posmrti
,
po
večnem
miru
se
je
prebudila
v
mladem
srcu
.
Po
cesti
iz
mesta
so
se
zaslišali
koraki
in
glasno
govorjenje
.
Družba
narodnih
volilcev
je
odhajala
na
železniško
postajo
,
med
njimi
Devin
in
Dolnik
.
Cesta
je
vodila
mimo
kavarne
.
Ko
je
Pavlina
zaslišala
,
da
se
bliža
glasna
družba
,
se
je
zavila
v
svojo
belo
ruto
in
se
še
bolj
stisnila
v
kot
.
Devin
je
spoznal
kočijo
in
čeprav
v
nočni
temi
ni
razločil
,
kdo
da
sedi
v
njej
,
je
vedel
,
da
ne
more
biti
nihče
drug
kot
Pavlina
.
Vedel
je
,
da
sta
gospa
in
Pavlina
že
večkrat
prav
pred
to
kavarno
čakali
na
Menharta
.
Burno
mu
je
tolklo
srce
v
prsih
,
in
če
bi
bil
sam
,
bi
ga
nobena
sila
ne
zadržala
,
da
bi
je
ne
nagovoril
in
jo
tolažil
.
Toda
moral
je
dalje
,
kakor
vojak
na
bojnem
polju
.
Ko
se
je
pri
vhodu
na
postajo
še
enkrat
ozrl
,
je
še
videl
belo
podobo
sloneti
v
kočiji
in
neskončna
žalost
mu
je
trgala
dušo
,
žalost
,
ki
je
v
istem
trenutku
z
enako
močjo
trgala
tudi
srce
ubogi
deklici
.
Tudi
ona
je
spoznala
Devina
,
sprva
se
je
jezila
,
da
more
tako
trdosrčno
ravnati
,
potem
pa
so
se
ji
v
bridki
žalosti
spet
ulile
solze
.
Vlak
je
odpeljal
Devina
in
njegove
tovariše
,
ki
so
bili
veseli
zmage
.
Dolnik
je
že
dalj
časa
opazoval
svojega
prijatelja
in
slutil
je
,
kaj
mu
teži
srce
.
Medtem
ko
so
se
drugi
hrupno
pogovarjali
med
sabo
,
je
Dolnik
sedel
zraven
Devina
in
z
nenavadno
mehkim
glasom
dejal
:
»
Nesrečen
si
,
vem
,
zakaj
.
Ampak
čemu
?
Vedeti
je
treba
,
da
se
ni
mogoče
ustavljati
usodi
.
Naša
volja
–
prazna
domišljavost
;
naše
želje
–
nezrele
in
otročje
.
Ti
hrepeniš
po
dekletu
,
ki
se
,
recimo
,
odlikuje
po
svoji
telesni
in
duševni
milini
...
«
»
Če
bi
jo
poznal
,
bi
moral
priznati
...
«
»
Dobro
,
priznam
,
da
je
cvet
vseh
deklet
,
lepa
kakor
Venera
,
zvesta
kot
Hera
,
pohlevna
kot
Desdemona
...
«
»
Veš
kaj
,
nič
se
ne
šali
.
«
»
Prav
resno
govorim
.
Ti
goriš
za
svoj
narod
,
toda
kje
si
iščeš
družico
za
življenje
?
V
tujem
taboru
in
v
narodu
,
s
katerim
Slovani
bojujemo
tisočletni
boj
na
življenje
in
smrt
.
Tujko
hočeš
pripeljati
v
svoj
slovenski
dom
,
da
bi
tvojim
otrokom
z
materinim
mlekom
vlivala
v
žile
ljubezen
do
tistega
naroda
,
proti
kateremu
se
bojuje
oče
!
«
»
Njena
mati
je
Slovenka
,
«
se
je
opravičeval
Devin
.
»
Slovenka
?
Ponemčena
meščanka
,
ki
še
lomi
nekaj
slovenskih
besed
.
Hvali
usodo
,
da
je
vse
tako
dobro
uredila
.
In
če
že
tako
močno
hrepeniš
po
svojem
ognjišču
,
si
izberi
hčer
svojega
naroda
.
Mar
naše
Slovenke
niso
znane
po
svojih
telesnih
in
duševnih
čednostih
še
bolj
kot
tujke
?
Saj
bi
se
smešil
pred
svetom
,
če
bi
poudarjal
:
Svoji
k
svojim
!
sam
pa
bi
se
zaletaval
k
tujcu
prosjačit
za
tujko
.
O
,
jaz
poznam
narodnjake
,
pri
katerih
v
družini
ne
slišiš
slovenske
besede
.
Bi
rad
tudi
ti
dal
takšen
zgled
?
«
Devin
je
globoko
vzdihnil
.
Kar
je
zdaj
odkrito
povedal
Dolnik
,
je
Devin
že
mnogokrat
čutil
sam
,
toda
kdo
se
more
ustavljati
skrivnim
silam
,
ki
ga
vlečejo
in
priklepajo
k
drugemu
človeku
proti
sodbi
razuma
,
pa
naj
bo
še
tako
bister
?
»
Ti
lahko
govoriš
,
«
je
dejal
Devin
.
»
Jaz
,
da
,
jaz
govorim
iz
izkušnje
,
iz
bridke
izkušnje
.
«
Dolniku
se
je
tresel
glas
,
odprl
je
okno
in
se
zagledal
v
temno
noč
.
In
tako
sta
obnemela
oba
,
zatopljena
vsak
v
svoje
misli
,
v
nevesele
,
neizbrisne
spomine
.
Tri
dni
pozneje
so
volili
svoje
poslance
v
trgih
in
mestih
.
Ker
so
nasprotniki
na
kmetih
propadli
,
so
s
tem
večjo
silo
ukrepali
v
mestih
,
čeprav
se
jim
ni
bilo
treba
bati
poraza
.
Mestni
tajnik
je
letal
od
hiše
do
hiše
in
vsakemu
volilcu
zapisal
ime
kandidata
na
volilni
listič
.
Glavar
je
ukazal
vsem
uradnikom
,
da
morajo
voliti
.
Tudi
predsednik
deželnega
sodišča
je
v
prezidialnem
pismu
zapisal
svoje
prepričanje
,
s
katerim
so
seznanili
vse
sodne
uradnike
,
da
bodo
vsi
kakor
en
mož
za
vladnega
,
se
pravi
nemškega
kandidata
.
Narodni
volilni
odbor
je
sicer
tudi
za
mesta
in
trge
določil
kandidata
,
vendar
le
z
namenom
,
da
bi
ugotovili
količino
in
se
s
tem
pripravljali
na
prihodnje
volitve
.
Devin
in
Dolnik
sta
šla
na
volišče
ob
enajstih
.
Stala
sta
pred
mestno
hišo
,
kjer
je
bilo
volišče
,
ko
je
prišel
okoli
vogala
pristav
Vinko
Rovan
.
Zelo
se
mu
je
mudilo
.
Pa
tudi
prestrašil
se
je
,
ko
je
zagledal
svoja
nekdanja
pobratima
in
najraje
bi
se
bil
obrnil
,
toda
bilo
je
že
prepozno
.
»
Tebi
se
pa
hudo
mudi
,
«
ga
je
zadržal
Devin
.
»
Mar
bo
zanemarjal
svojo
narodno
dolžnost
?
«
se
je
pošalil
Dolnik
.
»
Le
hitro
gor
po
stopnicah
.
Samo
še
tvoj
glas
potrebujemo
.
«
Vinko
je
zardel
in
rad
bi
se
umaknil
pred
neprijetnim
pogovorom
,
toda
Devin
je
stopil
predenj
.
»
Saj
nas
ne
boš
izdal
,
ne
,
ne
,
to
ni
mogoče
.
«
»
Jaz
?
«
je
zajecljal
Vinko
.
»
To
je
pač
tako
...
«
»
Kakor
ukaže
predsednik
,
«
se
mu
je
posmehoval
Dolnik
.
Vinko
se
je
zmuznil
v
hišo
,
Devin
pa
je
bolj
žalostno
kot
jezno
gledal
za
njim
.
»
Vidiš
,
to
pa
naredi
kruhoborstvo
.
«
»
To
naredi
tujka
,
«
ga
je
zavrnil
Dolnik
,
»
tujka
,
ki
ji
je
zapisal
svoje
prepričanje
.
Zapomni
si
to
!
«
Ko
se
je
Vinko
Rovan
vračal
,
sta
še
vedno
stala
pred
hišo
.
Moral
je
mimo
njiju
,
čeprav
bi
se
jima
rad
izognil
.
Dolnik
ga
je
zaničljivo
pogledal
,
potem
pa
se
je
nasmehnil
,
ko
se
je
spomnil
na
nekdanje
Rovanovo
navdušenje
,
in
mu
zašepetal
na
uho
:
»
Zvečer
pa
le
prepevaj
:
Črna
zemlja
naj
pogrezne
tega
,
kdor
odpade
.
«
Gostoljubna
Salbingova
vila
se
je
spet
odprla
.
Gospod
dvorni
svetnik
Salbing
se
je
letos
dlje
mudil
na
Dunaju
kot
mu
je
bilo
ljubo
prav
zaradi
volitev
,
žene
same
pa
ni
hotel
poslati
na
kmete
,
toliko
manj
,
ker
ona
sama
tega
ni
želela
.
V
nasprotju
s
svojo
navado
si
tokrat
ni
želela
oditi
z
Dunaja
,
ni
je
mikalo
oditi
v
kakšne
toplice
,
ali
pa
ji
je
bila
všeč
družba
,
ki
se
je
večkrat
zbirala
v
njeni
hiši
in
v
kateri
nikoli
ni
manjkal
dragonski
poročnik
Alfonz
Marberg
.
Hudobni
jeziki
so
trdili
,
da
gospa
Dora
Salbingova
posveča
nenavadno
pozornost
mlademu
poročniku
;
govorili
so
celo
,
da
je
njen
ljubimec
in
se
čudili
Salbingovi
potrpežljivosti
.
Gospod
svetnik
je
bil
posebno
zadnje
čase
tako
zakopan
v
delo
,
da
ni
ničesar
opazil
in
se
je
nasploh
zanesel
na
svojo
ženo
,
da
ne
bo
prekoračila
mej
dostojnosti
.
Gospa
Dora
je
bila
popolnoma
zadovoljna
,
da
se
bosta
odpeljala
v
vilo
takoj
po
volitvah
in
ni
nič
nasprotovala
.
Pri
slovesu
ji
je
poročnik
Marberg
spet
zatrdil
,
da
bo
letos
gotovo
premeščen
v
eskadron
,
ki
je
namenjen
v
mesto
v
bližini
Salbingove
vile
.
»
Torej
na
skorajšnje
svidenje
,
«
je
rekla
gospa
Dora
z
milim
glasom
in
lesk
njenih
črnih
oči
je
v
mladeničevem
srcu
še
huje
razvnel
strasti
hrepeneče
ljubezni
.
Pritisnil
je
njeno
roko
k
ustom
in
česar
v
svoji
razburjenosti
ni
mogel
izraziti
v
besedah
,
so
govorile
njegove
oči
in
tresoča
se
roka
.
Ko
se
je
raznesel
po
mestu
glas
o
prihodu
gospoda
dvornega
svetnike
in
njegove
žene
,
so
se
vsi
gospodje
razveselili
,
da
bodo
spet
povabljeni
;
ženski
spol
pa
je
težko
čakal
,
da
bi
videl
gospo
Doro
,
ki
jim
je
bila
vzor
najnovejše
dunajske
mode
.
Glavar
je
prvi
pohitel
pozdravit
dvornega
svetnika
.
Začel
mu
je
pripovedovati
o
volitvah
in
koliko
opravkov
da
je
imel
,
toda
svetnik
mu
je
segel
v
besedo
in
ga
prosil
,
naj
ne
govori
o
volitvah
,
kajti
noče
si
še
tu
na
kmetih
,
kamor
je
prišel
počivat
,
motiti
miru
z
neprijetnimi
spomini
na
pravkar
končano
burno
obdobje
političnega
nemira
.
Kmalu
po
prihodu
je
Salbing
povabil
doktorja
Devina
k
sebi
,
da
bi
se
z
njim
pogovoril
o
zdravstvenem
stanju
svoje
žene
.
Devin
je
izrazil
svoje
veselje
,
da
se
je
gospa
zelo
popravila
in
da
je
zdaj
videti
prav
zdrava
.
Gospe
je
bila
sicer
všeč
pohvala
,
češ
da
ji
spet
rože
cvetijo
na
licu
,
toda
zdihovala
je
,
da
to
še
ni
znamenje
trdnega
zdravja
in
da
je
nervoznost
pač
ne
bo
zapustila
,
dokler
bo
živa
.
Devin
je
omenil
,
da
se
ne
kaže
čuditi
nervoznosti
v
mestih
zlasti
v
omikanih
krogih
,
ki
morajo
že
od
nežne
mladosti
preveč
napenjati
duha
t
telesnih
moči
pa
ne
razvijajo
enakomerno
.
»
Ženski
spol
je
po
naravi
rahločutnejši
...
«
»
Kar
pa
,
«
mu
je
segla
v
besedo
Dora
,
»
vaš
moški
spol
le
prerad
prezira
in
nas
tako
še
bolj
draži
.
«
»
Če
ne
izpolnimo
vseh
vaših
namišljenih
potreb
in
fantastičnih
želja
!
«
se
je
nasmehnil
Salbing
.
»
Škodo
imate
potem
le
vi
,
ker
smo
bolne
...
«
»
Ali
se
vsaj
delamo
bolne
,
«
je
pristavil
Salbing
sarkastično
.
Dora
ga
je
pikro
pogledala
in
Salbing
je
umolknil
.
Izgovoril
se
je
,
da
mora
v
mesto
obiskat
glavarja
,
priporočil
svojo
ženo
doktorjevi
pozornosti
in
odšel
.
»
Kaj
pa
vaš
prijatelj
Dolnik
?
«
je
vprašala
Dora
.
»
Si
še
ni
izbral
neveste
?
«
»
Ne
da
bi
vedel
.
«
»
Pa
vi
?
«
Devin
je
zardel
kakor
deklica
.
Ko
je
Dora
opazila
njegovo
zadrego
,
ga
je
hotela
še
dražiti
,
toda
prišel
je
nov
gost
,
doktor
Dolnik
.
In
zdaj
je
Devin
imel
priložnost
opazovati
oba
.
Dora
ni
kazala
posebnega
presenečenja
,
čeprav
je
Dolnik
prišel
nepričakovano
.
Lahna
rdečica
pa
je
oblila
njeno
lice
,
ko
mu
je
ponudila
roko
v
pozdrav
.
Dolnikov
pogled
pa
je
bil
teman
in
poznalo
se
mu
je
,
da
se
bojuje
s
samim
seboj
.
»
Letos
mi
ne
uidete
,
gospod
doktor
,
«
je
začela
Dora
,
ko
so
sedli
,
»
preden
ne
preskusimo
vaše
magnetične
moči
.
Ne
bom
mirovala
,
ne
,
dokler
ne
bomo
imeli
skupne
seje
.
Toda
moj
soprog
mora
prej
odpotovati
;
on
je
nevernik
in
nasprotnik
vseh
spiritističnih
poskusov
.
Jaz
pa
sem
se
to
zimo
še
bolj
prepričala
o
obstoju
duhov
.
«
Devin
se
je
smehljal
in
nejeverno
zmajeval
z
glavo
.
»
O
,
prepričali
se
boste
tudi
vi.
Veste
,
jaz
sem
vse
bolj
senzitivna
in
vsak
magnetizer
me
prav
lahko
in
hitro
spravi
v
somnambulno
spanje
.
«
»
In
tedaj
,
«
se
je
pošalil
Devin
,
»
vidite
v
preteklost
in
prihodnost
in
nič
vam
ni
skrito
.
Vse
spoznate
z
notranjim
vidom
,
svoje
bolezni
in
bolezni
drugih
,
zdravila
,
ki
jih
potrebujete
,
berete
zapečatena
pisma
,
govorite
v
jezikih
,
ki
jih
ne
znate
,
celo
pesnikujete
.
Ko
pa
se
prebudite
,
o
vsem
tem
ne
veste
ničesar
.
«
Dora
se
ni
pustila
motiti
.
»
Vi
se
mislite
šaliti
,
ampak
ste
povedali
samo
tisto
,
kar
se
resnično
dogaja
.
«
»
Kaj
pa
vi
mislite
?
«
S
temi
besedami
se
je
Dora
obrnila
k
Dolniku
.
»
Nekoč
ste
verjeli
!
«
»
Še
preveč
,
«
je
odgovoril
Dolnik
z
ostrim
pogledom
,
da
je
Dora
povesila
oči
.
Toda
hitro
se
je
zbrala
in
izzivalno
odgovorila
:
»
In
zakaj
preveč
?
«
»
Ker
sem
verjel
po
otročje
.
«
»
Ali
pa
,
ker
ste
nemara
po
otročje
le
hoteli
imeti
igračo
,
dokler
ne
bi
našli
druge
.
«
»
Igrati
se
je
res
imenitno
,
tako
izbrano
...
«
To
besedovanje
je
postalo
Dori
neprijetno
.
Naglo
je
vstala
,
pozvonila
ter
naročila
pogrniti
mizo
na
verandi
,
kamor
je
potem
povabila
gospoda
.
Tu
so
se
spominjali
lanskega
izleta
,
prijetnih
jesenskih
večerov
in
veselic
ob
trgatvi
.
Dora
in
Dolnik
sta
opisovala
malomeščansko
družbo
z
veliko
humorja
in
z
nič
manjšo
hudomušnostjo
,
od
oblastnega
glavarja
in
njegove
gospe
do
debelega
Kipfelbarona
in
majhnega
komisarja
.
Tedaj
se
je
gospod
dvorni
svetnik
vrnil
iz
mesta
;
bil
je
vesel
družbe
,
da
je
Devina
in
Dolnika
zadrževal
do
noči
.
Ko
sta
se
prijatelja
vračala
iz
vile
v
mesto
,
je
že
ležala
na
zemlji
topla
poletna
noč
,
mirna
in
tiha
,
le
slavčevo
petje
se
je
razlegalo
po
gozdu
.
»
Zdi
se
mi
,
«
se
je
oglasil
Devin
,
»
da
zdaj
kar
srečno
živita
skupaj
.
In
zakaj
tudi
ne
bi
?
Vsega
imata
dovolj
,
kar
si
človek
ponavadi
želi
.
Ni
se
jima
treba
boriti
za
kruh
.
On
je
izobražen
,
dobrodušen
,
fin
v
vedenju
;
ona
duhovita
,
vesele
narave
in
zdaj
še
dovolj
zdrava
.
Vsi
pogoji
za
zakonsko
srečo
.
«
»
Torej
moderni
Filemon
in
Baucis
,
«
je
ironiziral
Dolnik
.
»
Za
zakonsko
srečo
,
če
se
jo
sploh
da
doseči
v
življenju
,
pa
jima
manjka
poglavitna
stvar
.
«
»
In
ta
bi
bila
?
«
»
Medsebojna
ljubezen
.
«
»
Zdi
se
mi
,
da
se
imata
kar
rada
,
ali
da
vsaj
drug
drugega
spoštujeta
,
kar
nekako
nadomešča
tisto
mladostno
ljubezen
,
za
katero
je
vsaj
on
že
prerastel
leta
.
«
»
Da
se
imata
rada
?
«
se
je
zakrohotal
Dolnik
.
»
Tako
rada
se
imata
,
da
bi
se
ga
ona
precej
znebila
,
ko
bi
se
ga
mogla
in
to
kot
glavni
dedič
,
razumeš
.
On
pa
bi
si
utegnil
poiskati
še
enkrat
mlajšo
,
neizkušeno
dekle
.
«
»
Preostro
ju
sodiš
.
«
»
Nič
ostreje
,
kot
sta
v
resnici
.
Ona
da
je
duhovita
?
O
,
da
!
Trohico
svojega
znanja
zna
dobro
uporabljati
;
kaj
temeljitega
iskati
pri
ženskah
pa
bi
bilo
smešno
.
Svojega
poglavitnega
talenta
–
biti
všeč
moškim
,
seveda
ne
skriva
in
le
v
ta
namen
se
dela
zdaj
veselo
,
zdaj
melanholično
,
kakor
bolje
kaže
.
Gladka
je
kot
mačka
,
ampak
ima
tudi
kremplje
kot
mačka
.
Sirena
in
sfinga
hkrati
.
«
»
Kdor
bi
te
slišal
tako
črno
govoriti
o
gospe
Dori
,
bi
moral
res
pomisliti
,
da
jo
sovražiš
.
«
»
Saj
jo
,
sovražim
jo
,
«
se
je
razjezil
Dolnik
,
»
ali
vsaj
moral
bi
jo
sovražiti
.
«
Stopil
je
hitreje
.
Devin
pa
,
ki
ga
je
videl
tako
razjarjenega
,
ni
hotel
več
govoriti
o
tem
,
dokler
se
Dolnik
sam
ni
ustavil
.
»
Nemara
se
ti
zde
moje
besede
čudne
.
Sicer
pa
bo
še
čas
,
da
ti
vse
povem
.
Samo
nocoj
ne
.
Je
prelepa
noč
,
da
bi
si
jo
pokvarila
z
grenkimi
spomini
.
«
»
Torej
tudi
ti
nisi
za
tisti
fantastični
poskus
s
somnambulizmom
,
ki
ga
želi
gospa
Dora
?
«
»
Jaz
?
Zakaj
ne
?
Bo
vsaj
sprememba
v
enoličnem
životarjenju
.
Tebe
pa
bi
kot
naravoslovca
moralo
to
še
posebej
zanimati
.
«
»
Z
mistiko
se
nisem
nikdar
ukvarjal
in
hipnotizerji
od
Mesmerja
do
najnovejšega
Hansna
so
skrbeli
samo
za
to
,
da
so
si
polnili
svoje
mošnje
iz
žepov
lahkovernega
ljudstva
,
ne
pa
da
bi
koristili
spoznavanju
.
«
»
Justinu
Kernerju
,
čigar
objave
o
somnambulnem
dekletu
iz
Prevorsta
so
povzročile
toliko
hrupa
,
ni
mogoče
očitati
sleparstva
ali
samopašnosti
.
«
»
Tega
gotovo
ne
,
pač
pa
preveliko
lahkovernost
,
kakor
se
mi
zdi
.
«
»
Ti
govoriš
brez
vsake
svoje
izkušnje
.
«
»
Res
,
ampak
se
sklicujem
na
naravne
zakone
,
ki
veljajo
za
ves
materialni
svet
in
prek
katerih
človek
pač
ne
more
.
«
»
Vi
ste
s
svojimi
naravnimi
zakoni
,
kar
smo
mi
pravniki
s
pisanimi
.
Paragrafi
veljajo
,
naj
bodo
še
tako
neumni
.
In
če
se
vam
prikažejo
in
še
tako
resnično
dokažejo
novi
pojavi
,
jih
vi
tajite
,
če
se
ne
ujemajo
z
vašimi
zakoni
,
tajite
jih
na
ljubo
svoji
teoriji
.
Na
primer
,
zakaj
bi
človek
ne
mogel
uzreti
s
svojim
,
recimo
duševnim
očesom
,
stvari
,
ki
jih
ne
vidi
s
telesnim
očesom
?
Zakaj
ne
v
prihodnost
,
ko
je
vendar
prostor
in
čas
eno
in
isto
?
In
breztelesna
bitja
,
kdo
jih
lahko
taji
zaradi
tega
,
ker
je
naše
oko
pretopo
,
da
bi
jih
moglo
dojeti
?
Poznam
kmečkega
fanta
,
ki
gotovo
ni
vzgojen
za
nervoznost
,
je
krepke
in
zdrave
narave
,
pa
vidi
duhove
.
Ti
se
smehljaš
.
Ob
prvi
priložnosti
ti
ga
bom
poslal
,
da
ga
preiščeš
.
Ljudi
,
ki
so
umrli
,
vidi
še
nekaj
časa
po
smrti
pri
hišah
ali
na
polju
,
kako
opravljajo
dela
,
s
katerimi
so
se
ukvarjali
,
ko
so
živeli
.
Take
prikazni
ga
grozno
pretresejo
.
Ko
sva
s
fantom
nekega
večera
stala
pred
hišo
,
katere
gospodar
je
bil
umrl
pred
tednom
,
je
nenadoma
prebledel
in
s
široko
odprtimi
očmi
zeval
na
klop
pred
hišo
.
Ali
ga
ne
vidite
?
«
je
vprašal
ves
prestrašen
in
s
tresočim
glasom
.
Tam
sedi
in
si
baše
pipo
.
Tisti
gospodar
je
imel
navado
,
da
je
v
mraku
posedal
na
klopi
pred
hišo
in
kadil
.
«
Devin
je
ugovarjal
:
»
Na
kmetih
vzgajajo
otroke
s
strahovi
,
kar
je
zelo
bedasto
.
Torej
ni
čudno
,
da
se
tudi
odrasli
ljudje
ne
morejo
otresti
teh
predsodkov
,
ki
so
bili
vcepljeni
v
mlada
srca
.
Mene
ne
bo
nihče
prepričal
,
da
obstajajo
take
prikazni
,
dokler
jih
sam
ne
potipam
.
Hipnoza
,
to
pa
priznam
,
vpliva
na
rahločutne
osebe
.
«
Prišla
sta
do
glavnega
trga
in
se
ločila
.
Na
Zelenem
gradu
so
nastopili
mračni
dnevi
.
Menhart
ni
mogel
pozabiti
poraza
pri
volitvah
,
toliko
manj
,
ker
je
bil
na
poslanstvo
zidal
zlate
gradove
,
ki
so
se
razblinili
kakor
jutranja
megla
pred
soncem
.
Bilje
čemeren
in
njegova
soproga
je
le
prepogosto
čutila
njegovo
jezo
,
pa
celo
s
Pavlino
ni
bil
več
tako
prijazen
kot
prej
.
Kadar
se
je
spomnil
na
Devina
,
se
je
jezil
,
kajti
samo
njemu
je
pripisoval
svoj
poraz
.
Ko
je
nekoč
naletel
na
njegovo
fotografijo
v
albumu
,
jo
je
raztrgal
na
drobne
kosce
.
Od
tistega
dne
,
ko
je
Pavlina
obljubila
,
da
ga
bo
pozabila
,
mati
in
hči
nista
več
govorih
o
Devinu
.
Pavlini
se
je
sicer
poznalo
,
da
jo
muči
neka
notranja
bolečina
,
toda
premagovala
se
je
materi
na
ljubo
,
da
bi
je
ne
žalostila
in
ker
je
sama
sprevidela
,
da
je
vez
z
Devinom
za
vselej
pretrgana
.
Prijatelji
in
znanci
so
se
vse
bolj
poredko
oglašali
na
Zelenem
gradu
,
kar
je
bilo
zlasti
gospe
po
godu
,
Menhart
pa
je
to
zanemarjanje
bridko
čutil
.
Edini
,
ki
je
odslej
prihajal
pogosteje
,
je
bil
mladi
Artur
Solinger
.
Vselej
je
prinesel
Pavlini
kak
šopek
rož
,
in
ona
je
morala
,
čeprav
nerada
,
ostati
v
njegovi
družbi
in
poslušati
njegovo
pogosto
se
ponavljajoče
pripovedovanje
o
konjih
,
psih
,
lovu
in
podobnih
rečeh
,
za
katere
se
zanimajo
brezskrbni
,
lahkoživi
sinovi
imovitih
staršev
.
Opazila
je
,
da
se
ji
hoče
približati
in
to
jo
je
navdajalo
s
strahom
.
In
ni
se
motila
.
Nekega
popoldneva
sta
sama
sedela
na
vrtu
,
na
istem
kraju
,
kjer
je
še
pred
nedavnim
Pavlina
z
Devinom
sanjarila
o
srečnih
prihodnjih
dneh
.
Zdaj
se
je
Arturju
zdel
pravi
trenutek
,
da
bi
Pavlini
razkril
svoja
prava
čustva
.
Prijel
jo
je
za
roko
,
pa
mu
jo
je
preplašena
odtegnila
in
ko
je
Artur
padel
prednjo
na
kolena
in
ji
z
ognjevitimi
besedami
začel
govoriti
o
svoji
ljubezni
,
je
Pavlina
vstala
in
zbežala
v
hišo
.
Artur
je
bil
sicer
osupel
,
vendar
je
ta
beg
pripisoval
njeni
otroški
neizkušenosti
in
preveliki
sramežljivosti
in
si
jo
je
še
bolj
zaželel
.
Še
tisti
večer
je
vprašal
gospoda
Menharta
,
če
sme
priti
s
svojim
očetom
snubit
njegovo
hčer
.
Kdo
bi
bil
bolj
vesel
kot
lastnik
Zelenega
gradu
?
Menhart
je
sicer
rekel
,
da
ne
bo
silil
hčerke
,
vendar
je
bil
prepričan
,
da
tam
pač
ni
treba
sile
,
kjer
spregovori
srce
,
zanj
pa
da
bo
v
posebno
čast
družinska
zveza
z
imenitno
Solingerjevo
družino
.
Pri
večerji
je
bila
Pavlina
redkobesedna
,
Menhart
pa
izredno
dobre
volje
,
kakor
ni
bil
ves
čas
od
nesrečnih
volitev
.
Tudi
Arturju
se
je
svetil
obraz
od
veselja
.
Pri
slovesu
je
Pavlini
stisnil
roko
,
česar
mu
ni
mogla
braniti
in
v
prepričanju
v
uspeh
je
odšel
.
Po
njegovem
odhodu
se
Menhart
ni
mogel
vzdržati
,
da
ne
bi
povedal
ženi
,
kakšna
sreča
da
čaka
Pavlino
.
Tudi
gospe
je
bil
po
volji
ta
snubač
,
čeprav
jo
je
skrbelo
,
kaj
bo
rekla
Pavlina
in
če
se
ne
bo
upirala
.
»
Upirala
?
«
je
vzrojil
Menhart
.
»
Mar
se
ti
blede
?
Menda
ji
ne
roji
več
po
glavi
tista
neumnost
...
«
Menhart
je
zaškripal
z
zobmi
,
»
takoj
jo
pokliči
,
da
se
pogovorimo
.
«
Gospa
tega
ni
storila
,
češ
da
je
Pavlina
že
odšla
spat
in
da
jo
bo
ona
sama
vprašala
.
In
šla
je
v
njeno
sobo
.
Pavlina
je
takoj
zaslutila
,
kaj
je
mater
privedlo
k
njej
v
tej
pozni
uri
.
Se
preden
jo
je
mati
nagovorila
,
jo
je
Pavlina
objela
in
jo
prosila
s
solznimi
očmi
,
naj
jo
brani
pred
zvezo
,
ki
je
ne
more
sprejeti
.
»
Raje
me
dajte
v
samostan
.
Tam
bom
vse
pozabila
in
našla
svoj
mir
!
«
Mati
jo
je
mirno
pustila
tarnati
,
potem
pa
jo
je
začela
tolažiti
in
ji
prigovarjati
z
besedami
,
kakršne
prihajajo
samo
iz
blagega
materinega
srca
.
Prijela
jo
je
pri
najbolj
občutljivi
strani
.
Oče
da
to
želi
in
njemu
da
ne
bo
grenila
skrbi
polnih
dni
,
njemu
,
ki
se
trudi
,
da
bi
svoji
ljubljeni
hčerki
zagotovil
prijetno
in
brezskrbno
življenje
.
Kolikokrat
so
si
zatrjevali
,
da
se
ne
bodo
ločili
drug
od
drugega
!
Ko
bi
se
zgodilo
,
kar
je
bilo
v
zametku
poprej
,
bi
se
morala
povsem
raztrgati
ta
vsem
do
srca
prirasla
skupnost
.
Če
pa
se
izpolni
,
kar
se
razvija
sedaj
,
bodo
ostali
vsi
skupaj
,
tako
rekoč
ena
družina
,
ker
sta
graščini
tako
blizu
,
da
se
vsak
dan
lahko
tu
ali
tam
dobijo
.
Pavlina
je
poslušala
molče
.
Kaj
je
hotela
odgovoriti
?
Ali
ni
bila
vsaka
materina
beseda
ne
le
dobrohotna
,
marveč
tudi
resnična
in
pametna
?
Mati
pa
tudi
ni
želela
ali
zahtevala
odločne
besede
.
Le
umiriti
in
pripraviti
jo
je
hotela
na
to
,
čemur
se
ne
more
izogniti
.
Silila
jo
je
,
naj
gre
spat
,
in
ko
je
Pavlina
legla
,
je
sedla
k
njej
na
posteljo
,
jo
prijela
za
roko
in
ji
govorila
o
tem
in
onem
,
da
bi
njene
misli
odvrnila
od
žalostnih
spominov
.
Pavlini
se
je
zdelo
,
da
je
spet
majhno
dekletce
,
srečno
,
ker
jo
mati
ziblje
v
spanje
.
Kolikokrat
so
pri
njej
čule
te
ljube
oči
,
jasne
kot
zvezde
na
nebu
in
sipale
nebeški
mir
v
otroško
srce
.
In
tudi
nocoj
so
zrle
tako
milo
in
očarljivo
,
da
se
je
Pavlini
odvalil
kamen
žalosti
s
srca
in
da
je
po
otroški
navadi
,
smehljaje
se
materi
zapirala
trudne
oči
in
zadremala
.
Ko
je
mati
videla
,
da
hčerka
spi
,
ji
je
na
čelu
napravila
znamenje
križa
in
tiho
odšla
.
Nekaj
dni
pozneje
se
je
pripeljal
gospod
Solinger
s
svojim
sinom
Arturjem
.
Solingerju
je
bilo
všeč
,
da
se
je
Artur
odločil
za
Pavlino
,
kajti
upal
je
,
da
ga
z
zakonom
spravi
v
redno
življenje
in
ga
priveže
na
hišo
,
da
ne
bo
brez
opravkov
pohajkoval
,
tratil
čas
,
denar
in
zdravje
.
Vedel
je
sicer
,
da
Menhart
ne
gospodari
zgledno
,
toda
Pavlina
je
edinka
,
ki
ji
bo
vse
pripadlo
.
In
da
se
takoj
zdaj
izgovori
primerna
dota
in
vknjiži
na
Zeleni
grad
,
za
to
bo
že
poskrbljeno
.
Pavlina
je
vedela
,
kaj
jo
čaka
in
srce
ji
je
trepetalo
od
neskončne
žalosti
.
Zaman
je
premišljevala
,
kako
bi
se
otresla
jarma
,
s
katerim
jo
hočejo
prikleniti
k
neljubljenemu
človeku
.
Le
ko
je
videla
očetov
obraz
,
ki
je
sijal
od
sreče
,
se
je
čutila
mirnejšo
ter
se
vdajala
v
usodo
.
Staršem
,
dragim
in
skrbnim
,
hoče
prispevati
največjo
žrtev
,
pa
če
ji
tudi
poči
srce
.
Tolaži
se
,
ubogo
dekle
!
Nisi
prva
in
ne
zadnja
,
kiji
bo
trda
usoda
umorila
nežni
cvet
prve
ljubezni
.
Naj
tečejo
solze
,
da
ti
ohlade
dušne
bolečine
.
Iz
dneva
v
dan
se
ti
bo
bolj
poredkoma
rosilo
oko
in
po
tednih
in
mesecih
se
ti
bo
,
kakor
iz
meglene
daljave
,
prikazal
v
sanjah
izgubljeni
raj
.
On
pa
,
ki
je
vse
to
zakrivil
s
svojo
trdosrčnostjo
,
kakor
je
sodila
Pavlina
,
ni
vedel
,
kaj
se
godi
na
Zelenem
gradu
.
Kadar
se
je
spomnil
na
mučni
prizor
po
volitvah
,
ko
ga
je
Menhart
v
divji
jezi
preklinjal
,
je
izgubil
vse
upanje
,
da
bi
bilo
kdaj
mogoče
poravnati
spor
.
Če
pa
je
mislil
na
tiste
blažene
ure
,
ko
sta
si
s
Pavlino
gledala
iz
oči
v
oči
in
sta
si
prisegala
večno
zvestobo
,
je
začel
spet
upati
in
samega
sebe
varati
s
sanjami
,
praznimi
kot
pene
.
Strasti
da
se
bodo
polegle
,
prva
jeza
da
se
bo
ohladila
in
da
se
bo
obnovilo
prejšnje
stanje
.
Samo
da
bi
Pavlina
ostala
neomahljiva
.
O
njej
pa
nikar
dvomiti
!
Največja
tolažba
je
bila
Devinu
Pavlinina
podoba
,
ki
si
jo
je
pogosto
ogledoval
in
iz
nje
srkal
pogum
in
upanje
.
Poguma
je
res
potreboval
po
zmešnjavah
in
sitnostih
,
ki
si
jih
je
nakopal
zaradi
volitev
.
Nakopal
si
je
glavarjevo
in
županovo
sovraštvo
,
uradniki
so
se
mu
izogibali
,
večina
meščanov
pa
je
postrani
gledala
nanj
kot
na
človeka
,
ki
dela
razdor
med
ljudstvom
.
Glavar
je
poskušal
vse
,
da
bi
ga
odstranil
iz
tega
kraja
.
Sodišče
Devina
ni
smelo
klicati
kot
izvedenca
.
Nasprotniki
so
mu
spodkopavali
zaupanje
pri
bolnikih
na
različne
načine
in
nezgode
,
ki
se
primerijo
vsakemu
zdravniku
,
so
razvpili
kot
dokaze
za
njegovo
nepazljivost
ali
nevednost
.
Edino
Dolnik
mu
je
ostal
zvest
in
le
prepričanje
,
da
koristi
narodu
,
ga
je
držalo
pokonci
.
Pa
tudi
Dolnik
se
je
zadnje
čase
,
odkar
je
gospa
Dora
spet
vladala
kakor
kraljica
v
Salbingovi
vili
,
zelo
spremenil
.
Le
poredkoma
je
zahajal
v
čitalnico
in
na
sploh
mu
ni
bilo
za
nobeno
družbo
.
Zato
se
je
Devin
toliko
bolj
začudil
,
ko
ga
je
Dolnik
nekega
popoldneva
obiskal
in
vprašal
,
če
je
zvečer
prost
.
Gospa
Dora
da
ju
vabi
v
vilo
.
»
In
gospod
Salbing
?
«
»
Za
nekaj
dni
se
je
odpeljal
.
Dora
želi
,
da
ji
izpolniš
svojo
obljubo
.
«
»
Katero
?
«
»
No
,
saj
veš
,
tisto
magnetiziranje
...
«
»
Da
se
ti
ljubi
ukvarjati
se
s
takšnimi
neumnostmi
,
«
je
godrnjal
Devin
.
»
Kaj
hočeš
?
«
je
skomignil
Dolnik
,
»
ženske
muhe
!
«
»
Torej
zvečer
.
«
»
Da
,
zvečer
.
«
»
Počakal
te
bom
.
«
Gospa
Dora
je
sedela
na
verandi
pred
vilo
in
uživala
aromatski
večerni
zrak
,
ki
je
dehtel
iz
rožnatih
,
s
cvetjem
obsutih
grmov
.
Sonce
je
že
stalo
blizu
roba
Konjiške
gore
in
vsa
narava
se
je
začela
oddihavati
od
dnevne
toplote
.
Po
poti
sta
prihajala
Devin
in
Dolnik
.
Dorino
bistro
oko
ju
je
opazilo
že
od
daleč
,
zažarelo
je
,
čeprav
je
bilo
napol
dremavo
.
Po
običajnih
pozdravnih
frazah
so
do
mraka
posedeli
na
verandi
.
Potem
je
Dora
povabila
gospoda
v
salon
,
ki
ga
je
razsvetljevala
velika
svetilka
,
ki
je
visela
s
stropa
.
Okna
so
bila
zaprta
in
zagrnjena
,
hišni
pa
je
Dora
naročila
,
da
ne
sme
nikogar
pustiti
v
salon
,
preden
ne
pozvoni
.
Dora
je
sedla
v
naslanjač
,
Devin
njej
nasproti
,
Dolnik
pa
zraven
njega
.
Na
mizi
je
stala
majhna
trinožna
mizica
s
svinčnikom
v
eni
nogi
.
Pod
njo
je
bila
razgrnjena
pola
belega
papirja
.
»
Premikati
mize
,
«
je
rekla
Dora
,
»
to
bo
prvi
poskus
.
Mizica
bo
začela
plesati
in
s
svinčnikom
pisati
na
papir
nepravilno
ali
pa
tudi
v
razvidnih
črkah
in
besedah
.
«
Vsi
trije
so
položili
roke
na
rob
mizice
,
tako
da
so
se
končni
prsti
dotikali
med
seboj
.
Dalj
časa
so
čakali
molče
,
toda
mizica
se
še
ni
premaknila
.
Končno
se
je
nagnila
na
stran
,
kjer
je
držala
Dora
,
začela
se
je
po
malem
sukati
in
svinčnik
je
škripal
po
papirju
.
Ko
so
po
poskusu
pogledali
pisanje
,
so
videli
samo
neurejene
črte
brez
pomena
.
Devin
je
razlagal
,
da
se
miza
premika
,
ker
noben
človek
ne
more
dalj
časa
mirno
držati
svojih
rok
,
da
se
začne
tresti
,
ne
da
bi
to
hotel
.
»
Ne
trudite
se
s
svojo
učenostjo
,
«
ga
je
zavrnila
Dora
,
»
in
čakajte
do
konca
.
Z
vami
tako
ni
mogoče
privabiti
duhov
,
ker
ste
preveč
nejeverni
.
«
Sedeli
so
spet
v
krogu
in
se
dotikali
z
rokami
.
Nekaj
časa
je
minilo
,
ko
se
je
zaslišalo
rahlo
trkanje
,
kakor
da
bi
prihajalo
iz
stene
ali
stropa
,
toda
kmalu
je
ponehalo
in
se
ni
slišalo
nič
,
pa
tudi
nič
se
ni
prikazalo
.
»
Seja
z
vami
je
brez
uspeha
,
«
je
Dora
rekla
nekoliko
nejevoljna
.
»
Ne
ostaja
torej
nič
drugega
kot
zadnji
poskus
,
somnambulno
spanje
.
Ali
niste
še
nikogar
hipnotizirali
?
«
»
Nikogar
,
«
je
rekel
hladno
Devin
.
»
Slišali
pa
ste
,
da
v
hipnotičnem
spanju
človek
ničesar
ne
ve
o
tem
,
kar
dela
;
da
napravi
vse
,
kar
mu
ukaže
hipnotizer
z
besedami
ali
tudi
z
znamenji
;
da
z
zavezanimi
očmi
bere
zaprta
pisma
in
da
v
najgloblji
zamaknjenosti
celo
vidi
dogodke
,
ki
se
dogajajo
v
daljavi
,
ali
pa
se
bodo
zgodili
v
prihodnosti
.
«
»
Slišal
sem
in
tudi
bral
o
takih
pojavih
,
toda
zdeli
so
se
mi
neverjetni
.
«
»
Danes
pa
se
boste
prepričali
,
da
so
resnični
.
«
»
In
jaz
da
bi
vas
vtapljal
v
tako
spanje
?
Kako
?
«
»
Tako
lahko
,
da
sploh
ni
treba
vaše
volje
ali
napetosti
.
Vzemite
tale
prstan
!
«
Dora
je
potegnila
bleščeči
se
briljant
s
prsta
.
»
Držite
ga
pred
mojimi
očmi
,
da
bom
morala
gledati
njegovo
svetlobo
.
Ne
bo
minila
minuta
in
lotilo
se
me
bo
tako
težko
spanje
,
da
se
mu
ne
bom
mogla
ubraniti
z
vso
voljo
.
In
potem
bom
brez
zavesti
,
pa
tudi
brez
občutka
.
Lahko
me
boste
prebadali
z
iglo
,
mi
rezali
kožo
,
ničesar
ne
bom
čutila
,
storila
pa
vse
,
kar
boste
ukazali
.
Če
mi
boste
dali
krompir
in
rekli
,
da
je
jabolko
,
ga
bom
jedla
.
Stala
bom
kot
okamnela
,
hodila
,
vse
po
vašem
ukazu
.
In
če
mi
boste
ukazali
,
da
naj
se
vležem
na
dva
stola
,
na
enem
z
glavo
,
na
drugem
z
nogami
,
bom
ostala
v
tem
položaju
,
dokler
ne
boste
odločili
drugače
.
«
Devin
je
poslušal
z
nasmehom
,
Dolnik
pa
je
rekel
resno
:
»
Do
pičice
resnično
,
ne
da
se
tajiti
.
«
»
Kako
pa
naj
vas
zbudim
iz
tega
čudnega
spanja
?
«
»
Prav
lahko
.
V
obraz
mi
pihnete
ali
me
poškropite
z
vodo
in
zbudila
se
bom
,
ne
da
bi
vedela
,
kaj
sem
počenjala
v
spanju
.
Le
glavo
imam
potem
težko
,
vse
telo
trudno
in
počutim
se
še
bolj
nervozno
.
«
»
Verjamem
.
Zato
se
le
nerad
ukvarjam
s
takim
poskusom
.
«
Dora
ni
odnehala
.
Izročila
mu
je
prstan
in
Devin
je
moral
stopiti
prednjo
.
Prstan
ji
je
držal
pred
očmi
in
Dora
je
zrla
v
bleščeči
demant
.
»
Zaspala
je
,
«
je
zašepetal
Dolnik
.
Dora
je
slonela
v
naslanjaču
z
mirnim
obrazom
,
dihala
je
mirno
,
kot
človek
,
ki
spi
.
Očije
imela
odprte
in
gledale
so
v
daljavo
.
»
Zdaj
ničesar
ne
čuti
,
«
je
zatrdil
Dolnik
.
Vzel
je
iglo
in
jo
na
več
krajih
zabodel
v
roko
.
Dora
se
ni
zganila
.
Devin
ji
je
zabadal
iglo
v
kožo
,
potem
ji
je
mahal
z
roko
pred
očmi
,
toda
veke
se
niso
zaprle
.
»
Zares
je
brezčutna
.
,
zdaj
moram
to
priznati
.
«
»
Ukazuj
,
«
ga
je
vzpodbujal
Dolnik
,
»
in
storila
bo
,
kar
boš
hotel
.
«
»
Vstanite
!
je
ukazal
Devin
,
»
stopite
pred
ogledalo
,
«
kazal
pa
je
na
goli
zid
,
–
»
in
si
počešite
svoje
lase
.
Tu
imate
glavnik
.
«
Pomolil
ji
je
črtalo
,
ki
je
ležalo
na
pisalni
mizi
in
Dora
si
je
stoječ
pred
zidom
drgnila
svoje
lase
s
črtalom
.
»
Dobro
,
lepo
ste
počesani
.
«
Dora
se
je
nasmehnila
,
kakor
da
bi
bila
vesela
te
pohvale
in
odložila
črtalo
.
»
Izvolite
poskusiti
tole
breskev
.
«
Devin
ji
je
dal
limono
.
Dora
je
ugriznila
vanjo
in
bi
jo
pojedla
kot
sladko
breskev
,
če
bi
ji
Devin
ne
vzel
limone
iz
roke
.
»
Zdaj
pa
,
«
je
spet
zašepetal
Dolnik
,
»
ji
stopi
za
hrbet
,
da
te
ne
bo
videla
in
kakor
boš
ti
premikal
roko
ali
nogo
,
tako
bo
tudi
ona
.
Le
gledati
jo
moraš
in
ji
to
ukazovati
v
duhu
.
«
Devin
je
napravil
tako
in
bilje
začuden
,
ko
je
Dora
ponovila
vsak
njegov
gib
,
ne
da
bi
mogla
videti
ali
vedeti
,
kaj
je
on
počenjal
.
»
Zapiši
zdaj
na
papir
,
kar
hočeš
,
«
se
je
spet
oglasil
Dolnik
.
»
Zloži
ga
in
ga
pritisni
na
njeno
čelo
in
ona
bo
brala
,
kar
si
napisal
.
«
Devin
je
hitro
napisal
stavek
,
zložil
list
papirja
v
ovojnico
in
ga
pritisnil
Dori
na
čelo
ter
ukazal
,
naj
ga
glasno
prebere
.
Na
njenem
obrazu
in
na
očeh
je
bilo
videti
nekakšno
napetost
kakor
pri
človeku
,
ki
se
trudi
,
da
bo
rešil
težko
nalogo
.
Potem
je
počasi
izgovorila
,
kakor
učenec
,
ki
se
uči
brati
:
»
Resnica
je
večna
,
njeni
žarki
razprše
zmote
,
kakor
strel
jato
ptičev
.
«
Devin
je
bil
ves
osupel
.
Tedaj
ko
je
potekala
ta
prigoda
,
še
niso
bili
znani
učinki
hipnoze
.
S
hipnotiziranjem
,
spiritizmom
,
somnambulizmom
so
se
ukvarjali
le
diletanti
in
sleparji
,
učeni
svet
pa
je
vse
te
pojave
razglašal
kot
slepilo
,
ne
da
bi
se
trudil
raziskovati
,
kaj
je
v
njih
,
kaj
je
resnica
in
kje
se
začenja
prevara
.
Danes
si
mnogi
učenjaki
pobliže
ogledujejo
tako
imenovano
hipnozno
spanje
in
priznati
morajo
,
da
so
res
nekatere
osebe
posebno
organizirane
in
da
jih
je
mogoče
spravljati
v
takšno
spanje
,
da
na
telesu
ničesar
ne
čutijo
,
duševno
pa
so
kakor
sužnji
podvrženi
volji
hipnotizerja
.
Danes
tudi
že
vemo
,
da
ima
hipnotizirani
človek
vsako
stvar
za
to
,
za
kar
mu
jo
označi
hipnotizer
,
poje
surov
krompir
ali
repo
za
jabolko
,
pije
kis
za
vino
ali
pivo
itd.
Če
hipnotizer
pravi
:
Pojdi
spat
,
sleci
se
,
to
stori
.
Lahko
ga
pripravi
do
smeha
ali
joka
;
celo
to
naredi
,
da
se
polovica
obraza
smeje
,
druga
polovica
pa
joče
.
Hipnotizerju
še
glasno
ni
treba
ukazovati
,
že
samo
s
svojo
mislijo
vpliva
na
hipnotiziranega
človeka
.
Najbolj
čudno
pa
je
,
da
je
hipnotiziranemu
človeku
mogoče
ukazati
neko
dejanje
,
ki
ga
mora
opraviti
pozneje
.
Na
primer
,
neki
francoski
zdravnik
je
ukazal
mlademu
moškemu
v
hipnotiziranem
stanju
,
da
mora
čez
leto
dni
ob
isti
uri
priti
k
njemu
in
se
mu
zahvaliti
za
dobro
zdravljenje
.
Prebujeni
mladenič
o
tem
ukazu
ni
vedel
ničesar
,
toda
čez
leto
dni
je
res
prišel
k
doktorju
in
napravil
,
kar
mu
je
doktor
ukazal
pred
letom
.
Toda
tedaj
,
ko
je
Devin
opazoval
na
Dori
zanj
nerazumljive
pojave
,
še
ni
bila
znana
beseda
hipnoza
,
še
manj
pa
so
bili
raziskani
pojavi
,
ki
jih
hipnoza
povzroča
.
Ni
vedel
,
kako
bi
si
razlagate
pojave
,
ki
so
bili
na
videz
v
nasprotju
s
priznanimi
naravnimi
zakoni
.
Dora
je
stala
mirno
kot
marmornata
podoba
.
»
Reci
ji
,
naj
sede
,
«
je
Dolnik
opomnil
zamišljenega
Devina
,
»
in
poskusi
,
kaj
bo
povedala
na
vprašanja
o
dogodkih
iz
prihodnosti
.
«
»
Usedite
se
,
«
je
ukazal
Devin
in
Dora
se
je
spustila
v
naslanjač
še
vedno
trdo
speča
.
»
Vprašaj
jo
,
«
je
silil
Dolnik
,
»
kje
bomo
čez
leto
dni
.
«
Devin
je
odkimal
z
glavo
.
Neki
skrivni
strah
ga
je
zadrževal
,
da
bi
z
odločno
roko
raztrgal
zagrinjalo
,
za
katerim
se
kakor
v
temni
noči
skriva
prihodnost
.
Po
tem
,
kar
je
pravkar
poskusil
,
se
mu
ne
bi
zdelo
čudno
,
da
bi
Dora
po
njegovem
ukazu
res
odkrivala
prihodnja
dejanja
,
ki
se
še
začela
niso
.
Toda
Dolnik
ni
odjenjal
.
»
Vprašaj
vsaj
to
,
ali
bomo
čez
leto
dni
tudi
tukaj
zbrani
.
«
Devin
se
je
nerad
vdal
.
»
Povejte
mi
,
kje
bomo
čez
leto
dni
vi
,
jaz
in
Dolnik
!
«
Dora
se
je
globoko
zamislila
,
njene
oči
so
še
bolj
srepo
zrle
v
daljavo
,
na
čelu
so
se
nabirale
gubice
kakor
pri
človeku
,
ki
veliko
misli
.
»
Ne
vem
,
«
je
zavzdihnila
Dora
.
»
Vi
morate
to
vedeti
,
«
je
odločno
rekel
Devin
.
»
Premislite
in
povejte
.
«
»
Jaz
vidim
,
«
je
Dora
začela
počasi
govoriti
v
pretrganih
stavkih
,
»
sebe
vidim
;
gore
visoko
štrle
,
od
daleč
po
prašni
cesti
jezdi
častnik
...
«
Dora
se
je
nasmehnila
in
umolknila
,
Devinu
pa
se
ni
zdelo
prav
,
da
bi
zlorabil
nezavest
mlade
gospe
samo
za
to
,
da
bi
zvedel
njene
skrivnosti
;
Zato
je
vprašal
:
»
Kje
pa
vidite
mene
?
«
»
Vas
?
–
Vi
sedite
v
sobi
in
pišete
.
–
Vrata
se
odpro
–
vstopi
mlada
ženska
–
zakrije
vam
oči
z
rokami
...
«
Doro
sili
glasen
smeh
.
»
Pa
vi
poznate
mlado
žensko
?
«
vpraša
Devin
radovedno
.
»
Ne
poznam
je
.
Nisem
je
še
videla
.
«
»
Vprašaj
jo
zdaj
po
meni
,
«
je
Dolnik
dregnil
Devina
,
ki
je
že
težko
čakal
,
da
pride
vrsta
nanj
.
»
Kje
pa
vidite
doktorja
Dolnika
?
«
Dora
se
je
napenjala
,
oči
so
ji
izstopile
iz
široko
odprtih
vek
,
končno
pa
je
zamrmrala
:
»
Nikjer
,
nikjer
!
«
Devin
je
presenečen
ukazal
:
»
Poglejte
v
njegovo
stanovanje
!
«
Dora
pa
je
odgovorila
:
»
Drugi
ljudje
so
v
njem
.
«
»
Kaj
pa
v
pisarni
?
«
»
Na
njegovem
mestu
sedi
mladi
gospod
,
ki
pa
ga
jaz
ne
poznam
.
«
»
Iščite
po
svetu
!
«
»
Nikjer
ga
ne
najdem
,
nikjer
,
«
je
ponavljala
Dora
in
pristavila
proseče
:
»
Ne
mučite
me
več
.
«
Devin
ji
je
pihnil
v
obraz
in
Dora
se
je
počasi
predramila
.
Potrebno
pa
je
bilo
več
časa
,
preden
se
je
povsem
zavedala
.
Segla
si
je
z
roko
na
čelo
in
potožila
,
da
jo
boli
glava
in
da
je
vsa
zmedena
.
Potem
ji
je
moral
Devin
obrazložiti
,
kakšne
poskuse
je
delal
z
njo
.
Povedal
je
vse
,
le
o
zadnjih
vprašanjih
ni
omenil
ničesar
.
»
Ali
zdaj
verjamete
v
somnambulizem
?
«
»
Ne
morem
tajiti
,
kar
sem
sam
videl
in
slišal
.
Kako
pojasniti
te
čudne
pojave
,
za
zdaj
še
ne
vem
.
«
Dora
je
pozvonila
in
ukazala
hišni
,
naj
prinese
večerjo
,
ki
pa
nikomur
ni
teknila
;
Dori
zato
,
ker
se
je
počutila
prehudo
izčrpano
.
Devinu
je
rojilo
po
glavi
,
kar
je
danes
nepričakovano
doživel
,
Dolnik
pa
je
premišljeval
,
kako
da
Dora
prav
njega
ni
mogla
videti
nikjer
po
svetu
.
Prešinila
ga
je
misel
:
gotovo
me
ni
mogla
najti
na
zemlji
,
ker
bom
tedaj
že
–
pod
zemljo
!
Groza
ga
je
obšla
,
pa
le
za
trenutek
,
potem
pa
si
je
rekel
:
»
Če
res
,
naj
bo
!
«
Dolnik
je
bil
kot
rezervni
častnik
poklican
na
šesttedenske
vojaške
vaje
.
Pred
odhodom
se
je
šel
poslovit
od
gospe
Dore
.
Našel
jo
je
samo
na
vrtu
.
Sedela
je
v
gosti
senci
s
knjigo
,
najnovejšim
francoskim
romanom
v
roki
.
Ponudila
mu
je
sedež
zraven
sebe
.
»
Prišel
sem
se
poslovit
.
«
»
Pa
ne
za
večnost
,
«
se
je
Dora
pošalila
.
Dolnik
jo
je
resno
pogledal
in
dejal
:
»
In
če
bi
bilo
za
večnost
?
«
»
Vi
govorite
tako
tragično
,
da
bi
se
človek
kar
ustrašil
.
«
»
Tega
ste
krivi
vi.
«
»
Jaz
?
Zakaj
?
«
»
Zaradi
svojega
prerokovanja
.
«
»
Jaz
da
bi
...?
«
se
je
čudila
Dora
.
»
...
prerokovali
,
da
,
da
,
kakor
preroki
v
starem
veku
.
«
Dolnik
je
povedal
,
česar
Dora
po
njegovi
sodbi
doslej
še
ni
vedela
,
dajo
je
Devin
v
hipnotičnem
stanju
vprašal
,
kaj
bo
z
njimi
tremi
čez
leto
dni
.
»
In
kaj
sem
odgovorila
?
«
»
Čudno
,
zelo
čudno
.
O
sebi
ste
pravili
,
da
vidite
visoke
gore
,
od
daleč
po
prašni
cesti
pa
prijezdi
častnik
,
slišite
,
častnik
.
«
Ko
je
to
rekel
,
se
je
ostro
zazrl
vanjo
.
»
In
dalje
?
«
je
Dora
vprašala
nestrpno
.
»
Kaj
naj
bo
dalje
?
Mlada
dama
in
častnik
,
med
visokimi
gorami
...
«
»
To
da
sem
rekla
?
«
»
Da
,
to
!
«
je
pribil
Dolnik
.
»
Vaša
sreča
,
da
moj
prijatelj
ni
hotel
spraševati
natančneje
.
«
»
Ker
je
bolj
molčeč
kot
vi.
Sicer
pa
nimam
nobene
skrivnosti
.
«
»
A
tako
?
«
je
dejal
Dolnik
zategnjeno
.
»
Zakaj
niste
vprašali
,
kdo
je
bil
tisti
častnik
.
Nemara
ste
bili
vi
!
Bliže
sicer
poznam
še
enega
častnika
,
svojega
nečaka
Marberga
.
«
»
Nečaka
?
Nisem
še
slišal
za
tega
sorodnika
.
No
,
sicer
pa
mu
to
veselje
,
čez
leto
dni
jezditi
z
vami
med
gorami
,
rad
prepuščam
.
«
»
Vi
ste
danes
pikri
.
Ob
slovesu
take
besede
niso
v
navadi
.
Nekoč
ste
govorili
drugače
.
Spominjam
se
...
«
Dora
je
umolknila
,
ko
je
opazila
Dolnikov
temni
pogled
.
»
In
vi
...
ti
Dora
!
«
mu
je
privrelo
iz
ust
.
»
Ti
si
upaš
klicati
spomine
?
In
jezik
se
ti
ne
ustavi
in
rdečica
ti
ne
oblije
lic
?
«
Dora
se
je
prestrašila
in
je
hotela
vstati
,
toda
Dolnik
jo
je
potisnil
nazaj
na
stol
.
»
Nikar
ne
beži
!
In
nič
se
ne
boj
!
Sladko
bom
govoril
kot
ti
nekdaj
,
ko
si
mi
obljubljala
večno
zvestobo
,
ko
so
mi
tvoje
oči
vnele
možgane
,
da
sem
bil
slep
in
gluh
in
da
sem
plaval
v
zaupanju
.
Ali
se
nisi
smejala
naivnemu
,
neizkušenemu
mladeniču
,
ki
je
klečal
pred
teboj
na
kolenih
in
te
častil
kot
svetnico
?
Zastrupila
si
mi
mlado
življenje
,
zastrupila
dušo
in
zdaj
se
čudiš
moji
pikri
besedi
?
«
»
Ivan
!
«
je
dahnila
Dora
in
solza
se
je
prikazala
v
očeh
.
»
Strl
mi
boš
srce
!
Mar
nisem
tudi
jaz
trpela
,
neskončno
,
nepopisno
,
ko
sem
se
morala
ločiti
od
najlepših
sanj
svojega
življenja
?
Sem
bila
mar
jaz
kriva
?
Očitaj
najini
nesrečni
usodi
,
ne
pa
meni
,
da
sem
se
ti
izneverila
.
Ali
nisem
bila
prisiljena
?
In
:
ali
sem
se
kdaj
čutila
srečno
,
zadovoljno
od
tistega
časa
?
Tudi
jaz
sem
trpela
in
–
še
trpim
...
«
je
pristavila
z
globokim
vzdihom
.
Pritisnila
si
je
robec
k
očem
in
težko
dihala
.
Dolnik
je
mirno
poslušal
.
To
je
bil
tisti
mili
glas
,
ki
ga
je
bil
tolikokrat
očaral
.
In
solze
?
–
Ko
bi
bile
resnične
!
Usta
in
oči
so
že
zdavnaj
pozabile
na
resnico
!
Vse
samo
dim
in
prazne
pene
.
Dolnik
je
molčal
.
Dora
ga
je
izza
robca
pogledala
od
strani
in
jezilo
jo
je
,
da
je
ostal
tako
hladen
.
Njeni
nečimrnosti
in
samoljubju
bi
bilo
všeč
,
če
bi
Dolnik
spet
vzplamtel
.
»
Poznaš
ta
prstan
?
«
je
potem
vprašala
šepetaje
.
Na
prstancu
desne
roke
se
je
svetil
droben
,
neznaten
prstan
z
rdečim
rubinom
,
Dolnikovo
darilo
iz
minulih
let
.
»
Nosim
ga
od
tistega
dne
in
nosila
ga
bom
do
smrti
.
Pa
ti
?
«
Prijela
ga
je
za
roko
.
Tudi
Dolnik
je
imel
enak
prstan
na
roki
.
Živo
se
je
spominjal
dneva
,
ko
sta
zamenjala
svoja
prstana
,
v
prepričanju
,
da
bosta
v
življenju
ostala
združena
.
Toda
nekaj
tednov
potem
...
Jeza
je
hotela
vzkipeti
v
njem
,
vendar
se
je
premagal
.
Odtegnil
je
svojo
roko
Dori
in
dejal
hladno
:
»
Ne
trudite
se
!
Kar
je
bilo
,
se
ne
vrne
in
pozabljeno
je
.
«
»
Pozabljeno
?
S
smrtjo
,
nič
prej
.
«
»
Torej
s
smrtjo
,
«
je
ponovil
Dolnik
.
»
Zakaj
to
tako
čudno
naglašate
?
«
»
Tega
je
krivo
vaše
prerokovanje
.
«
»
In
kaj
sem
pravila
?
«
»
Da
čez
leto
dni
mene
ne
bo
več
na
svetu
.
«
Dora
je
zmajala
z
glavo
.
»
Vse
to
ste
si
izmislili
.
Nemara
sem
videla
tudi
v
prihodnost
vašega
prijatelja
?
«
»
Videli
ste
ga
v
sobi
,
zraven
njega
pa
mlado
žensko
.
«
Dora
se
je
naglas
zasmejala
.
»
Za
takšno
prerokbo
mlademu
doktorju
pač
ni
treba
posebne
bistroumnosti
.
No
,
da
bi
vas
ne
bilo
več
na
svetu
?
Ne
spominjam
se
,
da
bi
bila
rekla
kaj
takega
.
«
Nagajivo
je
pogledala
Dolnika
,
ki
se
mu
je
njeno
govorjenje
zdelo
vse
bolj
čudno
.
»
Ne
razumem
vas
.
«
»
Ste
res
prepričani
,
da
sem
kakor
Pitija
odkrivala
prihodnost
,
ker
mi
je
to
ukazal
vaš
prijatelj
?
Veseli
me
,
da
sem
tako
dobro
igrala
in
preslepila
dva
tako
učena
moža
.
«
»
Da
je
bila
vse
to
le
šala
?
Vsaj
meni
tega
ne
boste
natvezli
.
«
»
Kar
je
bilo
prej
,
ne
vem
.
Toda
ko
me
je
doktor
Devin
začel
spraševati
o
prihodnosti
,
sem
se
prebudila
in
sklenila
,
da
se
bom
poigrala
z
vajino
radovednostjo
.
«
Dolnik
je
bil
močno
presenečen
,
toda
če
si
je
v
duhu
predstavljal
dogodke
tistega
večera
,
se
mu
je
zdelo
neverjetno
,
da
bi
se
Dora
lahko
tako
pretvarjala
.
»
Potemtakem
,
«
je
nadaljevala
Dora
,
»
ne
boste
več
sanjarili
o
smrti
.
Jaz
te
besede
še
slišati
ne
morem
.
Strese
me
,
če
samo
pomislim
,
da
bom
morala
umreti
.
Se
ne
verjamete
,
da
sem
se
samo
šalila
?
«
»
Ne
verjamem
.
Pritajevati
se
znate
,
to
vem
,
toda
takšnemu
sprenevedanju
pa
niste
kos
.
Imam
svoje
slutnje
in
te
mi
pravijo
,
da
ste
govorili
resnico
.
«
Dolnik
je
vstal
in
tudi
Dora
se
je
vzdignila
.
»
Odhajate
?
Torej
na
svidenje
čez
tri
tedne
.
«
»
Na
svidenje
?
«
Dolnik
je
hotel
še
nekaj
reči
,
toda
stisnil
je
ustnice
in
naglo
odšel
.
Dora
je
gledala
za
njim
in
z
viharno
močjo
so
se
prebujali
v
njej
spomini
na
minule
,
srečne
dni
.
Hotela
ga
je
poklicati
nazaj
,
ga
prositi
odpuščanja
,
toda
glas
ji
je
zastal
v
grlu
.
Zgrudila
se
je
na
svoj
sedež
,
si
zakrila
obraz
z
rokami
in
po
dolgem
času
se
ji
je
prvič
vsilila
v
dušo
mučna
misel
,
da
je
zapravila
srečo
svojega
življenja
,
da
je
pogazila
edino
,
njej
zvesto
vdano
srce
.
Poslej
so
prišli
za
Devina
še
bolj
pusti
dnevi
.
Čitalnica
,
ki
so
jo
že
pozimi
slabo
obiskovali
,
je
bila
poleti
zapuščena
,
samo
Devin
in
kaplan
Lovro
Hrastovič
sta
se
včasih
shajala
tam
in
si
pripovedovala
,
kakšne
sitnosti
imata
.
Mestni
župan
je
na
glavarjevo
prigovarjanje
pisal
v
več
krajev
in
objavil
po
časnikih
,
da
mesto
potrebuje
še
tretjega
zdravnika
,
ki
so
mu
obljubljali
stalno
plačo
.
Devin
je
bil
pod
strogim
nadzorstvom
glavarjeve
javne
in
tajne
policije
,
ki
je
glavarju
poročala
o
vsaki
njegovi
stopinji
.
Nasprotni
časniki
so
ga
z
znano
časnikarsko
nesramnostjo
napadali
,
da
bi
mu
zagrenili
življenje
v
tem
okraju
.
Dobival
je
anonimna
pisma
,
polna
surovih
psovk
,
v
katerih
so
mu
grozili
z
napadi
in
umorom
.
Komisar
Kropeč
ga
je
sam
svaril
,
da
naj
ne
hodi
v
poznih
večerih
ali
ponoči
sam
po
stranskih
ulicah
ali
blizu
mesta
.
Utegnilo
bi
se
zgoditi
,
da
bi
ga
napadla
podkupljena
pijana
drhal
.
Devin
se
sicer
ni
bal
nobene
grožnje
in
hodil
je
brez
strahu
,
kadar
in
kamor
se
mu
je
zljubilo
in
če
so
ga
klicala
opravila
,
toda
v
srce
sta
ga
žalili
podlost
in
lokavost
,
proti
katerima
se
je
moral
boriti
vsak
dan
.
Pokonci
ga
je
držalo
samo
trdno
prepričanje
,
da
se
zavzema
za
naj
svetejše
narodove
pravice
in
hrabrilo
ga
je
upanje
,
da
ta
boj
ne
bo
brez
uspeha
in
da
bo
sonce
resnice
in
pravice
razgnalo
črne
oblake
laži
in
krivice
.
V
tem
času
je
Devin
iz
zapuščine
svojega
očeta
prevzel
posestvo
,
katerega
glavni
del
so
bili
vinogradi
in
sadovnjaki
.
Ker
je
bilo
oddaljeno
od
njegovega
bivališča
,
bi
se
ga
bil
najraje
znebil
,
toda
iz
pietete
do
rajnega
očeta
,
ki
je
vedno
želel
,
da
posestvo
ostane
v
družini
,
ga
je
obdržal
in
oskrboval
z
najetimi
ljudmi
.
Da
bi
se
Devin
posvetoval
glede
tega
gospodarstva
,
ki
je
bilo
zanj
zelo
nadležno
,
se
je
nekega
dne
odpeljal
na
obisk
k
svojemu
stricu
,
trgovcu
Rotniku
,
ki
je
bil
v
teh
zadevah
zelo
spreten
.
Toda
na
to
potovanje
ga
je
spravil
še
drugi
skrivni
nagib
,
močna
želja
,
da
bi
zvedel
,
kaj
se
godi
na
Zelenem
gradu
.
V
samotnih
urah
,
in
teh
je
bilo
dovolj
,
se
mu
je
prikazovala
Pavlinina
mila
podoba
in
očital
si
je
,
da
je
on
s
svojim
brezobzirnim
ravnanjem
globoko
užalil
njemu
vdano
srce
.
Se
je
upal
,
da
se
bo
naposled
vendarle
polegla
Menhartova
upravičena
jeza
in
da
bo
spet
lahko
obnovil
prejšnje
prijateljstvo
.
Rotnik
se
je
zelo
razveselil
Devina
;
srčno
ga
je
objel
.
»
Zdaj
moram
brž
poslati
po
Ivanko
.
Že
dolgo
te
pričakuje
.
«
Rotnik
je
odprl
vrata
in
zaklical
:
»
Ljudmila
!
Kje
si
?
«
Obrnil
se
je
k
Devinu
in
pristavil
:
»
Matije
tudi
pri
Ivanki
.
Ljudmila
!
«
V
sobo
je
pritekla
deklica
,
ki
je
strme
obstala
,
ko
je
zagledala
neznanega
gospoda
.
Tudi
Devin
se
je
začudil
.
Videl
je
obraz
,
ki
je
bil
tako
podoben
onemu
,
ki
ga
ne
more
pozabiti
;
le
namesto
črnih
oči
so
zrle
vanj
temnomodre
.
»
A
,
vidva
se
še
ne
poznata
?
«
je
pripomnil
Rotnik
.
»
Moja
varovanka
Ljudmila
.
Njeni
starši
so
umrli
,
bili
smo
dobri
prijatelji
in
izročili
so
jo
meni
,
da
bo
pri
nas
odrasla
.
In
ta
mladi
gospod
...
«
Rotnik
se
je
obrnil
k
Ljudmili
,
»
je
doktor
Devin
,
o
katerem
smo
že
večkrat
govorili
.
Zdaj
pa
hitro
pošlji
po
Ivanko
,
nama
pa
kaj
pripravi
na
mizo
.
«
Ljudmila
je
pogrnila
mizo
in
večkrat
radovedno
pogledala
Devina
.
Potem
je
odšla
.
»
Pridno
dekle
!
«
jo
je
pohvalil
Rotnik
,
»
in
vzgojena
je
tako
,
kot
se
spodobi
za
narodno
hišo
.
«
Proti
večeru
so
se
pripeljali
Dragotin
z
Ivanko
in
gospa
Rotnikova
.
V
prijazni
družbi
teh
poštenih
,
odkritosrčnih
ljudi
je
Devin
pozabil
na
svoje
nezgode
in
rad
poslušal
,
ko
je
Rotnik
živahno
opisoval
narodni
napredek
v
zadnjih
letih
.
Posebno
ponosen
je
bil
na
zadnje
volitve
,
pri
katerih
so
se
narodnjaki
tudi
v
tem
trgu
prvič
povzpeli
do
večine
.
Potem
je
pohvalil
Devina
,
tu
pa
mu
je
Ivanka
segla
v
besedo
:
»
To
pa
je
bilo
le
prehudo
,
kako
si
ti
pritiskal
proti
Menhartu
.
Tega
ti
ne
bo
pozabil
.
Uboga
Pavlina
!
Takšni
ste
moški
,
trdi
kot
kremen
,
iskre
pa
lete
na
nas
,
uboge
ženske
in
nas
sežigajo
.
«
»
Ni
tako
hudo
,
«
se
je
zasmejal
Rotnik
.
»
Sicer
pa
vsa
čast
,
«
podal
je
Devinu
roko
,
»
častno
si
se
vedel
,
pošteno
.
«
»
O
,
seveda
,
prav
častno
,
–
brezsrčno
,
neusmiljeno
,
«
se
je
hudovala
Ivanka
.
»
To
imaš
od
svoje
prenapetosti
,
da
je
vse
pri
kraju
.
«
»
No
,
pa
kaj
potem
,
«
je
tolažil
Rotnik
.
»
Pravijo
,
da
se
bo
tisti
Solingerjev
mladenič
,
ki
ne
zna
drugega
kot
tratiti
čas
in
denar
,
priženil
na
Zeleni
grad
.
Ena
vrsta
ljudi
rada
skupaj
leti
.
«
»
Meni
se
Pavlina
smili
in
ti
,
Milan
,
nisi
lepo
ravnal
,
to
ti
povem
.
«
Devin
je
molče
poslušal
.
Pretreslo
ga
je
,
ko
je
slišal
,
da
je
Pavlina
zanj
izgubljena
,
toda
premagal
se
je
in
odgovoril
:
»
Storil
sem
le
to
,
kar
sem
moral
storiti
.
Ali
naj
bi
izdal
svoj
narod
in
zatajil
njegove
pravice
?
Samega
sebe
bi
moral
zaničevati
.
«
»
Dobro
!
Tako
je
prav
,
«
je
Rotnik
pritrdil
.
»
Zdaj
pa
,
«
bilo
je
po
večerji
,
»
v
našo
čitalnico
.
Pevci
že
čakajo
.
«
Vsi
so
se
odpravili
v
čitalnico
.
Tam
so
našli
mnogo
prijateljev
in
pevski
zbor
se
je
rad
kazal
s
svojo
izurjenostjo
pred
svojimi
gosti
.
Ljudmila
pa
,
ki
je
že
večkrat
deklamirala
,
je
morala
stopiti
na
oder
,
čeprav
se
je
branila
in
deklamirala
je
več
pesmi
.
Ivanka
,
ki
je
sedela
zraven
Devina
,
mu
je
zašepetala
na
uho
:
»
Ali
nisi
opazil
?
«
»
Kaj
?
«
»
Čudno
podobnost
!
Skoraj
isti
obraz
,
le
da
ima
Pavlina
črne
oči
.
«
»
Črne
oči
!
«
je
ponavljal
Devin
kakor
v
sanjah
.
»
Če
bi
bila
jaz
moški
,
bi
mi
bile
bolj
všeč
modre
kot
črne
.
«
»
Meni
pa
...
nobene
več
.
«
»
Beži
,
beži
!
Kdo
bi
takoj
obupaval
?
«
»
Mir
!
mir
!
«
je
bilo
slišati
in
po
deklamaciji
so
se
začeli
oglašati
govorniki
,
ki
so
z
iskrenimi
besedami
nazdravljali
gostu
,
narodu
,
domovini
in
narodnim
damam
,
kakor
je
navada
ob
takih
priložnostih
.
Navdušene
napitnice
so
tudi
Devina
odtegnile
od
mučnega
premišljevanja
in
ga
navdale
z
novim
pogumom
.
Posebej
so
mu
segle
v
srce
besede
o
narodnem
delu
osivelega
rodoljuba
.
»
Le
to
,
kar
je
človek
storil
za
svoj
narod
,
mu
vedri
dneve
starosti
.
Vse
drugo
je
brez
vrednosti
in
pomena
.
«
Ko
se
je
Devin
drugega
dne
vračal
na
svoj
dom
,
je
še
čutil
nekakšno
otožnost
,
ker
so
se
mu
razblinila
sladka
upanja
,
ki
jih
je
gojil
,
toda
zapustila
ga
je
tista
malodušnost
,
ki
ga
je
morila
zadnje
čase
.
Pomagati
trpečemu
človeštvu
,
pomagati
svojemu
teptanemu
,
zanemarjenemu
narodu
,
žrtvovati
za
ta
vzvišeni
namen
vse
svoje
moči
,
to
je
delo
,
ki
je
vredno
,
da
se
ga
loti
mož
;
sveto
delo
,
ki
ga
dviga
nad
malenkostne
osebne
želje
in
hotenja
ter
ga
vodi
do
zadovoljstva
s
samim
seboj
.
Ni
stanu
,
ki
bi
bil
težji
kot
je
zdravniški
;
z
njim
je
mogoče
primerjati
le
duhovniškega
.
Najhujšo
človeško
bedo
vidi
vsak
dan
.
Nago
siromaštvo
,
lakoto
in
njene
posledice
,
hiranje
,
bolezen
in
smrt
mora
gledati
njegovo
oko
.
Stok
in
jok
nesrečnega
in
v
bolečinah
se
zvijajočega
bolnika
pretresata
njegovo
uho
in
srce
.
Pomagaj
!
Ko
bi
se
vsaj
dalo
!
Toda
kolikokrat
je
zdravniška
vednost
brez
moči
,
ker
se
vira
bolezni
in
hiranja
ne
da
odpraviti
:
revščine
.
Kolikokrat
je
tolažilna
beseda
edina
pomoč
,
ki
jo
zdravnik
lahko
nudi
,
ampak
celo
s
to
besedo
lajša
bolečine
,
vliva
v
obupaj
oče
prsi
nesrečneža
blagodejno
olje
potrpljenja
in
vdanosti
in
prižiga
iskrico
upanja
.
Ko
se
je
bil
Devin
odločil
za
zdravniški
poklic
,
je
videl
bolj
svetle
kot
temne
strani
.
Ko
pa
je
spoznal
težave
,
ki
ga
čakajo
,
ni
omahoval
,
marveč
se
je
predal
svojemu
poklicu
z
vso
svojo
dušo
.
Nobena
pot
ga
ni
prestrašila
,
nobena
pot
ni
bila
zanj
prepozna
ali
prezgodnja
,
če
ga
je
želel
bolnik
.
In
zdaj
,
ko
je
trpel
sam
,
čeprav
samo
duševno
,
je
bil
še
mehkejši
in
bolj
usmiljen
.
Največje
razumevanje
pa
je
čutil
do
svojega
naroda
.
Ali
ni
podoben
bolniku
,
ki
zori
za
smrt
?
Duševno
bogato
nadarjen
,
telesno
krepko
razvitje
hiral
v
