literaturopa
je
smatrala
za
edino
,
kar
je
sploh
vredno
čitati
.
Dasi
je
Kristjan
le
slabo
razumel
francoščino
,
je
razločil
vendar
dobro
,
ko
je
gospodična
Vrankova
omenila
Heleni
,
da
je
na
njem
nekaj
napoleonskega
,
kar
ga
je
napolnilo
z
velikim
veseljem
,
dasi
se
je
delal
,
kakor
da
ni
slišal
tega
.
Čutil
je
,
kako
se
je
Helena
pri
onih
besedah
veselo
ozrla
nanj
.
Sploh
se
Kristjan
pri
vsej
svoji
zaljubljenosti
ni
mogel
pritožiti
,
da
bi
mu
Helena
ne
bila
naklonjena
.
Toda
ona
je
bila
takrat
še
veliko
premlada
,
da
bi
mogla
razumevati
vsa
ona
čuvstva
,
ki
so
vzplamtela
v
srcu
mladega
Kristjana
.
On
si
jo
je
želel
mnogo
drugače
:
resnejšo
,
bolj
zaljubljeno
,
da
bi
se
zanimala
za
svetovne
stvari
,
ki
se
gode
,
ter
da
bi
govorila
z
njim
o
tem
:
toda
samo
smejala
se
je
in
se
veselila
,
sama
ni
vedela
na
kaj
.
To
je
bila
prva
senca
,
ki
je
padla
na
mlado
trato
Kristjanove
ljubezni
.
In
tako
so
prišli
prvi
težki
trenutki
,
ki
jih
je
zakrivil
mladi
junak
s
svojo
zaljubljenostjo
že
ne
na
potu
in
še
bolj
pozneje
na
Vinicah
,
ko
se
je
Kristjan
pri
gospodični
Vrankovi
učil
francoščine
ter
obenem
živel
v
svoji
prvi
ljubezni
najkrasnejšo
pomlad
svojega
življenja
.
Gospa
Gusičeva
je
bila
ožja
sorodnica
Salmičev
in
Muhičev
.
Živela
je
kot
vdova
s
svojo
desetletno
hčerko
na
graščini
Vinice
.
Tam
se
je
nastanila
vsa
družba
,
razvilo
se
je
lepo
življenje
;
gospodična
Klara
je
učila
mlade
ljudi
,
kako
se
je
treba
vesti
po
pravi
francoski
modi
,
Kristjan
in
Helena
pa
vkljub
vsem
tem
naukom
nista
zamudila
nobenega
trenutka
,
da
bi
se
ne
sešla
zvečer
na
vrtu
ali
na
polju
,
kjer
je
zaljubljeni
Kristjan
poljubljal
roke
svoji
oboževani
boginji
in
jo
na
kolenih
prosil
ljubezni
.
Res
ga
je
deklica
,
premagana
od
njegovih
vročih
poljubov
,
tudi
poljubila
parkrat
v
obraz
,
a
Kristjan
je
čutil
,
da
ni
v
njej
prave
ljubezni
;
hotel
je
imeti
v
njej
nekaj
drugega
.
Toda
sam
ji
ni
znal
povedati
,
kakšno
jo
hoče
imeti
.
Helena
pa
je
bila
,
kakor
mlade
deklice
sploh
,
samozavestna
in
ponosna
ter
je
primerno
kaznovala
vsako
nezadovoljnost
nikdar
zadovoljnega
svojega
oboževatelja
,
na
kar
jo
je
on
vselej
prosil
odpuščanja
.
Ljubezen
je
taka
,
da
ljubi
neizpremenjeno
in
neizpremenljivo
;
tako
je
ljubil
tudi
Kristjan
Heleno
takšno
,
kakršna
je
bila
,
in
je
bil
srečen
in
hvaležen
za
vse
one
trenutke
,
ki
mu
jih
je
nudila
krasota
njene
mladosti
.
Med
tem
je
bil
prvi
strah
pred
Francozi
minil
in
počasi
so
se
ljudje
zopet
vračali
v
mesto
.
Avstrijska
vojska
se
je
umikala
preko
Ljubljane
in
alpskih
prelazov
na
sever
in
za
njo
je
pritiskala
ona
nezmagljiva
sila
,
ki
je
niso
mogle
udržati
niti
italijanske
trdnjave
niti
združena
avstrijska
vojska
.
Zadnjega
marca
je
izdal
Napoleon
,
ki
je
bil
na
svojem
zmagovitem
potu
dospel
v
Celovec
,
v
imenu
francoske
republike
proklamacijo
pod
geslom
:
svoboda
,
enakost
,
in
je
obetal
prebivalcem
Kranjske
mir
in
svobodo
ter
jih
opominjal
k
mirnosti
in
prijateljstvu
napram
francoski
vojski
,
ki
ni
prišla
sem
rušit
,
podirat
in
morit
,
ampak
ima
z
deželo
in
njenimi
prebivalci
najlepše
namene
.
Tudi
general
Bernadotte
je
iz
svojega
tabora
v
Logatcu
razglasil
podobno
proklamacijo
v
nemškem
,
francoskem
in
slovenskem
jeziku
,
na
kar
so
se
Ljubljančani
in
Kranjci
v
svojem
strahu
nekoliko
pomirili
.
Ta
razglas
je
prišel
tudi
na
Dolenjsko
,
kjer
pa
je
vkljub
temu
vladala
napram
tujcem
velika
nezaupnost
.
Kristjan
je
prebral
ta
razglas
v
vseh
treh
jezikih
,
in
ne
enkrat
,
ampak
tolikokrat
,
da
ga
je
znal
dobesedno
na
pamet
.
„
Francoska
vojska
ne
prihaja
k
vam
,
da
bi
vas
podjarmila
,
“
—
ponavljal
je
Kristjan
besede
iz
razglasa
,
ki
je
bil
naslovljen
na
„
prebivalce
Kranjske
“
—
„
ne
da
bi
le
količkaj
izpremenila
vaše
verske
navade
in
vaše
šege
.
Ona
je
prijateljica
vseh
narodov
...
Francoska
republika
ima
pravico
,
z
vami
postopati
kot
zmagovalka
.
Toda
sporazumljenje
,
ki
nas
veže
,
bo
odpravilo
to
pravico
...
Ali
ni
vojska
že
sama
po
sebi
dokaj
strašna
?
Ali
ne
trpite
že
dovolj
za
zmote
,
ki
so
jih
zakrivili
drugi
...
“
Tako
je
govoril
razglas
in
Kristjan
je
premišljal
te
besede
.
Republika
zmagovalka
ponuja
prijateljstvo
,
mir
...
Zbudila
se
je
v
njem
nepremagljiva
želja
,
videti
te
ljudi
,
te
zmagovalce
,
to
veliko
silo
in
če
mogoče
,
videti
pred
vsem
njega
,
ki
ga
je
občudoval
s
celim
srcem
.
Ako
je
imela
že
premagana
vojska
zanj
na
sebi
toliko
vabljivega
,
kako
ga
je
šele
vabila
vojska
,
ki
je
premagala
vse
one
trdnjave
,
mesta
,
gore
,
vode
,
zapreke
in
ljudi
,
ki
so
se
ji
stavili
nasproti
na
njenem
potu
slave
in
zmage
.
Zato
mu
je
bilo
zelo
všeč
,
ko
je
njegov
oče
nekega
dne
začel
govoriti
,
da
ni
dobro
,
če
v
hiši
gospodujejo
tuji
ljudje
,
in
da
bi
bilo
prav
,
ako
bi
zdaj
,
ko
se
je
polegel
prvi
vihar
,
kdo
pogledal
v
Ljubljano
,
da
bi
videl
,
kaj
in
kako
.
Dasi
je
Kristjana
ljubezen
do
Helene
tesno
vezala
na
Vinice
,
je
bil
vendar
pripravljen
,
takoj
drugi
dan
odjahati
v
Ljubljano
ter
tam
pogledati
,
kaj
se
godi
v
njih
hiši
.
Stari
Salmič
sicer
svojemu
sinu
še
ni
mnogo
zaupal
,
vendar
mu
je
dovolil
,
da
gre
v
Ljubljano
,
in
zdelo
se
mu
je
zelo
dobro
,
ko
je
zapazil
,
da
se
sin
zanima
tudi
za
njegove
domače
skrbi
.
Zvečer
se
je
Kristjan
poslovil
od
Helene
,
ki
je
imela
o
francoski
vojski
vkljub
vsem
razglasom
vendar
drugačno
mnenje
nego
o
Francozih
in
je
zato
nehote
,
polna
strahu
,
pri
slovesu
šepnila
Kristjanu
v
uho
:
„
Tako
se
bojim
,
da
bi
se
ti
kaj
ne
zgodilo
.
“
A
v
srcu
je
bila
vesela
,
da
je
on
tako
odločen
in
pogumen
.
Nje
besede
pa
so
zazvenele
v
zaljubljenem
srcu
mladeniča
tako
sladko
,
da
jo
je
objel
z
vso
silo
ter
začel
poljubljati
,
kamor
je
mogel
,
ter
je
šepetal
zraven
:
Ti
moja
,
ti
moja
...
V
tem
trenutku
pa
se
je
pojavila
na
stezi
gospodična
Vrankova
ter
je
pristopila
s
strogim
obrazom
.
Helena
,
vsa
razburjena
,
je
od
strahu
vzkliknila
in
si
zakrila
z
rokami
obraz
;
Kristjan
pa
se
ni
dal
motiti
,
prijel
je
Heleno
za
roko
,
stopil
je
korak
naprej
in
rekel
gospodični
Vrankovi
v
obraz
:
„
Da
,
ona
je
moja
.
Ni
naju
treba
varovati
,
kakor
otroke
;
midva
se
ljubiva
in
nihče
naju
ne
loči
.
“
Gospodična
Vrankova
je
vzela
Heleno
za
drugo
roko
in
ne
mené
se
za
besede
,
ki
jih
je
govoril
Kristjan
s
tako
odločnostjo
,
je
rekla
:
„
Dovolite
,
gospod
...
Upam
,
da
je
to
bilo
prvič
in
zadnjič
,
“
ter
je
odvedla
Heleno
s
seboj
.
Kristjan
je
ostal
sam
na
vrtu
.
Sedel
je
na
klop
ter
stiskal
pesti
.
Pri
večerji
je
bilo
tisti
večer
nenavadno
tiho
in
napeto
,
zato
se
je
družba
kmalu
razšla
,
posebno
ker
je
gospodična
Vrankova
tožila
,
da
Heleni
danes
ni
dobro
.
V
težkih
mislih
je
Kristjan
prebedel
ono
noč
in
zjutraj
je
ob
prvem
svitu
odjezdil
ob
Krki
navzgor
Proti
Ljubljani
.
Bilo
je
jasno
pomladansko
jutro
.
Krka
je
šumela
veselo
,
mladi
ozeleneli
griči
so
se
svetili
pod
žarkim
solncem
,
ptiči
so
se
oglašali
po
drevesih
ob
cesti
.
Kmetje
,
ki
so
delali
na
polju
,
so
se
zvedavo
ozirali
za
jezdecem
.
Kristjana
so
obhajale
čudne
misli
,
zdaj
žalostne
,
zdaj
vesele
in
podil
je
konja
,
da
bi
bil
preje
v
mestu
.
Ko
je
Kristjan
prijezdil
pred
domačo
hišo
na
Bregu
,
je
našel
tam
nekoliko
francoskih
vojakov
,
ki
so
sedeli
na
klopi
.
Poiskal
je
hišnega
oskrbnika
,
ki
je
bil
zelo
vesel
,
ko
je
zagledal
domačega
mladega
gospoda
.
Kristjan
ga
je
vprašal
po
novicah
,
pa
starček
ga
je
prijel
za
roko
in
mu
dajal
znamenje
,
da
se
ne
sme
mnogo
govoriti
.
„
Postali
bomo
Francozi
,
gospod
.
Sicer
pa
nič
hudega
.
Vojak
je
vojak
.
Škoda
le
,
da
se
ne
morem
z
njimi
razumeti
!
“
V
hiši
je
bilo
nastanjenih
par
oficirjev
in
od
njih
je
Kristjan
zvedel
,
da
v
najbližjih
dneh
obišče
Ljubljano
sam
Napoleon
.
Kristjan
je
sklenil
,
ostati
v
Ljubljani
ter
čakati
.
Vojaštvo
,
ki
je
bilo
v
Ljubljani
,
je
bilo
le
majhen
del
one
vojske
,
ki
je
drla
naprej
preko
Save
ter
prisilila
avstrijsko
razbito
vojsko
k
premirju
v
Ljubnem
.
Kristjan
je
videl
tu
shujšane
,
upale
obraze
,
ljudi
,
ki
se
jim
je
poznalo
,
da
so
preživeli
mnogo
časa
na
bojišču
in
ne
enkrat
gledali
smrti
v
obraz
.
Ker
je
slišal
,
da
se
francoska
vojska
vrne
preko
Ljubljane
v
Italijo
,
je
ostal
tem
rajši
tu
,
da
bi
videl
francosko
armado
.
Par
dni
pozneje
so
vrele
množice
ljubljanskih
meščanov
na
Glavni
trg
pred
škofijo
;
kajti
ob
osmih
zjutraj
se
je
raznesla
novica
,
da
je
dospel
Napoleon
Bonaparte
s
svojimi
generali
ter
si
izvolil
stanovati
v
škofiji
.
Množice
so
stale
na
ulici
,
gledale
v
okna
ter
pričakovale
,
kdaj
se
jim
prikaže
obraz
groznega
zmagovalca
.
Med
množico
je
stal
tudi
Kristjan
in
zrl
nepremično
v
zaprta
okna
.
Ljudje
so
si
pripovedovali
razne
novice
,
ki
so
se
dogodile
v
zadnjem
času
po
mestu
.
Mnogi
so
se
na
tihem
pritoževali
nad
vojaki
,
mnogi
so
bili
zadovoljni
,
da
je
vsaj
tako
,
kakor
je
,
kajti
prej
so
bili
vsi
prepričani
,
da
se
je
približal
Ljubljani
konec
.
Naenkrat
je
nastala
velika
tišina
.
Okno
se
je
odprlo
in
prikazal
se
je
zagorel
obraz
,
udrtih
lic
,
podolgastega
,
napetega
nosu
,
pod
mračnim
čelom
se
je
svetilo
dvoje
ostrih
,
jasnih
oči
,
ki
so
pol
prijazno
,
pol
prezirljivo
zrle
na
množico
na
trgu
.
To
je
bil
Napoleon
Bonaparte
,
poveljnik
francoske
vojske
.
V
Kristjanu
je
zatrepetalo
srce
,
ko
ga
je
zagledal
.
Zdaj
ga
je
videl
iz
oči
v
oči
,
njega
,
ki
ga
je
občudoval
,
ki
je
sanjal
o
njem
,
ki
mu
je
bil
vzor
vojaka
,
moža
,
zmagovalca
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
vidi
boga
.
V
trenutku
je
celo
začutil
,
da
so
se
srečale
njiju
oči
,
in
Kristjanu
je
samoobsebi
prišlo
vprašanje
:
Ali
se
bova
videla
še
kdaj
od
blizu
,
čisto
od
blizu
?
...
Čutil
je
v
tem
trenutku
,
da
je
Napoleon
človek
,
o
katerem
se
ni
varal
.
Bil
je
tak
,
kakor
si
ga
je
bil
predstavljal
.
To
je
vojak
in
vojskovodja
obenem
.
Surovost
je
bilo
videti
na
njegovem
licu
,
toda
iz
teh
oči
je
sijal
duh
,
ženi
,
sila
,
pa
tudi
visokost
in
plemenitost
.
Kristjan
ni
premaknil
oči
od
njega
.
Zopet
je
bil
tak
trenutek
,
ko
je
nekaj
vstajalo
v
njegovem
srcu
,
nekaj
kipečega
,
mogočnega
,
nekaj
,
o
čemer
se
mu
je
zdelo
,
da
mora
na
dan
,
toda
molčal
je
.
Ni
čutil
niti
množice
okoli
sebe
,
niti
ni
videl
francoskih
straž
pred
vrati
škofije
,
niti
generalov
Bernadotta
,
Massene
,
Murata
,
o
katerih
so
govorili
ljudje
kot
o
velikih
junakih
,
videl
je
le
njega
,
kajti
:
kaj
bi
bili
ti
vsi
,
ko
bi
ne
bilo
njega
!
Molče
in
kakor
nerazumljivo
sta
si
stali
tu
nasproti
dve
sili
,
meščani
premaganega
tujega
mesta
in
vojskovodja
zmagovite
tuje
vojske
.
Bilo
je
,
kakor
da
visi
med
obema
vprašanje
:
Kaj
hočete
od
nas
,
kaj
hočete
od
mene
?
Negotovost
in
nejasnost
je
ležala
tu
kakor
nerazrešljivo
vprašanje
.
Od
kod
in
kam
?
Vse
to
,
se
je
zdelo
Kristjanu
,
je
jasno
le
njemu
,
ki
je
prehodil
s
svojo
vojsko
zmagoslavno
pot
,
ki
ima
jasen
cilj
pred
seboj
in
obvladuje
zmes
pod
seboj
...
On
vidi
in
razume
čas
in
svet
...
Pri
teh
različnih
mislih
Kristjan
niti
ni
zapazil
,
da
je
okno
ostalo
prazno
in
da
se
je
ljudstvo
začelo
razhajati
:
on
ga
je
videl
tam
še
vedno
,
čutil
je
njegov
pogled
,
slutil
je
njegove
misli
.
Pred
njim
je
za
vselej
stala
ta
božanska
oseba
močnega
,
silnega
,
nepremagljivega
...
Ves
ta
dan
je
bil
v
Ljubljani
kakor
praznik
;
še
pozno
v
večer
,
ko
se
je
Napoleon
že
odpeljal
po
Tržaški
cesti
proti
jugu
,
so
hodile
množice
semtertja
ter
govorile
o
njem
.
Kristjan
je
hodil
dolgo
časa
po
mestu
in
se
štel
srečnega
,
da
je
doživel
ta
dan
,
ki
ga
je
smatral
za
največji
dan
svojega
življenja
.
Pozno
v
noč
se
je
vrnil
v
svojo
hišo
in
je
dolgo
slonel
na
oknu
svoje
sobe
,
kakor
nekdaj
.
Tudi
zdaj
se
je
budila
latinska
oda
,
slovenska
pesem
in
nemški
verz
v
njem
,
toda
čutil
je
,
da
se
vse
to
,
kar
misli
in
čuti
,
ne
da
izraziti
.
Potem
pa
je
sedel
ter
pisal
Heleni
sledeče
pismo
:
Ljuba
moja
Helena
!
Pišem
Ti
danes
po
tem
velikem
dnevu
,
ko
sem
videl
iz
oči
v
oči
največji
ženi
sedanjega
sveta
.
Danes
zjutraj
je
namreč
prišel
v
Ljubljano
Napoleon
Bonaparte
,
poveljnik
francoske
vojske
.
Dopoldne
je
stala
pred
škofijo
velika
množica
ljudstva
,
med
njo
sem
bil
tudi
jaz
.
Napoleon
se
je
prikazal
na
oknu
in
je
dolgo
gledal
na
množico
,
ki
je
gledala
nanj
.
Jaz
ljubim
tega
junaka
,
obožujem
njegovega
duha
in
občudujem
njegove
velike
zmožnosti
.
Hotel
bi
biti
na
njegovi
strani
,
svetiti
se
v
svitu
njegove
slave
,
ali
...
stopiti
proti
njemu
...
Ne
,
tega
ti
ne
razumeš
,
nihče
ne
razume
tega
.
Jaz
sem
sam
,
sam
in
moje
misli
so
edine
moje
znanke
.
Kaj
sem
občutil
,
ljuba
moja
Helena
,
ko
si
mi
tako
iz
srca
zašepetala
v
slovo
one
sladke
besede
,
iz
katerih
se
je
slišala
vsa
tvoja
srčna
skrb
zame
,
iz
katerih
se
je
videlo
,
da
Ti
ni
vse
eno
,
ali
živim
,
ali
ne
!
V
tistem
trenutku
sem
čutil
,
kako
si
vsa
moja
.
O
,
ko
bi
me
Ti
razumela
,
Helena
,
ko
bi
Ti
vedela
,
kaj
jaz
mislim
!
Spal
nisem
vso
noč
iz
skrbi
,
da
Ti
trpiš
.
Poslej
sploh
prepovem
gospodični
Vrankovi
,
se
vtikati
v
najine
razmere
.
Ona
je
stara
in
ne
more
vedeti
,
kako
ljubi
mlado
srce
,
ko
ljubi
s
tako
silno
prvo
ljubeznijo
,
kakor
se
ljubiva
midva
.
Kajti
jaz
živim
le
zate
,
Helena
moja
,
tvoja
sreča
mi
je
vse
.
Zato
nečem
,
da
bi
te
kdo
motil
v
Tvoji
ljubezni
do
mene
.
Nisva
več
otroka
;
človek
,
ki
ljubi
,
ni
otrok
,
zato
mora
biti
vse
,
kakor
jaz
hočem
.
In
kaj
hočem
jaz
?
Da
si
vsa
moja
,
da
delaš
vse
,
kar
jaz
hočem
,
da
si
ena
duša
z
menoj
.
Vse
drugo
izvršim
sam
.
Kajti
ko
bi
ne
bilo
Tebe
,
ljuba
Helena
,
zapustim
deželo
,
hišo
,
očeta
,
vse
,
vse
in
stopim
v
službo
onega
velikega
junaka
,
ki
danes
s
svojo
slavo
polni
svet
.
Postal
bi
oficir
in
bi
šel
daleč
po
svetu
za
zmagami
,
za
slavo
;
sedaj
pa
imam
Tebe
,
ljubljenka
moja
,
in
živim
le
zate
.
Toda
najina
ljubezen
ne
sme
biti
zapreka
do
višjih
ciljev
,
in
Ti
moraš
stati
ob
moji
strani
kot
junakinja
,
Ti
moraš
razumeti
,
kaj
jaz
želim
,
ter
iti
z
menoj
.
Ni
mogoče
živeti
pri
ljudeh
,
ki
naju
imajo
za
otroke
ter
nama
hočejo
zapovedovati
.
Kako
se
bojim
,
da
si
morala
slišati
od
stare
device
trpke
besede
zaradi
mene
!
Gotovo
je
povedala
gospodična
vso
stvar
tudi
drugim
in
sedaj
bodo
pazili
na
naju
.
Tega
ne
prenesem
.
Ako
me
ljubiš
,
Helena
—
in
o
tem
ne
dvomim
danes
več
—
potem
boš
vse
storila
,
kakor
Ti
bom
svetoval
jaz
.
Helena
,
kako
Te
ljubim
!
V
tem
velikem
dnevu
čutim
,
kako
Te
ljubim
!
Poljublja
te
tisočkrat
Tvoj
Kristjan
.
Ko
je
Kristjan
napisal
to
pismo
,
mu
je
odleglo
;
čutil
se
je
zadovoljnega
in
srečnega
,
kajti
prvič
v
življenju
je
mogel
nekomu
pisati
to
,
kar
je
mislil
.
Vedel
je
sicer
,
da
bi
bilo
treba
v
pismu
še
mnogo
in
mnogo
reči
,
da
bi
ji
povedal
vse
,
če
sploh
more
človek
v
ljubezni
vse
povedati
,
kar
čuti
in
misli
.
Zapečatil
je
pismo
,
pogledal
še
enkrat
na
speče
mesto
pod
gradom
in
kmalu
potem
zaspal
,
—
utrujen
od
dojmov
današnjega
dne
.
Drugo
jutro
je
prihajala
vračajoča
se
francoska
vojska
v
Ljubljano
.
Kristjan
je
oddal
pismo
na
pošto
ter
ves
dan
ogledoval
vojake
slavnega
zmagovalca
.
Toda
usoda
našemu
junaku
in
njegovi
ljubljenki
ni
bila
mila
.
Ko
je
on
občudoval
ono
desettisočero
množico
generala
Massene
,
ki
se
je
nastanila
po
ljubljanskih
cerkvah
in
samostanih
,
ter
se
navduševal
pri
pogledu
na
njih
divje
obraze
,
se
je
zbirala
nad
njim
in
njegovo
ljubeznijo
huda
nevihta
.
Kajti
pismo
je
prišlo
v
roke
gospodične
Vrankove
,
ki
je
bila
zaradi
besede
„
stara
devica
“
tako
nesmrtno
razžaljena
,
da
se
je
zjokala
ter
sklenila
,
da
ne
more
biti
niti
en
dan
več
pod
ono
streho
,
kjer
bi
stanoval
tako
sirov
človek
brez
olike
,
kakor
je
Kristjan
.
Seveda
je
pokazala
pismo
takoj
gospodu
Kudriču
.
Gospod
Kudrič
pa
se
je
v
tej
zadevi
posvetoval
s
svojim
prijateljem
.
Na
čast
gospodične
Vrankove
moramo
priznati
,
da
ni
ona
nikomur
govorila
o
dogodku
na
vrtu
,
kajti
imela
je
mladi
par
sama
zelo
rada
in
poleg
tega
je
bila
odgovorna
za
svojo
gojenko
.
Toda
zdaj
je
šla
z
vso
jezo
v
boj
zoper
mladega
človeka
,
ki
jo
je
tako
razžalil
.
Iz
tega
je
bil
torej
velik
vihar
,
o
katerem
pa
je
Helena
malo
zvedela
,
kajti
brezskrbno
se
je
igrala
s
psi
na
vrtu
.
Stara
prijatelja
se
radi
stvari
nista
toliko
razburjala
;
mahnila
sta
z
roko
in
menila
,
da
je
to
med
mladino
kaj
navadnega
.
Bolj
nego
druge
stvari
pa
je
zbodlo
starega
Salmiča
v
oči
,
da
se
njegov
sin
navdušuje
za
Napoleona
in
za
one
francoske
jakobince
,
ki
so
zakrivili
zadnja
leta
toliko
zla
po
svetu
.
Zato
je
sedel
k
mizi
in
napisal
sledeče
očetovske
besede
:
Mojemu
sinu
Kristjanu
.
Poročam
Ti
,
da
smo
prejeli
Tvoje
pismo
.
Zato
Ti
zapovedujem
,
da
takoj
prideš
domov
sem
na
Vinice
,
kjer
bova
več
govorila
o
tem
.
Moj
sin
,
kako
žalost
mi
delaš
!
To
je
torej
Tvoje
povračilo
za
mojo
skrb
,
za
vse
moje
očetovske
dobrote
do
Tebe
?
Kar
se
tiče
druge
stvari
,
Ti
povem
,
da
sva
govorila
s
Kudričem
:
Helena
bo
Tvoja
,
zato
pa
ni
treba
uganjati
nobenih
otročarij
in
neumnosti
.
Bom
prav
vesel
,
če
nisi
več
otrok
.
Mi
smo
vsi
zdravi
,
kar
želimo
tudi
Tebi
.
Oskrbi
torej
vse
potrebno
in
pridi
domov
.
Z
očetovsko
ljubeznijo
Te
pričakuje
Tvoj
oče
M.
Salmič
.
S
precejšnjim
dvomom
o
uspehu
je
oddal
stari
Salmič
to
pismo
in
ko
ga
je
že
oddal
,
se
mu
je
zdelo
,
da
je
napravil
veliko
neumnost
.
Ko
je
Kristjan
prejel
pismo
,
se
je
prijel
za
glavo
in
se
vprašal
:
Kam
sedaj
?
Da
ne
pojde
na
Vinice
,
to
je
bilo
za
njega
gotovo
.
Zato
je
bil
ves
srečen
,
da
je
še
istega
dne
srečal
v
Ljubljani
svojega
strica
Mika
Muhiča
z
Mušičjega
,
ki
je
bil
svojega
stričnika
tudi
zelo
vesel
.
Mladenič
mu
je
potožil
svoje
bolečine
in
dobri
stric
je
obljubil
,
da
bo
posredoval
med
očetom
in
sinom
.
Dan
na
to
sta
odjezdila
na
Dolenjsko
,
toda
ne
na
Vinice
,
ampak
na
Mušičje
.
Odtod
je
jezdil
gospod
Muhič
na
Vinice
,
kjer
je
razložil
staremu
Salmiču
vso
zadevo
v
najbolj
izbranih
potezah
in
celo
gospodično
Vrankovo
je
znal
potolažiti
s
svojo
veliko
ljubeznivostjo
.
Sklenilo
se
je
,
da
pojde
Kristjan
na
Dunaj
in
v
druga
mesta
,
da
se
navadi
olike
in
da
vidi
kaj
sveta
.
To
je
bila
najboljša
rešitev
iz
tega
težkega
položaja
.
Gospod
Muhič
je
prinesel
to
novico
na
Mušičje
,
kjer
je
čakal
Kristjan
v
velikem
obupu
,
kajti
zdelo
se
mu
je
,
da
si
je
izkazil
vso
svojo
srečo
.
Kristjan
je
bil
z
novico
popolnoma
zadovoljen
.
Hotel
se
je
samo
posloviti
od
Helene
in
to
se
mu
je
tudi
dovolilo
;
dan
pred
odhodom
je
prišel
z
gospodom
Muhičem
na
Vinice
.
Gospodične
Vrankove
ta
dan
ni
bilo
doma
,
dasi
je
govoril
z
njo
gospod
Muhič
prav
v
trenutku
,
ko
se
je
v
drugi
sobi
poslavljal
Kristjan
od
Helene
.
Deklica
je
bila
mirna
in
ni
čutila
one
globoke
bolesti
ločitve
,
kakor
Kristjan
.
Vendar
je
bilo
videti
,
da
je
nesrečna
,
kajti
na
njeno
mlado
radost
je
padla
tako
velika
nesreča
.
Toda
bolj
je
ljubila
svojo
mladost
nego
ljubezen
,
zato
je
ostala
hladna
,
ko
jo
je
tolažil
Kristjan
z
lepimi
besedami
ter
ji
govoril
o
bodočnosti
.
Pustila
se
je
poljubljati
,
toda
v
slovo
so
se
le
na
lahno
zganile
njene
ustnice
na
njegovem
licu
.
Težek
dvom
je
padel
na
Kristjanovo
mlado
ljubezen
.
Slovo
od
drugih
je
bilo
kratko
.
Oče
mu
je
dal
par
krepkih
očetovskih
naukov
in
mu
dodal
primerno
svoto
denarja
in
tako
je
odšel
Kristjan
s
stricem
Muhičem
v
tujino
...
To
vse
se
je
bilo
zgodilo
pred
desetimi
leti
.
Kaj
bi
se
zgodilo
z
našim
junakom
v
onem
usodnem
trenutku
,
ko
je
bil
prejel
strogo
in
ob
enem
ljubezni
polno
pismo
svojega
očeta
,
da
ni
na
ulici
srečal
svojega
dobrega
strica
Mika
Muhiča
,
to
je
danes
popolnoma
negotova
in
brezpomembna
stvar
.
Mladenič
ni
imel
o
tem
niti
pojma
,
kako
ga
ljubi
njegov
oče
.
Tudi
ni
vedel
,
da
se
je
družba
na
Vinicah
med
tem
,
ko
je
on
občudoval
Napoleona
in
njegovo
vojsko
po
Ljubljani
,
pomnožila
za
eno
osebo
,
in
ta
oseba
je
bil
sam
gospod
stric
Miko
Muhič
z
Mušičjega
;
to
je
bilo
popolnoma
naravno
,
kajti
rekli
smo
,
da
,
kjer
se
je
pokazala
gospodična
Vrankova
,
se
je
kmalu
pojavil
gospod
Muhič
.
Stari
Salmič
,
ki
vkljub
vsemu
sorodstvu
ni
ljubil
niti
Mika
Muhiča
niti
njegovih
bratov
,
je
takrat
,
ko
je
videl
,
da
bi
njegovo
pismo
lahko
imelo
slabe
posledice
,
prav
prijateljsko
prosil
gospoda
Muhiča
,
naj
odide
v
Ljubljano
ter
naj
čuva
njegovega
sina
vseh
nepremišljenih
korakov
,
kar
je
gospod
Muhič
tudi
storil
.
Kristjanu
je
bilo
vse
to
neznano
in
zaupal
je
vse
svojemu
stricu
kot
najboljšemu
prijatelju
,
ki
ga
je
slučajno
našel
v
težavnih
časih
.
In
res
se
je
gospodu
Muhiču
posrečilo
,
obvarovati
mladeniča
vseh
prenagljenih
sklepov
,
ki
jih
v
važnih
trenutkih
rodi
mlada
,
razburjena
kri
.
Da
,
še
več
:
ljubeznivost
in
prijateljska
dobrohotnost
,
oziroma
sladkost
njegovih
besedi
je
bila
tako
velika
,
da
je
popolnoma
ukrotil
mladega
leva
,
ki
je
hotel
raztrgati
vse
vezi
,
katere
bi
mogle
omejevati
njegovo
svobodo
.
Gospodu
Muhiču
se
je
res
zdelo
,
da
opravlja
posel
levjih
krotilcev
,
in
priznati
si
je
moral
sam
,
da
ta
posel
ni
lahek
in
da
so
le
skrajno
ugodne
razmere
pripomogle
k
uspehu
.
Ko
bi
bil
dobil
Kristjan
podobno
pismo
onega
dne
,
ko
je
bil
Napoleon
v
Ljubljani
,
bi
ne
bil
čakal
niti
trenutek
,
ampak
bi
bil
vstopil
v
Napoleonovo
vojsko
,
toda
zdaj
je
bil
Napoleon
daleč
v
Italiji
,
vsa
njegova
vojska
je
odšla
na
jug
in
v
par
dneh
se
je
imelo
skleniti
premirje
,
a
s
tem
je
bila
vojska
končana
.
Kaj
bi
torej
zdaj
,
ko
ni
vojske
?
In
morda
vojske
niti
več
ne
bo
;
kje
bi
bile
potem
zmage
,
kje
slava
?
To
in
tako
je
preudarjal
Kristjan
,
ko
je
mislil
,
da
bi
bilo
najbolje
,
oditi
za
francosko
vojsko
na
jug
.
A
tu
mu
je
prišlo
vprašanje
,
zakaj
ne
gre
v
domači
,
avstrijski
tabor
,
tudi
tu
potrebujejo
junakov
in
ko
bi
jih
imeli
,
bi
se
ne
bilo
treba
umikati
iz
Italije
prav
v
štajerske
gore
.
Prej
ali
slej
bo
hotela
Avstrija
svoje
dežele
nazaj
in
takrat
bo
čas
,
se
biti
,
zmagovati
,
se
proslaviti
...
Tudi
o
tem
je
Kristjan
premišljal
.
Potem
je
mislil
,
da
bi
sploh
odšel
daleč
kam
ven
v
svet
:
v
Trst
,
Italijo
ali
kam
čez
morje
,
v
Pariz
,
na
Dunaj
,
sploh
kam
daleč
,
da
bi
se
ne
vrnil
dolgo
ali
sploh
nikdar
več
.
Kajti
v
resnici
ga
je
bilo
zdaj
sram
pred
očetom
,
pred
Heleno
,
pred
gospodično
Vrankovo
,
pred
vsemi
,
ki
so
kaj
vedeli
o
pismu
;
pri
vsaki
misli
na
besede
,
ki
jih
je
bil
zapisal
v
pismu
,
je
sedaj
zardel
sam
pred
seboj
,
dasi
si
je
moral
priznati
,
da
jih
je
pisal
popolnoma
iz
srca
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
bi
mu
bilo
nemogoče
,
brez
zadrege
in
neprijetnih
misli
govoriti
z
ljudmi
,
ki
so
imeli
priliko
,
zvedeti
njegove
srčne
skrivnosti
.
To
ga
je
gnalo
proč
od
znancev
,
da
,
celo
od
Helene
.
Če
se
enkrat
proslavi
,
dokaže
s
tem
vsem
onim
,
ki
so
smatrali
njegovo
pismo
za
otročarijo
in
neumnost
,
da
ga
je
pisal
zrel
mož
,
iz
globokega
prepričanja
,
iz
ljubečega
srca
,
človek
,
ki
ve
,
kaj
hoče
.
Toda
budile
so
se
v
njem
misli
,
ki
so
nasprotovale
njegovim
drznim
sklepom
,
in
v
tej
svoji
neodločnosti
,
v
tem
težkem
času
je
srečal
strica
Muhiča
.
Gospod
Muhič
je
bil
gotovo
človek
,
ki
je
mogel
najbolj
srečno
izvršiti
svoj
posel
.
Poznal
je
mlade
ljudi
,
njih
prednosti
in
njih
napake
in
s
svojo
ljubeznivostjo
je
moral
zase
pridobiti
vsakega
človeka
.
Tako
je
tudi
Kristjana
kmalu
potolažil
in
ga
pridobil
zase
.
Njegov
nasvet
,
naj
gre
ž
njim
k
stricu
v
Mušičje
,
se
je
zdel
Kristjanu
najboljše
,
kar
si
more
želeti
v
teh
težkih
časih
.
Bil
je
res
utrujen
od
teh
razburjenih
dni
in
njih
dogodkov
in
ne
moremo
tajiti
,
da
si
je
želel
,
imeti
dobrega
,
odkritega
prijatelja
,
kakor
se
mu
je
kazal
stric
Muhič
;
hotel
se
je
posloviti
od
očeta
,
o
katerega
dobroti
in
ljubezni
je
bil
prepričan
,
in
hotel
je
videti
še
enkrat
Heleno
ter
govoriti
z
njo
.
Zato
je
dovolj
potolažen
odšel
s
svojim
stricem
na
Dolenjsko
.
Ni
pa
bil
tako
srečen
in
zadovoljen
tedaj
,
ko
je
odhajal
v
tujino
,
kajti
zdelo
se
mu
je
,
da
je
zdaj
na
slabšem
,
nego
bi
bil
preje
,
ko
bi
bil
odšel
sam
na
svojo
roko
.
Ono
bi
bilo
samosvoje
,
odločno
dejanje
,
moralo
bi
buditi
občudovanje
in
spoštovanje
pri
vseh
,
a
sedaj
gre
le
pod
varuštvom
,
kot
učenec
,
ki
ga
pod
nadzorstvom
pošljejo
v
šolo
.
Poleg
tega
mu
je
bilo
zdaj
vse
manj
jasno
nego
preje
,
posebno
se
mu
je
zdelo
,
da
je
padel
njegov
ugled
pri
Heleni
in
da
se
je
zato
tako
hladno
poslovila
od
njega
.
—
Vse
to
je
mladeniča
bolelo
in
gospod
Muhič
je
dobro
vedel
,
kaj
se
godi
v
njegovi
duši
.
Zato
mu
je
začel
praviti
o
svoji
dvorni
službi
,
o
velikem
mestu
in
o
veselem
študentovskem
življenju
.
Vse
to
Kristjana
ni
moglo
utolažiti
.
Ostalo
mu
je
le
eno
upanje
:
da
se
morda
na
Dunaju
stvar
kako
zasuče
in
se
mu
morda
ponudi
prilika
,
nastopiti
pot
slave
.
Helena
mu
je
bila
zagotovljena
;
morda
je
celo
prav
,
da
ga
izgubi
za
nekaj
časa
,
da
bo
bolj
zahrepenela
po
njem
.
Sploh
je
bil
Kristjan
na
vsej
poti
zelo
slabe
volje
in
nič
ga
ni
moglo
razveseliti
.
Začel
je
celo
sumiti
,
da
je
stric
Muhič
le
njegov
nadzornik
v
podobi
prijatelja
.
Ta
misel
mu
je
bila
težka
,
kajti
o
dobrohotnosti
gospoda
Muhiča
je
bilo
težko
dvomiti
.
Da
,
zdelo
se
mu
je
,
da
ga
ljubi
kakor
nihče
na
svetu
.
Kristjan
ni
bil
v
svoji
mladosti
nikdar
navajen
,
da
kdo
pazi
nanj
,
in
zato
mu
je
bilo
zdaj
vsako
nadzorstvo
odveč
.
Toda
že
v
Gradcu
je
znal
gospod
Muhič
najti
take
zabave
in
tako
družbo
,
da
Kristjan
o
njegovem
prijateljstvu
ni
mogel
več
dvomiti
,
in
ko
sta
se
pozno
v
jutru
vračala
od
nočnih
dogodkov
,
ga
je
gospod
Muhič
tako
prijateljsko
poljubil
ter
ga
pri
tem
nazval
vrlega
dečka
,
da
je
Kristjan
čutil
njegovo
nesebično
ljubezen
.
Tako
je
prišel
naš
junak
na
Dunaj
,
prišel
je
z
gospodom
Muhičem
v
visoko
družbo
,
videl
je
svet
in
njegove
navade
,
videl
je
mnogo
dobrega
in
slabega
,
a
pri
tem
ostal
zvest
vsem
svojim
idealom
:
svoji
Heleni
,
svoji
sili
in
svoji
slavi
.
Gospod
Muhič
se
je
pogosto
jezil
,
da
so
njegovi
tovariši
izza
časa
njegove
dvorne
službe
pomrli
,
ker
bi
sicer
bilo
mnogo
prijetneje
na
Dunaju
,
zraven
pa
je
tudi
tožil
,
da
so
minili
stari
,
boljši
časi
.
Dasi
je
gospod
Muhič
tožil
za
starimi
,
dobrimi
časi
,
je
vendar
našel
zase
in
svojega
nečaka
dovolj
zabave
in
to
zabavo
je
smatral
za
najpotrebnejšo
šolo
,
ki
največ
nauči
mladega
človeka
.
Po
onem
slučaju
s
pismom
je
gospod
Muhič
sodil
,
da
je
treba
Kristjanu
pred
vsem
občevanja
z
višjim
ženskim
svetom
,
kjer
ima
mlad
mož
najlepšo
priliko
,
da
postane
uglajen
kavalir
,
salonski
človek
z
vsemi
primernimi
pokloni
,
izrazi
in
finesami
,
potrebnimi
vsakemu
človeku
,
ki
je
hotel
živeti
v
boljši
družbi
one
dobe
.
Dasi
je
Kristjan
v
tem
oziru
dobil
pri
gospodu
Muhiču
dovolj
pouka
,
je
gospod
Muhič
vendar
zmajeval
nad
zmožnostmi
svojega
učenca
in
se
je
čudil
,
da
ima
njegov
nečak
za
kavalirstvo
tako
malo
talenta
.
Tedanje
dunajsko
življenje
je
imelo
v
sebi
mnogo
zanimivega
.
Višja
družba
je
živela
še
v
onem
svetu
,
ki
ga
je
bila
ustvarila
francoska
moda
za
Ludvika
XVI.
Držala
se
je
te
mode
ne
le
v
obleki
,
ampak
tudi
v
govoru
in
v
raznih
navadah
.
Spomini
na
krasno
življenje
za
velike
cesarice
Marije
Terezije
so
se
še
ponavljali
v
starejših
salonih
,
ki
so
se
držali
domače
tradicije
.
Mlajši
svet
je
hotel
biti
bolj
francoski
.
Tam
so
videli
vzor
pravega
,
srečnega
in
veselega
življenja
.
V
tej
družbi
so
se
še
pojavljali
pesniki
,
ki
so
v
heksametrih
slavili
slavne
čine
in
pisali
elegije
na
slavnostne
dni
.
Poleg
njih
so
se
čule
staroklasične
ode
in
idile
,
ki
so
spominjale
na
„
Daphnis
in
Cloe
“
.
Sladka
pesem
klavira
se
je
razlegala
pozno
v
noč
po
salonu
.
Dogodki
v
Franciji
so
nekoliko
vznemirili
ta
tihi
mir
.
Kot
žrtev
revolucije
je
padla
tudi
avstrijska
princezinja
,
Marija
Antonijeta
.
Višja
družba
je
zahtevala
osveto
jakobincem
in
revolucionarjem
,
ki
so
ji
postali
nevarni
.
Res
so
združene
evropske
vojske
šle
proti
francoskim
revolucionarjem
,
toda
zmagale
niso
sovražnikov
,
kakor
so
si
želeli
višji
krogi
.
Salonska
družba
te
dobe
je
potrebovala
vojne
,
da
je
mogla
govoriti
o
junakih
in
junaških
činih
;
živela
je
v
spominih
na
slavo
stare
zgodovine
in
sama
je
hotela
biti
slavna
.
Občudovala
je
junake
,
ki
so
bili
v
vojni
,
njihove
junaške
čine
si
je
izmislila
družba
sama
in
je
govorila
o
njih
.
Sedaj
je
bilo
zopet
po
vojni
;
dogodki
zadnje
spomladi
so
bili
še
vsem
živo
v
spominu
in
so
bili
predmet
vseh
važnih
pogovorov
.
Mnogo
se
je
govorilo
o
velikih
zmagah
avstrijske
vojske
,
o
hrabrosti
nadvojvode
Karla
in
njegovih
generalov
,
o
čudoviti
sili
zvestih
zaveznikov
Rusov
,
o
neverjetnih
činih
Suvorova
in
njegovih
kozakov
.
Mnenje
vseh
je
bilo
odločno
protifrancosko
,
v
zmagi
Francozov
so
videli
nepravilnost
,
ki
si
je
niso
mogli
razlagati
.
Sila
Avstrije
se
jim
je
zdela
nepremagljiva
,
posebno
ko
se
je
mogla
naslanjati
na
zvesto
zaveznico
Rusijo
.
Sploh
se
tudi
zmaga
Napoleonova
v
zadnji
vojni
ni
smatrala
za
zmago
,
kajti
Napoleon
se
je
ustavil
daleč
pred
Dunajem
in
si
ni
upal
,
se
bližati
glavnemu
mestu
.
Avstrija
je
res
izgubila
nekaj
sveta
na
jugu
,
ki
pa
ga
bo
lahko
dobila
nazaj
,
kakorhitro
zopet
zbere
svoje
sile
.
Tako
je
bilo
mnenje
v
višjih
krogih
,
tudi
v
onih
,
ki
so
bili
v
ožji
zvezi
s
samim
dvorom
,
in
od
ondod
se
je
širilo
isto
mnenje
v
meščanskih
krogih
.
Gospod
Muhič
je
vodil
svojega
učenca
v
vse
one
kroge
,
kjer
je
bil
sam
znan
,
ter
je
predstavljal
svojega
nečaka
kot
nadepolnega
mladega
junaka
,
ki
bi
gotovo
kmalu
delal
čast
avstrijski
armadi
in
svojemu
narodu
.
Dasi
je
ta
pohvala
Kristjanu
ugajala
,
ga
vendar
ni
navdušila
tako
,
kakor
si
je
želel
stric
Muhič
.
V
bleščečih
damskih
salonih
je
bilo
našemu
mlademu
junaku
pogosto
tesno
in
neprijetno
.
Slišal
je
vedno
iste
poklone
,
iste
pohvale
,
iste
pogovore
.
Dočim
se
je
gospod
Muhič
dobro
zabaval
pri
mladih
in
starih
damah
,
je
Kristjan
pogosto
sedel
zamišljen
v
kotu
ter
si
želel
ven
iz
te
bleščeče
krasote
.
Njega
je
zanimala
vojska
,
vojaki
,
trdnjave
,
topovi
,
vojne
priprave
;
tam
je
hotel
videti
ono
razbito
silo
,
nad
katero
je
slavil
svojo
zmago
zmagovalec
Napoleon
;
Kristjanu
se
je
zdelo
,
da
se
na
Dunaju
mnogo
več
govori
nego
dela
,
da
je
vse
ono
blesteče
življenje
v
damskih
salonih
in
drugod
le
zunanje
,
da
se
za
njim
skriva
trhlost
in
praznota
,
starost
in
onemoglost
in
se
prikriva
le
z
lepimi
šminkami
in
dvorljivimi
besedami
.
Zato
se
je
gospod
Muhič
v
tem
življenju
čutil
kakor
doma
,
Kristjan
pa
se
je
dolgočasil
,
dasi
je
videl
mnogo
krasotic
,
nežnih
,
belih
lic
,
živih
oči
,
sladkih
nasmehov
,
in
je
kot
bodoči
junak
budil
v
salonih
isto
zanimanje
,
kakor
so
ga
budili
oni
,
ki
so
se
udeležili
zadnje
vojne
.
Gospod
Muhič
pa
ni
poznal
samo
višjih
krogov
,
ampak
je
vedel
tudi
za
vse
one
zabavne
kraje
,
kjer
mladi
ljudje
v
veseli
družbi
lahko
pozabijo
svoje
srčne
in
druge
bolečine
.
Gospod
Muhič
je
upal
,
da
Kristjan
počasi
pozabi
na
Heleno
in
da
se
bo
dal
potem
iz
njega
napraviti
kavalir
.
Zato
sta
začela
veselo
ponočno
življenje
,
pri
čemer
je
Kristjan
spoznal
pravi
Dunaj
.
V
to
veselo
in
brezskrbno
življenje
je
poseglo
nekoč
iznenada
pismo
z
novico
,
da
mora
pohiteti
domov
k
smrtni
postelji
svojega
očeta
.
V
največji
zimi
je
hitel
Kristjan
,
kot
zvest
sin
svojega
očeta
,
na
Kranjsko
.
Našel
ga
je
še
pri
življenju
,
toda
nekaj
dni
pozneje
je
dobil
tihi
blagoslov
od
tresočih
se
rok
umirajočega
očeta
...
Na
očetov
pogreb
je
prišel
tudi
stari
,
zvesti
prijatelj
Kudrič
iz
Trsta
s
svojo
hčerko
Heleno
.
Toda
ti
časi
so
bili
veliko
prežalostni
,
nego
da
bi
se
bilo
govorilo
o
ljubezni
in
sreči
.
Dan
po
pogrebu
je
gospod
Kudrič
s
hčerko
odpotoval
.
Kristjan
je
ostal
sam
in
premišljeval
,
kod
naj
gre
na
življenja
pot
.
Ostal
je
v
Ljubljani
in
se
zakopal
v
knjige
.
Čital
je
„
Perzijska
pisma
“
,
Voltairjeve
spise
,
Rousseaujeve
knjige
.
Svojo
knjižnico
je
polnil
z
deli
iz
sočasne
nemške
literature
in
se
je
naslajal
ob
romantičnih
verzih
zaljubljenih
pesnikov
.
Študiral
je
zgodovino
in
se
je
obenem
poglabljal
v
filozofijo
„
Fausta
“
.
Pri
tem
so
ga
zanimali
dogodki
v
Cojzovi
palači
in
pričakoval
je
,
da
prinese
najbližji
čas
poleg
„
Novic
“
od
patra
Vodnika
še
kaj
večjega
,
krasnejšega
.
Toda
časi
so
se
pomirili
in
nič
posebnega
se
ni
hotelo
dogoditi
.
V
dolgih
zimskih
nočeh
je
pisal
Kristjan
zaljubljena
pisma
Heleni
,
toda
odgovorov
je
prejel
malo
.
Zato
se
je
v
začetku
pomladi
napotil
v
Trst
.
Pomlad
je
bila
enaka
kakor
pred
letom
,
a
ne
več
tako
živa
,
zelena
,
vesela
.
Čutil
je
,
da
je
z
ono
pomladjo
prešlo
nekaj
,
kar
ne
pride
nikdar
več
,
zato
ne
bo
tako
lepa
,
živa
,
zelena
nobena
pomlad
.
Z
radostjo
v
srcu
je
pozdravil
Jadransko
morje
,
ko
ga
je
zagledal
pred
seboj
in
poln
hrepenjenja
po
novi
čisti
radosti
življenja
je
izpodbodel
konja
ter
jezdil
po
strmi
cesti
navzdol
.
Kakor
star
morski
galeb
je
ležalo
mesto
ob
morju
in
valovi
ob
njem
so
mu
šumeli
mogočno
pesem
.
Par
ladij
se
je
zibalo
v
pristanu
in
okoli
njih
so
plavali
ribiški
čolniči
.
Okolica
je
bila
prazna
,
brda
so
stala
gola
,
pričakovala
so
toplega
solnca
in
kamnate
hiše
med
trtami
so
dremale
,
kakor
da
še
ni
prišlo
jutro
.
Vse
je
bilo
tako
tiho
,
brez
življenja
.
Kristjan
je
prijahal
v
staro
mesto
ter
se
ustavil
v
gostilni
;
tu
je
natančneje
vprašal
,
kje
stoji
Kudričeva
hiša
.
Ko
je
dobil
pojasnilo
,
se
je
nemudoma
odpravil
tja
.
Hiša
je
stala
blizu
morja
,
tako
da
so
nje
vrtovi
segali
prav
na
obal
.
Prvi
človek
,
ki
ga
je
srečal
Kristjan
na
vrtu
,
je
bila
gospodična
Vrankova
,
kar
je
smatral
takoj
za
slabo
znamenje
.
Sprejela
ga
je
hladno
,
tako
da
ji
je
Kristjan
bral
že
na
obrazu
ono
mržnjo
,
ki
jo
je
imela
do
njega
od
onega
časa
,
ko
jo
je
nazval
„
staro
devico
“
.
Vedla
ga
je
v
sobo
,
kjer
je
Kristjan
sedel
ter
čakal
,
dokler
ni
prišel
gospod
Kudrič
.
Tudi
stari
prijatelj
njegovega
očeta
ga
je
sprejel
tako
hladno
,
da
Kristjan
niti
najmanj
ni
dvomil
,
da
njegova
pot
ne
bo
imela
uspeha
.
Toda
on
je
predvsem
hotel
videti
Heleno
ter
govoriti
z
njo
.
Sanjal
je
o
tem
vso
zimo
in
vso
pot
ni
mislil
na
nič
drugega
.
Gospod
Kudrič
ga
je
pozdravil
kot
sina
svojega
prijatelja
;
bistri
duh
Kristjanov
je
kmalu
spoznal
,
da
je
ta
pozdrav
zelo
hladen
,
prisiljen
in
neodkrit
.
Vedeti
moramo
namreč
,
da
je
bil
gospod
Kudrič
zelo
strog
mož
,
ki
je
Kristjanu
vse
besede
v
onem
pismu
zameril
mnogo
bolj
nego
Kristjanov
oče
.
Posebno
njegovo
nagnjenje
do
francoskih
jakobincev
mu
je
bilo
tako
zoprno
,
da
je
le
iz
velike
ljubavi
do
svojega
starega
prijatelja
obljubil
,
njegovemu
sinu
dati
svojo
hčer
za
ženo
.
Pri
tem
si
je
seveda
mislil
,
da
bodo
z
leti
mladeniču
izginile
iz
glave
vse
one
fantazije
o
Napoleonu
in
o
francoski
vojski
.
Začel
se
je
torej
med
njima
ta
pogovor
:
„
Prihajate
iz
Ljubljane
,
“
je
rekel
gospod
Kudrič
.
„
Da
,
“
je
odgovoril
Kristjan
,
„
tam
sem
prebil
vso
zimo
ter
sem
izkušal
,
se
poglobiti
v
gospodarske
in
trgovske
posle
svojega
očeta
,
poleg
tega
sem
pred
vsem
študiral
.
Kadar
je
človek
sam
,
kaj
hoče
!
Zato
sem
mislil
,
da
bi
se
sedaj
izpolnila
beseda
,
ki
sta
si
jo
dala
vi
in
moj
pokojni
oče
—
vidite
sami
,
da
mi
je
nemogoče
živeti
samemu
.
Tudi
upam
,
da
najdem
v
vas
,
v
prijatelju
svojega
pokojnega
očeta
,
ono
zaslombo
,
ki
bi
si
je
želel
v
teh
zapuščenih
časih
.
“
„
Vi
bi
se
torej
hoteli
ženiti
,
“
je
rekel
gospod
Kudrič
.
„
Tudi
,
toda
ne
takoj
.
A
rad
bi
vedel
,
kako
stoji
moja
reč
.
Veste
,
da
sva
se
ljubila
s
Heleno
in
da
jo
jaz
ljubim
še
sedaj
.
Hranim
tudi
pismo
svojega
očeta
,
kjer
izjavlja
oče
,
da
sta
v
tem
vidva
ene
misli
ter
da
postane
Helena
moja
žena
.
“
Gospod
Kudrič
je
nekaj
časa
molčal
.
„
Stvar
je
namreč
ta
,
“
je
začel
čez
nekaj
časa
,
„
vidva
sta
še
oba
nekoliko
premlada
in
kar
se
tiče
drugih
stvari
,
jaz
nisem
dal
besede
.
Veste
,
da
je
moja
edinka
in
da
si
bom
dobro
premislil
,
komu
jo
zaupam
.
“
Kristjan
je
na
skrivnem
skrčil
pesti
,
rekel
ni
ničesar
.
Čutil
se
je
globoko
razžaljenega
.
„
Sicer
se
pa
nadejam
,
da
se
tako
ne
mudi
,
“
je
nadaljeval
Kudrič
,
„
in
da
počakamo
.
“
„
Tudi
prav
,
kakor
vas
je
volja
,
“
je
rekel
Kristjan
,
„
želel
bi
vendar
o
tem
govoriti
s
Heleno
.
“
„
Prosim
,
o
tem
govorite
z
gospodično
Vrankovo
,
“
je
rekel
Kudrič
.
V
tem
je
stopila
v
sobo
gospodična
Vrankova
,
prisedla
z
zelo
prijaznim
obrazom
k
mizi
ter
pričela
izpraševati
po
Ljubljani
in
znanih
ljubljanskih
krogih
.
Po
dolgem
pogovoru
,
pri
katerem
je
zbiral
Kristjan
vso
svojo
ljubeznivost
,
je
končno
govorica
vendarle
nanesla
na
Heleno
in
Kristjan
je
vprašal
po
njej
.
Gospodična
Vrankova
mu
je
odgovorila
,
da
je
danes
bolehna
ter
da
ji
ni
mogoče
nikogar
sprejeti
.
„
Počakam
torej
do
jutri
.
“
„
Morda
ne
bo
nič
bolje
,
“
je
rekla
gospodična
Vrankova
.
„
Torej
pojutrišnjem
,
“
je
rekel
Kristjan
.
„
Izkušajte
svojo
srečo
,
“
je
rekla
stara
vzgojiteljica
in
lahko
viden
,
zvit
nasmeh
je
šel
preko
njenih
finih
usten
.
Kristjan
se
je
poslovil
in
gospodična
Vrankova
ga
je
spremljala
do
vrat
ter
rekla
:
„
Povedati
vam
moram
novico
,
ki
vam
bo
kot
mlademu
,
zaljubljenemu
človeku
morda
neprijetna
.
“
„
Govorite
,
“
je
rekel
Kristjan
.
„
Helena
se
moži
,
snubi
jo
bogat
nemški
baron
.
“
„
Hvala
lepa
za
vašo
prijateljsko
odkritost
,
“
je
rekel
Kristjan
in
vsa
kri
mu
je
šinila
v
lice
.
Naj
je
že
to
bila
resnica
ali
laž
,
bilo
je
to
zanj
nekaj
strašnega
.
Gospodična
Vrankova
je
dobro
vedela
,
kaj
se
godi
v
njegovem
srcu
,
in
v
njenih
očeh
se
je
videlo
,
da
se
je
zlobno
radovala
bolesti
tega
mladega
človeka
,
ki
jo
je
nekoč
tako
predrzno
razžalil
.
„
Zato
bi
vam
svetovala
in
vas
prosila
,
da
bi
ne
motili
Helene
v
teh
dneh
ter
ji
ne
delali
težkega
srca
.
Ona
vas
ni
nikdar
ljubila
,
to
vam
morem
povedati
jaz
;
kar
je
bilo
,
je
bila
le
mladostna
igrača
,
kajti
ona
ljubi
šele
zdaj
s
silno
prvo
ljubeznijo
.
Prepovedati
vam
ne
morem
in
nečem
,
da
bi
z
njo
ne
govorili
,
kadar
se
ji
zboljša
nje
zdravje
;
kot
mlad
,
razumen
mož
je
v
teh
težkih
trenutkih
ne
boste
motili
s
starimi
spomini
ali
celo
z
očitanji
.
Kdor
ljubi
,
mora
vse
to
razumeti
;
želim
torej
,
da
vse
to
razumete
in
se
po
tem
ravnate
...
“
Kristjan
je
vedel
,
da
je
vsa
ta
nesreča
samo
pokora
za
en
nepremišljen
korak
v
njegovem
življenju
.
Trpel
je
neizrečno
;
vsaka
beseda
je
pretresla
njegovo
zaljubljeno
srce
do
dna
.
Toda
ostal
je
miren
,
poljubil
je
stari
gospodični
roko
in
rekel
:
„
A
posloviti
se
smem
od
nje
?
“
„
To
,
“
je
rekla
gospodična
po
kratkem
pomišljanju
,
„
bo
,
upajmo
,
jutri
mogoče
.
“
In
zaprla
je
vrata
pred
njim
.
Kakor
izgubljen
je
odšel
Kristjan
po
ozkih
mestnih
ulicah
naravnost
k
morju
.
Morje
je
bilo
mirno
,
skoraj
brez
valov
,
obsijano
od
mladih
žarkov
pomladanskega
solnca
.
Kristjan
se
je
zagledal
v
njegovo
širjavo
tja
proti
drugi
strani
obale
in
se
zamislil
v
svojo
usodo
.
Kakorkoli
je
preudaril
svoje
življenje
,
na
noben
način
ni
našel
smisla
v
njem
niti
je
videl
,
da
bi
imel
kak
pomen
svet
okoli
njega
.
Ko
bi
ga
jutri
ali
pojutrišnjem
odnesli
valovi
s
seboj
,
kaj
komu
mar
?
Ali
še
danes
!
Danes
?
Premislil
je
vse
to
in
za
trenutek
so
ga
pridržale
te
misli
ob
morju
.
Toda
spomnil
se
je
,
da
je
vse
to
,
kar
se
je
zgodilo
,
le
delo
osvetoželjne
,
užaljene
ženske
,
in
kak
mož
bi
bil
,
ki
bi
ne
šel
v
boj
zoper
to
?
Toda
prišlo
je
vprašanje
,
ali
je
res
vse
to
le
delo
gospodične
Vrankove
.
Zakaj
ga
je
tako
hladno
sprejel
stari
prijatelj
njegovega
očeta
?
Zakaj
ni
prišla
ona
,
Helena
,
ako
ga
ljubi
,
zakaj
ni
pozabila
ljubezni
,
ako
je
izmišljena
,
zakaj
ni
planila
iz
sobe
v
njegovo
naročje
ter
ga
objela
,
poljubila
ter
dokazala
pred
vsemi
,
da
je
njegova
?
Tudi
to
je
Kristjan
premislil
,
potem
pa
se
je
nasmehnil
sam
sebi
in
rekel
:
„
Zdi
se
mi
,
da
sem
mlad
,
mnogo
dela
leži
pred
menoj
in
jaz
se
ukvarjam
s
takimi
vprašanji
!
“
—
Razveselil
se
je
pomladi
na
jugu
,
vozil
se
je
v
čolnu
po
morju
in
se
vrnil
šele
pozno
zvečer
v
mesto
.
Vkljub
vsem
trdnim
sklepom
je
hodil
ono
noč
okoli
vrtov
,
ki
so
segali
do
morske
obali
,
in
je
potem
dolgo
gledal
čez
polujasno
morsko
plan
.
Drugi
dan
je
Kristjan
zopet
posetil
Kudričevo
hišo
,
toda
starega
prijatelja
svojega
očeta
ni
dobil
doma
.
Sprejela
ga
je
zopet
gospodična
Vrankova
,
ki
ga
je
vedla
ven
na
vrt
.
Kmalu
so
se
odprla
stranska
vrata
verande
in
na
vrt
je
stopila
Helena
,
krasna
,
mlada
,
nekoliko
bleda
,
z
lahnim
nasmehom
na
licih
.
Pozdravila
je
Kristjana
z
vso
prijaznostjo
in
mu
je
celo
pri
ustih
podržala
svojo
drobno
ročico
,
ko
ji
jo
je
poljubil
.
Gospodična
Vrankova
je
seveda
ostala
pri
mizi
na
vrtu
,
kjer
sta
morala
ves
čas
sedeti
tudi
oba
mlada
človeka
.
Pogovor
se
je
pletel
o
zelo
navadnih
,
vsakdanjih
stvareh
,
o
literaturi
,
o
času
in
o
znancih
.
Kristjanu
je
postalo
kmalu
tesno
.
Hotel
je
govoriti
o
drugih
stvareh
,
toda
gospodična
Vrankova
je
takoj
prešla
zopet
na
prejšnji
pogovor
.
„
Ženite
se
,
gospodična
,
“
je
rekel
Kristjan
Heleni
,
ko
se
je
pogovor
zopet
ustavil
nekoliko
.
Helena
je
zardela
.
„
To
vas
je
presenetilo
,
“
je
rekla
po
francosko
.
„
Da
.
Na
vsak
način
;
želim
vam
obilo
sreče
.
“
Helena
se
je
zasmejala
,
kakor
vselej
,
kadar
se
je
govorilo
o
resnih
stvareh
.
Ta
smeh
je
bil
že
v
prejšnjih
,
blaženih
časih
tako
pogosto
vzrok
njunim
prepirom
.
Tudi
sedaj
mu
je
bilo
pri
njem
neprijetno
,
videl
je
,
da
je
Helena
še
vedno
otročja
in
mlada
.
Poslovil
se
je
kmalu
in
moral
si
je
priznati
,
da
mu
to
slovo
ni
tako
težko
,
kakor
si
ga
je
bil
predstavljal
prejšnji
dan
,
ali
vsaj
,
kakor
ga
je
želela
gospodična
Vrankova
.
Poljubil
je
Heleni
roko
,
pogledal
jo
je
z
resnim
,
mirnim
pogledom
,
ne
da
bi
se
bil
ozrl
.
Še
istega
dne
proti
večeru
je
zapustil
primorsko
mesto
,
pogledal
še
enkrat
z
višave
na
sivi
,
stari
Trst
,
na
bleščeče
se
morje
,
poiskal
je
z
bistrim
pogledom
hišo
z
vrtom
ob
morju
ter
zaklical
vsemu
skupaj
francoski
„
adieu
“
.
Tako
je
odšel
nazaj
na
Kranjsko
.
Prvič
v
življenju
je
pogrešal
poleg
sebe
svojega
dobrega
strica
,
gospoda
Muhiča
,
danes
bi
bil
hotel
poslušati
vso
noč
njegove
povesti
,
naj
bi
že
bile
iz
časa
njegove
dvorne
službe
,
resnični
zgodovinski
dogodki
,
ali
iz
življenja
Gil
Blasa
ali
pa
izmišljene
v
živi
fantaziji
starega
kavalirja
.
Od
doma
je
odšel
naš
junak
zopet
v
svet
,
našel
je
tam
zopet
gospoda
Muhiča
,
živela
sta
veselo
in
ni
ga
zmotilo
niti
leto
1805.
,
ko
je
Napoleon
vodil
novo
vojsko
zoper
Avstrijo
.
Na
Heleno
je
mislil
vedno
in
je
ob
vsaki
priliki
vpraševal
po
njej
.
Veselilo
ga
je
,
ko
je
slišal
,
da
se
še
ni
možila
.
Živel
je
še
vedno
v
svoji
ljubezni
,
sili
in
slavi
.
Ljubil
je
še
vedno
z
vso
mlado
dušo
,
verjel
v
svojo
veliko
silo
in
upal
,
da
prineso
novi
časi
,
če
mu
ni
bila
usoda
v
mladosti
naklonjena
,
nove
sreče
s
seboj
.
Toda
dober
gospodar
ni
bil
Kristjan
.
Prebival
je
le
malo
v
Ljubljani
.
In
ker
se
mu
je
zdelo
,
da
bi
mogel
začeti
velike
stvari
šele
potem
,
ko
bi
imel
mnogo
denarja
,
je
začel
izterjavati
stare
dolgove
.
Zato
je
zdaj
na
jesen
odšel
zelo
rad
na
Dolenjsko
s
stricem
Muhičem
,
ki
ga
je
bil
povabil
s
seboj
,
kajti
tudi
Muhiči
so
mu
bili
dolžni
.
Tako
smo
našega
junaka
srečali
na
Dolenjskem
pri
zelo
čudnih
opravkih
;
to
pa
je
bilo
njegovemu
staremu
prijatelju
,
stricu
gospodu
Muhiču
,
popolnoma
neznano
.
Zdaj
nam
bo
jasno
,
zakaj
sta
oba
jezdeca
tako
molče
jezdila
drug
poleg
drugega
.
Sosret
z
onima
gospodičnama
je
obema
v
srcu
zbudil
mnogo
lepih
in
trpkih
spominov
.
Medtem
sta
čisto
prezrla
,
da
sta
že
prešla
Krko
,
da
se
bližata
že
podnožju
Gorjancev
,
in
niti
zapazila
nista
,
da
se
je
popolnoma
zmračilo
.
Šele
ko
sta
zavila
s
ceste
na
stransko
pot
proti
Mušičjemu
,
se
je
vzdramil
gospod
Muhič
,
vzdihnil
globoko
in
rekel
:
„
Še
vedno
je
krasna
!
“
„
Kdo
?
“
je
vprašal
Kristjan
ves
zamišljen
.
„
No
kdo
!
Helena
!
“
...
je
rekel
gospod
Muhič
in
je
skrivaj
pogledal
Kristjana
.
Kristjan
ni
odgovoril
takoj
.
Pritegnil
je
konju
vajeti
in
rekel
:
„
Tudi
gospodična
Vrankova
se
ni
nič
postarala
.
“
„
lzvestnim
ljudem
so
usodili
bogovi
večno
mladost
,
“
je
rekel
na
to
gospod
Muhič
.
„
Da
,
a
naravno
je
,
da
so
ti
ljudje
navadno
le
ženske
,
“
je
rekel
Kristjan
.
„
Gotovo
,
prijatelj
,
“
je
govoril
gospod
Muhič
,
„
kajti
bogovi
jih
ljubijo
,
kakor
mi.
“
„
Samo
da
je
njih
ljubezen
včasih
manj
stalna
nego
naša
,
“
je
pristavil
Kristjan
.
„
Da
,
“
je
z
lahkim
nasmehom
odgovoril
gospod
Muhič
,
„
zdi
se
mi
,
da
jo
še
vedno
ljubiš
.
“
„
To
je
vprašanje
,
“
je
odvrnil
Kristjan
,
„
a
glavna
stvar
je
,
da
bi
jo
mogel
še
vedno
ljubiti
.
“
„
Vem
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
ljubezen
pogosto
vidi
vprašanja
tam
,
kjer
daje
že
odgovore
.
“
„
Sicer
se
pa
,
kakor
vidite
,
bliža
zopet
vojska
,
“
je
rekel
Kristjan
.
„
Ha
,
Mars
,
Venus
in
Amor
,
to
se
je
vedno
strinjalo
.
“
„
Mogoče
,
“
je
pritrdil
Kristjan
...
„
Vidi
se
že
Mušičje
.
“
Za
gozdom
se
je
dvigalo
temno
grajsko
zidovje
.
Ker
je
bila
pot
temna
,
sta
oba
jezdeca
utihnila
ter
jezdila
drug
za
drugim
po
ozki
poti
proti
gradu
.
Grad
,
ki
sta
se
mu
približala
,
je
bil
star
,
obdan
s
črnosivim
zidovjem
,
obrastel
okoli
in
okoli
z
bršljinom
ter
divjimi
trtami
,
skrit
med
vrhovi
visokih
hrastov
in
lip
.
Ležal
je
v
podnožju
gorovja
ter
je
bil
okoli
in
okoli
zavarovan
z
jarki
.
Na
vsej
njegovi
zunanjosti
se
je
kazala
njegova
starost
,
najbolj
pa
je
o
njej
pričala
slaba
,
tuintam
že
udrta
streha
.
Vsa
ta
starina
je
bila
tako
obdana
z
gozdovi
in
goščavami
,
da
se
je
prikazala
popotniku
šele
,
ko
je
že
stal
tik
pred
njo
.
To
je
bilo
torej
Mušičje
ali
Mišičje
,
kakor
so
besedo
izgovarjali
okoličani
.
Starodavni
,
slavni
rod
Muhičev
pa
svojega
imena
ni
izvajal
niti
od
muh
niti
od
miši
,
ampak
Muhiči
so
se
po
sporočilu
svojih
dedov
in
na
podlagi
izgubljenih
zgodovinskih
virov
sklicevali
nazaj
na
stare
čase
ter
dokazovali
,
da
je
bil
njih
praded
francoski
vitez
,
ki
se
je
tod
skozi
vračal
s
križarske
vojske
ter
je
zaradi
prejšnje
razuzdanosti
tukaj
hotel
živeti
spokorno
življenje
do
smrti
.
Zato
si
je
visoko
gori
na
gori
,
kjer
se
še
danes
vidijo
razvaline
starega
gradu
,
s
svojimi
ljudmi
sezidal
malo
trdnjavo
,
ki
je
bila
pol
samostan
,
pol
grad
.
Dasi
so
bili
Slovenci
že
takrat
spreobrnjeni
h
krščanski
veri
,
so
vendar
živeli
še
zelo
pogansko
življenje
;
pobožni
francoski
vitez
jih
je
šele
prisilil
,
da
so
zidali
cerkve
ter
tako
nastopili
pravo
pot
krščanskega
življenja
.
Ime
tega
junaka
je
bilo
Mihael
;
pod
imenom
velikega
nadangela
,
ki
je
bil
zmagal
satana
,
se
je
hotel
slavni
francoski
praded
sedanjih
Muhičev
vojskovati
v
Palestini
na
svetih
mestih
proti
Saracenom
,
mohamedancem
.
Kake
zmage
in
kako
slavo
si
je
pridobil
,
o
tem
molči
zgodovina
,
kajti
krščanska
skromnost
pobožnemu
vitezu
ni
dopuščala
,
da
bi
slavil
svoja
dela
,
ki
jih
je
hotel
vršiti
le
v
božjo
čast
.
Toliko
je
vendar
gotovo
,
da
je
levo
roko
izgubil
pri
obleganju
Jeruzalema
.
Slavnega
junaka
so
njegovi
ljudje
klicali
po
izgovoru
svojega
jezika
,
zato
je
že
stari
grad
dobil
ime
Mišelci
.
Francoski
vitez
se
je
udeležil
še
novih
vojsk
in
nekoč
privedel
s
seboj
krasen
plen
:
hčerko
plemenite
rodovine
,
ki
se
je
z
vso
dušo
zaljubila
v
slavnega
viteza
ter
postala
njegova
žena
.
Bila
je
baje
tako
krasna
,
da
so
se
zanjo
borili
vitezi
na
turnirjih
,
toda
ona
je
hotela
svoje
življenje
preživeti
v
samostanu
,
šele
vitez
slavnega
imena
je
omamil
njeno
srce
,
tako
da
je
sklenila
,
z
njim
do
smrti
skupaj
živeti
samostansko
življenje
na
Mišelcih
.
Tako
se
je
začel
in
tako
se
je
razmnožil
rod
Muhičev
.
V
turških
časih
je
bil
grad
na
gori
razdejan
;
nato
je
eden
njihovih
prednikov
,
po
imenu
Krištof
,
ki
se
je
udeležil
tudi
slavne
bitke
pri
Mohaču
na
Ogrskem
,
sezidal
nov
grad
niže
v
dolini
,
in
ta
je
dobil
ime
Mušičje
.
Odkar
je
bila
pisana
zgodovina
,
se
je
nahajalo
samo
ime
Muhiči
,
ne
Mihiči
.
Povest
o
francoskem
vitezu
iz
časa
križarskih
vojsk
in
o
lepi
krasotici
plemenitega
rodu
,
ki
si
jo
je
priboril
enoroki
vitez
,
je
živela
v
rodu
Muhičev
že
od
davnih
časov
.
Pripovedovala
jo
je
mati
svojemu
detetu
in
oče
jo
je
v
vsej
svoji
resnosti
sinu
ponovil
s
strogim
naročilom
,
naj
je
ne
pozabi
v
vseh
dnevih
svojega
življenja
ter
naj
jo
ohrani
bodočnosti
v
svet
spomin
.
Ob
slovesnih
prilikah
,
ob
godovih
in
svatbah
,
ob
rojstvih
in
pogrebih
se
je
ponavljala
ta
povest
ter
budila
samozavest
in
čast
starih
,
navdušenje
in
ponos
mladih
Muhičev
.
Ni
čuda
,
da
je
prešla
povest
tudi
med
preprosto
ljudstvo
na
Gorjancih
,
ki
si
je
iz
vsega
napravilo
bajko
po
svoji
volji
in
srcu
.
Gospod
Miko
Muhič
je
za
svoje
dvorne
službe
pogosto
porabil
povest
o
svojem
slavnem
pradedu
in
trdil
,
da
se
je
v
njem
zopet
združil
prvotni
par
Muhičev
:
po
svojem
pradedu
si
je
lastil
gospod
Miko
Muhič
hrabrost
,
junaštvo
in
neustrašenost
,
združeno
s
skromnostjo
in
uslužnostjo
pravega
viteza
,
po
svoji
prababici
pa
je
podedoval
,
kakor
je
trdil
sam
,
krasoto
in
milino
.
Zato
se
je
tudi
gospod
Miko
Muhič
smatral
za
edinega
pravega
potomca
pravih
Muhičev
,
za
edino
vrednega
,
da
se
po
njem
prerodi
in
bodočnosti
ohrani
rod
Muhičev
.
Radi
tega
je
bil
gospod
Miko
Muhič
tudi
malo
doma
na
Mušičjem
in
se
je
slabo
razumel
s
svojimi
štirimi
brati
.
Gospod
Miko
Muhič
je
bil
izmed
vseh
potomcev
francoskega
križarja
najbolj
vnet
preiskovalec
starih
arhivov
in
je
ob
vsaki
priliki
,
ko
se
je
sešel
z
velikimi
učenjaki
,
govoril
o
tem
,
kako
in
kje
bi
se
dalo
najti
prvotno
francosko
ime
sedanjih
Muhičev
.
Gospod
Muhič
sam
namreč
ni
cenil
knjig
razen
Gil
Blasa
,
še
manj
bi
se
mu
bilo
ljubilo
,
pregledovati
stare
listine
,
a
s
svojo
ljubeznivostjo
je
kmalu
pridobil
zase
učene
ljudi
,
ki
so
z
velikim
zanimanjem
in
veseljem
izkušali
ustreči
gospodu
Muhiču
.
Gospod
Muhič
pri
tem
ni
obupal
,
da
se
nekoč
razgrne
davnina
ter
se
pokaže
francoski
praded
v
vsej
svoji
slavi
s
pravim
imenom
,
kakor
ga
je
podedoval
po
svojih
plemenitih
francoskih
dedih
.
V
tem
je
torej
ležala
velika
zgodovina
rodu
Muhičev
in
gradu
Mušičjega
,
kamor
sta
ravnokar
dospela
jezdeca
.
Okoli
in
okoli
je
ležala
že
temna
jesenska
noč
.
Težka
tema
je
legla
po
šumah
in
pokrila
dolino
,
hrib
in
log
.
Izza
gostih
,
temnih
vrhov
se
je
le
težko
dalo
spoznati
črno
,
divje
zidovje
,
obdano
od
skal
in
grmovja
.
Po
mehkem
,
ilastem
potu
je
jahal
gospod
Muhič
dalje
,
dokler
se
ni
za
trenutek
zjasnilo
nad
njim
—
in
pred
njim
se
je
pokazalo
vsaj
deloma
pobeljeno
pročelje
starega
gradu
.
Jezdeca
sta
stopila
na
širok
grajski
most
.
Kristjan
se
je
pri
tem
ozrl
na
obe
strani
in
zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
jaha
v
zaklet
grad
.
Bilo
je
še
videti
vse
utrdbe
,
ki
so
bile
v
prejšnjih
časih
tu
zelo
potrebne
ter
so
dobro
varovale
grad
turških
in
drugih
napadov
.
Sprejeli
so
ju
lajaje
razni
psi
,
ki
so
se
oglašali
na
vseh
koncih
obzidja
,
in
njih
jezni
glasovi
so
odmevali
po
gozdovih
naokrog
.
Kristjan
je
med
njimi
slišal
celo
glasove
,
ki
so
bili
vse
prej
nego
pasji
,
in
se
je
pri
tem
spomnil
,
da
se
stric
Marko
Muhič
že
mnogo
let
ukvarja
s
tem
,
da
meša
mlade
lisice
in
volkove
z
raznimi
pasjimi
rodovi
.
Na
temnem
dvorišču
,
kamor
sta
prijezdila
,
je
bilo
prazno
in
tudi
okna
gradu
so
bila
nerazsvetljena
.
Kmalu
pa
se
je
pojavila
pred
njima
črna
postava
,
ki
je
prijela
konja
gospoda
Muhiča
za
uzdo
.
Za
njim
se
je
pojavila
še
druga
,
podobna
postava
,
ki
je
prijela
za
uzdo
Kristjanovega
konja
.
Jezdeca
sta
skočila
s
svojih
sedel
in
gospod
Muhič
je
rekel
Kristjanu
:
„
Pot
tukaj
ni
popolnoma
gladka
,
dobro
je
paziti
,
sicer
bi
si
človek
še
lahko
zlomil
nogo
.
“
Pri
tem
je
prijel
svojega
mladega
nečaka
za
roko
in
začela
sta
iti
po
stopnicah
navzgor
.
Kristjan
si
je
moral
pripoznati
,
da
po
takih
stopnicah
že
dolgo
ni
