»
Dolga
vas
«
leži
v
prijazni
dolini
in
se
razprostira
ob
obeh
straneh
dokaj
široke
ceste
v
smeri
od
severa
proti
jugu
.
Raztegnjena
je
jako
,
ker
šteje
lepo
število
hiš
,
in
odtod
nemara
tudi
ime
Dolga
vas
.
Za
hišami
na
vzhodni
strani
se
vije
širok
,
a
plitev
potok
,
ki
sicer
ne
daje
dobre
pitne
vode
,
pa
je
vendar
za
prebivavce
te
vasi
velikega
pomena
.
V
vasi
je
namreč
še
mnogo
lesenih
poslopij
,
ki
se
semtertja
kar
tišče
drug
drugega
.
Nevarnost
pred
ognjem
je
torej
jako
velika
.
In
res
bi
bil
požar
uničil
že
nekolikokrat
vso
vas
,
da
ni
vode
v
taki
obilosti
blizu
.
Nad
hišami
na
zahodni
strani
pa
se
dviguje
prijazen
griček
.
Na
tem
holmcu
stoje
cerkev
,
župnišče
in
šola
.
Pa
tudi
precej
drugih
hiš
je
raztresenih
po
gričku
.
Kakega
reda
se
posestniki
,
ki
so
postavljali
tod
svoje
koče
,
niso
držali
in
se
prav
za
prav
tudi
držati
niso
mogli
.
Svet
je
tukaj
vegast
,
poln
globanj
in
višin
.
Eden
je
postavil
svojo
kočico
v
malo
dolinico
,
drug
zopet
na
kak
vzvišen
prostor
,
kakor
je
že
kdo
iskal
ali
varnega
zatišja
,
ali
pa
prijetnega
razgleda
.
Vsaka
hišica
pa
,
naj
stoji
že
v
kaki
kotanji
,
ali
pa
na
kaki
višini
,
je
obdana
,
če
ne
že
krog
in
krog
,
pa
vsaj
v
ozadju
,
s
prijaznim
vrtcem
,
polnim
sadnega
drevja
.
Tod
se
je
naseljevalo
večjidel
le
ubožnejše
prebivavstvo
.
Spodaj
ob
cesti
imajo
svoje
hiše
sami
kmetje
,
na
griču
pa
skoro
sami
kočarji
,
ki
posedujejo
le
malo
polja
in
gozda
.
In
vendar
je
tu
gori
med
pohlevnimi
kočicami
in
zelenimi
vrti
mnogo
prijetneje
,
nego
doli
v
nižavi
,
kjer
se
šopirijo
posestva
oblastnejših
mož
.
Ne
glede
na
to
,
da
uživaš
z
griča
lehko
lep
razgled
,
je
tukaj
tudi
nekako
idilično
,
tako
tiho
in
mirno
;
doli
v
vasi
pa
drdrajo
venomer
vozovi
po
cesti
,
ki
povzročujejo
poleti
razen
ropota
tudi
še
neznosen
prah
.
Širše
ceste
gori
na
griču
ni
nobene
,
temveč
same
ozke
in
kamenite
stezice
vodijo
od
hiše
do
hiše
,
a
med
njimi
se
razprostirajo
košati
vrti
in
zelene
tratice
.
Vaščani
–
tako
se
imenujejo
navadno
kmetje
,
ki
stanujejo
doli
ob
cesti
–
se
ozirajo
sicer
nekoliko
zaničljivo
na
»
hribarje
«
gori
,
a
ti
se
ne
brigajo
kdo
ve
kaj
za
to
,
ker
so
prepričani
,
da
ima
bivanje
tu
gori
v
marsikaterem
oziru
prednost
pred
bivanjem
doli
v
nižini
.
Ker
hribarji
nimajo
toliko
polja
,
da
bi
jih
moglo
preživiti
,
nahajamo
med
njimi
različne
rokodelce
.
Eni
so
tesarji
,
drugi
krovci
,
mizarji
,
ali
kar
si
že
bodi
;
žene
hribarjev
pa
ali
šivajo
,
ali
pa
hodijo
za
plačilo
delat
kmetom
kot
dninarice
.
Med
hribarji
je
imela
tisti
čas
,
ko
se
pričenja
ta
povest
,
tudi
Meta
,
kakih
osemintrideset
let
stara
,
a
še
krepka
in
čedna
ženica
,
svojo
borno
kočico
.
Majhno
,
leseno
poslopje
je
obsegalo
samo
dve
tesni
,
vendar
prijazni
sobici
.
Na
južni
strani
se
je
naslanjal
na
kočico
hlevec
,
ki
je
bil
baš
tako
velik
,
da
se
je
sukala
lehko
po
njem
edino
Metina
kravica
.
Vse
poslopje
je
stalo
na
veliki
pečini
,
ki
je
molela
na
eni
strani
precej
visoko
iz
tal
,
da
je
bila
videti
od
tu
kakor
mala
trdnjavica
,
a
na
drugi
strani
,
kjer
je
bil
svet
sploh
višji
,
se
je
spajala
s
prijazno
ravnico
.
Za
hlevom
,
zadaj
pod
skalo
,
se
je
razprostirala
precej
velika
,
dolinasta
ograda
,
edino
polje
,
ki
ga
je
posedovala
Meta
.
Komaj
trideset
korakov
od
koče
proti
vzhodu
stoji
na
vzvišenem
,
a
ravnem
prostoru
,
obdana
od
lepih
,
košatih
lip
,
župna
cerkev
.
Onkraj
cerkve
proti
vzhodu
je
župnišče
,
a
za
cerkvijo
,
nekoliko
na
desno
pomaknjena
,
je
šola
.
Meta
ni
živela
zmeraj
v
tako
skromnih
razmerah
.
Njeni
starši
so
bili
sicer
ubogi
,
a
njena
izredna
lepota
ji
je
bila
pripomogla
do
tega
,
da
se
je
bila
primeroma
jako
dobro
omožila
.
Še
zdaj
,
ko
se
je
vendar
moralo
reči
o
njej
,
da
je
že
v
letih
,
so
se
poznali
na
njenem
obrazu
še
dokaj
natanko
sledovi
njene
dekliške
lepote
,
in
njene
svetle
oči
so
še
zdaj
pričale
,
kako
zapeljive
so
bile
svoje
dni
.
Baš
te
njene
oči
so
bile
očarale
sina
trdnega
,
imovitega
posestnika
,
ki
je
obiskoval
latinske
šole
.
Najpremožnejša
dekleta
so
se
trudila
za
Gorenjčevega
Toneta
,
in
kjerkoli
bi
bil
v
domačem
kraju
potrkal
na
kako
srčece
,
povsod
bi
se
mu
bilo
na
stežaj
odprlo
.
Nikdar
se
ni
prodalo
toliko
židanih
robcev
,
in
nikoli
se
niso
deklice
oblačile
tako
skrbno
kakor
tisti
čas
,
kadar
je
bil
on
na
počitnicah
.
In
če
se
je
postavil
ob
nedeljah
pri
maši
sredi
cerkve
,
je
bilo
nešteto
žarnih
oči
obrnjenih
vanj
.
Toda
ene
same
so
imele
do
njega
moč
.
Še
če
je
stala
Dornikova
Metka
za
njim
in
je
od
zadaj
uprla
svoje
oči
vanj
,
jih
je
takoj
začutil
in
se
ozrl
...
To
ni
ostalo
prikrito
.
Metko
so
njene
vrstnice
zavidale
,
in
marsikatera
jo
je
črtila
tako
,
da
bi
ji
bila
izpraskala
oni
»
dve
zvezdi
«
,
o
katerih
je
bil
Gorenjčev
študent
zložil
pesem
ter
jo
popeval
,
kadar
se
ga
je
malo
napil
.
Tolažile
so
se
s
tem
,
da
študent
še
nikdar
ni
zvest
ostal
svoji
ljubici
in
da
Gorenjčev
tako
ubožne
punce
saj
ne
bo
jemal
.
Zidale
so
tudi
na
to
,
da
stric
Tonetov
,
ki
je
bil
prošt
v
Novem
mestu
,
ne
bo
pripustil
,
da
bi
se
izpozabil
tako
daleč
,
in
da
ga
prav
gotovo
privede
v
seminar
.
Ta
tolažba
je
jako
značilna
.
Potihem
si
je
želela
vsaka
,
da
bi
se
radi
nje
izneveril
poklicu
,
ki
so
mu
ga
bili
odmenili
starši
in
stric
.
Saj
je
bil
tako
lep
in
bilo
bi
ga
tako
škoda
,
če
bi
se
odločil
za
duhovski
stan
!
Toda
,
če
bi
ga
imela
dobiti
Dornikova
,
no
,
potem
pa
najbolje
,
da
kar
kuto
obleče
!
Gorenjčev
Tone
pa
se
je
malo
menil
za
želje
takih
deklet
,
ki
mu
niso
bila
povšeči
.
Isto
tako
malo
se
je
brigal
za
prošnje
staršev
in
opomine
stričeve
.
Metkine
oči
so
premagale
vse
.
Da
bi
laže
dosegel
,
kar
je
nameraval
,
se
je
zadnje
leto
prav
malo
učil
in
je
dobil
tako
izpričevalo
,
da
niti
starši
,
niti
stric
niso
mogli
gojiti
več
nade
,
da
jim
izpolni
kdaj
vroče
želje
.
Navzlic
očetovim
kletvam
in
materinim
solzam
je
ostal
doma
.
Prenašal
je
mirno
vse
godrnjanje
in
očitanje
,
tolažeč
se
s
tem
,
da
se
to
prej
ali
slej
neha
.
Še
manj
se
je
menil
za
zbadanje
tujih
ljudi
.
Če
mu
je
priletel
semtertja
kak
lep
priimek
,
kakor
»
izpriden
študent
«
ali
»
babjak
«
,
na
uho
,
se
je
naredil
,
kakor
bi
ne
bil
ničesar
slišal
.
In
tako
je
izhajal
prav
dobro
.
Ko
pa
mu
je
kmalu
potem
oče
umrl
in
mu
zapustil
kot
edinemu
sinu
vse
imetje
,
se
ni
kar
nič
obotavljal
,
ampak
je
nemudoma
vprašal
Metko
,
ki
je
prav
zaradi
tega
upirala
vanj
svoje
plamteče
oči
,
da
bi
jo
kdaj
vzel
za
ženo
,
je
vesela
pritrdila
,
in
tako
sta
stopila
pred
oltar
...
Nekaj
časa
je
bila
Meta
srečna
,
kar
se
le
da
.
Te
sreče
ji
ni
kalila
niti
zavest
,
da
jo
zavidljivi
ljudje
opravljajo
,
niti
skrb
,
da
bi
moglo
postati
kdaj
drugače
.
Živela
je
vsa
za
svojega
lepega
moža
,
a
v
posebno
naslado
ji
je
bilo
to
,
da
je
bil
on
tako
učen
in
izobražen
.
Kadar
je
sedel
pri
kaki
debeli
nemški
knjigi
in
je
čital
,
ga
je
naravnost
oboževala
in
si
potihem
mislila
,
kake
revice
so
druge
,
ki
imajo
preproste
kmete
za
možé
.
To
pa
ji
nikdar
ni
prišlo
na
misel
,
da
bi
mogel
on
pa
v
nasprotnem
zmislu
občutiti
razloček
,
ki
je
bil
med
njim
in
njo
.
Kako
tudi
!
»
Poglavitna
dolžnost
ženske
je
,
da
je
lepa
!
«
Tako
vsaj
si
je
mislila
Meta
.
No
,
in
ona
je
bila
lepa
v
obili
meri
!
Vedela
je
dobro
,
da
so
bile
v
prvi
vrsti
njene
oči
,
ki
so
ji
pripomogle
do
tako
odličnega
moža
,
in
pridno
jih
je
obračala
tudi
sedaj
še
vanj
.
Da
bi
opešala
kdaj
zmagovita
moč
teh
oči
,
da
bi
se
mogel
odtegniti
kdaj
njen
mož
njih
vplivu
,
ji
niti
v
sanjah
ni
hodilo
na
misel
!
...
In
vendar
je
prišlo
,
kakor
je
moralo
priti
!
Tudi
Tone
se
je
dobro
počutil
nekaj
časa
poleg
svoje
mlade
,
lepe
ženice
.
Toda
dolgo
to
ni
trajalo
.
Ko
se
je
Meta
še
zibala
v
sladki
zavesti
,
da
je
njen
mož
popolnoma
suženj
njenih
čarov
,
je
on
le
še
s
težavo
prikrival
kes
,
ki
se
ga
je
loteval
radi
tega
,
da
je
bil
ostal
doma
.
Njegovo
duševno
obzorje
je
bilo
vendar
le
toliko
razširjeno
,
da
so
ga
neprijetno
pretresla
ta
ali
ona
preprosta
,
morda
celo
neumna
vprašanja
iz
ust
njegove
žene
.
Tudi
v
drugem
oziru
se
je
bil
razvadil
v
mestu
.
Bil
je
navajen
na
boljšo
hrano
,
nego
mu
jo
je
mogla
dajati
žena
,
in
pogrešal
je
te
in
one
zabave
,
najbolj
pa
zlate
prostosti
izza
študentovskih
časov
.
Sicer
si
je
od
začetka
prizadeval
,
da
bi
se
pokmetil
popolnoma
.
Šel
je
orat
na
njivo
in
opravljal
druga
kmečka
dela
,
toda
nikdar
s
pravo
ljubeznijo
,
in
zato
tudi
ni
imel
vztrajnosti
.
Prišel
je
sredi
popoldneva
s
polja
domov
z
izgovorom
,
da
ga
boli
glava
,
ali
da
mu
sploh
ni
dobro
.
Vedno
in
vedno
ga
je
vleklo
h
knjigam
,
v
katerih
so
se
čitale
kratkočasne
povesti
.
Tudi
na
drug
,
prav
otroški
način
se
je
izkušal
razmisliti
.
Delal
je
lepe
črke
,
jih
kazal
sosedom
,
ki
so
hodili
v
vas
,
ter
se
veselil
njih
hvale
.
V
tistih
časih
,
ko
je
hodil
v
šolo
on
,
še
niso
bile
gimnazije
tako
urejene
,
kakor
so
dandanes
,
in
kar
se
je
naučil
kdo
na
gimnaziji
v
tistih
časih
,
se
niti
od
daleč
ne
da
primerjati
s
tem
,
kar
se
nauči
dandanes
.
Vendar
pa
si
je
bil
Tone
tudi
v
kemiji
prisvojil
toliko
vede
,
da
je
poznal
nekatere
kisline
,
ki
razjedajo
železo
.
S
takimi
kislinami
je
zapisaval
v
nože
in
žlice
imena
in
letne
številke
ter
zbujal
s
tem
splošno
strmenje
.
Toda
vse
to
je
trajalo
le
nekaj
časa
.
Ljudje
so
se
navadili
njegove
umetnosti
in
so
ga
jenjali
občudovati
;
s
tem
pa
so
ga
spravili
ob
zabavo
.
Čimdalje
težje
je
prenašal
žareče
poglede
svoje
žene
in
čimdalje
manj
ga
je
trpelo
doma
.
Ker
ni
našel
več
v
kemiji
zavetja
pred
dolgočasnostjo
,
se
je
zatekel
k
botaniki
.
V
onih
časih
je
bil
šolski
poduk
sploh
bolj
praktičen
,
in
tako
je
bil
posvečen
tudi
odličen
del
botanike
poznavi
strupenih
in
nestrupenih
gob
.
Znanje
,
ki
si
ga
je
bil
v
tem
oziru
pridobil
,
je
hotel
zdaj
uporabljati
Tone
.
Začel
je
hoditi
po
gobe
in
je
prinašal
dan
na
dan
,
vračajoč
se
navadno
šele
pozno
na
večer
,
polne
cule
jurčkov
,
parkeljcev
in
drugih
gliv
.
Kar
jih
niso
mogli
pojesti
sproti
,
jih
je
dal
sušit
na
solnce
,
da
bi
se
ohranile
za
zimo
.
To
je
moral
Tone
storiti
že
zaradi
tega
,
ker
bi
drugače
ne
bil
imel
povoda
,
odriniti
vsako
jutro
v
gozd
;
zakaj
toliko
gob
,
kolikor
jih
je
prinesel
včasih
,
bi
bilo
zadostovalo
za
ves
teden
,
če
bi
jih
ne
bil
hotel
hraniti
za
pozneje
.
V
tem
,
ko
je
Tone
taval
za
gobami
,
so
opravljali
domača
dela
pa
drugi
ljudje
.
A
za
hišo
to
nikakor
ni
bilo
hasnovito
!
Tone
je
dobro
vedel
to
,
a
vendar
ni
mogel
drugače
.
Srce
ga
je
siloma
vleklo
v
samoto
,
kjer
se
je
lahko
nemoten
zazibaval
v
spomine
nekdanjih
dni
...
In
kako
lepa
se
mu
je
zdela
zdaj
preteklost
,
s
kako
otožnim
srcem
se
je
spominjal
na
mestno
življenje
!
Kako
se
je
časih
kesal
,
da
se
je
radi
dvoje
lepih
oči
lotil
kmetovanja
,
ki
mu
nikdar
prijalo
ni
!
In
to
je
bil
šele
začetek
!
Kaj
bo
še
?!
..
Strah
ga
je
bilo
prihodnosti
.
Zdel
se
je
sam
sebi
kaznjenec
,
ki
ga
drže
zoper
lastno
voljo
na
neljubem
kraju
...
Meti
se
ni
zdelo
čudno
,
da
njen
mož
ne
dela
rad
na
polju
.
»
Moj
Bog
,
gosposkega
življenja
je
bil
navajen
!
«
Tako
ga
je
opravičevala
sama
pri
sebi
,
in
zavest
,
da
ima
moža
,
ki
bi
bil
lehko
gospod
,
jo
je
obradostila
vselej
tako
,
kadar
se
je
spomnila
tega
,
da
mu
ni
zamerila
njegovega
pohajkovanja
.
Nekoliko
manj
razumljivo
pa
ji
je
bilo
to
,
da
tako
lehko
po
ves
dan
zdrži
v
gozdu
,
in
da
ga
tako
malo
sili
srce
k
njej
domov
.
Kako
težko
ga
je
ona
vselej
pričakovala
in
kako
nerada
se
je
zjutraj
ločila
od
njega
!
..
Pa
seveda
,
moško
srce
je
vse
drugačno
!
..
Toda
končno
je
morala
izprevideti
tudi
Meta
,
kako
stoje
stvari
.
Ko
se
je
bil
Tone
naveličal
tudi
nabiranja
gob
,
je
začel
postajati
čemeren
.
Nič
več
ji
ni
tako
prijazno
odgovarjal
na
njena
vprašanja
,
in
semtertja
je
padla
celo
kaka
trda
beseda
.
To
je
Meto
nekoliko
potrlo
.
Še
hujše
pa
bi
jo
bilo
zadelo
,
če
bi
bila
videla
v
njegovo
srce
ter
poznala
misli
,
ki
so
mu
rojile
po
glavi
.
Čimdalje
bolj
je
vrelo
po
njem
in
bolj
in
bolj
si
je
očital
,
da
se
je
navezal
na
tako
preprosto
žensko
.
Videl
je
zdaj
samo
njeno
preprostost
,
za
njeno
lepoto
je
bil
postal
popolnoma
slep
.
In
zdelo
se
mu
je
v
njegovem
samoljubju
,
da
se
je
pregrešila
nad
njim
!
Ali
ni
bilo
to
predrzno
,
da
je
dvignila
oči
do
njega
?
Ali
ne
bi
bila
morala
uvideti
,
če
je
imela
le
količkaj
razuma
,
da
onadva
ne
gresta
skup
in
da
se
ne
moreta
zlagati
dolgo
?
Po
Tonetovi
logiki
bi
bila
morala
njegova
žena
slutiti
to
,
česar
ni
slutil
on
navzlic
svoji
izobraženosti
,
navzlic
večjemu
razumu
.
Da
,
ona
je
bila
po
njegovem
mnenju
vsega
kriva
in
sama
sebi
naj
pripiše
,
če
se
je
je
naveličal
!
Naveličal
pa
se
je
bil
nje
in
vsega
življenja
doma
tako
,
da
je
moral
v
svet
!
Vsaj
nekoliko
časa
je
hotel
živeti
spet
prosto
,
brezbrižno
,
brez
onih
ozirov
,
katerih
se
ni
mogel
znebiti
med
domačimi
ljudmi
...
Malce
plaho
naznani
nekega
jesenskega
dne
svoji
ženi
,
da
hoče
iti
po
zaslužku
.
Meta
bi
se
bila
tega
moževega
sklepa
morda
oveselila
,
ko
bi
se
ji
ne
bila
zbudila
hkrati
sumnja
,
da
ga
ni
skrb
za
hišo
privedla
do
tega
,
da
tiči
temveč
nekaj
drugega
za
njegovim
sklepom
.
Pogledala
ga
je
s
solznim
očesom
;
on
pa
,
čuteč
,
da
nekaj
sluti
,
se
ji
nasmeje
tako
ljubeznivo
,
da
ji
je
takoj
odleglo
pri
srcu
.
Še
nekoliko
lepih
besedi
in
–
Meta
se
je
sprijaznila
z
moževim
načrtom
.
Tone
je
hotel
krošnjariti
.
To
je
bil
posel
kakor
nalašč
zanj
:
ne
težak
,
pa
nudeč
mu
priliko
,
priti
daleč
po
svetu
...
Vzel
je
par
sto
goldinarjev
na
posodo
in
se
odpravil
z
doma
.
Pri
slovesu
je
žena
bridko
jokala
,
in
tudi
njemu
so
prišle
solze
v
oči
.
Genila
ga
je
njena
velika
ljubezen
,
in
pojavil
se
mu
je
v
prsih
glas
,
ki
mu
je
pravil
,
da
ni
samo
ona
kriva
njegovega
nezadovoljstva
in
da
pripada
večji
del
krivde
nanj
.
Ločil
se
torej
ni
brez
sočutja
do
svoje
lepe
ženice
...
Toda
dolgo
ga
niso
navdajale
otožne
misli
.
Ko
mu
je
bila
izginila
izpred
oči
domača
vas
,
je
pozabil
na
sedanjost
in
preteklost
in
se
bavil
samo
še
s
prihodnostjo
.
To
pa
si
je
slikal
tako
lepo
,
da
je
kmalu
prevladalo
veselje
v
njegovem
srcu
.
Bil
je
še
mlad
,
lahkomišljen
in
bil
je
uverjen
,
da
ga
čakajo
nenavadni
,
prijetni
dožitki
.
Pisma
,
ki
jih
je
Meta
dobivala
od
začetka
od
svojega
moža
,
niso
bila
prevesela
.
Tožil
ji
je
,
da
kupčija
ne
gre
tako
,
kakor
je
pričakoval
,
in
da
je
časih
bolehen
.
Pozneje
pa
so
postala
poročila
jako
redka
,
in
Meta
je
bila
večkrat
v
velikih
skrbeh
,
dokler
ji
ni
po
preteku
dolgih
šest
mesecev
došla
od
moža
osrečujoča
vest
,
da
se
v
kratkem
vrne
.
In
res
je
prišel
na
Veliko
noč
.
Štirinajst
dni
pred
moževim
prihodom
je
povila
Meta
otroka
,
zdravo
,
krepko
deklico
,
kateri
so
dali
pri
krstu
ime
Rezika
.
Upala
je
,
da
bode
njen
Tone
otroka
vesel
,
in
željno
ga
je
pričakovala
.
Gojila
je
skrivoma
razne
nade
.
Ena
teh
je
bila
tudi
,
da
Tone
ne
pojde
več
po
svetu
.
Preveč
si
ga
je
želela
,
preveč
je
bila
navezana
nanj
,
da
bi
ga
bila
hotela
pustiti
še
kdaj
z
doma
...
Zdaj
,
ko
je
bil
otrok
tu
,
bode
pač
vpošteval
njeno
željo
!
Tako
je
upala
,
tako
se
je
tolažila
...
Veliki
četrtek
je
bilo
,
ko
se
je
pripeljal
Tone
domov
.
Bil
je
debel
in
lepo
rdeč
v
obraz
.
Moralo
se
mu
je
torej
dobro
goditi
na
tujem
,
in
ona
bolehavost
,
o
kateri
ji
je
tožil
izpočetka
,
vsekakor
ni
mogla
trajati
dolgo
.
Meta
je
po
teh
zunanjih
okolnostih
po
pravici
sklepala
,
da
je
tudi
nekaj
denarja
prinesel
domov
.
Pričakovala
je
,
da
ji
vzame
sam
kaj
v
misel
o
tem
.
Ko
pa
se
to
le
ni
zgodilo
,
ga
je
vprašala
,
kako
se
mu
je
kaj
obnesla
kupčija
.
A
on
je
nakremžil
obraz
,
da
se
je
prav
videlo
,
kako
nadležno
mu
je
to
vprašanje
,
potem
pa
se
je
začel
izgovarjati
,
da
je
posodil
precej
veliko
svoto
nekemu
prijatelju
,
ki
je
ostal
tudi
čez
poletje
zunaj
in
ki
mu
vrne
denar
prihodnjo
jesen
,
ko
se
snideta
spet
nekje
na
Laškem
.
Te
besede
so
Meto
hudo
zadele
,
ne
toliko
radi
tega
,
ker
ni
imel
mož
kaj
pokazati
,
nego
radi
tega
,
ker
ji
je
tako
hladnokrvno
naznanil
,
da
jo
namerava
zopet
zapustiti
.
Nekoliko
je
pač
pričakovala
,
da
si
do
jeseni
še
premisli
,
toda
ta
njena
nada
je
ginevala
od
dne
do
dne
bolj
.
Bralo
se
mu
je
na
obrazu
in
vse
njegovo
vedenje
in
počenjanje
je
pričalo
,
kako
se
dolgočasi
doma
.
Prve
dni
po
prihodu
si
je
pač
prizadeval
,
da
bi
bil
prijazen
z
njo
.
Tudi
otroku
se
je
nasmehaval
in
ga
vzel
časih
celo
v
naročje
;
toda
njegova
ljubeznivost
je
pojemala
bolj
in
bolj
.
Meta
si
tudi
iz
tega
vzroka
ni
obetala
nič
dobrega
,
ker
je
dobival
tako
pogosto
pisma
.
In
kadar
mu
je
došel
tak
list
,
je
bil
kakor
izgubljen
.
Bil
je
zamišljen
in
otožen
,
a
če
ga
je
poprašala
,
kaj
mu
je
,
ali
kdo
mu
piše
,
ji
je
odgovarjal
osorno
in
nejasno
.
Bilo
je
začetka
septembra
,
ko
se
je
nekega
dne
zglasil
spet
pismonoša
pri
njem
ter
mu
izročil
pismo
.
Prebravši
ga
,
se
je
začel
takoj
pripravljati
na
pot
.
Vzel
je
spet
,
in
sicer
to
pot
veliko
svoto
denarja
na
posodo
.
Ženi
je
opravičeval
to
s
tem
,
da
hoče
začeti
večjo
kupčijo
,
in
sicer
s
podobami
in
slamniki
,
to
je
s
stvarmi
,
ki
so
se
v
tistih
časih
po
Laškem
dobro
razpečavale
.
Obetal
ji
je
,
da
ji
pošlje
čez
zimo
denarja
,
tako
da
bo
poravnala
lehko
ves
dolg
.
Meti
so
se
budile
težke
slutnje
.
»
Morda
se
ne
bova
videla
nikoli
več
!
«
je
vzkliknila
in
pretresljivo
jokajoč
položila
roke
okrog
njegovega
vrata
,
ko
se
je
poslavljal
od
nje
.
On
jo
je
izkušal
tolažiti
,
toda
beseda
mu
ni
šla
prav
iz
ust
.
Objel
jo
je
i
on
,
poljubil
otroka
ter
šel
...
Meta
je
tudi
potem
še
,
ko
je
bil
mož
odšel
,
nekoliko
dni
neprenehoma
jokala
.
Otrok
,
ki
bi
ji
bil
imel
biti
v
tolažbo
,
ji
je
bil
povod
še
hujšega
žalovanja
.
Saj
ji
je
bilo
baš
to
,
da
niti
z
otrokom
ni
mogla
navezati
moža
na
dom
,
neovržen
dokaz
,
da
se
je
ohladila
njegova
ljubezen
do
nje
.
To
je
bilo
bridko
,
grenko
spoznanje
,
katero
ji
je
še
bolj
pomnoževalo
skrbi
,
ki
so
ji
že
itak
polnile
dušo
.
A
da
se
nje
slutnje
obistinijo
tako
naglo
,
tega
vendar
ni
pričakovala
.
Tri
mesece
po
moževem
odhodu
ji
je
došlo
od
tuje
roke
pisano
pismo
,
v
katerem
ji
mož
naznanja
,
da
je
nevarno
zbolel
.
Dal
ji
je
razumeti
,
da
se
ne
bosta
videla
nič
več
,
in
z
ganljivimi
,
v
srce
segajočimi
besedami
je
jemal
slovo
od
nje
in
od
otroka
.
Prosil
jo
je
odpuščanja
,
da
je
šel
v
svet
,
prepustivši
jo
sami
sebi
,
ter
se
priporočal
njeni
molitvi
...
Štirinajst
dni
pozneje
pa
je
dobila
Meta
drugo
pismo
,
iz
katerega
je
zvedela
,
da
je
njen
mož
mrtev
...
Čudno
je
bilo
to
,
da
o
njegovi
smrti
ni
prišlo
nikako
uradno
poročilo
,
ne
v
župnišče
,
ne
kam
drugam
.
Ljudje
so
delali
vsled
tega
razne
opazke
.
»
Sam
se
je
zapisal
med
mrtve
,
«
so
trdili
nekateri
.
Drugi
pa
so
se
hudomušno
nasmehavali
,
rekoč
:
»
Pojte
,
pojte
,
tak
razvajen
študent
pa
bo
oral
doma
!
To
se
je
lehko
vedelo
naprej
,
da
pride
tako
!
«
Meta
pa
si
je
zdaj
,
ko
je
bila
prišla
odločitev
in
se
ni
dalo
predrugačiti
nič
več
,
opomogla
naglo
.
Tudi
ona
ni
imela
pravega
zaupanja
v
tista
pisma
,
dasi
je
skrbno
skrivala
svoje
pomisleke
pred
ljudmi
.
A
baš
ti
pomisleki
so
bili
vzrok
,
da
je
omejila
svoje
žalovanje
in
da
ni
čez
mero
tožila
radi
izgube
,
ki
jo
je
bila
zadela
.
Imela
je
trezno
filozofijo
.
»
Če
je
mrtev
,
«
je
rekla
sama
pri
sebi
,
»
ga
ne
ožive
vse
moje
solzé
;
če
pa
mi
je
storil
to
...
no
,
potem
ni
vreden
,
da
bi
potočila
tudi
le
eno
solzo
za
njim
!
«
In
posvetila
je
svojo
pozornost
spet
vsakdanjim
skrbem
.
Pred
vsem
pa
se
je
brigala
za
svojega
otroka
,
za
svojo
hčerko
.
Hotela
jo
je
lepo
odgojiti
in
je
trdno
sklenila
,
da
ji
nikdar
ne
izda
,
kaki
dvomi
jo
navdajajo
glede
njenega
očeta
.
In
res
je
Rezika
rastla
v
veri
,
da
ji
je
oče
že
davno
umrl
.
Ko
je
postajala
večja
,
se
ji
je
zdelo
samo
to
čudno
,
da
je
mati
tako
nerada
govorila
o
očetu
.
Dekletce
je
sklepalo
iz
tega
,
da
si
oče
in
mati
nista
bila
kdo
ve
kako
dobra
.
Meta
se
je
že
nekaj
let
trudila
s
kmetijo
,
a
morala
je
uvideti
,
da
to
presega
njene
moči
.
Ker
je
bila
ubogih
staršev
hči
,
se
sama
ni
kdo
ve
kako
spoznala
pri
gospodarstvu
,
poslov
pa
tudi
ni
mogla
dobiti
takih
,
da
bi
se
bila
lehko
zanašala
nanje
.
Tako
je
prišlo
,
da
je
hiša
od
leta
do
leta
bolj
slabela
in
pešala
.
Nazadnje
so
pritisnili
še
upniki
,
ki
so
bili
posodili
njenemu
možu
denar
.
Da
bi
odvrnila
od
sebe
popolni
polom
,
je
naposled
radovoljno
prodala
posestvo
.
Iz
izkupila
je
poravnala
dolgove
,
a
s
tem
,
kar
ji
je
še
ostalo
,
je
kupila
gori
na
griču
bajtico
,
v
katero
se
je
preselila
s
svojo
hčerko
.
Mati
narava
je
često
jako
muhasta
.
Svoje
dari
trosi
z
veliko
samovoljnostjo
.
Tu
se
kaže
skrajno
skopo
,
tam
zopet
potratnodarežljivo
.
Časih
zalotimo
najkrasnejšo
cvetko
v
kraju
,
kjer
bi
se
je
najmanj
nadejali
,
in
dogodi
se
,
da
nas
sreča
v
kaki
skromni
,
pozabljeni
gorski
vasici
dekletce
tako
divne
lepote
,
kakršnega
bi
zaman
iskali
po
kraljevskih
dvorih
.
Še
bolj
čudno
je
pa
to
,
da
imajo
dostikrat
lepi
,
zdravi
starši
grde
,
slabotne
in
pohabljene
otroke
,
ali
pa
tudi
nasprotno
.
Od
kod
to
?
Vsekakor
so
oni
trdni
,
večno
neizpremenljivi
zakoni
,
kateri
vladajo
baje
v
stvarstvu
,
težko
doumni
!
No
,
časih
se
materi
naravi
pa
tudi
ne
more
očitati
,
da
bi
bila
nedosledna
!
Meta
je
bila
krasotica
v
svoji
mladosti
,
da
ji
ga
ni
bilo
para
v
treh
župnijah
,
in
lepa
je
bila
tudi
njena
Rezika
.
Da
,
hči
je
bila
še
mnogo
lepša
nego
mati
.
Imela
je
tudi
nekoliko
očetovih
potezic
v
obrazu
,
ki
so
se
spajale
s
potezami
,
ki
jih
je
bila
podedovala
po
materi
,
v
prekrasno
harmonijo
.
Ves
svet
se
je
vzgledoval
nad
tem
dekletcem
.
Vse
na
njej
je
bilo
nekako
gosposko
,
plemenito
.
Rasti
je
bila
vitke
,
a
vendar
je
bil
njen
životek
tako
prijetno
poln
in
mehak
.
Obrazek
je
bil
pač
nekoliko
suhljat
,
a
zato
čudovito
izrazit
,
in
njena
lica
so
bila
navzlic
temu
lepo
zorna
,
od
lehke
rdečice
navdahnjena
.
To
vam
je
bila
nenavadna
,
idealna
glavica
,
kakor
lepše
morda
še
nikdar
noben
slikar
naslikal
ni
.
A
najčudovitejše
so
bile
njene
oči
.
Kakor
dve
zvezdi
v
tihi
,
jasni
noči
,
so
mirno
gledale
v
svet
ter
lile
svojo
milobno
,
dobrodejno
luč
.
Nihče
,
ki
so
se
uprle
vanj
,
se
ni
mogel
odtegniti
njih
mogočnemu
vplivu
.
A
tudi
druga
njena
zunanjost
je
bila
občudovanja
vredna
.
Njeno
vedenje
,
njeno
kretanje
,
njena
hoja
,
vse
,
vse
bi
bilo
delalo
čast
ženski
iz
najvišjih
krogov
.
Če
se
je
primerilo
,
da
jo
je
videl
kdaj
kak
tuj
človek
,
ki
ga
je
naključje
pripeljalo
v
ta
kraj
,
je
strmeč
popraševal
,
kako
je
zašlo
to
dekletce
semkaj
.
Pa
tudi
domači
ljudje
sami
so
čutili
,
da
ne
spada
prav
med
nje
.
Večkrat
se
je
pošalil
kdo
z
njeno
materjo
,
rekoč
:
»
Meta
,
odkod
imaš
vendar
ti
to
svojo
hčerko
?
«
»
I
,
zamenjala
jo
je
,
«
je
pristavil
drugi
.
»
Pri
nas
ni
podnebje
za
to
,
da
bi
poganjale
take
žlahtne
rože
!
«
»
Le
gledi
,
da
ti
je
kak
grof
ne
odpelje
!
«
jo
je
svaril
tretji
.
Meta
pa
je
odgovorila
na
to
:
»
Saj
,
ko
hodi
tod
mimo
toliko
grofov
!
«
Toda
popolnoma
prikriti
ni
mogla
,
kako
dobro
ji
dejo
take
besede
,
in
potihem
si
je
sama
rekla
večkrat
:
»
Kdo
ve
,
kaj
postane
še
iz
moje
Rezike
!
«
Vedela
je
,
da
je
lepota
za
žensko
velik
dar
božji
,
a
da
ji
je
lehko
tudi
vir
nesreče
,
da
celo
pogube
;
na
to
navzlic
lastni
,
žalostni
izkušnji
ni
mislila
.
Kaj
takega
se
ji
je
zdelo
nemogoče
pri
njeni
hčerki
!
Da
se
bo
Rezika
bolje
možila
,
nego
kaka
druga
kočarska
hči
,
o
tem
je
bila
trdno
uverjena
in
je
upala
,
da
bode
poleg
nje
i
ona
imela
na
stara
leta
lepo
,
prijetno
življenje
.
O
vsem
tem
je
bila
prepričana
tem
bolj
,
ker
se
je
bila
Rezika
vsled
svoje
nadarjenosti
in
pridnosti
priučila
marsičemu
,
s
čimer
se
niti
hčere
prvih
kmetov
niso
mogle
ponašati
.
Sprijaznila
se
je
bila
z
učiteljevo
soprogo
,
ki
je
bila
jako
izobražena
ženska
,
in
od
nje
si
je
prisvojila
mnogo
takih
stvari
,
ki
so
ji
nadomeščale
to
,
kar
bi
se
bila
morala
naučiti
sicer
le
v
kaki
mestni
šoli
.
Zlasti
v
raznih
ročnih
delih
se
je
bila
izurila
poleg
učiteljeve
žene
tako
,
da
bi
se
bila
v
tem
lehko
izkušala
z
marsikatero
mestno
gospodično
.
Seveda
svojega
znanja
zdaj
še
ni
mogla
uporabljati
kdo
ve
kako
.
Morala
se
je
baviti
bolj
z
vsakdanjimi
deli
.
Šivala
je
in
izgotavljala
ženske
obleke
ter
pripomogla
tako
,
da
sta
z
materjo
,
ki
je
le
bolj
poredkoma
kam
na
delo
hodila
,
živeli
še
dokaj
dobro
.
Da
so
se
začeli
pri
Reziki
kmalu
zglašati
snubači
,
je
umevno
.
Komaj
je
bila
dopolnila
šestnajsto
leto
,
pa
je
že
imela
ženitovanjskih
ponudeb
v
izobilju
,
a
njej
se
je
zdelo
vse
to
nekako
čudno
,
smešno
.
Videla
je
sicer
,
da
se
može
druga
dekleta
,
a
da
bi
prišla
tudi
nanjo
enkrat
vrsta
,
da
bi
tudi
ona
morala
zapustiti
mater
ter
se
morala
preseliti
v
tujo
hišo
,
se
ji
je
zdelo
neverjetno
,
nemogoče
.
In
kaj
bi
tam
?
.
.
Ne
,
ne
,
lepše
ni
nikjer
nego
doma
!
Pa
dasi
se
ji
je
sčasoma
nekoliko
jasneje
pojavljala
zavest
o
ženskem
poklicu
,
je
vendar
enega
snubca
za
drugim
odpravila
iz
hiše
.
Kazala
se
je
vsem
moškim
enako
hladnokrvna
,
akoravno
je
imela
svoje
skrivne
simpatije
in
antipatije
in
akoravno
si
je
časih
dejala
:
»
Tega
pa
že
ne
,
rajši
spet
onega
!
«
Prijazna
je
bila
z
vsemi
enako
;
nobeden
se
ni
mogel
pritožiti
,
da
bi
ga
bila
zavrnila
osorno
,
a
nobeden
si
ni
mogel
tudi
domišljati
,
da
mu
je
dala
prednost
pred
kom
drugim
.
In
tako
je
bila
dopolnila
Rezika
navzlic
svoji
izredni
lepoti
osemnajsto
leto
,
ne
da
bi
se
bila
omožila
.
Bila
je
pri
tem
popolnoma
srečna
in
nikdar
si
ni
belila
glave
o
tem
,
kakšna
bo
njena
prihodnost
...
Malo
več
preglavice
pa
je
delala
hčerina
možitev
Meti
.
Da
je
Rezika
odklonila
dozdaj
vse
ponudbe
,
to
ji
ravno
ni
delalo
skrbi
.
Bolj
pa
jo
je
vznemirjalo
to
,
da
se
ni
bil
oglasil
dozdaj
noben
tak
snubec
,
ki
bi
bil
njej
popolnoma
pogodu
.
Kakor
je
ljubila
svojo
hčer
,
se
vendar
nikdar
ni
vprašala
:
»
Bi
bila
li
s
tem
srečna
moja
hči
?
«
temveč
vselej
le
:
»
Bi
li
imela
jaz
pri
tem
to
,
kar
bi
rada
?
«
In
dozdaj
je
morala
na
to
drugo
vprašanje
vedno
odgovarjati
z
»
ne
!
«
Zato
se
pa
tudi
hčeri
nikdar
ni
protivila
,
ako
je
rekla
,
da
se
še
ne
mara
možiti
.
A
postajalo
ji
je
že
tesno
pri
srcu
.
Naposled
pa
so
se
Meti
le
razjasnila
lica
.
Končnik
,
najimovitejši
posestnik
v
vasi
,
je
bil
postal
vdovec
.
Ta
se
je
začel
ozirati
po
Reziki
.
Nekoč
je
poklical
Meto
k
sebi
v
hišo
,
ji
natočil
kozarec
dobrega
,
starega
vina
,
da
jo
je
hipoma
pogrelo
po
životu
,
potem
pa
ji
razodel
,
da
bi
bil
pripravljen
vzeti
Reziko
za
ženo
.
Končnik
je
bil
že
v
letih
,
a
bil
je
vendar
še
korenjak
;
tej
trditvi
je
moral
pač
vsakdo
pritegniti
.
Bil
je
srednje
postave
,
pa
močan
in
širokopleč
,
pravi
hrust
.
Obraz
mu
je
bil
nekoliko
od
pijače
zaripljen
,
in
imel
je
že
precej
obilen
trebuh
,
vsled
česar
je
nosil
spodnje
tri
gumbe
pri
telovniku
zmeraj
odpete
.
Vsekakor
je
bila
njegova
gručava
postava
v
velikem
nasprotju
z
nežno
,
fino
postavo
Rezikino
,
in
lep
zakonski
par
bi
onadva
nikakor
ne
bila
,
a
vse
to
ni
pripravilo
Mete
do
tega
,
da
bi
bila
odbila
Končniku
hčerino
roko
.
Nasprotno
,
bila
je
takoj
voljna
ugoditi
njegovi
želji
in
mu
obljubila
s
komaj
pritajenim
veseljem
,
da
bo
napela
vse
moči
,
da
pridobi
hčer
zanj
.
Storila
je
to
tem
rajša
,
ker
ji
je
Končnik
precej
v
prvem
hipu
namignil
,
da
se
preseli
s
hčerjo
tudi
ona
k
njemu
.
V
Končnikovi
hiši
je
videla
združene
vse
one
pogoje
,
od
katerih
je
smatrala
zavisno
lastno
srečo
.
Razen
lepe
kmetije
je
imel
njen
prihodnji
zet
gostilno
in
prodajalnico
in
vsekakor
tudi
dosti
denarja
,
česa
ji
more
torej
nedostajati
in
kaj
se
bode
poznalo
taki
hiši
,
če
si
bo
ona
časih
malo
postregla
!
In
Rezika
?
Njej
se
bode
godilo
seveda
še
boljše
,
in
hvaležna
ji
bo
,
da
jo
je
tako
lepo
pod
streho
spravila
!
Da
bi
se
ustavljala
njeni
volji
,
to
ji
niti
na
um
ni
hodilo
...
Od
tistihmal
je
Končnik
večkrat
klical
Meto
k
sebi
,
da
bi
malo
»
pogospodinjila
«
,
kakor
se
je
on
izražal
.
Ona
pa
se
je
rada
odzvala
njegovim
vabilom
,
zakaj
plačeval
jo
je
dobro
za
njen
trud
in
ji
vselej
še
tako
postregel
,
da
se
je
na
večer
jako
zadovoljna
vračala
domov
.
A
s
hčerjo
pa
še
ni
bila
izpregovorila
odločilne
besede
.
Ker
se
Končnik
že
zastran
lepšega
ni
mogel
ženiti
tako
kmalu
po
smrti
svoje
prve
žene
,
se
ji
stvar
ni
zdela
nujna
in
je
smatrala
za
bolje
,
da
naznani
hčeri
veselo
novico
šele
ob
kaki
ugodni
priliki
.
Toda
nekoč
ji
pripomni
Končnik
,
da
bi
vendar
le
rad
poznal
tudi
Rezikino
mnenje
.
Zdaj
ni
mogla
Meta
več
odlašati
...
Bilo
je
neke
srede
dopoldne
,
ko
je
sedela
Rezika
v
sobi
pri
oknu
in
šivala
,
mati
pa
je
v
veži
južino
pripravljala
.
Nekako
molčeča
je
bila
že
vse
to
dopoldne
mati
,
in
hčerka
se
je
ozrla
že
nekolikokrat
skrbeče
po
njej
.
A
tudi
materi
so
uhajali
časih
pogledi
skozi
odprta
vrata
do
hčere
.
Prav
videlo
se
ji
je
,
da
namerava
nekaj
,
a
da
ne
ve
prav
,
kako
bi
najbolje
začela
.
Borno
kosilce
je
bilo
že
na
mizi
,
in
mati
in
hči
sta
prijeli
za
leseni
žlici
,
da
bi
začeli
jesti
.
To
je
dalo
materi
povod
,
da
je
izpregovorila
:
»
Danes
pa
ne
bom
jedla
tako
dobro
,
kakor
sem
včeraj
pri
Končniku
...
Eh
,
pri
Končniku
ti
imajo
dobro
hrano
!
Zato
pa
gre
tudi
vse
tako
rado
delat
tjakaj
!
«
»
Posli
pa
le
niso
nič
prav
zadovoljni
tamkaj
,
«
odvrne
Rezika
.
»
Venomer
se
menjujejo
!
«
»
Kdo
pravi
?
Seveda
,
lenuhov
Končnik
v
svoji
hiši
ne
trpi
,
tisto
je
že
res
!
Kdor
pa
je
le
količkaj
priden
,
izhaja
prav
lahko
ž
njim
!
«
»
Jaz
sem
pa
slišala
že
večkrat
,
da
ljudi
neprenehoma
priganja
k
delu
in
da
je
samo
sebi
dober
,
drugim
pa
ne
privošči
ničesar
.
Pravijo
,
da
celo
delavcem
plačilo
trga
,
ako
le
more
.
«
»
Rada
bi
vedela
,
kdo
ti
je
vse
to
natvezel
!
«
ugovarja
mati
,
kateri
so
hčerkine
opazke
jako
neprilično
hodile
.
»
Mene
poslušaj
in
to
verjemi
,
kar
ti
jaz
povem
!
Tisto
ni
vse
skupaj
nič
res
,
kar
ti
trdiš
!
Le
poslušaj
!
Ko
smo
včeraj
plele
na
njivi
,
se
je
pripeljal
Končnik
sam
na
svojem
vozičku
za
nami
ter
nam
prinesel
malico
.
Pa
kako
malico
!
Meni
pa
je
še
rekel
:
Meta
,
tako
hiteti
bi
ti
pa
res
ne
bilo
treba
!
Saj
si
vsa
potna
!
Le
počasi
,
počasi
!
Pa
naj
reče
še
kdo
,
da
priganja
ljudi
pri
delu
!
«
»
Čudno
!
«
pripomni
Rezika
neverjetno
.
»
Kaj
bo
čudno
?
Nič
ni
čudno
!
Jaz
ga
pa
dobro
poznam
in
vem
,
da
ni
napačen
človek
!
Le
poslušaj
,
kaj
je
potem
še
zvečer
naredil
!
Ko
smo
bili
povečerjali
,
me
pokliče
v
klet
ter
mi
natoči
kar
iz
soda
kozarec
najboljšega
vina
in
mi
reče
:
Na
,
Meta
,
saj
si
ga
zaslužila
!
Ali
nima
torej
dobrega
srca
?
Tako
se
mi
je
prileglo
tisto
vino
,
da
je
bilo
kaj
!
«
»
Samo
Vas
je
poklical
v
klet
?
«
se
začudi
iznova
hčerka
.
»
Saj
vas
je
delalo
vendar
več
!
«
Te
besede
so
spravile
Meto
malo
v
zadrego
,
tako
da
ni
vedela
precej
,
kaj
bi
odgovorila
.
Po
kratkem
premolku
reče
vendar
:
»
Saj
je
pozneje
poklical
morda
tudi
druge
!
Toda
z
menoj
se
je
hotel
nekaj
pomeniti
,
zato
mi
je
velel
sami
v
klet
.
«
S
temi
besedami
se
je
bila
doteknila
Meta
predmeta
,
o
katerem
bi
bila
rada
govorila
s
hčerko
.
Toda
vedi
ga
Bog
,
zakaj
so
ji
šle
besede
tako
nerade
iz
ust
!
Je
li
morda
vendar
le
čutila
,
da
je
mislila
bolj
nase
nego
na
hčer
,
ko
je
to
obljubila
Končniku
?
Odkašljevala
si
je
precej
dolgo
,
preden
je
nadaljevala
:
»
Trdna
hiša
to
,
Končnikova
!
Vesela
bo
lehko
tista
,
ki
si
jo
izvoli
Končnik
za
ženo
.
Saj
brez
žene
ne
bo
mogel
biti
več
dolgo
.
«
»
Oh
,
vdovca
bi
pa
jaz
že
nikoli
ne
bila
vesela
!
«
vzklikne
Rezika
,
kakor
bi
se
bila
hipoma
zavedla
,
kam
cikajo
materine
besede
.
»
Neumnica
ti
!
«
se
zahudi
mati
.
»
Naj
bo
vdovec
,
če
je
!
Saj
ni
nič
otrok
od
prejšnje
žene
!
«
»
Pa
petdeset
let
bo
že
kmalu
star
!
«
»
Nak
!
To
spet
ni
res
!
Sam
mi
je
povedal
,
da
jih
še
ni
petinštirideset
izpolnil
!
V
najboljših
letih
je
!
«
»
No
,
pa
lep
ravno
tudi
ni
!
«
nadaljuje
hčerka
,
kakor
bi
jo
mikalo
,
nasprotovati
materi
.
»
Na
eno
oko
zmeraj
miži
,
ali
pa
pomižikuje
z
njim
tako
čudno
,
da
sili
človeka
na
smeh
,
če
ga
vidi.
«
»
Molči
!
Kaj
bi
tisto
!
«
se
razjezi
mati
.
»
Mož
je
,
da
je
malo
takih
!
Koliko
pa
je
fantov
,
da
bi
se
mogli
meriti
z
njim
?
..
Poglavitna
reč
pa
je
,
da
ima
kaj
in
da
je
dober
!
Ženi
pri
njem
ne
bo
manjkalo
ničesar
in
na
rokah
jo
bo
nosil
,
to
ti
jaz
povem
!
Jaz
bi
si
ne
želela
nikdar
boljšega
zeta
,
nego
je
on
!
«
Reziki
se
raztegnejo
oči
in
zvedljivo
jih
upre
v
mater
.
»
Le
gledi
me
le
!
«
reče
ta
,
opazivši
njeno
osuplost
.
»
Tudi
tebi
se
bo
treba
omožiti
!
Še
nekaj
mesecev
,
pa
boš
imela
devetnajst
let
!
Ko
sem
bila
jaz
stara
toliko
,
kakor
si
zdaj
ti
,
sem
bila
že
omožena
.
«
»
Meni
se
pa
nič
ne
mudi
!
«
pripomni
hči
.
»
Tudi
ne
vem
,
koga
naj
bi
jemala
!
«
»
Pa
jaz
vem
,
če
ti
ne
veš
!
«
odvrne
mati
.
»
Kaj
?
«
vpraša
strmeč
hči
ter
odloži
žlico
.
»
Pa
me
saj
ne
misli
Končnik
snubiti
?
«
»
Če
te
misli
snubiti
,
ne
morem
reči
,
«
se
izgovarja
Meta
,
»
toda
da
bi
se
te
ne
branil
,
vem
dobro
!
«
Rezika
se
ni
mogla
zdržati
smeha
.
»
Hahaha
,
torej
Končnika
ste
mi
izvolili
?
..
Njemu
naj
se
izkušam
prikupiti
?
Mati
,
ne
vem
,
ali
govorite
resno
,
ali
pa
se
le
norčujete
!
Hahaha
,
Končnik
in
jaz
—
mož
pa
žena
!
To
veste
,
da
ga
vičem
—
kako
bi
ga
ne
,
ko
je
toliko
starejši
od
mene
!
Prav
lehko
bi
bil
moj
oče
!
No
,
jaz
bi
ga
ne
mogla
tikati
,
če
bi
bil
tudi
moj
mož
!
To
bi
bilo
res
lepo
,
če
bi
ga
klicala
:
Slišite
Vi
,
moj
mož
!
Hahaha
mati
,
kaj
pravite
,
ali
bi
ne
bilo
to
vendar
malo
prečudno
?
«
Rezika
se
je
smejala
prav
od
srca
.
A
materi
ni
bilo
prav
,
da
se
je
tako
norčevala
.
»
Kaj
čvekaš
!
«
vikne
nejevoljno
in
stisne
spodnjo
ustnico
na
zgornjo
,
da
se
ji
je
grdo
razblinila
.
To
navado
je
imela
Meta
vselej
,
kadar
je
bila
razjarjena
.
Bilo
je
videti
,
da
bo
obmolknila
,
vendar
izpregovori
spet
čez
nekoliko
časa
:
»
Dobro
ti
hočem
,
nič
drugega
!
Kaj
bi
stradali
in
se
mučili
z
delom
,
ko
si
lehko
izboljšava
življenje
!
Tvoja
dolžnost
je
,
da
me
slušaš
in
gledaš
na
to
,
da
tudi
meni
olajšaš
stara
leta
!
«
Rezike
se
je
lotil
spričo
teh
materinih
besed
mešan
čut
.
Na
eni
strani
jo
je
zgrabilo
neprijetno
,
da
je
mati
tako
trezno
,
brez
vsakega
najmanjšega
ozira
na
njene
srčne
potrebe
,
snovala
načrte
za
udobnost
lastnega
življenja
,
na
drugi
strani
pa
se
ji
je
mati
spet
smilila
,
zakaj
ljubila
jo
je
goreče
in
od
srca
bi
ji
bila
privoščila
življenje
,
kakršno
si
je
želela
sama
.
Rada
bi
bila
storila
marsikaj
za
njo
,
a
če
se
je
zmislila
na
to
,
da
bi
postala
Končnikova
žena
,
se
je
zdrznila
po
vsem
životu
...
Da
bi
matere
preveč
ne
žalila
ter
jezila
še
bolj
,
reče
s
pridržanim
,
ponižnim
glasom
:
»
Čula
sem
praviti
,
da
je
poglavitna
reč
pri
možitvi
srce
.
«
»
Oh
,
kaj
srce
!
«
poseže
mati
vmes
.
Razum
,
razum
se
mora
imeti
,
kakor
pri
vsaki
stvari
,
tako
tudi
pri
možitvi
!
Mlad
človek
si
misli
življenje
vse
drugače
,
nego
je
v
resnici
!
Srce
je
zapeljalo
že
marsikoga
v
nesrečo
!
Le
mene
poslušaj
,
ki
imam
izkušnjo
!
To
si
zapomni
:
Ljubezen
in
lakota
še
nikdar
nista
bili
prijateljici
!
Ljubezen
hoče
biti
sita
!
..
Koga
pa
hočeš
vzeti
?
Mar
tistega
mlečnozobega
cerkovnika
,
ki
gleda
iz
turnskih
lin
zmeraj
tako
željno
sem
dol
,
kadar
zvoni
ali
potrkava
?
Veš
,
jaz
nisem
slepa
in
že
davno
sem
opazila
vse
!
Ne
rečem
,
da
ni
čeden
ta
Mihec
,
ali
stradala
bi
pri
njem
!
«
Rezika
je
zardela
,
ko
je
mati
spomnila
cerkovnika
.
Prvi
hip
sama
ni
vedela
,
zakaj
.
A
ko
je
stvar
nekoliko
pomislila
,
je
morala
priznati
,
da
so
ji
cerkovnikove
velike
,
sanjarske
in
otožne
oči
res
posebno
ugajale
...
Res
je
bilo
tudi
,
da
se
je
oziral
po
njej
in
se
ji
nasmihaval
,
in
ravno
tako
res
,
da
se
mu
je
ona
odsmihavala
.
Toda
pri
tem
ni
nikdar
nič
posebnega
mislila
,
najmanj
pa
,
da
bi
postal
Mihec
kdaj
njen
mož
.
Z
lehko
vestjo
je
torej
odgovorila
materi
:
»
Za
cerkovnika
se
menim
toliko
,
kolikor
za
Končnika
in
še
več
drugih
,
ki
so
se
mi
že
silili
ter
me
nadlegovali
!
Seveda
,
ko
bi
prišlo
na
to
,
da
bi
se
morala
možiti
in
da
bi
morala
voliti
med
Končnikom
in
cerkovnikom
,
bi
se
že
rajša
odločila
za
zadnjega
.
Sicer
pa
,
kakor
sem
že
rekla
;
meni
se
nič
ne
mudi
možiti
se
,
in
vi
mi
menda
tudi
privoščite
še
par
let
prostosti
.
«
»
Dekle
,
dekle
!
«
vzklikne
zopet
ozlovoljena
mati
.
»
Druga
dekleta
so
vesela
,
če
dobe
snubca
,
ti
pa
...
Kar
molči
mi
—
ti
skrivaš
nekaj
pred
menoj
!
«
»
Bog
ve
,
da
ne
!
«
zatrjuje
Rezika
.
»
Ali
moški
so
mi
morda
baš
radi
tega
tako
zoprni
,
ker
se
mi
vedno
usiljujejo
...
Že
večkrat
sem
si
mislila
,
zakaj
sem
ravno
jaz
tako
nesrečna
,
da
ga
nimam
miru
...
«
In
posilile
so
jo
solze
.
Zdaj
pa
se
je
morala
mati
smejati
.
»
Saj
res
,
to
je
prava
nesreča
!
Ne
da
bi
bila
vesela
,
da
je
tako
,
ampak
še
kremži
se
!
..
Ali
je
kdo
videl
že
kdaj
kaj
takega
na
svetu
?
«
»
Jaz
ne
morem
za
to
,
če
sem
taka
!
«
»
No
saj
te
že
še
sreča
prava
pamet
!
..
Samo
če
je
res
,
da
so
ti
vsi
moški
tako
malo
mar
kakor
Končnik
!
«
»
Vsi
!
«
potrdi
Rezika
,
toda
sredi
odgovora
ji
zatrepeče
glas
,
kakor
bi
bil
hipoma
prešinil
njo
samo
dvom
,
da
govori
resnico
.
Plaho
povesi
oko
,
boječ
se
morda
,
da
bi
ne
odsevalo
iz
njega
nekaj
,
kar
je
tlelo
že
dolgo
dolgo
skrito
globoko
doli
v
dnu
njenega
deviškega
srca
.
»
Rezika
,
snoči
je
prišel
logarjev
Albin
domov
!
Oh
,
ti
si
ne
moreš
misliti
,
kako
je
lep
!
«
Te
besede
,
ki
jih
je
zaklicala
brez
vsakega
posebnega
namena
neka
znanka
,
ko
je
šla
mimo
njenega
okna
,
so
povzročile
,
da
je
šinila
Reziki
vsa
kri
najprej
k
srcu
,
potem
pa
v
glavo
.
Roke
so
ji
otrpnile
tako
,
da
je
morala
odložiti
delo
,
ki
se
je
bavila
ž
njim
.
Griček
,
ki
stoje
tako
zvane
hribarske
koče
na
njem
,
se
naslanja
proti
zahodu
na
gorovje
,
ki
je
polno
najlepšega
bukovega
in
smrekovega
lesa
.
Ti
gozdi
niso
kmetovski
,
temveč
so
ostali
v
lasti
graščine
tudi
potem
še
,
ko
so
se
bili
kmetje
odkupili
.
Oskrboval
je
te
gozde
že
postaren
logar
,
vdovec
,
ki
je
imel
edinega
sina
—
Albina
.
Tega
Albina
je
poznala
Rezika
od
mladih
nog
.
Logarjeva
hiša
je
stala
sicer
na
samem
sredi
gozda
,
toda
ni
bila
oddaljena
toliko
od
vasi
,
da
bi
ne
bili
mogli
biti
logarjevi
v
vedni
dotiki
z
vaščani
.
Razen
tega
pa
je
hodil
Albin
,
ki
je
bil
tri
ali
štiri
leta
starejši
od
Rezike
,
v
vaško
šolo
,
in
akoravno
nista
obiskavala
oba
enega
in
istega
razreda
,
sta
se
pa
le
videla
vsak
dan
.
Albin
je
bil
živ
,
razposajen
deček
.
Poznalo
se
mu
je
,
da
diha
zdrav
gozdni
zrak
in
da
mu
nihče
ne
krati
ljube
prostosti
.
Imel
je
vedno
kak
ravs
in
kavs
.
Trgal
in
lasal
se
je
kmalu
s
tem
,
kmalu
spet
z
onim
svojih
sošolcev
.
Največje
veselje
pa
mu
je
bilo
,
nagajati
dekletom
.
Zlasti
Rezika
ni
bila
nikjer
varna
pred
njim
.
Če
jo
je
le
ugledal
,
je
skočil
k
njej
ter
jo
ali
zgrabil
za
njene
dolge
lase
ter
jo
stresel
nekoliko
,
ali
pa
jo
brez
vsakega
najmanjšega
povoda
nabunkal
s
pestjo
po
hrbtu
,
in
sicer
časih
tako
,
da
so
ji
vsled
bolečine
solze
zalile
oči
.
Drugi
so
Albina
pogostoma
tožili
pri
učitelju
ter
mu
naklonili
marsikatero
kazen
.
Rezika
pa
tega
nikdar
ni
storila
.
Čudno
rada
je
imela
tega
dečka
.
Mogoče
zato
,
ker
je
bil
vedno
tako
čedno
oblečen
in
se
je
sploh
ugodno
razločeval
od
vaških
paglavcev
.
Akoravno
ni
bil
nikdar
ljubezniv
z
njo
in
akoravno
ji
je
pri
vsaki
priliki
kako
založil
,
jo
je
vendar
srce
vedno
vleklo
k
njemu
.
Še
nalašč
se
mu
je
včasih
nastavljala
,
če
tudi
je
vedela
,
kaj
pride
,
ako
jo
ugleda
.
Instinktivno
je
čutila
,
da
jo
ima
tudi
on
rad
in
da
se
baš
radi
tega
tako
rad
zaganja
vanjo
,
ker
jo
ima
rajši
nego
druge
.
Če
se
je
dogodilo
kdaj
,
da
je
ni
pogledal
,
ali
celo
,
da
se
je
pošalil
s
kakim
drugim
dekletcem
,
ko
je
njo
prezrl
—
storil
je
tudi
to
časih
,
ker
je
bil
ves
muhast
—
ji
je
to
huje
delo
,
nego
če
bi
ji
bil
izpulil
celo
pest
las
iz
glave
.
Ko
so
šli
nekega
dne
iz
šole
,
skoči
Albin
nenadoma
k
njej
,
ji
potegne
ruto
raz
glave
ter
steče
z
njo
črez
hrib
proti
svojemu
domu
.
Rezika
se
spusti
,
glasno
jokaje
,
v
tek
za
njim
.
Vsa
druga
šolska
mladež
pa
je
plesala
od
samega
veselja
in
se
grohotala
,
videč
,
kako
se
onadva
lovita
.
Rezika
je
vpila
in
prosila
,
naj
ji
da
robec
nazaj
,
zakaj
bala
se
je
priti
brez
njega
domov
;
ali
razposajeni
Binče
—
tako
so
ga
klicali
doma
,
ko
je
bil
še
majhen
—
se
ni
zmenil
niti
za
smeh
in
grohotanje
šolarjev
in
šolaric
,
katerim
je
bila
nebeška
zabava
to
,
niti
za
jok
in
vpitje
Rezikino
.
Drvil
jo
je
urno
kakor
zajec
proti
gozdu
,
a
Rezika
je
sopihala
za
njim
.
Dospevši
do
košatega
grma
,
počene
Albin
in
jo
na
pol
skrit
počaka
.
Ko
pa
pride
Rezika
do
njega
,
vsa
razgreta
in
mokra
po
licih
od
znoja
in
solz
,
skoči
bliskoma
pokoncu
,
ji
vrže
ruto
čez
glavo
in
ji
pritisne
,
potegnivši
oba
vogla
rute
pod
njeno
brado
tako
močno
navzkriž
,
da
mu
je
pomolila
nehote
obraz
nasproti
,
srčan
in
krepak
poljub
na
usteča
...
Zna
Bog
,
od
kod
je
vedel
mladi
navihanec
,
da
so
usta
tudi
za
poljubovanje
!
—
A
komaj
se
je
bilo
to
zgodilo
,
pa
izpusti
tudi
že
ruto
iz
rok
,
čofne
Reziko
z
dlanjo
po
licu
,
da
je
kar
plosknilo
,
ter
zbeži
,
ne
da
bi
bil
izpregovoril
najmanjšo
besedico
z
njo
...
Ta
dogodek
se
je
vtisnil
Reziki
čudno
v
spomin
...
Bila
je
tistikrat
stara
šele
devet
let
,
in
vendar
ji
je
zbudil
oni
poljub
čute
,
ki
ji
nikdar
niso
popolnoma
zamrli
v
srcu
.
Navzlic
udarcu
po
licu
,
s
katerim
je
Albin
tako
rekoč
paraleliziral
pomen
svojega
poljuba
,
ga
je
imela
odslej
še
rajša
,
in
njena
otročja
duša
mu
je
bila
še
bolj
naklonjena
,
nego
dozdaj
...
Toda
kmalu
po
tistem
dogodku
je
moral
Albin
z
doma
.
Vzel
ga
je
k
sebi
v
mesto
njegovega
očeta
brat
,
pri
katerem
je
ostal
dolgo
vrsto
let
.
Rezika
ga
je
videla
,
kako
ponosno
je
stopal
tistikrat
s
svojim
očetom
mimo
njih
koče
,
ko
je
odhajal
.
Željno
je
gledala
skozi
okno
za
njim
,
a
njemu
niti
na
misel
ni
prišlo
,
da
bi
se
bil
ozrl
po
njej
!
Albin
,
ki
se
je
šolal
v
mestu
,
je
ostajal
tudi
čez
počitnice
pri
stricu
.
Ne
da
bi
bil
hodil
on
domov
,
je
obiskal
rajši
oče
njega
vsako
leto
po
enkrat
,
ker
je
hotel
od
časa
do
časa
tudi
svojega
brata
videti
.
In
tako
se
je
zgodilo
,
da
je
Rezika
,
kateri
se
je
izpočetka
jako
tožilo
po
živahnem
,
razposajenem
dečku
,
sčasoma
vendar
toliko
pozabila
nanj
,
da
ga
ravno
ni
pogrešala
.
Leta
so
potekala
,
ne
da
bi
se
bila
s
posebnim
zanimanjem
spominjala
nazaj
na
one
čase
,
ko
jo
je
pretepaval
in
lasal
Binče
.
A
ko
se
je
bila
razcvetela
v
devico
in
so
se
začeli
zglašati
pri
njej
snubci
;
ko
je
čula
govoriti
o
možitvi
in
je
čutila
,
da
se
bliža
tisti
čas
,
ko
se
bo
morala
ukloniti
materini
volji
,
so
ji
začeli
čimdalje
pogosteje
spet
uhajati
misli
v
preteklost
nazaj
.
Sredi
dela
,
sredi
drugih
misli
ji
je
stopila
časih
kar
nenadoma
pred
oči
podoba
onega
ljubeznivega
dečka
,
pred
čigar
razposajenostjo
je
imela
toliko
pretrpeti
svoje
dni
.
A
še
bolj
čudno
je
bilo
to
,
da
si
je
predstavljala
svojega
nekdanjega
znanca
zdaj
često
tudi
takega
,
kakršen
bi
moral
pač
biti
po
toliko
letih
:
visokega
,
gibčnega
,
z
ognjevitimi
očmi
,
a
smehljajočim
obrazom
.
Pa
ne
da
bi
bila
gojila
nado
,
da
bode
kdaj
on
njen
mož
.
Na
eventualiteto
,
da
bi
jo
zasnubil
kdaj
Albin
,
dozdaj
še
ni
mislila
,
ker
je
sploh
premalo
računila
,
premalo
se
brigala
za
svojo
prihodnost
.
Mnogi
žive
ob
samih
spominih
.
Tudi
Rezika
je
često
pozabila
na
sedanjost
,
ko
se
je
bavila
v
svojih
mislih
s
preteklostjo
.
Spomini
na
lepe
otročje
dni
,
v
katere
se
je
čimdalje
rajša
pogrezala
,
pa
so
ji
hkrati
obudili
želje
,
da
bi
se
Albin
vrnil
,
da
bi
ga
mogla
zdaj
kot
mladeniča
videti
...
Zdelo
se
ji
je
,
kakor
bi
jo
njegova
navzočnost
rešila
vseh
sitnosti
,
ki
so
ji
nastajale
iz
tega
,
da
so
se
ji
ponujali
moški
,
in
kakor
bi
vpričo
njega
še
le
zadobila
potrebni
pogum
,
da
bi
vsemu
svetu
in
tudi
materi
povedala
,
da
se
ne
mara
možiti
...
Zlasti
odkar
je
pritiskala
ta
nanjo
ter
ji
ponujala
Končnika
,
ji
je
vedno
pogosteje
vstajala
želja
,
da
bi
Albin
prišel
spet
v
domači
kraj
...
In
zdaj
je
bil
hkrati
tukaj
!
Ko
ji
je
prijateljica
naznanila
to
novico
,
ji
je
bilo
,
kakor
bi
bilo
hipoma
prodrlo
solnce
megle
,
ki
so
ji
prej
zakrivale
jasno
nebo
.
Vse
okrog
nje
je
bilo
hkrati
svetlo
in
polno
veselja
.
In
vendar
je
občutila
nekak
strah
!
Obenem
s
solnčnim
žarkom
,
ki
ji
je
prisijal
v
njeno
srce
,
se
ji
je
pojavil
tudi
dvom
,
ji
bo
li
na
srečo
Albinov
prihod
...
Navzlic
temu
dvomu
pa
je
kar
koprnela
,
da
bi
ga
že
skoro
videla
...
Albin
se
je
povrnil
radi
tega
domov
,
da
bi
podpiral
v
službi
svojega
očeta
,
ki
se
je
bil
že
precej
postaral
.
Dovršil
je
bil
višjo
gozdno
šolo
,
a
sedaj
ni
šel
prakticirat
kam
drugam
,
ampak
si
je
hotel
rajši
od
očeta
pridobiti
onih
izkušenj
,
ki
mu
jih
šola
ni
mogla
dati
,
a
jih
je
potreboval
,
ako
je
hotel
zmagovati
dolžnosti
svoje
bodoče
službe
.
Sicer
pa
je
bil
itak
odmenjen
za
očetovega
naslednika
in
se
je
bil
tudi
že
sam
sprijaznil
z
mislijo
,
da
bode
nadaljeval
očetovo
službo
.
Za
zdaj
je
imel
Albin
najlepše
življenje
.
Očeta
mu
pri
njegovem
poslu
ni
bilo
treba
podpirati
več
,
nego
se
mu
je
ravno
ljubilo
.
Bil
je
namreč
njegov
oče
mož
,
ki
ni
rad
slišal
,
da
je
star
,
in
je
rad
pokazal
,
kaj
še
vse
more
.
Zato
bi
mu
niti
prav
ne
bilo
,
če
bi
se
mu
bil
preveč
silil
.
In
res
ga
je
oče
večkrat
zavrnil
,
ako
je
hotel
na
delo
z
njim
,
zlasti
kadar
je
bilo
slabše
vreme
.
Naglašal
je
,
da
je
on
bolj
utrjen
in
da
se
bo
Albinu
treba
šele
počasi
privaditi
raznim
neprilikam
,
ki
so
v
zvezi
z
logarjevo
službo
.
Albinu
pa
je
bilo
tako
tudi
prav
.
Sicer
mu
je
prve
dni
po
njegovem
prihodu
nekako
ugajala
gozdna
tišina
.
Bila
je
to
prijetna
izprememba
zanj
,
da
je
po
večletnem
bivanju
v
hrupnem
mestu
mogel
zopet
pohajati
po
tihem
gozdu
.
Obiskal
je
vse
one
kotičke
,
ki
so
mu
nekdaj
prijali
kot
majhnemu
dečku
,
in
ogledal
si
je
to
in
ono
stvar
,
ki
se
je
še
spominjal
nanjo
izza
mladih
dni
.
Dasi
se
ni
bilo
izpremenilo
mnogo
,
se
mu
je
videlo
zdaj
vendar
marsikaj
drugače
,
nego
prej
.
Celo
koča
,
v
kateri
je
bil
zagledal
luč
sveta
,
se
mu
je
zdela
zdaj
nekako
tuja
.
Vse
manje
in
borneje
se
mu
je
videlo
v
njej
.
In
nekako
čudno
mu
je
bilo
pri
srcu
,
če
je
pomislil
,
da
mu
bode
v
tej
koči
prebiti
vse
življenje
.
Ko
mu
spomini
na
mlade
dni
niso
več
zbujali
zanimanja
,
se
ga
je
začel
lotevati
dolg
čas
,
da
celo
nekaj
kakor
domotožje
je
občutil
po
živahnem
in
šumnem
življenju
.
Pogrešal
je
ljudi
,
s
katerimi
bi
se
bil
smejal
in
razgovarjal
,
kakor
je
bil
v
mestu
navajen
.
Z
očetom
sta
si
bila
do
malega
že
prvi
večer
vse
povedala
,
kar
sta
si
povedati
imela
.
Tudi
je
bil
njegov
oče
precej
molčeč
in
mu
ni
bilo
mnogo
na
razgovorih
.
Tako
bi
mu
bilo
preostajalo
samo
še
,
da
bi
se
bil
zabaval
s
staro
kuharico
,
ki
ji
je
rad
tekel
jezik
in
ki
se
navzlic
temu
,
da
je
služila
že
štirideset
let
v
samotni
logarjevi
hiši
,
še
ni
bila
odvadila
klepetanja
.
Toda
duševno
obzorje
tega
ženišča
je
bilo
vendar
le
preveč
omejeno
,
da
bi
mu
bil
mogel
razgovor
z
njo
biti
v
kako
zabavo
,
akoravno
se
je
časih
rad
pošalil
z
njo
.
Spričo
teh
razmer
je
bilo
Albinu
torej
jako
pogodu
,
da
mu
je
oče
privoščil
nekoliko
prostosti
in
mu
je
rad
dovolil
hoditi
v
vas
,
kjer
se
je
vendar
le
dobil
kak
človek
,
s
katerim
se
je
dala
ziniti
pametna
beseda
.
Zlasti
pri
Končniku
,
ki
je
bil
prvi
gostilničar
v
vasi
,
je
bila
vedno
kaka
druščina
.
Zahajala
sta
časih
župnik
in
kaplan
tjakaj
,
a
učitelj
in
poštar
sta
bila
vsakdanja
gosta
Končnikova
.
V
taki
družbi
se
je
torej
že
dalo
kaj
pogovoriti
.
Albin
se
je
pri
Končniku
hitro
udomačil
,
in
kmalu
ga
ni
bilo
dneva
,
da
bi
ne
bil
šel
v
vas
»
na
vrček
piva
«
,
kakor
je
svoj
odhod
od
doma
očetu
nasproti
redno
opravičeval
.
Pot
pa
ga
je
vodila
mimo
Metine
koče
...
Reziko
je
prešinilo
nepopisno
čustvo
,
ko
ga
je
uzrla
prvič
.
Kakor
bi
se
je
bil
kdo
s
trdimi
,
koščenimi
rokami
oklenil
okrog
prsi
,
tako
tesno
ji
je
bilo
in
na
oči
ji
je
leglo
nekaj
kakor
megla
,
da
ni
videla
v
prvem
trenotku
nič
jasnega
.
A
ko
se
ji
je
pogled
spet
razbistril
,
je
ostrmela
.
Sicer
je
bil
Albin
precej
tak
,
kakor
si
ga
je
zadnji
čas
predstavljala
časih
v
svoji
domišljiji
,
vendar
pa
še
vse
lepši
...
Stopal
je
ponosno
in
brhko
,
pa
tako
nalahko
,
da
so
se
njegove
noge
komaj
dotikale
tal
.
Bil
je
še
vedno
tako
zdravega
lica
,
kakor
prejšnje
dni
;
njegove
velike
oči
so
bile
žareče
,
zmagovite
,
a
pod
lepim
,
ravnim
nosom
so
mu
čepele
skrbno
gojene
,
dražestno
nakvišku
zasukane
brčice
...
Reziki
se
je
zategnil
nehote
obraz
v
nasmeh
,
ko
je
zagledala
krasnega
mladeniča
,
in
srce
ji
je
obvelo
sladko
veselje
,
katero
je
kalilo
nekoliko
le
to
,
da
je
šel
mimo
koče
,
ne
da
bi
se
bil
ozrl
proti
njej
.
Pa
kdo
bi
mu
zameril
precej
prvič
!
Prej
ali
slej
se
gotovo
spomni
svoje
nekdanje
znanke
,
oh
,
in
potem
jo
morda
celo
nagovori
!
.
.
Rezika
se
je
zdaj
še
