
kadet
,
ni
ga
junaka
...
Ni
ga
bilo
junaka
.
Ni
prišel
kapitan
z
bele
barke
na
zelenem
morju
,
ni
prišel
mlad
doktor
,
bolan
na
smrt
,
ki
bi
ga
mogla
imeti
rada
.
Ni
prišel
španski
don
,
ponosen
in
sladak
,
ni
prišel
preganjen
Rus
,
tam
iz
Sibirije
,
k
nji
,
Nadi
zlatolaski
.
Ni
jih
bilo
!
Ni
ji
povedal
gospod
suplent
,
ki
ga
je
srečala
vsak
dan
,
da
jo
ima
rad
.
Z
bledo
gospodično
je
šetal
,
ki
je
imela
grde
mozole
na
nosu
.
V
šolo
hodi
in
sanjari
.
Ne
pridejo
junaki
iz
daljnih
krajev
,
ali
sanjariti
je
lepo
.
Čudovito
!
O
,
prišli
bi
,
prišli
bi
junaki
,
da
vedo
,
kje
cvete
Nada
,
najlepše
dekle
v
mestu
!
In
tako
hodi
v
šolo
.
Mladi
fantje
jo
srečujejo
;
mladi
fantje
bledih
,
dolgočasnih
obrazov
.
Ne
bodo
to
junaki
,
ne
bodo
nikdar
!
Zaspani
so
,
topi
so
in
grde
neslane
šale
govore
,
kadar
gre
Nada
mimo
.
»
Hi
,
hi
,
to
bi
bila
ljubica
!
«
je
slišala
Nada
enkrat
iz
njihove
tolpe
.
In
od
tedaj
ne
hodi
več
po
tistih
ulicah
.
Po
novih
potih
hodi
in
vsak
dan
sreča
mladega
dijaka
z
modrimi
očmi
.
Lepe
so
njegove
modre
oči
,
ni
še
videla
takih
.
In
ustnice
so
mu
rdeče
z
malimi
rjavimi
brčicami
in
kostanjevi
lasje
v
kodrih
,
ki
imajo
ognjen
sijaj
na
soncu
.
Če
bi
bila
grajska
gospa
,
fina
dama
v
dragih
oblekah
z
vlečkami
,
preoblekla
bi
ga
v
temnordeč
kostum
iz
žameta
.
Zlatorumene
čeveljce
bi
mu
dala
in
zlat
pas
z
bodalcem
.
In
na
visokih
balkonih
bi
o
polni
mesečini
poklekal
prednjo
in
ji
govoril
:
»
Ljubim
te
,
gospa
,
ljubim
te
!
...
«
Ona
bi
se
nagnila
k
njemu
in
njene
ustnice
bi
se
dotaknile
njegovih
las
,
mehkih
in
dišečih
.
Ali
ona
ni
grajska
gospa
.
Mlada
dekleta
ne
ljubijo
pažev
z
rožastimi
lici.
Ah
,
junak
!
Junak
ogorelega
obraza
in
smelih
oči
,
ki
bi
prišel
in
jo
odnesel
.
Odnesel
jo
na
svojih
junaških
rokah
v
sijajen
grad
na
divji
pečini
sredi
gozda
.
Ali
ni
ga
junaka
.
Nada
hodi
po
novih
potih
in
vsak
dan
srečava
njega
,
mladega
,
modrookega
.
In
kadar
jo
pogleda
plaho
in
ljubo
,
zardi
Nada
preko
finih
senc
do
belega
čela
.
Oh
,
prelepe
so
njegove
modre
oči
,
sladek
je
njegov
skromni
,
boječi
nasmeh
.
In
tiho
se
ji
krade
v
srce
,
tiho
se
krade
.
V
večernih
urah
sedi
Nada
doma
v
temi
in
razmišlja
.
Kaj
ko
bi
čakala
nanj
?
Oh
,
čakala
bo
!
Odide
in
vrne
se
čez
leta
in
spomni
se
nje
,
ki
jo
je
srečaval
vsak
dan
.
Pride
in
jo
poljubi
in
objame
.
Oh
!
V
temi
sedi
Nada
in
razmišlja
.
Tedaj
pride
njen
brat
Miloš
,
ki
hodi
v
gimnazijo
;
s
hrupom
pride
in
s
smehom
,
prižge
luč
in
niti
zelenega
senčila
ne
povesi
.
Nima
ga
rada
,
Miloša
.
Glasen
je
in
divji
in
ne
razume
njenih
sanj
.
Namrgodi
se
in
karajoče
ga
pogleda
.
»
Kaj
si
me
prišel
motit
,
Miloš
?
«
Poklonil
se
je
zaničljivo
.
»
Odpustite
,
gospodična
milostiva
,
da
sem
se
pregrešil
!
Odpuščanja
prosim
!
Ali
naj
ostane
vaš
ponižni
hlapec
na
ulici
?
Ah
,
ah
!
Motil
sem
?
Kod
so
se
podile
vaše
misli
?
Ne
sanjajte
,
ne
sanjajte
!
«
je
zapel
na
koncu
in
se
porogljivo
zasmejal
.
Hudoben
je
ta
Miloš
in
res
ga
nima
rada
.
»
Danes
pride
moj
prijatelj
,
Gojko
,
da
veš
.
Visoko
poezijo
čita
,
fine
kravate
nosi
in
citre
igra
,
citre
,
citre
...
Te
šmentane
citre
prav
milo
pojo
...
«
Miloš
ne
more
izpregovoriti
dveh
stavkov
,
da
bi
ne
zapel
.
Nada
molči
.
Kaj
jo
briga
ta
Gojko
?!
»
Sanjar
je
,
«
pripoveduje
Miloš
.
–
»
V
klasike
se
je
zaljubil
,
v
grške
boginje
,
v
tiste
robate
dame
starega
sveta
.
Široke
pasove
in
klasične
nosove
obožava
.
Ali
mi
,
mi
smo
modernisti
,
draga
.
Resnica
in
sedanjost
,
draga
!
«
Miloš
rad
koketira
z
gesli
;
poln
jih
je
kakor
berač
gorja
.
Nekdo
je
potrkal
.
»
Vidiš
,
je
že
tukaj
.
No
,
naprej
!
Dalje
!
«
–
je
zakričal
Miloš
.
Vrata
so
se
odprla
in
v
sobo
je
stopil
on
,
mladi
,
modrooki
.
Ko
je
ugledal
Nado
,
je
obstal
,
usta
so
se
mu
na
pol
odprla
in
oči
so
mu
postale
mokre
.
»
To
je
Gojko
Zemljan
,
to
je
pa
moja
sestra
Nada
,
«
–
je
predstavljal
Miloš
.
»
To
je
tvoja
sestra
?
«
–
je
dihnil
Gojko
.
»
Seveda
je
,
«
–
je
odvrnil
Miloš
nekako
zadovoljno
,
zakaj
laskalo
mu
je
,
da
se
prijatelj
tako
zelo
čudi
njegovi
sestri
.
Podala
sta
si
roke
,
kakor
je
običaj
.
Vroč
tok
je
šinil
iz
njunih
prstov
kakor
električna
struja
po
vsem
telesu
in
srce
jima
je
postalo
veliko
in
toplo
.
Kakor
da
imata
razširiti
roke
in
se
objeti
.
Ali
molče
sta
si
stala
nasproti
v
mučni
zadregi
.
Nada
je
bila
vesela
,
ko
je
Miloš
odvel
svojega
tovariša
v
drugo
sobo
.
Potem
pa
je
ugasnila
luč
in
sela
k
svoji
mizici
.
Čudovito
sladko
ji
je
bilo
.
Dotaknil
se
je
njenih
prstov
in
sladke
sanje
so
zarajale
sredi
njenega
srca
.
Kaj
ji
hoče
junak
iz
pravljice
?!
Nič
več
ne
bo
mislila
na
vojvodo
na
belem
konju
.
Na
modre
oči
bo
mislila
,
čiste
in
blage
,
na
mehke
prste
,
tople
in
drhteče
od
njenega
dotikljaja
.
Vstali
bodo
gradovi
pred
njenimi
očmi
,
gradovi
ob
sinjem
morju
in
v
skalah
vrh
gora
in
v
osamelih
gozdih
.
Hodila
bo
po
belih
kamenitih
stopnicah
in
on
ji
bo
govoril
ob
strani
:
»
Nada
,
vse
to
je
pripravljeno
zate
.
Baršunaste
preproge
čakajo
,
da
stopiš
nanje
,
temnordeče
rože
,
da
jih
utrgaš
,
črn
vranec
,
da
sedeš
nanj
in
da
te
ponese
na
lov
do
črnega
gozda
.
In
jaz
,
Nada
,
čakam
,
da
oviješ
svoje
bele
roke
okrog
mojega
vratu
,
da
pijem
srečo
in
ljubezen
iz
tvojih
mladih
ust
...
«
Vso
noč
je
sanjala
čudovite
sne
in
v
jutro
je
bila
vsa
srečna
,
ko
je
pomislila
,
da
ga
zopet
vidi.
Srečala
ga
je
in
globoko
se
ji
je
odkril
.
Ali
so
bili
že
kdaj
tako
krasni
dnevi
,
tako
čudoviti
večeri
?!
Hodila
je
na
promenadni
koncert
v
zelene
aleje
z
visoko
vzdignjeno
glavo
in
s
ponosnimi
koraki
.
»
Meni
se
odpirajo
vrata
v
življenje
,
meni
,
Nadi
,
ki
imam
črne
oči
in
zlate
lase
.
Ali
ste
slišali
,
modrook
je
,
in
jaz
ga
imam
rada
!
Vsak
dan
ga
srečam
;
in
v
šoli
mislim
nanj
,
kadar
me
krega
naša
sitna
gospodična
,
da
sem
raztresena
,
in
doma
mislim
nanj
,
kadar
poje
Miloš
svoje
pesmi
.
«
Prišle
so
letne
nedelje
,
vroče
,
polne
sonca
.
In
vsi
meščani
so
hodili
na
izlete
v
okolico
na
Rožnik
,
na
Fužine
ali
še
celo
na
Šmarno
goro
.
Tudi
Miličevi
so
hodili
skoraj
vsako
nedeljo
.
Navadno
se
jim
je
še
kdo
pridružil
.
Gospa
je
povabila
kako
prijateljico
s
seboj
in
gospod
je
pozval
kakega
tovariša
iz
pisarne
.
Bil
je
še
lep
in
mlad
gospod
Milič
.
Nekaj
mladostnega
je
imel
,
svežega
,
kakor
da
ni
že
toliko
let
oženjen
in
oče
dveh
polodraslih
otrok
.
Žena
njegova
pa
je
bila
čisto
drugačna
.
Debela
,
okrogla
,
nekako
stara
in
naveličana
.
Hodila
sta
skupaj
v
gledišče
in
na
izprehode
,
ali
bilo
je
,
kakor
da
ne
spadata
skupaj
,
kakor
da
sta
se
slučajno
sešla
in
da
se
v
prihodnjih
minutah
razideta
kakor
dva
tujca
.
Skoraj
nikoli
se
nista
razgovarjala
.
Miličevka
je
imela
svoje
znanke
,
Milič
pa
je
pripeljal
svoje
prijatelje
.
Tako
jih
je
bilo
vselej
velika
družba
,
kadar
so
Miličevi
kam
šli
.
Vsak
je
še
koga
povabil
,
da
hodi
z
njim
in
se
razgovarja
.
Osobito
oče
je
imel
povsod
še
svojo
družbo
,
svoje
prijatelje
,
kakor
da
bi
se
bal
in
ogibal
svoje
družine
.
»
Papa
,
zdi
se
mi
včasih
,
kakor
da
nisi
naš
,
«
–
je
rekla
enkrat
Nada
.
–
»
Kakor
da
si
samo
naš
stric
ali
kaj
takega
.
In
če
gresta
z
mamo
skupaj
,
je
to
čisto
smešno
.
Naravnost
čudno
in
smešno
!
«
»
Pa
res
,
«
je
pritrdil
takrat
tudi
Miloš
;
oče
pa
je
napravil
čudno
resen
obraz
in
je
zamahnil
z
roko
.
»
Pustimo
to
!
Te
reči
niso
za
šalo
.
«
»
No
,
ali
radi
te
imamo
vseeno
,
«
–
ga
je
tolažila
Nada
–
»
posebno
jaz
te
imam
rada
,
zelo
,
rajši
kakor
mamo
.
«
In
to
je
bilo
pri
Nadi
in
Milošu
nekako
samo
ob
sebi
razumljivo
,
da
imata
očeta
rajši
kakor
mater
.
Ravnal
je
z
njima
,
kakor
da
sta
že
odrasla
,
in
dovolil
jima
je
marsikaj
.
Tako
sta
tudi
na
izlete
smela
vedno
še
koga
povabiti
.
Miloš
je
včasih
povabil
celo
kopo
svojih
prijateljev
,
ki
jim
je
njegov
mladi
in
imenitni
oče
dajal
cigarete
.
Ali
enkrat
jih
je
bil
Miloš
povabil
pet
s
seboj
in
takrat
je
mama
toliko
godrnjala
,
da
mu
je
tudi
oče
zvečer
s
smehom
dejal
,
naj
drugič
nikar
ne
pripelje
kar
cele
gimnazije
.
Od
tedaj
je
prišlo
v
navado
,
da
je
Miloš
pripeljal
samo
po
enega
tovariša
;
Nada
pa
je
vedno
hodila
samo
z
Vero
,
svojo
sošolko
,
ki
ni
imela
v
Ljubljani
staršev
.
Zadnji
čas
se
je
bil
Miloš
posebno
sprijaznil
z
Zemljanovim
Gojkom
;
vedno
ga
je
vabil
k
sebi
in
že
dvakrat
je
bil
z
njimi
tudi
na
izletu
.
Za
to
nedeljo
so
se
zmenili
,
da
pojdejo
že
zgodaj
zjutraj
na
Šmarno
goro
.
Miličevka
je
vzela
s
seboj
vdovo
gospo
Fürerico
,
Milič
pa
je
povabil
prijatelja
,
poštnega
asistenta
Grčarja
,
ki
je
imel
bolehno
ženo
,
ki
nikdar
ni
šla
iz
hiše
.
Nada
se
je
domenila
z
Vero
,
Miloš
pa
z
Gojkom
.
Tako
so
se
vzdignili
zgodaj
v
jutro
,
ko
je
v
Ljubljani
še
vse
spalo
.
Smejali
so
se
in
veselo
v
parih
so
korakali
proti
Št.
Vidu
.
Nada
je
šla
z
Gojkom
,
Miloš
pa
z
Vero
naprej
.
Miloš
ni
bil
zaljubljene
narave
in
od
vseh
žensk
mu
je
Vera
še
najbolj
ugajala
,
a
samo
zato
,
ker
je
imela
nekaj
moškega
v
svojem
nastopu
in
načinu
svojega
govorjenja
.
»
Človeku
ne
pride
na
misel
,
da
je
ženska
,
«
se
je
enkrat
izrazil
o
njej
.
»
Škoda
,
da
ni
fant
!
«
In
menda
jo
je
tudi
Nada
zato
imela
rada
.
Vera
ni
bila
sentimentalna
niti
površna
in
premenljiva
kakor
druga
dekleta
v
šoli
.
Sama
realna
in
trezna
je
vendar
potrpežljivo
poslušala
Nadine
čudne
sanjarije
.
Bilo
je
nekaj
protektorskega
v
njenem
prijateljstvu
,
kakor
naklonjenost
odraslega
človeka
ljubeznivemu
otroku
.
Zdaj
je
hodila
z
Milošem
naprej
,
utrgala
gredoč
tu
in
tam
kak
cvet
ob
poti
in
izkušala
prekositi
ga
s
svojim
znanjem
botanike
.
Nada
pa
se
je
pogovarjala
z
Gojkom
o
samih
sanjarijah
.
»
Če
bi
bilo
tako
...
,
«
je
razpredala
Nada
svoje
fantastične
osnove
,
in
Gojko
je
pripovedoval
obširno
in
v
ognju
:
»
Enkrat
sem
si
mislil
,
ko
bi
...
«
Govorila
sta
o
takih
rečeh
,
ki
so
nemogoče
na
tem
svetu
,
ki
pa
so
lepe
in
očarjajoče
tudi
v
praznih
mislih
,
kakor
je
krasna
pena
v
menjajočih
in
igrajočih
se
sončnih
bojah
.
Ljubila
sta
te
čarobno
lepe
cvete
svoje
domišljivosti
,
ki
so
zveneli
hipoma
nanovo
še
lepše
,
še
bajnejše
.
In
neskončno
sta
bila
vesela
,
kadar
sta
spoznala
v
sanjarijah
drugega
svoje
lastno
prazno
,
ah
!
,
ali
tako
sladko
in
lepo
bajanje
.
»
Prav
to
sem
si
že
mislila
tolikrat
,
o
tolikrat
!
«
je
vzkliknila
Nada
in
njene
oči
so
se
bliskale
.
In
Gojko
je
čutil
v
srcu
v
sladkem
trepetu
:
»
Kako
je
krasno
!
Poznam
vse
te
nade
,
vse
te
lepe
nemogoče
sne
izven
časa
in
sveta
.
V
mojem
srcu
so
zrasli
in
glej
,
zdaj
cveto
tudi
v
njenem
.
«
Megla
je
ležala
po
vsi
veliki
dolini
in
lasje
so
postajali
vlažni
kakor
od
rose
.
Lica
so
bila
v
tem
mokrem
zraku
še
bolj
sveža
in
cvetoča
,
bilo
jim
je
hladno
in
prijetno
,
kakor
da
so
prišli
iz
kopeli
.
»
Ali
ste
si
že
kdaj
mislili
,
da
je
na
ti
naši
Šmarni
gori
velikanski
grad
?
«
je
vprašal
Gojko
.
Nada
se
je
zasmejala
.
»
Jaz
sem
ga
že
videla
!
Strašno
rada
hodim
na
naš
grad
.
Od
tam
se
tako
daleč
vidi
in
lahko
sanja
.
V
podvečer
,
prav
ko
je
sonce
zašlo
,
se
izpremeni
ves
kraj
.
Zamižim
,
pa
se
izpremeni
.
In
ko
odprem
oči
,
je
vse
čudovito
.
Velikanski
gradovi
,
ogromne
palače
,
visoki
templji
so
razsejani
po
vsi
deželi
naokrog
.
Ah
!
pomislite
si
,
nikdar
še
nisem
želela
,
da
bi
postala
slavna
pesnikinja
ali
slikarica
ali
kaj
podobnega
.
Vsa
mlada
dekleta
si
to
žele
.
Ne
,
jaz
bi
hotela
biti
neizmerno
bogata
.
In
potem
bi
zidala
take
gradove
,
take
,
da
bi
jih
vse
občudovalo
.
Velikanski
bi
bili
in
krasni
.
Veste
,
tako
,
da
bi
vsakemu
srce
zatrepetalo
,
kadar
bi
jih
ugledal
.
Ne
smejajte
!
Jaz
obožujem
Grke
in
Rimljane
samo
zato
,
ker
so
stavili
take
čudovite
stavbe
.
In
stari
Egipčani
!
Tiste
njihove
piramide
!
To
more
biti
nekaj
velikanskega
!
Malenkostni
niso
bili
,
to
je
,
to
!
«
»
In
kakšen
grad
ste
videli
na
Šmarni
gori
?
«
»
Ha
,
ha
!
«
se
je
zopet
zasmejala
Nada
.
»
Ogromen
grad
,
stolpi
visoki
,
da
se
vidijo
iz
vse
dežele
.
Portali
,
da
zagrmi
po
vsi
ljubljanski
dolini
,
kadar
se
zapirajo
.
In
balkoni
,
ki
so
kakor
orlova
gnezda
na
neizmerni
pečini
v
gorah
.
Tak
grad
!
«
Zasmejala
sta
se
oba
.
»
Velika
sanjarja
sva
,
gospodična
Nada
!
Ali
to
je
tako
zapeljivo
,
kajne
?
Nu
,
in
veselje
in
zadovoljstvo
,
ki
ga
človek
občuti
,
kadar
takole
v
mislih
ustvarja
najpogumnejše
,
najnerealnejše
reči
,
to
zadovoljstvo
je
vsaj
pravo
.
«
»
To
je
,
in
srce
je
nakrat
polno
in
bogato
;
ali
se
vam
ne
zdi
?
Navadno
življenje
ne
more
dati
tako
velikih
in
lepih
občutkov
,
se
mi
zdi
;
zato
toliko
sanjarim
.
«
Pogledala
sta
si
v
oči
prav
od
blizu
in
nasmehnila
sta
se
.
Obema
hkrati
je
prišlo
na
misel
,
da
je
vendarle
tudi
na
svetu
,
na
zemlji
lepo
,
še
lepše
kakor
v
najbujnejših
sanjah
.
Te
oči
,
te
oči
!
Drug
drugemu
so
postale
najlepše
in
najmilejše
na
zemlji
in
povsod
.
Prišli
so
pod
goro
.
Pri
studencu
se
je
vsa
družba
ustavila
in
med
smehom
in
šalami
so
se
z
mesom
in
kruhom
krepčali
na
daljno
pot
.
Miličevka
je
bila
že
malo
trudna
,
a
vendar
še
dobre
volje
.
Tudi
Milič
je
bil
vesel
.
Natočil
je
vina
v
kupico
in
ga
podal
svoji
ženi
.
»
Na
,
pij
,
stara
!
«
je
rekel
šaljivo
.
Vso
pot
ni
bil
govoril
z
njo
,
hodil
je
s
prijateljem
,
ali
ženi
je
bilo
zdaj
vendar
ljubo
,
da
je
bil
tako
pozoren
.
Čudno
,
laskalo
ji
je
nekako
,
kadar
je
bil
mož
vljuden
z
njo
,
kakor
da
je
to
njegova
posebna
dobra
volja
,
in
ne
dolžnost
.
Vzela
je
čašo
in
mu
napila
.
»
Živio
!
«
Pogledala
ga
je
pri
tem
in
dobra
volja
jo
je
nekako
obšla
.
Mlad
in
svež
se
je
videl
njen
mož
v
meglenem
hladnem
jutru
.
Povesila
je
oči
po
svojem
debelem
nerodnem
telesu
in
nekaj
,
kakor
jeza
proti
možu
,
da
je
še
tako
mlad
in
gibek
,
se
je
ganilo
v
njenem
srcu
.
»
Kako
mlad
si
videti
,
«
je
rekla
zbadljivo
in
nevoščljivo
.
Milič
se
je
nasmehnil
ironično
.
Kaj
mu
je
pomagalo
,
če
je
bil
videti
mlad
?!
»
Pojdimo
!
«
je
dejal
in
vstal
.
Vsi
so
se
vzdignili
,
mlajši
so
odhiteli
naprej
.
»
Kdo
bo
prej
zgoraj
?!
«
In
zdaj
se
je
začelo
ono
prehitevanje
med
glasnimi
klici
,
smeh
in
skakanje
po
skalah
kvišku
.
Vsi
so
bili
tako
veseli
,
tako
mladi
,
tako
lahki
!
Vera
je
prva
krenila
s
pota
v
goščo
.
»
Kdo
bo
hodil
po
ovinkih
?!
Kar
naravnost
k
vrhu
!
«
Vsi
trije
so
hiteli
za
njo
in
kmalu
so
pustili
starejšo
družbo
daleč
za
seboj
.
Pripogibali
so
se
pod
zelenimi
vejami
,
ki
so
bile
polne
rose
in
so
jih
škropile
s
svojimi
hladnimi
drhtečimi
kapljami
.
»
Vsi
bomo
mokri
!
«
je
kričal
Miloš
.
»
Pa
kaj
za
to
?!
Nič
ne
de
!
«
je
klicala
Vera
pred
njim
.
»
Oh
,
kdo
bo
pazil
na
obleko
,
če
je
tako
lepo
!
Kakor
pri
nas
doma
je
!
«
Nada
in
Gojko
sta
malo
zaostala
.
»
Hiteti
morava
!
«
je
izpodbujala
Nada
,
prijela
za
nizek
grm
pred
seboj
in
si
pomagala
po
skali
kvišku
.
Megla
se
je
tu
že
trgala
.
Včasih
se
je
zasvetilo
in
pogled
je
šinil
preko
cele
doline
,
ki
je
bila
pokrita
z
belo
valujočo
meglo
.
Ali
kmalu
je
prišla
zopet
nova
plast
,
da
se
ni
videlo
nikamor
.
Nada
je
bila
že
vsa
ugreta
.
Dihala
je
globoko
in
neprenehoma
so
se
ji
svetili
beli
zobje
izza
pol
odprtih
ust
.
Pripela
si
je
krila
na
pasu
,
da
je
niso
ovirala
pri
hoji
in
da
je
imela
roke
proste
.
Slamnik
si
je
bila
dela
z
glave
in
ga
je
nosila
v
roki
.
Globoko
se
je
morala
pripogibati
pod
vejami
,
da
je
niso
prijemale
za
lase
.
In
tako
čudovito
je
dišalo
po
gozdnih
rožah
.
In
listje
je
bilo
zeleno
!
Zdelo
se
ji
je
,
da
še
nikdar
ni
videla
tako
krasnega
zelenja
.
Sonce
je
prodiralo
skozi
meglo
in
vsa
svetloba
je
bila
nekako
zelenkasta
od
tega
listja
.
In
vedno
še
je
bežala
v
hrib
.
Čisto
bežala
!
Oh
,
tako
lahke
so
ji
bile
noge
,
kakor
da
leti
!
Samo
lice
ji
je
gorelo
in
oči
so
ji
bile
vroče
.
Čutila
je
,
da
so
mokre
od
rose
in
od
radosti
,
od
te
čudovite
jutranje
megle
in
od
nečesa
lepega
in
vriskajočega
,
ki
ji
je
širilo
prsi
.
Klicala
je
Vero
in
Miloša
in
skozi
goščo
so
se
odzvajali
njihovi
klici
.
»
Oh
,
mi
smo
že
daleč
!
Mi
smo
že
iz
megle
!
«
sta
klicala
nazaj
.
»
Preveč
v
stran
sva
šla
;
morava
kar
naravnost
navpik
!
Nič
ne
pomaga
!
«
se
je
smejala
Nada
.
Hitela
je
preko
skal
.
In
zdaj
je
zavrisknila
.
Prišla
je
na
pečino
,
ki
je
štrlela
iz
gošče
,
visoka
in
prostorna
kakor
terasa
.
»
Na
soncu
sem
!
«
je
zakriknila
.
Belo
peneče
morje
se
je
razgrinjalo
pod
njo
.
In
lesketalo
se
je
na
soncu
kakor
srebrni
vali
.
Lahno
je
bilo
in
valovalo
se
je
neprenehoma
;
biserno
se
je
izpreminjalo
pod
soncem
.
Mlada
hoja
je
stala
na
kraju
skale
.
Nada
je
stopila
pod
njo
,
da
še
lepše
vidi
to
čudovito
nemirno
belo
plan
.
Ali
veja
se
ji
je
zaplela
v
lase
.
Hotela
se
je
rešiti
,
v
tem
pa
so
se
ji
lasje
vsuli
preko
ram
.
Kako
so
se
zasvetili
ti
lasje
v
soncu
!
Toplo
,
čisto
,
živo
zlato
!
Ko
je
Gojko
prihitel
za
njo
in
jo
videl
tako
na
soncu
ob
zeleni
hoji
z
razpuščenimi
zlatimi
lasmi
,
je
obstal
.
Obstal
je
na
mestu
,
kakor
da
bi
se
bal
,
da
mu
izgine
izpred
oči
,
ako
se
gane
.
»
Na
soncu
sem
!
«
mu
je
zaklicala
radostno
.
In
obrnila
se
je
od
njega
proč
proti
planjavi
,
ki
je
bila
polna
bele
biserne
megle
.
»
Oh
,
ali
je
krasno
!
Ali
je
krasno
!
«
»
Ali
je
krasno
!
«
je
ponavljal
Gojko
mehanično
.
Prišel
je
tudi
on
na
skalo
,
ali
ni
gledal
doli
na
megleno
morje
,
samo
njo
je
gledal
.
»
Dovolite
!
«
je
dejal
in
se
dotaknil
njenih
las
.
Zgenili
so
se
,
zatrepetali
so
,
zabliskali
so
se
kakor
sonce
.
»
Čisto
so
se
zapleli
okrog
veje
;
pomagajte
mi
!
«
je
rekla
Nada
.
Prijel
jih
je
v
roko
.
In
zdeli
so
se
mu
neskončno
mehki
,
nežni
,
fini
.
»
Kako
so
zlati
ti
vaši
lasje
!
«
je
govoril
.
»
Kako
so
zlati
in
krasni
!
In
kako
diše
,
oh
!
«
Pritisnil
jih
je
na
ustnice
,
na
oči
,
ves
obraz
si
je
pokril
z
njimi
.
»
Kako
so
čudoviti
vaši
lasje
!
Kako
ste
čudoviti
,
Nada
!
«
Spustil
je
lase
in
ji
pogledal
v
obraz
.
»
In
vaše
oči
,
Nada
!
Kje
ste
vzeli
te
oči
?!
«
Zamižal
je
,
potem
jo
je
objel
in
jo
poljubil
.
In
ti
zlati
prekrasni
lasje
so
se
vsuli
tudi
po
njem
kakor
blesteče
zagrinjalo
.
»
Neskončno
vas
imam
rad
!
«
je
šepetal
visoko
na
skali
,
nad
meglo
v
zlatem
soncu
.
»
Oh
,
tudi
jaz
vas
imam
rada
,
«
je
zašepetala
Nada
in
mu
ponudila
svoje
rubinaste
otroške
ustnice
.
Tako
se
je
bila
začela
Nadina
ljubezen
.
Moj
Bog
,
koliko
sladke
lepote
se
je
odgrnilo
v
njenih
sanjah
!
Vse
njeno
življenje
,
vsa
ta
banalna
in
pusta
realnost
,
vse
se
je
zastrlo
kakor
s
trepetajočimi
srebrnimi
vali
od
neizmerne
krasote
.
Nikoli
več
se
ji
ni
zdela
ulica
,
kjer
so
stanovali
,
ubožna
in
dolgočasna
,
ali
njihovo
stanovanje
tesno
in
skromno
.
Povsod
je
bilo
dovolj
prostora
,
povsod
je
bilo
dovolj
sonca
za
njeno
srečo
.
A
ta
njena
sreča
je
bila
čista
kakor
lunin
svit
.
Gojko
je
prišel
vsak
dan
.
Nasmihala
sta
se
,
zardevala
,
bilo
jima
je
,
kakor
da
hodita
v
nečem
toplem
,
božajočem
in
krasnem
.
A
v
vrtu
,
ki
je
bil
majhen
,
kjer
je
rasel
fižol
v
visokih
,
z
rdečimi
cvetovi
prepletenih
zelenih
plotih
,
sta
čitala
Prešerna
,
Gregorčiča
,
Levstika
in
one
sladke
melodiozne
Župančičeve
pesmi
.
In
vse
te
krasne
,
zveneče
in
mile
besede
so
ju
zasipale
z
novimi
lepotami
.
Kakor
bi
bila
vsaka
beseda
polna
dehtečih
rož
in
nežnih
,
laskajočih
melodij
.
Včasih
v
lopici
,
kadar
je
bilo
vse
tiho
in
mirno
naokrog
in
so
se
samo
cvrčki
stotero
glasili
v
travi
,
jo
je
poljubil
.
Hitro
in
sramežljivo
jo
je
poljubil
,
kakor
bi
se
bil
dolgo
pripravljal
na
ta
čin
,
a
vendar
ne
imel
poguma
,
pustiti
svojih
ustnic
dlje
kakor
trenutek
na
njenem
baržunastem
,
mehkem
licu
,
ki
je
pod
njegovim
dotikljajem
vselej
nagloma
in
vroče
zagorelo
.
Govorila
nista
skoro
nič
.
»
Slišite
,
Nada
...
,
«
je
začel
včasih
Gojko
,
a
potem
je
obmolknil
.
Hotel
ji
je
nekaj
reči
,
nekaj
izraziti
,
ali
ono
je
bilo
prefino
,
nedotakljivo
,
prenežno
za
besede
.
Njene
črne
oči
so
se
nasmehnile
,
ali
nikoli
ni
vprašala
,
kaj
je
hotel
reči
,
kakor
da
bi
vedela
tudi
tako
.
Bilo
jima
je
večkrat
,
kakor
bi
ves
svet
izginil
okrog
njiju
,
vsi
ljudje
,
kakor
da
sta
sama
na
zemlji
.
Vse
je
odstopilo
od
njiju
v
neko
meglo
,
kjer
sta
videla
vse
kakor
sence
.
Kadar
nista
bila
skupaj
,
zdelo
se
jima
je
vse
kakor
pust
,
prazen
dan
brez
sonca
.
Z
nikomer
nista
govorila
o
tem
,
ogibala
sta
se
izreči
ime
drug
drugega
pred
ljudmi
.
Kadar
so
drugi
govorili
o
Gojku
,
je
Nada
molčala
,
a
Gojko
se
je
oddaljil
,
kadar
so
si
njegovi
tovariši
pripovedovali
o
dekletih
in
tudi
o
Nadi
.
Miloš
je
včasih
kaj
dejal
,
da
bi
sestro
malo
podražil
,
ali
Nada
ga
je
pogledala
vselej
tako
preplašeno
,
da
je
obmolknil
.
Saj
niti
med
seboj
nista
rabila
besed
.
Ali
vse
je
imelo
v
njunih
očeh
neki
poseben
pomen
,
karkoli
sta
storila
.
Če
se
je
Gojko
obrnil
k
njej
,
že
je
zardela
,
kakor
bi
se
bilo
dogodilo
nekaj
velikega
in
nenavadnega
,
a
če
je
utrgala
Nada
marjetico
v
travi
ob
potu
in
mu
jo
dala
,
je
bil
ganjen
skoro
do
solz
,
kakor
da
mu
je
skazala
neprecenljivo
dobroto
.
Tako
sta
živela
v
sanjah
.
Ali
neki
dan
ji
je
dejala
gospodična
v
šoli
,
naj
gre
z
njo
takoj
v
konferenčno
sobo
,
reči
ji
ima
nekaj
zelo
važnega
.
Nada
je
šla
za
njo
,
ali
čudila
se
je
,
da
ima
gospodična
tako
resen
in
temen
obraz
in
da
je
proti
nji
nekako
neprijazna
.
Saj
je
bila
ona
,
Nada
,
vendar
najboljša
učenka
v
šoli
,
a
s
tovarišicami
ni
občevala
skoro
nič
,
torej
tudi
od
njih
niso
mogle
priti
kake
besede
.
»
Kaj
pa
je
,
gospodična
?
«
je
vprašala
še
na
hodniku
.
»
Bodete
že
videli
!
Ne
,
od
vas
bi
se
ne
bila
nadejala
kaj
takega
!
Zahvalite
Boga
,
da
ohranim
to
zase
in
ne
pokličem
voditelja
!
Kdo
bi
si
mislil
?!
«
Še
bolj
se
je
Nada
začudila
.
Gospodična
je
hitela
zlovoljno
v
konferenčno
sobo
in
Nada
je
šla
za
njo
.
Neka
dama
z
gostim
pajčolanom
preko
obraza
,
elegantno
v
svilo
oblečena
,
je
stala
sredi
sobe
.
Nada
jo
je
poznala
na
videz
.
Bila
je
Gojkova
mati
,
gospa
Zemljanova
.
Stopili
sta
obe
pred
njo
in
gospodična
jo
je
vprašala
strogo
:
»
Vi
imate
nekako
–
ljubezen
?
«
Nada
je
zardela
do
las
,
vroče
jo
je
polilo
po
vsem
telesu
,
ali
zravnala
se
je
ponosno
in
ni
povesila
obraza
niti
oči
.
»
O
,
le
priznajte
,
tajiti
ne
pomaga
nič
!
«
je
rekla
gospodična
s
trdim
glasom
.
Nadi
je
bilo
,
kakor
da
so
se
surove
roke
dotaknile
njenega
golega
srca
.
Zabolelo
jo
je
v
prsih
in
dejala
je
nevoljno
:
»
To
nikogar
ne
briga
,
nihče
nima
pravice
.
«
»
Oho
!
Le
ne
tako
predrzno
,
«
jo
je
prekinila
gospa
Zemljanova
.
»
A
jaz
,
jaz
,
mislite
,
da
nimam
pravice
,
ko
mi
zapeljujete
Gojka
?!
Nič
se
ne
uči
,
vedno
tiči
pri
vas
!
Sramujte
se
!
«
Nadi
so
se
zabliskale
oči
,
ali
molčala
je
.
»
Kdo
bi
bil
to
pričakoval
,
«
je
tarnala
gospodična
.
»
Da
mi
nikoli
več
ne
govorite
z
njim
!
«
je
ukazovala
gospa
.
»
Tu
gre
za
njegovo
bodočnost
!
Ne
mešajte
mu
glave
s
svojimi
zaljubljenimi
prismodarijami
!
Sploh
ste
pa
še
preveč
otrok
za
take
reči
.
V
vaši
dobi
pa
take
misli
,
to
je
škandal
!
In
moj
sin
je
tudi
za
kaj
boljšega
!
Kaj
pa
imate
?!
Nič
!
Mislim
torej
,
da
bo
zdaj
mir
!
«
je
zaključila
svoje
razburjene
vzklike
.
Gospodična
pa
je
dejala
:
»
Idite
nazaj
v
razred
,
jaz
pridem
takoj
!
Za
danes
naj
zadostuje
;
sicer
si
pa
to
stvar
zapomnim
!
«
Nada
je
odšla
.
Zunaj
na
hodniku
se
je
ustavila
.
Ni
vedela
,
kaj
čuti
.
Samo
strašno
grdo
se
ji
je
zdelo
vse
.
In
žal
ji
je
bilo
strašno
,
da
je
ta
razburjena
in
brezobzirna
gospa
Gojkova
mati
.
Surovo
in
odurno
se
ji
je
zdelo
njeno
početje
.
Ravno
tako
,
kakor
da
je
prišel
robat
človek
z
velikimi
umazanimi
škornji
in
surovo
pomandral
v
vrtu
vse
rože
.
Toliko
lepega
je
imela
v
srcu
,
čemu
so
ji
to
vse
razbili
in
omadeževali
?!
Pritisnila
si
je
trpko
stisnjene
pesti
na
oči
.
Samo
ne
solz
in
joka
!
Čutila
bi
se
ponižano
,
ako
bi
gospodična
videla
,
da
ima
solzne
oči
.
Kakor
da
se
ni
nič
zgodilo
,
je
stopila
v
razred
in
še
nikoli
ni
imela
glave
tako
ponosno
vzdignjene
in
oči
tako
čistih
in
hladnih
kakor
tisto
dopoldne
.
Gospodična
jo
je
s
svojimi
pogledi
opominjala
,
da
naj
bo
ponižna
in
pokorna
,
ali
Nadine
dolge
črne
trepalnice
niso
niti
enkrat
zatrepetale
in
njen
obraz
je
bil
tako
prevzeten
,
a
obenem
dostojanstven
,
da
je
naposled
gospodična
popolnoma
uvidela
vso
brezuspešnost
svojih
pomembnih
in
karajočih
prizadevanj
.
Popoldne
je
bila
Nada
svobodna
.
Takoj
po
obedu
se
je
oblekla
in
dejala
materi
,
da
gre
k
prijateljici
.
Vsa
kri
ji
je
silila
v
glavo
zaradi
te
laži
,
ali
mati
ni
opazila
ničesar
.
Neko
čudno
čustvo
jo
je
gnalo
prej
v
vrt
,
preden
je
odšla
.
Počasi
je
stopala
med
gredicami
,
kjer
je
rasla
solata
,
peteršilj
,
par
vrst
krompirja
,
nekaj
kolerab
in
ohrovta
.
In
med
to
kuhinjsko
zelenjavo
so
cveteli
rdeči
maki
,
nekaj
aster
,
ob
kraju
v
kotu
velik
šop
rezede
,
ki
je
opojno
dehtela
v
pekoči
popoldanski
vročini
.
V
utici
je
ležal
na
klopi
Miloš
in
je
prepeval
neko
neskončno
melodijo
.
Prestrašila
se
je
,
ko
se
je
ustavila
na
pragu
in
ga
zagledala
.
Bila
je
tako
zamišljena
,
da
ni
slišala
prej
njegovega
petja
...
»
Kaj
pa
hočeš
?
Kam
greš
?
«
jo
je
vprašal
začuden
,
da
jo
vidi
tako
resno
in
iznenadeno
.
Molčala
je
.
»
Kakor
,
da
ne
vem
,
«
je
rekel
brat
.
»
Na
Fužine
!
«
Pogledala
ga
je
s
tako
preplašenimi
očmi
,
da
jo
je
začel
nehote
miriti
.
»
Kaj
se
bojiš
?!
Ne
bom
te
zatožil
!
«
»
Nikar
ne
povej
!
«
je
šepetala
in
odšla
.
»
Te
punce
!
«
je
mrmral
Miloš
na
pol
glasno
.
»
Vrag
vedi
,
kaj
jim
je
včasih
!
«
Nada
je
res
hotela
na
Fužine
.
Že
v
šoli
ji
je
prišla
nejasna
misel
,
da
mora
tja
.
V
delavnih
dneh
je
samotno
tam
in
tiho
.
Sonce
je
pripekalo
.
Hiše
so
se
žarile
v
svoji
vsiljivi
kričeči
belini
.
Zrak
je
migljal
od
vročine
kakor
nad
žerjavico
.
Prazno
je
bilo
po
ulicah
,
okna
so
bila
zastrta
.
Nada
je
skoraj
bežala
skozi
mesto
.
Vsa
je
bila
vroča
,
pot
ji
je
tekel
po
obrazu
in
lasje
na
čelu
in
na
vratu
so
bili
mokri
.
Brez
misli
je
hitela
dalje
,
brez
zavedanja
,
kako
se
menja
ulica
za
ulico
in
kaj
se
godi
okrog
nje
.
Začudila
se
je
skoraj
,
ko
je
stala
na
Kodelovem
,
na
ozki
poljski
stezi
ob
Ljubljanici
.
V
širokih
plasteh
se
je
lilo
sonce
na
zelene
travnike
,
iz
katerih
so
vstajale
tisočere
vonjave
vročega
poletnega
dne
zunaj
nad
širokim
poljem
.
Ustavila
se
je
malo
.
To
ogromno
rumeno
sonce
,
to
visoko
,
neizmerno
modro
nebo
,
ta
vroči
,
a
čisti
in
dehteči
zrak
in
to
široko
polje
pred
njo
,
vse
to
jo
je
utrujalo
.
Legla
bi
bila
v
grmičevje
ob
vodi
in
zaspala
mirno
in
zadovoljno
.
Ali
mesto
zadaj
za
njo
jo
je
plašilo
.
Nejasni
glasovi
,
daljno
drdranje
kočije
,
osamljen
zvok
zvona
,
vse
se
je
spajalo
in
prihajalo
sem
k
njej
kakor
leno
dihanje
zaspanega
velikana
.
Zamižala
je
malo
,
zakaj
ta
jasna
,
široka
in
vesela
svetloba
,
ki
je
lila
iz
tega
modrega
globokega
neba
doli
na
zemljo
,
jo
je
skoraj
slepila
.
Bila
je
kakor
pretirana
v
neizmernost
,
a
vendar
prijetna
.
Vse
boje
so
dobivale
nekaj
kričečega
,
kakor
bi
se
izpreminjale
v
še
čistejšo
,
blestečejšo
belino
,
v
sočnejše
in
močnejše
zelenilo
,
in
te
rdeče
pike
naokrog
,
ki
so
plavale
v
zeleni
travi
ali
v
rumenih
,
lahno
se
zibajočih
žitnih
poljih
,
so
še
bolj
gorele
in
žarele
.
Nada
si
je
obrisala
obraz
in
stopala
zatopljena
v
misli
dalje
po
mehki
travnati
stezi
.
Od
vode
sem
je
včasih
zavel
lahen
hladeč
veter
,
vse
naokrog
je
postajalo
svežejše
,
kolikor
bolj
je
mesto
ostajalo
zadaj
.
Neko
tesno
čustvo
jo
je
neprenehoma
tiščalo
v
vratu
in
včasih
je
globoko
vzdihnila
.
Kakor
da
srce
v
njej
neprenehoma
krvavi
,
tako
ji
je
bilo
.
Ali
bala
se
je
misliti
natančnejše
o
tem
,
z
očmi
v
zeleni
daljini
,
kakor
bi
se
tolažila
:
Tam
,
tam
...
Neprenehoma
so
se
vrstile
misli
v
njeni
glavi
;
ali
kakor
v
velikem
ovinku
okrog
onega
glavnega
,
kar
jo
je
tako
žgalo
in
bolelo
.
O
nalogah
je
mislila
,
o
knjigah
,
ki
jih
je
davno
čitala
in
davno
pozabila
,
o
malenkostnih
,
brezpomembnih
dogodkih
pred
mnogimi
leti
,
ko
je
bila
še
otrok
.
Potem
zopet
je
videla
natanko
pred
seboj
tisti
dve
sobi
doma
in
kuhinjo
,
kjer
so
stanovali
.
In
kakor
da
jih
ni
videla
še
nikoli
prej
,
tako
je
videla
zdaj
ona
stara
,
izprana
,
neštetokrat
zašita
čipkasta
zagrinjala
ob
oknih
,
navadno
,
razhojeno
preprogo
z
rdečimi
progami
na
tleh
,
staro
,
skrbno
izkrtačeno
,
toda
odrgnjeno
in
obrabljeno
pohištvo
,
staromoden
divan
,
na
katerega
z
Milošem
nista
smela
sedati
,
da
bi
se
še
bolj
ne
pokvaril
.
In
zazdelo
se
ji
je
vse
nakrat
bedno
in
ubožno
.
In
kaj
jedo
?
Tisto
vedno
skopuštvo
z
vsakim
koščkom
mesa
in
z
vsakim
jajcem
,
samo
da
bi
se
ne
potrošil
krajcar
preveč
!
In
potem
ta
smešno
skrbna
pazljivost
na
obleko
,
na
obutev
!
V
resnici
,
Nada
je
vselej
nalahko
postavljala
čevlje
na
tlak
,
samo
da
bi
ne
bile
pete
tako
hitro
»
proč
«
in
podplati
»
skozi
«
!
Šla
je
zdaj
med
drevesi
,
med
visokimi
prelepimi
topoli
,
ki
so
stali
v
mali
ravni
zeleni
dolinici
poleg
vode
.
Nehote
je
pogledala
kvišku
in
temno
žametasto
zelenje
njihovih
vitkih
vrhov
slikalo
se
je
resno
in
krasno
na
vroči
blesteči
nebeški
modrini
.
Ta
pogled
jo
je
zdramil
.
Nikoli
ni
imela
takih
misli
.
Kadar
je
bila
prej
sama
,
so
bile
njene
misli
vselej
lepše
,
o
,
neprimerno
lepše
in
divnejše
kakor
najlepša
okolica
okrog
nje
,
a
danes
so
jo
,
glej
,
ti
visoki
šumeči
topoli
iznenadili
s
svojo
lepoto
.
In
zdaj
šele
je
še
enkrat
razumno
in
hladno
pregledala
svoje
poslednje
misli
.
In
zazdelo
se
ji
je
to
njeno
življenje
tesno
in
brez
veselja
,
kakor
bi
ga
bil
kdo
hipoma
razčaral
.
In
vse
njene
sanje
so
smešne
,
smešne
in
lažnjive
!
To
danes
v
šoli
,
kako
grdo
,
smešno
in
zoprno
!
Še
bolj
jo
je
stisnilo
v
grlu
in
vse
okrog
nje
je
zamigljalo
,
zakaj
siloma
so
ji
stopile
solze
v
oči
.
In
kakor
bi
se
bila
prebudila
,
je
odšla
hitro
,
skoraj
bežeč
proti
Fužinam
.
Tam
je
bilo
tiho
in
samotno
.
Voda
je
šumela
v
mlinu
,
pri
jezu
in
okrog
onih
velikih
skal
,
ki
so
ležale
v
strugi
.
Nada
je
zavila
na
desno
v
park
.
Mirno
so
ležale
zelene
trate
v
soncu
,
naokrog
so
resno
in
molčeče
stala
visoka
košata
drevesa
.
Voda
v
ribniku
,
ki
je
stala
čista
in
negibna
med
dolgimi
vodnimi
travami
,
je
bila
kristalna
in
tako
čudovito
prozorna
,
da
je
imelo
zeleno
mahovje
in
pisano
kamenje
na
dnu
neko
posebno
ostro
,
jasno
in
krasno
barvo
.
Steze
ob
kraju
v
senci
so
bile
mehke
in
kakor
vlažne
pod
nogami
.
Nobenega
glasa
ni
bilo
čuti
,
nič
se
ni
ganilo
v
globokem
popoldanskem
miru
.
Brezglasno
je
bežala
Nada
po
stezah
.
Njena
svetla
obleka
se
je
zasvetila
med
zelenjem
,
polita
tu
in
tam
z
zlatim
soncem
,
in
izginila
zopet
za
grmovjem
kakor
bela
uplašena
ptica
.
Na
koncu
parka
,
na
koncu
velike
travnate
ravni
,
ki
se
ji
je
videlo
,
da
tu
sem
malokdaj
stopi
živo
bitje
,
se
je
Nada
ustavila
.
Pogledala
je
naokrog
in
sedla
v
senco
.
Skozi
grmičevje
,
ki
je
gosto
obrobljalo
široko
,
kakor
miza
ravno
trato
,
se
je
svetil
beli
prod
,
gladko
,
s
svetlobo
posuto
rečno
kamenje
;
malo
dalje
pa
se
je
tuintam
zasvetlikala
zelenkasta
voda
,
po
kateri
se
je
utrinjalo
valovje
kakor
razsuti
biseri
.
Nada
je
sedla
tu
na
zemljo
in
se
v
tistem
hipu
krčevito
in
strastno
razjokala
.
Bilo
je
,
kakor
da
je
hranila
vso
svojo
bolest
in
užaljenost
za
ta
kraj
,
da
se
tu
,
v
tem
tihem
in
samotnem
kotu
,
nad
njimi
razjoče
.
Tukaj
,
med
tem
zelenjem
pod
hladnimi
drevesi
,
pred
tem
grmovjem
,
ki
ga
ni
zibal
niti
najlahnejši
veter
,
jo
je
prevzela
vso
cela
grenkost
in
trpkost
prvega
bolestnega
razočaranja
.
Slamnik
je
bila
položila
v
travo
in
pritisnila
obraz
v
obe
roki
.
Kakor
nepričakovana
ploha
so
se
ji
vsule
solze
,
bogato
in
neudržljivo
,
da
je
bila
vsa
mokra
od
njih
.
Bila
je
oblečena
v
lahno
platneno
obleko
svetlorjavkaste
boje
,
ki
je
bila
pošita
z
zelenimi
obrobki
;
v
zlatih
laseh
je
imela
okrog
glave
privezan
zelen
žametast
trak
,
ki
je
dajal
njeni
glavi
neki
mil
,
otroški
izraz
.
In
tako
je
jokala
,
glasno
vzdihujoč
,
brez
strahu
,
da
bi
jo
kdo
slišal
,
popolnoma
se
podajoča
svoji
žalosti
.
Po
dolgem
času
so
ji
padle
roke
v
naročje
in
utrujena
,
nekoliko
potolažena
po
prvem
silnem
izbruhu
,
se
je
zagledala
v
zelenje
.
Ali
kmalu
zopet
so
privrele
solze
na
novo
,
še
bolj
vroče
,
še
bolj
goste
,
in
jokala
je
glasno
in
z
vso
silo
,
da
ji
je
vse
telo
trepetalo
.
Sama
ni
vedela
,
kako
dolgo
je
tako
sedela
in
jokala
,
ko
se
ji
je
zazdelo
,
da
čuje
stopinje
za
seboj
v
travi
.
Prestrašena
je
skočila
kvišku
.
In
res
je
že
nekdo
hitel
k
njej
.
Bil
je
Gojko
.
»
O
,
kako
sem
vas
iskal
povsod
!
Samo
,
da
sem
vas
našel
!
O
,
Nada
!
«
je
zaklical
in
stegnil
roke
proti
nji
,
kakor
da
jo
hoče
objeti
.
»
Odkod
prihajate
?
Kako
ste
prišli
sem
?
«
je
jecljala
Nada
v
silni
zadregi
.
»
O
,
ne
jezite
se
!
Miloš
mi
je
povedal
,
da
ste
šli
semkaj
,
in
jaz
sem
hitel
naravnost
sem
.
In
kako
sem
vas
iskal
po
vsem
parku
!
Glejte
,
čisto
zasopljen
sem
in
ugret
!
«
Stala
sta
si
nasproti
in
nista
vedela
,
kaj
početi
.
Nada
je
imela
še
vedno
ves
objokan
in
moker
obraz
in
vedno
bolj
neprijetno
ji
je
bilo
,
da
je
prišel
.
»
Vi
ste
jokali
?
«
jo
je
vprašal
Gojko
.
»
In
zakaj
?
«
»
Zakaj
?!
«
se
je
razvnela
ona
.
»
Zaradi
vas
!
Oh
,
tako
me
je
sram
!
«
Zopet
so
se
ji
vsule
solze
po
licih
.
Gojko
ni
vedel
,
kaj
bi
,
ali
smilila
se
mu
je
neopisno
in
neizmerno
jo
je
imel
rad
.
Obotavljal
se
je
še
,
potem
pa
se
je
opogumil
in
ji
je
nežno
položil
roko
okrog
ram
.
»
Nada
,
nikar
ne
jokajte
!
Umirite
se
!
«
»
O
,
saj
vi
ničesar
ne
veste
!
«
je
vzdihovala
,
a
se
vendar
skoraj
nevede
stisnila
k
njemu
.
»
Danes
v
šoli
,
oh
,
kako
je
bilo
vse
grdo
!
Vaša
mati
me
je
prišla
tožit
in
zmerjala
me
je
,
da
je
škandal
in
sramota
in
da
vas
zapeljujem
!
«
»
Nada
,
nikar
,
nikar
!
«
jo
je
tolažil
kakor
dete
in
ji
gladil
lase
s
tresočo
roko
.
Ali
tudi
njemu
je
bilo
hudo
,
da
bi
se
bil
najraje
razjokal
.
In
v
lice
ga
je
zapeklo
od
sramote
,
da
je
morala
zaradi
njega
trpeti
vse
to
.
»
Kaj
vas
zapeljujem
?!
«
je
ponovila
in
se
mu
izvila
iz
rok
.
»
Pustite
me
,
nočem
vas
!
Jaz
nikogar
ne
zapeljujem
!
«
je
zatrjevala
jezno
z
iskrečimi
očmi
.
»
Samo
povejte
doma
!
«
Povesil
je
roke
in
neka
bridka
mržnja
proti
lastni
materi
,
da
mu
je
pripravila
to
ponižanje
,
mu
je
vzkipela
v
srcu
.
Kaj
ni
bilo
to
surovo
in
odurno
?!
Tako
lepa
in
krasna
mu
je
bila
ljubezen
k
Nadi
,
a
zdaj
se
ni
upal
niti
misliti
več
,
da
jo
ljubi
in
da
morda
tudi
ona
ljubi
njega
.
»
Ali
vam
niso
doma
nič
povedali
?
In
vaša
mati
...?
«
je
vpraševala
Nada
.
»
Povedala
mi
je
vse
.
«
»
Torej
ste
bili
tudi
vi
ozmerjani
?
Ali
so
tudi
na
vas
kričali
?
«
»
Tudi
!
«
je
rekel
tiho
in
še
bolj
je
zardel
pri
spominu
na
glasni
in
poniževalni
prizor
,
pri
katerem
ga
je
vsa
družina
obsipavala
z
očitki
in
pretnjami
.
Nada
ga
je
pogledala
ostro
in
pozorno
.
In
nakrat
se
ji
je
zazdel
smešen
in
otročji
.
»
Zakaj
se
pa
ne
učite
?
«
je
dejala
zlobno
.
»
Kaj
sem
jaz
kriva
?
«
»
Profesorji
me
ne
trpe
.
«
»
No
,
meni
nič
mar.
Ali
k
nam
ne
hodite
več
!
Jaz
nočem
,
da
bi
me
hodili
vaši
v
šolo
tožit
!
«
»
O
,
Nada
,
ko
bi
vi
vedeli
!
«
je
govoril
obupan
,
da
postopa
z
njim
tako
osorno
.
»
Jaz
ničesar
ne
vem
!
Samo
to
vem
,
da
je
konec
te
otročarije
!
«
je
zatrjevala
Nada
odločno
.
»
Ah
,
če
se
vi
v
šoli
ne
učite
,
pa
naj
jaz
trpim
?!
«
Vedno
bolj
jezna
je
postajala
nanj
.
Kako
ga
je
mogla
ljubiti
,
če
je
tako
smešen
!
Gotovo
ravnajo
doma
še
tako
z
njim
,
kakor
da
hodi
v
ljudsko
šolo
!
In
nakrat
se
je
zdela
sama
sebi
starejša
in
modrejša
od
njega
.
»
Kaj
ste
pa
prišli
sem
?!
Pojdite
!
Pustite
me
!
Takoj
!
«
je
zaukazovala
.
»
O
Nada
!
«
je
prosil
Gojko
.
»
Zakaj
ste
taki
?
Jaz
nisem
nič
kriv
.
Saj
mi
je
samemu
strašno
hudo
.
Zakaj
ste
se
tako
izpremenili
?!
Nada
,
saj
bom
moral
itak
proč
iz
Ljubljane
.
Že
drugi
teden
pojdem
v
nekak
kolegij
na
Štajersko
ali
Koroško
,
jaz
sam
ne
vem
.
In
tudi
preko
počitnic
ostanem
ondi
,
ker
bom
šele
v
jeseni
delal
maturo
.
«
Prijel
jo
je
za
roke
in
ona
mu
je
vsa
osupnjena
pustila
,
da
jih
je
poljubil
obe
drugo
za
drugo
.
»
Vi
pojdete
proč
–
iz
Ljubljane
?
«
»
Da
,
moram
!
Ali
kaj
ne
,
Nada
,
vi
se
ne
jezite
več
name
?
Vi
me
imate
malo
radi
?
«
Gledal
ji
je
v
oči
,
da
so
postale
nehote
mehke
in
ljubeče
.
»
Ne
jezim
se
,
«
je
zašepetala
.
»
Oh
,
Nada
,
vi
niti
ne
slutite
,
kako
vas
ljubim
!
«
je
dejal
in
jo
hotel
poljubiti
.
»
Ne
,
ne
!
«
se
je
branila
ona
.
»
Ne
jezim
se
na
vas
,
ali
ta
ljubezen
,
ta
je
zdaj
minila
.
Danes
v
šoli
...
«
»
Ne
govorite
o
tem
!
«
jo
je
prekinil
.
»
Moram
!
Ali
vam
niso
doma
prepovedali
te
ljubezni
?
Recite
,
da
ali
ne
?
«
»
Da
,
«
je
moral
pritrditi
Gojko
.
»
Vidite
,
vedela
sem
to
,
«
je
rekla
in
potegnila
roke
iz
njegovih
.
Zopet
jo
je
prevzel
oni
neprijetni
občutek
,
kakor
da
je
ta
njuna
ljubezen
osmešena
in
blamirana
.
»
Ali
vam
smem
pisati
?
«
je
prosil
Gojko
.
»
Ne
,
mama
bi
mogla
dobiti
list
v
roke
,
in
nočem
,
da
bi
me
tudi
domači
karali
zato
.
«
Utihnila
sta
in
zeleni
park
okrog
njiju
je
dihal
tiho
,
mirno
.
»
Zdaj
morate
iti
!
«
je
izpregovorila
končno
Nada
.
Začudil
se
je
.
»
Kaj
vas
ne
smem
spremiti
?
Saj
vendar
ne
morete
sami
domov
?!
«
»
Sama
sem
prišla
,
sama
pojdem
!
Pojdite
!
Kaj
bi
si
kdo
mislil
,
če
naju
vidi
tukaj
!
«
»
Res
moram
iti
?
«
»
Da
,
da
!
«
je
pritrdila
Nada
nepotrpežljivo
.
»
Ali
vas
bom
še
kaj
videl
,
preden
grem
iz
Ljubljane
?
«
»
Ne
!
Ne
zasledujte
me
!
In
k
Milošu
pridite
,
kadar
mene
ne
bo
doma
.
«
»
Povsod
bom
mislil
na
vas
in
nikoli
vas
ne
pozabim
.
«
Skomiznila
je
z
ramami
.
»
In
niti
roke
mi
ne
daste
v
slovo
?
«
Podala
mu
je
roko
.
Trenutek
sta
si
pogledala
v
oči
,
potem
mu
je
Nada
hipoma
še
enkrat
ponudila
ustnice
v
poljub
.
Vroče
jo
je
pritisnil
nase
.
Ali
za
trenutek
že
se
je
osvojila
od
njegovega
objema
in
se
obrnila
proč
.
Stopila
je
k
bližnjemu
grmu
in
gladila
s
prsti
temnozelene
liste
.
»
Nada
!
«
jo
je
zaklical
še
enkrat
.
»
Z
Bogom
!
«
je
zašepetala
,
ali
ni
se
obrnila
k
njemu
.
Slišala
je
potem
njegove
lahne
,
tihe
korake
,
kako
so
se
polagoma
oddaljevali
po
stezi
.
Od
vode
sem
je
prišel
kratek
dih
vetra
in
drevje
je
tiho
zašepetalo
.
Ko
se
je
Nada
obrnila
,
je
ležala
pred
njo
trata
zelena
in
prazna
in
drevesa
so
resno
stala
naokrog
,
kakor
da
je
to
davno
,
odkar
je
šel
mlad
človek
mimo
njih
.
S
polnim
pogledom
je
objela
to
trato
v
samotnem
parku
,
zeleno
,
mirno
,
ki
se
je
molčeča
in
dehteča
kopala
v
vročem
soncu
.
In
vzdihnila
je
.
Njena
prejšnja
silovita
žalost
je
izginila
in
ostalo
je
le
neko
neprijetno
čustvo
,
pol
žal
,
pol
posmeh
za
to
,
kar
je
bila
doživela
danes
.
Pobrala
je
slamnik
,
poravnala
skrbno
svojo
nekoliko
pomečkano
obleko
in
si
z
robcem
obrisala
obraz
,
trdo
,
kakor
bi
se
bala
,
da
bi
ji
ne
ostal
kak
sled
njenih
prejšnjih
solz
na
licih
.
Pripognila
se
je
in
popravila
krilo
,
ki
se
je
bilo
na
robu
malo
zavihalo
.
V
tem
je
zagledala
pred
seboj
pod
grmom
v
travi
samotno
pobledelo
spominčico
,
ki
je
stala
v
tem
vedno
senčnem
kotu
,
slabotna
in
skromna
,
kakor
bi
jo
bila
priroda
pozabila
tukaj
še
od
pomladi
.
Nado
je
ta
bolehna
cvetličica
zopet
raznežila
in
utrgala
jo
je
s
skrbnimi
,
pozornimi
prsti
.
Trenutek
je
stala
tako
s
pobledelo
spominčico
v
roki
,
kakor
bi
ne
vedela
,
kaj
z
njo
,
potem
pa
jo
je
rahlo
položila
v
majhno
beležnico
,
ki
jo
je
potegnila
iz
žepa
.
In
ta
neznatna
sentimentalna
cvetka
jo
je
čudno
ganila
.
Odšla
je
s
počasnimi
koraki
,
zamišljena
,
kakor
uglobljena
v
nejasne
daljne
slike
,
v
negotove
rahle
čute
,
ki
so
sladko
in
bridko
prihajali
v
njeno
srce
,
izginjali
,
se
obnavljali
,
vedno
isti
,
a
vendar
neenaki
,
kakor
tok
mirne
nekaljene
vode
.
Blodila
je
okrog
po
parku
in
ga
pregledovala
,
kakor
da
je
še
nikdar
ni
bilo
tu
.
In
pri
vsakem
ovinku
,
ko
se
je
odgrnilo
kaj
novega
pred
njo
,
je
uživala
vso
to
samotno
zeleno
lepoto
zopet
in
zopet
.
Jemala
je
vase
ta
park
z
vsakim
pogledom
in
neizbrisno
se
ji
je
vtiskalo
to
popoldne
v
dušo
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
je
razumnejša
in
starejša
kakor
še
pred
par
urami
in
da
se
je
šele
zdaj
,
v
tem
hipu
,
naučila
gledati
.
Kakor
da
je
stopila
prvikrat
iz
svojih
sanj
sem
na
zemljo
,
iz
sanj
,
ki
so
ostale
zanjo
kakor
nekaj
prežitega
,
davnega
.
In
tudi
njena
ljubezen
je
bila
v
teh
sanjah
,
oni
prvi
poljub
na
Šmarni
gori
nad
meglo
in
zdaj
ta
poslednji
tukaj
,
v
tem
molčečem
parku
.
Žal
ji
je
bilo
vsega
tega
lepega
,
kar
je
zamrlo
v
njenem
srcu
kakor
od
slane
,
žal
,
kakor
nam
je
žal
prelestnih
sanj
zjutraj
,
ko
se
prebudimo
.
Sama
se
je
čudila
,
kje
je
ostala
vsa
ona
strastna
žalost
,
ki
se
je
v
nji
topila
še
pred
tako
kratkim
časom
.
Ni
se
zavedala
,
da
se
nahaja
v
oni
dobrodejni
,
mirno
otožni
,
napol
sladki
reakciji
,
ki
se
nas
polašča
po
vsakem
velikem
razburjenju
in
v
katero
se
vtapljamo
z
nežnimi
čustvi
kakor
v
toplo
pomirljivo
kopel
.
Ni
je
skrbelo
,
niti
kdaj
pojde
domov
,
in
zadovoljno
je
hodila
po
stezicah
,
okrog
dehtečih
grmov
in
mirne
čiste
speče
vode
pod
belimi
dražestnimi
mostiči
.
Klopice
,
ki
so
stale
pol
skrite
v
senčnatih
,
prijetnih
kotičih
,
so
bile
vse
izrezljane
z
imeni
,
s
prebodenimi
srci
in
primitivnimi
venci
,
ki
so
se
nerodno
vili
okrog
raznih
velikih
začetnih
črk
.
Tuintam
so
rasle
,
kakor
slučajno
posejane
,
rdeče
in
bele
cvetlice
v
malih
okroglih
skupinah
,
kakor
izgubljene
v
teh
širokih
tratah
pod
starimi
košatimi
drevesi
.
Včasih
se
je
sredi
trave
nepričakovano
vzdigalo
šibko
rožno
drevesce
,
dehteče
v
svojih
velikih
prelepih
rožah
,
ki
so
se
v
svilenih
rdečih
listih
razsipavale
okrog
po
travi
.
Nada
bi
bila
skoraj
šla
tja
in
si
jih
natrgala
;
videl
bi
je
ne
bil
nihče
.
Še
nikdar
ni
preživela
tako
lepih
ur
tako
sama
,
brez
vse
družbe
.
Bile
so
brez
smeha
,
brez
veselja
,
ali
mirne
,
mile
,
kakor
so
otrokove
sanje
,
ko
je
zaspal
v
joku
,
sladko
zaspal
,
še
preden
so
se
posušile
rosne
trepalnice
njegovih
oči
.
Utrudila
jo
je
ta
hoja
in
krenila
je
na
drugo
stran
,
kjer
je
vedela
na
pečinah
v
vodi
za
prijetno
idilsko
mesto
.
Tam
je
voda
šumela
glasno
,
veselo
,
urno
,
kakor
da
se
ji
jako
,
jako
mudi
dalje
.
Kadar
je
bila
prej
tu
s
prijateljicami
,
je
vselej
pela
na
ves
glas
in
sila
ji
je
bilo
všeč
,
kako
je
ta
šum
silovito
planil
na
njen
sveži
,
malo
šibki
sopran
,
ki
je
zaniknil
v
peneči
se
vodi
,
še
preden
ji
je
zazvenel
v
lastnih
ušesih
.
In
tudi
tu
je
še
posedela
in
čudila
se
je
ti
vodi
,
kako
ne
miruje
,
vre
,
skače
in
beži
,
beži
,
a
tam
doli
v
parku
se
ne
zgane
,
ne
zaziblje
,
stoji
kakor
mrtva
,
kakor
trd
prozoren
kristal
.
Z
očmi
je
sledila
peni
,
ali
zbežala
ji
je
v
drug
val
in
druge
so
letele
za
njo
,
hitrejše
kakor
blisk
.
Ali
naenkrat
je
začutila
silen
glad
.
Sramovala
se
je
prvi
hip
tega
prozaičnega
čuta
spričo
zdvojenosti
,
ki
jo
je
še
nedavno
tako
bridko
občutila
tam
doli
v
parku
.
Toda
hitro
se
je
premislila
,
in
ko
se
je
prepričala
,
da
ima
denarnico
z
onimi
par
deseticami
svojega
premoženja
(
s
)
seboj
,
se
je
z
zadovoljnim
smeškom
napotila
proti
restavraciji
.
V
mali
zidani
dvoranici
nad
kletjo
nasproti
hiše
je
sedla
k
debeli
kameniti
mizi
in
potrkala
ob
kamen
s
praznim
kozarcem
,
ki
je
bil
ostal
na
mizi
.
Dolgo
ni
bilo
nikogar
,
naposled
je
prišla
domača
hči
.
Nada
je
naročila
surovega
masla
,
črnega
kruha
in
sodovko
.
Medtem
ko
je
odšla
hči
v
hišo
,
je
slišala
Nada
,
da
tudi
v
vrtu
pod
oknom
trkajo
ob
mizo
.
Opomnila
je
nato
dekle
:
»
Menda
vas
kličejo
tam
zunaj
!
«
»
Da
,
da
,
najbrž
bodo
plačali
,
«
je
odgovorilo
dekle
in
odšlo
na
vrt
.
Nada
jo
je
slišala
,
kako
pod
oknom
računa
,
in
takoj
nato
jo
je
videla
oditi
nazaj
v
hišo
.
Sama
ji
je
bila
tudi
že
plačala
,
da
bi
je
ne
morala
zvati
še
enkrat
.
Bila
je
lačna
in
s
slastjo
je
jedla
.
Čisto
začudila
se
je
,
da
se
je
krožnik
tako
hitro
izpraznil
.
In
nasmehnila
se
je
sama
sebi
.
»
Ni
čuda
,
saj
sem
se
pa
tudi
nahodila
danes
!
«
Napila
se
je
sodovke
in
skoraj
neko
veselje
jo
je
obšlo
nad
tem
njenim
današnjim
pustolovjem
,
ko
se
je
nakrat
pripognila
malo
naprej
in
poslušala
.
Zazdelo
se
ji
je
,
da
je
slišala
znan
glas
.
Ni
se
motila
.
Očetov
glas
je
bil
to
.
Pokleknila
je
na
klop
in
pogledala
skozi
zeleno
naoknico
doli
na
vrt
.
In
res
,
njen
oče
je
sedel
tu
nasproti
neki
dami
.
Kaj
ima
oče
tu
?!
Doma
so
mislili
,
da
ima
službo
na
pošti
.
Srce
ji
je
bilo
in
oprezno
je
pripognila
glavo
bližje
,
da
bi
lažje
razumela
,
kaj
se
pogovarjata
.
»
Tako
sem
vesel
,
da
sem
danes
–
po
dolgem
času
zopet
užival
vašo
družbo
,
«
je
dejal
oče
.
»
Da
,
že
dolgo
,
par
let
,
«
je
rekla
dama
zamišljeno
.
»
Ali
se
spominjate
,
vi
ste
takrat
odšli
zaradi
mene
iz
Ljubljane
,
ker
sem
vam
bil
dejal
,
da
vas
ljubim
.
«
Prekinila
ga
je
z
gesto
,
kakor
da
se
čudi
,
da
govori
o
tem
,
ali
on
je
nadaljeval
z
mirnim
nasmehom
:
»
O
,
ne
bojte
se
,
to
je
davno
!
Minilo
je
;
jaz
sem
danes
star
po
duši
in
po
srcu
.
Tudi
bi
vam
ne
rekel
nikdar
več
kaj
takega
.
Spoštujem
vas
zelo
,
vi
to
veste
.
In
v
teh
letih
,
kar
se
nisva
videla
,
postali
ste
zame
sestra
,
ali
sestra
,
