„Ker
si
pregrd
!
“
—
—
—
Strašno
kletev
je
izustil
Tone
,
zagrabil
polič
in
ga
treščil
njej
pod
noge
,
da
je
tisoč
stekelc
zazvenelo
po
podu
in
da
je
naširoko
brizgnilo
črno
vino
ter
oškropilo
s
črnimi
lisami
belkasto
obleko
Mine
.
Ta
je
kriknila
,
mati
je
planila
v
sobo
z
vikom
in
jokom
—
Tone
je
pa
odburil
kot
nevihta
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Drugi
dan
sem
dobil
pismo
,
katerega
začetek
sem
zgoraj
priobčil
.
Prinesel
ga
je
neki
pastir
.
V
pismu
je
bil
ves
Tonetov
prištedeni
denar
z
napisom
:
Tega
daj
očetu
!
—
Sam
pa
je
izginil
bogve
kam
,
bržkone
v
bosanske
šume
.
Dve
leti
po
tem
dogodku
sem
srečal
bledo
,
mlado
ženo
,
ki
je
pokašljevaje
rinila
pred
seboj
ročni
voziček
.
V
njem
je
bilo
par
buč
in
nekaj
zelenjave
,
na
vrhu
pa
malo
,
bolehno
dete
.
Mina
!
Bila
je
žena
Matevževa
.
On
je
zopet
sedel
zaradi
poboja
...
Srce
me
je
zabolelo
,
a
siloma
se
mi
je
vrivala
misel
:
Ni
li
to
kletev
zavrženega
srca
?
—
Morda
človeška
duša
res
sluti
prihodnjost
?
...
Živo
se
spominjam
one
noči
.
Blizu
polnoči
je
bilo
.
Ob
postelji
je
še
gorela
luč
,
moja
roka
je
trudno
držala
Tolstega
roman
„
Vstajenje
“
.
Oči
so
me
že
skelele
,
več
nisem
mogel
brati
,
a
zaspati
tudi
nisem
mogel
.
Ob
voglu
mojega
stanovanja
je
piskala
burja
,
ostra
kakor
britev
,
da
si
je
našla
pot
skozi
okno
pri
najmanjši
špranjici
in
pomajala
zdajpazdaj
zavese
nad
oknom
.
Pod
oknom
sem
slišal
že
tretjič
brze
,
škripajoče
stopinje
.
Vojaška
straža
je
bila
;
ni
se
mogla
dolgo
vzdržati
na
silnem
mrazu
in
se
je
češče
menjavala
.
Koraki
straže
pa
so
me
še
bolj
razburjali
,
in
vkljub
skelečim
očem
ni
bilo
spanca
.
Prižgal
sem
si
zadnjo
cigareto
,
iskreno
želeč
,
da
bi
me
omamil
nikotin
.
Tedaj
je
zaškrtal
električni
zvonček
nad
posteljo
.
„
Saj
sem
vedel
!
“
sem
vzkliknil
in
v
trenutku
sem
bil
pri
vratih
in
odprl
oknice
.
Nadpaznik
prisilnice
mi
javi
,
da
želi
bolni
Frice
z
menoj
govoriti
.
„
Takoj
!
“
Za
par
minut
sem
že
hitel
čez
široko
dvorišče
za
trdimi
koraki
nadpaznikovimi
.
Burja
je
žvižgala
in
po
strehah
je
čudno
cvililo
.
Nebo
je
bilo
pa
jasno
in
zdelo
se
mi
je
,
da
je
iz
samega
ledu
.
Šla
sva
po
koridorih
mimo
trudnih
straž
,
ki
so
se
zavijale
v
težke
burnuse
in
v
klobučinastih
škornih
hojevale
pred
vrati
,
da
so
zmagavale
zimo
.
Krut
mraz
je
gospodaril
,
da
je
človeka
spreletavalo
do
mozga
.
Vkljub
ostremu
zraku
pa
je
udarjal
v
obraz
tisti
grozni
duh
,
katerega
ne
pozna
nihče
,
kdor
ni
hodil
po
mračnih
celicah
tistih
nesrečnih
bitij
,
ki
jih
je
izločila
iz
sebe
človeška
družba
,
ker
so
se
ji
zdela
na
kvar
,
in
jim
je
pritisnila
za
celo
življenje
znamenje
—
ničvrednežev
.
Pred
vrati
bolnice
sva
se
ustavila
toliko
,
da
je
bil
odrinjen
zapah
in
odklenjene
ključavnice
.
„
Sedaj
Vas
ne
potrebujem
!
“
sem
velel
spremljevavcu
.
Stopil
sem
v
veliko
sobo
,
sredi
katere
je
visela
izpod
stropa
luč
,
zasenčena
z
zastorom
,
na
katerega
je
naslikala
roka
bogvedi
katerega
siljenca
okorno
nekaj
okraskov
.
Deset
bolnikov
je
bilo
v
sobi
.
Večina
so
spali
.
Le
pri
vratih
tisti
me
je
topo
pogledal
.
Bil
je
edini
,
ki
me
ni
mogel
trpeti
.
Strašna
,
nalezljiva
bolezen
,
sad
razuzdanega
življenja
,
se
mu
je
zajedla
v
celo
telo
.
Njegov
um
je
bil
mračen
,
odgovarjal
ni
nikomur
;
ko
je
pa
zagledal
mene
,
se
je
obrnil
v
zid
in
zaškrtal
z
zobmi
,
čez
katere
je
bruhnila
grozna
kletev
.
Stopil
sem
prijazno
do
njega
;
on
je
pa
skril
obraz
v
odejo
,
in
izpod
nje
sem
čul
zopet
škrtanje
z
zobmi
...
Ker
se
ni
nihče
ganil
,
sem
šel
po
prstih
skozi
sobo
do
bolnice
siljenčkov
.
Rahlo
sem
odklenil
in
za
seboj
zopet
zaprl
.
V
kotu
na
postelji
je
sedel
Frice
.
Oči
so
mu
bile
vdrte
in
komaj
komaj
je
dvigal
trepalnice
.
Vse
telo
je
bilo
izmozgano
in
izsesano
,
ustnice
brez
krvi
,
roke
voščene
in
sam
skelet
.
„
Frice
,
kako
ti
je
?
Slabo
,
kaj
ne
?
“
„
Strah
me
je
!
“
„
Strah
?
Česa
se
bojiš
?
“
„
Tako
strašno
nekaj
hrusta
in
škriplje
.
Smrt
gre
po
mene
.
Ali
ne
?
“
„
Ne
boj
se
,
Frice
!
Veter
tuli
in
brije
!
“
„
Ni
veter
!
Veter
nima
zob
!
“
Veliki
navihanec
,
ki
je
z
desetimi
leti
dozorel
za
prisilnico
,
je
bil
otročje-najiven
.
Posmejal
sem
se
mu
.
Brzo
je
opazil
smeh
in
bil
je
razžaljen
.
Majčkena
rdečica
mu
je
podplula
obraz
.
„
Nalašč
ne
verjamete
?
“
Trudno
glavo
je
naslonil
na
zid
in
me
gledal
z
mrtvimi
očmi
.
„
Verjamem
,
verjamem
,
Frice
,
da
si
čul
.
A
pravim
,
da
si
se
motil
.
Ali
pa
si
slišal
iz
sosednje
sobe
hreščanje
,
kjer
spijo
drugi
bolniki
.
“
Frice
me
je
gledal
zdržema
z
mrtvimi
očmi
,
kot
bi
s
pokopališčnega
vogla
gledala
vame
naslikana
smrt
.
Prijel
sem
ga
za
roko
,
da
bi
zbudil
v
njem
zaupanje
.
Roka
je
bila
mrzla
in
polita
s
tistim
potom
,
ki
oblije
človeka
tedaj
,
ko
se
bori
zadnji
plamenček
življenja
s
smrtjo
.
„
Frice
,
slabo
ti
je
,
kaj
ne
?
Ali
hočeš
kozarček
konjaka
?
“
Pokimal
je
.
Nalil
sem
posodico
.
Tresoča
roka
je
segla
po
nji
hrepeneče
,
kakor
bi
se
dvignila
iz
morja
roka
potapljajočega
in
segla
po
slamnati
bilki
,
da
si
otme
z
njo
življenje
.
Močna
pijača
ga
je
nekoliko
pokrepčala
.
„
Povejte
mi
,
ali
bom
res
umrl
?
“
„
Nič
se
ne
boj
,
Frice
,
saj
si
pripravljen
,
in
na
svetu
te
itak
ne
čaka
nič
dobrega
!
“
„
Saj
bi
rad
umrl
,
ko
bi
samo
še
enkrat
videl
,
kako
sije
solnce
zunaj
ječe
“
...
Po
njegovem
licu
se
je
razlila
tolika
bolest
in
se
zasvetilo
tako
gorko
hrepenenje
,
da
nisem
mogel
za
čas
govoriti
,
in
moja
duša
je
čutila
njegovo
žalost
.
Počasi
so
se
mu
zaklopile
oči
,
izpod
njih
je
pripolzela
solza
,
in
zazdelo
se
mi
je
,
kot
bi
bil
ugasnil
.
„
Frice
,
ali
boš
zaspal
?
Zdaj
lahko
grem
,
kaj
ne
?
“
„
Ne
,
ne
,
ne
smete
iti
!
“
S
tresočo
roko
je
iskal
moje
,
da
bi
me
pridržal
.
„
Saj
bom
pri
tebi
.
Le
miren
bodi
!
“
„
Bogve
,
ali
oče
imajo
delo
...
ali
so
mati
še
lačni
?
“
...
Debelejša
solza
mu
je
pritekla
po
obrazu
.
„
Nikar
ne
skrbi
!
Gotovo
imajo
službo
oče
in
mati
imajo
dosti
kruha
;
gotovo
sta
preskrbljena
.
“
Neverjetno
me
je
pogledal
in
zopet
naslonil
glavo
na
zid
.
Obsedel
sem
tiho
pri
njem
in
gledal
vanj
—
v
nesrečno
žrtev
,
ki
jo
je
rodil
boj
za
obstanek
.
Dve
leti
poprej
je
bilo
.
Frice
se
je
vrnil
iz
šole
,
z
veliko
slastjo
je
použival
kos
kruha
in
prigrizaval
jabelko
.
S
komolci
je
slonel
na
kolenih
matere
,
ki
je
šivala
prav
zanj
novo
perilo
.
Mati
je
bila
šibka
,
v
obrazu
je
ležalo
nekaj
gosposkega
,
in
njeni
prsti
so
bili
tanki
in
prozorni
.
Večkrat
je
pogledala
Frica
,
ki
je
neprenehoma
izpraševal
in
hotel
vedeti
stvari
,
o
katerih
sama
ni
vedela
večkrat
odgovora
.
In
tedaj
je
vprla
velike
rjave
oči
v
oko
svojega
edinca
,
in
radost
ji
je
žarela
v
očeh
,
velike
misli
so
se
ji
snovale
o
lepi
bodočnosti
tega
otroka
.
Vrata
se
trdo
odpró
.
Oče
.
To
ni
bila
njegova
ura
.
Vračal
se
je
iz
tovarne
navadno
točno
ob
sedmih
zvečer
.
Njegova
obleka
je
bila
sicer
sleherni
dan
zamazana
,
a
obraz
je
bil
čist
,
brez
megle
,
brez
težkih
,
temnih
oblakov
.
Danes
pa
se
ga
je
mati
prestrašila
.
Obraz
je
bil
jezen
,
obrvi
namršene
...
Fricu
ni
prinesel
nič
s
seboj
.
Neljubo
ga
je
pogledal
in
vrgel
jopič
na
posteljo
,
sedel
za
mizo
in
strmel
skozi
okno
.
Materi
je
zastalo
delo
.
Zadrhtela
je
po
vsem
životu
,
srce
ji
je
burno
zaplalo
in
glas
se
ji
je
tresel
,
ko
je
zaprašala
:
„
Kaj
se
je
zgodilo
?
“
„
Pripravi
mi
lepšo
obleko
!
Bomo
že
pokazali
tem
vragom
!
“
—
—
Frice
se
je
prijel
materi
za
krilo
in
hitel
z
njo
v
sosedno
sobico
.
Nikoli
še
ni
videl
očeta
takega
,
nikoli
ga
še
ni
slišal
kleti
.
Žena
je
molčé
slušala
in
mu
znesla
na
posteljo
pražnjo
obleko
.
„
Pa
umiti
se
moram
tudi
,
ne
?
Ali
bom
tak
!
“
Zopet
nobene
besedice
,
a
v
trenutku
je
bilo
pripravljeno
umivanje
.
Mož
se
je
naglo
preoblekel
,
zahteval
nekaj
denarja
in
odšel
brez
slovesa
.
—
—
Žena
je
obstala
pri
vratih
in
v
groznih
slutnjah
gledala
po
stopnicah
,
dokler
niso
utihnili
njegovi
koraki
.
Potem
je
bolj
omahnila
kot
sedla
k
mizi
,
sklenila
roke
,
pogledala
proseče
v
podobo
Žalostne
Matere
božje
in
zaihtela
...
Frice
je
ihtel
z
materjo
...
Precej
pozno
zvečer
se
je
vrnil
oče
in
privel
s
seboj
dva
človeka
.
Frice
se
ju
je
silno
bal
in
iz
druge
sobice
plašno
gledal
divja
obraza
.
Oče
je
zahteval
pijače
.
Bil
je
že
nekoliko
vinjen
.
Žena
je
zopet
slušala
brez
ugovora
in
brzela
po
stopnicah
v
bližnjo
gostilno
,
da
naglo
ustreže
možu
.
Frice
je
gologlav
tekel
za
njo
.
Mož
in
oba
neznanca
so
sedeli
v
pozno
noč
.
Govorili
so
grde
besede
,
često
so
kleli
,
srd
in
sovraštvo
so
sipali
na
vse
ljudi
;
ónadva
sta
hujskala
moža
in
mu
slikala
nebesa
,
če
bo
stanoviten
...
Žena
je
v
gostilni
izvedela
,
da
delavci
v
tovarni
štrajkajo
in
da
je
kolovodja
—
njen
mož
...
Navidez
malomarna
,
brez
čuvstva
v
licih
,
je
hitela
z
vinom
domov
.
Kolena
pa
so
se
ji
tresla
,
strašna
slutnja
ji
je
stiskala
srce
,
in
tujca
v
sobi
sta
se
ji
zdela
kakor
dva
rablja
,
ki
sta
prišla
z
golim
mečem
,
da
zakoljeta
tako
lepo
,
tiho
domačo
srečo
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Minulo
je
štirinajst
dni
,
tistih
strašnih
dni
,
ki
so
se
vlekli
kakor
večnost
,
ki
so
pogoltnili
zadnji
novec
,
v
katerih
so
mladi
ženi
pobledela
lica
,
oči
od
joku
zardele
,
v
katerih
je
bil
Frice
večkrat
lačen
in
nikdar
od
očeta
ljubkovan
,
često
pa
ozmerjan
s
trdo
besedo
.
Iz
tovarniškega
dimnika
se
je
zopet
začel
valiti
črni
dim
,
kolesa
strojev
so
oživela
.
Zvonec
je
zopet
klical
oddihe
in
delopuste
.
Izboljšali
so
delavstvu
plačo
,
silno
malo
sicer
,
a
doma
je
gledal
stradavec
skozi
okna
—
morali
so
na
delo
,
zakaj
obetane
podpore
ni
bilo
.
Prišli
so
-
vsak
je
stopil
na
svoje
mesto
,
prijel
za
orodje
in
zdelo
se
jim
je
,
kot
bi
bila
pretekla
dolga
doba
velikih
nad
,
ki
se
jim
niso
izpolnile
.
Krik
otrok
po
kruhu
je
razdrl
zračne
gradove
...
Vsi
so
prišli
—
tudi
Fricov
oče
.
Vsi
so
prijeli
zopet
za
delo
—
tudi
oče
Fricov
.
Vsi
so
smeli
delati
—
le
njemu
se
je
s
trdo
besedo
odreklo
delo
in
se
mu
pokazala
vrata
—
njemu
,
ker
je
vodil
stavko
...
Kakor
bi
ga
kdo
s
silnim
sunkom
prebudil
iz
težkih
sanj
,
tako
je
gledal
krog
sebe
in
proseče
vprašal
tovariše
:
„
Ali
dovolite
to
?
Zakaj
se
ne
dvignete
za
me
—
svojega
voditelja
,
ki
vam
je
izvojeval
priboljšek
?
Vi
imate
boljši
kruh
—
jaz
naj
pa
gladu
ginem
?
“
...
Njegove
oči
so
švigale
in
begale
po
tovariših
—
ti
so
pa
molčali
in
zrli
zamišljeno
vsak
v
svoje
delo
.
Skrivaj
ga
je
srečal
pomilovalen
pogled
—
a
on
je
moral
odhajati
brez
dela
in
kruha
.
Železna
kolesa
so
brezčutno
svičala
,
in
ko
so
se
zaprla
za
njim
težka
vrata
tvornice
,
bilo
mu
je
,
kot
bi
ga
pognali
lastni
otroci
v
prognanstvo
,
ga
sunili
na
cesto
,
da
bo
povožen
in
pohojen
kakor
črv
...
S
tistim
nesrečnim
dnem
se
je
naselila
sloka
in
bleda
žena
,
koščenih
rok
,
vdrtih
lic
in
lačnih
oči
v
stanovanje
pred
kratkim
tako
srečne
delavske
družine
—
prišla
je
strašna
gôstija
—
beda
.
Frice
je
hojeval
poslej
v
šolo
brez
zajtrka
.
Suha
žemljica
je
bila
njegova
večerja
.
Mati
je
bila
vedno
žalostna
,
njene
oči
zaplakane
,
oče
ga
ni
več
božal
,
ni
mu
nosil
boljših
prigrizkov
.
Njegov
obraz
je
vpadal
,
po
dnevi
je
polegal
,
šel
često
po
mestu
iskat
dela
,
a
se
vračal
brezuspešno
,
in
vselej
je
tako
zoprno
zadišalo
po
žganju
v
sobi
,
kadar
se
je
vrnil
...
Lepo
junijevo
jutro
.
Otroci
so
hiteli
rdečih
lic
v
šolska
poslopja
.
Frice
je
pa
stopal
lačen
,
da
se
je
tresel
.
Njegova
obleka
je
bila
zanemarjena
;
mama
ga
ni
več
snažila
in
čedila
,
kakor
nekdaj
.
Snoči
tudi
suhe
žemljice
ni
dobil
.
Pot
ga
je
privedla
mimo
prodajalke
kruha
.
Kako
je
to
dehtelo
in
vonjalo
!
Mehki
hlebčki
,
rmeni
štruklji
—
in
cele
skladovnice
jih
je
bilo
.
Frica
je
vleklo
h
kolibi
,
šel
je
desetkrat
mimo
,
pa
se
je
zopet
vrnil
.
Ura
je
bila
osem
.
Ni
je
čul
.
Samo
eno
žemljico
ali
en
štrukeljček
!
Kako
bi
bil
srečen
!
Pa
so
mu
vstajali
nauki
matere
,
Mojzesa
je
videl
z
resno
brado
in
ostrim
pogledom
,
kako
je
držal
table
in
kazal
s
prstom
na
VII.
zapoved
.
Frice
se
je
oddaljil
od
kolibe
.
Pa
so
mu
klecala
kolena
in
zavidal
je
matere
in
gospodinje
,
ki
so
stopale
k
skladom
kruha
in
polnile
košarice
in
cekarje
,
da
dobé
njih
sinčki
in
hčere
,
vrnivši
se
iz
šole
,
dober
prigrizek
.
„
Sedaj-le
...
Frice
!
“
...
Gneča
je
bila
velika
krog
prodajalke
.
Skoro
ni
mogla
vsem
postreči
.
Prsti
so
se
razširili
na
lačni
Fricovi
roki
—
kar
sami
od
sebe
.
Tresli
so
se
in
z
nepremagljivo
silo
ga
je
privleklo
do
kolibe
.
—
Še
en
kratek
boj
...
„
Nikar
!
“
—
Frice
je
stisnil
prste
,
in
v
roki
je
obstal
lep
štrukeljček
...
Kakor
bi
ga
nekaj
zaskelelo
konec
prstov
,
tako
se
mu
je
zdelo
.
Zbežal
je
s
s
kruhom
...
Revež
ni
znal
krasti
.
Prodajalka
ga
je
z
ostrim
očesom
hitro
zapazila
,
pričela
kričati
in
teči
za
njim
;
odurne
priimke
so
sipala
njena
usta
,
klicala
je
stražnike
na
pomoč
...
Frice
se
ni
zavedel
,
kaj
se
prav
za
prav
godi
,
ko
ga
je
že
držala
roka
stražnikova
in
ga
sirovo
tirala
h
kolibi
,
kjer
mu
je
bil
vzet
štrukelj
.
Gneča
ljudstva
se
je
nabrala
,
na
trgu
.
Samo
radovedne
oči
,
zasmehi
,
vzkliki
:
„
Seme
,
semensko
!
“
„
Tat
!
“
„
Tako
mlad
!
“
„
Aha
,
sin
tistega
puntarja
!
“
„
To
je
zalega
!
“
...
Takih
besedi
Frice
še
ni
slišal
nikoli
.
Jokati
ni
mogel
.
V
goltu
ga
je
nekaj
davilo
,
tresel
se
je
kot
šiba
,
knjige
so
mu
padale
iz
rok
,
ko
ga
je
tiral
stražnik
po
ulicah
...
Kaznovan
je
bil
samo
v
šoli
.
Pa
od
tega
dne
ni
videl
prijaznega
lica
.
Součenci
so
ga
kazali
s
prstom
,
učitelj
ga
je
presadil
v
zadnjo
klop
—
—
kjer
je
apatično
in
brezdelno
presedel
cele
ure
.
V
mladi
duši
je
vstajalo
silno
sovraštvo
do
ljudi
;
spočela
se
mu
je
zavist
in
začel
je
tiho
kleti
,
dasi
se
je
zgražal
ob
teh
besedah
,
ko
je
videl
,
kako
jedó
součenci
maslene
štručke
in
okusni
kruh
.
Doma
je
bilo
vse
narobe
.
Sobe
so
bile
oropane
.
Vse
je
bilo
poprodano
,
le
najpotrebnejše
je
ostalo
še
v
stanovanju
.
Pa
tudi
stanovanje
so
morali
zapustiti
—
stanarina
je
potekla
—
denarja
ni
bilo
.
Preselili
so
se
v
zaduhlo
pritlično
sobico
,
ki
je
bila
bolj
klet
nego
stanovanje
.
Mama
je
šivala
noč
in
dan
staro
obleko
,
da
je
zaslužila
nekaj
za
živež
.
Za
Frica
se
ni
nihče
več
mnogo
brigal
.
Nikdar
ni
bil
vprašan
,
zakaj
ga
ni
bilo
tako
dolgo
domov
,
ali
je
bil
v
šoli
ali
ne
...
Zato
je
Frice
začel
opuščati
šolo
.
Sovražil
je
vse
součence
,
sovražil
učitelja
.
Hodil
je
iz
mesta
,
klatil
se
po
polju
,
iskal
živeža
na
nedozorelem
sadju
.
Nekoč
naleti
na
tri
dečake
.
Bili
so
nekoliko
starejši
od
njega
.
Kurili
so
v
gozdiču
in
pekli
kokoš
.
Ko
se
jim
približa
,
ga
obkolijo
in
mu
zažugajo
,
da
ga
obesijo
na
hrast
,
če
le
besedico
zine
o
tem
,
kar
je
videl
.
Spočetka
se
jih
je
Frice
bal
.
Ko
jim
pa
pove
vse
,
kaj
je
in
kako
mu
je
,
so
sklenili
z
njim
prijateljsko
zvezo
.
Dobil
je
bedro
pečene
kokoši
,
in
povedali
so
mu
,
kam
naj
jutri
pride
.
V
gozdu
je
bila
majhna
duplina
.
Tam
je
bil
brlog
mladih
tatičev
,
tam
je
bila
poslej
šola
Fricova
...
Ko
je
izostal
prvo
noč
in
stražil
pri
nekem
hlvu
,
kjer
so
kradli
piščeta
,
mu
je
bilo
neznosno
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
so
se
gibala
tla
pod
njim
,
da
se
odpira
peklo
,
da
čuje
rožljanje
verig
.
Ob
vsakem
hrestljanju
ponočnega
hrosta
je
zadrgetal
,
klic
skovirja
ga
je
vznemiril
,
da
je
hotel
bežati
...
Prebil
je
prvi
poskus
.
V
jutru
je
zaplapolal
ogenj
,
in
Frice
se
je
najedel
po
davnem
času
do
sitega
—
najedel
okusne
pečenke
.
Sedaj
ga
ni
več
skrbelo
.
Le
doma
se
je
nekoliko
bal
.
Ko
je
potožil
tovarišem
strah
,
so
ga
naučili
pretkano
laž
,
in
s
to
naučeno
lažjo
se
je
opravičil
doma
ter
dobil
dovoljenje
,
če
ga
rabijo
pri
onem
kmetu
,
da
lahko
še
gre
pomagat
na
polje
,
kadar
hoče
...
Frice
je
bil
svoboden
—
svoboden
,
pa
vendar
tako
žalostno
ujet
v
zanke
hudobnih
tovarišev
...
Za
pet
mesecev
je
pa
stal
ubogi
Frice
pred
sodiščem
.
Ko
je
izvedel
sodbo
—
devet
mesecev
v
zapor
—
mu
je
posijalo
z
vso
mogočno
lučjo
v
dušo
bridko
spoznanje
.
Sesedel
se
je
na
zatožni
klopi
in
pričel
jokati
solze
izgubljenega
sina
.
Verjeti
ni
mogel
,
da
je
resnica
,
kar
se
godi
.
„
Mama
,
moja
mama
!
“
je
donelo
po
sodni
dvorani
;
ljudstvo
je
mrmraje
odhajalo
,
sodniki
so
urejevali
akte
,
njegovega
joka
ni
poslušal
nihče
...
Zaprla
se
je
za
njim
celica
in
začel
je
živeti
one
strašno
življenje
,
katero
mu
je
izpilo
ves
mozg
.
Ljubeznive
besede
ni
slišal
več
.
Kletev
je
bila
hrana
njegovi
duši
,
psovanje
—
namesto
materinskega
ljubkovanja
;
ostudne
reči
je
moral
poslušati
,
o
groznih
grehih
je
izvedel
med
tovariši
,
ki
so
se
smejali
s
satanskim
smehom
njegovi
—
nedolžnosti
.
Ne
—
ne
—
z
njimi
on
ni
mogel
!
In
radi
tega
sovraštvo
,
pikanje
,
zaničevanje
!
Če
se
je
pritožil
,
dvignilo
se
je
sto
glasov
zoper
njega
,
in
bil
je
on
,
ki
je
zakrivil
vse
—
drugi
so
bili
nedolžni
.
Klonila
mu
je
glava
,
pobledela
so
lica
,
oči
so
se
mu
skrile
globoko
pod
čelo
.
Jed
mu
ni
dišala
,
žalost
mu
je
objela
dušo
in
v
tihih
nočeh
so
se
kopale
te
bolne
oči
v
solzah
...
Minuli
so
oni
meseci
...
Svobode
ni
bilo
.
Iz
ječe
v
ječo
—
v
prisilnico
.
Železni
paragrafi
so
ga
tirali
dalje
,
da
zadosti
pravici
do
zadnje
nitke
.
To
ni
bil
deček
—
to
je
bila
smrtna
senca
.
Za
nekaj
dni
si
je
sicer
za
spoznanje
opomogel
.
Sumljiva
rdečica
je
pobarvala
bledi
obraz
—
pa
to
je
bila
le
iskra
,
ki
je
z
zadnjo
močjo
zažarela
—
potem
je
pa
umrla
za
vedno
...
Po
strehah
je
cvilil
vihar
tisto
noč
.
Frice
se
je
zdrznil
pred
menoj
na
postelji
.
Smrtni
boj
—
—
Posinele
ustnice
so
poljubile
razpelo
,
iz
mrtvih
oči
je
pritekla
zadnja
solza
.
Vračal
sem
se
zamišljen
čez
mrzlo
dvorišče
.
—
Biser
,
pa
pohojen
v
lužo
!
Truden
sem
legel
in
ga
blagroval
z
Davidom
:
Ipse
liberavit
te
de
laqueo
venantium
...
V
aleji
je
zbujala
splošno
pozornost
...
Gizdalini
so
natikali
monokle
in
spešili
korake
za
njo
.
Gruče
častnikov
so
se
izzivajoče
in
predrzno
ozirale
v
njene
jasne
oči
;
ko
je
ponosnih
korakov
odšla
za
pet
kostanjevih
debel
dalje
,
še
ni
nihče
okrenil
glave
.
Šele
ko
jo
je
množica
šetalcev
skrila
in
je
bilo
videti
le
še
bujno-prožno
se
gibajoče
cvetje
širokega
,
modernega
slamnika
,
šele
tedaj
je
zamrmrala
gruča
hkrati
isto
vprašanje
:
„
Kdo
je
ta
?
...
“
Ona
je
pa
šetala
s
prijateljico
,
ki
je
bila
komaj
senca
njene
elegance
in
lepote
,
dalje
in
dalje
.
Kamor
je
dospela
,
povsod
triumf
,
povsod
očaranje
.
Zadrhtel
je
celo
majev
vzduh
,
oblil
jo
z
dehtečim
vonjem
akacij
,
in
drevesa
so
zatrepetala
in
vsula
nanjo
ljubezenski
sneg
pomladnega
cvetja
.
In
v
njenem
srcu
je
tudi
zacvetela
pomlad
s
silnim
vonjem
in
hrepenenjem
...
Sedemnajsto
leto
je
bila
dovršila
.
Dala
je
slovo
institutu
in
se
vrnila
v
mesto
k
stari
teti
.
Roditeljev
ni
imela
več
.
Bila
je
sirota
.
Prav
zato
je
bilo
menda
v
njenih
prsih
tako
tesno
,
tako
valovito
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
je
edino
teta
,
ki
jo
ljubi
.
A
ta
je
bila
prestarokopitna
,
maloizobražena
.
Mare
ni
umevala
.
Včasih
ji
je
Mara
pričela
pripovedovati
visoke
sanje
svoje
domišljije
;
njeno
lice
je
ožarelo
,
iz
srca
so
hoteli
na
dan
valovi
nerazumljivega
hrepenenja
—
a
vselej
je
s
silo
zaprla
vrata
,
udušila
kipeče
besede
,
nasmejala
se
teti
,
stisnila
jo
k
sebi
pa
ji
rekla
:
„
Kaj
ne
tetka
,
kako
sem
neumna
!
“
—
„
Čenčica
,
čenčica
!
“
je
brbljala
teta
,
in
dobre
oči
so
plavale
v
radostni
rosi
,
njeno
srce
je
bilo
ponosno
,
in
v
prečutih
nočeh
je
teta
pogosto
modrovala
,
kaj
neki
da
bo
iz
tega
dekleta
,
ki
govori
tako
modro
,
tako
čudno
učene
stvari
,
da
je
ni
razumeti
.
Zato
je
Mara
od
dne
do
dne
bolj
zaklepala
svojo
dušo
.
Od
narave
je
imela
vcepljeno
nezaupnost
do
vsakogar
.
Imela
je
učiteljice
:
zdelo
se
ji
je
,
da
jo
ljubijo
.
Vzgojiteljice
so
bile
nekatere
kar
zaljubljene
vanjo
.
Večkrat
je
začela
z
njimi
govoriti
v
prostih
urah
intimno
,
iz
duše
so
ji
silile
tajne
skrivnosti
.
Gledala
je
vselej
z
velikimi
rjavimi
očmi
vprašujoče
v
njihovo
lice
—
a
preden
je
bila
iskrena
,
se
je
ustrašila
,
hipoma
umolknila
,
goste
črne
obrvi
pod
visokim
,
belim
čelom
so
se
skoro
naježile
,
ustnice
je
stisnila
pa
hitela
h
klavirju
,
kjer
je
udarila
najdivjiše
akorde
—
ali
pa
se
je
naslonila
na
okno
ter
brezizrazno
gledala
na
vrt
,
na
ulico
,
na
nebo
...
„
Plačana
ljubezen
!
“
Tega
se
ni
mogla
otresti
.
„
Radi
me
imajo
,
da
,
radi
—
zakaj
?
Nekaj
denarja
imam
in
moj
varih
je
točen
mož
,
ki
vestno
in
dobro
plačuje
zame
.
Da
sem
sirota
—
kako
malo
bi
me
vsi
ti
ljubili
!
Tako
malo
kakor
Tero
,
kateri
iz
vsakega
koščeka
kruha
doni
:
Tu
imaš
—
vbogajme
!
“
...
Tako
je
vzcvela
bujna
roža
,
duševno
bolj
izobražena
kot
njene
tovarišice
,
ki
so
v
počitnicah
slonele
na
vročih
maternih
srcih
,
ki
so
hitele
s
svojci
od
zabave
do
zabave
.
Zabava
Marina
je
bila
knjiga
;
srce
pa
,
ki
jo
je
ljubilo
,
je
bilo
mrzlo
in
pokojno
,
globoko
pod
rušo
—
v
grobu
matere
.
Tja
je
zahajala
pogosto
vasovat
in
polslišno
je
šepetala
v
grob
najgloblje
skrivnosti
dekliškega
srca
,
polslišno
,
da
ne
bi
veter
njenih
skrivnosti
odvel
med
ljudi
s
plačano
ljubeznijo
,
polslišno
,
da
ne
bi
predramila
mamice
v
grobu
—
saj
matere
spé
tako
rahlo
,
neprenehoma
skrbeča
ljubezen
jim
ne
dá
brezskrbnega
počitka
...
Pa
je
prišlo
osemnajsto
leto
,
prišlo
s
krasno
pomladjo
.
In
ni
bilo
na
vrtovih
rože
,
ki
bi
procvitala
tako
bujno
,
kot
Mara
v
lepoti
mladega
življenja
.
V
njeni
duši
pa
je
bil
vedno
večji
nemir
,
za
srce
se
ji
je
zdelo
,
da
ni
več
prostora
v
prsih
,
želela
je
daleč
,
daleč
,
nevemkam
;
zahotelo
se
ji
je
peroti
,
da
bi
vzletela
čez
travnike
,
se
dvignila
nad
zelene
gozde
in
glasno
zavriskala
,
da
bi
dala
duška
svoji
srčni
tesnobi
.
Da
bi
srečala
človeka
,
ki
bi
jo
umel
,
ki
bi
jo
vzljubil
iskreno
,
hitela
bi
mu
na
prsi
in
pol
dne
bi
jokala
,
samo
jokala
,
da
bi
njegovo
srce
začutilo
vso
neizmerno
ljubezen
,
katero
skriva
in
zaklepa
ona
pred
ljudmi
,
ker
se
jih
boji
,
ker
sumi
,
da
ljubijo
,
ker
so
plačani
...
Mara
in
prijateljica
Tera
sta
prišli
bliže
gozda
,
kjer
je
bilo
izprehajalcev
vedno
manj
.
Tu
je
zavila
Mara
na
desno
po
ozki
stezi
.
Hotela
je
proč
od
ljudi
,
vun
v
naravo
,
v
tiho
in
samotno
naravo
.
Narava
,
ta
ne
laže
,
pri
nji
ni
hinavščine
,
ona
ničesar
ne
zahteva
,
vse
ljubi
z
isto
ljubeznijo
:
kralju
stelje
isto
cvetje
na
pot
kakor
prosjaku
,
bosa
peta
raztrganega
pastirčka
sme
po
istih
,
s
cvetjem
pretkanih
preprogah
na
livadi
,
kakor
svileni
čeveljčki
milijonarke
.
Mara
je
snela
slamnik
in
šla
urno
dalje
,
da
so
se
bogati
kostanjevi
kodri
zibali
v
zraku
in
ji
je
v
lice
kipela
razvneta
kri
.
Tera
je
skoro
ni
dohajala
.
„
Mara
!
Mara
!
“
Parkrat
jo
je
poklicala
,
pa
Marini
šolnički
so
šumeli
po
pesku
hitro
naprej
in
naprej
,
zdelo
se
je
,
kakor
bi
plavala
med
temnim
zelenjem
.
Margarite
so
visele
na
stezo
pa
so
vztrepetavale
,
dotaknjene
od
njenih
kril
,
in
obračale
za
njo
velike
rumene
oči
,
kakor
bi
se
čudile
vili-pogorkinji
.
Prišla
je
do
mostiča
.
Precej
globoko
pod
njim
se
je
svetlikala
med
širokimi
listi
kalužnic
mala
vodica
.
Mara
se
je
naslonila
na
rogovilasto
brezovo
ograjo
in
čakala
prijateljice
Tere
.
„
Le
počakaj
,
s
teboj
ne
grem
več
!
Ah
—
“
Tera
je
bila
izmučena
.
V
obrazu
se
ji
je
bral
trud
,
kakor
bolehnost
.
„
Ali
si
huda
,
Tera
?
“
Mara
je
stopila
k
nji
in
jo
ljubezno
pobožala
po
razgretem
licu
.
„
Le
sitna
mi
ne
bodi
,
Tera
!
Sitna
sme
biti
samo
naša
teta
,
ker
je
stara
,
ti
pa
ne
,
razumeš
?
“
Mara
je
zapičila
solnčnik
v
mehko
črno
zemljo
ob
stezi
,
obesila
nanj
slamnik
in
pričela
trgati
cvetje
ob
stezi
.
Preprosto
je
bilo
,
pa
sredi
narave
vendar
lepo
.
Ni
imelo
zrahljanih
gredic
ne
pisanih
lončkov
,
bilo
je
brez
umetnega
nakita
—
samo
po
sebi
lepo
—
lepo
,
kakor
Mara
brez
zlatnine
in
draguljev
.
„
Ajs
!
“
vzklikne
naenkrat
Mara
.
„
Kaj
je
?
Si
se
zbodla
?
“
„
Pesek
se
mi
je
zasul
v
šolničke
.
“
Mara
se
je
naslonila
na
ograjo
in
sezula
čevlje
,
da
iztrese
pesek
.
Tedaj
zazveni
nekaj
,
koraki
zahreščé
v
pesku
.
Mara
se
vsa
zgane
in
se
ozre
po
stezi
.
Dva
častnika
sta
prihajala
,
ostroge
so
tiho
zvenele
.
Mara
se
prestraši
,
izpusti
hitro
čeveljc
,
da
bi
ga
obula
—
a
nesreča
—
:
čeveljc
zdrsne
čez
mostiček
in
pade
v
jarek
.
Kratek
vzklik
.
Eden
častnikov
je
zapazil
Marino
nesrečo
.
Kavalir
seveda
—
je
moral
na
pomoč
.
Hipoma
je
bil
po
ilovčasti
strmini
v
jarku
,
prijel
se
je
za
jelšo
z
eno
roko
,
izdrl
sabljo
in
z
njo
dosegel
lakasti
čeveljc
,
ki
je
boječe
obvisel
na
visoki
travi
in
s
strahom
gledal
,
kaj
bi
bilo
,
če
bi
zdrsnil
v
kalužo
.
S
par
krepkimi
dvigi
je
bil
nadporočnik
iz
jarka
in
z
dovršeno
dvorljivostjo
je
srečen
izročil
otetega
nagajivca
Mari
.
Mara
je
bila
nekoliko
zbegana
;
sramovala
se
je
.
A
vendar
je
iskreno
zahvalila
nadporočnika
ter
mu
pogledala
naravnost
v
obraz
.
Njune
oči
so
se
srečale
.
Takih
oči
Mara
še
ni
videla
.
Začutila
je
ta
pogled
v
zadnjem
kotičku
srca
...
Častnika
sta
salutirala
in
šla
dalje
.
Na
ovinku
se
je
nadporočnik
ozrl
—
ozrla
se
je
prav
tedaj
tudi
Mara
in
zopet
jo
je
pretreslo
skozi
celo
dušo
.
Naprej
ni
hotela
.
Vračali
sta
se
s
Tero
.
Mara
se
je
zamislila
.
Ko
so
jo
ljudje
opazovali
,
je
povešala
oči
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
se
nasmihajo
,
da
se
izpogledujejo
,
da
s
silo
vpirajo
svoje
oči
v
njeno
srce
,
in
da
se
ona
sramuje
tega
,
kar
vidijo
v
njem
.
Nemirna
in
trudna
je
prišla
domov
.
Kaj
je
to
pomenilo
,
ni
vedela
.
Čutila
je
le
,
da
se
je
zgodilo
nekaj
velikega
...
Mara
je
dobivala
šopke
,
majhne
in
velike
,
a
vsak
je
bil
spleten
iz
najlepših
rož
.
Nekateri
so
bili
nekoliko
—
ne
uveneli
—
pa
že
malce
onemogli
.
V
njih
so
bile
cvetlice
,
katerih
niso
nudila
okna
domačih
vrtnarjev
.
Prišli
so
od
daleč
,
morda
od
juga
.
Toda
nobenega
šopka
ni
spremljala
vizitka
,
v
noben
ni
bil
zataknjen
droben
listič
,
da
bi
Mara
izvedela
ime
čestilčevo
.
Bilo
je
vse
zaman
!
—
Na
promenadnem
koncertu
pa
je
za
njo
včasih
zazvenelo
kakor
tedaj
v
gozdu
...
Mara
se
je
premagovala
,
a
končno
se
je
morala
ozreti
,
čeprav
skrivaj
,
nekako
slučajno
.
In
zablestela
je
polikana
uniforma
,
ostroge
so
glasneje
zažvenketale
,
sablja
je
tedaj
nalašč
trčila
ob
tla
,
in
Maro
je
srečal
tisti
pogled
iznad
zarjavelega
lica
in
ponosnega
,
nekoliko
orlovega
nosa
,
pod
katerim
so
se
zmagovalno
ponašale
vitežke
brke
.
In
vselej
,
kadar
se
je
Mara
ozrla
,
ji
je
nadporočnik
dvorljivo
salutiral
,
in
vselej
so
njegove
oči
še
bolj
zagorele
.
In
zopet
...
Če
je
v
hladu
slonela
za
gardinami
in
gledala
malomarno
na
ulico
,
gotovo
je
parkrat
šetal
nadporočnik
mimo
okna
.
Glave
ni
okrenil
,
a
dobro
je
videla
,
kako
njegove
oči
iščejo
in
trkajo
na
razna
okna
,
kako
mu
nekaj
drgeta
v
licih
,
kakor
pene
na
morski
obali
,
katere
še
ujčka
nemirno
morje
.
Dvignila
se
je
že
,
njena
roka
je
prijela
za
žalozije
—
pa
se
je
premagala
in
omahnila
nazaj
na
stol
...
Potem
je
pa
vzela
zadnji
šopek
in
pričela
je
pomenek
s
cvetjem
...
Mara
se
je
čisto
izpremenila
.
Prej
je
prepevala
cele
popoldneve
,
sedaj
je
zaigrala
košček
sonate
,
zapela
odlomek
arije
,
pa
zaloputnila
klavir
,
vzela
vezenje
—
par
vbadov
...
pa
je
odmeknila
mizico
in
šla
h
knjigam
,
izbrala
liričnega
pesnika
,
začela
čitati
—
a
ni
se
ji
dalo
...
Obsedela
je
zamišljena
v
naslonjaču
po
cele
ure
.
Tera
ji
je
bila
nadležna
.
Mučila
jo
je
s
tem
,
da
ni
odgovarjala
na
njena
vprašanja
.
Brez
pogovora
sta
sedeli
skupaj
po
cele
četrtinke
.
In
kadar
sta
govorili
,
je
bila
Mara
huda
,
če
ji
je
Tera
kaj
ugovarjala
;
rekla
ji
je
,
da
je
čemerna
sitnica
,
mlada
starka
...
Tera
je
bila
prenaivna
,
da
bi
mogla
razumeti
Marino
vedenje
.
A
teta
,
stara
,
neizobražena
in
dolgočasna
teta
,
je
hitro
uganila
,
za
kaj
gre
.
Šopki
,
mhè
,
nemir
,
nove
bluze
,
večni
nepokoj
od
ene
stvari
do
druge
—
mhè
—
ljubezen
,
seveda
,
nič
drugega
...
In
teta
je
hodila
k
mašam
,
namolila
rožnih
vencev
brez
konca
in
kraja
—
vse
za
njo
,
za
Maro
,
da
bi
bila
ljubezen
prava
in
pametna
,
taka
namreč
,
da
bo
Mara
prav
kmalu
ugledna
in
spoštovana
gospa
...
Mara
se
je
vrnila
v
nedeljo
iz
cerkve
.
Soparno
je
bilo
.
Kar
potoma
je
odpenjala
zalasnico
iz
slamnika
,
snemala
rokovice
in
nervozno
pozvonila
teti
,
češ
,
naj
ji
pošlje
takoj
po
sladoleda
.
Malomarno
je
sedla
na
divan
,
z
eno
roko
si
je
podprla
glavo
,
z
drugo
je
gibala
pahljačo
in
si
hladila
lice
.
„
Ta
strašna
soparica
!
Ne
grem
iz
sobe
danes
.
Saj
ni
mogoče
dihati
!
“
Umolknila
je
naglo
,
ker
se
je
ustrašila
polglasnega
sklepa
.
Vedela
je
,
da
bi
vročino
že
še
pretrpela
,
da
pojde
prav
gotovo
na
večer
v
drevored
,
da
so
te
jezne
besede
prazna
laž
,
laž
nji
sami
,
ker
je
nesrečna
in
nevoljna
zato
,
ker
—
ni
srečala
njega
.
Polastila
se
je
njene
duše
otožnost
.
Bilo
ji
je
kakor
razvajenemu
otroku
,
ki
sega
po
mesecu
in
joka
in
joka
ter
zaničuje
vsako
igračo
,
ker
ni
nobena
srebrni
mesec
,
po
katerem
izteza
roke
.
—
Da
sem
jaz
tako
nesrečna
!
Ali
mi
je
tega
treba
!
Druge
se
izprehajajo
,
srečujejo
svoje
drage
,
mame
jih
spremljajo
—
jaz
—
jaz
pa
sama
in
nimam
nikogar
—
nikogar
,
razen
—
—
—
Njega
?
Ali
smem
kaj
takega
misliti
?
Ali
on
pošilja
šopke
?
...
Morda
je
kdo
drugi
...
Ali
vendar-le
!
Tako
me
iskreno
gleda
in
vedno
srečuje
...
Seveda
,
morda
so
to
slučaji
in
pa
navadna
uljudnost
...
Mara
je
segla
po
šopku
,
ki
je
stal
pred
njo
in
potopila
vanj
lice
,
kakor
bi
hotela
zarotiti
nedolžno
cvetje
,
naj
ji
razodene
veliko
tajnost
—
—
—
Tedaj
vstopi
postrežnica
s
sladoledom
in
velikim
šopkom
.
Mara
pozabi
hladila
in
seže
po
cvetni
kiti
,
ki
je
bila
največja
in
najkrasnejša
,
kar
jih
je
dobila
.
Z
obema
rokama
ga
je
prijela
,
naslonila
se
na
divan
in
se
zamislila
v
rože
.
Kar
zapazi
prav
sredi
nekaj
rožno-barvenega
.
To
ni
vrtnica
.
Pismo
,
drobno
,
silno
drobno
pisemce
iz
finega
papirja
kakor
svila
...
Prsti
so
trepetali
;
skočila
je
po
škarjice
,
ni
jih
mogla
najti
;
prevrnila
je
šatuljo
za
šivanje
,
da
so
se
pisani
kolesci
trkljali
po
parketu
...
„
Samo
,
da
bi
eno
samo
besedo
čul
iz
Vaših
ust
—
srečen
bi
bil
do
smrti
.
Vaš
srečno-nesrečni
nadporočnik
N.
N.
P.
S.
Morda
pri
onem
mostičku
?!
“
Na
mizi
se
je
tajal
sladoled
,
Mara
je
pa
slonela
na
divanu
,
v
njenih
očeh
sta
gorela
dva
ognja
,
krog
ustnic
se
ji
je
smejalo
blaženstvo
,
roka
je
pa
stiskala
drobno
,
rožnobarveno
pisemce
...
In
stala
je
Mara
na
mostičku
ob
nadporočniku
.
Po
tleh
so
se
tresli
tolarji
solnčnih
trakov
,
ki
so
gledali
skozi
šepetajoče
veje
.
Bolj
je
bila
nemirna
Mara
kot
mala
solnčeca
na
tleh
.
Kri
ji
je
šumela
v
glavo
,
v
možganih
ji
je
bilo
vroče
,
sopla
je
globoko
,
sunkoma
,
govoriti
ni
mogla
.
Zdelo
se
ji
je
,
kakor
bi
se
ji
tla
zibala
pod
nogami
...
Tako
jo
je
vso
prevzela
sreča
tega
prvega
snidenja
ž
njim
.
Ah
,
kako
je
bil
ljubezniv
!
Kako
ji
je
tajno
in
sladko
govoril
,
kako
je
odkrival
svojo
ljubezen
,
kako
prisegal
zvestobo
...
V
gošči
je
zašumelo
;
veverica
je
hitela
po
borovničevju
.
Mara
se
je
zgenila
.
Kot
blisk
naglo
jo
je
probudila
skrivna
moč
iz
omotice
,
njene
oči
so
mogočno
velevale
,
in
molče
sta
spešila
korake
drug
ob
drugem
po
peščeni
stezi
.
Proseče
se
ji
je
približal
Šandor
in
segel
po
njeni
roki
.
Ni
smel
.
„
Ljudje
!
“
Mara
je
skoro
bolestno
vzkliknila
,
ko
je
zagledala
,
da
morata
srečati
zbor
šetalcev
.
„
Pustite
me
!
Glejte
,
opazili
so
naju
!
“
Nadporočnik
se
je
malo
brigal
,
kdo
ga
je
opazil
in
kako
.
Bil
je
miren
in
hladen
ter
hitro
pričel
kar
sredi
dogodka
plitvo
humoresko
z
manevrov
.
Mara
se
je
smejala
,
šla
kolikor
mogoče
ob
strani
ter
s
solnčnikom
segala
po
travi
in
cvetju
.
Vkljub
temu
še
ni
toliko
prestala
nikdar
.
Pogledi
so
jo
rezali
kot
noži
,
vsa
ona
družba
šetalcev
je
obmolknila
,
in
ona
je
čutila
,
da
se
ozirajo
,
da
se
pogovarjajo
in
delajo
opazke
.
Šandor
je
hitro
videl
,
kako
bridko
je
Mari
zaradi
tega
.
Zdelo
se
mu
je
smešno
,
otročje
,
in
v
srcu
se
je
pravzaprav
radoval
Marine
zadrege
.
Spoznal
je
,
da
je
to
prvi
korak
v
njenem
življenju
,
ki
bi
ga
rada
prikrila
svetu
.
Govoril
je
o
pokvarjenih
ljudeh
,
zabavljal
hinavcem
,
deklamiral
o
poštenih
srcih
,
ki
se
ne
menijo
za
zlobni
svet
,
in
s
tem
resnično
vsaj
deloma
pomiril
Maro
,
pred
katero
je
z
gromom
stopilo
vprašanje
:
„
Kaj
porekó
ljudje
?
“
V
kazini
pri
biljardu
.
—
„
Šandor
,
nova
ljubezen
,
kaj
?
Častitam
!
“
„
Bah
!
Kaj
vem
?
Pusti
to
!
“
„
Vraga
!
Saj
je
prišla
na
rendez-vous
!
“
„
Prišla
,
in
zaverovana
je
vame
,
se
mi
zdi
—
Toda
otrok
je
,
polna
ozirov
,
ljudi
se
boji
!
Ljudi
—
hahaha
!
...
In
oči
ima
tako
nedolžne
:
če
te
pogleda
,
te
ubije
ž
njimi
,
da
padeš
prednjo
kot
prestreljena
čaka
z
glave
.
“
„
Da
si
vendar
enkrat
naletel
!
“
Tovariš
se
je
glasno
zasmejal
in
sunil
s
kejem
krogljo
.
„
Mehercle
,
da
mi
tega
ne
bodeš
več
očital
!
Pol
mesečne
gaže
sem
že
potrošil
za
šopke
...
“
V
sobi
je
bilo
mračno
.
Z
ulice
se
je
čulo
drdranje
voz
in
krik
voznikov
.
Mara
je
slonela
na
komodnem
stolu
in
premišljala
prejšnji
dan
.
Ni
si
mogla
urediti
misli
.
Ali
je
bila
resnica
?
Ali
so
bile
sanje
?
Sanjarila
je
včasih
,
kako
bi
bila
srečna
,
če
bi
doživela
le
en
trenotek
ob
ljubečem
srcu
,
kako
bi
bila
utešena
in
bi
zlahka
ostala
v
samoti
cele
mesece
ter
bi
pila
nepretrgoma
še
vedno
iz
studenca
one
utehe
...
A
sedaj
je
bila
razočarana
—
miru
ni
bilo
.
Tisočkrat
bolj
je
bila
nesrečna
.
Njeno
hrepenenje
je
postalo
bučneje
,
v
srcu
se
je
oglasila
čudna
disharmonija
,
navstal
je
boj
,
katerega
doslej
ni
umevala
.
Zaželela
je
nazaj
svoje
kdanje
visoke
misli
,
s
solzami
je
prosila
,
naj
se
zapró
vrata
njene
duše
,
kot
so
bile
zaprte
nekoč
,
naj
začuti
tesnobo
v
prsih
—
samo
da
bi
ne
bilo
te
strašne
razdvojenosti
,
da
bi
ne
bilo
tega
boja
in
strahu
...
A
bilo
je
prepozno
.
Pečat
na
tajnem
svetišču
njenega
srca
je
bil
ulomljen
,
sama
je
bila
izdajalka
svojega
srca
...
Nenadoma
je
vstopila
Tera
.
„
Mara
,
kaj
pa
vendar
misliš
?
“
—
Iz
vzklika
je
zvenela
razburjenost
,
žalost
,
strah
in
ljubezen
.
Po
Mari
je
zaplulo
kakor
vihar
.
Dvignila
se
je
s
stola
in
začutila
je
,
kakor
bi
se
nanjo
vsula
podirajoča
se
gora
.
Ustnice
so
ji
bile
usehle
in
čutila
je
,
da
se
trese
.
Ali
v
momentu
se
je
pojavil
v
nji
z
vso
silo
odporni
ponos
.
Skoro
zaničljivo
je
ponovila
Teri
:
„
Kaj
mislim
?!
“
In
stopila
je
prednjo
z
vso
odločnostjo
energične
ženske
,
ki
sklene
kljubovati
vsakemu
udarcu
usode
,
ki
nosi
pekel
v
duši
,
pa
ga
pokrije
z
nebeško
gloriolo
,
samo
da
ne
bi
svet
pokazal
nanjo
,
češ
:
kako
je
ponižana
...
„
Ka-aj
mislim
?
“
Za
korak
se
je
odmaknila
od
prijateljice
.
Desnico
je
vprla
zavestno
na
mizo
;
gladko
čelo
je
nabrala
v
drobne
gubice
,
iz
katerih
je
pa
gledala
odločnost
,
skoro
trma
,
in
izpod
črnih
obrvi
sta
vabila
na
boj
dva
ognjena
meča
.
Tera
je
zajokala
in
se
naslonila
na
mizo
.
Mara
ni
stopila
k
nji
,
da
jo
potolaži
.
Po
preprogi
je
šla
gorindol
in
čakala
,
da
se
Tera
utolaži
sama
.
„
Mara
!
“
V
tem
klicu
je
bilo
toliko
ljubezni
,
da
je
bila
Mara
zmagana
.
Stopila
je
k
Teri
in
jo
stisnila
k
sebi
na
divan
.
„
Mara
,
moram
ti
povedati
,
čeprav
me
vržeš
iz
sobe
in
mi
za
vedno
pokažeš
vrata
...
Moram
ti
povedati
,
ker
te
ljubim
!
Drugi
ti
ne
bodo
povedali
,
dasi
vse
mesto
govori
—
—
—
“
Mara
je
zatrepetala
,
lice
ji
je
nekoliko
pobledelo
,
ustnice
je
stisnila
.
Molk
.
„
Vse
mesto
govori
!?
Hahaha
!
Hinavci
!
“
Mara
se
je
glasno
zasmejala
.
A
smeh
ji
ni
prišel
od
srca
.
V
prsih
jo
je
rezalo
kakor
z
nožem
.
„
Ti
ga
ne
poznaš
,
Mara
!
On
je
varalica
,
pustolov
,
igral
bi
se
rad
s
teboj
!
“
„
Kdo
je
to
rekel
?
“
„
Vsi
,
vsi
tako
pravijo
,
ker
ga
poznajo
!
“
„
Vsi
,
vsi
!
Kdo
so
ti
vsi
,
kdo
,
povej
!
“
V
Mari
je
vstajal
demonski
odpor
.
Sedaj
nalašč
ne
odneham
in
ga
ne
pustim
,
ne
,
nalašč
ne
!
„
Vsi
,
veruj
mi
!
Gospa
svetnica
,
Drozdova
Julka
,
adjunktova
Fanica
,
Mici
...
no
,
vse
.
“
„
Hahaha
,
vse
—
vse
in
še
Tera
,
kaj
ne
!
Nevoščljivost
,
hinavščina
!
Kaj
se
brigajo
zame
!
Z
Bogom
Tera
,
o
tem
mi
ne
govori
več
!
“
Mara
je
šla
v
stransko
sobico
,
Tera
si
je
pred
zrcalom
obrisala
oči
in
žalostna
zapustila
budoar
.
Ko
so
se
zaprle
vrata
za
njo
,
se
je
vrnila
Mara
,
zgrudila
se
na
zofo
in
jokala
kakor
dete
...
Po
kostanjevih
listih
je
ležal
umazan
prah
,
zagatna
vročina
je
tiščala
na
mesto
,
ki
je
bilo
v
počitnicah
izpraznjeno
in
neizmerno
dolgočasno
.
Mara
se
je
trudila
celo
popoldne
pred
zrcalom
.
Njena
navada
ni
bila
,
da
bi
tratila
cele
ure
za
toaleto
.
Zavedala
se
je
svoje
naravne
krasote
in
često
se
je
oblekla
izredno
preprosto
—
ne
sicer
,
da
bi
bila
skromna
,
nasprotno
:
ker
je
prav
ta
ubrana
preprostost
povzdigovala
harmonijo
njenega
stasa
in
lica
.
A
danes
je
bila
v
njeni
sobi
pravcata
izložba
oblek
.
Petkrat
je
premenila
bluze
in
krila
,
a
bila
je
vselej
nezadovoljna
in
čimdalje
bolj
nervozna
.
Njeno
lice
je
bilo
zadnje
tedne
nekoliko
obledelo
;
toda
danes
ji
je
razburjena
kri
podplula
obraz
,
da
je
cvetela
in
žarela
—
preveč
.
Ko
si
je
spenjala
lase
,
je
čutila
,
kako
se
ji
prsti
tresejo
.
Kadar
je
udarila
ura
,
je
zadrhtela
po
vsem
životu
in
se
okrenila
proti
steni
,
če
ni
že
prepozna
k
vlaku
.
Štiri
popoldne
.
—
Teta
je
prinesla
kavo
.
Stare
poteze
na
obrazu
so
igrale
v
zadovoljnem
smehu
in
ni
mogla
zamolčati
sodbe
,
ki
jo
je
izzvala
za
pot
pripravljena
Mara
:
„
Stric
te
ne
spozna
,
tako
si
lepa
,
Mara
!
“
Mara
ni
nič
odgovorila
.
Segla
je
hitro
po
kavi
in
jo
pila
stojé
.
„
Vsaj
sedi
;
še
eno
uro
je
do
vlaka
!
“
Mara
postavi
kavo
na
taso
in
seže
po
vodi
.
„
Pij
no
,
tako
je
dobra
!
“
„
Prevroča
!
Ne
morem
!
“
Pogledala
je
v
potno
torbico
,
če
ima
vse
potrebno
s
seboj
,
segla
teti
nekako
zbegano
v
roko
in
rekla
:
„
Z
Bogom
!
“
„
Kdaj
se
vrneš
?
“
„
Jutri
,
pojutrišnjem
—
ne
vem
,
kdaj
!
“
Hitela
je
po
stopnicah
.
Teta
je
pa
pomočila
suhe
prste
v
kanglico
z
blagoslovljeno
vodo
in
za
njo
kropila
ter
mrmrala
tihe
besede
kakor
molitev
.
Mara
je
vedela
,
da
ima
še
dosti
časa
do
vlaka
,
zato
ni
šla
naravnost
na
postajo
;
izbrala
je
daljšo
pot
po
samotni
aleji
.
Hotela
je
samo
vun
,
ker
doma
ni
mogla
več
strpeti
.
Tako
čudne
poti
še
ni
hodila
.
Bala
se
je
,
da
bi
jo
kdo
srečal
,
ker
je
bila
prepričana
,
da
ji
ljudje
razberó
z
obraza
,
kako
je
nalagala
teto
.
Hitro
je
hodila
;
srce
ji
je
plulo
v
viharju
;
zdelo
se
ji
je
,
da
nekdo
hodi
za
njo
in
jo
proseče
vabi
,
naj
se
vrne
;
ni
se
upala
ozreti
;
zakaj
prepričana
je
bila
,
da
kdo
s
prstom
pokaže
za
njo
in
pošepeta
spremljevalcu
tiho
besedo
,
kateri
se
oba
glasno
zakrohotata
.
„
Hinavci
!
Sami
lopovi
,
umazane
duše
,
nevoščljive
ženske
!
Ne
meni
se
zanje
!
“
To
je
bil
drug
glas
,
ki
je
prevpil
prvega
in
ji
milo-zvočno
,
z
vsemi
sladkimi
akordi
slikal
ure
,
ki
jih
v
kratkem
doživi
ob
njem
,
ko
mu
bo
brez
strahu
gledala
v
tiste
ognjene
oči
in
se
napila
tihe
sreče
za
dolgo
—
dolgo
...
In
vtonila
je
njena
duša
v
srečnih
valovih
,
kljubovalna
sila
ji
je
dajala
poguma
in
hodila
je
sanjajoč
po
aleji
proti
kolodvoru
,
pozabila
solz
,
ki
jih
je
jokala
zaradi
njega
,
ker
je
svet
tako
podel
,
tako
nevoščljiv
in
velika
vera
v
njegove
ljubezenske
prisege
je
zmagala
strah
,
in
hitela
je
k
njemu
kakor
iz
globoke
teme
bridkosti
k
jasni
luči
...
Kar
se
Mara
stresne
.
Mrzlo
jo
izpreleti
po
udih
.
Na
pokopališču
sv.
Erazma
so
zajokali
zvonovi
.
Kakor
bi
jo
bil
kdo
neusmiljeno
probudil
iz
opojnih
sanj
!
Koleno
ji
je
klecnilo
,
noge
so
ji
postale
težke
,
da
je
komaj
ganila
na
cesti
.
Čutila
je
,
kako
ji
kri
izginja
z
lic
,
pa
se
v
vročih
sunkih
zopet
vrača
in
zopet
izginja
.
V
grlu
jo
je
stisnila
grozna
tesnoba
;
oči
so
ji
postale
meglene
vsled
solz
in
šla
je
trudnih
korakov
dalje
in
dalje
in
začutila
je
toliko
nesrečo
in
žalost
v
srcu
,
da
bi
se
sesedla
ob
potu
in
beračila
pri
mimohitečih
za
pomoč
in
usmiljenje
.
Tavala
je
kakor
po
labirintu
,
ni
se
več
zavedala
svojega
cilja
,
šla
je
kakor
nekdaj
,
ko
so
zvonovi
svetega
Erazma
prav
tako
plakali
,
in
so
pred
njo
peljali
vranci
v
črni
krsti
mrtvo
edino
srce
,
ki
jo
je
ljubilo
neplačano
...
Mara
je
šla
po
aleji
—
izgubila
je
cilj
.
Nageljni
,
katere
je
ljubila
pokojna
mamica
najbolj
,
so
veneli
na
njenem
grobu
.
Kruta
noga
je
stopila
z
okovano
peto
na
gomilo
in
porušila
kos
zidca
,
iz
katerega
je
rastel
zimzelen
.
Mirti
ob
spomeniku
sta
bili
prašni
,
listi
sivozeleni
in
veli
.
Mara
je
zajokala
na
glas
in
se
naslonila
na
grobnik
.
Kako
strašno
je
bilo
njeni
duši
očitanje
trudnih
rož
na
gomili
!
Vse
hkrati
so
zašumele
in
zajokale
po
vroči
ljubezni
,
ki
jih
je
pred
kratkim
vsadila
in
jim
prilivala
,
a
je
sedaj
ugasnila
,
pozabila
cvetja
in
pozabila
najblažjega
srca
in
njegove
ljubezni
...
Ko
je
roso
deževalo
nebo
,
so
z
usehlimi
ustnicami
lagali
vrtovi
žalostnim
klicem
iz
groba
,
klicem
:
Kje
je
ona
,
kje
je
Mara
,
da
se
ne
vrne
,
da
ne
pride
,
da
je
ugasnilo
njeno
srce
v
ljubezni
do
srca
materinega
...
Mara
je
bila
uničena
.
Zvonovi
so
ji
probudili
spomin
,
uvezali
so
jo
z
vrvmi
in
kakor
onesveščeno
vedli
h
gomili
,
katere
je
bila
pozabila
,
odkar
je
v
nji
zaplamtela
strastna
ljubezen
do
—
njega
.
Ob
grobu
je
ihtela
in
zdelo
se
ji
je
,
da
je
vsa
umazana
,
vsa
nevredna
,
da
ne
sme
blizu
groba
z
nogo
,
ki
jo
je
nosila
na
pota
,
na
katerih
je
pozabila
zapuščenega
materinega
srca
...
Ali
iz
groba
je
šepetal
še
tisti
glas
,
kakor
nekdaj
,
vela
je
taista
ljubav
nad
gomilo
:
materino
srce
je
vse
odpustilo
,
vse
pozabilo
...
Zvonovi
so
utihnili
,
v
Marino
srce
je
legal
rosni
mir
,
kakor
na
cvetočo
pokrajino
po
prošli
nevihti
—
—
—
—
Odhajajoči
brzovlak
je
zažvižgal
.
Prav
pred
Maro
so
se
vsipali
potniki
s
postaje
.
Vlak
je
bil
zamujen
.
Maro
je
žvižg
vlaka
vrezal
do
mozga
.
A
bil
je
to
samo
en
val
,
velik
in
obupen
,
ki
s
silo
naskoči
obrežje
,
pa
se
hitro
razblini
po
mirni
gladini
.
Mara
se
je
borila
in
se
stoično-mirno
pomešala
med
ljudstvo
,
ki
je
privrelo
od
vlaka
.
Pred
seboj
je
zaslišala
njegov
glas
.
V
trenutku
ji
je
bilo
,
da
bi
skočila
k
njemu
,
se
ga
oklenila
in
mu
potožila
svoje
gorje
...
Prišel
je
civilno
oblečen
,
kakor
je
zahtevala
.
Čakal
jo
je
,
da
se
odpeljeta
—
in
sedaj
jo
morda
kolne
,
ker
ga
je
varala
—
Ah
,
saj
ga
ni
!
...
Ona
je
varala
le
materino
srce
v
grobu
in
zato
jo
je
zavedla
noga
na
pokopališče
in
zato
se
ni
mogla
ločiti
od
materinega
groba
...
Bridko
,
strašno
bridko
ji
je
bilo
...
„
Oho
,
Šandor
,
v
civilu
?
Sestanček
,
kaj
?
Kje
?
s
kom
?
“
„
Vrag
vzemi
tak
rendez-vous
!
“
„
Prokleto
si
slabe
volje
!
“
„
Kdo
ne
bi
bil
slabe
volje
,
če
te
vse
vara
!
Vrag
!
“
„
Smola
!
Pa
ne
z
Maro
,
kaj
?
Je-li
ni
bilo
?
“
„
Kajpadane
!
In
toliko
sem
potrošil
za
šopke
!
...
A
jutri
večer
pride
moja
zaročenka
z
mamo
ter
ostane
tu
štirinajst
dni
.
To
se
pravi
toliko
,
da
je
bila
moja
igra
—
zaman
!
“
Mari
je
segla
v
dušo
kakor
z
železnimi
nohtovi
okovana
roka
in
strašno
neusmiljeno
iztrgala
iz
nje
sladko
—
vero
v
poštenje
in
ljubezen
...
Včeraj
sem
bil
na
Turjaku
.
Ko
sem
se
vračal
skozi
primeroma
majhna
vrata
,
ki
vodijo
skozi
orjaško
—
kiklopsko
—
zidovje
na
dvorišče
,
sem
postal
pod
mogočno
večstoletno
lipo
.
Vse
je
bilo
mirno
in
tiho
.
Le
od
neke
cvetne
grede
se
je
slišalo
rahlo
škrtanje
vrtnarjeve
lopate
.
Nad
mano
je
lipa
dehtela
in
v
njenih
vrhovih
je
monotonno
šumelo
.
Vse
živo
je
bilo
čebel
na
lipovem
cvetju
.
Naslonil
sem
se
na
ograjo
in
gledal
v
mogočna
dva
stolpa
na
vogalih
grada
.
Visoko
izpod
strehe
zevajo
slepa
okna
,
mrtve
nekdanje
strelnice
,
skozi
katere
so
gledala
nekoč
žrela
topov
.
Zdela
sta
se
mi
stolpa
kakor
mogočna
vojskovodja
—
a
vsa
siva
,
omagana
in
—
oslepela
.
Spomnil
sem
se
Belizarja
.
Častivredna
,
junaška
,
vitežka
sta
bila
pred
stoletji
—
danes
nista
več
moderna
,
danes
sta
starca
,
ki
ju
novi
rod
le
še
trpi
,
a
ju
ne
čisla
,
ne
ljubi
.
Tako
iz
radovednosti
ju
še
pogleda
ta
ali
oni
,
kakor
pogledamo
v
muzeju
—
vitežki
,
jekleni
oklep
in
šlem
z
velikimi
zevajočimi
očmi
,
v
katerih
sije
tema
tam
,
odkoder
so
nekdaj
žarele
ognjene
oči
,
hrepeneče
po
boju
in
po
krvi
.
Zamislil
sem
se
v
ta
dva
stolpa
,
in
lipa
nad
mano
je
šumela
romantične
zgodbe
davnih
dni
...
Zapeketala
so
kopita
.
Mogočni
,
visoki
konji
,
vsi
penasti
in
znojni
so
sicer
trudnih
,
a
ponosnih
korakov
stopali
pred
grad
.
Kladivo
je
udarilo
na
železne
dveri
,
sluge
so
prihajali
od
vseh
kotov
,
prijemali
so
konje
za
brzde
in
podržavali
stremena
,
iz
katerih
so
izmikali
trudni
vitezi
noge
.
Orjaške
so
bile
njih
postave
na
konjih
,
in
ko
so
šli
skozi
vrata
,
so
hodili
s
težko
nogo
,
velike
ostroge
so
zvenčale
,
dolgi
meči
,
skrhani
ob
sovražnikovih
kosteh
,
so
brenketali
po
kamenitem
tlaku
.
Grajska
gospa
,
za
njo
plemenitašice
in
gospodične
,
so
jim
hitele
nasproti
.
Dolga
krila
so
šumela
čez
dvorišče
...
In
prišla
je
gospa
k
prvemu
junaku
in
se
je
oklenila
njegovega
oklepa
.
Temne
lise
so
bile
na
njem
—
pobrizgan
je
bil
s
krvjo
,
ki
je
potemnela
in
se
prisušila
na
jeklo
.
Pa
ni
vztrepetala
.
Njene
mehke
roke
so
se
ovile
krog
jekla
kakor
mladi
bršlinov
brst
mogočnega
hrasta
,
in
radosti
trepetajoče
ustnice
so
poljubile
to
mrzlo
,
krvavo
železo
...
Ljubila
je
in
spoštovala
moža
,
ki
se
je
vračal
,
dovršivši
veliko
delo
...
Pohitel
sem
po
napetem
strmcu
.
Na
cesti
sem
zajezdil
svojo
kobilico
.
Ob
levi
šumeči
potok
,
na
obeh
straneh
zaraščeni
gozdi
.
Mračne
sence
so
ležale
po
cesti
.
Solnce
se
je
skrilo
za
goro
.
Le
na
vrhu
gore
se
je
rumenilo
bukovo
listje
v
večernih
žarkih
.
Samota
.
Nobenega
voza
,
nobenega
človeka
.
Glas
podkev
se
je
daleč
razlegal
.
Meni
se
je
pa
zdelo
,
da
nad
mano
šumi
lipa
še
vedno
romantične
zgodbe
,
pozabil
sem
sedanjost
,
čudno
navdušenje
je
preplulo
moje
srce
,
napel
sem
povodce
,
strastno
stisnil
konjiča
,
da
je
nejevoljen
zahrkal
in
stresel
z
grivo
pa
se
spustil
v
najhitrejši
dir.
Plaval
sem
čez
sence
,
drevesa
so
bežala
mimo
mene
,
čul
sem
žvenket
orožja
,
povodce
sem
stiskal
kot
bi
držal
za
ročnik
sablje
—
živel
sem
nekje
daleč
daleč
v
predstoletnih
časih
—
—
—
v
dobi
velikih
dejanj
in
mogočnih
pokretov
...
Danes
sem
truden
.
Davno
že
nisem
bil
na
sedlu
,
in
strastni
dir
mi
je
utrudil
vse
mišice
,
da
sem
čisto
razbit
.
Kadar
grem
,
se
nerodno
gugljem
.
Med
svojimi
nagelni
—
to
cvetje
imam
najrajši
—
sem
mislil
šetati
v
jutro
,
ko
je
vzduh
tako
svež
,
ko
so
vsi
cvetni
listi
,
vse
bilke
pripognjene
v
kopel
čiste
rose
,
ko
je
vse
tako
vlažno
,
radostno
solzivo
krog
mene
,
kakor
bi
božiča
Najada
dvigala
lepo
glavo
z
mokrimi
razpuščenimi
lasmi
iz
gozdnega
tolmuna
.
Hotel
sem
se
izprehoditi
.
Ni
bilo
mogoče
,
tako
so
me
bolele
mišice
.
Zato
sem
se
skril
v
ulnjak
,
sedel
k
mizici
in
mislil
,
kaj
bi
započel
.
Vonj
medu
se
je
točil
po
revni
kolibi
,
v
panjih
je
šumelo
in
bučalo
,
iz
žrelov
so
najpridnejše
delavke
že
krepko
letele
na
pašo
.
Skozi
lino
sem
videl
vejo
jablane
,
na
kateri
se
je
skrivalo
za
listjem
nekaj
drobnih
jabolk
.
Na
licih
so
imela
jabolčka
rdeče
lise
.
Skozi
veje
jablane
se
je
videlo
drugo
drevje
,
ki
je
v
mirnem
koprnenju
použivalo
rosne
kristale
in
voščilo
jasnemu
solncu
dobro
jutro
.
Ta
okolica
,
mir
,
šumljanje
čebel
in
balzamični
vonj
—
vse
to
učini
,
da
ne
vidiš
v
kolibi
črvivih
desk
,
da
se
ne
zmeniš
za
pajčevino
nad
glavo
v
kotu
pod
stropom
.
Tu
je
zame
kotiček
,
ki
ni
na
prodaj
nikomur
.
Le
pridite
v
moj
tihi
tuskulum
,
vse
vam
odstopim
,
čisto
vse
:
otomane
,
da
vsnivate
po
kosilu
,
težko
hrastovo
mizo
v
zasenčeni
sobi
,
da
se
nakvartate
ljudski
ob
nji
,
vrt
in
senčnico
,
utico
na
hribcu
,
bele
stezice
v
gostih
sencah
—
vse
vam
prepustim
—
samo
ulnjaka
ne
.
Tako
tesen
je
,
nemoderen
,
nekoliko
že
visi
,
bogve
,
kateri
prednik
ga
je
postavil
,
leseni
plohi
v
pritličju
so
črvivi
—
morda
bi
se
vam
zdelo
celo
neugodno
v
tej
bajtici
,
ker
ste
vajeni
velikih
mestnih
oken
,
parketa
,
udobnih
pisalnih
miz
,
lepih
,
moderno
popleskanih
sten
,
na
njih
velikih
podob
v
težkih
zlatih
okvirih
—
da
,
neugodno
bi
vam
bilo
in
pripognili
bi
se
pri
nizkih
vratcih
,
pogledali
na
to
čudno
zmes
na
mizi
,
kjer
ležé
razmetani
časniki
,
leposlovni
in
politični
,
romani
raznihm
odernikov
,
filozofija
,
estetika
—
pa
moj
brevir
;
na
koncu
mize
pod
lino
sloni
ob
velikem
mehurju
tobaka
zvesta
tovarišica
v
ulnjaku
—
prava
,
pristna
češka
—
gipsovka
—
to
bi
pogledali
s
priklonjenim
hrbtom
skozi
nizka
vratca
in
bi
se
nejevoljni
obrnili
in
skoro
s
studom
rekli
:
Ta
kaos
!
—
—
—
Oblaki
dima
so
se
vlekli
počasi
skozi
lino
in
izginjali
.
Slonel
sem
v
kotu
in
gledal
beletristično
zmes
na
mizi
.
Cankarjev
„
Živeti
“
je
dišal
po
vzduhu
beznic
,
kjer
se
kvarta
in
kadi
in
vino
poliva
,
Meškovi
„
Zvonovi
“
so
plakali
kakor
njegovo
otožno
srce
,
Govekarjeva
„
Marjanica
“
je
skočila
kakor
mačka
(!)
k
oknu
,
Zofkina
„
Nada
“
modro
modruje
,
pa
bo
bržkone
zamodrovala
,
Doljanov
junak
dr.
Vever
pri
mizi
omahne
in
se
zgrudi
na
tla
od
suhe
bolesti
,
Vrchlicky
„
Vedri
noči
“
hodi
po
dolgi
cesti
,
pa
ne
ve
pravzaprav
s
kom
in
koliko
jih
je
in
kdaj
je
hodil
—
Marcel
Prevost
popisuje
čisto
nepotrebno
pariške
zakonske
bonvivante
,
mojo
„
Maro
“
držijo
železni
kremplji
za
dušo
—
—
vmes
pa
mogočno
,
kakor
s
Sinaja
,
grmi
70.
psalm
:
Quoniam
non
coquovisti
litteraturam
,
introibis
in
potentias
Domini
—
—
pa
obupen
stavek
Sokratov
,
ki
ga
je
izustil
po
strastni
disputaciji
z
zofisti
:
δοχώ
μοι
είδέναι
τό
,
χαλεπά
τά
χαλά
...
Kakšen
svet
v
moji
ulnjakovi
kolibi
!
Kaos
,
bohu-vabohu
—
labirint
...
In
to
meni
ugaja
.
To
je
tako
velikanski
svet
,
ne
svet
,
to
je
morje
brez
dna
,
kamor
se
potaplja
moja
duša
v
zlata
vrednih
mirnih
urah
,
potaplja
se
z
vso
energijo
—
pa
se
vrača
težko
dihajoča
na
površje
—
dna
pa
ni
dosegla
—
in
ga
ne
bo
.
Brezdanje
je
to
morje
—
—
Danes
me
je
obšlo
neko
čudno
čuvstvo
.
Večkrat
me
je
že
obletavalo
kakor
vešča
,
pa
sem
se
ga
otresel
.
Danes
se
ga
ne
morem
.
V
prste
mi
sili
in
ven
na
papir
.
Morem
je
zapisati
;
če
ugleda
beli
dan
,
ne
vem
.
Uredniki
so
čudni
možje
,
svoje
glave
imajo
in
celo
pravice
,
