Tomo
Žitnik
se
je
čisto
nepričakovano
vrnil
z
Dunaja
domov
.
Bil
je
v
četrtem
letu
pravnih
študij
,
a
prvega
izpita
še
vedno
ni
imel
za
seboj
.
Lani
je
bil
komaj
mislil
na
to
;
letos
pa
se
je
bil
pripravljal
in
pripravljal
,
zaklinjal
in
rotil
,
nazadnje
pa
od
samih
krokarij
tudi
ni
bil
utegnil
.
Po
binkoštih
se
je
bil
nenadoma
iztreznil
od
popivanja
in
ponočevanja
;
v
brezupnem
mačku
je
bil
izpoznal
,
daje
za
ta
tečaj
prepozna
vsaka
misel
na
izpit
;
odločil
se
je
bil
kar
čez
noč
in
pobegnil
v
domovino
.
In
zdaj
polega
že
ves
teden
po
travi
na
domačem
vrtu
,
gleda
v
drevje
in
v
nebo
,
prisluškuje
žvižgom
in
drdranju
vlakov
,
malo
top
in
kakor
odsoten
v
duhu
,
nestrpno
čakajoč
,
da
se
mu
vrne
mir
in
ravnovesje
v
dušo
,
da
se
mu
zopet
oživi
pogum
,
vzbudi
samozavest
.
Spomin
na
nekatere
doživljaje
in
dolgove
ga
skeli
;
tesnobna
čustva
ga
napadajo
,
—
da
rije
s
čelom
in
z
očmi
v
dlani
,
in
se
zapraska
z
nohti
med
lase
in
v
kožo
,
kakor
bi
si
hotel
izruvati
iz
čepinje
to
peklensko
moro
,
ki
mu
tlači
vest
...
Njegova
mati
je
nesrečna
in
obupana
,
tiho
očitanje
jej
preži
v
pogledih
...
Saj
bi
se
je
ne
bal
:
—
zdi
se
mu
celo
,
da
je
v
njenih
pametnih
očeh
več
razumevajočega
usmiljenja
nego
očitanja
;
—
a
njega
je
še
preveč
sram
,
da
bi
stopil
k
njej
in
jo
poprosil
...
Ona
šiva
na
verandi
,
z
naočniki
na
nosu
,
zagledavajoč
se
tuintam
izpod
obrvi
po
vrtu
...
Vitka
je
,
še
zmirom
lepa
,
s
temnimi
lasmi
in
bledim
licem
.
Človek
bi
jej
prisodil
precej
živahnosti
in
veselosti
,
v
resnici
pa
je
že
dolga
leta
vsa
turobna
in
pobita
,
kakor
ptica
,
ki
so
se
jej
bile
polomile
perotnice
.
—
Njen
mož
je
bil
sodnik
in
je
utonil
v
Savi
.
Rekli
so
,
da
se
je
bil
pri
kopanju
ponesrečil
;
a
šepetali
so
,
da
ga
je
bila
gnala
v
smrt
—
njena
nezvestoba
.
Tomo
je
bil
slišal
to
povest
,
a
jej
ni
popolnoma
verjel
;
čeprav
se
je
spominjal
profesorja
z
lepo
,
svetlo
brado
,
ki
ga
je
bila
nekdaj
pozdravila
na
cesti
s
tako
bleščečimi
,
pijanimi
očmi
,
kakor
jih
ni
bil
videl
pri
njej
ne
prej
ne
slej
.
Takrat
je
bil
on
še
majhen
dijaček
.
Ne
spominja
se
,
da
bi
bil
videl
profesorja
kedaj
pri
njih
na
domu
,
ali
da
bi
bil
slišal
doma
njegovo
ime
;
a
ta
prizor
na
cesti
:
—
to
dolgo
rokovanje
,
to
ognjevito
šepetanje
v
italijanščini
,
ki
je
ni
razumel
,
ta
zadnji
srečni
nasmehljaj
čez
ramo
,
ko
je
zavila
po
slovesu
krog
ovinka
,
—
vse
to
mu
je
gojilo
slutnjo
,
ki
mu
je
pogostoma
navdajala
srce
z
bridkostjo
in
sovražnostjo
.
Parkrat
se
je
bilo
že
celo
zgodilo
,
da
je
nastopil
brezobzirno
in
surovo
proti
njej
;
a
vsakikrat
se
je
premagal
,
še
predno
bi
bilo
moglo
izbruhniti
iz
njega
očitanje
zakonske
nezvestobe
.
In
ko
bi
ga
bil
naravnost
vprašal
,
kaj
misli
o
tej
stvari
,
bi
bil
tajil
in
zagovarjal
mater
zoper
obrekovanje
z
vsem
mladostnim
ognjem
,
z
vso
sinovsko
ljubeznijo
...
Mati
si
očita
,
da
se
premalo
briga
za
njegovo
dejanje
in
nehanje
,
da
premalo
nadzoruje
njegovo
učenje
;
a
ob
enem
čuti
,
da
bi
jej
bilo
čisto
nemogoče
,
vzeti
ga
odločneje
v
roke
,
—
ko
da
se
boji
upora
,
očitanj
,
groženj
...
Glava
se
jej
skloni
nižje
k
prsim
,
roke
jej
trudne
obtiče
...
Že
vsa
ta
dolga
leta
nima
več
moči
ne
volje
,
vplivati
nanj
ali
celo
ukazovati
mu
;
—
ko
da
jej
tišči
na
pleča
breme
,
ki
jej
mrtviči
ude
in
jo
navdaja
vso
s
slabostjo
in
čudno
strahopetnostjo
...
Malo
je
besed
med
njima
,
—
četudi
je
dovolj
ljubezni
,
materinske
in
sinovske
,
četudi
jima
vsekdar
ob
slovesu
srci
prekipevata
od
gorkih
čustev
...
Mati
na
verandi
,
sin
na
vrtu
,
—
a
njuni
duši
hrepenita
druga
k
drugi
in
zmirom
večkrat
se
srečavajo
pogledi
,
ozirajoči
se
na
vrt
z
verande
in
na
verando
z
vrta
.
—
Počasi
se
je
Tomo
pomiril
in
si
moralno
toli
opomogel
,
da
se
je
lotil
knjig
,
pregledal
snov
,
odmeril
dele
,
ki
jih
je
že
bil
proučil
,
in
ugotovil
čas
,
ki
bi
mu
bil
potreben
,
da
se
končno
pripravi
za
izpit
.
In
spravil
se
je
k
delu
,
začel
študirati
,
in
bil
naenkrat
v
ognju
,
razvnet
in
ves
navdušen
,
kot
je
odgovarjalo
živahnosti
in
iskrenosti
njegove
nravi
.
Učil
se
je
igraje
,
če
je
bil
pri
stvari
z
vsem
razumom
in
z
vso
pazljivostjo
.
In
ko
bi
ga
ne
trle
dunajske
skrbi
,
bi
se
že
čutil
lahkega
in
razbremenjenega
,
pogumnega
in
samozavestnega
.
Saj
zadostuje
tako
neizrečeno
malo
pridnosti
in
izpolnjenih
dolžnosti
,
da
se
vrne
v
mlado
dušo
mir
in
ravnovesje
.
Materini
pogledi
so
zadnje
dni
že
čisto
vdani
in
ljubeči
;
Tomo
si
je
v
svesti
odpuščenja
,
lehkotneje
mu
je
pri
srcu
.
—
V
nedeljo
po
obedu
ostane
za
mizo
na
verandi
,
široko
sedeč
na
divanu
,
bingljajoč
z
nogo
,
desnico
izleknjeno
po
naslonjalu
,
cigareto
v
ustih
,
v
očeh
poreden
nasmehljaj
.
—
Lep
mladenič
je
,
temnopolt
,
s
kodrastimi
,
skoraj
črnimi
lasmi
,
pristriženimi
nad
čelom
v
podjeten
čop
;
z
okroglo
glavo
,
nežno
stisnjeno
proti
bradi
,
in
z
gladkimi
lici.
Oči
so
mu
rujave
,
žive
,
lesketajoče
se
od
ognjevitosti
—
in
odkritosrčnosti
,
zanimanja
in
radovednosti
,
občudovanja
in
nagajivosti
.
Ustnice
so
fino
rezane
,
morda
malo
premesnate
;
zobje
enakomerni
,
beli
,
skoraj
brez
napak
;
pod
nosom
voljne
temne
brčice
.
Rast
mu
je
vitka
in
precej
visoka
,
pleča
so
mu
malo
tesna
;
nekoliko
suhljat
je
,
a
mišičevje
mu
je
vendar
krepko
in
močno
.
Snažno
je
oblečen
,
s
skromno
eleganco
slovenskega
dijaka
.
—
Južen
tip
,
s
primešano
furlansko
krvco
,
ki
jo
je
podedoval
pa
materi
,
rojeni
Goričanki
.
Konec
mize
sedi
v
fotelju
stara
mati
,
po
očetu
stara
mati
,
v
fotelju
,
ki
je
v
njem
nekdanje
čase
oče
stoloval
.
Majhna
,
suha
ženska
s
sivimi
lasmi
in
strahovito
nagubanim
obrazom
;
z
drobnimi
očmi
,
ki
sije
iz
njih
nedolžnost
in
dobrodušnost
,
ki
pa
znajo
gledati
tudi
pikro
in
strupeno
.
Takoj
po
sinovi
smrti
se
je
bila
polastila
tega
sedeža
,
da
bi
odtod
nadzirala
snaho
,
kot
večen
spomin
na
ranjkega
.
A
ta
sovražnost
je
bila
bolj
trenotna
in
narejena
;
z
vdovo
sta
se
zmirom
dobro
razumeli
in
brez
prepirov
izhajali
.
—
Stara
se
naslanja
s
komolci
na
foteljeve
držaje
in
vzpenja
svoj
upognjeni
hrbet
,
da
bi
bila
večja
videti
.
In
kakor
je
ta
velikost
samo
šaljiva
ljubkost
,
je
tudi
njena
slučajna
zlobnost
taka
,
da
jej
ne
verjameš
in
da
se
jej
prijazno
nasmehljaš
.
Tomu
nasproti
sedi
njegova
mati
.
Kakih
petinštirideset
let
ima
.
Danes
so
jej
lica
malo
bolj
rdeča
,
život
trdnejši
in
bolj
pokončen
nego
je
bil
zadnje
dni
.
Njene
temne
oči
se
ozirajo
zdaj
pa
zdaj
čez
mizo
v
sina
,
vprašujoče
,
ljubkujoče
,
polne
pričakovanja
in
bojazni
.
Tako
samoten
je
njen
dom
,
on
bi
ga
lahko
poživil
;
a
to
je
kazen
zanjo
,
da
ga
ne
strpi
na
domu
,
da
ostaja
najrajši
celo
čez
praznike
na
Dunaju
.
Samo
lansko
zimo
je
bil
par
mesecev
doma
,
ko
je
bil
v
pisarni
pri
notarju
v
mestu
in
se
je
bil
zaljubil
...
Vprašanje
bi
imela
na
jeziku
...
„
Mama
,
do
kdaj
se
bova
kujala
?
“
—
se
oglasi
v
tem
trenotku
Tomo
.
Vdova
ga
veselo
presenečena
pogleda
;
stara
mati
pa
zakliče
v
kuhinjo
:
„
Zdaj
pa
le
še
vina
,
Micka
;
Tomo
je
izpregovoril
.
“
Vsi
trije
prasnejo
v
krohot
in
vsi
trije
začno
naenkrat
govoriti
...
In
toliko
je
govorjenja
in
pripovedovanja
,
vprašanj
in
odgovorov
,
kakor
bi
ne
bili
že
ves
teden
skupaj
,
temveč
bi
se
bili
po
dolgem
potovanju
ravnokar
sešli
.
Stara
mati
ne
pride
dosti
do
besede
,
čeprav
je
vsa
nestrpna
in
jej
prsti
neprenehoma
igrajo
in
jej
utripljejo
trepalnice
,
katerih
mežikajo
drobna
očca
s
pretkano
hudomušnostjo
:
čaj
,
fante
čaj
,
kako
te
primem
!
—
In
ko
se
jej
ponudi
prilika
,
plane
bliskoma
:
„
Kaj
pa
,
Tomo
,
—
v
mesto
te
kar
nič
ne
mika
?
“
On
se
komaj
zmeni
zanjo
in
se
obrne
zopet
k
materi
;
stara
pa
nadaljuje
hlastno
:
„
Kaj
si
ves
čas
na
Dunaju
počel
?
Študiral
nisi
,
izpitov
nisi
delal
...
Ali
si
obupoval
,
ker
ti
je
—
vere
zmanjkalo
?
“
Tomo
zardi
po
vsem
obrazu
in
umakne
svoj
pogled
na
cigareto
,
ki
jej
s
sumljivo
temeljitostjo
otresa
pepel
.
Mati
ga
gleda
z
vdanimi
in
tolažečimi
očmi
,
naslonjena
na
komolce
,
brado
na
sklenjenih
rokah
.
Stara
pa
se
naslaja
ob
vnukovi
zadregi
:
„
Vera
,
upanje
,
ljubezen
...
Ali
veš
,
da
je
Vera
zaročena
?
“
„
Kaj
mi
vera
?
Kaj
nevera
?
Kaj
mi
vsi
svetniki
in
svetnice
božje
?
Svojo
vero
sem
predvčeranjim
na
kol
obesil
.
“
„
In
tvoja
Vera
tebe
!
“
„
Pa
ne
predvčeranjim
,
mogoče
včeraj
.
“
„
Torej
nisi
vedel
?
“
Stara
stisne
svoja
očca
in
ga
pogleda
prodirljivo
,
kot
bi
iskala
rešitve
uganki
.
Tomo
pa
zamahne
malomarno
z
roko
in
reče
neuljudno
:
„
Kako
ste
sitni
,
mati
!
Kaj
se
brigate
za
te
stvari
?
Saj
se
niti
jaz
ne
brigam
...
In
prav
nobene
olike
nimate
:
—
Ne
vidite
,
da
bi
rad
govoril
z
mamo
?
—
Kaj
sedite
tukaj
?
“
„
Tomo
!
“
—
ga
pokara
mati
.
Stara
pa
ni
nič
razžaljena
:
„
Hahaha
...
“
—
se
zaheheče
raskavo
,
„
dobro
vem
,
kje
te
čevelj
žuli
.
Le
zgovorita
se
!
Pri
meni
najdeš
k
večemu
kakšno
kronico
—
za
skrajno
silo
.
“
Tomo
iznova
zardi
in
pogleda
poniglavo
čez
mizo
k
materi
.
A
ta
sedi
s
povešenim
pogledom
,
otožna
in
zamišljena
;
pa
se
zdajci
zdrzne
,
vstane
in
zakliče
na
hodnik
:
„
Micka
,
pospravi
z
mize
!
“
Tudi
stara
vstane
in
se
odpravi
;
a
prej
se
še
poredno
nagne
k
Tomu
:
„
In
tudi
Mira
se
moži
,
moj
ljubi
.
Vse
te
zapuščajo
.
Tak
junak
si
,
vidiš
!
“
„
Prašam
jaz
za
babe
!?
Po
grošu
jih
dobim
,
za
vsakim
oglom
.
“
„
Le
hodi
s
takimi
po
grošu
,
pojutrišnjem
že
tudi
sam
ne
boš
več
groša
vreden
.
O
,
Tomo
,
Tomo
,
mladost
—
norost
,
kaj
ne
?
Ampak
ono
o
neverni
veri
te
je
le
zadelo
.
No
,
kar
naženi
me
!
Kaj
bi
tisto
:
tolažba
je
po
grošu
,
a
?
Hahaha
...
Hahaha
...
“
Njen
smeh
je
oster
,
a
prisrčen
,
sama
dobrodušnost
zveni
iz
njega
.
—
Veranda
je
preprosto
opremljena
,
a
je
prijazna
in
domača
,
z
vrati
na
zaprt
hodnik
.
Ob
obeh
steklenih
stenah
vse
polno
cvetk
in
rož
v
lončenih
piskrih
in
zelenjadi
v
podolgovatih
skrinjicah
.
V
kotu
med
divanom
in
foteljem
par
polic
s
knjigami
in
časniki
in
drugo
ropotijo
,
na
vrhu
zaprašeno
razpelo
.
Po
stenah
množica
razglednic
in
nekaj
fotografijskih
slik
.
Ob
stekleni
steni
proti
vrtu
drugi
fotelj
in
mizica
za
šivanje
.
Vdova
sede
k
mizici
in
se
zagleda
skozi
odprto
okno
.
Roka
jej
mehanično
seže
po
naočnikih
,
ki
so
malo
neokusni
,
ki
pa
so
jej
postali
skoraj
neizogibni
.
Morda
je
za
spoznanje
daljnovidna
,
a
predvsem
jo
ima
neke
vrste
koketerija
—
s
starostjo
.
Odkar
je
sin
dorasel
,
se
jej
je
začelo
zdeti
,
da
je
premlada
zanj
.
Oči
so
jej
preveč
hlepele
po
življenju
,
srce
jej
je
zaplalo
časi
s
tako
burnostjo
,
da
se
je
bala
zase
.
Zato
se
je
odtegnila
življenju
in
družabnosti
,
živela
tiho
in
samotno
,
si
dokazovala
starost
in
si
pridigovala
resignacijo
.
In
ti
naočniki
so
ji
simbol
za
starost
;
če
sede
h
knjigi
ali
k
ročnemu
delu
,
se
jej
iztegne
roka
nehote
za
njimi
.
Tomo
se
jej
približa
in
jej
položi
roko
na
tilnik
:
„
Ti
si
še
strašno
mlada
,
mama
.
Greh
je
,
da
si
zakopana
v
ti
samoti
.
Jaz
zapravljam
in
divjam
po
svetu
...
“
Ona
se
naglo
obrne
in
ga
prime
za
roko
:
„
Ali
si
zdrav
,
Tomo
?
Nisi
ničesar
...?
“
„
Zdrav
sem
.
“
—
Pa
se
jej
iztrga
in
stopi
po
verandi
:
„
Ha
,
te
skrbi
imaš
?
“
„
Tako
čuden
si
se
bil
vrnil
.
“
„
Ne
,
mama
.
Jaz
sem
zdrav
;
a
moja
mošnja
...
vidiš
?
“
Ustavi
se
pred
njo
in
obrne
svojo
denarnico
narobe
:
„
Ta
je
bolna
,
vidiš
!
“
„
Koliko
potrebuješ
?
“
„
Tristo
kron
.
“
„
Tristo
kron
?
Za
božjo
voljo
,
kam
si
mislil
?
“
A
Tomo
čuti
,
da
je
stvar
dobljena
:
„
Daj
mi
jih
štiristo
!
Tristo
jih
odpošljem
;
nekaj
pa
moram
imeti
v
žepu
,
da
sem
malo
samostojnejši
in
samozavestnejši
.
Ti
ne
verjameš
,
kaka
šlapa
je
človek
s
prazno
mošnjo
!
“
A
odkod
bi
vzela
?
Prihranke
jej
je
bil
že
vse
izmolzel
,
pokojnine
ni
dovolj
,
obresti
so
izčrpane
,
glavnica
pa
mora
ostati
po
očetovi
želji
nedotaknjena
do
Tomove
samostojnosti
.
Sin
jej
izpodbije
vse
pomisleke
;
prvič
:
želja
ni
določba
,
čeprav
je
v
oporoki
;
in
drugič
:
če
si
vzame
od
glavnice
,
si
vzame
kakor
posojilo
;
v
nekaj
mesecih
je
lahko
vse
že
zopet
v
redu
.
„
Tretjič
pa
:
—
Saj
sem
samostojen
!
Za
samostojnost
ravno
gre
.
Kako
bom
samostojen
brez
denarja
?
“
Navihano
se
jej
reži
v
obraz
,
da
se
nasmehne
tudi
ona
:
„
Zvijač
si
poln
:
—
jurist
boš
dober
.
“
„
No
,
vidiš
,
—
in
celo
brez
izpitov
!
“
Pa
se
ugrizne
v
jezik
:
—
ti
prokleti
izpiti
!
Mati
ga
pogleda
vprašujoče
.
„
Mama
,
nič
se
ne
boj
!
Še
pred
božičem
napravim
izpit
.
Saj
sem
že
precej
pripravljen
;
a
za
ta
tečaj
je
bilo
prepozno
—
in
poguma
mi
je
bilo
zmanjkalo
...
Samozavesti
,
vidiš
?
Samostojnosti
!
...
Pa
smo
zopet
tam
!
Saj
je
vse
odvisno
od
tega
.
In
samozavest
in
samostojnost
sta
odvisna
od
denarja
.
Circulus
—
razumeš
?
“
„
Circulus
vitiosus
!
“
„
Ah
!
...
Na
,
mama
,
tudi
ti
bi
bila
dober
jurist
.
“
Skloni
se
k
njej
in
jo
objame
krog
vratu
,
pa
pritisne
svoje
lice
k
njenemu
:
„
Porednica
si
mama
,
veš
?
In
resnično
te
je
škoda
...
“
Ona
vstane
ga
prime
ljubeznivo
za
ušesa
:
„
Zdaj
sva
si
dobra
,
Tomo
.
Pojdi
na
vrt
,
jaz
pridem
takoj
za
tabo
.
Rada
bi
se
še
kaj
pomenila
...
“
—
Tomo
leži
na
hrbtu
v
travi
pod
drevesom
in
gleda
v
jasno
junijsko
nebo
,
ki
bi
mu
skoraj
vid
jemalo
,
ko
bi
si
ne
hladil
pogledov
v
zelenem
listju
košatih
hrušk
in
jablan
.
Kakor
hitro
je
prišel
od
matere
,
je
bil
naenkrat
ves
otožen
,
neznano
tesnobo
je
začutil
v
prsih
.
In
ustne
so
mu
šepetale
:
„
Kje
je
vera
?
Kje
nevera
?
“
Zdaj
pa
se
jezi
sam
nase
:
—
Ali
je
nisi
sam
zavrgel
?
Ali
je
nisi
sam
odpahnil
?
—
surovo
in
brezobzirno
?
—
da
bi
te
ne
motila
na
tvojih
grešnih
potih
?
...
Pravico
ima
,
da
si
poišče
drugega
.
—
‚
Vera
je
zaročena
!
‘
—
Zakaj
pa
ne
?
Če
je
pametna
,
se
tudi
poroči
.
Kaj
to
tebe
briga
?
Ali
ti
je
morda
žal
,
prijatelj
?
...
Ali
naj
bi
bila
drsala
kleče
za
tabo
,
ko
si
bil
gazil
blato
vseh
ostudnosti
po
dunajskih
ponočnih
ulicah
?
...
Če
se
vzpne
na
oba
komolca
,
zagleda
na
obzorju
vrhove
kamniških
planin
.
Sinje
pečine
se
vzdigujejo
v
nebo
;
tako
prelestno
snažne
,
s
koprnečimi
obrisi
kipeče
v
jasni
vzduh
;
kot
molitev
in
povzdigovanje
neskončno
čistih
,
v
nedolžnosti
razgaljenih
deviških
duš
.
In
blesketanje
kristalnih
solnčnih
žarkov
se
odbija
od
skalovja
,
ko
da
je
razgrnjena
čez
vse
tenčica
iz
samih
svetlih
biserov
,
ki
migljajo
in
plapolajo
do
neba
...
Tomu
pa
se
zdi
,
da
gleda
Veri
v
sladke
oči
.
Isto
čustvo
nadčloveškega
razkošja
,
uživajoč
najvišjo
mero
pozemeljske
krasote
,
ga
navdaja
,
kakor
lansko
zimo
,
kadar
je
sedel
pred
njo
,
oko
v
oko
,
s
hrepenečim
srcem
in
vriskajočo
dušo
,
ki
mu
je
plala
in
žehtela
v
blaženi
ljubezni
.
Pred
sabo
vidi
njeno
temno
oko
z
modrikasto
belino
in
sinjim
bleskom
,
z
žametnimi
trepalnicami
in
svilenimi
veki
,
svetlikajoče
se
od
nežne
vlage
,
odsevajoče
srečo
in
brezmejno
vdanost
,
zaupanje
in
vero
...
„
O
,
Tomaž
neverni
,
ti
je
žal
za
vero
?
“
Tomo
skoči
naglo
na
noge
in
se
ozre
po
vrtu
,
malo
jezen
nase
,
da
se
vdaja
sanjam
,
zmirom
zopet
sanjam
.
Vrt
je
precej
obširen
,
lepo
obdelan
in
v
popolnem
redu
.
Na
tem
koncu
trata
s
sadnim
drevjem
;
v
sredi
zelenjadne
in
cvetlične
grede
,
preprežene
s
peščenimi
stezicami
;
v
ozadju
lopa
,
obdana
od
obeh
strani
in
od
zadaj
z
mladim
smrečjem
.
Tomo
šeta
okoli
gred
.
Roke
v
hlačnih
žepih
,
glavo
povešeno
,
z
mislimi
na
Dunaju
.
Nasmešek
razočaranja
mu
igra
krog
ust
:
—
O
,
to
krokarsko
,
vlačugarsko
življenje
!
Človek
misli
,
da
uživa
;
pa
samo
zapravlja
,
—
čas
,
mladost
in
svoje
sile
,
telesno
zdravje
in
zdravje
svoje
duše
.
Počasi
izgublja
zmožnost
za
resnični
užitek
,
za
lepoto
in
dobroto
,
za
naravo
in
preprostost
.
Glej
,
da
se
iztržeš
,
Tomo
,
hudiču
in
njegovim
angeljem
!
Plačaj
še
teh
par
sto
kron
,
pa
se
reši
—
na
otok
blaženih
!
—
Otok
blaženih
!
Nasmešek
mu
postane
zaničljiv
in
trpek
...
Saj
si
ga
bil
zaslutil
,
Tomo
,
ta
otok
blaženih
;
pa
si
mu
bil
pokazal
hrbet
!
...
Mehka
roka
mu
seže
pod
pazduho
ter
se
ga
oklene
:
„
Kaj
premišljuješ
,
Tomo
?
Ali
sem
te
prestrašila
?
“
„
Nisem
bil
zapazil
,
da
si
prišla
,
mama
.
“
Tiho
in
počasi
šetata
med
gredami
,
vsaki
v
svojih
mislih
,
kakor
bi
ne
našla
v
prvem
hipu
besede
za
razgovor
.
Tomo
bi
rad
vprašal
radi
Vere
,
pa
ga
je
sram
.
Materine
misli
so
v
preteklosti
,
pri
ranjkem
možu
in
njegovi
smrti
.
A
nenadoma
je
tudi
Tomo
v
pravi
smeri
:
„
Deseto
leto
že
poteka
,
mama
,
odkar
se
je
bil
oče
...
ponesrečil
.
“
„
Ti
si
se
spomnil
?
Že
vse
te
dni
mi
je
na
mislih
.
V
enem
mesecu
imamo
obletnico
.
Za
svoj
god
,
na
svetega
Henrika
dan
je
bil
—
izvršil
.
“
Z
nervozno
kretnjo
utrže
listič
z
ribizljivega
grma
:
„
Jezik
se
ti
je
zataknil
,
ko
si
rekel
...
ponesrečil
.
“
Dobro
,
Tomo
!
Saj
imaš
pravico
,
izvedeti
resnico
.
Že
davno
bi
ti
bila
povedala
in
razodela
...
marsikaj
bi
ti
bila
rada
razložila
...
“
Izpustila
je
njegovo
laket
.
Z
zamaknjenim
pogledom
in
z
valujočo
duško
hodi
poleg
njega
:
„
A
zadnja
leta
si
mi
bil
tako
neznansko
tuj
,
sovražen
,
neusmiljen
,
—
da
ti
nisem
mogla
blizu
.
Letos
se
mi
zdiš
dostopnejši
;
najbrže
zato
,
ker
si
nekaj
pretrpel
,
vsaj
nekaj
malega
pretrpel
.
“
Tomo
gleda
v
stran
in
mati
nadaljuje
:
„
Trpljenje
ublaži
človeka
,
Tomo
.
Nič
ti
naj
ne
bo
hudo
za
to
,
kar
imaš
za
sabo
!
Vse
je
dobro
,
kar
izkusiš
in
preizkusiš
.
So
stvari
,
ki
ti
jih
nihče
ne
dopove
,
ki
se
jih
od
nikogar
ne
naučiš
.
Sam
moraš
priti
do
spoznanja
.
In
prav
je
,
da
pride
kaj
trpljenja
na
človeka
;
sam
se
še
prepričaš
,
da
je
prav
.
Kam
pa
bi
z
ošabnostjo
,
ko
bi
ne
dobili
tuintam
po
prstih
?
“
Tomu
je
malo
sitno
in
vroča
so
mu
lica
;
rad
bi
pojasnil
materi
,
kako
je
bilo
z
Vero
,
—
in
da
je
on
zločinec
;
—
pa
se
samo
nerodno
zlekne
v
plečih
,
vzdihne
in
se
ozre
precej
poniglavo
po
vrtu
.
„
Tudi
jaz
sem
nekaj
pretrpela
,
Tomo
.
Deseto
leto
poteka
od
njegove
smrti
,
—
deseto
leto
moje
pokore
.
Bila
sem
grešila
;
res
sem
bila
kriva
,
Tomo
.
Nič
ti
ne
tajim
;
dovolj
si
star
,
da
me
vsaj
deloma
razumeš
.
A
tebi
so
gotovo
rekli
,
da
sem
ga
edino
jaz
pognala
v
smrt
.
Zato
si
mislil
,
da
si
lahko
brezobziren
proti
meni
.
“
„
Ali
sem
bil
tako
strašansko
brezobziren
,
mama
?
Če
sem
bil
parkrat
malo
drzen
...
mladina
je
objestna
,
mama
.
Kaj
sem
pa
napravil
?
“
„
Ah
...
vse
ravnanje
in
ponašanje
...
Mnogokrat
bolj
raniš
s
kretnjo
in
pogledom
nego
s
psovko
.
“
„
Saj
sem
vendar
vedel
,
da
ti
nisi
kriva
!
Oče
je
bil
bolan
.
Iz
strahu
pred
blaznostjo
je
zbežal
iz
življenja
.
“
„
Vedel
si
?
A
prepričan
nisi
bil
.
Slutnje
so
te
motile
.
Čustvo
se
ne
da
prevarati
.
Čisto
razumljivo
se
mi
zdi
,
da
nisi
prav
verjel
.
Kdo
bi
ti
očital
?
“
Tomo
je
v
zadregi
;
z
roko
zamahne
in
pogleda
mater
plaho
in
proseče
,
—
pa
ne
najde
izgovora
ter
reče
kratko
:
„
Odpusti
,
mama
!
“
Ona
se
ga
zopet
oklene
:
„
Dober
fant
si
,
Tomo
.
Če
ti
ne
očitam
,
ni
potreba
odpuščati
.
—
A
kdo
ti
je
povedal
?
“
„
Stara
mati
.
Ona
te
je
zmirom
zagovarjala
.
“
—
Nenadoma
se
zopet
zmede
in
zardi
,
ter
hiti
nadaljevati
:
„
Menda
te
je
imela
rajša
nego
očeta
.
Pravila
mi
je
bila
,
da
je
bil
bolan
,
da
je
bil
zmirom
slab
na
živcih
.
Potem
pa
je
bil
dobil
še
neko
drugo
—
bolezen
...
in
kot
posledico
—
pojave
blaznosti
.
Ali
ne
?
“
„
Naša
stara
mati
—
vidiš
,
to
je
dobra
ženska
!
Koliko
je
ona
pretrpela
v
svojem
življenju
!
In
zmirom
boljša
je
postajala
.
Take
stare
mamice
,
to
so
svetnice
!
Le
jo
poslušaj
,
če
se
razjezi
nad
komerkoli
!
To
je
drugače
kot
pri
meni
.
Tu
ni
nobenega
sitnarjenja
ali
trmoglavosti
ali
celo
sovražnosti
.
Pravičen
srd
pravičnega
sodnika
...
izkušenega
,
razumevajočega
,
neskončno
dobrega
sodnika
.
—
Časi
te
podraži
,
a
nikoli
ne
iz
hudobije
;
zmirom
ima
dobro
misel
in
lepe
namene
s
tabo
.
Po
obedu
te
je
bila
zbadala
...
“
Tomo
je
razmišljen
in
pogled
mu
je
nestalen
;
mati
zapazi
,
da
je
ne
posluša
.
Stisne
se
tesneje
k
njemu
:
„
Kaj
premišljuješ
,
Tomo
?
“
On
jo
pogleda
malo
zbegan
in
neodločen
:
„
Eno
bi
rad
vedel
,
mama
.
Že
davno
bi
te
bil
rad
vprašal
.
—
Kdaj
je
bil
oče
zbolel
?
Kdaj
je
bil
—
spolno
zbolel
?
Ne
zameri
mi
vprašanja
,
majka
!
“
—
Stisne
jej
roko
in
jo
pogleda
s
prosečimi
očmi
:
„
Samo
to
bi
hotel
vedeti
:
—
Ali
je
obolel
...
Ali
je
obolel
—
pred
...
No
,
pomagaj
,
majka
!
“
„
Po
tvojem
rojstvu
,
Tomo
!
Poldrugo
leto
ali
kaj
takega
po
tvojem
rojstvu
.
“
Njen
obraz
postane
mrk
,
s
povešenim
pogledom
stopa
poleg
sina
.
„
Ti
si
lahko
brez
skrbi
,
podedoval
nisi
ničesar
od
te
bolezni
.
“
„
Hvala
,
mama
!
“
Tomo
si
je
oddahnil
...
a
kakor
da
ga
tare
še
sto
vprašanj
...
Nenadoma
se
mati
odloči
:
„
Sediva
tam
v
lopo
,
Tomo
!
Vse
ti
razložim
.
“
—
Henrik
Žitnik
je
bil
siten
človek
.
Nervoznost
ga
je
mučila
že
iz
dijaških
let
.
Večen
glavobol
in
slab
želodec
,
utripanje
srca
in
slabo
spanje
,
—
v
enomer
neprilike
in
zgaga
,
v
šoli
in
drugod
,
prepiri
in
nastopi
,
tožbe
in
pritožbe
.
V
srcu
je
bil
morda
dober
človek
;
a
sam
ni
mogel
zase
,
če
ga
je
prijelo
.
—
Mati
je
imela
svoje
križe
z
njim
...
in
ona
sama
je
bila
opozorila
snaho
,
ko
se
je
ta
možila
s
Henrikom
:
„
Ali
ga
poznaš
,
Helena
?
Ti
si
upaš
v
zakon
z
njim
?
Misliš
,
da
preneseš
vse
njegove
sitnosti
?
—
Draga
moja
,
le
preudari
,
predno
se
mu
zaobljubiš
!
Preiskusi
ga
,
nikar
ne
hiti
s
svatbo
!
“
Helena
pa
si
je
domišljevala
,
da
ga
neizmerno
osreči
s
svojo
ljubeznijo
.
Prepričana
je
bila
,
da
je
ljubezen
pri
obeh
neskončna
.
Prisegala
je
bila
,
da
jej
bo
igrača
,
krotiti
mu
nestrpnost
in
muhavost
.
In
zdelo
se
jej
je
naravnost
,
da
je
poklicana
,
ozdraviti
ga
od
bolezni
,
pripraviti
mu
gnezdo
sreče
,
ki
je
sanjala
o
njem
.
A
kmalu
po
poroki
—
živeli
so
v
trgu
na
deželi
—
so
se
pojavila
nesporazumljenja
.
Helena
je
bila
preživahna
,
preveč
življenja
željna
in
vesela
,
da
bi
se
bila
mogla
odreči
družbi
.
Niti
je
ni
bil
pripravljal
na
kaj
takega
,
ko
je
bila
že
nevesta
.
Zdaj
pa
je
naenkrat
hotel
,
da
se
popolnoma
odtegne
vsemu
svetu
,
vsej
družabnosti
in
vsem
zabavam
.
Sam
čmeren
samotar
,
nezadovoljen
z
vso
okolico
,
je
zahteval
,
da
postane
tudi
ona
čmerna
samotarka
in
da
zabavlja
vsemu
svetu
.
—
Ona
je
bila
drugače
sanjala
to
gnezdo
sreče
.
Upala
je
bila
,
da
bo
narobe
ona
njega
iztrgala
čelarnosti
in
ga
sprijaznila
z
življenjem
.
Motila
se
je
bila
v
njem
;
precenjevala
je
bila
sebe
in
svojo
ljubezen
.
Sprva
si
ni
sama
sebi
upala
priznati
,
da
jej
postaja
zopern
,
da
so
jej
čisto
izhlapela
čustva
,
ki
jih
je
bila
gojila
zanj
.
Šele
med
nosnostjo
,
zlasti
v
zadnjih
mesecih
,
in
v
tistih
tednih
po
porodu
se
jej
je
do
kraja
ohladila
duša
.
Malenkostno
sitnarjenje
in
zlobno
zbadanje
,
najrazličnejše
surovosti
in
brezobzirnosti
so
jo
polagoma
iztreznile
.
Postavila
se
je
po
robu
in
se
pripravila
na
boj
.
Ko
se
je
vrnila
iz
otroške
sobe
zopet
v
družbo
,
bohotnejša
in
lepša
nego
preje
,
mikavnejša
po
dozorelosti
in
čaru
materinstva
,
sijajnejša
po
duhu
in
dovtipu
,
ga
je
začela
mučiti
s
koketnostjo
,
mu
je
začela
dražiti
ljubosumnost
.
Trop
čestilcev
se
je
sukal
okoli
nje
,
njen
salon
je
bil
odprt
mladini
,
ki
je
ljubimkala
in
rajala
pod
njenim
varstvom
.
Vozila
se
je
v
mesto
nakupovat
,
obleke
merit
,
zabavat
se
h
koncertom
in
v
gledišče
,
zapravljat
po
vseh
pravilih
fine
in
razsipne
dame
.
Henrik
jo
je
moral
spremljati
na
plese
in
na
veselice
in
na
maskerade
.
Rad
nerad
—
udati
se
je
moral
z
lepa
;
ko
bi
hodila
sama
,
bi
bil
le
on
osmešen
.
Preklinjal
je
in
se
jezil
,
ko
se
je
dolgočasil
brez
prave
družbe
,
ves
nestrpen
in
nepotrpežljiv
,
na
milost
in
nemilost
prepuščen
razdraženosti
svojih
živcev
.
Helena
ga
ni
varala
.
V
začetku
je
celo
upala
,
da
se
mož
nenadoma
izpreobrne
in
opusti
odurnost
svoje
nravi
.
Pričakovala
je
,
da
jej
pade
k
nogam
,
skesan
in
spokorjen
,
premagan
in
ugnan
,
do
smrti
žejen
ljubezni
njene
in
dobrote
njene
in
zakonskega
miru
.
A
čim
večkrat
je
premišljala
o
možnosti
take
sprave
,
tem
bolj
se
je
prepričevala
,
da
bi
jej
bila
zoperna
,
da
je
ne
mara
,
in
da
bi
se
celo
zgrozila
pred
to
rešitvijo
.
Ne
,
ne
,
le
dalje
v
vrvež
,
le
vedno
bolj
divje
v
vrtinec
,
—
da
pride
do
poloma
in
razgona
in
do
pobega
iz
neznosnega
ujetništva
...
O
,
kako
je
malo
mož
na
svetu
!
Kako
težko
je
najti
njega
,
ki
bi
videl
v
žensko
dušo
—
in
bi
jo
razumel
—
in
bi
se
je
polastil
—
in
bi
si
jo
zavojeval
za
vse
življenje
s
krepostjo
in
plemenitostjo
in
nesebičnostjo
ljubezni
žejne
,
ljubezen
vzbujajoče
moške
duše
!
...
Ni
ga
bilo
za
Heleno
...
Niti
takega
,
da
bi
mu
žrtvovala
le
trenotek
ljubkovanja
...
Saj
ga
ni
bila
niti
vredna
takrat
!
Če
se
spominja
danes
:
—
Ni
bila
prelomila
zakona
;
a
to
je
bilo
huje
nego
nezvestoba
...
Peklenska
nezvestoba
duše
duši
...
Plitkost
in
praznota
...
Maščevalnost
in
sovražnost
...
Za
brezobzirnost
dvojna
brezobzirnost
,
za
surovost
dvakratna
surovost
...
Hujše
usode
bi
bila
zaslužila
nego
je
zadela
njega
!
...
Tudi
on
je
ni
bil
varal
.
Danes
si
Helena
očita
,
da
je
bila
vse
nesreče
njunega
zakona
sama
kriva
.
Če
se
je
bila
odločila
,
da
ga
vzame
,
bi
jej
ne
bilo
smelo
zmanjkati
ljubezni
in
požrtvovalnosti
.
On
je
bil
kot
nebogljen
otrok
,
potreben
pestunje
,
potreben
prigovarjanja
in
negovanja
,
srčkanja
in
milovanja
.
Morda
mu
je
bila
vsa
nervoznost
,
vsa
srborita
sitnost
samo
krinka
za
to
potrebo
.
Sram
ga
je
bilo
svoje
nebogljenosti
,
sram
nazadnje
tega
srama
samega
.
Zato
se
je
moral
skrivati
za
narejeno
kretnjo
.
Usoda
pa
je
tirala
svojo
neizprosno
pot
navzdol
.
Henrika
ni
bilo
gnalo
v
greh
.
V
ženski
družbi
je
bil
trezen
in
suhoparen
kakor
malokdo
.
Niti
pil
ni
mnogo
;
časi
po
cele
tedne
ni
pokusil
vina
.
V
nočeh
pa
,
ko
je
čakal
v
mestu
na
Heleno
,
ki
se
je
zabavala
na
plesu
,
je
zabredel
tuintani
nehotoma
v
popivanje
in
pohajkovanje
z
najbolj
slaboglasno
družbo
.
Tudi
v
žensko
družbo
je
zašel
,
v
družbo
nočnih
ptičic
najdvomljivejše
kakovosti
.
Tako
se
je
zgodilo
po
zlobni
ironiji
porogljive
usode
—
ni
vedel
ne
kako
ne
kdaj
—
,
da
je
zapadel
strašni
kugi
razvratnega
vlačugarstva
...
Henrikov
moralni
maček
po
tisti
usodni
noči
je
bil
tako
neznosen
,
da
se
je
žena
sprla
z
možem
že
na
povratku
iz
Ljubljane
.
In
to
je
bila
njena
sreča
.
Imela
je
navado
,
da
je
ob
takih
prilikah
po
cele
tedne
držala
šobo
.
Ker
ga
že
davno
ni
več
ljubila
in
ne
poželela
,
je
bila
zadovoljna
,
da
se
je
na
ta
način
vsaj
začasno
izognila
njegovim
ljubeznivostim
.
—
Ko
jej
je
Henrik
naenkrat
ves
skesan
priznal
svoj
padec
in
jej
s
solzami
razodel
posledice
njegove
,
—
je
bila
za
trenotek
popolnoma
omamljena
in
kot
udarjena
od
presenečenja
...
Potem
pa
jej
je
bilo
zdajci
jasno
,
kakšne
so
posledice
,
ki
jih
je
vprav
prisiljena
izvajati
iz
moževe
nesreče
—
zase
.
Od
tistega
trenotka
je
bil
njun
zakon
ločen
.
A
čudno
:
—
Helena
je
bila
mahoma
vsa
druga
.
Prijaznejša
je
bila
z
možem
,
postrežljivejša
,
potrpežljivejša
,
—
ko
da
se
je
izmuznila
izpod
skrivnostnega
zakletja
.
Mirna
je
postala
,
nestrpnost
jej
je
izginila
,
razsipnost
jo
je
minila
,
celo
veselje
do
zabav
in
plesov
jej
je
ponehalo
.
—
Človek
je
zagoneten
stroj
.
Zakaj
vse
te
premembe
pri
Heleni
?
—
Zdaj
je
bila
rešena
zavesti
,
da
mora
ljubiti
neljubljenega
moža
.
Zdaj
je
bila
varna
pred
njegovimi
približevanji
,
ker
se
je
zazibala
v
prepričanje
,
da
nima
niti
več
pravice
,
zahtevati
od
nje
ljubezni
.
Ali
je
bila
torej
vsa
njena
prejšnja
duševna
razdrapanost
,
vsa
našopirjena
.
Sovražnost
zoper
njega
in
vse
hlastanje
za
površnimi
užitki
družabnega
življenja
,
—
ali
so
bili
vse
to
samo
znaki
njenega
notranjega
strahu
pred
moževimi
dotikljaji
?
—
Ali
jo
je
morda
pomirila
zavest
,
da
je
že
konec
tukaj
,
ko
bi
ga
hotela
izzvati
?
Ali
se
pa
je
narobe
le
prestrašila
bližine
razporoke
?
—
Čez
nekaj
let
je
prišlo
Henrikovo
premeščenje
v
Ljubljano
.
Življenje
je
potekalo
še
dosti
zmerno
in
solidno
.
Helena
se
je
bavila
največ
z
otrokom
;
njeno
razmerje
do
moža
se
ni
izpremenilo
.
—
Nerodno
je
postalo
zanjo
,
ko
se
je
Henriku
polagoma
vtihotapila
zavest
,
da
je
ozdravel
,
in
se
mu
je
vrnilo
toliko
poguma
,
da
se
je
mogel
zopet
odkriteje
ozreti
v
njeno
lice
.
Ona
pa
je
ostala
trdna
in
je
spala
za
zaklenjenimi
vrati
.
Tako
ga
je
počasi
ugnala
;
naskakovanje
je
opešalo
,
nazadnje
je
popolnoma
pojenjalo
.
—
Potem
je
prišel
—
oni
drugi
—
oni
pravi
!
Helena
je
vzživela
v
skriti
sreči
,
v
razkošju
greha
.
Strast
jej
je
zaplala
po
telesu
in
jo
prevzela
z
vsemi
čustvi
in
vsemi
žilicami
njenimi
.
V
ukradenih
trenotkih
in
prisleparjenih
nočeh
ga
je
ljubila
.
Laž
in
nezvestoba
,
zvijača
in
prevara
in
izdajstvo
,
—
vse
je
služilo
ljubezni
.
Živela
je
prešuštvu
;
a
pri
srcu
jej
je
bilo
sladko
,
v
duši
mirno
,
—
kot
bi
ne
živela
v
grehu
,
temveč
v
čistosti
in
čednosti
.
Trpelo
je
še
dosti
dolgo
.
—
Končno
je
mož
izvedel
nekaj
...
Prizori
in
nastopi
,
besnenje
in
divjanje
...
Nakup
te
hiše
v
predmestju
in
preselitev
...
Mir
pred
nevihto
...
Katastrofa
...
—
Tomo
sedi
upognjen
,
s
komolci
na
kolenih
,
glavo
v
rokah
.
Toplo
mu
je
pri
duši
,
sladko
razumevanje
,
usmiljeno
sočustvovanje
mu
razganja
prsi
;
v
grlu
mu
igra
,
kot
bi
ga
žgačkalo
v
srečen
jok
.
Mati
mu
sedi
nasproti
,
razprti
roki
raztegnjeni
po
naslonjalu
na
obe
strani
,
lica
bleda
,
oči
uprte
v
strop
,
svetlikajoče
se
v
polmraku
senčne
lope
.
To
ni
kretnja
grešnice
in
ne
spokornice
,
to
je
dostojanstvenost
zaupljive
vernice
,
pričakujoče
brez
strahu
in
mirne
duše
pravične
sodbe
.
Tomo
dvigne
glavo
:
„
Hvala
,
mama
!
Zdaj
te
razumem
!
“
Helena
ga
pogleda
mirno
:
„
Nalašč
sem
ti
povedala
vse
to
.
Težilo
mi
je
vest
,
da
ti
nisem
bila
razodela
že
poprej
,
že
takrat
,
ko
si
bil
odšel
na
Dunaj
.
Opozorjen
bi
bil
na
marsikaj
,
kar
ti
lahko
grozi
v
življenju
.
A
hvala
večnemu
Bogu
,
da
si
vsaj
zdrav
ostal
,
da
si
ušel
ostudnostim
bolezni
!
“
Zakrije
si
obraz
z
rokama
—
kot
ob
spominu
na
nekaj
groznega
...
„
Ko
bi
bil
ti
videl
,
Tomo
!
...
“
„
Očeta
,
mama
?
“
„
Pazi
nase
,
Tomo
!
Fant
moj
,
varuj
se
!
Ne
zahtevam
zdržnosti
od
tebe
,
a
vsaj
previden
bodi
!
—
Veruj
mi
,
da
bi
bilo
polovico
mani
nesreč
na
svetu
,
ko
bi
zahtevali
ljudje
še
od
mladeničev
čistosti
,
kot
zahtevajo
devištva
od
deklet
.
A
kaj
bi
govorila
:
—
saj
je
za
žensko
težko
,
ki
je
okomatana
kot
junica
v
jarem
;
kdo
bi
obrzdal
prostega
moža
?
—
Poznam
te
,
Tomo
;
ti
se
ne
daš
obrzdati
.
Pravijo
,
da
si
podoben
meni
,
po
licu
in
po
nravi
...
in
jaz
vem
,
kako
težavno
je
krotiti
konjička
v
sebi
,
ki
hoče
zrezgetati
in
speketati
po
življenja
cesti
za
veseljem
in
uživanjem
...
“
Tomo
gleda
resno
v
tla
.
Očeta
ima
v
mislih
:
—
Bilo
je
menda
zadnje
dni
pred
katastrofo
.
Tomo
je
bil
prišel
iz
šole
in
zavil
s
stopnic
na
mostovž
.
V
istem
hipu
je
bil
pritaval
oče
od
hodnika
sem
.
Dolg
in
slok
,
s
koščenim
obrazom
,
oblečen
v
nočno
haljo
,
z
nestalno
drsajočimi
koraki
.
Po
navadi
je
imel
obrita
lica
in
obrito
zgornjo
ustnico
,
pogled
nekoliko
zbegan
;
zdaj
je
imel
obraz
porastel
s
sivo
lisastim
strniščem
,
ki
ga
je
delalo
odurnega
,
oči
pa
so
mu
bulile
stekleno
,
z
grozo
vzbujajočo
srepostjo
.
„
Kje
imaš
izpričevalo
?
Ste
že
končali
šolsko
leto
?
“
—
je
vprašal
precej
prisiljeno
.
„
Še
ne
,
papa
.
V
soboto
!
“
Ko
pa
je
prišel
mimo
sina
,
je
nenadoma
zadržal
korak
,
dvignil
nogo
in
hotel
brcniti
;
a
izgubil
je
ravnovesje
,
se
napol
zavrtel
in
se
ujel
ob
steni
.
Sovražno
se
je
ozrl
na
Toma
,
zamrmral
besedo
in
odtaval
v
svojo
sobo
...
In
ta
beseda
,
ki
je
takrat
ni
bil
razumel
in
ki
ni
bil
nikdar
več
pozneje
mislil
nanjo
,
je
Tomu
zdaj
nenadoma
odmevala
v
ušesih
...
„
Pankert
!
“
Po
tolikih
letih
mu
je
šele
v
tem
trenotku
prišla
do
zavesti
psovka
,
krivična
njemu
,
še
bolj
krivična
materi
.
Čustvo
ljubezni
in
usmiljenja
ga
prevzame
vsega
,
skloni
se
k
materini
roki
.
in
jo
poljubi
.
Rad
bi
jej
kaj
toplega
povedal
;
a
prsi
so
mu
vzburjene
,
da
ne
dobi
glasu
iz
njih
...
„
Nikar
ne
bodi
žalosten
,
moj
dragi
!
“
—
ga
tolaži
mati
in
mu
zarije
prste
v
kodre
.
„
Ti
si
še
mlad
,
premlad
za
žalost
.
Veruj
mi
Tomo
:
—
mlada
ljubezen
sploh
še
ni
ljubezen
.
Hrepenenje
ostane
v
tebi
,
vzbudi
se
ti
potreba
,
—
in
komaj
čakaš
prilike
,
da
jo
utešiš
.
Ali
si
resnično
domišljuješ
,
da
si
našel
tako
slučajno
in
nenadoma
—
ljubezen
?
—
pravo
in
edino
?
—
Saj
je
mogoče
;
a
po
navadi
samo
izkoristiš
—
priliko
.
Rastlinica
še
ni
drevo
;
nagnenje
in
poželjenje
še
ni
ljubezen
.
Zato
le
mirno
dušo
,
Tomo
!
Boljše
je
prezgodnje
razočaranje
,
nego
bi
bil
prepozen
obup
.
Skozi
trnje
in
goščave
,
čez
prepade
in
močvirja
se
pririneš
do
gradu
,
ki
te
čaka
v
njem
kraljična
.
Trnoljica
je
prava
,
Tomo
.
Kamor
te
pripelje
gladka
cesta
,
tja
nisi
prav
prišel
;
obrni
se
in
išči
iznova
.
“
„
Ti
si
modrijanka
,
mama
!
“
„
V
izkušnji
je
modrost
,
moj
ljubi
.
Ko
sem
se
možila
,
se
mi
je
zdelo
,
da
ga
ljubim
.
Živa
duša
bi
mi
ne
bila
mogla
iztrgati
prepričanja
,
da
je
ljubezen
,
kar
je
bilo
med
menoj
in
tvojim
očetom
.
In
vendar
...
“
„
...
je
bila
samo
prilika
,
ki
si
jo
izkoristila
,
“
—
šepne
Tomo
malo
sramežljivo
.
„
Res
je
.
Nič
se
ne
sramujem
tega
priznanja
;
samo
koristiti
ti
morem
z
njim
.
“
Obadva
umolkneta
in
se
zagledata
v
svetle
koščke
neba
,
ki
se
blešče
med
temnim
smrečjem
.
Lopa
je
zgrajena
iz
lat
,
da
je
odprt
pogled
na
vse
strani
.
Tišina
vlada
okoli
in
okoli
.
Iz
hiše
onkraj
vrta
ni
glasu
.
Posamezna
mušica
zabrenči
skoz
senčnico
.
Na
grmu
zunaj
se
strese
vejica
,
ptiček
sirfota
v
višino
...
Tomo
se
zgane
:
„
Mama
,
s
kom
je
—
Mira
zaročena
?
“
Ona
se
obrne
k
njemu
in
ga
pogleda
z
gorkim
nasmehljajem
:
„
Pravijo
:
z
Andrejem
Praznikom
.
“
„
S
poročnikom
?
Še
vedno
?
“
„
No
vidiš
,
saj
poznaš
oba
.
On
je
bil
nekdaj
tvoj
sošolec
.
Že
ves
čas
snubi
in
snubi
...
Jaz
ne
verjamem
,
da
se
Mira
sploh
kdaj
poroči
.
—
Ne
smeš
verjeti
vsega
;
stara
mati
te
je
samo
dražila
.
“
Pa
se
obrne
zopet
k
njemu
in
ga
pogleda
napol
lokavo
in
napol
sočutno
:
“
Le
še
vprašaj
,
Tomo
!
“
„
Zakaj
se
smeješ
?
“
—
Zdajci
ga
zalije
rdečica
,
oči
se
mu
povesijo
.
„
Kaj
bi
se
ne
smejala
,
Tomo
?
“
—
Roko
mu
položi
na
ramo
.
“
Tebe
briga
Mira
?!
Ti
si
hotel
vprašati
—
za
Vero
!
—
Jaz
ne
vem
...
Drnovšek
se
lovi
za
njo
.
Ljudje
ugibljejo
,
da
sta
zaročena
...
Zdaj
pa
vendar
ne
razumem
...
Tudi
jaz
sem
bila
mislila
.
A
če
se
spomnim
:
—
ko
sem
jo
zadnjič
srečala
...
Ali
si
jo
ti
zapustil
,
Tomo
?
“
„
Jaz
!
“
—
skomizne
Tomo
rezko
.
„
Saj
imaš
nazadnje
prav
,
mama
:
—
Človek
pograbi
priliko
,
kjer
mu
je
bližja
.
To
so
same
igrače
.
“
Nenadoma
se
zdrzne
,
otrese
njeno
roko
s
svoje
rame
,
vstane
sunkoma
in
odhiti
po
vrtu
.
Z
roko
si
češe
čop
na
glavi
,
pogled
mu
je
kot
izgubljen
,
rjavkasta
lica
so
mu
pobledela
in
mu
drhte
...
V
svojo
sobo
teče
.
In
sam
se
ne
zaveda
,
da
je
pobegnil
brez
pozdrava
od
matere
...
Ona
pa
strmi
za
njim
z
velikimi
sanjavimi
očmi
in
zašepeče
v
brižni
slutnji
:
„
Morda
vendar
niso
same
igrače
,
Tomo
!
“
„
Servus
!
Ti
si
,
Dreja
?
Bog
te
živi
!
“
Tomo
leži
na
vrtu
v
travi
s
knjigo
pred
seboj
,
in
se
začudeno
ozira
v
prišleca
,
ki
se
mu
smeje
z
otroško
dobrodušnimi
očmi
.
„
Zdaj
sem
te
zalotil
...
Pravijo
,
da
si
že
štirinajst
dni
doma
;
pa
te
nikjer
ne
srečam
v
mestu
.
“
Andrej
Praznik
je
malo
kratkega
pogleda
;
zlat
nanosnik
se
mu
sveti
pred
mežikajočimi
očmi
,
obraz
mu
je
raztegnjen
od
prisrčnega
veselja
,
zobje
mu
bliskajo
izmed
rdečih
ustnic
.
Lasje
iti
brki
so
mu
svetle
,
sivo-rumene
barve
;
oči
so
sinje-modre
.
Vse
je
svetlo
in
prijazno
na
njem
in
okoli
njega
;
naivna
odkritosrčnost
,
zaupljivost
in
dobrota
veje
od
njega
.
Rast
mu
je
malo
nizka
,
a
čvrsta
in
umerjena
.
Domobranska
poročniška
obleka
mu
tesno
oklepa
ude
,
sablja
in
portepej
bleščita
v
solncu
.
„
V
travo
sedi
,
Dreja
!
Zofe
nimam
,
kakor
vidiš
,
“
—
ga
povabi
Tomo
.
Poročnik
sede
in
si
začne
viti
cigareto
.
Zobje
in
oči
se
mu
še
vedno
smejejo
,
a
pomalem
se
ga
loteva
majčkena
zadrega
.
„
Ti
študiraš
,
Tomo
?
Resnično
pravijo
,
da
si
se
vrnil
ves
skesan
domov
.
—
Kaj
me
gledaš
?
Hitro
ti
povem
,
po
kaj
sem
prišel
.
“
„
Ali
ti
lahko
čestitam
?
Si
se
zaročil
z
Miro
?
“
„
Vraga
sem
se
zaročil
,
“
—
ga
pogleda
Dreja
očitajoče
.
Obraz
se
mu
nenadoma
zresni
,
a
dobrodušni
nasmešek
mu
zmirom
zopet
sili
nanj
.
“
Miro
tako
poznaš
;
jasnega
odgovora
ne
dobiš
od
nje
.
Samo
igračkanje
...
Ali
je
tako
otročja
,
ali
kaj
?
...
Ha
...
ali
me
ima
za
norca
?
“
Pa
se
zasmeje
z
najljubeznivejšo
prisrčnostjo
,
—
kot
bi
se
mu
zdelo
vse
to
neverjetno
,
vsako
varanje
izključeno
...
„
Mira
me
je
poslalala
k
tebi
,
Tomo
.
Govoriti
hoče
s
teboj
.
“
Tomo
ga
pogleda
vprašujoče
;
oni
pa
se
mu
zasmeje
še
prisrčneje
in
še
bolj
zvonko
:
„
K
njej
te
moram
pripeljati
.
Na
vsak
način
!
Za
vsako
ceno
!
“
oponaša
njeno
muhasto
odločnost
.
„
Le
računaj
!
Kaj
zahtevaš
?
—
po
odvetniških
pristojbinah
?
“
„
Kaj
pa
hoče
?
“
„
Jaz
res
ne
vem
.
Že
nekaj
tednov
jej
prihajaš
prav
pogostokrat
na
misel
.
Jaz
sem
že
čisto
ljubosumen
,
dragi
moj
.
“
Skozi
cigaretni
dim
se
mu
prevejano
heheče
:
“
Kaj
me
gledaš
?
—
Neko
pismo
bi
menda
rada
imela
...
Z
Javornikom
mešetari
in
mešetari
...
On
se
izgovarja
nate
...
Toliko
sem
ujel
.
Nič
mi
ne
povesta
,
mrcini
.
“
Tomo
skoči
na
noge
,
zašeta
par
korakov
,
obstoji
in
se
zagleda
v
krošnjo
jablane
:
„
Kdaj
pa
bi
me
rada
videla
?
“
Tudi
Praznik
vstane
:
„
Kar
takoj
,
prijatelj
!
Do
petih
morava
biti
tam
;
potem
gremo
pod
Tivoli
na
izprehod
.
“
„
No
,
če
že
morava
...
“
„
Hahaha
...
To
niso
šale
,
dragi
moj
!
Ti
si
pozabil
,
kdo
je
Mira
.
“
—
Med
potom
v
mesto
je
Tomo
malo
čmeren
.
Deloma
občuti
zadoščenje
,
da
se
njegova
nekdanja
ljubica
zopet
bavi
z
njim
;
deloma
pa
ga
skrbi
,
če
jej
ni
nadporočnik
Javornik
že
pokazal
pisma
,
ki
mu
ga
je
bil
pisal
Tomo
v
njegovo
prejšnjo
garnizijo
v
Bukovim
.
Iz
Praznikovih
besed
bi
sklepal
,
da
se
to
še
ni
zgodilo
;
in
Žitnik
je
odločne
volje
,
kaj
takega
sploh
zabraniti
.
Saj
to
že
vse
ni
več
resnično
,
kar
je
bil
takrat
napisal
...
Vroče
mu
postane
v
prsih
,
če
si
predstavlja
,
da
bi
Mira
brala
njegov
popis
tistih
osmošolskih
zaljubljenih
otročarij
...
sentimentalnih
čustev
,
vzdihov
,
javkanj
...
Ali
se
ni
bil
do
priskutnosti
izjavkal
v
svojem
pismu
?
—
Takšno
narejeno
javkanje
!?
—
Sploh
je
bilo
vse
vkup
narejeno
.
Čustva
narejena
,
vzdihi
narejeni
,
—
ljubezen
sama
je
bila
narejena
in
prisiljena
.
—
Iz
najglobljega
kotička
v
duši
se
mu
vzdiga
glasek
:
—
Zdaj
lahko
sodiš
,
Tomo
,
ko
imaš
za
seboj
že
tudi
prisiljeno
ljubezen
!
—
A
Tomo
ga
ne
sliši
in
ga
noče
slišati
...
In
vsa
kri
mu
buhne
v
glavo
ob
spominu
,
kako
je
bil
razložil
v
svojem
pismu
Miro
,
njena
čustva
in
njeno
nrav
,
njeno
—
ljubezen
...
Ali
jej
ni
bil
sploh
odrekel
—
sposobnosti
za
ljubezen
?
—
—
Bog
obvaruj
:
tega
pisma
Mira
ne
dobi
v
roke
!
Nenadoma
se
spomni
,
da
bi
bilo
pametneje
,
poiskati
Javornika
mesto
Mire
.
Kako
je
mogel
,
—
kako
je
smel
sploh
ziniti
o
tistem
pismu
?
—
Nekdaj
sta
bila
uganila
,
da
človeka
izmodri
samo
izkušnja
,
doživljaj
.
Javornik
—
kot
literat
—
je
bil
pristavil
,
da
more
najti
človek
tudi
v
literarnem
delu
—
doživljaj
.
Umetniško
opisano
spoznanje
;
kos
tujega
življenja
,
zoblikovan
,
na
novo
ustvarjen
na
papirju
,
odkritosrčno
pripovedovan
v
iskrenih
,
toplih
stavkih
,
zgrajen
prepričevalno
in
resnično
iz
prekipevajoče
duše
čutečega
človeka
,
—
te
lahko
globlje
zgrabi
in
pretrese
nego
lasten
doživljaj
.
Nadporočnik
Javornik
in
Tomo
sta
se
bila
torej
domenila
,
da
hočeta
v
umetniških
—
vsaj
v
kolikor
toliko
umetniških
—
spisih
drugi
drugemu
izpovedovati
dogodke
svojega
življenja
,
predvsem
seveda
—
ljubezenskega
življenja
.
Tako
pomore
morda
časi
prijatelju
prijatelj
do
bridkega
spoznanja
,
do
modrosti
in
razumevanja
,
—
in
mu
prihrani
pot
trpljenja
in
bolečin
in
razočaranj
,
ki
vodi
k
njim
.
—
Javornik
,
ljubitelj
in
ljubimec
žensk
,
je
pisal
prav
pogostokrat
.
Ko
pa
je
hotel
v
povračilo
tudi
Tomo
nekaj
spisati
,
—
bil
je
v
drugem
vseučiliškem
letu
—
je
nenadoma
spoznal
,
da
ni
med
vsemi
njegovimi
dunajskimi
doživljajčki
niti
enega
,
ki
bi
ne
bil
samo
površen
užitek
,
brez
vzhičenja
in
brez
globine
,
samo
površen
greneč
,
brez
vzburkanja
in
brez
kesanja
.
Sicer
se
je
bil
zavedel
,
da
tudi
Javornikovi
doživljaji
niso
bili
kaj
več
prida
;
vendar
mu
pisanje
ni
hotelo
od
rok
.
Misli
so
mu
bile
ušle
v
Ljubljano
,
—
opisal
je
bil
prijatelju
svojo
ljubezen
z
Miro
.
—
A
bilo
je
dogovorjeno
,
da
ostanejo
njuna
pisma
tajna
;
nihče
bi
ne
bil
smel
izvedeti
zanja
...
Poročnik
Praznik
stopa
poleg
Toma
s
svojim
dobrodušnim
nasmehljajem
;
tudi
on
ima
skrbi
in
brige
.
Tuintam
se
ozre
zvedavo
v
Žitnika
in
poskuša
vedno
iznova
razplesti
kak
pogovor
.
Nazadnje
le
ne
more
več
zdržati
,
pa
začne
razkladati
kar
brez
uvoda
težave
,
ki
mu
leže
na
duši
.
On
bi
se
poročil
z
Miro
...
A
ona
je
tako
neznansko
čudna
,
da
Praznik
res
ne
ve
,
kako
naj
bi
si
jo
tolmačil
.
Ali
ga
ima
kaj
rada
?
Ali
ga
nima
rada
?
—
Saj
pravzaprav
ne
more
dvomiti
,
da
jej
ugaja
.
Rada
ga
mora
že
imeti
.
Ona
ga
je
bila
vendar
sama
...
Dreja
se
ozre
postrani
na
prijatelja
,
v
zadregi
,
z
rdečico
na
licih
...
Tomo
se
pa
zasmeje
sam
pri
sebi
:
—
Ona
ga
je
bila
sama
...
Ista
komedija
kakor
nekdaj
z
njim
.
O
,
zapeljivi
trnki
so
njene
—
oči
!
...
Dreja
se
razgreva
:
—
Kako
bi
mogla
biti
stvar
drugačna
?
Ko
bi
ga
ne
imela
rada
...
Moj
Bog
,
—
s
tako
prisrčnostjo
se
ga
je
bila
oklenila
!
—
Da
bi
ne
bili
pristni
ti
zaljubljeni
pogledi
?
—
tako
otroško
udani
in
navdušeni
,
občudujoči
,
obožujoči
?
—
—
Seveda
—
Mira
je
precej
površna
,
premalo
resna
...
Plitka
!
—
si
misli
Tomo
sam
pri
sebi
,
s
krivičnostjo
zapuščenega
ljubimca
.
A
stvar
se
plete
že
skoraj
tretje
leto
.
To
ni
samo
trenotek
.
To
mora
biti
trajno
čustvo
...
Če
že
ni
ljubezen
,
—
velika
in
mogočna
,
ki
se
mahoma
odloči
in
nastopi
svojo
pot
...
Tomo
nalašč
molči
.
Z
zagonetnim
usmevom
okoli
ust
posluša
in
kadi
in
gleda
slepo
za
oblaki
dima
,
ki
jih
puha
pred
se
,
in
jih
razganja
v
hoji
...
Zanima
ga
,
kako
se
je
godilo
drugemu
z
njegovo
„
nekedanjo
“
;
in
ne
bi
ga
rad
motil
,
da
ne
bi
vplival
nanj
...
Dreja
je
nenadoma
ves
zmeden
;
rdečica
mu
je
temnejša
,
pogledi
so
nestalni
;
ozira
se
v
prijatelja
—
kot
bi
prosil
za
pomoč
...
Koketna
je
tudi
Mira
...
Kajpada
,
katera
pa
ni
koketna
?
—
Časi
bi
jo
najrajši
kar
udaril
,
—
če
se
zagleda
s
tistimi
malikovalskimi
očmi
v
lepega
človeka
—
tujega
,
neznanega
,
—
kot
bi
zrla
v
samo
božje
razodetje
...
Aha
!
—
si
misli
Tomo
.
Z
istimi
očmi
je
bila
tebe
gledala
;
in
ti
si
si
domišljeval
,
da
si
—
edini
malik
!
—
Poznamo
storijo
,
Dreja
!
Naenkrat
se
poročniku
zelo
mudi
s
pripovedovanjem
:
On
bi
se
poročil
z
Miro
...
Nekaj
premoženja
ima
;
in
ko
bi
hotel
Blejec
izplačati
še
nekaj
dote
,
—
pa
bi
bilo
dovolj
za
kavcijo
...
Z
nestrpno
kretnjo
vrže
ostanek
cigarete
proč
,
prime
z
levico
sabljo
,
ki
mu
opleta
med
nogama
,
in
si
z
desnico
pritrdi
nanosnik
...
Če
pa
ne
mara
...
Vrag
razumi
te
trgovce
!
...
Dreja
je
pripravljen
,
da
kvitira
svojo
vojaško
službo
.
Trgovski
tečaj
napravi
...
Če
treba
,
tudi
trgovsko
akademijo
...
in
stopi
v
Blejčev
komptoar
...
kot
sotrudnik
...
Magari
kot
kompanjon
,
če
hoče
...
Nekaj
premoženja
ima
...
Praznik
umolkne
in
gleda
v
stran
.
Lica
mu
trepečejo
razburjenja
...
„
Pa
govori
s
starim
!
“
—
reče
Tomo
,
ki
se
mu
prijatelj
malo
smili
.
Dreja
samo
zamahne
z
roko
in
si
zvije
novo
cigareto
.
Tudi
Tomo
potegne
dozo
iz
žepa
...
E
,
moj
ljubi
,
—
če
se
pri
meni
ne
bojiš
mogoče
konkurence
?
—
Morda
si
se
ustrašil
,
da
stara
ljubezen
res
ne
zarjavi
?
...
„
Radi
mene
si
lahko
potolažen
,
Dreja
;
—
tvoji
Miri
ne
morem
biti
več
—
malik
.
“
„
Nenenene
;
kaj
blebečeš
,
kaj
blebečeš
,
Tomo
?
Ali
se
mari
bojim
?
Bog
ti
blagoslovi
,
tebi
ali
komu
drugemu
!
Vsiljeval
pa
se
ne
bom
dekletom
!
...
“
Nenadoma
je
zopet
stari
nasmehljaj
na
njegovem
obrazu
,
brezskrbna
dobrodušnost
,
prijazna
in
prikupna
,
ko
da
mu
je
duša
lahka
,
brez
oblakov
in
brez
bremen
,
kakor
nedolžnemu
otročiču
.
Na
frančiškanskem
mostu
se
Tomo
ustavi
:
„
Kako
si
prišel
pravzaprav
do
Mire
,
Dreja
?
Že
lansko
leto
sem
te
bil
hotel
vprašati
.
Najprej
si
bil
šušmaril
z
Maro
...
“
„
In
zdaj
šušmirim
z
Miro
...
hahaha
...
“
„
Takšne
nestalnosti
bi
ne
bil
pričakoval
pri
tebi
,
Dreja
.
—
Poročnik
Andrej
Praznik
—
vzor
značajnosti
—
pa
ta
vihrava
nezvestoba
?
—
Zakaj
si
bil
zapustil
Maro
?
“
„
Ali
sem
jo
bil
zapustil
?
Saj
ne
vem
...
Samo
od
sebe
je
prišlo
.
—
Kdo
pa
pravi
,
da
sem
jo
bil
kedaj
imel
?
—
Hahaha
...
potem
je
bila
ona
mene
zapustila
...
Prenaiven
sem
jej
bil
in
preotročji
,
premalenkosten
...
Ali
sem
jaz
mogoče
kak
vojščak
,
da
bi
se
bilo
vredno
ozreti
?
Ali
imam
kaj
častihlepnosti
?
—
Mari
je
treba
imponirati
.
Ali
sem
jaz
kdaj
imponiral
?
“
„
A
Miramar
je
še
vedno
—
neporušen
?
“
„
Kot
iz
skale
izsekan
.
“
„
Resnično
sem
že
radoveden
na
dekleta
.
“
—
Ko
zavijeta
krog
ogla
,
postane
Tomu
malo
tesno
v
prsih
...
od
pričakovanja
?
Od
neprostovoljnega
pričakovanja
?
—
Pogled
mu
obvisi
na
odprtih
oknih
Blejčevega
stanovanja
...
In
v
istem
hipu
se
nagne
skozi
okno
—
z
viharno
kretnjo
,
predaleč
ven
—
dekliška
glava
s
svetlo-plavimi
,
skoraj
predivasto-rumenimi
lasmi
.
Obrazek
,
rožnato
baržunast
kakor
zrela
breskev
,
se
zdajci
ves
razsmeje
v
radosti
;
vitka
roka
pozdravlja
hrepeneče
:
„
Servus
,
Tomo
!
Servus
,
Tomo
!
—
Kod
hodita
,
da
vaju
ni
dočakati
?
“
V
Tomu
zapoje
občudovanje
:
„
Krasno
dekle
!
Krasno
dekle
!
“
Praznik
pa
se
veseli
ves
blažen
in
ves
srečen
in
prime
prijatelja
za
roko
,
da
bi
ga
hitreje
spravil
gori
:
„
Kaj
praviš
,
Tomo
?
“
„
Lepša
je
nego
kdaj
poprej
.
Čestitam
,
Dreja
!
“
In
Dreja
se
heheče
ves
ponosen
;
čeprav
mu
hoče
igrati
nehote
zadregica
okoli
ust
.
—
V
pritličju
je
Blejčeva
trgovina
;
v
prvem
nadstropju
je
skladišče
,
v
drugem
stanovanje
.
Veža
je
malo
temna
,
stopnišče
je
še
temnejše
;
duh
po
suknu
in
po
platnu
,
po
barvanem
platnu
in
po
tkaninah
,
po
linoleju
in
po
preprogah
,
po
lesenih
skrinjah
in
po
zavitkih
iz
papirja
,
ki
so
natlačeni
po
vseh
kotih
,
udarja
iz
prostorov
.
Z
mostovža
v
prvem
nadstropju
je
videti
na
obe
strani
skozi
odprta
vrata
med
natovorjene
police
.
Par
trgovskih
pomočnikov
se
kreta
po
hodnikih
.
Žitniku
je
sladko
pri
srcu
;
vzbujajo
se
mu
spomini
izpred
mature
,
ko
se
je
bil
shajal
z
Miro
na
stopnišču
in
po
skrivališčih
med
skladovnicami
blaga
...
„
Ali
že
prideta
?
“
—
se
oglasi
zgoraj
Mira
,
priteče
po
stopnicah
in
se
vrže
Tomu
krog
vratu
.
„
Servus
,
Tomo
!
“
—
pa
ga
poljubi
na
obedve
lici.
Dreja
se
skoraj
razposajeno
zaheheče
.
Skozi
vrata
pogleda
starikav
pomočnik
s
preiriganim
nasmeškom
;
Žitnika
zbode
star
spomin
...
Mira
se
prestraši
in
odskoči
,
pa
zgrabi
Toma
za
roko
in
ga
potegne
za
seboj
:
„
Torej
pridita
že
vendar
!
“
—
Nenadoma
ga
zopet
izpusti
in
steče
skokoma
navzgor
...
V
predsobi
pride
prišlecema
Blejčevka
nasproti
;
majhna
,
okrogla
debeluška
,
ostarela
,
a
skrbno
počesana
in
celo
našminkana
,
z
živahnimi
in
radovednimi
očmi
,
s
kretnjami
,
ki
bi
hotele
biti
morda
še
vedno
zapeljive
.
Izza
nje
se
prijazno
smeje
Nuša
,
petnajstletna
mlajša
hčerka
,
drobna
,
bleda
,
tiha
in
sanjava
,
s
črnimi
očmi
in
temnimi
lasmi
;
podobna
je
očetu
,
medtem
ko
je
Mira
bolj
podobna
materi
.
Pozdrav
je
še
precej
prisrčen
;
vendar
čuti
Tomo
,
da
se
je
že
zelo
odtujil
materi
,
ki
je
bila
nekdaj
prav
domača
z
njim
.
Nuša
je
ljubezniva
kakor
v
prejšnjih
časih
.
Telesce
se
jej
sramežljivo
zvije
,
ko
jej
pridrži
roko
in
jo
hoče
potrepati
po
licu
.
„
Gospodična
Nuša
!
“
—
Samo
s
pogledom
jej
pove
,
da
se
je
lepo
razvila
in
da
bo
že
skoro
za
nevesto
.
Ona
je
vesela
in
hvaležna
;
v
istem
hipu
mu
je
zopet
vdana
prijateljica
,
kot
je
bila
nekdaj
.
V
sobi
se
Tomo
ozre
za
Miro
,
a
Mire
ni
nikjer
.
Med
oknom
sedi
v
fotelju
gospodična
s
klobukom
na
glavi
in
z
rokavicami
na
rokah
.
Malo
nerada
se
vzdigne
in
stopi
par
korakov
proti
njemu
.
„
Klanjam
se
,
gospodična
Mara
!
Ali
že
odhajate
?
“
„
Saj
vendar
vsi
odhajamo
!
Že
eno
uro
odhajamo
.
“
—
Sitno
se
namrdne
in
sede
zopet
v
fotelj
.
Njeno
telo
je
lepše
nego
njen
obraz
.
Polt
jej
je
majčkeno
nečista
,
nos
privihan
,
zgornja
ustnica
prekratka
,
zobovje
pomanjkljivo
.
Njene
temne
oči
so
jako
lepe
,
a
precej
ošabne
,
kot
razžaljene
.
Noge
ima
koleno
čez
koleno
,
da
se
jej
vidijo
nežni
gležnji
in
zapeljiva
meča
.
Soba
je
velika
,
sprejemnica
in
obednica
obenem
.
Na
sredi
miza
in
stoli
z
visokimi
,
vitkimi
naslonili
.
Na
vsako
stran
po
ena
vrata
.
Ob
steni
kredenca
in
klavir
,
z
glavnim
delom
tik
pred
oknom
.
Ob
drugi
steni
zofa
,
mizica
,
fotelj
in
par
stoličkov
.
Tla
so
pokrita
z
ogromno
perzijsko
preprogo
.
Po
stenah
je
nekaj
slik
,
krožnikov
iz
porcelana
in
velika
ura
.
Nenadoma
je
Mira
zopet
tu
.
Roke
si
tišči
na
lica
,
vsa
v
zadregi
:
„
Ali
si
videl
,
Dreja
?
—
Ne
verjameš
,
mama
,
kaj
sem
naredila
!?
“
Pa
se
obrne
k
Mari
:
—
„
Kako
je
mene
sram
!
Pomisli
,
Mara
:
—
objela
sem
ga
—
in
poljubila
!
“
„
Toma
?
—
To
ti
je
zelo
podobno
!
“
—
odvrne
ona
zaničljivo
.
Mira
pa
se
skloni
k
njej
in
jej
pošepne
hihitajoče
:
„
Kaj
bi
rekla
—
Vera
?
“
„
Ba
!
“
—
zamahne
Mara
.
„
Z
njo
je
tudi
že
končano
.
“
Blejčevka
sedi
na
zofi
,
vljudno
,
s
sladkim
nasmehljajem
,
z
rokami
prekrižanimi
v
naročju
.
Oblečena
je
v
črno
krilo
s
čipkami
in
lesketajočim
se
nakitom
.
Na
stoličku
poleg
nje
je
Tomo
.
Malo
trdo
in
prisiljeno
sedi
s
povešenimi
očmi
,
kot
bi
bil
kje
na
prav
visokem
in
prav
neprijetnem
posetu
.
Njemu
nasproti
se
guglje
Dreja
v
fotelju
,
s
komolci
na
kolenih
,
sabljo
med
nogami
,
s
