Francka
ni
zaspala
dolgo
v
noč
.
Vse
je
bilo
že
tiho
,
nič
se
ni
zgenilo
v
temi
in
skoro
jo
je
bilo
strah
.
Samo
poredkoma
je
segel
rezek
glas
iz
noči
—
zaukal
je
fant
na
vasi
,
zapel
je
pesem
,
šel
je
zmerom
dalje
po
klancu
navzdol
in
pesem
je
umolknila
,
potopila
se
je
v
noč
.
Zalajal
je
pes
pri
štacunarju
—
začul
je
bil
bogvekaj
,
šuštenje
kostanja
v
bližini
,
praskanje
miši
v
prodajalnici
,
fantovo
pesem
iz
daljave
,
in
vzdignil
je
glavo
ter
zavil
z
zategnjenim
,
cvilečim
glasom
,
zacvilil
še
enkrat
že
v
poluspanju
in
legel
na
plahto
in
zadremal
...
Odeta
je
bila
Francka
samo
z
rjuho
,
pa
ji
je
bilo
vroče
in
pot
ji
je
tekel
od
čela
dol
po
licih
in
je
močil
blazino
.
V
sobi
je
bilo
tema
in
vzduh
je
bil
težak
in
vroč
;
zdelo
se
ji
je
,
da
bi
se
izhladilo
,
če
bi
odgrnila
zeleno
zagrinjalo
pred
oknom
in
bi
zasijala
mehka
svetloba
ponočnega
neba
.
Iz
teme
je
prihajalo
enakomerno
,
trudno
sopenje
matere
in
sestre
,
ki
sta
spali
na
postelji
in
tiktakanje
velike
stenske
ure
se
je
časih
hipoma
oglasilo
,
udušilo
z
brenčečim
zvokom
vse
druge
glasove
ter
se
nato
zopet
izgubilo
,
kakor
da
bi
se
bila
ura
ustavila
.
Zadremala
je
že
skoro
,
ali
zgodilo
se
ji
je
,
kakor
da
bi
polagoma
drsala
navzdol
,
kakor
da
bi
se
skrinja
nagibala
,
nagibala
...
in
prestrašila
se
je
in
se
je
prebudila
.
Prihajale
so
ji
na
misel
vesele
in
čudne
reči
,
motalo
se
je
okoli
skrinje
vse
polno
lepih
spominov
in
vse
polno
lepega
pričakovanja
—
kakor
živi
obrazi
,
smehljajoči
,
ljudje
prijazni
in
nedeljsko
oblečeni
.
Poslušala
je
,
kako
sta
sopli
naporno
mati
in
sestra
in
nekaj
ji
je
zatrepetalo
v
srcu
,
čutila
je
,
da
ljubi
premalo
mater
in
sestro
in
da
je
to
greh
.
Spali
sta
mirno
,
lepo
božje
spanje
,
oči
zatisnjene
,
ustnice
malo
odprte
,
lica
vroča
—
in
ko
bi
bila
luč
,
bi
Francka
vstala
in
bi
stopila
po
prstih
k
postelji
in
bi
se
sklonila
nad
njima
in
solze
bi
ji
prišle
v
oči
.
Solze
so
ji
prišle
v
oči
in
zazdihnila
je
globoko
...
Časih
,
kadar
jo
je
mati
tepla
in
kadar
je
zakričala
nad
njo
,
ker
je
bila
trudna
in
je
sedla
na
skrinjo
,
bi
zavpila
in
zajokala
od
žalosti
.
Udarila
bi
sestro
,
ker
je
bila
rdeča
in
sita
in
je
posedala
ves
dan
in
je
tožila
Francko
pri
materi
.
Udarila
bi
jo
in
bi
jo
pehnila
,
da
bi
se
zadela
z
glavo
ob
prag
...
Ali
zdaj
,
v
tej
tihi
noči
bi
vstala
in
bi
stopila
k
postelji
in
bi
prosila
odpuščanja
mater
in
sestro
.
Ljubeznive
in
vesele
besede
,
izrečene
bogvekdaj
,
so
ji
prišle
na
misel
;
materin
obraz
,
ves
prijazen
in
mehak
,
kakor
je
bil
bogvekdaj
,
je
stopil
zdaj
prednjo
in
Francki
se
je
srce
stisnilo
od
ljubezni
.
Drugače
je
zvečer
jokala
na
tihem
in
je
zaspala
v
ihtenju
.
Posebno
v
nedeljo
,
ker
jo
je
bilo
sram
,
da
je
imela
staro
obleko
,
narejeno
iz
materinega
krila
,
zamazano
,
zakrpano
,
tako
da
so
se
ji
smejali
.
Šla
je
k
zgodnji
maši
,
hitro
je
hodila
,
s
povešeno
glavo
,
v
roki
velik
molitvenik
,
ki
je
bil
tudi
že
ves
obdrgnjen
.
Mati
in
Nežka
pa
sta
šli
dopoldne
k
veliki
maši
na
Breg
,
v
lepo
farno
cerkev
uro
daleč
od
vasi
.
In
Nežka
je
imela
rdečerožasto
krilo
in
novo
ruto
na
glavi
in
v
roki
molitvenik
z
belimi
koščenimi
platnicami
.
Molitvenik
je
bil
Franckin
,
dobila
ga
je
bila
od
gospoda
,
ker
je
znala
moliti
,
ali
Nežka
ga
je
jemala
k
maši
.
Nežka
je
bila
majhna
in
debela
in
rdeča
in
je
zmerom
jokala
,
in
mati
ji
je
dajala
sladkih
reči
;
poznalo
se
ji
je
okoli
ustnic
,
kadar
je
prišla
opoldne
od
maše
,
ko
je
bila
Francka
že
vsa
trudna
in
zamazana
od
pospravljanja
in
od
kuhe
.
In
še
tiste
stare
obleke
ni
smela
imeti
ves
dan
;
precej
se
je
preoblekla
,
ko
je
prišla
od
maše
in
je
hodila
raztrgana
okoli
;
Nežka
pa
je
posedala
gosposko
v
rdečerožastem
krilu
in
je
šla
lehko
na
cesto
,
na
vas
k
sosedom
;
če
je
rekla
mati
:
„
Preobleci
se
no
,
Nežka
!
“
se
še
zmenila
ni
in
če
je
Francka
nato
zaklicala
:
„
Kaj
pa
so
rekli
mati
?
“
se
je
materi
zamerilo
:
„
Kdo
pa
je
tebe
kaj
prašal
?
“
—
Tako
je
bilo
življenje
žalostno
in
če
se
je
Francka
jokala
,
ni
rekla
mati
:
„
Nikar
ne
jokaj
,
Francka
!
“
—
Francka
bi
se
takoj
zasmejala
—
temveč
jezno
je
pogledala
in
je
zavpila
,
da
se
je
Francka
stresla
:
„
Zakaj
pa
se
cmeriš
?
Poglej
no
ihto
!
“
Hipoma
se
je
domislila
tistega
dne
,
ko
je
jokala
do
pozne
noči
,
tako
da
so
jo
oči
bolele
in
da
jo
je
rezalo
v
grlu
.
Mati
je
bila
prišla
s
poti
,
ves
dan
je
bila
zdoma
.
In
nedelja
je
bila
,
lepo
je
bilo
zunaj
,
še
malo
svetlo
—
prijazno
večerno
sonce
je
sijalo
tam
daleč
na
hribu
—
in
Francka
in
Nežka
sta
sedeli
pred
hišo
in
sta
čakali
mater
.
Mater
je
prišla
,
culo
je
nosila
pod
pazduho
,
čevlji
so
bili
vsi
oprašeni
.
Dela
je
culo
na
mizo
in
miza
je
bila
precej
vsa
bela
in
nedeljska
.
Francka
in
Nežka
sta
gledali
,
Francki
je
utripalo
srce
;
šla
je
v
kuhinjo
,
da
bi
prinesla
večerjo
in
rene
so
ji
padale
iz
rok
,
ko
je
napravljala
.
Mati
je
bila
odvezala
culo
—
na
mizi
je
ležala
svetla
rdeča
židana
ruta
in
Francki
so
se
vsesale
vanjo
nemirne
in
poželjive
oči
.
„
Na
,
Nežka
!
“
in
mati
je
dala
Nežki
židano
ruto
,
svetlo
rdečo
židano
ruto
,
ki
je
šumela
,
če
jo
je
človek
vzel
v
roko
in
ki
je
bila
tako
gladka
in
težka
.
„
Na
,
Francka
,
to
je
pa
tvoje
!
“
in
Francki
je
dala
mati
zelen
barhantast
predpasnik
,
ki
je
bil
tak
,
kakor
jih
imajo
v
delavnik
vsi
ljudje
na
svetu
.
Francko
je
stisnilo
v
grlu
in
roke
so
se
ji
tresle
,
ko
je
nesla
skledo
na
mizo
.
Tudi
piškotov
je
mati
prinesla
in
ko
je
hotela
Francka
zagrizniti
,
jo
je
nenadoma
zabolelo
v
prsih
in
po
vsem
telesu
in
se
je
stresla
in
je
zajokala
naglas
in
je
jokala
do
pozne
noči
.
Domislila
se
je
tistega
dne
in
že
se
je
bolečina
polagoma
dvigala
iz
prsi
in
glas
,
pol
dolg
zdih
in
pol
ihtenje
,
se
je
že
skoro
vil
iz
grla
.
Ali
kakor
da
se
je
hipoma
zasvetilo
,
kakor
da
se
je
veselo
zasmejalo
v
bližini
,
prav
ob
njeni
postelji
,
ter
jo
pogladilo
po
licih
s
prijazno
roko
.
Vse
prelepo
pričakovanje
čisto
novega
življenja
,
velike
neznane
sreče
se
je
vrnilo
v
njeno
srce
,
in
solze
,
ki
so
jo
bile
komaj
zaskelele
v
očeh
,
so
se
pomešale
s
sladkimi
solzami
hvaležnosti
in
upanja
.
Zazdihnila
je
,
obrnila
se
je
v
postelji
ter
se
odela
do
ust
,
da
bi
mislila
prijetno
o
lepoti
prihodnjega
dne
,
ki
je
bil
že
tako
blizu
—
morda
še
samo
šest
ur
,
šest
ali
sedem
,
in
če
zatisne
oči
in
zaspi
,
bodo
minile
te
ure
kakor
da
bi
trenil
;
zbudila
se
bo
in
sonce
bo
sijalo
in
sedla
bo
gosposko
na
voz
in
—
hí-i
!
—
po
široki
beli
cesti
,
mimo
hiš
,
mimo
travnikov
...
hí-i
!
...
in
hiše
lete
mimo
,
ljudje
stoje
na
pragu
...
že
zvone
tam
od
daleč
zvonovi
...
že
se
dobro
sliši
tisti
veliki
zvon
,
ki
buči
,
kakor
da
bi
grmelo
za
gorami
...
hí-i
!
...
po
klancu
navzgor
,
na
romarsko
Goro
...
mimo
romaric
in
romarjev
,
ki
imajo
vse
zaprašene
nedeljske
obleke
in
pojo
z
žalostnim
glasom
...
in
tam
na
Gori
...
tam
velika
cerkev
,
trikrat
večja
nego
farna
cerkev
sv.
Pavla
na
Bregu
...
tam
beli
šatori
...
tam
same
medene
reči
,
sam
pšenični
kruh
,
same
potice
...
in
rdeči
trakovi
...
tam
židane
rute
,
svetle
rdeče
židane
rute
...
hí-i
!
...
Francka
je
zaspala
in
v
spanju
je
časih
zaihtela
,
časih
se
je
zasmejala
;
v
sanjah
se
je
smejala
veselo
in
glasno
,
ali
v
zadehli
sobi
,
v
mirni
noči
je
bil
njen
smeh
podoben
stokanju
bolnega
človeka
.
Njeno
telo
,
suho
telesce
je
bilo
skrčeno
,
da
so
bila
kolena
čisto
blizu
obraza
...
Prišel
je
bil
zvečer
mimo
hiše
sosed
Kovač
,
kmet
,
ki
je
imel
hišo
in
voz
in
konje
,
in
ko
je
tako
govoril
z
materjo
,
je
dejal
:
„
Saj
se
lehko
pelje
z
nami
;
deset
nas
bo
,
pa
se
lehko
še
en
otrok
obesi
na
voz
.
“
To
je
bilo
na
binkoštne
nedelje
večer
in
v
ponedeljek
,
na
praznik
,
so
romali
ljudje
trumoma
na
Goro
;
veliki
kmečki
vozovi
,
natlačeno
polni
,
so
drdrali
navsezgodaj
,
ko
se
je
komaj
danilo
,
po
vasi
navzdol
.
Francka
še
ni
bila
nikoli
na
Gori
,
ali
letos
se
je
napravljala
;
vse
leto
je
mislila
na
to
čudovito
pot
:
tukaj
je
bilo
vse
umazano
in
temno
in
žalosti
polno
.
Gora
pa
se
je
svetila
tam
v
nebeški
lepoti
.
Nove
obleke
ni
imela
za
Binkošti
;
tisto
lansko
je
popravila
in
očedila
,
tako
da
je
bila
skoro
lepa
,
posebno
od
daleč
.
In
mislila
je
,
da
pojde
peš
—
če
bi
bila
Gora
na
onem
koncu
sveta
,
bi
se
Francka
napravila
navsezgodaj
ter
bi
romala
.
No
,
zdaj
je
prišel
Kovač
tako
mimo
in
je
rekel
,
kakor
da
bi
nič
ne
bilo
:
„
Saj
se
obesi
lehko
na
voz
!
“
In
Kovač
je
imel
lep
voz
in
lepe
konje
—
drdralo
je
po
cesti
,
švignilo
mimo
in
izginilo
,
komaj
da
so
se
čuli
veseli
glasovi
z
voza
...
Vse
bo
švigalo
mimo
kakor
v
sanjah
,
vas
,
kozolci
za
vasjo
,
dolge
lehe
—
in
potem
nov
svet
,
novo
življenje
,
romarska
Gora
in
svetlo
sonce
in
velika
maša
...
Odprla
je
oči
,
zravnala
se
zaspano
,
ali
hipoma
se
je
domislila
in
je
skočila
s
postelje
.
Mati
je
bila
odgrnila
okno
in
v
izbo
je
sijala
medla
svetloba
.
Na
vzhodu
se
je
belilo
;
sonce
še
ni
izšlo
,
ali
mlečna
belina
je
žoltela
in
robovi
dolgih
ozkih
oblakov
so
se
zlatili
.
Vas
pa
je
bila
še
vsa
v
senci
,
dasi
je
ležala
precej
visoko
na
obronku
nizkega
holma
,
ki
se
je
dvigal
iz
doline
;
hribovje
na
vzhodni
strani
doline
je
bilo
višje
in
tako
se
je
svetilo
komaj
jabolko
na
zvoniku
podružnice
.
Na
vasi
je
bilo
že
vse
živo
.
Ljudje
so
hodili
mimo
po
grapavem
,
razvoženem
klancu
,
časih
trumoma
,
moški
in
ženske
,
vsi
nedeljsko
oblečeni
,
veseli
in
glasni
.
Tudi
posamez
so
prihajali
mimo
,
celó
stare
ženice
,
ki
so
hodile
z
drobnimi
urnimi
koraki
kakor
kokoši
.
Skoro
vsi
so
nosili
s
sabo
majhne
cule
navadno
na
palici
preko
rame
,
tako
da
so
bingljale
na
hrbtu
.
Francka
je
slišala
vesele
glasove
s
ceste
,
težke
korake
in
hreščanje
kamenja
na
klancu
;
že
je
ropotal
od
daleč
prvi
voz
in
Francka
se
je
zdrznila
in
je
pogledala
iz
hiše
,
še
ne
počesana
in
bosa
;
voz
ni
bil
Kovačev
.
Mati
je
kuhala
zajtrk
sama
;
stopala
je
po
kuhinji
v
umazanem
spodnjem
krilu
,
predevala
lonce
in
godrnjala
;
naposled
je
mleko
prekipelo
,
ko
je
bila
stopila
na
prag
,
da
bi
pogledala
po
klancu
dol
;
mati
je
bila
vsa
jezna
in
je
govorila
takó
naglas
,
da
se
je
Nežka
v
hiši
prebudila
in
je
začela
jokati
,
kakor
vsako
jutro
.
Francka
je
hitela
v
kuhinjo
,
da
bi
videla
,
kaj
se
je
pripetilo
,
nató
je
šla
v
hišo
,
da
bi
tolažila
Nežko
,
ali
Nežka
je
jokala
še
bolj
,
ko
je
videla
,
da
se
napravlja
Francka
na
božjo
pot
.
Nebo
se
je
že
rdečilo
,
zmerom
više
je
segala
jutranja
svetloba
,
sončni
žarki
so
se
že
igrali
na
strehi
županove
hiše
.
Francka
je
bila
vsa
nemirna
,
srce
ji
je
utripalo
od
sreče
in
obenem
od
straha
,
da
bi
zamudila
voz
.
Obuvala
se
je
in
zavezavala
je
čižme
tako
dolgo
kakor
nikoli
,
ker
je
hitela
in
se
trakovi
niso
hoteli
vbadati
.
Lica
so
ji
gorela
in
dihala
je
hitro
.
Tudi
Nežka
se
je
polagoma
vzdignila
v
postelji
;
sedela
je
v
sami
srajci
in
je
ihtela
še
zmerom
;
od
potú
,
ki
ji
je
bil
lil
ponoči
po
obrazu
,
so
se
ji
lica
svetila
in
iz
oči
je
kanila
časih
debela
solza
.
Brisala
se
je
z
roko
po
obrazu
in
je
zmerjala
Francko
.
Mati
je
prinesla
na
mizo
tri
majhne
sajaste
lonce
;
zadišalo
je
iz
kuhinje
po
prekipelem
mleku
,
ki
se
je
bilo
razlilo
po
ognjišču
in
ta
duh
se
je
mešal
prijetno
z
duhom
še
vrele
kave
.
Mati
je
nalivala
v
velike
sklenice
;
sebi
je
nalila
kave
iz
posebnega
lonca
,
sedla
je
na
skrinjo
ter
drobila
bel
kruh
v
sklenico
,
ki
jo
je
tiščala
med
koleni
.
Kadar
je
nesla
žlico
v
usta
,
je
pogledala
na
Francko
.
Nežka
je
zajtrkavala
v
postelji
in
si
je
polila
s
kavo
ves
obraz
.
„
Če
misliš
,
pojdi
!
“
je
rekla
mati
,
ko
je
Francka
hitela
,
da
bi
popila
vročo
kavo
.
Počesala
se
je
bila
že
in
umila
in
samo
jopo
je
bilo
še
treba
obleči
.
Od
daleč
se
je
nekaj
oglasilo
,
drdralo
je
po
klancu
navzdol
,
zmerom
bliže
in
zmerom
glasneje
.
Francka
je
nagnila
sklenico
in
par
kapelj
rumene
kave
ji
je
padlo
na
srajco
.
Voz
je
bil
prišel
izza
ogla
,
že
je
bil
skoro
pred
hišo
.
Francka
ni
pogledala
na
klanec
,
toda
vedela
je
,
da
prihaja
Kovačev
voz
.
Oblačila
si
je
jopo
,
ali
podloga
se
je
bila
razparala
in
roka
ni
mogla
skozi
rokav
.
Francka
je
zajokala
.
„
Torej
hiti
,
otrok
neumni
!
Ne
vekaj
!
“
Mati
je
sedela
še
zmerom
na
skrinji
,
sklenico
med
koleni
,
in
je
gledala
,
kako
se
je
Francka
oblačila
.
Nežka
je
sedela
na
robu
postelje
,
poihtevala
je
in
nosila
v
usta
velike
kose
v
kavi
namočenega
kruha
.
Voz
je
šel
počasi
mimo
hiše
,
voznik
se
je
nagnil
malo
v
stran
in
je
zaklical
s
surovim
glasom
:
„
Kje
pa
ste
?
Ne
bomo
čakali
!
“
Francka
je
tekala
po
izbi
,
Bog
vedi
kaj
je
iskala
.
V
robec
je
zavila
velik
kos
kruha
,
molitvenik
s
koščenimi
platnicami
je
držala
v
roki
,
tudi
ruto
je
že
imela
na
glavi
,
nerodno
zavezano
in
preveliko
zanjo
,
tako
da
se
je
glava
nekako
skrila
v
njej
.
Mati
je
položila
desetico
na
mizo
in
je
dejala
:
„
Pametno
rabi
denar
in
ne
zapravljaj
!
“
Francka
je
spravila
desetico
in
sredi
nemira
in
hlastanja
jo
je
izpreletelo
sladko
:
samo
o
Veliki
noči
in
o
Božiču
je
imela
v
roki
bakren
krajcar
in
je
hodila
z
njim
celo
dolgo
uro
med
šatori
pred
cerkvijo
.
Ko
se
je
še
ozrla
med
vratmi
na
mater
in
sestro
,
je
bil
njen
pogled
poln
hvaležnosti
in
ljubezni
.
Voz
se
je
pomikal
počasi
mimo
,
nekdo
je
zaklical
:
„
No
,
vozi
!
“
in
zdrdral
je
po
klancu
navzdol
.
Francka
se
je
prestrašila
,
da
ji
je
zamrgolelo
po
obrazu
,
a
nato
je
pritisnila
kruh
in
molitvenik
tesno
k
sebi
,
sklonila
glavo
ter
tekla
za
vozom
po
hreščečem
kamenju
.
Ženska
se
je
okrenila
na
vozu
:
„
Kaj
pa
tečeš
?
Saj
bomo
čakali
pri
malinu
!
“
Francka
se
je
spoteknila
ob
velik
kamen
,
kmalu
bi
bila
padla
in
postala
je
ter
se
oddehnila
.
Mislila
je
že
,
da
ji
uide
voz
izpred
oči
,
po
klancu
,
po
dolini
,
za
hrib
,
in
strah
ji
je
bil
stisnil
srce
.
Ruta
se
ji
je
bila
nagnila
za
vrat
,
v
lica
ji
je
bilo
vroče
in
pod
pazduho
je
čutila
mokroto
.
„
Pri
malinu
bomo
čakali
,
“
je
slišala
z
voza
in
šla
je
počasneje
z
drobnimi
koraki
,
sklonjenim
životom
;
na
hoji
se
ji
je
poznalo
,
da
je
nastopila
romarsko
pot
.
Gledala
je
za
vozom
in
če
je
za
hip
izginil
za
oglom
,
je
pospešila
korake
.
Sonce
se
je
že
skoro
vzdignilo
do
vrh
hriba
,
nebo
je
bilo
vse
rdeče
in
zgornje
hiše
na
holmu
so
se
svetile
v
nedeljski
beloti
.
V
dolini
spodaj
pa
so
še
ležale
sence
in
vrbe
,
ki
so
stale
na
obeh
straneh
ob
potoku
,
so
trepetale
v
rosi
.
Voz
je
drdral
zmerom
hitreje
po
ovinkih
v
dolino
in
tudi
Francka
je
hitela
.
Tam
daleč
na
desni
,
v
kotu
doline
,
je
stal
ob
vodi
malin
,
skrit
za
visokim
drevjem
.
Lepa
bela
cesta
je
držala
do
njega
v
ravni
črti
;
voz
je
že
zavil
nanjo
;
ker
je
bila
pot
gladka
in
trda
,
se
je
pomikal
še
hitreje
in
Francka
se
je
spustila
v
tek
.
V
dolini
je
bilo
hladno
in
tiho
;
temnozelena
voda
potoka
je
bila
mirna
kakor
ribnik
;
samo
od
daleč
se
je
začulo
časih
zamolklo
šuštenje
;
tam
je
tekel
potok
preko
belega
kamenja
,
ob
razritem
bregu
,
napravil
si
je
spodaj
okroglo
,
globoko
kotanjo
,
iz
katere
se
je
odtekal
trudno
in
pokojno
v
dolino
.
Ob
poti
se
je
dvigal
tupatam
visok
jagned
;
vršički
so
se
časih
nalahko
zazibali
v
vetru
in
listje
je
trepetalo
enakomerno
.
Ko
je
Francka
opazila
,
kako
je
bila
razdalja
med
njo
in
vozom
zmerom
večja
,
jo
je
obšel
iznova
strah
,
da
bi
pozabili
nanjo
in
bi
jo
pustili
zadaj
.
Noge
so
ji
bile
že
težke
in
dihala
je
hitro
in
naporno
;
na
levi
nogi
jo
je
žulil
čevelj
in
peklo
jo
je
,
kakor
da
bi
stopala
po
žerjavici
.
Malin
ni
bil
več
daleč
;
koncu
ceste
se
je
videla
gruča
dreves
,
voda
je
šumela
glasneje
.
Francka
je
videla
,
kako
je
zavil
voz
počasi
na
levo
,
slišala
je
,
kako
je
ropotal
zamolklo
preko
mosta
ter
se
ustavil
na
oni
strani
,
kjer
se
je
svetil
novopobeljen
zid
.
Tekla
je
in
merila
z
očmi
pot
,
ki
je
bila
pred
njo
zmerom
enako
dolga
;
zdelo
se
ji
je
,
da
premika
noge
kakor
v
sanjah
in
se
ne
more
geniti
z
mesta
.
Grlo
se
ji
je
začelo
stiskati
in
jokala
je
,
—
toda
brez
solza
,
tiho
in
skoro
mirno
,
kakor
da
bi
tekel
zraven
nje
nekdo
drugi
in
bi
zamolklo
in
pritajeno
jokal
,
ona
pa
da
bi
samo
poslušala
.
Dvoje
ljudi
je
prišlo
iz
malina
,
mož
in
ženska
;
kobacala
sta
se
počasi
in
nerodno
na
voz
,
drugi
so
vstajali
in
premikali
deske
,
ki
so
bile
položene
preko
rdeče
pobarvanih
lestvic
.
Naposled
je
skočil
na
voz
tudi
voznik
,
zavihtel
bič
,
zaklical
je
in
konja
sta
potegnila
.
Nihče
se
ni
ozrl
;
govorili
so
med
sabo
in
so
se
smejali
in
se
niso
spomnili
nje
.
Francka
je
zakričala
;
krik
je
prišel
sam
in
nenadno
iz
prsi
,
nezavedno
.
Skočila
je
preko
ceste
na
drugo
stran
,
kakor
da
bi
bilo
tam
bliže
.
Sklonila
se
je
še
bolj
,
odprla
je
usta
in
je
tekla
.
Čižmi
so
se
ji
bili
odvezali
in
so
peketali
kakor
cokle
.
Že
je
prišla
do
mostu
,
do
malina
.
Tam
pa
se
je
cesta
spet
dvignila
in
spet
je
bila
grapava
in
kamenita
;
vili
so
se
navzgor
še
bolj
strmi
klanci
nego
na
drugi
strani
.
Hrib
je
bil
poraščen
z
redkim
bukovjem
;
gladkokožne
krevljaste
veje
so
segale
časih
preko
ceste
.
Konja
sta
bila
krepka
in
spočita
in
voz
je
drdral
zmerom
enako
,
dasi
je
šlo
navzgor
.
Po
posebno
strmih
ovinkih
sta
stopala
konja
korakoma
in
grivasti
glavi
sta
kimali
.
Kadar
je
Francka
opazila
,
da
se
pomika
voz
nalahko
,
je
skočila
,
kakor
da
bi
jih
hotela
dohiteti
z
enim
samim
korakom
;
toda
život
se
je
vzpenjal
naprej
,
noge
pa
so
ostajale
zadaj
in
so
bile
težke
in
nerodne
.
Časih
se
ji
je
zdelo
,
da
se
je
nekdo
ozrl
in
pred
motnimi
očmi
je
nekdo
pokimal
in
je
zamahnil
z
roko
in
voz
se
je
ustavil
.
Ali
kakor
je
tekla
,
je
tekel
tudi
voz
;
ni
se
bil
ustavil
in
nihče
ni
bil
zamahnil
z
roko
.
Francka
je
začela
klicati
,
toda
glas
je
bil
šibak
in
hripav
in
ker
je
voz
ropotal
,
je
pač
niso
mogli
slišati
.
Noge
so
se
premikale
zmerom
počasneje
in
koraki
so
bili
zmerom
manjši
.
Časih
se
ji
je
celo
zdelo
,
da
se
pomika
nazaj
,
da
ji
uhaja
pot
izpod
nog
,
kakor
da
bi
hodila
po
vodi
s
tokom
in
bi
valovi
pod
njenimi
nogami
hiteli
pred
njo
v
daljavo
.
„
Čakajte
!
Čakajte
!
“
Kamenje
jo
je
oviralo
in
tako
je
poskakovala
s
te
strani
ceste
na
drugo
,
ali
pot
je
bila
povsod
razrita
in
posuta
z
velikim
ostrim
kamenjem
in
voz
je
bil
zmerom
enako
daleč
.
Kadar
je
zavil
za
drevje
,
jo
je
izpreletel
mraz
in
obšlo
jo
je
,
da
ga
ne
ugleda
nikoli
več
in
da
izgine
po
hribu
navzdol
za
zmerom
.
Domislila
se
je
,
da
bi
presekala
ovinke
in
da
bi
tekla
naravnost
skozi
gozd
po
bližnjicah
.
Skočila
je
preko
jarka
,
na
travo
.
Ali
komaj
je
tekla
deset
korakov
,
jo
je
zgrabil
strah
,
da
bi
izgrešila
pot
in
da
bi
se
izgubila
;
vrnila
se
je
na
cesto
in
dolga
robida
jo
je
oprasnila
po
licu
.
Ko
je
skočila
,
je
stopila
na
trakove
desnega
čižma
in
trakovi
so
se
odtrgali
.
Francka
je
postala
,
zajokala
je
naglas
in
je
tekla
dalje
.
Dospeli
so
že
vrh
hriba
;
tam
je
držala
pot
po
grebenu
v
dolgi
črti
,
ki
se
je
samo
tupatam
nekoliko
nagnila
ali
se
zbočila
,
kakor
da
bi
se
hotela
ogniti
skupini
starih
dreves
.
Časih
se
je
zasvetilo
skozi
listje
in
se
je
videlo
daleč
po
ravnini
,
ki
se
je
lesketala
v
soncu
.
Najprej
je
prišel
voz
po
klancu
gor
;
konja
sta
bila
že
malo
trudna
;
stopala
sta
trdo
,
da
se
je
trl
pesek
pod
kopiti
in
nagibala
sta
glavi
skoro
do
tal
.
Romarji
so
bili
veseli
in
kričeči
ženski
glasovi
so
odmevali
po
gozdu
.
Za
vozom
je
prišla
Francka
,
sopla
je
daleč
zadaj
;
z
voza
se
je
videla
majhna
in
drobna
,
kakor
da
bi
se
pomikala
po
cesti
smešno
narejena
,
vsa
zaprašena
in
posvaljkana
punca
iz
cunj
.
Tudi
njen
glas
je
bil
tako
tenak
in
slab
—
kakor
da
bi
jo
nekdo
v
svojo
zabavo
stiskal
za
prsi
in
bi
cvilila
.
Tako
je
teklo
za
vozom
,
teklo
venomer
in
jokalo
s
tistim
tánkim
,
cvilečim
glasom
.
Obrnila
se
je
na
vozu
debela
in
nerodna
ženska
,
da
bi
se
popravila
na
sedežu
in
ko
se
je
obrnila
,
je
pogledala
dol
po
cesti
in
je
opazila
Francko
.
„
Poglejte
no
,
še
zmerom
teče
za
nami
tisti
otrok
,
Drmaškina
Francka
!
...
Hé
,
dekle
,
kaj
si
znorela
?
“
Francka
se
je
pognala
naprej
;
slišala
je
,
da
jo
kličejo
in
da
jim
je
hudo
,
ker
so
bili
pozabili
nanjo
.
Pognala
se
je
naprej
in
je
tekla
hitro
in
lahko
;
vsa
utrujenost
jo
je
minila
in
solze
so
se
posušile
,
kakor
da
bi
jo
bil
kdo
obrisal
po
licih
s
hladnim
robcem
.
Tudi
drugi
so
se
obrnili
in
so
gledali
;
voznik
je
gnal
.
„
Glej
,
pa
res
še
zmerom
teče
...
dekle
neumno
!
“
Žirovec
,
ki
je
bil
vesel
človek
,
je
zaklical
:
„
Sliš
,
dekle
,
kaj
pa
hodiš
:
stopi
gor
!
...
Teče
kakor
pes
za
vozom
;
stavim
,
če
bi
jo
z
bičem
podil
nazaj
,
da
bi
spet
prišla
za
nami
!
“
Druga
romarica
,
suha
in
gubasta
ženska
s
košaro
v
naročju
,
se
je
usmilila
in
je
zavpila
:
„
Tak
ne
bodi
neumno
,
dekle
,
pa
ne
teci
;
kako
je
neumno
!
“
Pogledala
je
jezno
in
je
pljunila
z
voza
.
Pogovori
so
utihnili
;
vsi
,
romarji
in
romarice
,
so
gledali
nazaj
na
tisto
smešno
in
zaprašeno
punco
iz
cunj
,
ki
se
je
pomikala
za
vozom
.
Voznik
je
gnal
.
Francki
se
je
bilo
izprva
zazdelo
,
da
se
voz
ustavlja
,
da
stopajo
konji
samo
še
korakoma
in
da
bodo
precej
zavili
malo
v
stran
ter
čakali
nanjo
.
Skakala
je
lahko
in
veselo
preko
kamenja
,
preko
blatnih
luž
,
ki
so
bile
ostale
izza
poslednjega
dežja
v
senci
košatih
bukev
.
Ali
kmalu
je
zapazila
,
da
ni
razdalja
med
njo
in
med
vozom
še
nič
manjša
in
postala
je
,
da
bi
videla
natanko
:
voz
je
hitel
kakor
prej
in
voznik
je
sedel
sključen
spredaj
,
v
levici
je
držal
vajeti
,
v
desnici
bič
.
„
Čakajte
!
Čakajte
!
“
Zakaj
ne
čakajo
,
ko
so
jo
videli
in
so
klicali
,
da
naj
stopi
gor
?
Nerazumljiva
groza
jo
je
obšla
in
mraz
ji
je
bilo
v
hrbet
,
kakor
da
bi
ji
pihal
hladan
veter
za
vrat
in
po
telesu
dol
.
„
Nečejo
čakati
!
“
jo
je
izpreletelo
hipoma
,
zgrabilo
jo
je
kakor
s
trdimi
rokami
.
Vidijo
in
nečejo
čakati
;
sedé
na
vozu
in
gledajo
,
kako
teče
za
njimi
in
vpije
in
joka
;
pa
se
smejejo
;
prijetno
sedé
,
roke
uprte
ob
kolena
,
glavo
malo
sklonjeno
in
se
smejejo
na
tihem
,
kakor
tisti
žid
v
cerkvi
,
ki
sedi
ob
strani
in
gleda
,
kako
bičajo
Jezusa
.
Skočila
je
čez
mlako
,
levi
čižem
se
je
sezul
in
je
odletel
v
stran
,
spoteknila
se
je
in
je
padla
.
Vstala
je
hitro
,
komaj
da
se
je
bila
doteknila
tal
in
je
tekla
z
eno
obuto
,
drugo
boso
nogo
.
V
boso
nogo
ji
je
bilo
hladno
in
je
tekla
laže
,
zato
si
je
sezula
še
drugi
čižem
.
Toda
kmalu
je
čutila
ostri
pesek
in
s
prsti
se
je
zadevala
ob
kamenje
tako
,
da
so
krvaveli
.
Žalostna
je
bila
,
da
bi
sedla
v
travo
in
umrla
.
Nič
več
ni
bilo
nemirnega
strahu
in
nemirnega
upanja
—
samo
velika
žalost
,
ko
bi
se
človek
skril
kam
v
temo
in
bi
ne
potožil
nikomur
.
„
Nikoli
jih
ne
doidem
!
“
si
je
mislila
in
zazdelo
se
ji
je
,
da
bi
jih
ne
došla
nikoli
,
če
bi
tekla
za
njimi
do
konca
sveta
in
do
konca
življenja
.
Ta
misel
je
bila
žalostna
,
ali
tako
mirna
,
da
se
je
spominjala
na
vse
druge
reči
,
kakor
da
bi
sedela
v
kuhinji
ali
da
bi
ležala
na
postelji
,
ne
pa
da
bi
tekla
z
okrvavelimi
nogami
za
vozom
,
ki
je
daleč
kakor
sonce
na
nebu
.
Tako
se
je
spomnila
na
tisti
večer
in
na
svetlo
židano
ruto
,
ki
je
bila
razgrnjena
po
mizi
in
ki
je
tako
sladko
zašumela
,
če
se
je
človek
doteknil
z
roko
.
Zazdelo
se
ji
je
,
da
ne
doide
nikoli
voza
in
nikoli
židane
rute
in
da
bo
zmerom
vse
tako
pusto
in
žalostno
.
Če
bi
tekla
do
konca
sveta
in
do
konca
življenja
,
bi
ne
dohitela
voza
ne
židane
rute
,
ne
maslenega
kruha
...
vse
veselje
pred
njo
in
ona
zadaj
z
okrvavelimi
nogami
.
Bolelo
jo
je
že
telo
in
zibalo
se
ji
je
pred
očmi
.
Mislila
je
,
da
bi
kar
postala
in
sedla
ter
se
odpočila
,
ali
ko
je
tako
mislila
,
je
tekla
venomer
in
je
tiščala
k
prsim
čižme
in
kruh
in
molitvenik
...
Kovačev
hlapec
,
plečat
in
rdeč
fant
,
se
je
obrnil
k
vozniku
:
„
No
,
pa
malo
počakaj
...
naj
se
obesi
gor
otrok
...
Kako
ti
teče
!
“
Konja
sta
stopala
polagoma
,
voznik
se
je
malo
okrenil
in
je
gledal
nazaj
.
„
Zdaj
teci
!
Dolgo
ne
bomo
čakali
!
“
Francka
je
tekla
hitro
,
ali
njeni
koraki
so
bili
že
tako
drobni
,
da
ni
hodila
hitreje
od
konj
,
ki
sta
stopala
široko
in
trdo
.
„
Teci
!
Teci
!
“
so
klicali
z
voza
in
v
Francki
sami
je
klicalo
z
glasom
polnim
strahu
in
bolečine
:
„
Teci
,
Francka
,
teci
,
teci
!
“
Noge
so
ji
omahovale
ter
se
nerodno
opletale
,
zanašalo
jo
je
na
to
in
na
ono
stran
ceste
.
„
No
viš
,
zdaj
pa
ne
teče
!
...
Hé
,
če
misliš
!
“
Francka
je
sklanjala
glavo
globoko
,
kakor
truden
konj
;
usta
so
bila
odprta
in
sopla
je
naglas
,
hripavo
;
oči
so
gledale
,
ali
videle
niso
ničesar
razen
voza
,
ki
se
je
zibal
,
kakor
da
bi
se
tla
majala
pod
njim
.
„
Hí-i
!
“
Planila
je
,
skočila
,
zadela
se
je
že
voza
,
vzdignila
je
roke
ter
se
naslonila
s
komolci
,
da
bi
se
pognala
gor
...
Voz
se
je
stresel
,
švignil
je
izpred
oči
,
udarila
se
je
s
čelom
ob
rob
ter
je
padla
na
tla
.
Ležala
je
na
kolenih
in
na
obrazu
kakor
da
bi
molila
;
kruh
je
ležal
na
pesku
,
molitvenik
je
držala
v
iztegnjeni
roki
.
Hlapec
je
skočil
z
voza
in
se
je
sklonil
čez
Francko
.
„
Vstani
!
Ali
si
se
hudo
udarila
?
“
Prijel
jo
je
za
rame
z
debelimi
,
težkimi
rokami
in
jo
vzdignil
nalahko
.
Na
njegovem
širokem
obrazu
je
bilo
nekaj
mehkega
,
skoro
otroškega
.
Vzel
jo
je
v
naročje
,
nato
je
pobral
še
kruh
in
čižme
in
jo
je
nesel
na
voz
.
Francka
je
odprla
oči
,
pogledala
mu
je
v
obraz
in
tako
sladko
ji
je
bilo
,
da
mu
je
dela
roko
okoli
vratu
.
Posadil
jo
je
poleg
sebe
,
zaklical
vozniku
:
„
Poženi
!
“
in
voz
je
zadrdral
po
ravni
cesti
med
košatim
bukovjem
...
Zmerom
bolj
se
je
svetilo
izza
listja
;
sonce
je
že
prodiralo
globoko
v
gozd
,
velike
svetle
lise
so
se
lesketale
med
sencami
na
poti
in
na
mahu
;
časih
je
stopilo
drevje
v
stran
in
za
trenotek
,
ko
je
šinil
voz
mimo
,
se
je
videlo
dol
po
ravnini
,
kjer
so
se
razprostirali
zeleni
travniki
.
Pot
se
je
že
nagibala
,
spustila
se
je
naposled
v
klanec
in
kamenje
je
hreščalo
ter
se
trlo
pod
zavrtimi
kolesi
.
Francka
je
gledala
po
ravnini
z
velikimi
,
veselimi
očmi
.
Zatrepetala
je
časih
in
zaihtela
,
kakor
po
dolgem
jokanju
.
Nad
čelom
,
kjer
se
je
bila
udarila
ob
voz
,
se
je
prikazala
siva
buška
.
Gole
noge
so
bile
vse
oprašene
,
na
prstih
se
je
mešal
prah
s
krvjo
.
Ruta
je
ležala
okoli
vrata
in
lasje
so
bili
razmršeni
.
Ali
kakor
je
gledala
Francka
dol
v
dolino
,
se
ji
je
obraz
čisto
izpremenil
,
gorel
je
v
zdravi
,
krepki
rdečici
,
ustnice
so
bile
napete
,
temno
rdeče
,
kakor
pomalane
s
papirjem
,
ki
je
cikorija
zavita
vanj
,
oči
so
sijale
mirno
v
senci
dolgih
trepalnic
in
časih
so
zamežikale
od
svetlobe
,
ki
je
lila
z
neba
zmerom
žarneje
po
vsej
božji
zemlji
.
Kakor
da
bi
bila
umrla
,
ko
je
ležala
na
kolenih
in
na
obrazu
in
ni
več
slišala
in
ne
videla
ničesar
in
kakor
da
bi
se
vozila
zdaj
proti
svetim
nebesom
nebeškemu
veselju
nasproti
...
Romarska
Gora
se
je
vzdignila
od
daleč
.
Zazvonilo
je
tam
gori
z
zamolklim
zvokom
in
zazvonilo
je
tudi
naokoli
po
drugih
cerkvah
,
po
vseh
holmih
in
hribih
,
vmes
se
je
slišal
lepi
glas
velikega
zvona
farne
cerkve
sv.
Pavla
.
Ves
zrak
je
bil
poln
prelepe
pesmi
,
ki
je
zazvenela
časih
glasno
in
mogočno
,
da
so
se
dvigali
glasovi
prav
gor
do
sonca
in
je
potem
polagoma
ugašala
,
tako
da
je
bila
podobna
samo
še
trepetajočemu
zdihu
.
Voz
je
dospel
na
ravnino
,
na
široko
,
gladko
veliko
cesto
.
Ob
cesti
je
stala
tupatam
hiša
—
vrata
zaklenjena
,
okna
zabita
:
vse
je
bilo
na
Gori
.
Dohajali
so
romarji
in
romarice
,
prehiteli
so
bili
velik
voz
,
ki
je
bil
ves
natlačen
,
da
sta
ga
komaj
vlekla
kljusasta
konja
.
Romarji
,
ki
so
hodili
peš
,
so
zavili
kmalu
na
drugo
pot
,
ki
je
držala
preko
močvirja
in
se
je
vzpenjala
potem
strmo
na
hrib
;
in
pomikala
se
je
navzgor
dolga
vrsta
,
podobna
vrsti
črnih
mravelj
.
Na
vozu
si
je
bila
Francka
spet
obula
čižme
.
Ob
žakljevini
,
ki
je
ležala
na
dnu
voza
,
si
je
obrisala
prah
.
Popravila
si
je
tudi
lase
in
si
je
prevezala
ruto
.
Časih
je
posegla
v
žep
,
da
bi
videla
,
če
ni
izgubila
desetice
.
Vsa
žalost
je
bila
že
daleč
zadaj
,
izginila
je
tako
čisto
in
brez
sledu
,
kakor
so
izginile
sence
,
ki
so
ležale
še
malo
prej
po
vsej
dolini
in
jih
zdaj
nikjer
več
ni
bilo
.
Samo
telo
se
je
še
stresalo
—
kakor
se
stresa
listje
v
rosi
,
kadar
zasveti
zora
.
Počasi
je
vlekel
voz
po
ovinkih
.
Došel
jih
je
sredi
hriba
lahek
koleselj
;
sedel
je
v
njem
župnik
od
sv.
Pavla
.
Moški
so
se
odkrili
,
ženske
so
pozdravile
z
zategnjenim
glasom
,
s
kakršnim
odgovarjajo
pri
litanijah
.
Koleselj
je
švignil
mimo
in
se
je
kmalu
skril
za
drevje
.
Od
zgoraj
je
prihajal
šum
,
ki
je
bil
zmerom
glasnejši
,
kakor
da
bi
se
bližali
slapu
.
Ves
skrivnosten
in
prazniški
je
bil
ta
šum
—
Francki
je
bilo
,
da
stopa
s
sklonjenim
životom
in
pobožno
povešenimi
očmi
v
veliko
cerkev
,
kjer
buče
orgle
in
je
zrak
poln
dišečega
kadila
.
Izza
drevja
se
je
vzdigalo
visoko
sivo
zidovje
.
V
stolpu
je
zvonilo
k
deveti
maši
,
ali
zvonjenje
se
je
slišalo
v
bližini
nerazločno
,
kakor
da
bi
prihajalo
iz
zemlje
.
Pred
veliko
hišo
,
gostilnico
,
se
je
voz
ustavil
,
ženske
so
stopale
počasi
dol
,
ker
so
jim
bile
noge
odrevenele
in
hlapec
je
zavlekel
prazen
voz
na
dvorišče
.
Francka
je
stala
in
ni
vedela
,
kam
bi
se
obrnila
;
od
velikega
šuma
—
kakor
ob
nedeljah
pred
cerkvijo
—
in
od
kričanja
ljudi
,
ki
so
prihajali
v
gručah
mimo
,
se
ji
je
vrtilo
v
glavi
;
šla
je
za
vozom
.
Hlapec
se
je
ozrl
nanjo
in
se
je
zasmejal
.
„
Le
pojdi
,
te
bomo
že
čakali
.
Po
kosilu
pojdemo
.
“
In
ko
je
šla
,
je
še
zaklical
:
„
Nič
se
ne
boj
,
te
bomo
že
poiskali
!
“
Šla
je
med
ljudmi
po
klancu
in
je
prišla
na
velik
prostor
,
ki
se
je
razprostiral
pred
cerkvijo
.
Cerkev
je
bila
stara
in
velika
,
sivo
zidovje
je
kipelo
skoro
do
neba
,
tako
da
so
bili
kostanji
,
ki
so
rasli
ob
zidu
,
čisto
pritlikavi
.
Velika
vrata
so
bila
na
stežaj
odprta
;
široke
kamenite
stopnice
so
držale
do
vrat
in
ljudje
so
hodili
venomer
gor
in
dol
.
Iz
cerkve
se
je
slišal
zvonek
glas
—
pridiga
je
bila
.
Od
oltarja
se
je
svetilo
od
prižganih
sveč
in
od
zlata
in
srebra
,
tako
da
so
oči
zamežikale
,
če
so
pogledale
gor
.
Pred
cerkvijo
je
bilo
brez
števila
belih
šatorov
in
tam
so
bile
naprodaj
lepe
in
drage
reči
.
Francka
je
tiščala
desetico
v
roki
in
je
hodila
v
gneči
—
bilo
ji
je
kakor
v
sanjah
.
Pred
vsakim
šatorom
so
se
trli
ljudje
in
Francka
se
je
komaj
prerila
,
da
bi
gledala
.
Prodajavke
so
kričale
venomer
,
vse
so
bile
debele
in
rdeče
.
Ženske
so
se
prepirale
,
ogledavale
svete
podobe
,
svetinje
,
molke
,
križce
,
sveče
,
in
blago
za
obleke
,
predpasnike
,
nogavice
,
rute
...
Vse
je
govorilo
vprek
,
glasovi
so
se
križali
,
spajali
,
so
se
dvigali
in
so
pojemali
,
tako
da
je
bilo
vse
en
sam
ne
razločen
šum
.
Francko
je
nosilo
,
kakor
da
bi
plavala
.
Zdaj
jo
je
zaneslo
čisto
blizu
cerkve
,
tja
k
šatorom
,
kjer
so
prodajali
sveče
,
svetinje
in
molke
za
pobožne
romarice
;
potem
jo
je
neslo
počasi
nazaj
proti
šatorom
,
kjer
so
bile
nakopičene
medene
slaščice
.
Tiščala
je
desetico
v
roki
,
ali
zdaj
ji
še
ni
prišlo
na
misel
,
da
bi
kupovala
;
gledala
je
samo
in
tako
ji
je
bilo
,
kakor
da
bi
okušala
od
vsake
lepe
stvari
,
ki
so
jo
oči
ugledale
in
kakor
da
bi
bilo
vse
to
pripravljeno
zanjo
.
Tok
jo
je
nesel
spet
navzgor
,
proti
cerkvi
in
opazila
je
,
da
stopa
že
po
stopnicah
.
Od
vseh
strani
so
vreli
ljudje
zvonilo
je
k
deseti
maši
,
ki
jo
je
daroval
župnik
od
sv.
Pavla
.
Med
vratmi
so
se
gnetli
,
niso
mogli
naprej
;
nekateri
so
še
prihajali
od
devete
maše
in
tako
se
je
časih
ves
tok
pomeknil
prav
do
stopnic
,
nazaj
,
potem
pa
se
je
pognal
siloma
spet
do
vrat
.
Ljudje
so
molčali
in
so
rili
s
komolci
.
Velika
gneča
je
bila
pred
kropilnim
kamnom
.
Trikrat
se
je
bila
prerila
Francka
do
njega
in
trikrat
jo
je
zaneslo
v
stran
;
iztegala
je
roko
,
da
bi
pomočila
prste
v
blagoslovljeno
vodo
ter
se
prekrižala
;
toda
ni
se
mogla
geniti
in
doteknila
se
je
samo
ust
z
mokrim
palcem
;
do
čela
ni
mogla
seči
,
ker
so
ji
tiščali
roko
k
životu
.
Zacingljali
so
zvončki
,
orgle
so
se
oglasile
na
koru
,
oblak
dišečega
dima
se
je
vzdignil
izpred
oltarja
.
Francka
je
stala
sredi
cerkve
,
ob
klopeh
.
Polagoma
se
je
spustila
na
kolena
,
sklonila
je
glavo
in
je
odprla
molitvenik
.
Obšlo
jo
je
nekaj
neizmerno
lepega
in
sladkega
in
zajokala
bi
od
sreče
.
Brala
je
počasi
,
od
črke
do
črke
,
lepe
mašne
molitve
;
ustnice
so
se
premikale
,
oči
so
bile
rosne
in
lica
so
gorela
.
Iz
znanih
skrivnostnih
besed
,
ki
jih
človek
bere
in
ki
begajo
medtem
njegove
misli
po
tujih
krajih
,
med
grehi
prejšnjega
življenja
,
med
upi
prihodnosti
,
je
vstajala
globoka
sladkost
in
je
polnila
srce
do
vrha
,
vstajalo
je
iz
njih
cingljanje
zvončkov
pred
oltarjem
,
mogočno
petje
orgel
in
duh
kadila
,
ki
je
plaval
nad
glavami
in
je
legal
na
vse
pobožno
ljudstvo
,
kakor
blagoslovljen
pajčolan
.
Francka
si
je
komaj
še
upala
izgovarjati
besede
,
ki
so
stale
tam
napisane
z
velikimi
črnimi
črkami
in
so
ji
gledale
v
obraz
,
mirno
in
skrivnostno
,
kakor
Mati
božja
z
oltarja
;
drobno
telesce
se
je
nagibalo
zmerom
niže
,
glava
se
je
sklonila
in
solze
so
ji
kapale
na
molitvenik
.
Vsi
grehi
so
ji
prišli
na
misel
,
ki
jih
je
storila
,
mati
ji
je
prišla
na
misel
in
Nežka
,
in
vsi
,
ki
je
zdaj
mislila
nanje
,
so
se
ji
zasmilili
in
čutila
je
,
da
je
bila
grešila
nad
njimi
,
da
jim
je
storila
mnogo
hudega
.
Klečala
je
kakor
v
oblaku
;
oči
so
komaj
videle
od
svetlih
solza
in
nog
ni
čutila
.
Zazdelo
se
ji
je
celo
časih
,
da
se
premika
,
da
se
vzdiga
in
da
plava
kleče
—
kakor
v
sanjah
,
kadar
je
mislila
,
da
širi
roke
in
da
leti
stoje
preko
rumenega
pšeničnega
polja
,
tako
da
se
noge
niti
ne
dotikajo
klasja
—
in
vse
,
cerkev
,
oltar
,
Mati
božja
na
oltarju
,
vse
je
plavalo
mirno
in
počasi
navzgor
,
v
megli
dišečega
kadila
,
izza
katere
so
trepetale
luči
neštevilnih
sveč
.
Tako
se
je
ob
tej
uri
,
polni
ljubezni
in
hvaležnosti
,
ločila
njena
duša
od
telesa
,
ki
se
je
treslo
majhno
,
trudno
in
ubogo
na
trdem
kamnu
...
Po
maši
je
hodila
Francka
mimo
šatorov
;
hodila
je
počasi
,
oči
so
ji
bile
zastrte
,
če
se
je
kdo
zadel
obnjo
in
jo
potisnil
v
stran
,
ni
čutila
.
Kupila
je
svetinjo
in
piškotov
za
Nežko
;
ostali
so
ji
trije
krajcarji
in
zavezala
jih
je
v
robec
.
Pred
cerkvijo
se
je
polagoma
praznilo
,
ljudje
so
bili
odšli
v
gostilnico
,
ali
pa
so
sedeli
na
travi
in
so
kosili
;
nekateri
so
se
bili
že
vrnili
domov
in
globoko
dol
na
klancu
so
se
pomikale
pisane
gruče
proti
dolini
.
Francka
je
šla
na
dvorišče
,
vzela
je
kruh
z
voza
in
je
šla
na
ono
stran
dvorišča
za
gostilnico
,
od
koder
se
je
videlo
daleč
dol
po
ravnini
.
Vse
se
je
tam
bleščalo
,
srebrn
prah
je
pregrinjal
vso
daljavo
;
pod
hribom
,
ki
se
je
komaj
razločeval
iz
prahu
,
se
je
svetilo
nekaj
belega
—
Ljubljana
.
Francka
je
gledala
kakor
začarana
in
srce
ji
je
tolklo
od
sladkega
nemira
.
Ljubljana
čudovito
lepa
in
čudovito
daleč
,
lepa
in
daljna
,
kakor
nebesa
sama
.
In
ko
je
gledala
natanko
,
je
razločila
polagoma
bleščeče
stolpe
,
bela
poslopja
,
ki
so
pač
velika
in
stoje
tam
,
kakor
cerkev
poleg
cerkve
.
Daljna
je
Ljubljana
,
nogam
nedosežna
;
Francka
si
je
želela
tja
,
ali
želela
je
tako
mirno
in
veselo
,
kakor
si
je
želela
časih
v
deveto
deželo
,
kjer
je
vse
iz
cukra
in
pogače
,
in
kakor
si
je
želela
v
nebesa
,
kjer
so
angeli
.
Ob
tej
uri
je
bila
njena
duša
kakor
studenec
in
nič
bridkosti
ni
bilo
v
njej
.
Hlapec
je
prišel
iz
gostilnice
in
jo
poklical
;
dal
ji
je
kozarec
vina
in
pečenke
,
v
papirju
zavite
.
„
Viš
,
kakšna
buška
se
ti
je
naredila
!
“
je
rekel
in
se
je
doteknil
njenega
čela
z
debelimi
prsti
.
„
Pij
in
jej
,
ne
pojdemo
še
kmalu
.
“
Vrnil
se
je
v
gostilnico
,
Francka
pa
bi
bila
rada
,
da
bi
še
ostal
.
Izpila
je
vino
in
vesela
je
bila
;
zaželela
si
je
,
da
bi
pripovedovala
in
da
bi
se
smejala
.
Pol
pečenke
je
zavila
v
papir
in
jo
spravila
za
mater
in
za
Nežko
.
Ženske
so
se
bile
zamudile
dolgo
in
bilo
je
že
pozno
,
ko
so
se
napravljali
na
voz
.
Sonce
je
bilo
daleč
na
zahodu
in
vsa
pot
je
bila
v
senci
.
Šele
v
dolini
se
je
spet
zasvetilo
,
ali
kolikor
bolj
so
se
bližali
hribovju
na
drugi
strani
,
tem
hitreje
jim
je
prihajal
mrak
naproti
in
že
sredi
doline
so
se
srečali
z
dolgimi
sencami
,
ki
so
lile
navzdol
,
zagrinjale
polje
in
travnike
ter
segale
počasi
na
nasprotni
strani
po
holmih
in
hribih
navzgor
.
Francka
je
pogledala
nazaj
—
tam
se
je
dvigala
romarska
Gora
,
že
do
polovice
v
senci
,
in
po
vseh
potih
in
cestah
so
se
vračali
romarji
,
križem
so
drdrali
vozovi
in
od
daleč
se
je
videlo
,
kakor
da
bi
stali
zmerom
na
istem
mestu
in
bi
se
nič
ne
premikali
.
Prišli
so
v
gozd
,
v
hladno
senco
,
drevje
je
tiho
šuštelo
naokoli
.
Konja
sta
vlekla
počasi
,
voznik
ni
priganjal
.
Ženske
so
govorile
zelo
naglas
,
moški
so
se
smejali
;
vsi
obrazi
so
bili
rdeči
in
veseli
.
Francki
je
bilo
prijetno
,
zaspala
bi
.
Sedela
je
poleg
hlapca
na
prvi
deski
za
voznikom
;
njena
glava
je
slonela
ob
njegovi
roki
,
v
naročju
je
imela
molitvenik
in
piškote
in
pečenko
in
še
kos
kruha
,
ki
ji
je
bil
ostal
.
Ni
se
genila
—
zmerom
bi
sedela
tako
,
vozila
bi
se
do
konca
sveta
,
v
hladni
senci
,
mimo
drevja
,
ki
je
nalahko
šumelo
.
Slišala
je
samo
še
nerazločen
šum
,
videla
je
samo
sence
,
ki
so
se
pomikale
mimo
,
a
zdelo
se
ji
je
,
da
voz
stoji
,
da
gre
drevje
mimo
.
Bili
so
že
na
dolgem
grebenu
,
vozili
so
že
spet
navzdol
,
zašumelo
je
močneje
nedaleč
pred
njimi
in
voz
je
stal
pred
malinom
.
Francka
se
je
zdrznila
,
odprla
je
oči
in
nekaj
težkega
ji
je
kanilo
na
srce
,
grenák
spomin
na
nekaj
žalostnega
,
nejasnega
,
že
polupozabljenega
.
Tema
je
bilo
skoro
,
ko
so
dospeli
na
vas
.
Vsak
hip
je
voz
postajal
in
ljudje
so
stopali
z
njega
.
Tudi
Francka
je
stopila
dol
blizu
hiše
;
noge
so
ji
bile
trde
,
neokretne
;
šla
je
počasi
—
bilo
ji
je
,
kakor
da
bi
bil
to
čisto
tuj
kraj
,
ki
ga
je
videla
samo
nekoč
v
sanjah
.
Mati
je
stala
na
pragu
.
„
No
,
da
si
le
prišla
!
“
Francka
je
dela
na
mizo
pečenko
in
kruh
in
piškote
;
mati
in
Nežka
sta
jedli
.
Odvezala
je
robec
in
je
dala
materi
tri
krajcarje
in
mati
jih
je
spravila
.
Hotela
je
pripovedovati
—
ali
nekaj
ji
je
branilo
;
pogledala
je
Nežko
in
mater
in
ni
pripovedovala
.
„
Kaj
pa
imaš
na
čelu
?
“
je
prašala
mati
.
„
Udarila
sem
se
,
ko
sem
tekla
za
vozom
.
“
„
Potolci
se
,
neroda
!
“
V
Francki
se
je
zgenilo
nekaj
grenkega
,
ali
umolknilo
je
takoj
.
Napravila
se
je
precej
spat
,
odela
se
je
preko
oči
in
je
zaspala
.
Ko
je
zatisnila
trepalnice
,
je
stopil
k
njej
Kovačev
hlapec
,
lepo
oblečen
in
čisto
drugačen
;
in
tudi
ona
je
bila
lepo
oblečena
in
na
glavi
je
imela
venec
kakor
ob
prvem
obhajilu
.
Hlapec
je
bil
močan
in
velik
in
jo
je
vzel
v
naročje
in
jo
je
nesel
daleč
,
zmerom
dalje
in
zmerom
navzgor
—
romarska
Gora
in
Ljubljana
,
vse
je
bilo
pod
njima
v
senci
,
pred
njima
pa
je
bila
nebeška
luč
.
In
spodaj
pod
romarsko
Goro
je
drdral
po
klancu
voz
in
za
vozom
je
tekel
ubog
otrok
,
uboga
Francka
,
v
zaprašenem
,
zakrpanem
krilu
,
noge
okrvavele
,
oči
vse
solzne
;
jokala
je
in
vpila
,
ali
voz
je
drdral
in
smejali
so
se
.
Tako
je
tekla
dolgo
,
dolgo
,
do
konca
sveta
,
do
konca
življenja
,
dokler
ni
padla
na
obraz
in
na
kolena
.
Francka
v
beli
obleki
in
z
vencem
na
glavi
je
gledala
navzdol
in
tudi
hlapec
je
gledal
in
njegov
obraz
je
bil
usmiljenja
poln
.
Ko
je
imela
Francka
štirinajst
let
,
je
šla
služit
.
Prej
drobna
in
majhna
,
da
se
je
bala
vetra
,
če
je
šla
po
hribu
,
je
zrasla
čez
noč
in
sloko
telo
se
je
polagoma
izlivalo
v
nežne
ženske
oblike
.
Obraz
je
bil
bel
,
kakor
da
bi
nikoli
ne
bil
gorel
v
soncu
;
ustnice
so
bile
rdeče
,
velike
,
malo
odprte
,
da
so
se
kazali
močni
zobje
,
oči
so
gledale
jasno
in
toplo
pod
močnimi
obrvmi
.
Taka
je
bila
Francka
,
ko
je
imela
štirinajst
let
in
je
šla
služit
.
Samotno
in
tiho
je
bilo
v
Leševju
;
morda
se
je
zdelo
Francki
tako
samotno
in
tiho
,
ker
je
bila
hiša
pusta
,
kakor
velik
grob
.
Vas
je
bila
majhna
—
komaj
deset
hiš
—
ali
najbolj
gosposka
daleč
naokoli
.
Bila
je
prva
izmed
vasi
,
raztresenih
pod
tistim
hribovjem
,
ki
se
je
dvigalo
iz
velike
ravnine
skoro
v
polukrogu
in
je
skipelo
časih
naravnost
v
strmo
goro
,
časih
pa
se
znižalo
v
valovito
lazovje
,
v
prostrane
zelene
ravnice
,
v
zaseke
in
peščene
drage
,
iz
katerih
so
vreli
spomladi
urni
studenci
.
Izpod
hribovja
,
kolikor
daleč
je
segalo
na
obeh
straneh
,
so
izvirale
vodé
,
ki
so
se
družile
daleč
tam
na
ravnini
v
mirno
reko
.
Precej
onkraj
mosta
,
par
korakov
od
kapelice
,
ki
so
jo
bili
ravnokar
prezidali
in
na
novo
poslikali
,
je
stalo
veliko
,
lepo
poslopje
,
ograjeno
na
dveh
straneh
z
visokim
zidom
.
Zid
se
je
vlekel
prav
ob
cesti
kakšnih
trideset
korakov
in
potem
ob
grapavem
kolovozu
gor
po
holmu
,
ob
prostranem
sadnem
vrtu
.
Tako
je
stalo
poslopje
kakor
trdnjava
,
belo
,
svetlo
in
ponosno
;
s
strogim
očesom
so
gledala
visoka
gosposka
okna
naokoli
in
časih
je
stopil
gospodar
na
rdeče
pobarvani
balkon
in
je
kadil
iz
dolge
pipe
ter
gledal
dol
.
Stal
je
dolgo
in
se
smehljal
,
—
kamor
je
pogledal
,
je
bilo
vse
njegovo
.
Na
južno
stran
proti
holmu
gor
ni
mogel
videti
z
balkona
,
in
tam
je
stala
zelo
dolga
,
stara
in
siva
pritlična
hiša
;
komaj
deset
korakov
od
zidú
in
od
gospodarskega
poslopja
,
je
strmela
v
mlado
bogastvo
predse
s
temnimi
očmi
,
čemerna
in
zlobna
.
To
je
bila
hiša
vdove
Mariševke
,
poslopje
na
oni
strani
pa
je
bilo
Slokarjevo
,
ki
je
bil
debel
in
vesel
človek
in
je
bogatel
čudovito
:
letelo
mu
je
od
vseh
strani
,
lilo
mu
je
z
neba
,
vrelo
mu
je
iz
zemlje
.
In
tako
je
predel
mrežo
kakor
pajek
in
je
bil
omrežil
že
vse
po
obližju
;
koče
,
ki
so
visele
na
holmu
,
ob
klancih
,
so
bile
njegove
in
kar
je
bilo
gostačev
in
kočarjev
,
so
bili
vsi
njegovi
delavci
—
na
žagi
,
na
polju
,
v
gozdu
,
in
preko
sto
ljudi
iz
cele
fare
mu
je
delalo
v
opekarnici
.
On
sam
je
stal
na
balkonu
in
se
je
smehljal
,
zvečer
pa
je
popival
v
glasni
družbi
.
Francka
je
služila
pri
Mariševki
.
Vdova
je
bila
stara
in
suha
,
na
obrazu
in
na
rokah
je
bila
koža
vsa
zgrbljena
,
oči
so
gledale
jezno
in
nezaupljivo
.
Hodila
je
v
copatah
,
tako
da
se
nikoli
ni
oglasil
njen
korak
:
vse
je
bilo
tiho
in
prikazala
se
je
nenadoma
,
da
je
človeku
zastala
kri
,
ko
jo
je
ugledal
.
Tudi
govorila
ni
naglas
,
ali
njeno
šepetanje
se
je
glasilo
daleč
,
bilo
je
podobno
sikanju
.
Hrup
ji
je
bil
tako
zoprn
,
da
je
zbolela
in
da
je
ležala
časih
ves
dan
z
obvezano
glavo
,
če
je
nenadoma
zabučalo
ali
zašumelo
v
bližini
.
Kadar
je
grmelo
,
je
ležala
v
postelji
,
odeta
čez
glavo
in
je
stokala
,
kakor
da
bi
jo
tolkli
s
pestjo
po
obrazu
.
In
kakor
nenaden
šum
,
tako
ji
je
bila
zoprna
nenadna
svetloba
okna
so
bila
zmerom
zagrnjena
in
vse
sobe
so
bile
v
polumraku
,
celo
okence
v
hlevu
je
bilo
z
desko
zabito
,
dasi
ni
prišla
Mariševka
nikoli
v
hlev
.
Oblečena
je
bila
zmerom
črno
in
pobožna
je
bila
;
ob
nedeljah
se
je
oblekla
v
črno
žido
,
glavo
je
zavila
v
črno
čipkasto
ruto
in
tako
se
je
peljala
v
starem
vozu
z
veliko
streho
od
zelenega
platna
k
veliki
maši
v
trg
,
ki
je
bil
pol
ure
od
Leševja
—
če
je
stal
človek
pred
kapelico
ob
mostu
,
je
videl
bele
hiše
,
ki
so
se
svetile
onkraj
travnikov
.
Skopa
je
bila
Mariševka
in
zato
je
vzela
Francko
,
da
je
imela
poceni
deklo
,
hišno
in
natakarico
;
samo
za
hlapca
je
ni
mogla
imeti
,
ker
je
bila
še
prešibka
.
Hlapec
je
bil
mlad
fant
,
dolg
,
polugluh
in
bebast
,
ki
je
delal
neprestano
in
se
je
zmerom
smejal
;
Mariševka
mu
ni
dajala
nič
denarja
,
on
pa
jo
je
spoštoval
in
se
je
je
bal
.
Za
delo
na
polju
je
jemala
ženske
,
siromašne
gostače
iz
Virja
in
jim
je
plačevala
po
desetico
na
dan
;
zdihovale
so
,
ali
prišle
so
vendar
vsako
leto
in
celo
prosile
so
.
Mariševka
je
bila
dobrotnica
in
ko
ji
je
nekoč
kajžar
,
ki
mu
je
žugala
s
tožbo
,
ker
ji
je
bil
sin
njegov
ukradel
puhlo
repo
z
lehe
,
očital
skopost
in
umazanost
,
je
vila
roke
in
se
je
jokala
od
resnične
žalosti
.
Tudi
gostilnico
je
imela
Mariševka
,
človeka
pa
ni
bilo
nikoli
nobenega
.
Le
ob
nedeljah
se
je
kdo
izgubil
v
to
veliko
pusto
sobo
,
toda
ni
ostal
dolgo
;
dišalo
je
,
Bog
vedi
zakaj
,
po
plesnobi
,
časih
celo
po
mrličih
.
Gost
je
bil
tih
in
plah
,
oziral
se
je
postrani
in
je
plačal
in
je
šel
.
Tako
ni
bilo
napósled
nikogar
več
.
Kozarci
pa
so
bili
vsak
dan
pomiti
,
očejene
so
bile
žlice
in
vilice
,
vsak
dan
je
Francka
pometala
in
brisala
in
pomivala
.
Tako
je
velela
Mariševka
in
stopala
je
po
copatah
in
je
gledala
,
da
se
je
zgodilo
vse
po
njenih
zapovedih
.
No
,
Francka
je
lehko
pometala
in
brisala
—
zmerom
je
bilo
vse
,
kakor
pokrito
s
prahom
,
s
pajčino
prepreženo
.
Celo
muham
ni
bil
zrak
pogodi
:
nikoli
ni
zabrenčalo
na
oknu
,
na
steni
.
Časih
je
prišla
mati
iz
domače
vasi
,
ki
je
bila
daleč
on
kraj
hribov
.
Prišla
je
in
Francka
je
prinesla
kruha
in
kozarec
vina
in
potem
sta
sedeli
z
Mariševko
v
veliki
mračni
sobi
in
sta
šepetali
,
Bog
vedi
kaj
,
cele
dolge
ure
.
Mati
je
bila
babica
in
je
bila
nesla
Mariševki
edinega
otroka
h
krstu
—
sin
je
bil
in
je
umrl
za
ošpicami
,
ko
je
bil
komaj
tri
leta
.
Zdaj
je
imela
mati
malo
zaslužka
;
druga
babica
je
bila
v
trgu
,
mlajša
,
bolj
debela
in
zgovornejša
in
ljudje
so
jo
rajši
klicali
.
Mati
je
gledala
časih
od
daleč
za
njo
in
njen
pogled
je
bil
srep
in
hudoben
.
Tako
sta
sedeli
z
Mariševko
in
obe
sta
bili
zlovoljni
in
resni
—
dvoje
koščenih
rumenih
obrazov
,
dvoje
šilastih
nosov
,
ustnice
tanke
,
oči
majhne
,
srepo
motreče
,
kakor
da
bi
gledale
same
zlobne
sovražnike
vsenaokoli
.
Če
bi
sedeli
tako
opolnoči
in
bi
človek
odprl
duri
in
pogledal
po
sobi
,
bi
mu
oledenela
kri
od
strahu
.
Kadar
je
mati
šla
,
je
vzela
s
sabo
Franckin
denar
in
jo
je
opominjala
,
naj
dela
in
naj
bo
gospé
hvaležna
.
Francki
pa
je
bilo
laže
,
ko
je
videla
skozi
okno
,
kako
je
stopala
mati
nekoliko
sključena
,
zavita
v
dolgo
temno
ruto
,
po
grapavem
kolovozu
navzdol
.
Nekoč
je
prišel
človek
—
oblečen
v
dolg
kožuh
,
visoko
kučmo
na
glavi
—
in
je
hotel
govoriti
z
Mariševko
.
Iskali
so
jo
,
ni
je
bilo
.
Francka
je
lezla
po
temnih
lesenih
stopnicah
na
podstrešje
.
Kakor
v
grobu
je
bilo
tam
—
tiho
,
zadehlo
,
vzduh
je
bil
poln
trohnobe
.
Skozi
okroglo
okence
je
sijal
pramen
svetlobe
;
nekaj
se
je
tam
zgenilo
—
Mariševka
je
stala
ob
oknu
.
Strašen
je
bil
njen
obraz
—
podoben
tistim
zavrženim
angelom
v
cerkvi
,
ki
so
padali
pred
svetlim
mečem
svetega
Mihaela
dol
v
brezdanje
peklo
:
neskončna
bolečina
na
njih
spačenih
obrazih
je
bila
ostudna
,
zoprnemu
zasmehu
enaka
.
Mariševka
je
gledala
na
ponosno
poslopje
,
ki
se
je
dvigalo
tam
za
dolgim
zidom
,
sredi
prostranega
vrta
v
pomladanski
lepoti
,
in
zato
je
bil
njen
obraz
spačen
in
je
bila
bolečina
na
njem
tolika
,
da
je
bila
podobna
ostudnemu
zasmehu
.
Ko
jo
je
Francka
ugledala
,
je
zakričala
,
omahnila
ter
pobegnila
po
stopnicah
.
Mariševka
je
prišla
dol
in
njen
obraz
je
bil
miren
in
mrzel
in
oči
so
gledale
strogo
in
lokavo
kakor
zmerom
.
Tako
je
bila
Francka
uklenjena
v
zakleti
hiši
.
Služila
je
že
leto
dni
—
tiho
je
stopalo
življenje
dalje
,
ni
motilo
spanja
bolni
Mariševki
.
In
v
tej
samoti
se
je
Francka
izpremenila
.
Delala
je
naporno
od
zgodnje
zore
do
večera
,
ko
je
sopla
že
zunaj
globoka
noč
,
—
a
samo
roke
so
bile
malo
raskave
,
rdeče
in
težke
.
Obraz
pa
je
bil
zmerom
bolj
nežen
,
zamolklo
bel
—
kakor
senca
je
legla
nanj
skrivnostna
samota
zaklete
hiše
.
In
oči
so
bile
velike
,
mirne
;
komaj
zavedne
,
žalostne
,
koprneče
sanje
so
gledale
iz
njih
.
Stopala
je
nalahko
z
nekoliko
upognjenim
životom
;
doma
je
hodila
tako
,
da
bi
ne
vznemirjala
Mariševke
in
noge
so
se
privadile
.
Tudi
njen
glas
je
bil
mehak
,
miren
,
skoro
pretih
.
Že
je
bila
v
vsem
gibanju
malo
podobna
tistim
sencam
,
ki
so
prihajale
na
večer
,
se
plazile
po
dvorišču
,
po
veži
,
po
sobah
in
ki
se
jih
je
Francka
bala
,
ker
ni
vedela
,
odkod
prihajajo
.
Vsa
hiša
je
bila
polna
velikega
hrepenenja
,
ki
je
bilo
grenki
zavisti
enako
.
To
je
bilo
hrepenenje
umirajočega
po
življenju
.
Zmerom
niže
in
teže
je
legala
smrt
na
zakleto
hišo
in
na
ljudi
,
ki
so
v
njej
zdihovali
in
hrepeneli
.
Komaj
se
je
še
kdaj
izgubil
vanjo
tuj
človek
,
ogibali
so
se
je
kakor
pokopališča
.
Bil
je
časih
praznik
,
ko
ni
bilo
v
gostilnico
ves
dan
žive
duše
;
Francko
je
bilo
strah
,
ko
je
sedela
dolge
ure
sama
v
prostrani
polumračni
sobi
.
Sonce
ni
sijalo
nikoli
niti
na
streho
;
zadaj
so
rasli
visoki
stari
orehi
,
spredaj
je
bilo
poslopje
in
od
visokega
zidovja
so
legale
sence
—
od
veselega
življenja
so
legale
sence
še
daleč
preko
strehe
po
dvorišču
,
do
polja
.
Zgodilo
se
je
,
da
je
gledala
tudi
Francka
skozi
okno
na
belo
poslopje
nasproti
.
Majhno
je
vzdignila
težko
zagrinjalo
spodaj
,
sklonila
se
je
in
je
gledala
—
dolgo
,
brez
misli
,
kakor
pričarana
;
obrvi
so
se
strnile
,
ustnice
so
se
stisnile
,
a
srce
je
bilo
nemirno
,
želelo
