onse
mora
tako
skrivati
okrog
in
vse
zavoljo
tega
Iškarijota
.
Hišo
mu
zažgem
,
misli
si
v
svoji
jezi
.
A
kmalu
se
spomni
svoje
neti
val
nežnosti
,
kako
je
svojega
rešitelja
prevalil
in
osramotil
pred
vsemi
ljudmi
.
Po
pravici
trpim
,
pravi
sam
pri
sebi
in
se
obrne
,
prav
se
mi
godi
.
Premec
tudi
ni
nedolžen
in
vrhu
tega
,
Bog
ve
,
če
nas
je
res
izdal
Rožanec
.
Če
se
me
ljudje
ogibljejo
kot
uhajača
,
ali
naj
me
še
kot
požigalca
črte
in
zaničujejo
?
Ker
Jurij
ni
bil
hudobnega
srca
,
lehko
ga
je
odvrnil
ta
pomislek
od
nesrečnega
sklepa
.
A
zdaj
še
le
,
ko
nima
ne
Miha
ne
očeta
njegovega
,
zdaj
še
le
čuti
,
kako
je
sam
,
kako
je
izpahnen
iz
človeške
družbe
.
Zadnjega
prijatelja
je
izgubil
in
ves
drugačen
se
mu
vidi
zdaj
rojstni
kraj
.
Živo
mu
stopi
pred
oči
hiša
na
Strmi
peči
in
prijazni
njeni
prebivalci
.
Tja
pojdem
,
reče
si
,
domačo
vas
zmerom
lehko
vidim
,
nesreča
pa
me
nemara
ne
bo
dosegla
.
Zadnjič
prenoči
doma
,
svojega
sklepa
ne
razodene
nikomur
in
predno
se
dan
zazna
,
vzame
slovo
od
očetove
hiše
in
mirne
vasi
,
kjer
je
užil
toliko
veselja
,
prebil
toliko
žalosti
.
Ko
dospe
vrhu
gore
,
obriše
si
pot
s
čela
in
se
ozre
nazaj
.
Solnce
je
bilo
razlilo
svoje
žarke
čez
vso
majhno
dolino
,
tisoč
in
tisoč
drobnih
biserov
je
lesketalo
po
ravnini
,
po
kateri
se
vije
Dolinščica
kakor
srebern
pas
po
belem
krilu
.
Drugačen
prizor
pa
se
mu
pokaže
na
drugi
strani
.
Gosta
megla
stoji
do
vrha
gore
in
on
stoji
na
meji
solnčne
zemlje
,
kakor
na
obrežji
temnega
morja
.
Torej
v
tej
megli
bomo
živeli
,
misli
Jurij
in
se
obrne
otožen
proti
domačemu
kraju
.
Na
jedenkrat
pa
zalaja
nad
njim
Pečarjev
pes
in
privabi
gospodarja
pogledat
,
kaj
je
.
Vesel
pozdravi
Matija
svojega
znanca
in
ga
pelje
v
hišo
,
kjer
je
Lenčika
z
materjo
pripravljala
zajutrek
.
Po
jedi
se
hitro
pogorle
.
Obleke
si
je
največ
izgovoril
Jurij
,
kajti
te
je
bil
najbolj
potreben
in
pa
mirnega
bivališča
.
Da
je
od
Doline
doma
,
to
so
vedeli
,
in
da
mu
je
Jurij
ime
.
Materi
se
je
čudno
zdelo
,
da
nima
nič
skrinje
in
da
je
vse
v
ruti
s
sabo
prinesel
,
a
Matija
si
je
mislil
,
da
je
fant
pač
izbirčen
v
službah
in
goste
službe
redke
suknje
.
Lenčika
ni
rekla
nič
,
ne
da
jej
je
po
godu
in
ne
narobe
.
Gospodar
odkaže
Juriju
potem
vsakdanje
delo
,
pelje
ga
prvi
dan
po
svojem
posestvu
,
da
mu
razkaže
meje
in
pove
,
kaj
je
tu
,
kaj
tam
nasajeno
.
Mnogo
zemlje
ima
Pečar
,
a
po
ravnem
je
leži
malo
;
gozdi
so
lepi
in
mnogo
bi
bili
vredni
,
ako
ne
bi
bilo
tako
težko
les
izpravljati
iz
njih
;
zraven
nekaj
njiv
in
travnikov
razprostirajo
se
veliki
pašniki
ob
gozdu
in
po
kosti
doli
,
kajti
ovčarstvo
je
glavni
zaslužek
Pečarjev
.
Zraven
hiše
stoji
dvoje
prostornih
poslopij
;
hlev
za
ovce
in
govedo
in
pa
skedenj
s
shrambami
kmetskega
orodja
.
Vmes
je
vodnjak
,
iz
katerega
se
napaja
živina
,
kadar
ne
more
iz
hleva
.
Trikrat
na
dan
je
bilo
treba
nakrmiti
živino
.
Delo
na
polji
se
še
ni
bilo
pričelo
in
če
druzega
opravila
ni
bilo
,
popravljal
je
Jurij
orodje
:
drevo
,
brano
,
voz
itd.
,
kajti
spreten
je
bil
za
to
reč
in
marsikaj
ga
je
bil
naučil
Premec
,
ki
še
zase
ni
imel
denarja
,
nikar
da
bi
ga
dajal
rokodelcem
.
Od
vseh
stranij
je
bil
ogledal
svoje
novo
domovje
.
Kod
pa
je
prišel
gori
tisto
noč
,
ko
je
hodil
iz
Ljubljane
,
ni
si
mogel
razložiti
.
Rad
je
šel
pogledat
v
domačo
vas
,
kadar
jo
je
obsijalo
vzhajajoče
solnce
,
ali
pa
ko
se
je
na
večer
v
senco
zavijala
,
toda
čedalje
menj
se
mu
je
tožilo
po
njej
.
Čez
dan
ni
utegnil
niti
ni
hotel
postopati
,
zvečer
pa
,
ko
je
bilo
delo
opravljeno
,
shajala
se
je
vsa
družina
v
hiši
in
med
prijaznimi
razgovori
je
hitro
tekel
čas
.
Gospodar
Matija
ni
bil
gostobeseden
,
a
iz
vsake
besede
gledala
je
odkritosrčnost
in
dobrohotnost
,
ki
se
hitro
prikupi
.
Zgovornejša
je
pa
bila
gospodinja
Neža
,
in
čisto
materine
nravi
je
edini
otrok
,
vedno
vesela
Lenčika
.
Ko
je
bil
Jurij
prvi
večer
v
tej
družbi
,
zdelo
se
mu
je
,
da
je
zopet
doma
,
da
vidi
poleg
sebe
očeta
in
mater
,
in
da
sliši
zopet
ljubi
smeh
svoje
sestre
.
Premčeve
druščine
vajen
prišel
je
na
jedenlirat
na
ves
drugačen
svet
.
Od
začetka
je
mislil
,
da
ne
bo
mogel
pogrešati
Premca
in
njegovega
sina
,
a
kmalu
mu
je
bil
pogovor
s
temi
ljudmi
toliko
dražji
in
lepši
,
da
se
je
z
nekako
neprijetnim
čutom
spominal
zdaj
svoje
prejšnje
zabave
.
Svet
se
mu
je
zdel
ta
pomenek
proti
onemu
praznemu
besedovanju
in
tem
hitreje
se
mu
je
priljubilo
redno
in
zdravo
življenje
,
ker
je
bil
do
grla
sit
nečimernega
pohajkovanja
.
Od
mladih
nog
vedno
k
dobremu
napeljevan
ohranil
je
bil
še
krepostno
podstavo
in
hudo
ga
je
časih
peklo
,
ko
je
videl
,
kako
malo
je
razvit
pri
Premci
čut
pravičnosti
.
Nehote
je
primerjal
Premca
Pečarju
in
kako
neugodna
je
bila
ta
primerjatev
za
njegovega
rešitelja
in
dobrotnika
,
ki
mora
celo
ječo
zanj
trpeti
!
Žalilo
je
to
Jurija
,
kakor
boli
vsacega
človeka
,
če
more
biti
hvaležen
komu
,
kogar
ne
more
čestiti
.
Pečarjevi
so
pa
tudi
skrbeli
zanj
,
kakor
bi
bil
domač
.
Mati
je
takoj
videla
,
da
Jurij
perila
pogreša
in
brž
je
naročila
,
kar
je
bilo
treba
,
in
Matija
je
poskrbel
,
da
se
mu
je
izgovorjena
obleka
hitro
zgotovila
,
„
da
se
fant
ne
bo
sramoval
“
.
Šentnorijanski
cerkovnik
,
ki
je
obiskoval
ob
nedeljah
Pečarjeve
,
bil
je
krojač
in
šival
ljudem
daleč
po
pogorji
in
posebno
so
ga
cenili
za
irhovino
;
nanj
se
je
obrnil
Matija
.
Klobuk
mu
je
kupil
,
ko
je
imel
opravek
pri
komisiji
in
dal
mu
je
svoje
široke
škornje
,
ker
so
možu
prizadevale
preveč
sitnosti
pri
obuvanji
.
Tako
je
bil
Jurij
kmalu
nov
od
vrha
do
tal
.
Z
mnogimi
ljudmi
ni
imel
Pečar
znanja
,
največ
pa
je
občeval
s
sosedom
Šimonom
,
čegar
sin
Štefan
je
skoro
vsak
dan
prišel
v
vas
.
Prvi
dan
ga
je
Jurij
le
malo
videl
in
samo
povedali
so
mu
,
kdo
je
.
Komaj
pa
so
druzega
dne
odvečerjali
,
že
je
prikadil
Štefan
moško
k
Pečarjevim
.
Poznalo
se
je
mladeniču
,
da
je
tukaj
domač
,
po
vsem
obnašanji
;
saj
tudi
pravijo
,
da
je
petelin
na
domačem
dvorišči
najpogumnejši
in
da
pes
okrog
domače
hiše
najhuje
laja
.
Z
neko
ponosno
dostojnostjo
ogovori
Jurija
.
„
Kako
ti
je
pa
ime
,
fant
?
“
ga
vpraša
.
Ko
mu
Jurij
pove
svoje
ime
,
zasmeje
se
Štefan
na
ves
glas
.
„
Presneta
reč
!
“
pravi
,
„
Dolinci
pa
menda
res
ne
poznate
druzega
svetnika
kakor
sv.
Jurija
.
“
„
Sveti
Jurij
je
patron
kmetskega
stanu
,
Štefan
,
če
še
ne
veš
,
“
razlaga
mati
.
„
E
,
pa
ga
slabo
varuje
,
“
ugovarja
Štefan
,
„
in
če
ne
bo
drugače
,
morali
si
bomo
druzega
izbrati
.
Komu
pa
se
slabše
godi
kakor
kmetu
na
zemlji
?
“
„
Dokler
nam
ni
večje
sile
,
“
meni
gospodar
,
„
hvalimo
Boga
pa
ljubega
zdravja
ga
prosimo
!
“
„
Zdravja
,
oča
?
“
povzame
Štefan
.
„
Presneto
!
kje
pa
bodo
ljudje
zdravi
,
če
ne
po
gorah
,
kjer
veter
zrak
čisti
in
bolezen
odnaša
.
Le
poglejte
,
kaki
ljudje
so
po
dolini
!
“
In
Štefan
pogleda
Jurija
po
strani
.
„
Velik
je
pač
,
pa
širok
,
a
znotraj
je
votel
in
vsako
težje
delo
ga
užene
.
Z
jedno
roko
ga
suneš
,
pa
pade
.
Kratek
človek
pa
dobro
podstavljen
,
tak
je
za
v
goro
,
ali
ne
res
?
“
Pomilovalno
obrne
se
Štefan
k
visokemu
,
suhemu
Juriju
,
ki
kolje
pri
peči
polena
.
„
E
,
kjer
sence
ni
,
tudi
grma
ni
,
“
opomni
Matija
.
„
Toda
pustimo
to
govorjenje
,
ki
ne
velja
nič
.
Povej
rajši
,
če
pojdeta
z
očetom
na
semenj
k
sv.
Andreju
tja
drugi
teden
!
“
„
Ne
vem
še
,
mislim
pa
,
da
pojdeva
.
“
„
Jaz
ne
bom
mogel
iti
,
morebiti
bosta
imela
pa
priliko
zame
kupiti
par
voličkov
,
mladih
,
da
bi
jih
vzpomladi
učil
delati
.
Gasi
se
je
ondu
dobro
kupilo
.
“
„
Bom
že
povedal
očetu
,
“
pravi
Štefan
in
se
obrne
k
Lenčiki
.
„
No
,
Lenčika
,
ti
pa
nič
ne
govoriš
!
“
„
I
,
saj
ne
morem
vmes
,
“
odgovori
dekle
,
„
ker
si
ti
tako
zgovoren
.
“
„
Zakaj
pa
bi
ne
bil
,
dokler
sem
mlad
?
—
Jurij
,
kaj
pa
je
v
Dolini
novega
?
“
„
Jaz
ne
vem
nič
posebnega
,
“
odgovori
Jurij
.
„
Kaj
pa
je
s
tistim
fantom
—
čegav
je
že
bil
?
Ti
ga
moraš
poznati
.
Od
vojakov
je
ušel
.
Ali
je
doma
?
“
Jurij
se
skloni
po
poleno
,
da
bi
skril
rudečico
,
ki
ga
je
oblila
,
čeravno
bi
je
pri
slabi
luči
ne
bil
zapazil
nikdo
.
„
Nič
ne
vedo
,
“
pravi
,
„
kje
je
sedaj
.
“
„
Taki
so
fantini
,
“
modruje
Štefan
.
„
Kaj
pa
?
Tepo
se
še
kaj
po
noči
?
“
„
Po
malem
še
zmerom
.
“
„
Da
se
ta
navada
ne
da
odpraviti
!
“
pravi
Matija
.
„
Koliko
nesreč
se
zgodi
po
tej
neumnosti
!
“
„
E
,
kaj
se
bo
zgodilo
!
Nič
!
“
ponese
se
Štefan
.
„
Človek
ima
trdo
butico
,
da
še
sam
ne
ve
,
kako
.
“
„
Zdravje
se
zapravlja
,
“
nadaljuje
Matija
.
„
In
koliko
pa
je
vredno
delo
tacega
človeka
,
ki
celo
noč
okrog
oglari
,
čez
dan
pa
dremlje
?
Če
bi
imeli
starši
pa
gospodarji
resno
voljo
,
bilo
bi
tega
kmalu
konec
.
“
„
To
mora
biti
,
oča
,
pa
mora
biti
!
“
brani
se
Štefan
.
„
Kar
svet
stoji
,
hodili
so
mladi
ljudje
v
vas
pa
pretepavali
se
.
“
„
Oh
,
Štefan
,
“
smeje
se
Lenčika
,
„
kaj
bi
rekli
oča
,
če
bi
ti
začel
najedenkrat
rjuti
okrog
hiše
po
noči
?
To
je
že
bolje
,
da
si
modrejši
.
“
„
I
,
presneta
reč
!
“
pravi
Štefan
,
„
naj
bi
kdo
drug
poskušal
kaj
tod
okrog
,
postavil
bi
se
pa
tudi
po
robu
.
“
„
Torej
bi
se
?
“
vpraša
Lenčika
.
„
No
in
pa
kako
!
“
baha
se
Štefan
.
„
Poštenemu
človeku
bi
ne
privoščil
,
da
mi
pride
v
pest
.
Ne
bi
se
hitro
pobral
,
če
bi
ga
vrgel
jaz
ob
tla
.
“
„
Štefan
,
Štefan
,
“
smeje
se
dekle
.
„
Ne
smeš
biti
tako
neusmiljen
!
Kar
nečeš
,
da
bi
ti
drugi
storili
,
tudi
ti
njim
ne
stori
.
Ali
bi
ti
rad
,
da
bi
te
kdo
tako
stresel
?
“
„
Naj
me
,
če
me
more
!
Nič
mu
ne
branim
,
ampak
svetovati
pa
ni
nikomur
.
—
Smijati
se
moram
,
kadar
se
spomnim
,
kako
sem
bil
ongavega
Florijana
,
ki
je
tuli
tak
kakor
žrd
,
lepo
na
tla
položil
.
S
tistimi
dolgimi
rokami
je
začel
mahati
,
kakor
bi
orehe
klatil
,
jaz
pa
se
mu
zakadim
pod
noge
in
prec
je
ležal
.
“
Ura
je
odbila
devet
in
materi
se
je
že
zdehalo
za
kolovratom
pri
teh
važnih
pogovorih
.
Jurij
je
dokončal
svoje
delo
in
položil
naklane
treske
na
peč
,
da
se
posuše
in
tudi
Štefan
se
odpravlja
.
„
Se
jeden
šopek
mi
daj
,
Lenčika
,
“
pravi
pri
odhodu
,
„
da
bom
bolj
moški
in
da
se
bo
vedelo
,
da
sem
bil
v
vasi
!
“
„
Kar
zunaj
si
ga
natrgaj
,
“
odvrne
Lenčika
.
„
V
meji
menda
koprive
niso
pozeble
.
—
Pozdravi
Anico
in
ona
naj
pride
tudi
kaj
gori
!
“
Jurij
vošči
vsem
lehko
noč
in
odide
s
Štefanom
,
Lenčika
pa
ja
spremi
do
vrat
.
„
Znaš
ti
zaukati
,
Jurij
?
“
pravi
Štefan
in
zavriska
tako
žalostno
,
da
je
Jurija
smeh
silil
.
„
Zaukaj
še
ti
!
“
pravi
Juriju
.
„
Ne
,
jaz
ne
znam
,
“
brani
se
Jurij
.
„
In
kaj
bi
ljudi
budil
iz
spanja
!
“
„
Nikdo
še
ne
spi
;
kar
zaukaj
!
Kaj
ne
,
Lenčika
,
da
mora
zaukati
?
“
„
No
,
Jurij
,
pa
zaukaj
še
ti
!
“
pravi
Lenčika
,
„
da
bomo
vedeli
,
če
znate
doli
bolje
.
“
In
Jurij
zavriska
iz
krepkih
prsij
,
da
zadoni
Štefanu
po
ušesih
in
daleč
po
pogorji
se
razlega
v
tihi
noči
.
„
Vriskati
pa
znaš
,
“
pravi
Štefan
,
„
to
me
moraš
navaditi
!
“
Od
hleva
sem
pride
počasi
sultan
,
maha
s
kodrastim
repom
,
povoha
Jurija
in
Štefana
in
koraka
za
njima
.
Jurij
zleze
v
svojo
spalnico
nad
hlevom
.
Štefan
pa
uka
proti
domu
,
dasiravno
se
mu
skazi
vsak
poskus
.
Revež
Štefan
,
mislil
si
je
Jurij
,
kako
je
vender
močen
!
Lenčika
pa
se
je
smijala
Štefanu
še
bolj
,
zdaj
ko
ga
je
primerjala
z
Jurijem
.
Minil
je
dan
za
dnevom
.
Sobotni
večer
se
je
osnažilo
vse
pohištvo
in
pospravilo
vse
,
kar
bi
preveč
spominalo
delavnika
.
Ob
nedeljah
pa
je
bila
navada
,
da
je
šel
jeden
del
prebivalcev
na
vse
zgodaj
k
službi
božji
k
sv.
Andreju
,
drugi
pa
v
Dolino
k
maši
ob
desetih
.
Juriju
je
bilo
dano
na
izbiro
,
iti
,
kadar
bi
hotel
,
izvolil
pa
si
je
zjutraj
k
sv.
Andreju
,
kar
je
posebno
dopadlo
gospodarju
.
Tako
je
prav
,
dejal
je
,
mlad
se
mora
navaditi
človek
zgodaj
vstajati
.
Poklicati
ni
bilo
treba
Jurija
nikoli
.
Preden
je
bil
dan
,
kladel
je
veselo
žvižgaje
svoji
cedi
.
In
ko
je
to
opravil
,
opravi
tudi
sebe
,
potem
pa
se
napotita
z
gospodarjem
proti
sv.
Andreju
.
Ko
prideta
do
hiše
Šimonove
,
oglasita
se
malo
,
če
bi
šel
nemara
kdo
z
njima
;
Šimon
in
žena
njegova
se
jima
pridružita
.
Tema
je
še
bila
,
ko
začno
iti
navzdol
;
kmalu
pa
more
oko
proti
vzhodu
razločevati
gorske
vrhove
od
neba
in
kakor
svetlosiv
trak
razpne
se
po
obzoru
.
Ozka
pot
pelje
po
hribu
doli
,
čez
nekaj
časa
pa
se
razširi
,
postaje
menj
strma
in
kmalu
se
vzdigne
na
drugi
strani
griček
,
ki
tem
bolj
raste
,
čim
niže
prideš
doli
;
in
na
jedenkrat
si
v
tesnem
grabnu
in
izgine
svetli
pas
jutranje
zarje
.
Na
desno
se
potem
zavije
pot
okrog
griča
in
pokaže
se
ti
mala
dolinica
in
sredi
nje
bela
cerkvica
,
obdana
od
nekaj
malega
priprostih
hiš
.
Tu
je
pri
sv.
Andreji
.
Krasno
se
je
nebo
zarilo
,
ko
so
dospeli
potniki
do
svojega
cilja
in
kmalu
jih
povabi
zvon
v
cerkev
.
Jurij
še
ni
bil
nikdar
tukaj
in
storilo
se
mu
je
inako
,
ko
je
slišal
tuji
zvon
in
se
domislil
,
da
dolinski
njemu
ne
poje
več
in
da
ne
bo
več
stal
med
znano
mladino
v
domači
cerkvi
.
Maša
je
minila
in
dan
se
je
naredil
.
Možje
so
stopili
skupaj
,
da
se
pomenijo
o
domačih
stvareh
,
in
sivi
župnik
nagovarja
iz
cerkve
gredoč
tega
pa
onega
.
„
Ho
,
ho
,
oča
!
“
pravi
smeje
se
Pečarju
.
„
Ali
Vam
nisem
že
rekel
,
da
nikar
ne
hodite
iz
svoje
fare
?
“
„
Gospod
župnik
,
“
izgovarja
se
mož
,
„
drugi
pa
v
našo
hodijo
,
in
Vi
ste
tako
dobri
,
gotovo
tudi
za
nas
molite
.
“
„
O
,
moji
farmani
so
sami
preveč
potrebni
,
“
pravi
župnik
in
odzdravi
Šimonu
in
Juriju
.
„
Kacega
čvrstega
sina
ima
Šimon
,
“
mrmra
sam
pri
sebi
odhajaje
;
zamenil
je
bil
Jurija
s
Štefanom
.
V
lepem
jutru
vrnejo
se
domov
in
če
so
prej
tiho
med
sabo
korakali
,
odvezal
je
bil
svetli
dan
jezik
posebno
Šimonu
in
njegovi
ženi
.
Radovedno
sta
izpraševala
Jurija
o
vsakovrstnih
rečeh
,
da
jima
je
komaj
proti
odgovarjal
.
Govorili
so
o
zimi
,
da
letos
ni
bila
posebno
huda
,
o
vremenu
,
da
bo
vzpomlacl
skoro
tu
,
o
kupčiji
,
da
se
bo
dobro
prodajalo
in
o
tem
in
onem
,
dokler
niso
prišli
domov
,
kjer
jih
je
čakal
zjutrek
.
Lenčika
in
mati
sta
bili
pripravljeni
na
odhod
in
ko
so
izpregovorili
par
besedic
,
pride
jih
Štefan
s
svojo
sestro
klicat
.
„
Lenčika
,
danes
pa
moraš
dati
kitico
rožmarina
,
“
prosi
Štefan
.
„
O
,
kadar
se
gre
na
božjo
pot
,
“
meni
deklica
,
„
spodobi
se
bolj
brinje
.
“
„
Jurij
ga
je
tudi
bolj
zaslužil
,
“
pravi
mati
,
„
ker
je
bil
tako
priden
in
zgoden
.
“
„
Vsak
trud
je
svojega
plačila
vreden
,
“
opomni
Štefan
,
„
in
koliko
se
jaz
trudim
,
ko
vaji
spremljam
pa
varujem
.
“
„
Ali
pa
me
tebe
,
“
odgovori
Anica
,
„
da
ne
obtičiš
v
Dolini
.
“
„
O
kaj
pa
!
Mislita
,
če
posedim
malo
pri
kupici
vina
,
da
ne
znam
več
domov
.
“
„
Znaš
že
,
a
predolgo
hodiš
,
“
smeje
se
Lenčika
.
„
Da
boš
pa
videl
,
da
sem
boljšega
srca
,
kakor
ti
misliš
,
dobiš
jedno
kitico
.
Jurij
pa
tudi
jedno
.
“
„
Jurij
,
zakaj
pa
ti
nečeš
hoditi
z
nami
?
“
vpraša
Anica
.
„
Ne
utegnem
prav
,
“
odgovori
Jurij
.
„
Preveč
bi
se
zamudil
doli
in
jaz
tudi
lehko
vstajam
.
“
Lenčika
prinese
dva
šopka
in
da
jednega
Štefanu
.
„
Juriju
ga
pripnem
pa
jaz
,
“
pravi
Anica
in
olepša
njegov
klobuk
.
„
Le
urno
,
le
urno
,
da
ne
zamudimo
!
“
priganja
mati
in
moško
odide
Štefan
s
svojimi
varovanci
.
Jurij
gre
po
svojih
opravkih
,
in
ko
pride
čez
nekaj
časa
v
hišo
,
najde
Matija
pri
ognjišči
.
„
Danes
pa
Vi
kuhate
,
oča
?
“
nagovori
ga
.
„
Jaz
,
“
mu
reče
.
„
Ob
nedeljah
je
že
tako
in
vse
zadene
človeka
v
življenji
.
Mati
je
bila
pripravila
kosilo
in
jaz
je
pristavljam
k
ognju
.
“
Kakor
skušen
kuhar
je
prestavljal
lonce
,
popravljal
drva
in
prižigal
svojo
pipo
.
Jurij
mu
je
donašal
vode
in
pomagal
pri
tem
in
onem
,
pred
vežo
pa
se
je
solnčil
sultan
in
pomežikoval
s
svojimi
dobrodušnimi
očmi
.
—
—
Popoludne
pa
je
solnce
gorko
sijalo
in
vidno
se
je
tajal
sneg
pod
njegovimi
žarki
.
Mati
in
Lenčika
bili
sta
se
že
vrnili
iz
Doline
in
sedeli
pred
hišo
,
Jurij
pa
je
ogledaval
z
Matijem
kamenitno
grajo
,
ko
pride
v
vas
cerkovnik
od
sv.
Florijana
.
Ožbe
,
majhen
možiček
prijaznega
obraza
,
bratranec
je
Pečarjeve
žene
in
rad
hodi
ob
nedeljah
obiskavat
svojega
soseda
.
„
Dober
dan
vam
Bog
daj
vsem
vkup
!
“
pozdravlja
Ožbe
.
„
Očetu
pa
še
posebej
par
volov
,
materi
nov
kolovrat
,
Lenčiki
pa
brhkega
ženina
.
—
Kje
pa
imate
fanta
,
ki
sem
mu
moral
tako
neutegoma
obleko
delati
?
“
„
Ravno
gre
z
očetom
sem
,
“
odgovori
Lenčika
.
„
Ha
,
fant
!
“
pravi
Ožbe
in
ogleduje
Jurija
od
vseh
stranij
,
kako
mu
stoji
njegov
umotvor
.
„
Veš
kaj
,
ti
si
pa
na
dobri
zemlji
vzrastel
;
visoko
,
si
se
vzpel
.
“
„
Na
Vašem
zvoniku
bi
Jurij
lehko
od
tal
uro
navijal
,
“
meni
Lenčika
.
„
Ne
,
tega
bi
pa
sam
sveti
Krištof
ne
mogel
,
Lenčika
,
“
odvrne
Ožbe
.
„
E
,
Ožbe
!
“
pravi
mati
.
„
Kako
da
bi
ne
mogel
,
če
je
pa
pisano
,
da
je
bil
dvanajst
komolcev
visok
?
“
„
Vse
zastonj
!
“
razlaga
Ožbe
.
„
Na
našem
zvoniku
bi
ne
mogel
naviti
ure
,
zato
ker
nobene
ni
.
“
„
Ah
,
na
to
pa
nisem
mislila
,
“
pravi
smeje
se
mati
in
povabi
Ožbeta
v
hišo
,
da
bi
pokusil
kolin
.
„
No
,
Jurij
,
“
vpraša
Ožbe
,
„
—
saj
za
Jurija
sem
te
slišal
klicati
—
kako
si
zadovoljen
z
obleko
?
“
„
Na
vso
moč
!
“
pravi
Jurij
.
„
Bolje
bi
ne
mogla
biti
narejena
.
“
„
Prav
imaš
!
“
reče
Ožbe
vesel
in
seže
Juriju
v
roko
.
„
Tako
se
mora
govoriti
,
naravnost
pa
po
pravici
.
Kar
se
tiče
irhovine
,
skusim
se
jaz
z
vsakim
,
naj
bode
,
kdor
hoče
in
če
tudi
cesarju
šiva
.
Le
poglej
,
kako
si
ti
polega
!
“
„
Veste
,
oča
,
“
podraži
ga
Lenčika
,
„
Juriju
menda
vse
dobro
stoji
,
če
je
le
količkaj
narejeno
.
“
„
Dekle
,
dekle
!
“
žuga
Ožbe
.
„
Ali
si
to
že
tudi
zapazila
?
“
„
Kaj
bom
zapazila
!
“
pravi
Lenčika
in
steče
v
hišo
.
Kmalu
za
njo
pride
Ožbe
in
izprazni
svoje
žepe
.
Lenčiki
je
bil
prinesel
lepih
jabolk
,
očetu
polič
borovničevca
in
materi
vsakovrstnih
domačih
zdravil
,
kakeršnih
je
nabiral
po
gori
.
Kajti
Ožbe
ni
samo
cerkovnik
,
ampak
tudi
sloveč
zdravnik
.
Daleč
ga
kličejo
ljudje
k
bolnikom
in
rad
on
pomaga
,
kolikor
more
..
Zob
izdere
Ožbe
bolje
kakor
vsak
drug
,
ljudje
baje
kar
zaclremljejo
,
kadar
jim
škrbine
puli
.
Zdravi
pa
on
živino
ravno
tako
dobro
kakor
ljudi
.
Večkrat
se
prigodi
,
da
prinese
kako
živinče
otekel
gobec
s
paše
,
ker
je
je
gad
pičil
,
Ožbe
pa
pride
,
pa
je
namaže
s
škorpijonovim
oljem
in
takoj
mu
mora
odleči
.
Arnike
,
trepotčevega
semena
,
stolčenih
sladkih
koreninic
in
družili
lekov
zoper
vsako
bolezen
se
pri
njem
vedno
dobi
.
—
Kar
on
mežnari
,
kadila
še
tudi
ni
kupil
.
Ampak
smole
si
nabere
,
prave
smole
,
ki
teče
iz
ranjene
smreke
:
to
zakoplje
potem
v
mravljišča
in
pusti
delj
časa
ležati
.
Kadar
jo
pa
izkoplje
,
ima
duh
lepši
in
močnejši
kakor
katero
si
bodi
kadilo
in
Ožbe
trdi
,
da
sami
sveti
Trije
Kralji
niso
prinesli
boljšega
v
dar
.
„
Ožbe
!
“
kara
mati
svojega
gosta
.
„
Zakaj
ne
pripelješ
žene
s
seboj
?
“
„
Veš
,
Neža
,
“
opravičuje
se
Ožbe
,
„
jeden
mora
biti
vender
doma
,
da
hišo
varuje
.
In
žene
ne
smem
preveč
razvaditi
,
če
ne
bo
zmerom
za
mano
tiščala
.
“
„
Glej
ga
,
glej
ga
!
Le
počakaj
,
jedenkrat
ti
jo
izpeljem
,
da
bo
pri
nas
nekaj
časa
;
potlej
jo
boš
pa
rad
prišel
iskat
in
bolj
jo
boš
imel
v
čislih
!
“
„
Moja
Meta
bi
mi
še
ne
privoščila
ne
,
da
bi
malo
posamoval
.
“
„
Kaki
so
vender
ti
moški
!
“
huduje
se
Lenčika
.
„
Le
hvala
Bogu
,
da
nimam
še
tega
križa
!
“
„
Lenčika
,
nikar
se
ne
pregreši
!
“
svari
Ožbe
.
„
Na
jedenkrat
pridejo
snubci
in
po
tebi
bo
.
Ali
že
kaj
prida
hodijo
?
“
„
Nič
kaj
ne
,
oča
!
Pripeljite
vender
Vi
katerega
,
če
veste
za
koga
!
“
„
Kaj
pa
Simonov
Štefan
?
Ali
je
že
zdrav
?
“
„
Zdrav
pa
zdrav
,
“
se
ta
oglasi
in
vstopi
moško
s
sestro
Anico
.
Za
njima
pride
tudi
Matija
z
Jurijem
.
Ženske
so
se
usedle
skupaj
in
šepetanja
in
smeha
ni
bilo
ne
konca
ne
kraja
.
„
Zdaj
jih
pa
le
pri
miru
pustimo
,
da
se
nas
ne
lotijo
!
“
meni
Ožbe
in
prisede
k
moškim
.
Kmalu
se
vname
živ
pogovor
,
kajti
rad
je
govoril
Ožbe
in
zdaj
je
bila
prilika
razprodati
vse
,
kar
se
mu
je
nabralo
skozi
cel
teden
,
ko
ni
imel
poslušalcev
.
„
Vi
ste
dosti
doživeli
,
oča
,
“
pravi
Jurij
,
ki
ga
je
rad
poslušal
,
„
povejte
nam
kaj
,
kako
je
bilo
v
prejšnjih
časih
!
“
„
O
,
veliko
sem
skusil
,
veliko
,
“
meni
Ožbe
in
hvaležno
pogleda
Jurija
,
ki
mu
je
tako
po
srci
izpregovoril
.
To
se
mu
je
pač
malokrat
posrečilo
,
da
bi
ga
bil
prosil
kdo
,
naj
pripoveduje
.
Kar
objel
bi
bil
fanta
.
Popraska
se
za
ušesi
in
po
dolgem
uvodu
,
v
katerem
je
vse
razložil
,
kar
je
mislil
,
da
bi
bilo
v
pojasnjenje
treba
,
pride
na
svoja
vojaška
leta
.
Oh
,
kako
so
ga
lovili
in
kako
bi
ga
bili
radi
imeli
!
Koliko
časa
se
je
moral
skrivati
in
kako
srečno
je
naposled
pobegnil
na
Koroško
,
kajti
takrat
se
je
to
še
dalo
,
takrat
,
a
dandanes
je
drugače
.
„
He
,
kaj
!
“
vtakne
se
Štefan
vmes
.
„
Jaz
se
le
čudim
,
da
ste
se
časih
tako
bali
vojaščine
.
Jaz
bi
se
pa
nič
ne
menil
.
Bi
saj
po
lepi
priliki
kaj
sveta
ugledal
.
Jaz
se
kar
nič
ne
bojim
!
“
„
Vem
,
da
ne
,
dokler
si
za
pečjo
.
Če
bi
šlo
pa
za
res
,
bi
pa
drugače
piskal
,
“
zavrne
ga
Ožbe
in
pripoveduje
dalje
,
kako
se
mu
je
godilo
po
Koroškem
,
kako
se
je
zopet
povrnil
domov
in
služil
za
hlapca
ranjkemu
šentandrejskemu
župniku
.
„
Še
to
vam
moram
povedati
,
“
pravi
,
„
kako
sem
bil
tam
odvadil
psa
meso
jemati
z
vilic.
Pa
so
imeli
gespod
,
“
pravi
,
„
Bog
jim
daj
večni
mir
in
pokoj
!
—
psa
,
majheno
žival
kakor
podlasica
,
a
premeteno
in
zvito
,
da
nič
tacega
.
Vse
je
znal
belinček
,
samo
govoril
še
ni
in
gospod
so
ga
nad
vse
radi
imeli
;
jaz
pa
nič
,
zato
ker
se
je
pošast
vedno
v
me
zaganjala
in
vpila
,
kadar
sem
bil
pri
gospodu
.
Dobro
se
je
psičku
godilo
,
ko
je
z
gospodom
za
mizo
sedel
:
najrašji
so
ga
pa
imeli
zato
,
ker
je
znal
meso
z
vilic
snemati
tako
lepo
,
kakor
najimenitnejši
gospod
.
Kadar
je
gospoda
kdo
obiskal
,
vselej
so
kazali
to
psetovo
posebnost
in
vsak
se
je
čudil
.
Da
te
vender
,
meni
pa
ni
bilo
povšeči
,
da
bi
pes
jedel
kakor
človek
,
toda
bil
sem
kar
tiho
.
No
,
in
tako
je
prišel
gospodov
god
in
od
vseh
krajev
so
se
zbrali
župniki
in
kaplanje
gospoda
vezovat
.
Poln
hlev
sem
imel
konj
in
velika
pojedina
je
bila
pripravljena
.
Na
,
Ožbe
,
pravi
kuharica
med
mašo
,
tukaj
imaš
kosilo
,
potlej
ne
bo
časa
!
To
je
že
prav
,
pravim
in
se
usedem
,
pse
se
pa
k
meni
spravi
,
saj
pri
mesu
je
vsak
pes
sleden
.
Čakaj
,
belinček
,
pravim
,
danes
boš
moral
kazati
svojo
učenost
,
kaj
,
ko
bi
midva
prej
poskusila
?
Na
,
rečem
in
mu
ponudim
mesa
na
vilicah
.
On
lepo
vzame
,
jaz
ga
pa
dregnem
v
gobec
,
da
je
zacvilil
.
Ko
ga
pokličem
drugič
,
že
ni
tako
rad
ubogal
.
Kličem
ga
,
kličem
in
počasi
vender
prileze
.
Meso
je
le
meso
,
mislil
si
je
,
in
zopet
mi
vzame
kos
.
Jaz
ga
pa
zopet
zbodem
,
da
odskoči
.
V
tretje
ga
pa
nisem
več
spravil
.
Kar
po
kotih
se
je
plazil
in
rep
stiskal
med
noge
,
pa
cvilil
,
če
sem
mu
pokazal
vilice
.
O
poludne
je
bila
pa
gostija
in
jaz
sem
nosil
vino
na
mizo
.
Beseda
prinese
besedo
in
tako
vzamejo
v
misel
tudi
učenega
psa
.
Gospod
se
hočejo
izkazati
in
nabodo
mesa
.
Pes
je
pa
zraven
njih
sedel
.
Na
,
belinček
,
pravijo
in
mu
pomole
vilice
.
Kakor
jih
pa
pes
zagleda
,
pa
zacvili
in
skoči
s
stola
in
zbeži
.
Gospod
ga
kličejo
in
kličejo
,
da
zopet
pride
.
Zopet
se
usede
k
njim
,
a
ko
mu
pokažejo
vilice
,
pa
popihne
spet
,
kakor
bi
bil
obseden
.
Za
nobeno
reč
ni
hotel
več
vzeti
mesa
z
vilic.
Gospoda
so
se
komaj
smeha
vzdržali
,
župnik
so
bili
pa
hudi
kakor
sam
sršen
in
nikoli
več
ni
belinček
z
njimi
pri
mizi
jedel
.
“
„
Če
bi
bili
pa
zvedeli
,
kdo
jim
psa
tako
lepo
uči
,
“
pravi
Matija
,
„
kaj
bi
bilo
potlej
?
“
„
Hentaj
,
potlej
bi
bila
huda
ura
.
Kajti
gospod
so
bili
dobri
,
še
predobri
,
a
nagli
so
bili
pa
tudi
,
če
jih
je
kaj
ujezilo
.
Toda
hitro
spet
dobri
,
in
veseli
so
bili
in
zapeli
so
,
da
je
bilo
kaj
.
Pridiga
jim
je
šla
od
rok
,
da
nikoli
tega
in
dasi
so
bili
stari
,
zasukali
so
se
na
peti
kakor
vrtalka
.
Drugače
kakor
pa
zdaj
nekateri
dolgočasneži
,
ki
jim
za
vsako
besedo
sapa
uhaja
in
ki
premišljujejo
,
ali
bi
prestavili
jedno
nogo
za
drugo
ali
obe
na
jedenkrat
.
Moj
sivec
doma
je
ravno
tak
:
kadar
ga
izpustim
na
pašo
,
skače
srborito
okrog
kakor
mlad
kozel
;
kakor
pa
deneš
jarm
nanj
,
ne
spraviš
ga
nikamor
več
.
“
—
Ožbe
je
končal
in
Anica
,
ki
je
bila
tudi
poslušala
,
poprosi
ga
,
naj
še
kaj
pove
.
„
Pa
še
drugič
!
“
pravi
Ožbe
in
se
poslovi
s
povabilom
,
naj
oni
pridejo
jedenkrat
k
njemu
.
Jurij
ga
spremi
nekoliko
časa
in
tako
se
je
bil
možu
prikupil
,
da
mu
še
posebno
naroči
,
naj
ga
gotovo
obišče
.
„
Imam
hruševca
,
“
pravi
,
„
boljšega
kakor
dolenjsko
žganje
in
orehov
in
medu
.
“
In
ko
gresta
dalje
,
potrka
ga
na
ramo
.
„
No
,
fant
,
“
pravi
,
„
kako
ti
dopade
Lenčika
?
Ali
ni
kakor
jagoda
?
Le
glej
,
da
se
ne
zagledaš
!
“
„
Nikar
se
ne
bojte
,
oča
!
“
odgovori
Jurij
resno
.
„
In
kaj
bi
pa
tudi
bilo
?
“
reče
zopet
Ožbe
,
ko
je
molčal
nekaj
časa
.
„
Ali
nisi
zal
fant
?
In
kaj
bo
ta
revež
,
ta
Štefan
!
Na
smrt
naj
misli
,
nikar
na
ženitev
!
O
,
jaz
spoznam
hitro
človeka
.
V
očeh
mu
berem
bolezen
in
le
pomni
me
,
on
ne
bo
tlačil
dolgo
zemlje
.
—
Tukaj
sva
pa
na
polu
pota
;
torej
srečno
!
“
In
starec
se
izgubi
v
gozdu
.
Prismijala
se
je
bila
lahkoživa
hčerka
čmerne
mamke
zime
,
ljuba
vzpomlad
.
Sneg
je
ginil
pod
njenimi
nožicami
in
beli
zvonček
je
zapel
pod
grmovjem
in
klical
s
sestro
trobentico
zaspane
tovariše
iz
postelj
.
Teloh
je
odgrnil
svojo
odejo
in
bršlin
je
krepkeje
objel
svojega
podpornika
in
se
vzpel
po
hrastovem
deblu
.
Celo
po
žilah
stare
vrbe
začel
se
je
urneje
pretakati
sok
in
komaj
je
starka
proti
odpirala
vrata
radovednemu
cvetju
,
ki
je
sililo
na
dan
in
hotelo
vedeti
,
kaj
vrabci
tako
kriče
.
Ti
pa
so
imeli
velik
prepir
in
gnali
silen
hrušč
in
trušč
.
Nekaj
tujcev
se
je
mislilo
naseliti
in
lastovka
je
letala
okrog
Pečarjeve
hiše
in
terjala
nazaj
svoje
gnezdo
,
v
katerem
so
se
košatih
kričavi
vrabci
.
Glejte
si
no
!
vpili
so
ti
domačini
,
zdaj
pridejo
požeruhi
,
ko
je
vsega
dosti
;
po
zimi
jih
pa
ni
bilo
!
Kar
pojte
,
od
koder
ste
prišli
!
Delo
na
polji
se
je
bilo
pričelo
.
Kadar
je
bilo
lepo
gorko
,
izgnal
je
Jurij
ovce
razen
mladičev
,
da
se
izprehodijo
in
popasoval
je
tudi
ozimino
,
če
je
prehitro
rastla
in
se
je
bilo
bati
,
da
bo
polegla
.
Tešče
pa
ni
izpuščal
drobnice
na
pašo
,
dokler
je
bilo
hladno
in
držal
jo
je
tudi
v
hlevu
,
kadar
je
bila
zemlja
po
deževnem
vremenu
premočena
,
kajti
pašniki
se
kvarijo
in
živina
si
naleze
bolezni
.
Za
jaro
setev
je
oral
njive
in
z
Matijem
sta
delati
vadila
mlade
voličke
,
ki
jih
je
bil
gospodar
kupil
.
Po
vrtu
pa
je
obrezaval
drevje
in
je
čistil
mahu
in
gosenic
.
Za
vsako
delo
je
imel
spretno
roko
,
sem
ter
tja
je
pa
tudi
nasvetoval
kaj
novega
,
ki
se
je
bilo
v
Dolini
že
izkazalo
,
o
čemer
pa
v
hribih
še
ničesar
vedeli
niso
.
Tako
je
izprosil
,
da
si
je
Matija
mestu
nerodnega
lesenega
drevesa
omislil
železen
plug
.
Veliko
prizadev
je
bilo
treba
;
ko
pa
je
poskusil
gospodar
pripravno
orodje
,
ni
mogel
prehvaliti
ne
pluga
ne
Jurija
.
Veliko
truda
je
tudi
stalo
vode
iz
vodnjaka
s
škafi
donašati
v
hlev
,
kadar
je
ostajala
živina
cel
dan
doma
,
kajti
posebno
po
zimi
se
je
večkrat
zgodilo
,
da
je
ni
mogoče
zunaj
napajati
.
Jurij
pa
je
iz
hrasta
,
ki
ga
je
podrl
vihar
,
izdolbel
korito
,
postavil
je
v
hlev
in
vanj
,
napeljal
od
vodnjaka
sem
leseno
cev
in
več
ni
bilo
treba
škafov
.
„
Hentaj
!
“
dejal
je
Matija
,
„
vse
pride
temu
fantu
na
misel
in
kar
mu
pride
na
misel
,
vse
naredi
.
“
V
čislih
so
imeli
Jurija
pri
Pečarji
,
kakor
tudi
pri
Šimonu
,
kamor
je
prišel
po
kakem
opravku
.
„
Od
nepotrebnih
besed
pa
Jurij
ne
bo
dajal
odgovora
,
“
menil
je
zgovorni
Štefan
,
„
saj
skoro
nič
ne
govori
.
Trikrat
na
dan
reče
:
„
o
ne
“
,
in
„
kaj
pa
“
,
potlej
je
pa
v
kraji
.
“
„
Jurij
je
pridnejši
z
rokami
kakor
z
jezikom
,
“
dejal
je
Šimon
in
tudi
Anica
se
je
potegnila
zanj
trde
,
da
govori
umneje
kakor
pa
Štefan
.
„
Oh
,
jaz
pojdem
tudi
rajša
zjutraj
k
maši
k
sv.
Andreju
,
“
dejala
je
neko
soboto
zvečer
Anica
materi
.
„
Dan
je
tako
kratek
,
če
pridemo
še
le
proti
dvema
domov
.
“
„
I
,
le
pojdi
,
“
rekla
je
mati
,
„
pojdem
pa
jaz
k
deseti
maši
.
“
Ko
sta
pa
druzega
dne
na
poti
moža
pretresovala
važne
denarne
zadeve
,
pomenkovala
se
je
Anica
z
Jurijem
o
tisoč
rečeh
.
Ni
jej
pošlo
nikdar
vprašanj
;
vse
je
hotela
zvedeti
,
če
ima
veliko
dela
,
če
mu
je
kaj
dolg
čas
,
če
je
rad
na
gori
itd.
Zdaj
je
govorila
resno
,
zdaj
šaljivo
,
da
si
je
Jurij
mislil
:
s
tem
dekletom
se
je
pa
lehko
meniti
.
In
res
mu
je
prišlo
toliko
besedij
na
jezik
,
da
se
je
sam
sebi
čudil
.
Do
zdaj
je
bil
teh
mislij
,
da
zabavati
se
more
prav
za
prav
le
med
moškimi
,
in
da
ženska
prijetno
druščino
le
kazi
;
zdaj
se
mu
je
pa
zdelo
,
da
je
Aničina
družba
skoro
prijetnejša
kakor
Premčevega
Miha
.
Tako
domače
je
govoril
ž
njo
,
kakor
le
kedaj
s
svojim
prijateljem
in
če
je
primerjal
Anico
z
Lenčiko
,
zdela
se
mu
je
le-ta
nekoliko
prevesela
in
preživa
in
mislil
si
je
,
da
bi
Anica
ne
zasmehovala
tako
hudo
revnega
Štefana
,
ker
je
boljšega
srca
.
—
In
dobrega
srca
je
res
Anica
:
njemu
je
podarila
šopek
za
klobuk
in
po
poti
je
nabirala
gredoč
cvetic
in
spletala
venček
;
ko
sta
šla
pa
narazen
,
naročila
mu
je
,
naj
ga
nese
Lenčiki
.
A
Lenčika
ni
bila
nič
posebno
vesela
,
ko
jej
ga
je
prinesel
.
„
Anica
je
šla
za
rana
pa
meni
ni
nič
povedala
.
Zdaj
bomo
morali
pa
sami
iti
,
“
dejala
je
in
usteca
so
se
jej
zakrivila
navzdol
,
daje
bilo
žalostno
in
smešno
videti
.
„
No
Jurij
,
“
ogovorila
ga
je
,
„
ti
imaš
pa
tak
šopek
za
klobukom
kakor
metlo
,
da
ga
komaj
nosiš
.
Ali
ga
je
tudi
Anica
naredila
?
“
„
Tudi
,
“
dejal
je
Jurij
,
Lenčika
pa
je
odšla
pripravljat
se
za
cerkev
.
„
Kar
pojmo
,
kar
pojmo
!
“
priganjala
je
mater
,
kar
sicer
ni
bila
njena
navada
.
„
Počakaj
no
!
saj
ne
gori
voda
.
Vidiš
,
ravno
gre
Šimonovka
in
Štefan
,
“
zadržavala
jo
je
mati
.
Ko
so
pa
prišli
popoludne
domov
,
bila
je
Lenčika
slabe
volje
.
„
Oh
,
kako
je
pust
ta
Štefan
,
mati
!
“
tožila
je
.
„
Vedno
sili
v
človeka
.
in
tako
neslano
govori
.
“
„
Pa
se
mu
zmerom
smeješ
in
režiš
,
“
pravi
mati
;
„
in
potlej
pa
misli
,
da
ti
dopade
.
“
„
Oh
,
mati
,
kaj
pa
hočem
?
Ali
naj
ga
z
grdo
odženem
?
“
„
Ne
,
ni
treba
!
Pa
pogovori
se
kaj
pametnega
z
njim
!
Saj
ni
,
da
bi
se
v
jedno
mer
smijala
.
“
„
Oh
,
veste
,
mati
?
Jaz
bi
šla
tudi
rajša
k
prvi
maši
.
Zdaj
že
ni
več
mraza
in
taka
lepa
pot
je
proti
sv.
Andreju
.
“
„
To
pa
res
!
Po
samem
grabnu
,
kjer
se
ne
vidi
ne
na
desno
,
ne
na
levo
.
Pri
vsaki
stopinji
si
lehko
zlomiš
nogo
;
v
Dolino
pa
z
vozom
prideš
,
če
je
treba
.
Toda
stori
,
kakor
hočeš
!
“
Drugo
nedeljo
pa
sta
že
sami
dve
mamki
romali
v
Dolino
,
kadar
je
mladi
svet
došel
vesel
in
glasen
od
sv.
Andreja
;
kajti
tudi
Štefanu
se
ni
ljubilo
več
postavljati
se
pri
veliki
maši
,
ker
ni
vedel
komu
.
„
Ti
reč
,
ti
!
“
dejal
je
stari
Šimon
.
„
Naj
bi
jaz
klical
Štefana
s
palico
,
ne
vzbudim
ga
v
delavnik
:
v
nedeljo
pa
kar
sam
vstane
,
predno
zapoje
petelin
.
“
Mladi
družbi
zdela
se
je
pot
vedno
kratka
;
Jurij
pa
jo
je
še
drugače
obračal
:
nabiral
je
,
kadar
so
šli
proti
domu
,
vrbovih
šib
in
naganjal
tudi
Štefanu
,
da
mu
jih
je
rezal
;
deklici
sta
pa
pomagali
nositi
.
„
Ti
že
zopet
nekaj
nameravaš
,
“
dejal
je
Štefan
.
„
Kaj
pa
misliš
narediti
?
“
„
Boš
že
videl
,
“
odvrne
Jurij
.
Ko
pride
domov
,
pa
posuši
šibe
na
solnci
in
si
jih
prireže
za
svojo
rabo
.
Ko
so
pa
zvečer
vsi
skupaj
sedeli
v
izbi
,
razgrne
svojo
kramo
in
jo
razvrsti
;
potem
se
usede
k
njej
in
začne
plesti
.
Dno
je
kmalu
gotovo
in
delo
gre
hitro
izpod
rok
.
Še
malo
je
treba
počakati
in
Jurij
podari
materi
trden
jerbas
in
drugikrat
Lenčiki
lično
korbico
.
„
Jurij
vse
zna
,
“
tako
so
dejali
.
„
Mene
moraš
tudi
naučiti
,
“
prosil
je
Štefan
in
rad
mu
je
Jurij
pokazal
,
kar
je
sam
znal
in
kolikor
se
je
bil
navadil
pri
Premci
.
Štefan
pa
ga
je
imel
čedalje
rajši
in
vse
mu
je
zaupal
.
Povedal
mu
je
,
da
je
Lenčika
njegova
izvoljena
in
da
jo
bo
morebiti
še
letos
vzel
;
kajti
da
bi
ga
ne
marala
,
tega
še
misliti
ni
mogel
.
„
Kaj
bi
pa
mogla
imeti
zoper
mene
?
“
dejal
je
.
„
Nič
.
Zdrav
sem
in
krepak
tudi
.
Ti
si
malo
večji
;
pa
če
bi
se
poskusila
za
moč
,
ne
vem
,
kako
bi
ti
izhajal
.
Veš
,
jaz
sem
koščen
in
v
rokah
sem
posebno
hud
.
“
Jurij
pa
je
dejal
:
„
Midva
se
ne
bova
nikdar
skušala
pa
tepla
,
Štefan
.
“
„
Zato
,
ker
sva
iz
jednega
kraja
:
kaj
ne
da
?
Toda
naj
kak
drug
gori
pride
!
Kaj
?
“
„
Gorje
mu
!
“
dejal
je
Jurij
in
Štefan
se
je
potrkal
na
prsi
.
Kakor
domačega
so
imeli
Jurija
pri
obeh
družinah
in
nobena
važnejša
reč
se
ni
zgodila
,
da
ne
bi
tudi
on
dobil
prilike
izreči
svoje
misli
.
Oba
gospodarja
sta
bila
pravična
in
nista
hlepela
po
tujem
blagu
,
niti
zavidala
sreče
sosedu
.
Živela
sta
vedno
zložno
in
se
podpirala
drug
druzega
v
vseh
rečeh
.
Če
se
je
mudilo
kako
delo
,
pomagali
so
vsi
skupaj
in
če
je
jeden
katerikrat
kam
šel
,
oskrbel
je
tudi
sosedove
stvari
.
Tako
je
imel
Jurij
tudi
pri
Šimonu
vedno
kaj
dela
.
Anica
bi
neizrečeno
rada
imela
lopico
pred
hišo
,
kjer
bi
šivala
o
lepem
vremenu
ali
pa
zapela
z
Lenčiko
kako
pesen
.
„
Kadar
Jurij
utegne
,
naj
ti
jo
naredi
!
“
dejal
je
Matija
in
čeravno
je
Jurij
ugovarjal
,
da
ne
zna
takih
rečij
delati
,
nič
mu
ni
pomagalo
.
Poskusil
je
torej
in
ni
se
mu
izkazilo
.
„
Strehe
še
nikoli
nisem
kril
,
“
dejal
je
Šimonu
,
ko
ga
je
prosil
,
naj
mu
jo
pride
popravit
.
A
ni
mu
dal
miru
,
dokler
ni
bilo
delo
zgotovljeno
.
Potlej
si
je
pa
mel
Matija
roke
.
„
No
,
Šimon
,
“
dejal
je
,
„
ali
nisem
rekel
,
da
on
vse
zna
,
če
le
hoče
.
—
„
Jurij
!
“
pristavil
je
,
pameten
bodi
pa
moder
,
kakor
si
bil
dosihmal
,
pa
se
ti
bo
še
dobro
godilo
!
“
Štefan
je
bil
dobrega
srca
in
veselil
se
je
,
da
so
Jurija
tako
čislali
.
Skušal
ga
je
posnemati
v
vseh
rečeh
in
starši
so
bili
teh
mislij
,
da
Štefan
še
nikdar
ni
bil
tako
priden
kakor
zdaj
,
ko
z
Jurijem
skupaj
delata
.
Samo
jedenkrat
se
je
bil
Jurij
malo
zameril
svojim
prijateljem
.
Vzrok
je
bil
kaj
malenkosten
.
Šimon
je
nekaj
zidal
in
ker
je
rabil
vode
,
da
bi
apno
gasil
,
naloži
polovnjak
na
voz
in
gre
z
voli
na
studenec
.
Tam
natoči
in
hoče
peljati
domov
.
Ko
pa
vola
speljeta
,
steče
zadnje
kolo
čez
velik
kamen
,
voz
se
nagne
in
polovnjak
,
ki
je
bil
menda
slabo
zadelan
,
zvali
se
z
voza
.
Hentaj
,
kako
je
bilo
težko
naložiti
ga
zopet
.
Šimon
pokliče
Štefana
.
Oba
vzdigujeta
in
vzdigujeta
,
a
polovnjak
se
ne
gane
.
„
He
,
Matija
!
“
kliče
Šimon
,
„
pridi
pomagat
,
pridi
,
da
naložimo
!
“
Matija
pride
,
a
polovnjak
neče
na
voz
,
dasi
je
še
Anica
prišla
zraven
in
pritisnila
.
Kaj
je
storiti
?
Možje
si
brišejo
pot
in
ogledujejo
nesrečen
polovnjak
.
„
Oh
,
skoči
jeden
,
skoči
po
Jurija
!
“
pravi
Matija
.
Hitro
steče
Anica
ponj
in
ga
kmalu
pripelje
.
„
Oh
,
Jurij
,
“
pravi
mu
,
„
ti
si
še
jedina
naša
tolažba
,
pomagaj
nam
!
“
—
Jurij
gre
okrog
polovnjaka
pa
pravi
:
„
Kar
domov
pojte
!
V
polu
ure
pa
vam
postavim
sam
polovnjak
vode
pred
hišo
.
“
„
Ti
sam
?
“
zavzame
se
Štefan
,
moža
sta
pa
molčala
in
nevoljna
sta
bila
na
tako
prevzetno
govorjenje
.
Jurij
pa
odbije
polovnjaku
veho
,
da
voda
izteče
,
naloži
potem
prazno
posodo
brez
truda
na
voz
in
hitro
zopet
nalije
vode
.
„
Tako
bi
bil
pa
tudi
jaz
znal
narediti
!
“
odreže
se
Štefan
.
Možev
pa
je
bilo
malo
sram
,
kar
pa
nista
hotela
pokazati
.
„
Dobra
misel
pride
vselej
prepozno
!
“
pokima
Matija
in
se
nasmeje
in
za
njim
se
sinejo
tudi
drugi
,
a
nobeden
tako
iz
srca
kakor
Anica
.
Bližala
se
je
Velika
noč
in
mnogo
mnogo
dela
so
dobile
ženske
po
kuhinjah
,
kajti
prazniki
se
morajo
spodobno
praznovati
.
Jurij
je
povijal
butaro
za
cvetno
nedeljo
.
Dve
je
bil
naredil
:
jedno
zase
in
jedno
za
Štefana
;
z
brinjem
in
bršljanom
je
olepšal
vršičke
leskove
,
deklici
pa
sta
ji
prepletli
s
pisanimi
trakovi
.
Ponosno
sta
ji
nesla
k
sv.
Andreju
,
kjer
ni
imel
noben
fant
tako
lepe
;
nazaj
grede
pa
je
nabral
Jurij
gobe
po
drevji
in
jo
potem
posušil
,
in
veliko
soboto
so
poslali
Štefana
po
blagoslovljenega
ognja
.
Ko
je
prinesel
nazaj
tlečo
gobo
,
zanetili
so
z
njo
nov
ogenj
,
ko
je
bil
stari
popolnoma
pogašen
,
in
zakurili
so
pod
velikim
kotlom
za
veliko
nedeljo
.
Popoludne
je
že
na
pol
praznik
.
V
izbi
se
je
polnil
jerbas
,
katerega
je
bil
Jurij
spletel
,
s
piruhi
in
vsakovrstnim
pecivom
,
kajti
jutri
ga
ponese
Lenčika
blagoslovit
.
Jurij
pa
se
je
bil
izgubil
v
gozd
in
dolgo
ga
ni
bilo
nazaj
.
Ko
se
je
pa
večer
storil
,
prinese
dva
velika
šopka
dišečih
cvetic
materi
in
Lenčiki
za
piruhe
.
„
Meni
pa
nič
?
“
vprašala
je
Anica
,
ki
je
bila
prišla
v
vas
,
kakor
zadnje
dni
večkrat
.
„
Ti
vender
vse
iztakneš
!
“
dejal
je
Štefan
.
„
Kje
si
le
vijolic
dobil
!
Jaz
jih
toliko
časa
že
iščem
—
ravno
,
Lenčika
,
tebi
sem
jih
hotel
prinesti
—
pa
ni
jih
bilo
še
dobiti
nikjer
.
Ves
sem
se
bil
opraskal
,
ko
sem
lezel
za
njimi
.
Jurij
,
ti
imaš
nasejane
.
“
„
Kako
to
vender
lepo
diši
!
“
dejala
je
mati
.
„
Vijolica
je
pa
res
preljuba
cvetica
.
Tako
ponižne
barve
je
in
tako
daleč
gre
njen
duh
.
—
Le
počakaj
,
Jurij
,
jutri
ti
vrnem
piruhe
,
ker
si
se
me
spomnil
,
“
in
ni
se
mogla
naduhati
krasnega
šopka
.
Anica
pa
je
bila
žalostna
,
da
ona
sama
ne
dobi
nič
.
„
Oh
,
Jurij
,
“
dejala
je
,
„
tako
lepih
piruhov
sem
ti
bila
pripravila
,
zdaj
pa
ne
vem
,
če
bi
ti
jih
dala
.
“
Jurij
se
je
izgovarjal
,
da
ni
vedel
,
da
pride
gori
,
a
to
je
ni
potolažilo
.
„
Povej
,
kje
si
jih
dobil
!
“
rekla
je
;
„
sama
si
jih
grem
trgat
.
“
„
Nič
se
ne
meni
,
Anica
!
“
pravi
mati
Pečarjeva
.
„
Medve
bodeva
delili
;
šopek
je
tako
velik
,
da
ga
bo
obema
dosti
.
Juriju
ne
smeš
zameriti
,
da
je
bil
malo
pozabljiv
.
Če
mu
boš
pa
piruhov
dala
,
pa
ne
bo
nikoli
več
.
Kaj
ne
,
Jurij
?
“
„
I
,
kako
pa
!
“
pritrdi
on
,
in
mir
je
bil
sklenen
.
Veliko
nedeljo
pa
sta
nesli
obe
deklici
vsaka
svoj
jerbas
z
lepim
prtom
pogrnen
v
cerkev
k
blagoslovu
.
Koder
so
druščino
ljudje
srečevali
,
vse
si
je
voščilo
vesele
praznike
,
in
radost
jim
je
sijala
povsod
nasproti
.
„
Anica
!
“
prične
Lenčika
,
ko
se
vračajo
,
„
če
bi
bili
medve
skupaj
doma
,
skusili
bi
se
,
katera
bo
najprej
prinesla
blagoslova
domov
.
Saj
veš
,
kaj
to
pomeni
?
“
„
Katera
pride
prva
domov
,
omoži
se
tisto
leto
;
ali
ne
?
“
„
Da
,
omoži
.
In
ti
veš
,
da
sem
jaz
urnih
nog
;
nemara
bi
te
prekosila
.
“
„
Oh
,
jaz
bi
se
še
skušala
ne
,
“
pravi
Anica
.
„
Ho
,
ho
,
“
smeje
se
ona
,
„
to
le
tako
praviš
.
Potlej
bi
pa
letela
kakor
lastovka
.
Dobro
,
da
se
ni
treba
pehati
.
“
„
Medve
bodeva
pač
obe
prvi
domov
prišli
.
“
„
Pa
res
,
“
pobere
besedo
Šimon
.
„
Morda
se
omožita
res
obe
se
pred
zimo
.
No
,
presneta
reč
,
zakaj
pa
ne
?
Ali
bi
bilo
to
tako
čudno
?
Kaj
,
Matija
?
“
„
Naj
bode
,
kakor
je
božja
volja
,
“
pravi
ta
.
„
Veš
kaj
?
Nič
čudnega
bi
to
ne
bilo
.
To
ti
jaz
povem
,
Matija
.
Poglej
ja
no
,
kaka
fanta
sta
!
Kakor
dve
smreki
.
Dekleti
pa
tudi
čvrsti
!
Poln
jerbas
ti
nese
pet
ur
daleč
,
če
je
treba
.
“
Štefan
se
je
vzpel
pokonci
pri
teh
besedah
in
pogledal
okrog
sebe
,
če
ga
Lenčika
vidi.
Anica
pa
je
zarudela
in
obrnila
se
proč
;
mislila
je
,
da
se
Jurij
po
njej
ozira
;
a
ta
je
malo
razumel
vse
govorjenje
in
mirno
korakal
zraven
Štefana
.
Najmenj
po
všeči
so
bile
te
besede
Lenčiki
.
„
Oh
,
oča
!
“
odvrne
naglo
,
„
meni
se
še
ne
mudi
tako
hudo
in
Anici
menda
še
tudi
ne
.
Kaj
ne
,
Anica
?
“
In
Lenčika
se
ozre
nanjo
.
„
Oh
,
oh
,
“
vzklikne
,
„
kako
si
pa
rudeča
!
Ti
,
ti
!
“
„
Ker
mi
je
vroče
,
“
odgovori
ona
,
a
na
jedenkrat
je
izpregledala
Lenčika
in
razumela
popolnoma
pomen
Šimonovih
besed
.
Za
Jurijem
gleda
Anica
,
tako
si
je
dejala
in
nejevolja
jo
je
obšla
.
Dasiravno
prav
za
prav
Jurija
ni
imela
rada
in
je
občevala
z
njim
prijazno
kakor
z
vsakim
drugim
,
nevoščljiva
je
bila
vender
Anici
in
čutila
je
ali
vsaj
mislila
čutiti
,
da
ima
Jurija
tudi
rada
.
Čudno
je
časi
srce
človeško
:
spoznanje
in
zavest
,
da
druge
kaj
zanima
,
da
se
drugi
potegujejo
za
to
,
kar
je
nam
le
malo
v
čislih
,
razneti
tudi
hladen
čut
;
in
za
kar
se
prej
nismo
dosti
menili
,
to
cenimo
zdaj
visoko
,
zato
ker
je
drugim
všeč
.
„
Meni
pa
ni
nič
vroče
,
“
odgovori
ponosno
Lenčika
,
in
to
je
bil
konec
govorjenja
.
Molče
je
stopala
družba
proti
domu
,
in
vsak
je
imel
svoje
misli
.
Deklicama
se
je
stemnilo
obličje
in
spoznali
sta
,
da
jima
gre
nekaj
navskriž
.
Anica
je
pač
dobro
vedela
,
da
njen
brat
nima
posebne
cene
pri
Lenčiki
,
a
dasi
je
Štefanu
to
tudi
časi
povedala
,
verjel
jej
ni
nikdar
.
Fantu
ni
hotelo
v
glavo
,
kako
bi
ga
dekle
,
za
katerim
bi
on
pogledal
,
ne
maralo
.
Sam
sin
,
mislil
si
je
,
dom
gotov
in
tak
fant
!
Zdaj
vem
,
dejala
je
Anica
sama
pri
sebi
,
zakaj
ga
ne
mara
in
zakaj
sta
si
z
Jurijem
taka
prijatelja
.
Meni
ni
prinesel
nič
šopka
!
Prav
nesrečna
je
bila
Anica
.
Kako
vesela
je
bila
pred
malo
dnevi
,
ko
so
njeni
starši
v
misel
vzeli
,
da
,
kadar
Štefan
Lenčiko
vzame
,
bodo
tudi
njo
omožili
,
in
da
bi
jim
bil
Jurij
za
zeta
jako
po
godu
.
Ob
,
njej
bi
bil
tudi
!
Toda
zdaj
pa
on
že
na
drugo
misli
.
Nemara
se
je
pa
le
ona
vanj
zagledala
,
tolažila
se
je
Anica
,
in
Jurij
se
nič
ne
meni
zanjo
.
Saj
mi
je
že
povedal
,
da
je
rad
v
moji
družbi
in
da
rad
z
mano
govori
;
Pečarjevim
mora
se
ve
da
bolj
streči
.
Tako
se
je
skušala
pomiriti
.
Lenčiko
so
pa
tudi
navdajale
neprijetne
misli
.
Anica
dobi
Jurija
,
tako
si
je
dejala
,
jaz
naj
bi
bila
pa
s
tem
pustim
človekom
zadovoljna
,
s
tem
Štefanom
!
Aha
,
zato
hodi
Anica
zdaj
tolikrat
k
nam
,
da
se
z
njim
pomenkuje
.
Glejte
,
glejte
,
ne
izbira
slabo
.
Toda
Jurij
je
pa
zanjo
vender
predober
.
In
nekako
zaničljivo
je
premerila
z
očmi
šibko
postavo
Aničino
;
to
pa
je
zdaj
dobro
vedela
,
da
Štefana
nima
nič
,
prav
nič
rada
.
Jurij
se
je
pa
čudil
,
zakaj
je
zgovornima
deklicama
beseda
tako
hitro
zastala
,
a
ker
samemu
ni
bilo
toliko
do
govorjenja
,
molčal
je
tudi
on
.
Tako
ošaben
ni
bil
misliti
,
da
je
on
uzrok
te
zamere
.
Ker
ga
je
oboja
družina
rada
imela
,
skušal
je
vedno
vsem
ustrezati
,
a
da
bi
se
za
katero
deklic
posebno
brigal
,
zdelo
se
mu
je
brezumno
.
Saj
je
vedel
,
da
je
le
za
nekaj
časa
varen
,
da
bo
le
tako
dolgo
živel
v
miru
,
dokler
ga
ljudje
ne
spoznajo
in
ne
zapode
.
Kacemu
dekletu
pa
buditi
prazno
upanje
,
videlo
se
mu
je
tem
pregrešneje
,
ker
je
bil
njiju
staršem
hvale
dolžan
.
Tako
ni
bilo
pravega
veselja
na
ta
najlepši
praznik
,
skoro
nikdo
pa
ni
vedel
pravega
uzroka
.
Štefana
je
to
se
ve
da
malo
motilo
.
Če
prej
ne
,
pa
pozneje
;
saj
fantovanje
je
tudi
lepo
,
mislil
si
je
in
piruhe
je
pobiral
in
žvižgal
in
vriskal
,
da
je
bil
ves
hripav
.
—
„
Lenčika
,
imaš
kaj
piruhov
?
“
nagovori
Jurij
deklico
,
ko
sta
bila
sama
pred
hišo
.
„
Saj
ti
jih
bo
Anica
dala
,
“
odgovori
mu
ta
kratko
.
Jurij
je
postal
in
jo
gledal
.
„
Ti
si
huda
name
,
“
pravi
.
„
Zakaj
pa
?
“
„
Nič
huda
.
“
„
Zakaj
mi
torej
ne
daš
piruhov
?
“
„
Saj
ne
maraš
za
moje
,
ko
imaš
drugih
dosti
,
“
odgovori
Lenčika
,
steče
v
sobo
in
prinese
jabelk
in
pomoranč
.
„
Pa
ne
smeš
biti
huda
,
Lenčika
,
“
pravi
Jurij
.
„
Ali
sem
ti
kaj
hudega
storil
?
“
„
Kaj
mi
boš
storil
!
“
odgovori
ona
in
se
obrne
in
odide
.
Skoro
vse
popoludne
pa
jo
je
bolela
glava
.
„
Prehladila
se
je
,
“
rekla
je
mati
in
jej
hladila
vroče
čelo
.
„
No
,
Jurij
,
ali
si
že
pobral
piruhe
?
“
vprašal
je
Matija
Jurija
.
„
Lenčika
mi
jih
je
že
dala
.
“
„
Kaj
pa
Anica
?
“
pristavi
mati
.
„
Ta
ti
jih
je
tudi
obljubila
.
“
„
Nisem
bil
nič
doli
.
“
„
Kak
fant
pa
si
ti
,
“
ošteva
ga
Matija
,
„
da
se
za
nič
ne
meniš
!
O
to
je
bilo
časih
drugače
!
Po
dve
uri
daleč
smo
hodili
in
po
noči
in
potolčeni
smo
prišli
domov
.
O
,
kje
so
tisti
časi
!
“
„
Tisti
nerodni
!
“
pokara
mati
.
„
Ali
je
kaj
neumnejšega
,
kakor
tako
po
noči
laziti
okrog
!
“
„
No
,
le
tiho
bodi
,
Neža
,
saj
take
sile
ni
bilo
!
“
pravi
zopet
gospodar
.
„
Ampak
Jurij
se
premalo
briga
za
to
pa
za
to
.
Veš
,
Jurij
,
Anica
ni
slabo
dekle
in
poštenih
staršev
hči
.
Če
utegneš
,
pojdiva
malo
doli
pogledat
.
Jaz
moram
tudi
iti
jedenkrat
v
vas
.
“
„
Medve
bodeva
pa
sami
;
kaj
ne
?
“
oglasi
se
Lenčika
,
katero
so
bile
poslednje
besede
posebno
ujezile
.
„
O
le
počakajta
!
Ne
bo
dolgo
,
bode
pa
Štefan
tu
!
“
„
Zmeraj
ta
Štefan
!
“
godrnja
Lenčika
,
a
kmalu
se
začuje
glasno
žvižganje
,
naznanjujoče
prihod
vsakdanjega
obiskovalca
.
Jurij
pa
je
šel
z
Matijem
doli
k
Šimonovim
in
mej
potom
je
govoril
gospodar
o
tem
in
onem
in
kako
misli
Šimon
Anico
na
dom
omožiti
in
da
ima
Jurij
lepo
priliko
priženiti
se
,
če
se
malo
potrudi
;
dobro
hišo
bi
dobil
in
pošteno
,
pridno
ženo
;
samo
Štefan
se
mora
prej
kam
spraviti
.
„
Na
Lenčiko
misli
fant
;
pa
ni
nič
kaj
zdrav
.
Bojim
se
,
da
ga
bo
jedenkrat
zvilo
.
Jetika
rada
pobira
mlade
ljudi
.
Počakajmo
še
malo
!
“
Tako
sta
prišla
k
Šimonovim
,
veselo
vzprejeta
od
vse
družine
.
„
Ali
si
vender
prišel
po
piruhe
?
“
rekla
je
Anica
Juriju
in
tako
zvesto
ga
je
pogledala
,
da
mu
je
seglo
do
srca
.
„
Vem
,
da
ti
je
Lenčika
lepših
dala
;
pa
vzemi
,
kar
imam
!
“
In
podarila
mu
je
svilen
robec
za
okolo
vratu
,
da
on
še
nikdar
ni
videl
tako
lepega
.
Branil
se
je
nekoliko
časa
,
da
je
to
preveč
,
da
je
predrago
zanj
,
a
moral
je
vzeti
in
tako
prijetno
sta
se
pogovarjala
,
da
mu
je
bilo
,
kakor
bi
sanjal
.
Za
mizo
je
sedel
Pečar
med
Šimonom
in
njegovo
ženo
in
imeli
so
važen
pogovor
o
poljedelstvu
in
ovčarstvu
,
o
gospodarstvu
in
svojih
otrocih
,
in
pomenkovali
so
se
tudi
,
kedaj
bi
se
napravila
ženitev
,
kajti
to
je
bilo
dognano
,
da
Štefan
vzame
Lenčiko
.
„
Stara
sta
že
dosti
,
“
dejal
je
Šimon
,
„
ali
ne
res
?
Pametna
tudi
;
kaj
?
Matija
,
čas
je
za
naju
,
da
počijeva
in
mlajšim
rokam
izročiva
delo
.
“
„
Dobra
sta
oba
in
pridna
,
“
pritrjevala
je
mati
.
„
Nič
hudega
ne
bode
starim
,
Matija
,
boš
videl
!
“
„
Ali
je
pa
fant
zdrav
?
“
vpraša
Matija
.
„
Tako
bled
se
mi
vidi.
Jaz
se
bojim
,
da
ne
bi
kake
jetike
dobil
.
“
„
Oh
,
Štefan
pa
jetika
!
“
vzklikne
mati
.
„
Le
nikar
se
ne
boj
.
Jaz
poznam
svojega
otroka
:
od
nekdaj
je
bil
že
bolj
medel
,
pa
zarad
tega
ni
slaboten
.
Trden
fant
je
.
Prav
rudečih
ljudij
se
prej
prime
bolezen
kakor
pa
bledih
.
Tega
se
ni
treba
bati
.
“
„
No
,
Bog
nam
daj
zdravje
vsem
vkup
!
“
pravi
Matija
,
„
pa
srečo
našim
otrokom
!
“
„
Tako
je
prav
govorjeno
!
“
potrdi
Šimonovka
.
„
Zakaj
pa
se
trudimo
po
svetu
,
če
ne
za
svoje
otroke
?
Štefan
pa
Lenčika
se
pa
vender
tako
lepo
podajeta
vkup
,
kakor
bi
bila
ustvarjena
drug
za
druzega
.
Fant
jo
ima
vender
tako
