.Na
hodniku
ga
je
srečala
debela
,
umazana
dekla
s
podvezanim
krilom
in
hudobnimi
,
bistrimi
očmi
,
ki
so
gledale
izpod
nizkega
,
okroglega
čela
.
Trenotek
nato
je
stal
na
vrtu
.
Obča
trudnost
,
slabost
,
ki
je
prihajala
od
pijače
,
in
žarko
jutranje
solnce
,
ki
je
lilo
čez
grede
,
ga
je
prevzelo
s
toliko
silo
,
da
je
razmahnil
z
rokami
,
čuteč
,
da
se
zdaj
zdaj
zgrudi
na
tla
,
če
ne
najde
opore
.
Takrat
je
zazrl
hladnico
,
ki
je
vabila
z
gostim
zelenjem
.
Obrnil
se
je
k
njej
;
vhod
je
bil
ozek
,
visoko
vinsko
listje
se
je
doteknilo
lic
ter
se
prhutaje
strnilo
za
njim
,
ko
je
vstopil
.
Kamenita
miza
je
stala
v
hladnici
,
kroginkrog
mize
surova
klop
iz
deska
.
Doktor
Čander
je
sedel
kakor
svinčena
gruda
in
v
svoji
smrtni
trudnosti
zaspal
še
tisti
hip
.
Bilo
je
kdovekdaj
,
v
časih
bajk
in
pozabljenih
pravljic
;
razen
dveh
ni
bilo
nobenega
človeka
na
zemlji
.
Močna
,
ostra
sapa
je
dihala
nad
brdi
,
umerjeno
,
z
glasnim
sopenjem
ogromne
živali
,
ki
se
je
skrila
v
oddaljen
brlog
,
ali
‚
pa
živali
,
‘
ki
je
vsa
širna
zemlja
,
kakršna
leži
v
zadovoljnosti
in
počiva
v
krepki
lenobi
ter
pušča
,
da
hodi
pogumni
pritlikavec
po
njenem
hrbtu
.
Kakor
sveža
zemlja
je
dišala
ta
sapa
ali
kakor
led
v
kotanjah
na
travniku
,
ki
se
taja
;
Ambrož
je
pogledal
po
zemlji
,
in
kakor
je
bila
nežna
,
napol
rjava
še
in
ožgana
,
napol
pa
mlada
in
žoltikastozelena
od
novih
kali
,
je
videl
,
da
je
pomlad
.
„
Odkod
prihajaš
?
Kam
veješ
,
vihar
?
“
je
vpraševal
z
drznim
smehom
in
slišal
odmev
glasu
kakor
v
veliki
praznoti
.
In
čul
je
,
kako
je
raskav
njegov
glas
,
kako
glasan
in
silen
,
kakor
so
glasovi
krepkih
pastirjev
v
puščavi
.
Vihar
pa
je
dihal
nad
bregovi
in
bil
popotniku
v
gola
ledja
:
rjava
so
bila
in
trda
,
z
napetimi
mišicami
,
ožgana
od
mrzlih
zim
in
od
poletne
pripeke
.
Bil
mu
je
v
gole
prsi
,
trde
in
prožne
,
opaljene
in
tuintam
pokrite
s
kratkimi
,
mehkimi
kocinami
;
bil
mu
je
v
roke
:
bile
so
kakor
hrastova
držaja
bojne
sulice
,
gladka
in
svetla
.
In
v
obraz
,
ki
je
gledal
smelo
,
z
očmi
polnimi
vroče
,
divje
mladosti
,
praznimi
strahu
.
Tako
je
hodil
Ambrož
po
boku
pomladnega
brda
,
gol
kakor
skala
,
opasan
s
hrepenenjem
.
V
rahlo
zakrivljeni
črti
,
ostro
in
jasno
,
je
mejil
breg
ob
nebo
in
je
bil
sam
svoje
levo
obzorje
.
Nebo
je
slonelo
kakor
školjka
iz
jasnega
stekla
,
prostrano
,
brez
kalnosti
,
brez
megla
,
sinje
,
nekoliko
še
mračno
navrhu
,
spodaj
jasnejše
in
rumenkasto
,
tik
nad
obzorjem
pa
z
jutranjo
rdečico
novega
bakra
,
kakršen
priteče
izpod
žerjavice
,
svetal
in
pripravljen
,
da
zazveni
ob
najmanjšem
udarcu
.
Breg
se
je
obešal
v
negladki
poševnosti
;
na
desni
pa
je
ležala
temna
voda
,
črna
kakor
od
gnilobe
,
vsa
strupena
videti
,
le
tuintam
prerezana
z
drobnimi
,
mrtvaško-srebrnimi
krogi
valov
,
ki
so
se
širili
od
rose
,
padajoče
iz
nevidnosti
,
počasi
,
kakor
da
stoje
in
se
ne
ganejo
nikamor
.
Izza
jeseni
še
je
plavalo
listje
po
vodi
,
žolto
kakor
zlati
kupcev
z
Jutrovega
,
rdeče
kakor
kri
ubitega
v
boju
.
Ambrož
je
hodil
mirno
in
umerjeno
;
kakor
minute
so
stopale
noge
;
in
s
smehljajem
je
gledal
neprenehoma
na
črno
vodo
,
kajti
vedel
je
od
začetka
,
da
se
imenuje
:
strah
.
Breg
pa
je
bil
poln
duplin
,
ki
so
segale
globoko
pod
površino
zemlje
,
skoraj
da
zakrite
s
pomladno
rušo
;
življenje
je
bilo
v
njih
.
Tuintam
je
seglo
izpod
trave
kakor
dolgonohta
roka
skritega
demona
,
tuintam
je
pogledalo
z
zelenimi
,
zlimi
očmi
;
sikalo
je
,
pretilo
smrt
in
pogibelj
ob
slehernem
koraku
.
Ambrož
pa
se
ni
plašil
duhov
zavisti
,
zakaj
vedel
je
od
začetka
,
da
preže
na
plahost
njegovih
lastnih
prsi
.
In
v
prsih
je
plal
pogum
.
Stopal
je
,
oprezno
med
duplinami
,
z
umerjeno
hojo
minut
,
v
prsih
moč
,
v
udih
mladost
,
roke
polne
ljubezni
.
In
brez
misli
je
bilo
v
duši
spoznanje
,
da
je
le
zato
pogum
in
moč
in
le
v
ta
namen
,
ker
nosi
v
naročju
devico
,
neodeto
,
lepo
kakor
njegovi
sni
,
čisto
kakor
zarja
na
školjki
neba
.
Daleč
so
ji
viseli
lasje
;
vihar
jih
je
česal
v
mogočni
igri
,
kakor
češe
zlato
soparo
nad
ognjenikom
in
je
ne
more
izčesati
.
Oči
so
bile
sinje
in
globoke
;
gledale
so
Ambroža
in
mu
pravile
mnogo
pravljic
.
Sladka
tajnost
je
bilo
života
,
kakor
pesem
brez
okrutnosti
;
na
trdih
mladih
prsih
je
klilo
dvoje
drobnih
,
obetajočih
rož
.
Važno
in
resno
je
stopal
mladenič
,
dasi
je
bil
na
obrazu
smehljaj
.
Nosil
je
devico
,
ki
je
čutil
,
da
je
napol
že
on
;
čuval
jo
je
,
ker
je
slutil
sebe
samega
v
njej
.
Kolikor
je
bilo
v
njem
trdega
,
toliko
je
bilo
v
njej
mehkobe
;
kolikor
je
bilo
biča
v
njem
,
toliko
v
njej
ljubezni
;
kolikor
v
njem
jemanja
,
toliko
je
bilo
v
njej
daril
;
in
kolikor
je
imel
Ambrož
odrekanja
,
toliko
hrepenenja
je
klicalo
v
njenem
srcu
.
Takrat
,
ko
je
ležalo
že
mnogo
pota
za
hrbtom
,
se
je
zazdelo
,
kakor
da
se
je
zemlja
obrnila
proti
vzhodu
.
Ambrož
je
stal
na
vrhu
brega
in
ni
imel
nič
več
device
v
rokah
.
Objem
brez
meje
in
brez
prizanašanja
ju
je
družil
v
eno
,
in
dočim
sta
izginjala
drug
ob
drugem
,
se
je
dvigal
novi
človek
med
njima
.
Ko
se
je
stvoril
človek
iz
dvoje
ljudi
,
se
je
napotil
dalje
,
čuteč
v
svoji
krvi
trdnost
in
mehkobo
,
bič
in
ljubezen
,
jemanje
in
darežljivost
,
treznost
in
sen
,
isto
eno
in
drugo
,
nerazdeljivo
,
spojeno
na
veke
.
Zato
,
ker
je
bil
prejel
sanje
,
je
razumel
luč
življenja
,
ležečo
na
levi
,
razlito
brez
bregov
,
prihajajočo
iz
svetle
daljave
,
razumel
temo
strahu
na
svoji
desni
strani
ter
vedel
,
življenje
tu
in
tamkaj
strah
,
da
ni
smrt
nasprotje
življenja
,
marveč
plahost
.
Od
luči
,
ki
je
sijala
z
jutranje
strani
,
pa
je
prihajal
čudež
za
čudežem
v
njegove
ude
.
Noge
so
stopale
in
so
bile
bron
zvonov
:
zemlja
je
donela
pod
njimi
.
Oči
so
postale
stvariteljice
volje
:
kar
so
hotele
,
je
bilo
.
In
ko
je
hodil
dalje
,
so
zazvenele
na
ramah
peroti
;
dvignile
so
popotnika
,
da
je
plaval
nad
prostranstvom
,
gledaje
brez
strmenja
zemljo
in
brezmejnost
neba
.
Razprostrl
je
bil
roke
:
kakor
žarki
milosti
so
tekle
zlate
strune
iz
dlani
,
udarjale
druga
ob
drugo
in
pele
v
visokih
himnah
pesem
bližnje
nesmrtnosti
.
Naposled
se
je
spustil
k
svetišču
,
kjer
so
se
zibale
palme
okrog
marmornih
stebrenikov
.
Ti
pa
so
stali
na
višini
.
Velik
oltar
iz
belega
kamena
se
je
dvigal
na
sredi
odprtega
templja
,
ogromen
ogenj
je
gorel
na
njem
,
s
plameni
do
neba
.
In
mnogo
gostov
je
bilo
zbranih
;
to
pa
niso
bili
ljudje
,
temveč
ptice
,
svetle
kakor
solnce
,
život
zlat
,
glava
demant
,
z
demantnimi
krili
,
prišlec
se
je
začudil
;
zakaj
ta
hip
je
zaznal
,
da
se
je
tudi
on
prerodil
med
svojo
potjo
in
postal
sam
takšna
čudesna
ptica
,
enaka
vsem
,
ki
so
bile
naokoli
.
„
Kaj
je
ta
ogenj
,
o
bratje
?
“
se
je
obrnil
k
njim
.
In
vsi
so
mu
odgovorili
:
„
Ogenj
Nesmrtnosti
!
“
„
Komu
gori
?
“
je
vprašal
popotnik
.
„
Nesmrtnost
gori
Lepoti
!
“
se
je
glasil
odgovor
.
On
pa
se
je
pridružil
tistim
,
ki
so
stopali
k
zlatemu
kotlu
pred
žrtvenikom
,
trgajoč
si
prsi
,
da
se
je
udirala
kri
in
tekla
v
kotel
,
iz
kotla
v
ogenj
nesmrtnosti
.
Storil
je
takisto
,
in
rana
,
glej
!
je
bila
zgolj
sladkost
.
Potem
je
stopil
za
onimi
,
ki
so
bili
že
darovali
in
so
stali
pred
marmorno
ograjo
ter
se
čudili
v
nižavo
.
Videl
je
čudo
in
veliko
skrivnost
:
Med
dvema
sfingama
iz
črnega
porfirja
je
tekla
kri
daritve
ognja
v
kotanjo
,
umetno
zasekano
v
zelen
malahit
.
Iz
kotanje
pa
so
prihajali
ljudje
,
otroci
izprva
,
in
čimdalje
večji
,
ter
odhajali
v
življenje
,
po
cvetočih
livadah
,
tistemu
bregu
demonov
naproti
,
ki
je
ležal
ne
daleč
odondod
.
In
prišlec
je
videl
,
da
hodi
po
bregu
nebroj
ljudi
zaporedoma
in
gledal
isto
usodo
,
kakor
je
bila
njegova
,
pa
je
opazoval
tudi
druge
,
ki
so
poginjali
na
desni
in
na
levi
,
bodisi
da
so
uplahnili
,
bodisi
da
so
se
prevzeli
in
izgubili
pot
.
Vse
pa
,
ki
so
stali
okrog
njega
,
je
videl
čakati
nad
virom
človeštva
,
da
vstane
bodočnost
iz
njih
krvi
;
in
ko
se
je
odpravljala
na
pot
,
so
razprostirali
krila
ter
plavali
nad
njo
,
vodeč
jo
in
s
smehljajem
v
očeh
nad
njeno
neukostjo
,
ki
je
strmela
ob
sleherni
skrivnosti
.
Ko
pa
je
dotekal
čas
vodnika
,
so
se
dvigali
v
višavo
tik
do
podsolnčja
in
se
—
le
še
misli
samo
in
ne
več
telesa
—
raztapljali
v
brezmejnosti
nebitja
.
Tako
je
gledal
popotnik
izza
marmorne
ograje
krogotok
vseh
človeških
usod
.
In
ko
je
spoznal
ob
kotanji
pod
črnima
sfingama
življenje
od
lastne
krvi
,
je
odplul
tudi
on
,
za
cvetjem
Nesmrtnosti
,
po
zakonu
Lepote
...
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Zbudil
se
je
doktor
Ambrož
Čander
,
v
hladnici
na
vrtu
Jerneja
Cepudra
,
domislil
se
je
sanj
,
pogledal
v
resničnost
in
bridkost
mu
je
zalila
trepalnice
.
„
Tako
je
bilo
namenjeno
!
“
je
dejal
sam
pri
sebi
.
„
Odkod
te
sanje
?
Ali
jih
ne
poznam
izza
davnih
dni
?
Vse
to
se
mi
je
,
mislim
,
že
sanjalo
.
Mlad
sem
bil
;
tistikrat
sem
zrl
te
slike
,
ko
sem
ljubil
Blanko
na
domu
njenega
očeta
.
Morda
sem
ležal
v
gozdu
pod
smrekami
;
zaprle
so
se
oči
,
izmed
vej
je
priplaval
sen
in
v
snu
je
duša
pozabila
plahost
in
obsodbo
.
Ko
pa
je
prišel
čas
,
takrat
,
glej
,
Ambrož
!
si
pozabil
bodrečih
sanj
in
si
v
goli
strahopetnosti
priklical
kletev
nad
svoje
življenje
...
“
Prisluhnil
je
.
V
hiši
še
ni
bil
ponehal
ropot
,
ki
ga
je
predramil
;
razlegal
se
je
jokavi
in
krepostni
glas
Jerneja
Cepudra
,
to
pot
pa
z
nenavadnim
zanosom
in
slišno
naslado
ob
dviganju
in
padu
retorskih
figur
,
in
doktor
je
slišal
sleherno
besedo
,
zakaj
okna
so
bila
odprta
.
„
Vlačuga
!
“
je
kričal
Jernej
Cepuder
.
„
O
,
Blanka
Cepudrova
,
ti
si
kakor
vlačuga
:
kdor
te
ljubi
,
ga
goljufaš
!
Tak
ne
skrivaj
obraza
:
ali
meniš
,
da
ni
lepo
in
spodobno
,
če
te
bijem
,
nečistnica
?
Ti
si
me
vzela
—
ná
!
—
za
moža
—
ná
!
—
in
si
mi
prisegla
—
ná
!
—
zvestobo
,
—
ná
!
—
pa
si
se
zlagala
—
ná
!
—
in
si
me
varala
—
ná
!
—
že
bogvekolikrat
—
ná
!
—
in
si
me
danes
zopet
—
ná
!
—
pri
moji
krščeni
duši
—
ná
!
ná
!
ná
!
—
Kdo
,
povej
mi
,
pohujšanje
peklensko
,
ti
satan
prešestva
in
vse
mogoče
hudobije
,
kdo
je
bil
tisti
kozel
,
ki
je
pozabil
te
nove
manšete
ob
postelji
moje
zakonske
žene
,
dočim
je
bil
njen
ubogi
mož
pijan
in
je
ležal
na
kanapeju
med
življenjem
in
smrtjo
?
Jaz
nisem
bil
:
Jernej
Cepuder
ima
samo
dvoje
parov
manšet
:
eden
je
umazan
in
leži
pod
streho
,
ker
ga
ti
razvratnica
ne
opereš
,
drugega
je
imel
na
rokah
...
Ali
boš
počakala
?
Stoj
,
pravim
!
Kaj
meniš
,
—
stoj
!
kaj
meniš
,
da
sem
te
že
dovolj
?
“
Ali
že
so
se
s
treskom
zaprla
vrata
;
doktor
si
je
oddahnil
.
Nekaj
minut
kasneje
je
slišal
,
kako
so
otroci
v
šoli
zboroma
pozdravili
:
„
Hva
—
ljen
bo
—
di
Je
—
zus
Kri
—
stus
!
“
Glas
neizprosnega
Cepudra
je
komandiral
:
„
Molite
!
“
„
O
—
če
naš
,
ki
si
v
ne
—
be
—
sih
...
“
se
je
razleglo
na
daleč
,
s
kričečimi
otroškimi
glasovi
.
Doktorju
se
je
zazdelo
,
da
si
želi
smrti
.
„
Poginiti
,
ta
hip
še
,
vsaj
to
uro
brez
misli
,
brez
večnega
življenja
,
brez
spomina
o
bivših
rečeh
!
Umreti
!
Umreti
!
“
je
ponovil
z
naslado
,
čuteč
,
da
se
mu
vrača
patetski
tir
mišljenja
.
„
Nocoj
napišem
testament
:
mogoče
je
,
da
se
ustrelim
te
dni
...
“
In
že
je
gledal
samega
sebe
s
samokresom
v
roki
,
že
je
v
duhu
zavzemal
slikovito
stojo
na
najpripravnejšem
mestu
svojega
bodočega
stanovanja
v
občinski
hiši
,
že
je
srebal
v
duhu
patos
poslednje
misli
,
že
se
je
videl
„
od
strani
“
,
s
prestreljeno
glavo
in
s
tistim
mrtvaškim
mirom
črt
,
ki
se
je
spominjal
,
da
poje
pesnik
o
njem
:
„
In
vse
skrivnosti
je
spoznal
...
“
„
Ne
,
ona
me
ni
ljubila
!
“
je
zaključil
navsezadnje
.
„
In
če
me
je
,
ni
me
dovolj
;
zakaj
ni
pokazala
,
Bog
nebeški
?
Le
z
eno
besedo
,
ki
bi
jo
bil
razumel
,
le
z
enim
pogledom
,
ki
mu
ne
bi
bil
oporekal
dvom
!
Sramežljivost
ženske
,
je
rekla
sinoči
,
ali
nekaj
sličnega
;
pa
v
možu
je
tudi
sramežljivost
,
in
je
več
:
je
ponos
!
—
Toda
,
“
je
pomislil
čez
nekaj
časa
,
„
ako
sem
jo
ljubil
s
popolnostjo
,
bi
bil
moral
vendarle
jaz
govoriti
:
tista
je
ljubezen
ljubezni
,
ki
premaga
vse
.
Tista
,
ki
vsesa
vso
dušo
,
da
ne
ostane
nič
razen
ljubezni
...
Torej
je
naposled
tudi
jaz
nisem
ljubil
?
Potemtakem
ni
bilo
niti
v
meni
takšnega
čuvstva
,
da
ga
ne
bi
bilo
lažnivo
imenovati
ljubezen
?
In
kaj
je
bilo
potem
,
da
je
uničeno
zaradi
tistega
vse
življenje
?
“
Ta
hip
so
se
zunaj
oglasili
ženski
koraki
.
Gospa
Blanka
je
prihajala
v
hladnico
,
da
se
izplaka
;
videti
je
bilo
,
po
vsej
njeni
potrti
postavi
,
po
rosnih
in
zakrvavelih
očeh
,
po
ustnicah
,
ki
so
drgetale
,
po
laseh
,
ki
so
bili
v
neredu
in
po
rutici
,
ki
jo
je
držala
v
roki
.
Oblečena
je
bila
v
lahko
,
skoraj
belo
obleko
,
z
madeži
na
krilu
.
Doktor
Čander
ji
je
pogledal
v
osuplo
lice
in
videl
,
da
ima
rdeč
,
višnjevkast
rob
na
desni
strani
čela
.
Bridko
se
je
nasmehnil
,
vstal
je
,
stopil
ji
je
naproti
;
zakaj
v
tem
trenotku
ga
je
toli
obvladalo
sočutje
,
da
je
pozabil
vso
zvezo
svojih
premišljevanj
.
Blanka
je
zardela
,
ko
ga
je
našla
v
svojem
zavetišču
.
Nato
je
vzkliknila
tiho
:
„
Ti
si
tukaj
?
In
jaz
sem
menila
,
da
si
odšel
!
“
Razprostrla
je
roke
,
a
le
napol
,
tako
da
so
čakale
še
povešene
,
kakor
da
bi
tudi
ona
čutila
iztreznjenje
svojih
misli
ter
si
ga
ne
bi
ljubila
objeti
.
Čander
jo
je
rahlo
,
kakor
je
bil
vajen
v
stoinsto
slučajih
svojih
dogodivščin
z
ženskimi
,
pritegnil
nase
,
položil
ji
desnico
okrog
pasu
,
dvignil
si
z
desnico
njeno
levico
do
srca
ter
poljubil
Blanki
usta
in
oči
.
Po
tem
je
spoznal
,
da
je
za
vso
resnico
končano
;
po
tem
,
da
jo
je
mogel
navzlic
studu
in
žalosti
,
ki
sta
mu
oblila
srce
,
objeti
in
poljubiti
z
lažjo
,
ki
jo
je
imel
vselej
pripravljeno
za
katerokoli
žensko
,
in
s
tistim
mrzlim
in
mrtvim
občutkom
,
ki
ga
je
predobro
poznal
iz
časov
svojega
nekdanjega
donjuanstva
.
Zdaj
,
ko
je
bila
omita
in
počesana
,
s
svežo
razburjenostjo
v
potezah
obličja
,
se
ni
zdela
niti
tako
starikava
niti
tako
odurna
kakor
prej
,
tem
manj
,
čim
je
obvladala
njene
črte
ob
pogledu
na
doktorja
nemudoma
tista
vidna
zavest
samice
ter
jih
navdala
s
posebnim
izrazom
,
ki
ga
nehote
dobivajo
vse
ženske
,
kadar
so
z
moškim
sobesednikom
.
Ali
Čander
je
imel
svojo
notranjo
gotovost
in
jo
je
občutil
toliko
bridkeje
,
kolikor
manj
se
je
kazala
v
zunanjosti
.
„
Druga
lepota
je
bila
,
ki
si
jo
ljubil
,
“
je
govoril
svojemu
človeku
,
dočim
je
gospa
Blanka
razkazovala
prepir
z
Jernejem
,
„
in
te
ni
več
.
Kaj
pomaga
,
da
obraz
ni
tako
neznosno
ostarel
in
da
lasje
še
niso
tako
žalostno
posiveli
?
“
Prihajala
mu
je
jasnost
,
da
si
nimata
povedati
ničesar
,
prav
ničesar
več
,
pod
milim
Bogom
ne
najmanjše
stvari
na
svetu
;
da
si
tudi
sinoči
ne
bi
bila
imela
,
ako
ne
bi
bilo
vina
in
tistih
čudnih
,
norih
razpoloženj
;
in
da
bi
nedvomno
ušel
,
če
bi
se
imel
to
uro
ponoviti
obračun
,
ko
sta
razodevala
drug
drugemu
slučaje
in
nesrečo
svojega
življenja
.
„
Kajti
,
“
je
rekel
v
mislih
,
„
takšnih
ran
ne
gre
odpirati
tujemu
človeku
:
to
potem
preveč
boli
in
gnije
.
In
ona
,
čeprav
so
rane
zaradi
nje
,
je
vendarle
umrla
mojemu
srcu
ter
je
tujka
moji
duši
.
Tako
se
je
zopet
izpolnilo
,
kar
sem
slišal
govoriti
,
ko
smo
bivše
čase
izza
kave
in
papirosk
modrovali
o
ljubezni
:
da
ljubi
človek
—
ne
človeka
,
temveč
svojo
ljubezen
samo
in
da
zavoljo
nje
hrepeni
po
tistem
,
kar
ga
je
ozarilo
.
“
Sedela
sta
v
najtemnejšem
kotu
,
tam
,
kjer
je
bila
senca
čisto
gosta
;
jedva
da
so
prodirali
žarki
svetlobe
do
njiju
.
Lasje
gospe
Blanke
so
bili
polni
zelenih
odsevov
.
„
Umolknila
si
,
duša
,
“
je
dejal
doktor
,
čuteč
z
nekakšno
jezno
zadovoljnostjo
vso
nežnost
in
vso
pritvorjeno
ljubezen
,
ki
je
donela
v
njegovem
glasu
.
„
O
čem
premišljaš
?
“
„
O
čem
?
O
tebi
in
o
naju
!
“
je
šepnila
Blanka
z
vročim
glasom
;
dvignila
je
trepalnice
,
pogled
blaženosti
se
je
razlil
iz
oči
.
„
Če
pač
tudi
ona
laže
,
kakor
lažem
jaz
!
“
si
je
mislil
Ambrož
Čander
.
„
Bogme
,
hvaležen
bi
ji
bil
in
više
bi
jo
cenil
,
ako
bi
vedel
,
da
laže
.
Zakaj
ne
lažeš
,
strela
božja
!?
“
mu
je
prišlo
na
jezik
in
je
zablestelo
v
naglem
,
srditem
pogledu
,
ki
ga
Blanka
ni
zapazila
.
„
Če
ne
moreš
drugega
,
zlaži
se
vsaj
,
da
me
ne
ljubiš
!
Toda
,
ti
morda
lažeš
,
ko
praviš
,
da
me
ljubiš
in
da
misliš
name
,
v
resnici
pa
se
dolgočasiš
bolj
od
mene
in
jedva
čakaš
,
da
izginem
...
Ako
lažeš
v
resnici
takšno
laž
—
hvala
,
o
hvala
ti
!
Samo
da
bi
vedel
,
padel
bi
pred
teboj
na
kolena
,
poljubil
bi
tvoje
razpokane
roke
,
in
zemljo
,
in
tiste
tvoje
beraške
,
raztrgane
čevlje
...
In
zares
,
pametneje
bi
bilo
;
reči
bi
ti
moral
,
da
imaš
dober
okus
...
Bogme
,
kako
bi
ti
čestital
,
ako
te
prihodnjič
pretepe
Jernej
Cepuder
zaradi
drugih
,
ne
pa
zaradi
mojih
manšet
!
—
Gumbi
so
stali
dvajset
kron
;
te
bo
zdaj
nosil
Jernej
,
ako
jih
ne
zapije
,
“
mu
je
prišlo
na
um
.
„
Ako
bi
videla
moje
misli
,
kaj
bi
dejala
?
“
„
Ali
si
videl
zjutraj
mojega
najstarejšega
,
ko
si
hodil
skozi
drugo
sobo
?
“
se
je
tistikrat
spomnila
Blanka
.
„
Ta
je
tisti
,
od
Františka
,
“
je
dodala
ob
globokem
vzdihljaju
,
ki
se
je
zdel
doktorju
odkritosrčen
.
„
Tudi
on
bržčas
ne
bo
učakal
starosti
;
na
licih
se
mu
vidi
,
da
nosi
kal
bolezni
v
sebi
...
“
In
začela
je
pripovedovati
o
svojih
sinovih
in
hčerah
.
„
Prvi
je
Franc
,
drugi
Jernej
,
tretji
Ciril
;
dekleta
so
štiri
:
Blanka
,
Vida
,
Olga
in
Milica
...
“
„
Ah
,
ta
je
tista
,
ki
se
je
drla
,
“
je
mislil
doktor
srdito
.
„
Mhm
!
“
je
nadaljeval
sam
pri
sebi
med
tokom
Blankinih
besed
.
„
Sicer
pa
,
ženska
božja
,
čemu
klatiš
prazne
marnje
?
Nekaj
drugega
bi
hotel
vedeti
,
preden
ti
sežem
k
slovesu
v
prelepo
roko
:
ali
ni
nemara
vsa
tvoja
žalost
za
tisto
najino
ljubeznijo
danes
v
nerazodetem
bistvu
nekaj
čisto
drugega
,
nego
je
bila
najprve
čase
?
Ženska
,
ki
je
izkusila
tvojo
usodo
,
navsezadnje
ne
more
več
imeti
sanj
,
idealov
in
sentimentalnih
zadušnic
za
mrtvo
ljubeznijo
.
Kaj
pa
,
če
je
tebi
v
dnu
duše
žal
,
da
si
zaradi
lumparije
svojega
očeta
izgubila
človeka
,
ki
bi
ti
bil
kavalirski
mož
in
bi
ti
nudil
boljše
življenje
in
uglednejše
mesto
v
cedi
naše
družbe
?
Kajti
,
toliko
si
pač
prebrisana
,
da
si
po
moji
sinočnji
vzhičenosti
misliš
:
ako
bi
bil
imel
Čander
mene
ob
svoji
strani
,
bi
danes
ne
bil
samo
to
,
kar
je
!
“
Sredi
te
misli
se
je
zalotil
,
da
se
že
dalje
časa
ne
meni
za
Blanko
,
dasi
je
umolknila
.
Pogledal
jo
je
in
videl
njene
oči
vprte
vase
;
sijale
so
s
čudnim
izrazom
.
„
Bog
nebeški
!
To
je
isto
,
kar
sem
ji
poprej
jaz
očital
,
v
njeni
odsotnosti
:
zakaj
mi
nisi
povedal
?
“
je
ostrmel
in
ni
izmislil
besede
,
da
bi
prekinil
molk
.
Z
gospo
Blanko
pa
se
je
takrat
zgodila
čudna
in
nepričakovana
izprememba
.
Obraz
ji
je
okamenel
,
oči
so
obstale
v
brezupnosti
;
sklenila
je
roke
in
izpregovorila
s
težkim
,
ubitim
glasom
,
kakor
da
ga
svinec
vleče
k
tlom
:
„
Saj
to
ni
res
!
Vse
to
ni
več
resnica
!
Vse
to
je
bilo
,
in
midva
,
ki
sva
menila
,
da
še
živi
,
sva
grešila
.
Tujec
tujcu
sva
odprla
srce
,
tujec
tujcu
razgalila
ljubezen
!
“
Glava
se
ji
je
povesila
nizko
na
prsi
,
roke
so
zdrknile
v
krilo
;
in
mahoma
se
je
vrgla
z
vsem
gornjim
životom
na
nizko
mizo
,
da
je
čelo
zamolklo
udarilo
po
kamenu
.
Zajokala
je
,
s
krčevitim
jokom
;
Čander
se
je
prestrašil
,
da
je
ne
bi
slišal
mož
iz
šolske
sobe
.
„
Tiho
bodi
!
“
je
zajecljal
,
ker
ni
imel
poguma
,
da
bi
ugovarjal
;
preveč
je
bil
iznenaden
.
Blanka
pa
je
ponavljala
z
glasom
skrajnega
obupa
:
„
Ali
morava
tako
lagati
?
Moj
Bog
,
ali
morava
?
Čemu
,
čemu
?
O
Bog
,
o
Bog
!
“
Tedaj
je
doktor
vstal
,
bodisi
iz
sočutja
,
bodisi
od
čudne
redke
žeje
po
resnici
in
odkritosrčnosti
:
„
Blanka
,
“
je
dejal
s
toplim
glasom
,
ki
je
prijetno
grel
tudi
njegovo
lastno
zavest
,
„
res
,
ti
si
pametnejša
!
Ne
plakaj
:
nič
več
ne
bova
lagala
...
Ti
čutiš
in
jaz
čutim
:
ljubezen
je
mrtva
;
glej
,
obadva
,
vsakteri
zase
sva
jo
hotela
ubiti
,
pa
je
nisva
zmogla
,
samo
ranila
sva
jo
na
smrt
.
Pozabila
sva
,
da
jo
more
ugonobiti
šele
to
,
kar
se
je
zgodilo
:
utešenje
!
Ali
jo
hočeva
objokovati
?
Blagor
mrtvim
...
Morda
boš
zdaj
,
ko
preboliš
pogreb
ljubezni
,
laglje
nosila
svoj
križ
življenja
...
In
če
ne
?
Če
bo
zdaj
,
odsihdob
,
vse
prazno
in
pusto
v
tvoji
duši
,
čeprav
si
mati
sedmero
otrok
?
Pa
misli
name
:
jaz
nimam
niti
otroka
,
da
bi
živel
zanj
...
“
Pogladil
ji
je
lase
z
roko
.
„
Tiho
,
tiho
,
ne
dvigaj
glave
,
ne
išči
besed
,
ne
laži
:
dva
tujca
se
ločujeta
.
—
Zbogom
!
“
je
rekel
naglo
in
s
preplašenim
glasom
;
zazdelo
se
mu
je
,
da
polzi
nekaj
mokrega
čez
obraz
.
No
,
zunaj
se
je
otrl
z
rutico
in
je
videl
,
da
ni
bilo
ničesar
;
od
volje
same
in
od
žive
zavesti
potrebe
,
da
se
tudi
on
razsolzi
ob
tej
slovesni
priliki
,
se
je
bila
zmešala
domišljija
ter
ga
je
goljufala
.
Hotelir
pri
‚
modrem
volu
‘
ga
je
sprejel
z
zmernim
poklonom
ter
z
neprikrito
grajo
v
očeh
.
Čudno
se
je
ozrl
po
njegovem
ponočnjaškem
licu
in
po
vsej
njegovi
zanemarjeni
,
neoščetkani
prikazni
;
videlo
se
mu
je
,
da
premišlja
,
ali
bi
potratil
besedo
.
Nato
se
je
zlobno
nasmehnil
,
rekoč
:
„
Kravato
ste
izgubili
,
gospod
doktor
?
Je
bila
pač
vesela
zabava
pri
‚
zlati
zvezdi
‘
,
kaj
ne
,
če
dovolite
,
da
vprašam
?
“
Doktor
Čander
se
je
razjezil
nad
seboj
,
čuteč
,
da
v
tem
hipu
ne
more
napraviti
osornega
in
ogorčenega
obraza
.
Zamrmral
je
nekaj
nerazumljivega
in
se
je
napotil
v
svojo
sobo
.
Stopnice
,
ki
so
se
mu
videle
še
včeraj
zanimive
in
častitljive
,
so
bile
danes
odurne
,
surove
in
puste
,
kakor
je
bila
pusta
,
surova
in
odurna
vsa
ta
nova
okolica
,
vsi
njeni
ljudje
in
po
sedanji
zavesti
Ambroža
Čandra
tudi
njegova
lastna
duša
,
kjer
so
se
zrcalili
.
Mrak
na
mostovžu
se
mu
je
zdel
moreč
,
zrak
poln
smradu
in
zoprne
vlage
,
in
pohištvo
v
sobi
kakor
zvest
izraz
splošnega
prihuljenega
vrljaštva
gospodarjevega
in
vse
tukajšnje
srede
.
Naročil
si
je
obed
,
ki
se
ga
ni
pritaknil
,
in
veliko
buteljko
vina
,
ki
ga
je
izpil
kakor
vodo
.
Nato
se
je
vrgel
na
posteljo
ter
spal
do
poznega
popoldneva
.
Zbudilo
ga
je
predvečerno
solnce
,
ki
mu
je
sijalo
naravnost
v
sobo
in
je
padalo
čez
posteljo
v
dveh
širokih
,
prijetno
grejočih
trakovih
.
Prestrašil
se
je
,
planil
je
pokoncu
.
Zopet
so
se
bile
zmedle
misli
,
in
v
prvem
polsnu
je
moral
iznova
obuditi
vse
spomine
po
vrsti
.
Težko
le
in
uporno
se
je
sklepala
veriga
.
„
Satan
!
“
je
dejal
skorajda
glasno
,
„
česa
mi
je
zmanjkalo
?
Možgani
so
odrekli
pokornost
in
počivajo
,
kakor
da
bi
terjali
svoboščin
...
Nekaj
se
je
izpraznilo
,
in
že
ni
več
tiste
luči
v
življenju
;
nič
se
je
izkazal
za
nič
,
in
meni
je
pri
srcu
kakor
človeku
,
ki
je
doživel
in
ki
mu
smrt
odpira
vrata
.
“
Strahoma
se
je
ozrl
.
Soba
,
s
celotnim
značajem
vsega
,
kar
je
bilo
v
njej
,
se
mu
je
zdajci
zazdela
nekako
mrtvaška
.
Stresel
se
je
,
kakor
da
je
njegova
široka
postelja
katafalk
,
mrak
na
temnopobarvanem
stropu
žalno
sukno
,
razsvetljeno
okno
pa
luč
,
ki
mu
sveti
k
nevzdramnemu
počitku
.
Planil
je
pokoncu
;
prestopil
je
semintja
,
da
se
osvesti
in
da
se
trdneje
prepriča
o
puhlosti
svojih
čudnih
strahov
.
Namenoma
si
je
prepovedal
vsaktero
misel
;
in
tako
je
hodil
v
naporni
toposti
duše
dolgo
časa
gorindol
,
preden
je
zaslišal
,
kako
mu
glasno
šklepečejo
zobje
.
„
Ali
blaznim
?
“
Z
vso
silo
je
udaril
z
nogo
po
tleh
;
stari
prepereli
omet
se
je
odkrušil
na
stropu
ter
padel
na
tla
,
droben
košček
,
čudno
bel
na
temni
okolici
preproge
.
„
Zakaj
ni
koga
tu
?
Zakaj
ni
prijatelja
,
da
bi
se
mu
mogel
zaupati
.
Ne
namreč
zaradi
zaupnosti
in
gobezdanja
,
temveč
samo
,
da
bi
stavil
:
glava
je
pokvarjena
,
meša
se
mi
um
!
—
Ali
zakaj
nisem
v
mestu
?
Šel
bi
k
tovarišu
,
pa
bi
mu
dejal
:
—
Duša
krščanska
,
odpri
mojo
prismojeno
čepinjo
in
poglej
za
kolesi
;
gorje
tebi
in
meni
,
ako
ne
najdeš
tistega
,
ki
je
zarjavelo
ali
polomljeno
!
—
Tako
pojde
po
malem
dalje
;
najprej
fiksne
ideje
,
nato
druge
norosti
,
naposled
morda
besnost
ali
skok
skozi
okno
;
lepše
bi
bilo
vsekakor
in
naravnost
brez
primere
dostojnejše
,
kakor
pa
če
bi
posnemal
tiste
farizeje
,
ki
se
slečejo
do
nagega
in
steko
na
prosto
ter
skačejo
v
takšni
vabljivosti
po
vogalih
in
ulicah
,
da
bi
jih
ljudje
videli
...
Najpametnejše
bo
vendarle
,
da
napravim
tako
,
kakor
sem
sklenil
že
davno
,
za
tisti
čas
,
ko
se
naveličam
življenja
...
Seve
,
treba
je
počakati
,
da
pridejo
moje
reči
,
zaradi
gramofona
...
Šampanjca
si
postavim
na
mizo
,
—
kdo
ve
,
ali
ga
imajo
v
tem
trikrat
prokletem
gnezdu
?
—
in
snop
raznovrstnih
prelepih
cvetlic
,
da
,
—
in
gramofon
.
Potem
mu
naložim
kakšno
lepo
,
fino
,
finčkano
...
m-da
!
—
naprimer
tisto
šampanjsko
,
iz
Don
Juana
...
in
si
nalijem
šampanjca
v
svojo
staro
turško
pištolo
,
ki
jo
imam
od
miss
Edite
,
v
nabasano
povrh
krogle
,
—
napijem
neumrjočnosti
svoje
duše
,
svoje
takozvane
...
in
izprožim
;
naravnost
v
pravi
kraj
!
Svinec
bi
razmozgal
medulo
in
blagorodje
doktor
Ambrož
Čander
bi
bil
zopet
kandidat
:
za
svetnika
!
“
Veselost
ga
je
pograbila
ob
teh
mislih
,
kakor
človeka
,
ki
namerja
ukaniti
nasprotnike
po
sila
modrem
in
umetnem
načinu
.
„
Res
,
“
je
ugibal
sam
pri
sebi
,
„
ako
pogledaš
življenje
z
očesom
suhoparnega
učenjaka
,
z
vidika
te
dolgočasne
in
salamilijonske
moderne
filozofije
,
—
slepo
je
,
brez
smotra
,
brez
zmisla
,
brez
ciljev
,
brez
vsakršnega
onga
;
vse
te
reči
so
življenju
beračevi
cekini
...
Nam
pa
,
Ambrožu
Čandru
,
ki
imamo
mehko
srce
in
skoraj
da
genialno
dušo
,
ljubečo
umetnost
,
odeto
z
bajnostjo
domišlije
,
se
prikazuje
ves
ta
vozel
brezsmotrenih
dogodkov
,
slepih
slučajev
in
nerodnih
posledic
kakor
demonsko
božanstvo
,
usoda
,
strašna
ravno
v
svoji
krivični
,
brezobzirni
slepoti
...
Kako
silen
bi
moral
biti
človek
,
da
bi
se
ji
ustavljal
in
gospodoval
nad
njo
:
bogme
,
do
smrti
bi
moral
biti
osemnajstleten
fant
in
do
smrti
platonsko
zaljubljen
!
—
Stvar
je
pa
vendarle
ta
,
da
smo
izvečine
prešibki
in
preslabotni
;
mrhe
smo
,
nič
prida
ni
vse
človeške
krame
,
tehtaj
jo
kakorkoli
.
Zato
goljufavamo
življenje
,
kjer
ga
moramo
;
ali
ni
lep
samomor
,
s
pozo
,
s
patosom
in
s
potrebno
tragično
poezijo
najidealnejša
goljufija
,
ki
jo
more
izumiti
človeški
um
?
To
je
sploh
tako
imenitno
,
da
se
zdi
skoraj
nadčloveškega
izvira
...
Kakor
da
bi
pljunil
v
skledo
:
na
gimnaziji
sem
imel
požrešnega
tovariša
,
ki
je
doma
vselej
pljunil
v
skledo
,
kadar
so
prišli
štruklji
na
mizo
;
nihče
ni
več
maral
jesti
,
vse
je
ostalo
njemu
...
Tako
,
da
:
demonu
—
v
skledo
;
usoda
ne
ljubi
mrhovine
...
Lepo
je
vendarle
,
ako
ostane
poslednji
ostanek
človeka
takorekoč
nepožrt
!
“
Nato
se
je
iznova
preplašil
:
prišlo
mu
je
,
kakor
da
ima
važen
opravek
,
neodložljivo
delo
,
in
da
se
zgodi
nekaj
strašnega
,
če
ga
zamudi
,
—
on
pa
misli
in
si
ubija
glavo
,
ne
da
bi
se
mogel
spomniti
,
v
čem
obstoja
.
Nekaj
minut
je
stal
na
sredi
sobe
,
obraz
izpačen
,
oči
nemirne
in
polne
kalnega
strmenja
;
zrcalo
je
viselo
nasproti
,
osupnil
je
,
ko
se
je
zagledal
.
Nato
se
je
polagoma
,
s
hudobno
natančnostjo
in
s
skoraj
pedantsko
rahlostjo
razmotala
gruča
njegovih
misli
;
ko
je
s
trudno
dušo
,
ves
tresoč
se
od
nervoznega
srda
,
obstal
pred
zaključkom
,
je
spoznal
,
da
je
bil
tisti
pozabljeni
in
nujni
posel
to
,
da
čimprej
zapusti
to
sobo
in
začuti
nad
glavo
namesto
njenega
nizkega
stropa
svobodno
,
zračno
nebo
.
„
Da
,
da
!
“
je
momljal
pod
brki
,
spuščaje
se
po
stopnicah
,
„
samo
to
sem
namerjal
...
In
čudno
,
čudno
,
patološko
dejstvo
takorekoč
,
znamenje
cerebralne
paralize
:
hodil
sem
,
—
ne
,
dirjal
sem
iz
kota
v
kot
,
to
misel
v
glavi
,
pa
iščoč
jo
,
ne
da
bi
jo
našel
...
“
Zunaj
je
bilo
toplo
,
a
ne
več
vroče
;
včerajšnja
soparica
je
bila
izginila
,
in
tudi
rahel
dež
se
je
razlil
na
žejni
svet
med
tem
,
ko
je
v
spal
doktor
Čander
svoje
popoldansko
spanje
.
Tako
je
bil
zrak
po
trgu
svež
,
nekoliko
vlažen
in
živahen
v
prijetni
skladnosti
svojih
poznih
tonov
,
globljih
in
sočnejših
zaradi
mokrote
.
Za
oči
in
za
misli
doktorja
Čandra
,
ki
se
je
napotil
proti
pol
ure
oddaljenemu
rudniku
,
je
skrivala
ta
vlažna
gorkota
ozračja
in
sočna
barvanost
neba
nekaj
mističnega
in
zagonetnega
.
Že
pri
poslednjih
hišah
v
trgu
se
mu
je
zazdelo
,
da
so
se
izpremenila
njih
umazana
,
rjavkasta
in
sivozelena
pročelja
v
resnobne
,
zadovoljne
obraze
z
neorganskimi
geometričnimi
oblikami
,
vrata
—
zehava
usta
,
okna
—
hudobne
oči
.
In
čim
dalje
je
prihajal
v
naravo
,
tem
bolj
se
mu
je
vsiljevalo
razpoloženje
tihe
,
osuple
groze
pred
nečim
breztelesnim
,
nesnovnim
,
a
vendar
do
nemogočosti
silnim
in
svečanim
,
pred
skrivnostjo
,
ki
se
je
ovijala
najmanjšega
predmeta
.
Kamenje
na
cesti
,
temnejše
kakor
v
suši
,
leščevje
pokraj
poljske
steze
,
jelše
,
ki
so
otresale
tuintam
poslednje
kaplje
dežja
,
vse
je
imelo
svoj
posebni
pogled
,
razločen
in
občuten
,
dasi
od
nevidnih
oči
.
Kakor
živi
človek
po
večini
svojih
dni
zgolj
težko
,
organsko
življenje
sebeohrane
in
ploditve
,
v
redkih
minutah
pa
se
zave
,
da
je
njegova
prijemljiva
snovnost
zgolj
jedro
silne
,
duševne
,
v
brezmejnost
raztezne
grude
,
obdarjene
s
prečudnimi
čari
čisto
svoje
,
temne
in
nerazodete
mistike
,
in
začuti
,
kako
se
ta
gruda
giblje
,
živi
,
širi
in
krči
,
dobiva
in
izgublja
oblike
in
se
drgne
ob
druga
podobno
čudesna
in
nevidna
kraljestva
,
z
veliko
močjo
do
njih
ali
z
velikim
podleganjem
njihovemu
vplivu
,
—
tako
se
je
zazdelo
doktorju
Čandru
v
tej
uri
,
da
izpuhteva
vsa
zemlja
svojo
mogočno
,
v
brezmejnost
kipečo
dušo
,
utripajočo
po
tisočernih
,
ne
njemu
in
ne
nikomur
razodetih
zakonih
.
Plahega
in
majhnega
se
je
zagledal
,
plazečo
revščino
na
orjaških
prsih
vesoljnega
čudovišča
,
—
in
zdajci
se
je
spomnil
z
veliko
grozo
,
da
vse
svoje
življenje
ni
prisluškaval
k
tej
demonski
duši
reči
,
in
da
manjka
njemu
,
človeku
brez
ljudske
vere
in
brez
višje
pobožnosti
nevernika
,
vsa
tista
vdanost
,
s
katero
bi
se
mogel
v
tem
trenotku
potolažiti
nad
svojim
glupim
in
lahkomiselnim
,
z
razmahi
vsakdanje
retorike
zapravljenim
življenjem
.
Iz
te
potrtosti
prepoznega
spoznanja
ga
je
zdramil
korak
,
ki
ga
je
na
polovici
pota
zaslišal
pred
seboj
.
Dvignil
je
glavo
:
precej
visoka
,
mlada
ženska
s
temnorjavimi
kitami
pod
belim
slamnikom
,
v
svetlorjavi
obleki
,
svetlo
ogrinjalo
na
levici
,
v
desnici
velik
šop
visokih
lilastih
poljskih
cvetlic
,
je
stopala
po
razguganem
mostičku
,
ki
je
vodil
čez
širok
jarek
ter
odmeval
pod
nogami
.
„
Prijazna
je
videti
,
“
je
menil
doktor
z
veliko
gotovostjo
slutnje
.
„
Odobrovoljil
bi
se
,
če
bi
zdajle
pogledal
lep
obraz
.
“
Pospešil
je
korake
;
in
ko
je
on
dospel
na
most
,
ga
je
ženska
zaslišala
ter
se
ozrla
,
naglo
,
z
gibkim
,
plašnim
obratom
.
Bila
je
učiteljica
Karla
.
Doktor
je
pozdravil
,
s
širokim
,
izrazovitim
lokom
desnice
;
ona
se
je
nasmehnila
in
počakala
.
„
Oddaleč
sem
spoznal
svojo
ljubeznivo
sosedo
!
“
je
izpregovoril
doktor
z
veselim
glasom
,
ki
je
prikrival
ves
njegov
notranji
prepir
.
„
Vi
ste
mi
dobro
znamenje
:
sinoči
tovarišica
,
danes
prva
,
ki
jo
srečam
na
izprehodu
...
“
„
Vi
ste
menda
še
ostali
?
“
je
vprašala
Karla
,
veselih
oči
.
„
Do
konca
!
“
je
vzkliknil
doktor
.
„
Dokler
ni
zadnja
sraga
vina
prelita
...
če
dovolite
,
da
parodiram
pesnika
,
ki
vam
je
nemara
drag
.
Videl
sem
komedije
peto
dejanje
;
nato
se
je
uprl
krčmar
,
in
krokarji
smo
se
razfrčali
...
“
„
Da
,
da
,
poslušala
sem
mrtvaško
pesem
,
“
se
je
zasmejala
učiteljica
.
„
Vi
niste
spali
?
“
„
Sedela
sem
pri
oknu
...
Jaz
včasi
ne
morem
spati
:
so
takšne
noči
,
ko
se
človek
nasloni
in
premišlja
do
jutra
...
In
vi
ste
imeli
težko
glavo
?
Vidi
se
vam
;
če
mi
obljubite
poboljšanje
,
vas
hočem
pomilovati
...
Kam
zdaj
?
“
je
govorila
naglo
,
s
kratkimi
presledki
,
kakor
v
zadregi
.
„
Proti
rudniku
...
Tam
bo
menda
tudi
gospod
Gaber
,
inženir
?
“
„
On
?
Ah
,
da
...
“
je
dejala
Karla
nekako
potrto
.
„
On
je
gotovo
tam
...
In
zdaj
bo
kmalu
gotov
;
potem
pride
mogoče
po
tej
poti
.
“
Zardela
je
,
čuteč
,
da
se
je
zagovorila
.
„
Jaz
tepec
!
“
se
je
ozmerjal
doktor
Čander
.
„
Sinoči
sem
sebi
pokvaril
ljubezen
in
danes
—
glej
me
,
nerodo
,
na
najlepši
poti
,
da
zmotim
sestanek
,
ki
bi
se
smel
s
pravico
vršiti
pod
mojim
pokroviteljstvom
.
In
tako
si
nabiram
v
novem
kraju
dragocenih
simpatij
!
—
Oprostite
,
“
se
je
obrnil
h
Karli
,
„
mudi
se
mi
...
Inženirja
menda
ne
bom
utegnil
iskati
:
mimo
pojdem
in
se
po
drugi
strani
vrnem
v
trg
...
“
Karla
ga
je
pogledala
s
skrito
hvaležnostjo
,
ki
pa
vendarle
ni
ušla
doktorjevim
očem
.
Ambrož
Čander
se
je
spoštljivo
razslovil
in
naklonil
;
nato
je
brzih
korakov
odhitel
naprej
.
„
Smola
,
smola
!
“
je
tarnal
,
nažigaje
kubo
,
ko
se
je
skril
za
grmovjem
.
„
Smola
,
trikrat
smola
...
Ali
sem
moral
izbrati
baš
njeno
pot
?
Zdaj
bi
se
mi
hotelo
krevsati
počasi
,
kakor
pristoji
upehanim
starcem
,
ki
so
doigrali
v
tej
dolini
fizikalnih
zakonov
in
solza
;
pa
moram
hiteti
,
zaradi
nje
...
Jaz
nepopravljivi
norec
:
dandanašnji
bi
se
bil
moral
že
osvoboditi
ženskega
vpliva
,
—
kolikokrat
sem
se
ga
pač
že
prenajedel
?
—
in
glej
,
prvi
škrat
,
ki
pride
,
me
ovije
okrog
prsta
kakor
trak
...
“
Pred
rudniškim
poslopjem
je
stalo
polno
rudarjev
,
črnih
in
trudnih
;
toda
begali
so
semtertja
,
meneč
se
z
razburjenimi
glasovi
.
Doktor
Čander
je
obstal
,
prisluhnil
,
stopil
bliže
in
povprašal
.
Izvedel
je
,
da
se
je
nekemu
delavcu
razpočil
dinamit
in
ga
strahovito
v
razmesaril
.
Zdaj
so
čakali
zdravnika
,
Čandrovega
prednika
;
poslali
so
bili
z
vozom
ponj
,
ker
se
je
reklo
,
da
je
odšel
v
poldrugo
uro
oddaljeno
vas
,
h
kmetu
,
ki
je
ležal
za
vodenico
.
„
Plodonosen
kraj
!
“
je
dejal
Čander
sam
pri
sebi
,
„
vsak
trenotek
imaš
posle
med
temi
ljudmi
.
“
Nato
se
je
ponudil
.
Peljali
so
ga
v
leseno
uto
,
pobarvano
s
karbolinejem
,
kjer
je
ležal
ranjenec
na
nosilnicah
.
Široka
luža
krvi
se
je
vlekla
od
vrat
do
njega
.
Dva
bradata
možaka
,
goloroka
,
bledih
in
izpačenih
lic
,
sta
ga
držala
za
roke
,
dva
druga
za
noge
;
zakaj
ranjenec
se
je
zvijal
in
kričal
z
nečloveškim
,
živalskim
glasom
,
bolj
podoben
krvavi
kepi
kakor
živemu
telesu
.
Gornji
del
života
so
mu
bili
slekli
,
na
spodnjem
je
bila
obleka
potegnjena
do
kolen
.
Trebuh
je
zijal
,
drobovje
se
je
usipalo
na
umazano
rjuho
;
tudi
prsi
so
bile
raztrgane
.
Najstrašnejši
je
bil
obraz
:
spodnja
čeljust
je
visela
napol
odtrgana
,
meso
sneto
,
da
so
se
lesketali
okrvavljeni
zobje
.
Doktor
je
videl
,
da
je
razmesarjena
tudi
desnica
:
nič
prstov
ni
bilo
na
njej
,
le
nekaj
zmečkanega
,
gola
kost
,
raztrgano
meso
,
in
kri
,
ki
je
vrela
v
drobnih
,
pojemajočih
curkih
.
Vse
,
vse
je
bilo
krvavo
...
Doktor
Čander
že
dolgo
ni
gledal
ranjencev
;
najostudnejši
slučaj
,
ki
se
ga
je
spominjal
—
doslej
je
zdravil
ponajveč
ženske
bolezni
—
,
je
bil
dvoboj
v
njegovih
vseučiliških
letih
;
on
je
bil
povabljen
,
da
bi
šival
rane
.
Bila
sta
se
dolg
,
ogromen
Rus
in
debel
Nemec
,
ki
je
dobil
tak
udarec
po
trebuhu
,
da
se
najstarejši
starina
ni
spominjal
enakega
.
Zakričal
je
z
raztrganim
pivskim
glasom
,
izpustil
je
sabljo
,
omahnil
in
kakor
nehote
je
nastavil
dlani
:
še
preden
je
padel
,
so
se
mu
usula
bela
čreva
v
prgišče
.
Doktor
Čander
se
je
spomnil
,
da
nima
orodja
pri
sebi
.
Mehanično
,
kakor
v
polsnu
,
je
poslal
enega
izmed
mož
k
‚
modremu
volu
‘
;
nato
je
pristopil
k
ranjencu
.
Iz
krvi
,
ki
se
je
trdila
na
spodnji
čeljusti
in
pod
razbitim
nosom
,
je
molelo
nekaj
neokrvavljenih
sivkastih
las
.
„
Menda
se
je
sam
...
“
je
dejal
rudar
,
ki
mu
je
stal
ob
zglavju
,
težko
sopeč
od
napora
;
kajti
ranjenec
se
je
neprestano
metal
sem
žintja
,
vriščeč
z
visokim
,
presunljivim
vriščem
,
ki
je
spominjal
ranjenih
konj
:
„
Aaaaa
...
“
„
Kako
:
sam
?
“
je
vprašal
zdravnik
.
„
I
,
tako
pač
:
da
bi
bilo
po
njem
...
Bolan
je
bil
,
odpustili
bi
ga
iz
službe
;
on
pa
ima
ženo
in
desetero
otrok
...
“
„
Nesreča
skoraj
ni
mogoča
,
“
je
dejal
drugi
.
„
Kako
bi
bila
nesreča
?
Star
človek
,
pa
da
bi
tako
po
neumnem
...
“
Na
vseh
obrazih
je
bilo
trpljenje
,
stud
in
kruta
radovednost
.
Doktor
je
naročil
vode
,
obrisač
in
gobo
.
Ko
so
mu
prinesli
,
kar
je
zahteval
,
se
je
spravil
nad
ponesrečenca
.
In
začudil
se
je
samemu
sebi
:
brez
studa
,
brez
prizanesljivosti
,
brez
sočutja
s
človekom
so
begale
roke
po
razmesarjenem
životu
,
pretipavale
,
pritiskale
,
iskale
,
grabile
in
prekladale
viseče
drobovje
;
celo
nekakšna
naslada
se
je
skrivala
v
tem
mrtvem
,
brezmiselnem
in
nepotrebnem
početju
.
Ranjenec
je
še
nekolikokrat
zavpil
,
nato
je
utihnil
;
krik
je
polegel
do
tihega
in
čimdalje
tišjega
ječanja
,
in
ko
je
zamrlo
tudi
to
,
je
obležal
,
skrčen
in
strašen
,
kakršen
je
bil
.
Upehani
možje
so
izpustili
roke
in
noge
;
padle
so
kakor
drva
.
„
Po
njem
je
!
“
se
je
začulo
izmed
delavcev
.
„
Ne
še
!
“
je
dejal
doktor
Čander
važno
.
„
To
je
omedlevica
;
srce
še
utriplje
.
Ali
kmalu
bo
...
Ne
,
zares
umira
!
“
je
vzkliknil
z
začudenjem
.
Ranjenec
se
je
tresel
v
konvulzivnih
krčih
.
Naposled
je
obležal
brez
glasu
.
„
Mrtev
je
!
“
Star
človek
,
poln
solz
v
očeh
in
na
obrazu
,
da
so
se
vlekle
bele
struge
po
črno
zaprašeni
koži
,
je
izpregovoril
,
svečano
in
z
bolestjo
,
po
vsem
videzu
prijatelj
mrtvega
.
„
Molimo
za
siromakovo
dušo
!
“
Snel
je
pokrivalo
in
pričel
moliti
;
nekaj
glasov
je
odgovarjalo
,
drugi
navzočni
pa
so
se
umeknili
,
z
zlobo
in
s
posmehom
na
obličju
.
„
Za
njegove
otroke
bi
rajši
molil
,
če
bi
mogli
živeti
od
molitve
!
“
je
dejal
potihoma
mlad
fant
s
predrznimi
očmi
.
Doktor
si
je
pričel
umivati
roke
;
prinesli
so
mu
drugo
vodo
,
prva
je
bila
malodane
sama
gosta
kri
.
Vonj
krvi
in
svežega
,
osmojenega
mesa
ga
je
mahoma
presunil
z
vso
tisto
slabostjo
,
ki
se
doslej
ni
bila
pokazala
.
Začutil
je
,
da
se
mu
sklecavajo
noge
in
da
se
nabira
znoj
na
čelu
in
po
životu
.
Jedva
se
je
vzravnal
in
oblekel
suknjo
;
ko
je
šel
proti
vratom
,
se
je
moral
z
roko
držati
stene
,
da
ni
omahnil
.
Zunaj
se
je
zgrudil
na
klop
,
prisluškujoč
k
zmedenemu
vrvežu
svojih
misli
,
ki
so
se
bile
zgrmadile
v
pisan
kaos
brez
jasnosti
in
brez
kakršnekoli
zavesti
,
kaj
mu
je
storiti
prihodnji
hip
.
V
rdeči
zarji
je
stalo
solnce
na
zapadu
;
dolina
se
je
topila
v
mehkih
obrisih
,
hiše
v
trgu
so
se
čimdalje
bolj
družile
druga
z
drugo
in
drevesa
po
nizkih
gričih
so
metala
čez
travnike
dolge
sence
,
vidne
daleč
naokoli
.
Doktor
se
je
zdrznil
;
znan
glas
ga
je
nagovoril
in
zdramil
njegovo
dušo
iz
toposti
.
Ozrl
se
je
;
ravnokar
so
odnašali
mrliča
mimo
,
pregrnjenega
z
rjavim
platnom
,
polnim
muh
,
ker
je
vsepovsodi
premakala
kri
.
Pri
njem
pa
je
stal
inženir
,
prepadlih
črt
,
in
mu
nudil
roko
.
„
Tudi
vas
je
pretreslo
,
ki
ste
vajeni
?
Jaz
jedva
da
sopem
:
jaz
ne
ljubim
obupa
.
In
zlasti
ne
obupa
revščine
,
ki
se
zagrize
v
rešilno
misel
smrti
s
toliko
besnostjo
,
da
je
ne
izpusti
,
niti
ne
v
odkup
najhujših
muk
.
Kako
bi
bil
sicer
mogoč
takšen
divji
samoumor
?
“
„
Da
,
vidite
,
“
je
menil
doktor
Čander
z
zlobno
ironijo
,
„
v
našem
narodu
je
vse
premalo
estetskega
okusa
.
Zato
pa
pravim
,
da
bi
propagirali
lepoto
:
med
mase
ž
njo
!
La
beauté
pour
tous
:
pour
la
crême
et
pour
la
canaille
...
“
Inženir
se
je
zdrznil
nad
Čandrovim
cinizmom
.
„
Ali
ste
iskali
mene
?
“
je
vprašal
hlastno
,
z
vzdramljenim
glasom
.
„
O
,
nikakor
ne
!
“
je
odgovoril
doktor
z
udobnostjo
.
„
Ne
dajte
se
motiti
...
Vi
tako
že
odhajate
...
Veste
kaj
?
Na
travniku
boste
srečali
gospodično
Karlo
...
In
lahko
noč
!
“
Vstal
je
.
„
Lahko
noč
!
“
je
ponovil
z
vsakdanjo
,
veselo
prijaznostjo
.
Ko
pa
se
je
že
obračal
,
da
odide
,
je
še
enkrat
pogledal
inženirja
v
obraz
.
„
Poslušajte
!
“
je
dejal
z
zamišljenim
glasom
,
kakor
da
se
spominja
davnih
reči
.
„
Veste
,
nekaj
sem
vam
hotel
reči
...
Toda
,
kaj
je
bilo
?
Da
!
Če
se
ne
motim
,
sem
govoril
sinoči
z
vami
—
kaj
ne
da
,
z
vami
?
—
o
tistihle
—
ej
,
no
,
kako
jim
že
pravijo
?
—
o
govnobrbcih
...
Ali
še
veste
?
Vidite
!
Tisto
reč
sem
danes
natanko
premislil
in
preštudiral
,
in
kakor
se
mi
vidi
,
tako
vam
povem
,
da
ne
bo
krivega
spoštovanja
:
stvar
je
namreč
ta
,
da
sem
tudi
jaz
govnobrbec
!
“
Inženir
je
na
široko
odprl
oči
:
„
Kaj
pravite
,
človek
božji
?!
Kaj
pomeni
...
“
Ali
doktor
je
že
stopal
,
naglo
,
s
slokim
hrbtom
,
roke
mahajoče
ob
životu
.
Panama
mu
je
čepel
po
strani
,
amerikanski
čevlji
so
orali
črnikasti
prah
,
ki
se
je
v
debelih
meglah
dvigal
izpod
korakov
.
Od
rudnika
se
je
vila
cesta
za
prijaznim
gričem
z
majhno
,
sivo
cerkvico
;
slive
so
rasle
po
zelenem
bregu
,
izmed
njih
pa
je
gledalo
par
nizkih
,
rjavih
,
lesenih
koč
,
svetlookih
v
večernem
solncu
,
in
prijaznih
,
kakor
da
bi
klicale
:
—
Tukaj
je
naše
kraljestvo
,
ki
ga
še
ni
ogabil
vseobči
napredek
človeštva
!
—
Ob
tistem
griču
se
je
dvigala
cesta
v
klanec
:
na
drugi
strani
je
bil
borov
gozd
,
redek
in
kakor
razsekan
v
solnce
in
senco
.
Odondod
pa
je
šlo
zopet
navzdol
,
polagoma
in
počasijkakor
življenje
brez
razburjenja
,
dolgočasnemu
trgu
v
naročje
.
Nad
to
simboliko
je
doktor
obstal
in
se
je
udaril
z
roko
po
čelu
:
„
Zdaj
je
dopolnjeno
...
In
jasno
je
,
da
je
vse
življenje
izgubljeno
,
življenje
človeka
,
ki
je
lagal
v
mislih
in
v
dejanjih
,
pa
ves
dolgi
čas
ni
našel
minute
,
da
bi
mogel
živeti
in
povedati
svojo
resnico
...
Tistemu
človeku
pa
je
ime
blagorodje
doktor
Ambrož
Čander
,
ki
je
že
davno
umrl
in
hodi
zdaj
okoli
,
čuden
mrtvec
med
živimi
ljudmi
...
“
Vse
slike
so
se
zlile
v
nekaj
sivega
,
čimdalje
svetlejšega
in
vse
bolj
in
bolj
podobnega
zgodnjemu
jutru
,
kakršna
so
pač
jutra
v
tihi
sobi
,
ko
šinejo
prvi
žarki
skozi
okno
in
razgrnejo
po
vseh
robovih
pohištva
bledo
in
nežno
rumenkasto
luč
,
ako
leži
človek
na
podu
,
oči
obrnjene
v
strop
,
trepalnice
težke
od
žganja
,
glavo
kakor
nabito
z
besnimi
strupovi
,
v
zraku
,
nasičenem
z
izhlapinami
razlite
pijače
in
s
soparnim
,
demonskim
vonjem
tujih
cvetlic
.
Doktor
Čander
je
videl
,
da
je
jutro
,
in
je
nejasno
,
kakor
s
slutnjami
,
začutil
svoj
položaj
.
Oprl
se
je
s
koleni
in
z
dlanmi
,
oprijel
se
naslanjača
in
vstajal
,
dokler
ni
vstal
.
Pred
okno
je
prihajala
svetloba
;
cel
pas
je
že
bil
nad
mestom
,
ki
se
je
gibalo
in
oglašalo
.
„
Dihati
ne
morem
!
“
je
rekel
sam
pri
sebi
;
ko
pa
je
nameril
korak
in
iztegnil
roko
,
da
odpre
zaprto
okno
,
je
zapazil
,
da
se
gibljejo
vsi
predmeti
v
naglem
,
nervoznem
,
nad
vse
mučnem
in
zoprnem
nihanju
.
Zbal
se
je
slabosti
in
toliko
da
se
je
še
pravočasno
spustil
v
naslanjač
.
„
Gilda
...
Konjak
...
Čudne
,
hudobne
sanje
...
“
Ta
trojica
reči
se
je
tako
neposredno
dvignila
v
spominu
,
da
so
se
ustnice
premeknile
in
zašepetale
.
Ali
že
naslednji
hip
je
padel
čez
vso
pritajen
top
,
napol
pijan
,
napol
onemogel
usmev
.
In
zopet
ga
je
objelo
spanje
,
težko
,
trudno
spanje
brez
slik
in
brez
snov
.
Tuintam
se
mu
je
zazdelo
,
da
se
premika
;
včasi
se
je
razkinila
tema
in
pretrgalo
se
je
molčanje
:
morda
so
govorili
glasovi
,
ljudje
so
se
nemara
gnetli
okoli
njega
.
Morda
je
vstal
tudi
on
,
govoril
in
hodil
;
in
nemara
se
ni
zgodilo
prav
nič
,
kajti
v
ko
se
je
doktor
Čander
prebudil
,
je
vedel
le
to
,
da
se
je
zdajci
zdanilo
pred
pogledi
in
da
je
nekaj
črnega
,
vsesplošnega
,
vse
misli
pregrinjajočega
izginilo
in
propadlo
kakor
strah
.
Zelo
nenavadno
življenje
se
je
bilo
začelo
.
Na
omarici
tik
postelje
so
stale
raznovrstne
stekleničice
,
—
kajti
doktor
je
ležal
na
postelji
,
dasi
je
bil
zaspal
v
naslanjaču
,
—
na
njegovem
čelu
je
hladila
mrzla
,
namočena
ruta
,
okno
pa
je
bilo
odprto
in
senčnice
spuščene
.
V
tistem
polmraku
se
je
zavedel
samega
sebe
.
„
Kje
sem
?
“
je
bila
prva
misel
.
„
V
sobi
...
A
to
ni
moja
soba
!
Kdaj
je
v
moji
sobi
po
dnevi
tema
?
...
In
vse
te
komedije
:
steklenice
,
obkladek
in
ostalo
!
—
Pač
,
tam
visi
moj
klobuk
;
omara
je
kakor
pri
meni
,
svečnik
z
bronasto
plesalko
—
in
vaza
—
a
kje
so
Gildine
rože
?
Videl
bi
jih
in
poduhal
:
njih
vonj
je
bil
močan
kakor
ljubezen
...
Nazadnje
sem
vendarle
pri
sebi
...
Samo
te
komedije
!
Kateri
tepec
jih
je
napravil
?
“
je
zakričal
naglas
,
tem
bolj
srdito
,
čim
je
takoj
začutil
,
da
se
bori
z
naporom
.
Za
posteljo
se
je
nekaj
zgenilo
;
premaknil
se
je
stol
,
mlada
ženska
glava
s
širokimi
lasmi
rjave
barve
se
je
dvignila
,
kakor
da
je
bila
doslej
v
zamišljenosti
podprta
z
dlanjo
.
„
Kaj
izvolite
,
gospod
doktor
?
“
je
vprašal
glas
služabnice
Katarine
z
veselo
plahostjo
.
„
Kateri
prokleti
tepec
je
spustil
senčnice
?
“
se
je
srdil
doktor
Čander
,
sedeč
na
postelji
in
čuteč
,
da
so
ga
razpravili
med
spanjem
.
„
Koliko
je
ura
?
V
tej
temi
sem
zaspal
in
zamudil
ves
dan
...
Ali
si
se
ti
drznila
?
“
„
Ne
jaz
!
“
je
jeknila
Katarina
,
kakor
da
je
bila
beseda
udarec
.
„
Kako
bi
jaz
,
kar
sama
od
sebe
?
“
„
Kdo
je
bil
torej
?
In
kdo
mi
je
položil
to
cunjo
na
čelo
?
“
Obkladek
je
zletel
v
kot
.
„
Ali
se
prav
nič
ne
spominjate
?
“
je
izpregovorila
Katarina
s
strahom
;
njene
velike
oči
so
bile
polne
širokega
strmenja
.
„
Seveda
,
saj
se
ves
čas
niste
zavedeli
...
Bolni
ste
,
ne
premikajte
se
preveč
,
gospod
doktor
!
“
„
Vrag
je
bolan
!
“
je
zarenčal
Čander
.
„
Kaj
je
bilo
?
Govori
!
Kdo
si
je
izmislil
,
da
sem
bolan
?
Pijan
sem
bil
,
to
je
vse
;
pijan
sem
bil
,
pa
sem
menda
obležal
pod
oknom
;
in
komu
je
prišlo
na
um
,
da
je
delal
iz
pijanca
bolnika
?
“
„
Gospod
Zima
je
bil
tu
,
vaš
prijatelj
;
on
vas
je
pregledal
in
položil
v
posteljo
...
Ves
se
je
prestrašil
;
tri
ure
je
bil
pri
vas
,
nato
,
ko
je
moral
iti
,
je
ukazal
...
“
„
Kdo
?
“
Doktor
Čander
je
besno
skočil
na
tla
,
ne
čuteč
nikake
slabosti
več
,
ter
se
je
postavil
pred
Katarino
.
Ženska
je
prebledela
kakor
zid
;
zgenila
se
je
,
kakor
da
hoče
bežati
,
a
le
za
hip
.
Nato
se
je
počasi
,
trepetaje
vzravnala
in
je
ponovila
z
zamirajočim
,
šibkim
glasom
:
„
Gospod
Zima
.
“
„
Doktor
Zima
?
“
„
Da
,
gospod
doktor
Zima
...
“
„
Česa
je
iskal
?
“
„
Tu
je
bil
,
slučajno
se
je
oglasil
,
ko
ste
...
“
Katarini
je
zastal
glas
.
„
Ko
sem
kaj
?
—
In
kje
so
cvetlice
,
ki
so
bile
v
vazi
?
“
se
je
razljutil
doktor
.
„
Tiste
cvetlice
?
“
je
ponovila
Katarina
.
„
No
da
,
tiste
!
“
„
Tiste
rdeče
?
“
„
Rdeče
,
da
!
Govori
!
Kam
si
jih
zapravila
,
živina
?
“
„
Tako
so
dišale
...
Vso
sobo
so
bile
zastrupile
;
in
vi
ste
imeli
okno
zaprto
...
“
je
govorila
ženska
v
pretrganih
stavkih
.
„
Gospod
doktor
Zima
je
dejal
,
da
so
vam
škodile
,
poleg
pijače
...
Takrat
sem
jih
vzela
,
jn
...
“
„
Kam
si
jih
dala
?
“
je
kriknil
Čander
.
Katarina
se
je
stresla
po
vsem
životu
;
na
licu
in
v
očeh
je
bilo
nekaj
kakor
upornost
,
ki
se
boji
izbruhniti
.
„
Vrgla
sem
jih
proč
!
“
je
odgovorila
s
trdim
,
skoraj
rezkim
glasom
.
Doktor
,
ki
je
tačas
odpiral
okno
,
da
je
planila
luč
kakor
na
svetlih
konjih
v
zamračeni
prostor
,
se
je
mahoma
obrnil
nazaj
in
priskočil
.
Vse
črte
njegovega
bledega
obraza
so
govorile
o
brezmiselni
krutosti
.
„
Predrznila
si
se
!
Počakaj
,
prokleta
sužnja
!
Tu
imaš
!
“
In
z
besnostjo
,
ki
ga
je
naslajala
,
je
udaril
strežnico
po
desnem
licu
,
s
členki
obrnjene
roke
.
Obstal
je
,
za
trenotje
,
kakor
da
pogleda
učinek
;
nato
je
udaril
drugič
,
tretjič
,
četrtič
.
Katarina
je
pokrila
obraz
z
rokami
;
stisnila
se
je
k
zidu
,
ne
da
bi
poizkusila
bežati
.
Njeno
telo
je
trepetalo
ob
udarcih
,
zvijalo
se
,
prosilo
z
vsemi
gibi
bolečine
,
toda
iz
ust
ni
bilo
glasu
.
Doktor
Čander
je
suval
z
naslado
,
v
zagonetnem
orgazmu
,
kakršen
se
ga
je
polaščal
zadnje
čase
zelo
neredkokdaj
:
po
rokah
,
v
prsi
,
ki
so
se
prožno
vdajale
pod
prsti
,
v
život
,
v
noge
in
v
hrbet
,
ki
se
je
nastavljal
od
strani
;
naposled
,
ko
so
se
roke
utrudile
,
še
z
nogami
.
Začutil
je
upehanost
in
pene
na
ustnicah
;
poslednjikrat
,
z
viškom
napora
,
je
sunil
z
desno
nogo
,
Katarino
ravno
v
sredo
krila
.
Takrat
je
zaječala
;
vrgla
se
je
naprej
in
objela
doktorju
noge
,
tresoča
se
neprenehoma
kakor
kaznjen
pes
,
in
vsa
ječeča
,
ječeča
...
Doktor
Čander
se
je
iztreznil
;
hipoma
je
zagledal
samega
sebe
v
nelepem
položaju
,
zavedel
se
je
estetike
življenja
in
se
rahlo
,
mirno
,
s
kretnjami
,
ki
so
bile
preračunane
po
vseh
pravilih
dobre
teatralike
,
osvobodil
Katarininih
rok
.
„
Vidiš
,
to
imaš
od
svoje
trme
in
ljubosumnosti
!
“
je
dejal
s
prijazno
osornostjo
pravičnega
očeta
.
„
Zakaj
si
zavrgla
cvetlice
?
Zato
,
ker
si
bila
ljubosumna
!
Kako
moreš
biti
ljubosumna
?
Ti
vendar
veš
,
da
med
nama
ni
govorjenja
o
takšnih
rečeh
...
Kar
je
včasi
,
je
samo
tako
...
ker
sem
tvoj
gospodar
...
“
„
Moj
gospodar
!
“
je
potrdila
Katarina
,
obraz
še
vedno
zakrit
,
z
bolestnim
glasom
skrajne
vdanosti
in
pokorščine
.
Prsi
so
se
ji
dvigale
v
krčevitih
sunkih
;
kolena
so
se
pričela
premikati
,
in
tako
je
kleče
,
drsaje
prispela
do
doktorja
,
ki
je
sedel
zopet
v
naslanjaču
.
Njegove
oči
so
se
spustile
do
nje
in
so
zagledale
beli
,
skoraj
voščenobledi
tilnik
,
ki
ga
je
bil
zapeljal
prvi
dan
njene
službe
in
ki
ga
še
danes
ni
mogel
videti
,
ne
da
bi
ga
zagrabila
strast
.
Hlastno
,
divje
jo
je
prijel
za
rame
,
tako
da
se
mu
je
spustila
njena
glava
med
kolena
.
Sklonil
se
je
nizko
,
čisto
nizko
in
je
pričel
poljubljati
preko
lastne
želje
,
s
tistim
naporom
,
takorekoč
s
tisto
nepreplašno
pridnostjo
upehanega
,
oslabljenega
in
bolj
ali
manj
izžitega
nagona
,
ki
išče
utešenja
v
navajenem
veselju
.
Katarina
je
imela
mehko
,
sladko
polt
in
lase
,
ki
so
dišali
z
močnim
,
krepkim
duhom
,
dasi
ne
tako
vroče
in
dražeče
kakor
Gildini
lasje
.
Bila
je
še
mlada
in
čudno
vdana
.
Doktor
Čander
je
nazival
njeno
brezmejno
vdanost
v
samotnih
premišljevanjih
eno
izmed
skrivnostnih
historij
svojega
življenja
.
Ko
se
mu
je
zazdel
ta
prizor
brez
zmisla
in
smešen
za
