sše
živahnejšimi
hura-klici
se
poslavljajo
od
poveljniške
trojice
,
ko
odhaja
od
njih
k
drugim
,
bližnjim
vojem
.
„
Bratci
,
pozor
!
“
je
zaklical
najstarejši
vojevoj
na
migljaj
najmlajšega
,
ko
je
poveljniška
trojica
obšla
vse
oddelke
in
se
ustavila
koncem
trga
.
„
Pokleknite
k
molitvi
!
“
In
tihi
nebeški
čuvaj
mesec
in
radovedne
ovčice
zvezdice
so
zagledale
na
bardeviškem
trgu
lep
,
ginljiv
prizor
.
Vsi
vojniki
so
pokleknili
.
Mladi
,
lepi
vojevoj
pa
je
zdrsnivši
s
konja
in
pokleknivši
na
tla
zamolil
z
glasom
močnim
,
daleko
slišnim
:
„
Oče
nebeški
,
Oče
vsemilostivi
,
Oče
dobrorad
!
Glej
,
na
prsteni
žemljici
,
ki
si
jo
ustvaril
iz
ničesar
v
svojo
čast
in
Zemljanom
v
korist
in
zveličanje
,
kleče
nocoj
,
ponižno
kot
črvički
,
tvoji
po
tvoji
podobi
in
podobnosti
ustvarjeni
otroci
in
te
prosijo
višnjega
tvojega
blagoslova
in
tvoje
pripdmoči
za
svoje
započetje
.
Na
vojno
smo
odpravljeni
;
zato
se
moramo
zaupno
obrniti
najprej
k
tebi
,
ki
si
Gospod
vojnih
trum
.
Ti
si
mogočen
,
in
sveto
je
tvoje
ime
.
Pred
teboj
mora
molčati
vsa
zemlja
.
Tvoje
veličastvo
pokriva
nebesa
,
in
tvoje
hvale
je
polna
zemlja
.
Ti
stojiš
na
nebesnem
svodu
in
meriš
zemljo
:
odmeri
še
nam
vsaj
košček
bodriške
zemlje
.
Ti
gledaš
na
zemljo
in
razkropuješ
narode
,
hribi
se
ti
uklanjajo
:
razkropi
še
poganske
Krutovce
,
ukloni
še
oholega
Kruta
!
Obudi
proti
njemu
svoj
lok
,
zamahni
z
bliskajočo
sulico
!
Nad
nas
pa
nagni
svoj
zlati
rog
,
ki
je
v
njem
skrita
tvoja
moč
in
tvoja
milost
,
nagni
ga
prav
zvrhanega
in
razlij
iz
njega
na
pot
,
ki
jo
mi
nastopamo
,
v
izobilju
svoje
olje
,
svojo
krepčilno
milost
,
da
bodemo
hodili
to
pot
gladko
kot
jeguljica
,
prožno
kot
puščica
kaljenka
!
Oče
dobrorad
!
Tvoji
nebeški
travniki
so
nasičeni
in
prepojeni
z
roso
tvojega
blagoslova
aj
,
rosi
vsaj
nekaj
,
vsaj
peščico
kapljic
te
rose
na
polje
naše
delavnosti
,
da
bode
seme
,
ki
ga
hočemo
vsejati
v
bodriško
zemljo
,
krepko
klilo
in
rodilo
stoteren
sad
.
Gospod
vojnih
trum
!
Ti
imaš
v
roci
svoji
grom
in
strelo
,
blisk
in
točo
,
nevihto
in
burjo
,
kugo
in
smrt
,
ogenj
in
žveplo
:
aj
,
izpusti
vsaj
enega
teh
svojih
hlapčičev
pomagačev
nad
naše
in
svoje
zoprnike
,
nad
bodriške
pogane
,
proti
katerim
gremo
v
boj
!
Ti
imaš
legije
krilatih
vojnikov
angelov
,
katerih
eden
sam
more
potolči
celo
jezero
tvojih
sovražnikov
:
aj
,
še
k
nam
milostno
pošlji
enega
teh
svojih
krilatih
bojevnikov
,
da
nam
pomaga
v
boju
pravičnem
,
v
boju
svetem
,
v
boju
za
sveto
tvojo
in
našo
stvar
!
Oče
nebeški
,
Oče
vsemilostivi
,
Oče
dobrorad
pomagaj
nam
,
saj
se
gremo
borit
pred
vsem
za
tvojo
čast
!
Podpri
nas
,
pridi
v
rešenje
svojega
ljudstva
:
saj
ti
si
naša
največja
moč
in
pomoč
.
Daj
nam
noge
kakor
jelenom
,
podeli
nam
zmago
,
in
mi
bodemo
tvoji
in
ti
bodemo
vekomaj
peli
slavospeve
.
Gospod
,
usmili
se
nas
,
Kriste
,
usmili
se
nas
,
Gospod
,
usmili
se
nas
...
“
Še
je
klečala
vojna
,
očividno
globoko
ginjena
;
še
je
vzprejela
blagoslov
sivolasega
duhovnika
,
ki
je
na
koncu
trga
stoječ
pričakoval
in
pričakal
poveljniško
trojico
,
pa
je
starec
vojevoj
zamahnil
z
velikanskim
svojim
poveljniškim
kijem
in
z
mogočnim
glasom
zapoveljeval
:
„
Bratci
,
kvišku
!
Naprej
!
S
troedinim
Bogom
za
svobodni
dom
!
“
In
zatrobili
so
bojni
rogovi
.
In
čete
in
priprege
so
se
začele
jadrno
pomikati
po
vzhodni
cesti
...
Pomikajo
se
čete
.
Niso
znamenite
in
imenitne
po
velikanskem
številu
,
a
so
znamenite
in
imenitne
po
pogumu
,
ki
jim
sije
z
žarečih
lic
in
gorečih
oči
,
in
po
srcu
,
ki
jim
bije
v
junaških
prsih
.
Čegavi
so
voji
?
Kdo
so
poveljniki
?
Poveljniki
so
:
knezovič
Budivoj
,
Pluzonova
hčerka
Slavica
in
stari
zapovednik
Jaroslav
.
Sivolasi
duhovnik
je
Oskar
,
ki
si
ga
je
Slavica
izbrala
za
vojnega
duhovnika
bodriško-krščanske
vojne
.
Vojniki
so
pa
Budivojevi
in
Slavičini
pristaši
.
In
kam
gredo
čete
?
V
boj
za
sveto
stvar
krščansko-narodno
.
Kakor
so
se
bili
Slavica
,
Budivoj
,
Jaroslav
in
Gojnik
zgovorili
pozimi
,
tako
so
storili
.
Gojnik
je
bil
po
onem
domenku
takoj
odrinil
iz
Bardevika
obvestit
danskega
kralja
Svena
Astridsona
o
narejenih
načrtih
:
naj
o
Veliki
noči
on
privesla
s
svojimi
vesli
s
severa
v
ljubeški
pristan
,
Budivoj
pa
bode
ob
istem
času
poizkušal
bojno
srečo
od
juga
.
Odrinil
je
,
privzemši
si
za
druga
Ljubivoja
,
Dragomirovega
sina
,
docela
zanesljivega
mladca
vojnika
,
češ
:
boljše
je
,
če
gresta
dva
:
če
se
med
potjo
primeri
njemu
kako
zlo
,
kaj
človeškega
,
ponese
pa
drugi
poročilo
na
Dansko
.
Stari
zapovednik
Jaroslav
je
z
Budivojem
pa
pridno
dan
na
dan
vežbal
in
uril
prihajače
,
Budivojeve
pristaše
:
ročno
metati
kopja
,
prožiti
loke
in
izstreljavati
puščice
kaljenke
,
napadati
in
zbadati
s
sulicami
in
vihteti
težke
kije
.
Pluzonova
hčerka
je
med
tem
časom
molila
v
svoji
sobici
,
cesto
prišla
pa
tudi
k
tem
vežbam
navduševat
in
bodrit
vojnike
—
pomagat
slepcu
goslarju
,
ki
je
tudi
dan
na
dan
s
starimi
pesmimi
junaškimi
podžigal
njih
pogum
.
Ko
je
pa
zakukala
kukavica
in
so
cvetice
trobentice
priklile
iz
pomlajene
žemljice
in
z
razkošnim
smehom
na
rumenih
licih
ter
z
visoko
dvignjeno
glavo
oznanjale
,
da
je
vstala
priroda
iz
zimskega
spanja
,
da
je
Devana
premagala
Morano
,
da
je
napočilo
prerojenje
in
vstajenje
,
da
je
prišla
Velika
noč
,
je
tudi
Pluzonova
hčerka
vesela
dvignila
glavo
in
z
nasmehom
na
licih
velela
Jaroslavu
:
„
Kukavica
kuka
,
grlica
gruli
.
Zima
je
minila
.
Dež
je
nehal
.
Cvetice
so
se
prikazale
v
deželi
.
Čas
obrezovanja
je
prišel
.
Hej
,
tudi
naš
čas
je
prišel
.
Jaroslav
,
trobentice
cvetice
trobijo
,
da
je
prišla
pomlad
in
z
njo
vstajenje
,
ti
pa
zatrobi
v
bojni
rog
,
da
je
prišel
tudi
čas
našega
vstajenja
—
vstanka
.
Pojdimo
v
bodriško
deželo
orat
in
sejat
,
preorat
zemljo
pa
zasejat
pšenico
!
Bogorodica
bodi
z
nami
,
in
kot
po
ljudski
veri
Devana
Morano
,
bode
ona
premagala
zimo
,
temo
zmot
in
mrzlost
srca
,
in
strla
svoji
stari
peklenski
nasprotnici
kači
strupenjači
glavo
.
Jaroslav
,
zatrobi
!
“
In
stari
,
mnogoizkušeni
in
v
vseh
dolgoletnih
izkušnjah
potrjeni
zapovednik
Jaroslav
je
velikonočni
ponedeljek
Gospodnjega
leta
1068.
dal
zatrobiti
in
velel
poveljnikom
posameznih
vojnih
oddelkov
,
naj
takoj
pripravijo
svoje
čete
za
na
vojni
pohod
.
In
čete
so
bile
s
pripregami
vred
kmalu
pripravljene
in
odpravljene
za
na
odhod
.
Pa
so
odšli
Budivojevci
,
s
srci
navdušenimi
in
z
nadami
pomladno
zelenimi
.
Iz
Bardevika
so
jo
mahnili
v
Vojkam
,
potem
črez
Labo
reko
in
srečno
dosegli
Domič
.
Odtodi
pa
ob
rečici
Leknici
proti
Lenčinu
.
Njih
,
to
se
pravi
,
Slavičin
načrt
zatrdno
ni
bil
nespameten
.
Vsakdo
je
moral
priznati
,
da
se
ni
spočel
v
nezreli
glavi
.
„
Boljše
imeti
enega
vrabca
v
roki
,
kakor
deset
na
strehi
“
,
je
rekala
Slavica
,
ko
je
kar
bliskoma
hitela
z
voji
proti
Lenčinu
.
„
Lenčin
je
rodno
in
dedno
mesto
Gotšalka
,
pokojnega
nadkneza
,
dedno
mesto
torej
tudi
njegovega
prvorojenca
Budivoja
.
In
poleg
tega
je
Lenčin
glavno
mesto
najbolj
krščanskega
,
dasi
v
najglobljem
kotu
bodriške
zemlje
,
tam
na
skrajnem
jugovzhodu
ležečega
bodriškega
plemena
Vranov
.
Vrani
so
sicer
po
navadi
črni
;
umazano
rujava
in
črna
je
večkrat
tudi
Vrana
reka
,
ki
je
posodila
temu
najbolj
južnemu
bodriškemu
plemenu
ime
.
A
srce
tega
bodriškega
plemena
je
belo
,
čisto
,
najbolj
krščansko
.
Res
najbolj
krščansko
.
In
kdo
bi
se
čudil
temu
dejstvu
:
saj
je
bil
tam
doma
doslej
še
najbolj
krščanski
bodriški
nadknez
,
Gotšalk
Veliki
!
Zato
moram
pa
zatrdno
to
mesto
najprej
osvojiti
.
Torej
!
Lenčin
zavzamemo
naskokoma
.
Potem
ga
pa
utrdimo
,
sosebno
še
stari
knežji
grad
,
tako
da
je
ne
bode
sile
na
svetu
,
ki
bi
ga
mogla
osvojiti
.
In
to
mesto
naredimo
za
glavno
svoje
taborišče
,
za
osnovo
in
središče
svojega
vojevanja
,
nadaljnjega
prodiranja
v
dežel
in
osvojevanja
.
In
prodirali
bodemo
,
če
Bog
da
,
lahko
kmalu
inbrzo
:
zatrdno
bode
privrelo
k
nam
,
vzdramljenih
in
podžganih
po
naših
prvih
uspehih
,
še
polno
rojakov
,
prikritih
kristjanov
somišljenikov
.
In
navsezadnje
:
čeprav
ne
bi
koj
mogli
prodreti
iz
Lenčina
dalje
v
dežel
,
se
lahko
držimo
v
tem
mestu
makari
pol
leta
:
saj
smo
se
zadostno
preskrbeli
z
živili
:
toliko
pametni
in
previdni
smo
pač
bili
,
da
ob
tem
letnem
času
,
spomladi
,
nismo
mogli
pričakovati
dosti
živeža
v
vranski
pokrajini
,
toliko
manj
,
ko
je
bil
le
-
to
baš
prejšnje
leto
opustošil
saksonski
vojvodič
Magnus
:
zato
peljemo
s
seboj
velike
priprege
z
živili
,
ki
smo
jih
nakupili
zlasti
z
novci
Tugumirovimi
.
Le
pogumno
naprej
!
“
Slavica
je
govorila
,
in
vojniki
malokaj
obožujoči
jo
,
so
jo
rezali
,
hiteli
in
skakali
proti
Lenčinu
s
hitrostjo
lahkokrilih
kobilic
,
da
bi
prišli
pred
mesto
nenadno
,
nepričakovano
,
kot
nočni
tatovi
,
o
katerih
ne
veš
ne
kdaj
ne
odkod
.
Res
,
da
sem
niso
prišli
nepričakovano
:
vest
,
da
se
skokoma
pomikajo
ob
Leknici
reki
proti
jugu
močni
voji
,
ki
so
prišli
iz
saksonskega
ozemlja
,
je
imela
hitre
noge
:
kot
blisk
je
priletel
v
Lenčin
glas
in
poročilo
,
kakšni
gostjo
spejo
tja
.
Navzlic
temu
je
tu
Budivojcem
cvetela
in
zorela
pšenica
.
Lenčinski
posadnik
Drozd
je
hitro
zatvoril
in
obstražil
mestna
vrata
in
velel
vojnikom
na
mestno
obzidje
.
No
,
teh
je
bilo
tako
malo
,
da
bi
se
jih
še
vrabci
ne
ustrašili
,
če
bi
se
jim
slučajno
poljubilo
priti
oplenit
in
krast
mestne
žitnice
.
Seveda
,
kdo
bi
se
bil
pa
nadejal
novega
sovražnega
napada
,
novega
bojnega
viharja
,
ko
je
komaj
Magnusov
preminil
!
Takoj
je
uvidel
sicer
vse
časti
vredni
posadnik
Drozd
,
da
bi
tu
vsak
njegov
odpor
pomenil
samomor
.
Kar
tako
položiti
orožje
,
to
pa
tudi
ne
gre
:
To
ne
pristoja
njegovi
vojaški
časti
!
In
še
nekaj
mu
je
v
teh
trenutkih
,
ko
je
videl
prihajati
krščanske
Budivojevce
,
begalo
duha
in
pretresalo
dušo
:
v
srcu
je
bil
še
veren
kristjan
,
saj
je
bil
prej
v
Ootšalkovi
službi
;
uprav
Gotšalk
ga
je
bil
naredil
za
lenčinskega
posadnika
ravno
pred
nenadno
smrtjo
svojo
.
Ob
vstoličenju
Rujanca
Kruta
je
sicer
temu
prisegel
zvestobo
in
se
s
tem
činom
obenem
dejanski
odpovedal
Kristovi
veri
,
pa
kakor
premnogi
drugi
:
proti
svoji
vesti
:
samo
zaradi
ljubega
kruhka
,
zaradi
mastne
službice
in
časti
.
Ostal
je
v
službi
,
ostal
v
časti
,
toda
zadovoljen
in
srečen
ni
bil
.
Tisti
,
kot
strup
jedki
,
kot
pekel
nenasitni
črv
,
ki
se
mu
pravi
vest
,
mu
ni
dal
miru
ni
podnevu
ni
ponoči
.
Miru
mu
pa
tudi
ni
dala
njegova
žena
,
vneta
kristjana
Lavoslava
.
„
Izdajica
,
Iškarijot
,
sramuj
se
!
Nesmrtno
dušo
greš
prodat
za
košček
kruha
!
Za
trenutek
minljive
pozemske
časti
žrtvuješ
nevenljivo
čast
nebeško
!
Za
pest
zgorljive
slamice
mečeš
vstran
lovor
,
zlato
in
srebro
!
“
Tako
mu
je
očitala
žena
Lavoslava
podnevu
na
glas
;
ob
tihih
večerih
,
v
tihih
nočeh
pa
vest
šepetaje
.
Večkrat
je
že
resno
premišljeval
,
kako
bi
se
odkrižal
tega
črva
.
Ali
ali
...
Kruhek
,
služba
,
čast
!
In
zraven
v
slučaju
javne
izpovedi
ponižanje
,
preganjanje
,
morda
smrt
!
Take
vzburkajoče
in
begajoče
misli
so
mu
dan
na
dan
šumnejše
švigale
po
glavi
.
In
ko
je
sedaj
zagledal
pred
mestom
krščanske
rojake
Bodriče
,
ki
se
niso
dali
preslepiti
in
omamiti
od
blestečega
mamona
,
ki
so
obratno
pripravljeni
dati
poslednjo
srago
srčne
krvce
za
svoje
prepričanje
,
se
mu
je
očitajoči
petelinji
glas
vesti
oglasil
z
glasom
viharnim
,
silnim
,
gromkim
,
kakor
težek
zvon
.
In
k
temu
glasu
se
je
pridružil
svareči
in
opominjajoči
glas
soproge
Lavoslave
,
in
k
mogočnejšemu
vtisku
tega
glasu
je
pripomogel
tudi
pogled
na
številne
Budivojeve
čete
,
pred
katerimi
naj
se
on
s
svojimi
kar
skrije
...
Še
je
trepetal
kakor
trepetajoča
ptica
pred
bližajočo
se
nevihto
in
razmišljal
,
kaj
bi
naredil
,
kar
je
zapazil
s
stolpa
,
da
se
je
bližajoči
sovražnik
malo
lučajev
pred
mestom
ustavil
,
in
da
sta
iz
njegove
bojne
vrste
stopila
,
mrvo
hipov
potem
,
dva
vojnika
z
belo
zastavo
in
se
bližala
mestu
.
„
Kdo
sta
,
prihajača
?
kakšnega
imena
,
kakšnega
kolena
?
In
kaj
je
vajina
želja
?
“
je
vprašal
s
kdove
od
koga
posojenim
pogumom
,
ko
sta
se
sovražna
vojnika
ustavila
pod
stolpom
pred
mestnimi
vratmi
.
Z
glasom
samozavestnim
je
odgovoril
eden
prihajačev
vojnikov
:
„
Jaz
sem
Gojnik
Svetopolkov
iz
Mahovega
,
sosluživec
moj
pa
Zobor
Vratislavov
.
V
službi
in
družbi
sva
bodriškega
knezoviča
Budivoja
,
Gotšalkovega
prvorojenca
,
pravnega
gospodarja
bodriške
zemlje
.
In
to
govori
najin
in
vaš
gospodar
,
ki
stoji
s
svojo
vojno
pred
mestom
,
posadki
lenčinski
:
—
Jaz
hočem
imeti
Lenčin
,
dedno
mesto
in
dedni
grad
naše
rodbine
.
Če
se
mi
podaste
prostovoljno
,
zlepa
,
prinesem
v
mesto
oljko
miru
in
sprave
,
če
ne
,
pridem
s
kijem
in
z
lijem
,
pridem
z
mrzlim
železom
in
razsujem
Lenčin
v
prah
in
pepel
.
Dve
uri
vam
pustim
pomišljanja
—
“
„
Dobro
;
sklical
bodem
svet
“
,
je
odgovoril
Drozd
.
Vojnika
Budivojevca
sta
jezdarila
pred
mestom
gori
in
doli
.
Posadnik
je
pa
hitro
dal
sklicati
vojni
svet
.
Preden
se
ga
je
pa
mogel
udeležiti
,
ga
je
ustavila
žena
Lavoslava
.
„
Prosim
te
,
zaklinjam
te
“
,
je
dejala
,
„
vdaj
se
!
S
tem
činom
pomagaš
sveti
krščanskonarodni
stvari
k
vsaj
delni
zmagi
,
obenem
pa
popraviš
in
izbrišeš
grozni
madež
,
ki
je
pritisnjen
na
dušo
tvojo
.
To
prav
lahko
storiš
.
Nihče
te
ne
bode
mogel
pitati
z
bojazljivcem
:
to
vsakdo
ve
in
uvidi
,
da
bi
bil
spričo
tolikšne
Budivojeve
moči
vsak
tvoj
odpor
nespameten
.
V
tem
smislu
govori
vojnikom
.
In
vsi
te
bodo
radi
poslušali
.
Saj
so
v
srcu
izvečine
še
vsi
kristjani
,
saj
so
vsi
iz
soseščine
,
iz
pokrajine
,
ki
je
od
časa
Pribigneva
,
Gotšalkovega
očeta
,
izmed
vseh
bodriških
pokrajin
najbolj
krščanska
.
V
tem
smislu
jim
govori
pa
jih
bodeš
pregovoril
,
da
se
bodo
zlepa
vdali
in
pridružili
Budivoju
.
“
Drozd
jo
je
poslušal
,
je
res
v
tem
smislu
govoril
posadki
in
jo
naravnost
zlahka
pregovoril
.
Posadka
je
bila
kaj
kmalu
voljna
,
da
se
vda
,
ko
ji
je
zapovednik
z
zgovornimi
ustmi
obrazložil
,
da
bi
bilo
brezupno
vsako
odbijanje
in
upiranje
,
in
da
je
Lenčin
po
božjem
in
človeškem
pravu
res
Budivojev
.
Z
isto
pravico
,
kakor
si
hoče
sin
zopet
prisvojiti
očetni
dom
,
če
mu
ga
je
v
odsotnosti
šiloma
prevzel
tujec
,
opravičeno
tudi
Budivoj
išče
svoje
dedščine
.
In
ugajala
so
vojnikom
ta
dokazila
.
In
tudi
meščani
so
jih
bili
voljni
sprejeti
:
kajpada
boječ
se
plenitve
,
skrunitve
in
moritve
,
ki
so
navadno
posestrime
nasilne
boginje
Zmage
.
In
Drozd
je
z
lahkimi
koraki
in
s
še
lažjim
srcem
stopil
v
stolp
in
naznanil
čakajočima
Budivojevima
vojnikoma
,
da
se
mesto
prostovoljno
vda
.
In
kmalu
potem
je
krščanska
Budivojeva
vojna
,
na
čelu
jej
Budivoj
,
Slavica
in
Jaroslav
,
slovesno
spela
v
Lenčin
.
Pred
mestnimi
vratmi
je
pričakal
posadnik
Drozd
z
najodličnejšimi
meščani
knezoviča
Budivoja
in
mu
izročil
na
svilnato
blazino
položeni
ključ
mestnih
vrat
.
Na
trgu
ga
je
pa
pričakovalo
in
pričakalo
meščanstvo
tiho
šepetajoč
in
radostno
in
deloma
strahoma
se
povprašujoč
in
ugibajoč
,
kako
bodo
ravnali
Budivojevci
z
njimi
.
No
,
ti
so
se
vedli
prijazno
,
prijateljsko
,
viteško
.
Budivoj
je
imel
kratek
nagovor
,
v
katerem
je
meščanom
izrazil
priznanje
,
da
so
ravnali
tako
modro
in
se
izlepa
vdali
,
da
ni
bilo
treba
prelivati
dragocene
bratske
krvi
.
On
vzame
mesto
v
svojo
last
in
gaje
pripravljen
braniti
do
zadnjega
izdihljaja
.
Da
pa
vsem
svobodo
:
kdor
hoče
oditi
,
svobodno
mu
!
Jutri
dopoldne
bode
slovesno
zapriseganje
.
Vsak
odraščenec
,
ki
hoče
ostati
v
mestu
,
mu
bode
moral
priseči
zvestobo
;
kdor
noče
,
naj
odide
!
Za
Budivojem
je
izpregovorila
Slavica
,
junaško
na
konju
sedeč
,
seveda
ne
da
bi
se
dala
prepoznati
.
„
Možje
lenčinski
,
vojniki
in
meščani
!
Podali
ste
se
pravnemu
gospodarju
bodriške
zemlje
,
knezoviču
Budivoju
.
Čast
vaši
razboritosti
!
Res
bi
bilo
škoda
vaše
bratske
krvce
in
škoda
vaših
neumrjočih
duš
!
Rojaki
!
Mislim
,
da
se
ne
motim
:
Kar
vas
je
tukaj
zbranih
,
ste
prej
,
pod
velikim
Gotšalkom
,
vsi
izpovedovali
Kristovo
vero
.
Ali
ko
se
je
blagi
nadknez
ravno
tu
moral
zgruditi
v
črno
žemljico
pod
nečastno
krvavečim
mečem
,
in
so
njega
morilci
,
vstajniki
,
posadili
na
nadknežji
prestol
slavnega
bodriškega
plemena
tujca
prihajača
,
neznabožca
,
ste
se
zbali
,
kakor
večina
Bodričev
,
zarotnikov
vstajnikov
in
novega
nadkneza
,
poteptali
vero
Kristovo
in
zavrgli
to
najlepšo
svetinjo
,
najdražjo
dragotino
,
in
zakopali
ta
božji
talent
v
zemljo
globoko
in
se
nič
več
zmenili
zanj
,
da
bi
kaj
obrestoval
.
Pa
,
kaj
bi
vam
še
dalje
očital
!
Ah
,
saj
vem
,
da
vas
pretežna
večina
,
v
srcu
vsaj
,
teži
in
vzdihuje
z
Izraelci
,
odpeljanimi
v
babilonsko
sužnost
.
Milo
so
tožili
:
Ob
rekah
babilonskih
smo
sedeli
in
jokali
,
ko
smo
se
spomnili
Sijona
.
Na
vrbe
,
v
sredi
njega
,
smo
obesili
svoje
citre
.
Ker
tam
so
nas
popraševali
,
ki
so
nas
ujete
peljali
,
po
pesmih
,
in
oni
,
ki
so
nas
bili
odpeljali
,
so
dejali
:
Pojte
nam
katero
sijonskih
pesmi
.
Kako
bodemo
peli
Gospodovo
pesem
v
tuji
deželi
!
Kako
bodemo
peli
Gospodovo
pesem
v
tuji
deželi
!
je
bolestno
tožilo
,
če
ne
na
glas
,
pa
potiho
,
ob
tihih
večerih
,
v
sanjavih
nočeh
,
zatrdno
tudi
premnogo
izmed
vas
,
ko
ste
se
spominjali
in
zavedali
,
da
živite
kot
odpadniki
v
tuji
zemlji
,
v
satanovi
sužnosti
,
v
strašni
noči
zaslepljenosti
.
In
z
Izraelci
je
zatrdno
tudi
marsikdo
izmed
vas
obupno
bolestno
že
vpraševal
nebeškega
čuvaja
Boga
:
Čuvaj
,
kako
je
z
nočjo
?
Čuvaj
,
kako
je
z
nočjo
?
Pride
jutro
,
pa
tudi
noč
;
če
vprašate
,
vprašajte
prav
:
izpokorite
se
,
pridite
!
je
Izraelcem
odgovarjal
nebeški
čuvaj
.
Vrnite
se
k
meni
in
se
bodem
k
vam
obrnil
.
Vam
,
ki
se
bojite
mojega
imena
,
bode
prisijalo
solnce
pravice
,
in
zdravje
pod
njegovimi
perutami
.
Ljudstvo
,
ki
je
hodilo
po
temi
,
bode
ugledalo
veliko
luč
;
prebivalcem
v
okrajini
smrtne
sence
se
bode
prikazala
luč
.
Luč
bode
zasvetila
v
temi
pravičnim
,
milostljivi
in
usmiljeni
in
pravični
Bog
.
Tako
je
odgovarjal
Bog
Izraelcem
.
Isto
govori
danes
tudi
vam
.
Da
,
da
;
tudi
vam
kliče
:
Izpreobrnite
se
,
pridite
!
Pa
vam
bode
zopet
vzšlo
solnce
pravice
.
Ah
,
rojaci
moji
,
milci
moji
,
dragci
moji
,
poslušajte
ta
glas
!
Pojdite
iz
smrtne
sence
na
beli
dan
,
na
solnčno
plan
.
Pridružite
se
nam
,
hodite
z
nami
:
če
vam
mar
dušna
in
telesna
sreča
vaša
!
“
Pluzonova
hči
je
izgovorila
.
In
uspeh
,
učinek
?
Drugo
jutro
so
vsi
odraščenci
zaprisegli
zvestobo
in
pokorščino
...
„
Hvala
ti
,
Slavica
!
To
je
tvoja
zasluga
,
učinek
tvojega
ognjevitega
govora
“
,
je
dejal
po
zaprisegi
knezovič
Budivoj
in
hotel
Pluzonovi
hčerki
poljubiti
roko
.
„
Pojdimo
v
kapelico
zahvalit
se
Gospodu
Bogu
!
“
je
odgovorila
Slavica
.
In
šla
sta
v
svetišče
,
ki
ga
je
bil
duhovnik
Oskar
že
prejšnji
večer
zopet
priredil
za
bogoslužje
,
in
kjer
je
bila
Slavica
premolila
malokaj
celo
noč
.
Šla
sta
potem
z
Jaroslavom
tudi
na
Gotšalkov
grob
na
grajski
vrt
pomolit
za
mir
in
pokoj
velikega
nadkneza
.
Molili
so
,
plakali
so
,
obenem
pa
pošiljali
iz
src
vroče
prošnje
v
nebo
,
naj
vsedobri
Bog
po
priprošnji
pokojnega
Gotšalka
,
ki
zatrdno
že
vživa
rajsko
plačilo
,
podeli
zmago
njihovemu
orožju
,
da
Bodričem
,
tavajočim
v
smrtni
senci
,
skoraj
prisije
luč
resnice
in
jih
ogreje
ogenj
božje
milosti
.
Slabi
so
še
oni
,
ali
z
božjo
pomočjo
si
vendar
upajo
dovršiti
med
Bodriči
preporodno
delo
krščanskonarodne
omike
in
izolike
.
„
Sedaj
pa
kar
na
delo
!
“
je
dejala
Slavica
,
ko
so
se
,
vsi
vidno
oduševljeni
,
poslovili
od
Gotšalkovega
groba
.
„
Utrdimo
hitro
mesto
in
grad
!
Sovražnega
napada
se
moramo
kmalu
nadejati
.
“
In
prej
grobno
tiho
mesto
je
nakrat
začelo
živeti
nenavadno
šumno
življenje
.
Na
stotine
rok
je
delalo
dan
na
dan
:
popravljale
so
mestno
zidovje
in
delale
nove
utrdbe
:
mogočne
nasipe
,
okope
in
jarke
in
preprezali
tla
pred
mestom
na
široko
z
navskriž
položenimi
drevesi
,
bori
in
dobi
in
smrekami
,
ki
so
jih
v
toliki
meri
posekali
v
bližnji
šumi
,
da
je
le-ta
,
malokaj
naga
,
milo
tarnala
nad
izgubo
teh
svojih
nemih
zaščitnikov
:
kopjašev
in
puškonoscev
,
in
so
se
drobne
ptice
ginljivo
,
seveda
zaman
pritoževale
,
kako
jim
nečloveški
ljudje
neusmiljeno
jemljejo
ljubka
gnezdeča
v
šumi
.
Delo
jim
je
lepo
uspevalo
:
mesto
in
grad
sta
bila
kmalu
utrjena
,
kot
sijonska
gora
,
kot
stolp
Davidov
,
kakor
je
veselo
govorila
Slavica
.
Kukavička
je
veselo
kukala
na
zeleni
gori
;
škrjanček
je
drobil
pod
nebom
pesemce
poskočnice
;
slavec
je
malokaj
že
razposajeno
skakal
in
tralalikal
.
Pluzonova
hčerka
Slavica
je
pa
pela
Gospodu
vojnih
trum
pesem
zahvalnico
,
ker
je
delo
tako
srečno
uspelo
.
„
Sedaj
naj
pa
le
pridejo
Krutovci
,
če
si
hočejo
skrhati
zobke
ob
pretrdem
orehu
,
lenčinskem
zidovju
!
“
In
prišli
so
kmalu
pod
poveljstvom
Gorazda
,
Mestivojevega
sina
iz
Nove
Bukovice
,
in
si
res
skrhali
in
polomili
zobke
ob
lenčinskih
utrdbah
.
Krut
sam
ni
mogel
na
jug
.
Preobložen
je
bil
z
delom
na
severu
.
Tam
je
imel
imenitnega
delodajavca
:
danskega
kralja
Svena
Astridsona
.
Vojnik
Gojnik
je
bil
s
sosluživcem
Ljubivojem
,
Dragomirovim
sinom
,
po
mnogih
težavah
in
ovirah
prišel
živ
in
cel
na
Dansko
k
Svenu
in
Širiti
.
Trikrat
sta
bila
sicer
padla
Krutovcem
v
roke
,
a
vsako
pot
se
jima
je
tudi
posrečilo
švigniti
in
spolzeti
iz
njegovih
rok
nalik
dvema
gladkima
jeguljicama
ali
zlatoluskima
ribicama
.
Kralj
je
s
kneginjo
Sirito
,
s
knezovičem
Henrikom
in
z
vojnikom
Godimirom
,
ki
je
bil
že
pred
tedni
srečno
dospel
na
Dansko
in
je
svojega
dobrega
prijatelja
sosluživca
najbolj
nestrpno
pričakoval
,
vzprejel
z
burno
hlastnimi
vprašanji
,
kako
in
kaj
:
Ali
bode
kaj
z
nameravanim
dvostranskim
vojnim
pohodom
v
Bodriče
,
ali
ne
?
Kdaj
naj
odplovejo
Danci
s
svojimi
vesli
v
Baltiško
morje
?
Jeznoriti
‚
kralj
otec
‘
,
kakor
so
Svena
imenovali
podaniki
zaradi
premnogih
otrok
,
ki
jih
je
imel
z
raznimi
ženami
,
je
bil
zadnje
tedne
že
kar
hud
,
ko
ni
bilo
iz
Bardevika
tako
dolgo
nikakega
obvestila
,
tako
hud
,
da
ga
je
kneginja
Širita
komaj
uteševala
.
„
Udarim
pa
sam
po
Krutu
,
ko
imam
enkrat
vesla
že
pripravljena
“
,
je
rekel
nevoljen
.
„
Pa
bode
tudi
plen
samo
rnoj
.
“
Širita
ga
je
mirila
z
vso
žensko
zgovornostjo
in
prepričevalnostjo
,
naj
vendar
še
malce
malo
potrpi
:
saj
pride
zatrdno
kmalu
sel
jadrnik
iz
Bardevika
s
takimi
ali
takimi
sporočili
.
In
zmaga
bode
zatrdno
gotovejša
in
sijajnejša
,
če
napadejo
Kruta
od
juga
in
severa
hkrati
.
No
,
prišel
je
slednjič
iz
Bardevika
selporočnik
,
Gojnik
z
Ljubivojem
.
„
Pa
naj
bode
!
“
je
potolažen
rekel
Sven
.
„
O
Veliki
noči
torej
!
Dobro
.
Bodemo
pa
odjadrali
po
piruhe
in
pisanice
.
“
In
zbral
je
nič
manj
kot
sto
dvajset
vesl
in
odplul
,
točno
po
dogovoru
,
velikonočni
ponedeljek
na
jug
v
Vzhodno
morje
:
„
Pticam
selivkam
naproti
!
“
je
rekel
porogljivo
.
Nameraval
je
prvotno
bliskoma
prodreti
v
ljubeško
luko
,
napasti
ali
osvojiti
Krutovo
brodovje
,
potem
pa
naskočiti
in
zavzeti
Ljubek
.
Ali
ko
se
je
približal
ljubeškemu
zalivu
in
zagledal
od
daleč
bodriško
rujansko
brodovje
,
mogočno
,
ponosno-malomarno
in
samozavestno
in
zmagesvestno
se
zibajoče
na
valovih
,
na
prvi
pogled
pripravljeno
vzprejeti
bitko
s
še
tako
močnim
brodovjem
,
se
je
kralj-otec
premislil
:
„
Hm
,
s
takimi
kljuni
se
ni
varno
poljubovati
!
Nekaj
kljunov
bi
sicer
že
odgriznil
in
odbil
,
toda
pri
tem
poljubovanju
in
objemanju
bi
tudi
sam
dosti
trpel
in
potrl
preveč
svojih
kljunčkov
.
Tega
pa
ne
maram
.
Kaj
bi
naredil
?
Drugodi
kje
poizkusim
prej
bojno
srečo
.
Na
,
jo
že
imam
:
Odplujmo
nazaj
v
severni
smeri
,
da
premotimo
Kruta
,
kakor
bi
se
bili
skesali
ali
njega
zbali
pa
jo
odkurili
hitro
nazaj
.
Odpluli
bodemo
proti
severu
,
potem
pa
nakrat
naglo
izpremenim
tir
,
jadramo
proti
vzhodu
in
napademo
Velegrad
,
Roztok
in
Ribnico
zapored
.
Drugodi
Bodriči
zatrdno
niso
tako
pripravljeni
kakor
tu
.
Presenetim
jih
,
napadem
,
jim
z
otroško
lahkoto
,
z
mezincem
odvzamem
bele
ladjice
,
kar
jih
imajo
slučajno
v
teh
pristaniščih
,
potem
se
pa
izkrcam
.
Bodriški
sever
bodem
na
ta
način
vznemirjal
in
Kruta
begal
,
da
se
bodo
Budivojevci
varnejše
,
prostejše
gibali
na
jugu
.
Vojnika
Gojnika
in
nju
druga
koj
odpošljem
k
Budivoju
:
da
že
‚
delam
‘
na
severu
za
njega
,
—
pa
tudi
zase
;
hm
:
v
naročaj
mi
mora
pasti
bogat
plen
ljudi
in
blaga
.
Potlej
napadem
pa
še
Ljutiče
in
Pomorce
,
zajamem
kaj
vesl
in
brodarjev
in
s
tako
pomnoženim
in
ojačenim
brodovjem
odplovem
nazaj
proti
Ljubeku
.
Od
tam
pa
k
cilju
mojih
dolgoletnih
želja
,
k
snu
vseh
mojih
dni
in
noči
,
na
Angleško
!
In
tam
,
pri
Albionu
,
hoče
brati
Sven
šele
prave
lovorike
.
Sven
,
le
pogum
in
jasne
nade
v
bodočnost
!
“
Tako
je
govoril
Sven
.
Govoril
,
storil
.
Gojnika
,
Godimira
in
Ljubivoja
,
ki
so
bili
z
njim
odrinili
z
Danskega
,
da
prisostvujejo
vojni
kot
gledavci
in
pomagavci
,
je
v
Svetem
pristanišču
skrivoma
izkrcal
in
poslal
k
Budivoju
s
poročilom
,
da
je
on
že
v
Baltiških
vodah
,
sam
je
pa
z
danskim
ladjevjem
odjadral
v
severno
smer
.
Se
prvo
noč
po
odhodu
iz
ljubeškega
zaliva
je
pa
premenil
tir
svojemu
brodovju
in
krenil
proti
jugovzhodu
,
proti
Velegradu
.
Z
največjo
brzino
je
veslal
,
hitro
kot
misel
.
Toda
boginja
Sreča
za
enkrat
še
ni
hotela
veslati
z
njim
.
Menil
je
,
da
bode
prišel
v
velegrajski
pristan
nenadoma
,
nepričakovano
,
kakor
cikcakasti
blisk
,
kakor
strela
z
jasnega
neba
.
Pa
kaj
je
doživel
!
Kakšen
vzprejem
!
Priveslal
je
na
večer
v
pristan
:
nobene
bojne
ladje
nikjer
:
samo
nekaj
plašnih
ribiških
čolničev
,
bežočih
kot
plašne
ptice
pred
nevihto
.
„
Tu-le
bode
prilika
;
kar
hitro
na
kopno
!
“
In
je
brž
odposlal
v
čolnih
oddelek
moštva
proti
suhi
zemlji
z
naročilom
,
naj
se
izkrcajo
,
oplenijo
bližnja
sela
,
če
jim
bode
pa
kazalo
varno
,
naj
z
lastavičjo
hitrostjo
polete
še
v
sam
Velegrad
.
Ali
kako
kmalu
bi
bil
izgubil
s
tem
nepremišljenim
poveljem
vse
odposlano
moštvo
!
Njegovi
vojniki
so
se
izkrcali
.
Nihče
jih
ni
ustavljal
.
‚
Danci
,
Danci
!
‘
so
vpile
ribiške
obrežne
družine
in
plaho
bežale
iz
svojih
koč
v
šume
.
„
Jadrno
naprej
!
Kar
nad
Velegrad
!
Tam
dobimo
najlepši
mestni
plen
!
“
je
poveljeval
danski
zapovednik
Olai
.
In
vojniki
so
kajpada
šli
,
morali
iti
s
koraki
Agamemnovimi
v
šumo
,
skozi
katero
je
peljala
pot
v
bodriško
prestolnico
.
Vse
naokoli
je
bilo
tiho
.
Le
stari
ponočnjak
skovir
je
motil
svečani
nočni
mir
.
Svenovci
so
šli
s
koraki
tihimi
,
pritajenimi
,
tiho
kot
strahovi
.
Plamenic
jim
ni
bilo
treba
,
saj
je
nebo
imelo
že
prižgano
milijon
svojih
lučk
.
V
sredi
šume
,
v
predolju
,
pa
je
nakrat
prekinil
poleg
skovirja
nočni
mir
rezek
človeški
vzklik
:
„
Proži
kaljenke
!
“
In
na
Dance
se
je
hipoma
vsula
,
od
desne
in
leve
,
grozna
toča
strupenih
puščic
.
„
Udri
netopirja
!
“
je
zagrmel
prejšnji
orjaški
zapovedovalni
glas
,
preden
so
se
še
Danci
osvestili
od
strahu
,
ki
jim
ga
je
zavdal
nenadni
napad
,
in
začelo
je
deževati
na
nje
kamenje
,
da
je
bilo
strahota
.
Hkrati
so
pa
Danci
ponesrečenci
zapazili
,
da
skačejo
nad
nje
z
desnega
in
levega
brda
bodriški
vojniki
kot
brzonoge
koze
.
„
Zaseda
.
Nazaj
na
ladje
!
“
je
zaklical
Olaf
.
In
Danci
so
popustili
svoje
mrtvece
in
ranjence
in
jo
ubrali
nazaj
z
naglico
strahopetnih
zajcev
.
Menili
so
,
da
pridejo
brez
nadaljnih
izgub
nazaj
v
pristan
in
na
ladje
.
A
so
se
motili
.
Ob
obronku
gozda
so
strahoma
zagledali
,
da
jim
je
pot
zastavljena
.
Številna
četa
jih
je
tam
pričakovala
.
„
Mrak
je
,
noč
je
,
prenočujte
pri
nas
!
“
se
je
oglasil
z
gromkim
glasom
zapovednik
Bodričev
.
„
Mladci
,
pozdravite
jih
,
vzprejmite
,
objemite
jih
!
“
In
mladci
Bodriči
so
jim
zastopili
pot
s
svojimi
sulicami
in
z
loki
.
„
Junaci
,
predor
!
“
je
zapoveljeval
svoji
četi
Olaf
.
Z
obupnim
naskokom
so
njegovi
junaki
res
prodrli
bodriško
črto
in
se
prerili
skozi
njo
;
ali
z
ogromnimi
izgubami
.
Se
do
morja
so
jih
preganjali
Bodriči
.
In
še
,
ko
so
plavajoč
hiteli
na
čolne
in
ladje
,
so
jih
z
obali
nadlegovali
in
obsipali
Velegrajci
z
ne
baš
lepimi
odhodnicami
,
s
švigajočimi
puščicami
.
Kdo
ve
,
koliko
bi
jih
bilo
še
z
življenjem
plačalo
Svenovo
nepremišljeno
povelje
,
da
niso
bili
vsi
izvečine
izborni
plavači
.
„
Brzo
na
krove
!
In
dalje
proti
vzhajajočemu
solncu
!
“
je
urno
veleval
kralj
Sven
,
razjarjen
kot
bivol
,
razljučen
nad
žalostnim
neuspehom
.
„
Burja
besova
!
“
je
rentačil
.
„
Tu
so
bili
pripravljeni
na
napad
,
bolj
kakor
v
Ljubeku
.
To
je
seveda
naredil
Krut
.
No
,
z
njegovega
stališča
je
to
velepametno
.
Začetek
slab
,
pa
ne
obupajmo
!
Naprej
proti
vzhodu
!
Bliže
jutra
,
lepše
solnce
!
“
Delal
je
sam
sebi
in
svojcem
pogum
,
ko
je
tako
,
nekam
prešerno
oholo
govoril
.
Držal
se
je
pa
vendar
tako
kislo
kakor
človek
,
ki
so
mu
ravnokar
vrane
snedle
kruh
,
in
grdo
kot
peklenšček
,
če
mu
je
prav
izpod
rok
spolzela
za
pekel
zrela
dušica
.
Besen
je
bil
,
jezen
na
vse
:
nase
,
na
svojce
in
seveda
zlasti
na
lokave
Bodriče
,
ki
so
ga
tako
prekanili
,
nabili
in
prepodili
.
V
prvi
besnosti
ni
vedel
,
nad
kom
bi
se
znesel
.
In
kaj
malo
je
nedostajalo
,
pa
bi
bil
začel
posnemati
onega
perzijskega
kralja
,
ki
:
je
dal
v
svoji
raztogočenosti
bičati
morske
valove
.
Velegrajski
posadnik
Gnev
in
njega
hči
Vanda
sta
se
pa
za
odhajajočim
kraljem
Svenom
na
morski
obali
prisrčno
smejala
.
Divno
se
jima
je
posrečilo
odbiti
danski
napad
in
sebe
proslaviti
.
Nadknez
Krut
je
bil
,
čim
je
zaznal
po
očetu
o
morebitnem
danskem
napadu
,
storil
vse
nujne
,
potrebne
korake
v
obrambo
dežele
.
Sam
je
ostal
v
Ljubeku
,
ker
tu
je
bilo
pričakovati
prvega
napada
.
Tukaj
je
zbral
tudi
lepe
čete
.
A
poslal
je
mahoma
tudi
v
druge
obmorske
kraje
,
v
Velegrad
,
Roztok
in
Ribnico
tozadevno
poročilo
.
Vsi
obmorski
župani
,
vsi
posadniki
,
naj
bodo
noč
in
dan
pripravljeni
na
danski
napad
.
„
Otec
,
sedaj
bode
krasna
prilika
izkazati
se
“
,
je
radostno
dejala
Vanda
posadniku
Gnevu
.
„
Tudi
jaz
sem
te
misli
.
“
In
Gnev
je
pozval
vse
mladce
svojega
okrožja
pod
orožje
,
v
imenu
nadkriezovem
kajpada
.
In
utrdil
je
Velegrad
,
da
je
bilo
krasota
;
in
noč
in
dan
je
bil
pripravljen
na
morebitni
sovražni
napad
.
Najbrzejšo
ladjo
‚
Velegrajca
‘
je
poslal
na
prežo
:
kdaj
se
bode
prikazalo
dansko
brodovje
,
oziroma
kam
plove
.
In
kaj
mu
je
sporočil
Velegrajec
:
„
Ljubeški
pristan
kralj
Sven
zapustil
,
krenil
proti
severu
,
koj
nato
pa
proti
vzhodu
,
proti
nam
.
“
„
Velegrajec
v
Roztok
sporočit
bližajočo
se
nevihto
!
Mi
pa
k
orožju
,
v
šumo
,
v
zasedo
!
Zatrdno
nas
Sven
najprej
obišče
!
“
je
hitro
poveljeval
Gnev
.
In
ta
zaseda
ni
presedala
njemu
,
ampak
,
kakor
smo
videli
,
edinole
Svenu
.
Aj
,
to
sta
se
sedaj
postavljala
Gnev
in
Vanda
,
ki
se
je
tudi
bila
udeležila
boja
!
Pav
in
pavica
še
senca
nista
bila
proti
njunemu
bahatemu
nastopanju
.
Posebnega
odposlanca
je
poslal
Gnev
k
nadknezu
Krutu
v
Ljubek
s
hvalisavim
poročilom
,
kako
krasno
je
vzprejel
in
bdbil
Dance
.
Hvalil
je
pred
vsem
seveda
samega
sebe
,
v
zvezde
koval
pa
tudi
hčerko
Vando
:
kako
se
je
junaško
držala
,
izpodbujala
in
bojdrila
vojnike
,
in
koliko
puščic
je
sama
izprožila
.
Zamolčal
kajpada
tudi
tega
ni
,
da
je
!
kot
previden
,
dalekoviden
vojevoj
precej
poslal
v
Roztok
obvestilo
:
naj
bodo
pripravljeni
na
pohod
Dancev
.
In
dosegel
je
,
kar
je
želel
.
„
Je
pa
vendar
vrl
zapovednik
ta
gnev
in
krasna
njegova
hčerka
!
“
je
rekel
Krut
,
ko
je
dobil
to
poročilo
.
„
V
Velegrad
!
pohitim
,
da
se
njima
in
vojnikom
zahvalim
osebno
in
izvem
podrobnosti
o
boju
.
In
Dance
moram
zasledovati
,
kam
gredo
.
—
Hkrati
bodem
pa
s
svojo
navzočnostjo
navdušil
Bodriče
v
obmorskih
mestih
.
Poveljstvo
ladjevja
za
ta
čas
lahko
prevzame
stari
,
mnogoizkušeni
mornarski
zapovednik
Stojmar
.
“
Pa
je
zajahal
konjca
in
z
izbrano
četo
krenil
proti
vzhodu
.
Ali
treba
praviti
,
kako
sta
“
Bila
“
Gnev
in
Vanda
vesela
nadknezovega
pohoda
?
Bahati
posadnik
je
še
enkrat
na
dolgo
in
široko
poročal
,
koliko
noči
ni
prespal
,
kako
je
čul
vse
ure
,
vse
trenutke
,
odkar
je
dobil
od
nadkneza
poročilo
,
da
je
pričakovati
danskega
napada
.
Storil
je
,
kar
je
mogel
:
Dance
je
imenitno
zapodil
K
zmagi
je
pa
največ
pripomogla
—
kakor
je
že
sporočil
—
hčerka
Vanda
:
ona
se
je
najbolj
trudila
,
navduševala
vojnike
z
vso
možno
zgovornostjo
,
bila
noč
in
dan
pokoncu
in
v
boju
vedno
v
prvih
vrstah
.
Nič
manj
kot
deset
Dancev
je
s
svojimi
puščicami
poslala
na
oni
svet
.
Vanda
je
bila
zraven
,
ko
je
Gnev
to
pripovedoval
,
s
sramežljivo
,
izsiljeno
rdečico
.
„
Nehaj
,
nehaj
,
tatko
“
,
je
lepšo
se
delajoč
dejala
.
„
Vojniki
so
dolžni
pohvale
;
ne
mi.
“
Krut
jo
je
radostno
,
pomenljivo
pogledal
globoko
v
oči
.
In
toliko
,
da
očitno
ni
izdal
,
kako
da
mu
je
všeč
posadnikova
hči
.
Rekel
je
pa
sam
sebi
že
:
„
Lepa
pa
je
in
darovita
,
duhovita
,
bojevita
in
zmagovita
ta
vražja
mladenka
!
Vsa
drugačna
kakor
ona
sanjava
Pluzonova
hčerka
,
kije
je
majka
zemlja
žalostna
,
da
jo
nosi
na
sebi
,
—
če
jo
sploh
še
nosi
!
“
Kje
si
danes
,
vila
Radovanka
?
Škoda
,
da
te
ni
pri
ginljivem
Krutovem
slovesu
od
Gnevove
hiše
!
Videla
bi
na
svoje
oči
,
kako
se
dražestno
zapeljivo
smehlja
posadnikova
hčerka
.
Sama
radost
jo
je
,
ko
se
mladi
nadknez
tako
gorko
poslavlja
,
odhajaje
v
Roztok
,
od
očeta
in
nje
:
Konjec
belec
že
nemirno
stresa
grivo
in
z
nogami
koplje
zemljo
,
njega
lastnik
Krut
pa
še
govori
z
Gnevom
in
z
Vando
,
med
ljubeznivo-veselim
smehljajem
naročajoč
,
naj
še
v
bodoče
tako
viteško
pogumno
branita
bodriško
prestolnico
.
„
Moj
je
,
moj
bode
Krut
,
tvoj
nikdar
,
Pluzonova
hči
!
“
je
govorila
oholo
veselo
Vanda
po
tem
ljubeznivem
slovesu
—
—
Njena
toliko
sovražena
,
a
ne
istinita
tekmica
je
bila
pa
še
bolj
in
še
lažje
vesela
.
Ne
naduto
,
prešerno
,
našopirjeno
:
z
veseljem
odkritim
,
čistim
,
nesebičnim
.
Gorazd
iz
Nove
Bukovice
,
ki
je
bil
prišel
na
Krutovo
povelje
z
lepim
praporcem
pred
Lenčin
,
ni
tu
nič
opravil
;
samo
zobke
si
je
skrhal
.
Oblegal
je
mesto
,
oblegal
;
a
brez
uspeha
.
Vsako
pot
je
bil
sijajno
odbit
.
„
No
,
vas
bodem
pa
izstradal
!
“
je
govoril
jezno
.
Pa
jih
ni
.
V
viharni
noči
so
udrli
obleganci
iz
mesta
.
Presenečeni
so
bili
Krutovci
,
a
postali
so
še
bolj
,
ko
so
zapazili
za
svojim
hrbtom
druge
zoprnike
:
Saksonce
.
Vojvodič
Magnus
je
bil
priletel
,
Gojnik
ga
je
bil
šel
iskat
.
In
konec
?
Gorazd
je
pobit
zbežal
.
Slavica
se
je
pa
smejala
zmagosvestno
in
zopet
zajahala
konjiča
ter
šla
zopet
blagovestniško
potovanje
.
Dobro
se
ji
je
povsod
posrečilo
,
kamor
je
prišla
.
Dobro
,
da
se
je
smejala
.
Ti
se
smeješ
,
Slavica
.
Kaj
pa
pomenijo
črni
vrani
,
ki
letijo
nad
tvojo
glavo
noč
in
dan
?
V
pivu
silovito
kipečem
jadra
kralj
z
ladjami
;
deske
se
tresejo
,
toda
morje
meče
brodove
nepoškodljive
na
dvore
Vendov
.
S
ščiti
jadrno
sklene
sinove
junakov
krasni
junak
,
tako
da
se
dotikajo
drug
drugega
,
in
zagvozdo
naredi
knez
z
močnimi
voji
.
Boj
raste
okoli
voditelja
strelov
,
zastave
nesejo
vojevoja
borci
naprej
,
delivec
darov
pa
koraka
med
glasnim
bobnenjem
s
kovino
odet
in
pokrit
s
šlemom
.
Malikovalcev
vojna
truma
se
brani
v
okopih
,
tja
kliče
bojni
rog
.
Drzoviti
mladci
silijo
k
bitki
,
zastava
vihra
okoli
silnega
kneza
.
Sven
vzbuja
grozo
deževja
puščic
,
meči
uničujejo
življenje
mož
,
železno
orožje
poje
,
in
vojniki
pozaspavajo
.
Znoj
pada
na
vroče
kupe
mrličev
;
kri
teče
na
mogočne
ščite
.
Bitke
reditelj
je
potolkel
nebroj
borcev
.
Slavo
si
je
pridobil
,
kjer
je
zazvenelo
bojno
orožje
,
vrli
vladar
,
in
kjer
so
se
lomili
naprsniki
.
“
Tak
slavospev
je
zapel
danski
pevecskald
o
kralju
Svenu
Astridsonu
,
ko
se
je
po
dolgih
mesecih
vrnil
z
vojnega
pohoda
v
Bodriče
in
druge
Baltiško-polabske
Slovene
domov
.
In
kmalu
se
je
pela
ta
pesem
po
vseh
danskih
dvorih
in
gradovih
;
kmalu
je
prišla
na
uho
tudi
bodriškemu
nadknezu
Krutu
.
Ta
se
je
pa
smejal
:
„
Le
pojte
jo
,
naduti
Danci
,
pa
slepo
verujte
,
kar
vam
je
natvezel
slinolizec
skald
!
Jaz
bi
sicer
lahko
poslal
v
vašo
dežel
drugačno
pesem
o
vašem
‚
vrlem
vladarju
‘
,
‚
bitke
reditelju
‘
,
pesem
,
ki
bi
opevala
,
kakšno
slavo
si
je
pridobil
,
kjer
je
zazvenelo
naše
bodriško
orožje
.
Ej
,
tam
pred
Velegradom
so
mu
spletli
mojci
tako
krasne
in
tako
težke
zmagoslavne
vence
,
da
se
je
kar
zdrznil
pred
njih
bojo
in
težo
in
jo
je
iz
naše
zemlje
kot
piš
hitro
pobrisal
proti
vzhodu
,
pač
boječ
se
,
da
bi
mu
Bodriči
ne
priložili
novih
takih
vencev
—
višnjevih
kolobarjev
po
hrbtu
,
sledov
kijev
in
batin
!
In
tak
strah
je
imel
še
kasneje
pred
temi
težkimi
našimi
venci
,
da
se
na
povratku
z
vzhoda
,
od
Ljutičev
in
Bodričev
,
še
ozrl
ni
na
naše
obali
.
Lepa
bi
bila
ta
pesem
,
kaj
?
Ane
bodem
je
vam
poslal
:
le
živite
v
veri
,
da
je
vaš
kralj
Sven
pohrustal
vse
Slovene
,
saj
nam
ta
vaša
vera
le
hasni
:
bodete
vsaj
pri
miru
pustili
nas
‚
premagance
‘
,
‚
mrliče
‘
!
“
Kralj
Sven
se
izza
ponesrečenega
napada
na
velegrajsko
obal
res
ni
bil
več
doteknil
bodriške
zemlje
.
Iz
velegrajskega
pristanišča
je
plul
mimo
bodriških
luk
kar
naprej
proti
vzhodu
in
šel
k
Ljutičem
in
Pomorcem
iskat
boljše
sreče
.
In
tu
jo
je
tudi
našel
,
oziroma
izvojeval
:
zajel
je
dokaj
moštva
in
ugrabil
precejšnje
število
ladij
,
deloma
jih
pa
najel
in
odplul
nazaj
.
Pa
kar
naravnost
na
Dansko
,
češ
:
„
Pustimo
Bodriče
ježe
pri
miru
.
Sploh
—
čemu
bi
ravno
jaz
moral
segati
za
Sirito
in
njenega
otroka
v
razbeljeno
ponev
bodriško
po
kostanj
!
Nič
.
Jaz
grem
raji
zase
nabrat
kostanjev
,
lepših
,
boljših
,
kakor
so
bodriški
,
v
deželo
anglosaško
,
v
deželo
mojih
davno-davnih
sanj
.
Potlej
šele
zate
,
Siritka
,
če
se
mi
bode
ljubilo
.
“
Krut
se
je
smejal
veselo-zadovoljno
,
zmagodobitno
;
a
to
bolj
na
videz
.
V
srcu
ni
bil
prav
vesel
.
Zaskrbelo
ga
je
bilo
,
čim
je
izvedel
,
da
misli
Sven
na
Angleško
:
kaj
bode
,
če
Danec
premaga
Angleža
!
Kdo
mu
bode
potlej
kos
?
In
skrb
mu
je
rastla
vedno
više
,
ko
so
mu
odposlani
ogledniki
poročali
,
kako
silno
brodovje
pripravlja
in
opremlja
Sven
,
takšno
,
da
se
mu
bode
težko
težko
ubranilo
angleško
.
No
,
ta
skrb
je
bila
—
kakor
se
je
izkazalo
kasneje
—
,
odveč
.
Sven
se
je
bil
sicer
dobro
pripravil
za
vojsko
.
Nič
manj
kakor
240
vesl
je
štelo
njegovo
brodovje
,
ko
je
odplulo
poletu
Gospodnjega
leta
1069.
pogubo
grozeč
proti
angleškemu
obrežju
.
In
že
poprej
se
je
bil
na
skrivaj
zvezal
z
raznimi
,
k
uporu
nagnjenimi
anglosaškimi
strankami
,
zlasti
z
višjim
plemstvom
nortumbrijskim
.
Izprva
so
bili
Danci
pri
svojih
poizkusih
,
da
bi
se
izkrcali
,
nesrečni
,
povsod
odbiti
zapored
.
Stoprv
jeseni
jim
je
zazorela
pšenica
.
Septembra
meseca
so
v
zvezi
z
Nortumbrijci
po
strašnem
klanju
vzeli
mesto
Jork
.
Pa
se
jim
je
zopet
kmalu
obrnilo
sreče
kolo
,
vsled
zvijače
angleškega
kralja
Viljema
Osvojitelja
.
Ta
je
namreč
z
dragim
denarjem
podkupil
danskega
poveljnika
Osberna
,
mlajšega
brata
kralja
Svena
,
da
je
zaveznike
Nortumbrijce
izdal
in
pustil
na
cedilu
:
Viljem
jih
je
nato
pa
osamljene
malone
vse
pokončal
.
Malokaj
uničen
je
pa
tudi
Osbern
na
pomlad
drugega
leta
moral
odriniti
iz
angleških
zemelj
,
potem
ko
so
mu
viharji
uničili
večino
ladjevja
.
Z
bornim
ostankom
poverjenih
mu
vojnih
sil
je
odplul
domov
.
Brodovje
,
pred
letom
tako
strašno
,
in
za
katero
je
majhno
Dansko
toliko
žrtvovalo
,
je
skopnelo
kakor
sneg
pod
solnčnimi
žarki
.
Kaj
je
pomagalo
Svenu
kralju
,
da
je
pozval
Osberna
pred
vojni
sod
in
ga
potlej
izgnal
iz
dežele
:
krasnega
brodovja
ni
več
imel
,
ki
bi
z
njim
mogel
strašiti
sosede
!
In
veseli
so
bili
tega
njegovega
poraza
vsi
njegovi
sosedje
,
zlasti
še
najbližji
,
bodriški
nadknez
Krut
.
Globoko
se
je
Rujanec
oddehnil
,
češ
:
„
S
severa
se
mi
sedaj
ni
treba
bati
nobenega
napada
;
vso
svojo
pozornost
bodem
odslej
lahko
obračal
na
saksonski
jug
.
“
A
skoro
je
izvedel
,
da
se
mu
tudi
od
te
strani
ni
treba
nič
bati
.
Nemški
kralj
Henrik
je
sovražil
saksonske
kneze
,
ker
so
mu
še
otroku
stregli
po
življenju
,
ti
pa
njega
in
so
se
mu
kar
po
vrsti
upirali
.
Najstarejši
med
njimi
,
mejni
grof
Dedi
,
je
prvi
segel
po
orožju
.
Toda
kralj
je
z
brzim
vojnim
pohodom
takoj
zadušil
plamen
vstaje
.
Toliko
da
je
bil
Dedi
premagan
,
so
se
pa
že
Billungi
vzdignili
proti
Henriku
,
zakaj
njih
smrtni
sovražnik
Adalbert
iz
Bremena
je
bil
Gospodnjega
leta
1069.
zopet
prišel
na
kraljevi
dvor
in
do
prejšnjega
vpliva
.
Na
prigovarjanje
tega
nadškofa
je
kralj
Henrik
vzel
bavarskemu
vojvodi
Otonu
Nordheimskemu
vse
knežje
časti
.
Ta
je
pa
pobegnil
na
Saksonsko
in
s
prijateljem
Magnusom
dvignil
l.
1070.
proti
Henriku
očitno
vstajo
.
Krutu
torej
v
teh
okoliščinah
tudi
Magnus
ni
mogel
vezati
rok
.
„
Kakor
ptiček
prost
!
“
je
veselo
vzkliknil
bodriški
nadknez
,
ko
je
zaznal
o
Magnusovem
vstanku
.
„
Kam
naj
poletim
?
Že
vem
:
v
Lenčin
,
iztrgat
ga
Budivojcem
.
“
To
mesto
je
bilo
res
še
vedno
v
rokah
Budivojevih
pristašev
.
Gorazd
se
je
bil
sicer
po
onem
porazu
in
pobegu
vrnil
nazaj
pred
Lenčin
,
kakor
hitro
je
izvedel
,
da
ga
je
zapustil
vojvodič
Magnus
,
in
je
nabral
nekaj
svežih
čet
.
Hotel
je
oprati
madež
,
ki
so
mu
ga
bili
pritisnili
na
hrbet
Budivojevi
in
Magnusovi
vojniki
.
Oblegel
je
zopet
mesto
,
a
nič
dosegel
.
Se
celo
nekaj
novih
gradov
in
trdnjavic
so
v
soseščini
Lenčina
mesta
dobili
obleganci
z
močnimi
izpadi
in
napadi
v
svoje
roke
Jih
je
pač
bilo
že
lepo
,
vedno
se
pomnožujoče
število
.
Množila
jih
je
pa
Pluzonova
hči
.
Slavica
je
po
osvoboditvi
mesta
lepo
prosila
osvoboditelja
,
vojvodiča
Magnusa
,
naj
sedaj
svoje
voje
združi
s
slovenskimi
,
da
prodirajo
dalje
,
globlje
v
dežel
.
Ali
vojvodič
ni
hotel
o
tej
stvari
nič
slišati
.
„
Boga
zahvalite
“
,
je
odgovoril
kratko
,
„
dasem
vam
izkazal
to
uslugo
,
pregnal
oblegovalce
in
mesto
založil
z
živežem
!
Jaz
moram
zopet
hitro
nazaj
.
Človek
se
mora
za
svojo
kožo
najprej
pobrigati
.
Storite
,
pomagajte
si
sami
,
kolikor
morete
in
znate
.
Ko
bodem
enkrat
sam
imel
proste
roke
,
vam
bodem
že
pomagal
.
“
Pa
je
šel
domov
.
Kaj
je
hotela
Slavica
?
Z
Gojnikom
in
Godimirom
je
odrinila
zopet
na
‚
blagovestniško
‘
pot
,
pridobivat
novih
pristašev
.
Le
na
ta
način
je
mogla
upati
pomnožitve
in
ojačitve
lenčinske
vojske
;
brez
pomnožitve
pa
ni
bilo
misliti
na
kakšne
večje
in
trajnejše
uspehe
.
In
vse
bodriške
ravnice
in
planice
,
vsi
klanci
in
gorjanci
so
vedeli
praviti
,
kako
vneto
je
Pluzonova
hčerka
izvrševala
s
spremljevalcema-pomočnikoma
‚
blagovestniško
‘
zvanje
.
Oblečeni
sedaj
tako
,
sedaj
tako
so
se
pojavili
sedaj
tu
,
sedaj
tam
ti
‚
naborni
‘
poverjeniki
.
Nekaterikrat
so
bili
v
hudi
stiski
in
v
nevarnosti
,
če
jih
je
kak
zagrizen
Krutovec
osumil
in
ustavil
,
no
izišli
so
nepoškodovani
iz
vsake
;
rešil
jih
je
ali
Gojnik
s
svojo
pretkanostjo
,
ali
jim
je
pa
pomagal
iz
zagate
zlati
prstan
,
ki
ga
je
bil
Slavici
nekoč
,
v
dneh
njune
ljubezni
,
dal
Krut
,
in
je
bilo
na
njem
vrezano
njegovo
ime
.
Ta
prstan
je
v
skrajni
stiski
pokazala
Slavica
,
pa
jih
je
še
tako
strasten
Krutovec
pustil
v
miru
.
Nabor
se
jim
je
pa
dobro
obnesel
Nekateri
Bodriči
so
bili
že
tako
oduševljeni
po
lepih
uspehih
krščanske
vojske
v
Lenčinu
,
nekatere
je
pa
privabila
Slavičina
prepričevalna
in
navduševalna
beseda
.
Na
tihem
so
odšli
z
doma
pa
se
vtihotapili
v
Lenčin
ali
v
katero
od
Budivojcev
osvojeno
trdnjavico
.
„
Teleta
bi
se
mi
smejala
,
če
bi
še
nadalje
pustil
Lenčin
v
Budivojevih
rokah
“
,
je
govoril
Krut
.
„
In
bes
naj
me
vzame
,
če
ga
ne
osvojim
z
enim
samim
naskokom
!
“
In
sestavil
je
praporec
iz
najbolj
hrabrih
,
drznih
in
vratolomnih
,
kajpada
tudi
kar
se
da
dobro
oboroženih
mladcev
pa
ga
peljal
proti
Lenčinu
.
Kakor
bi
šli
na
šetnjo
,
na
kratkočasen
lov
ali
v
vesele
goste
kam
k
sosedovim
,
dobre
,
kar
najbolje
volje
so
dirjali
in
skakali
vojniki
proti
Lenčinu
.
Ko
so
se
mu
pa
bližali
,
jim
je
nadknez
ukazal
počasno
,
lagodno
hojo
oziroma
ježo
in
jim
dajal
tudi
pogostejših
in
boljših
krepčil
.
Zakaj
?
—
ni
hotel
povedati
.
Vrhovni
poveljnik
in
gospodar
v
Lenčinu
je
bil
tačas
stari
Jaroslav
.
Slavica
je
bila
z
Gojnikom
in
Godimirom
na
nabornem
potovanju
po
deželi
,
knezovič
Budivoj
je
bil
pa
ravno
v
eni
sosednjih
osvojenih
trdnjavic
.
Staremu
zapovedniku
ni
ostalo
prikrito
,
da
so
oblegovalci
dobili
ojačenje
;
kako
,
saj
je
Krut
privedel
ojačitev
pred
Lenčin
pred
nočjo
,
še
za
dne
!
A
da
bode
še
isto
noč
poizkušal
napad
na
mesto
,
mu
še
na
misel
ni
prišlo
,
saj
se
mora
vendar
najprej
poučiti
o
položaju
,
in
došli
vojniki
potrebujejo
počitka
!
A
kaj
se
je
zgodilo
?
Krut
je
po
polnoči
tiho
,
brezšumno
strnil
vse
oddelke
na
eno
točko
,
najmenj
zavarovano
,
na
vzhodni
strani
,
pa
velel
najpogumnejšim
svojim
mladcem
po
lestvi
na
zid
.
In
so
imeli
srečo
,
prilezli
gor
,
pobili
dremajočo
stražo
in
hiteli
odpirat
vrata
.
In
so
jih
srečno
odprli
,
skozi
odprtino
se
je
pa
vsula
nalik
viharju
Krutova
vojna
.
Začelo
seje
mesarsko
klanje
.
Jaroslav
se
je
s
svojci
boril
kot
lev
,
a
prehitro
je
padel
,
zadet
od
puščic
.
In
čim
je
padel
on
,
so
se
preostali
Budivojevci
vdali
zmagovalcu
nadknezu
.
Krut
je
po
osvojitvi
Lenčina
še
isti
dan
poslal
močne
oddelke
nad
sosednje
gradove
in
trdnjavice
,
ki
so
jih
imeli
v
rokah
Budivojci
.
Kmalu
so
bile
vse
zavzete
.
Moštvo
je
bilo
zvečine
poklano
.
Le
prav
malo
se
jih
je
rešilo
,
med
temi
tudi
knezovič
Budivoj
,
ki
je
zbežal
na
Saksonsko
.
Nadkneza
Gotšalka
prvorojenec
je
moral
bežati
v
divjem
begu
iz
rodne
zemlje
,
pravzaprav
njemu
pristojne
;
Rujanec
Krut
je
pa
v
zmagoslavnem
izprevodu
jezdil
v
Velegrad
.
In
tu
je
začel
živeti
razkošno
življenje
.
Hej
,
saj
ni
imel
nobenih
skrbi
:
na
vseh
mejah
varen
mir
,
in
v
deželi
sami
tudi
vse
njemu
vdano
!
Vrstila
se
je
veselica
za
veselico
.
Včasih
mu
je
razkošno
vživanje
zemskih
dobrin
pač
skalil
in
zagrenil
spomin
na
Pluzonovo
hčer
.
Pa
ne
za
dolgo
:
posadnika
Gneva
hči
,
ki
je
ni
nedostajalo
pri
nobeni
veselici
ali
slavnosti
,
mu
je
s
svojim
omamljivim
,
dražestnim
smehljajem
in
s
svojim
solnčno-toplim
pogledom
znala
hitro
pregnati
mrak
s
čela
.
In
prijel
je
zopet
z
obema
rokama
čašo
opojnosti
in
vžival
—
življenje
s
požirki
velikimi
.
„
Sedaj
je
pa
,
veš
,
že
čas
,
da
se
oženiš
!
“
mu
je
enkrat
sredi
tega
njegovega
hlastnega
vživanja
lepega
življenja
kot
skrben
oče
šepnil
v
uho
svečenik
Slavomir
.
„
Zakonito
ženo
moraš
dobiti
,
da
Bodričem
čim
prej
daš
zakonitega
prestolonaslednika
.
“
„
Prav
praviš
!
“
je
odgovoril
Krut
.
A
katero
naj
vzame
?
Hm
,
daleč
okrog
gledati
pač
ni
treba
!
Pluzonove
Slavice
ni
nikjer
;
od
nikoder
ni
o
nji
ne
duha
ne
sluha
;
zatrdno
ne
tlači
več
zemlje
.
Za
Slavko
pa
katera
druga
je
bolj
čedna
in
bolj
vredna
bodriškega
prestola
kakor
posadnika
Gneva
hči
!
Ljubka
sicer
kot
pomladnje
jutro
je
Volčanova
Ljubica
iz
Roztoka
.
Vitka
kot
jelica
na
zeleni
gori
je
Ratiborova
Draga
iz
Gabrovega
.
Sveža
kot
jutranja
zarja
je
Svetopolkova
Zorana
iz
Varnovega
.
Krasna
kot
ravnokar
vznikla
vrtna
roža
je
Draškova
Milena
iz
Mahovega
.
In
ponosno
samozavestno
kot
tulpa
na
livadi
,
kot
bor
v
šumi
gleda
na
druga
ribniška
dekleta
ribniškega
velmoža
Gostomislja
hči
Borislava
.
Vse
te
deklice
so
čedne
,
vse
plemenitega
rodu
.
A
vse
prekaša
Gnevova
Vanda
.
Kaj
bi
rekel
:
spričo
Vande
so
vse
te
mladenke
borni
prosevki
spričo
lepe
pšenične
moke
.
Tako
je
razsodil
Krut
,
in
to
sodbo
je
potrdil
tudi
Slavomir
.
„
To
vzemi
in
nobene
druge
“
,
mu
je
velevaje
svetoval
starec
.
—
„
Čedna
je
,
blaga
je
,
junaška
je
in
—
kar
je
tudi
nekaj
vredno
v
današnjih
dneh
—
odločna
pristašinja
starih
bogov
.
“
„
Dobro
;
jo
grem
pa
zasnubit
.
“
In
je
šel
.
In
da
ženina
Kruta
v
Gnevovi
hiši
niso
tepla
vrata
,
kaj
treba
praviti
!
Posadnik
se
je
za
izredno
milost
,
ki
jo
je
našla
njegova
hiša
v
nadknezovih
očeh
,
zahvaljeval
,
globoko
,
do
črne
žemljice
se
klanjajoč
z
besedami
tako
solnčno
vročimi
in
tako
gladko
tekočimi
,
kakor
bi
si
bil
omilil
jezik
z
najbolj
svežim
maslom
.
Vanda
je
pa
zastrla
lice
z
umetnim
pajčolanom
deviške
preprostosti
in
nedolžnosti
,
sramežljivo
gledala
k
tlom
in
le
sedajpasedaj
vprla
svoje
kot
plamenice
v
temni
noči
goreče
in
žareče
oči
v
lepega
nadkneza
.
Po
kaj
je
šel
nadknez
na
Gnevov
dom
in
kako
je
tam
opravil
,
o
tem
je
še
isti
dan
šepetalo
in
šumljalo
vse
mesto
.
In
to
šumenje
in
šuštenje
se
je
nalik
krilatemu
vetru
razširilo
jadrno
v
vse
bodriške
krajine
.
In
vse
je
blagrovalo
srečno
Vando
,
vse
ji
čestitalo
.
Pa
kaj
sem
rekel
:
vse
?
Vila
Radovanka
že
ne
.
Na
peti
se
je
zavrtela
in
tako
zapela
tam
na
gori
,
gori
nori
:
„
Le
se
raduj
,
le
poskakuj
,
saj
ne
bodeš
dolgo
:
kmalu
si
bodeš
ruvala
lase
in
se
v
srdu
in
žalosti
metala
in
zvijala
po
tleh
.
Zapomni
si
,
kaj
ti
pravi
modrijanka
Radovanka
:
Ko
bodeš
z
eno
nogo
že
na
pragu
svoje
sreče
,
ravno
ko
bodeš
nameravala
zaplavati
v
morje
zaželene
naslade
in
časti
in
slave
,
ti
bode
spodrsnila
noga
in
bodeš
padla
strahovito
težko
,
globoko
.
“
Pa
—
ali
se
topot
ne
bode
ukanila
proročica
Radovanka
?
Za
slovesno
ženitovanje
nadkneza
Kruta
in
Vande
se
že
delajo
celi
teden
velikanske
priprave
.
Kdo
ima
pero
,
da
jih
dostojno
,
vredno
in
čedno
opiše
in
nariše
?
Preraskavo
je
vsako
pero
,
preneokretna
vsaka
roka
,
da
bi
vam
jasno
pokazala
,
predstavila
in
predočila
jezero
teh
slavolokov
in
mlajev
in
stebrov
,
ki
prepleteni
z
zelenjem
,
okrašeni
z
dragocenimi
zastavami
in
ovenčani
z
bogatimi
venci
iz
naravnih
in
umetnih
cvetic
oznanjajo
velegrajskim
meščanom
in
okoličanom
,
da
se
bliža
‚
venčanje
‘
,
poroka
nadkneza
Kruta
z
Gnevovo
Vando
!
Vse
mesto
je
bilo
pokoncu
,
vse
je
že
prekipevalo
navdušenja
in
veselja
.
Vesela
sta
bila
kajpada
tudi
ženin
in
nevesta
,
zlasti
še
zadnja
.
Kar
so
bile
neko
dopoldne
vse
priprave
ustavljene
nenadoma
,
nepričakovano
;
že
napravljene
in
postavljene
so
se
pa
podrle
.
Vse
je
strmelo
s
strmenjem
velikanskim
,
kaj
naj
to
pomeni
,
kaj
naj
si
mislijo
o
ti
prekinitvi
slovesnih
priprav
za
ženitovanje
.
Nadknez
Krut
je
nanagloma
odpotoval
.
Vanda
pa
—
no
,
nje
ni
bilo
na
izpregled
.
Gnev
je
na
moč
trobil
po
mestu
,
kako
opasno
,
za
smrt
je
zbolela
draga
hčerka
,
pa
kar
hipoma
,
kakor
bi
jo
bila
obiskala
smrtonosna
grda
Ježibaba
.
Večina
ljudi
je
pa
vendar
vkljub
njegovemu
gromkemu
bobnanju
trdila
:
„
Ej
,
Vandina
bolezen
je
zgolj
potvara
,
zgolj
prevara
.
To
je
moralo
kaj
drugega
priti
vmes
!
“
In
res
je
prišlo
,
in
kaj
?
Neko
popoldne
sta
bila
prijezdila
v
Velegrad
pred
nadknežji
dvorec
dva
junaška
možaka
,
lepo
,
dostojno
oblečena
.
Vprašala
sta
grajsko
stražo
vljudno
,
prijazno
,
ali
je
nadknez
doma
:
rada
bi
mu
izročila
poročni
dar
,
ki
mu
ga
pošilja
plemeniti
gospod
Svitozar
iz
Grahovega
.
Njun
gospod
bi
ga
bil
rad
sam
prinesel
,
ali
je
bolan
,
na
posteljo
priklenjen
že
dve
leti
.
Spomniti
se
je
pa
vendar
hotel
z
oskromnim
darilcem
dobrega
nadkneza
ob
tej
njegovi
pomembni
slovesnosti
.
Dvorni
straži
se
to
ni
zdelo
nič
čudnega
,
nič
nenavadnega
,
saj
so
po
starodavni
in
staroslavni
navadi
pošiljali
Bodriči
ob
taki
izredni
priliki
od
vseh
strani
kolikortolikšne
darove
svojemu
nadknezu
.
Povedala
pa
je
možakoma
,
da
nadkneza
ni
doma
,
da
se
šele
drugi
dan
vrne
iz
Ljubeka
.
„
Pa
ga
vi
vzprejmite
,
oziroma
izročite
ali
postavite
Krutu
v
njegovo
sobo
!
Midva
nimava
časa
čakati
tukaj
“
,
sta
pripomnila
prihajača
.
„
Prav
.
V
imenu
nadknezovem
se
lepo
zahvaljujem
plemenitemu
gospodu
Svitozaru
za
poslani
dar
in
mu
želim
skorajšnjega
ozdravljenja
“
,
je
dejal
zapovednik
straže
in
vzprejel
dar
,
zavit
v
dragocen
zvitek
.
Prinašalca
daru
sta
pa
odšla
svojo
pot
nazaj
.
Drugi
dan
se
je
vrnil
nadknez
iz
Ljubeka
.
Ves
vesel
in
zadovoljen
je
gledal
meščane
,
ki
so
kar
tekmovali
med
seboj
:
s
tako
vnemo
so
delali
priprave
za
njegovo
ženitovanje
.
Vesel
je
gledal
pa
tudi
poslane
mu
poročne
darove
,
nakupičene
v
posebni
dvorani
,
darove
v
zlatnini
in
srebrnini
,
v
svili
in
baržunu
,
v
draguljih
in
biserih
.
A
kako
se
je
zdrznil
,
ko
je
odprl
in
pogledal
oni
zvitek
,
ki
sta
ga
bila
prej
ta
dan
prinesla
,
kakor
je
pripovedoval
načelnik
telesne
straže
,
dva
vrla
možaka
od
plemenitega
gospoda
Svitozara
iz
Grahovega
!
Bled
kot
stena
,
nem
kot
zid
je
stal
,
ko
je
prebral
pisanje
,
ki
je
bilo
v
onem
,
na
zunaj
dragocenem
zvitku
.
„
Krut
!
“
tako
je
stalo
v
pismu
.
„
Ti
se
ženiš
,
ti
se
kaniš
v
kratkem
poročiti
,
kakor
slišim
.
Od
vseh
strani
ti
prinašajo
poročne
darove
:
na
,
tu
imaš
tudi
moj
dar
,
prstan
,
ki
si
mi
ga
bil
dal
nekoč
,
v
dneh
najine
zemske
ljubezni
!
Od
vseh
strani
bode
vrel
narod
v
Velegost
prisostvovat
slavnosti
in
čestitat
tebi
in
izvoljenki
tvoji
.
Tudi
jaz
,
Pluzonova
hči
Slavica
,
bi
prišla
rada
gledat
to
slovesnost
.
Toda
neveste
tvoje
,
zavratne
morilke
,
me
nikakor
ni
volja
gledati
in
pozdravljati
.
Vedi
,
nadkneže
Krut
,
—
in
naj
Gnevova
hči
še
tako
taji
!
—
res
je
:
ona
je
bila
najela
vojnika
Vrela
,
da
bi
mene
zahrbtno
umoril
,
pač
ker
je
mislila
,
da
sem
ji
na
poti
.
Toliko
da
res
nisem
postala
žrtev
njene
zavidnosti
.
Pa
to
so
k
sreči
preprečili
dobri
ljudje
.
Sicer
pa
vedi
,
da
molim
in
bodem
vedno
molila
za
te
in
za
predragi
svoj
bodriški
rod
.
V
dokaz
resničnosti
—
moje
lastnoročno
pisanje
in
odtisk
prstana
Pluzonove
hiše
.
Slavica
.
“
Za
glavo
se
je
držal
,
in
pred
očmi
se
mu
je
temnilo
,
ko
je
Krut
strmel
v
to
pisanje
in
v
priloženi
prstan
:
„
To
je
res
pristna
Slavičina
pisava
,
pristni
odtisk
prstana
Pluzonove
hiše
,
in
pristni
prstan
,
ki
sem
ga
bil
nekoč
poklonil
Pluzonovi
hčeri
!
Bože
moj
,
tako
je
Slavica
še
živa
!
In
jaz
sem
bil
že
popolnoma
uverjen
,
da
biva
v
navu
!
Slavica
,
miljenka
moja
,
ti
skrivnostno
bitje
,
ti
