,da
razprostreš
svojo
moč
do
daljnih
daljav
!
Izpolni
narodu
obet
,
bodi
mu
živ
,
utelešen
zavet
,
sovragu
pa
strah
in
trepet
!
“
„
Naj
se
zgodi
,
naj
se
zgodi
!
“
je
zaoril
narod
in
mahal
s
pokrivali
.
Nadknez
je
nato
sedel
,
trobci
višjega
nadknezovega
dvornika-obredarja
so
zopet
zatrobili
,
in
glasnik
je
vzkliknil
:
„
Po
navadi
starodavni
in
staroslavni
bode
novi
nadknez
sedaj
precej
začel
vršiti
svojo
sodnijsko
oblast
,
da
vrne
poštenjaku
čast
,
a
krivca
pahne
v
propast
.
Naj
torej
pristopi
sem
pred
ta
pomol
—
sodnji
stol
,
kdor
meni
,
da
se
mu
je
zgodila
krivica
,
da
se
dožene
resnica
in
proslavi
pravica
.
Brez
razločka
rodu
,
brez
razločka
stanu
,
bode
nepristransko
sodil
vsakemu
.
“
Nekaj
hipov
vse
tiho
.
Novi
nadknez
je
že
mislil
,
da
mu
ne
bode
treba
obsoditi
ta
slavnostni
dan
nobenega
podanika
.
Kar
se
je
iz
prvih
vrst
vzdignil
velegrajski
posadnik
Gnev
,
se
priklonil
nadknezu
in
začel
:
„
Krivica
se
mi
je
zgodila
,
v
nebo
vpijoča
krivica
,
in
hočem
,
da
takoj
doleti
krivca
zaslužena
kazen
.
Gospodar
,
sina
so
mi
ubili
snoči
v
gostilni
pri
Vratku
,
pred
mestnimi
vratmi
.
Njegovi
spremljevalci
so
ga
prinesli
ponoči
domov
pol
mrtvega
,
danes
jutro
je
izdihnil
svojo
dušo
.
“
„
In
kdo
je
krivec
?
“
je
svečano-resno
vprašal
nadknez
.
„
Privedi
ga
pred
moj
sodnji
stol
!
“
Gnev
je
mignil
vojniku
,
ki
je
stal
pri
oknu
njegove
,
nasproti
knežjemu
dvorcu
stoječe
hiše
.
Oči
vsega
zbranega
naroda
so
se
obrnile
tjakaj
.
Obkroženi
od
Gnevovih
vojnikov
,
so
stopili
iz
posadnikove
hiše
knezovič
Henrik
in
spremljevalca
Gojnik
in
Godimir
.
Marsikomu
,
ki
je
imel
prej
priliko
večkrat
biti
na
Gotšalkovem
dvoru
v
Ljubeku
,
se
je
ob
pogledu
na
to
trojico
izvil
iz
prsi
tih
vzklik
:
„
Za
Boga
,
ali
prav
vidim
?
Ali
so
to
res
Gojnik
,
in
spremljevalec-velikan
Godimir
,
plavolasi
deček
pa
knezovič
Henrik
?
“
Deček
je
bil
še
obezan
;
komaj
je
stopal
sredi
svojih
spremljevalcev
,
znamenje
,
da
je
bil
še
zelo
slaboten
.
Po
svojem
gosposko
-
nežnem
,
vsled
izgubljene
krvi
,
od
prebitega
strahu
,
dušne
boli
in
bojazni
pred
bodočnostjo
še
bledejšem
in
še
zanimivejšem
obrazu
,
je
zbujal
sočutje
,
zlasti
v
ženskih
očeh
.
„
Kako
ljubezniv
,
lep
deček
!
“
„
Kako
ima
nedolžne
oči
!
“
„
In
ta
naj
bi
bil
zločinec
?
“
Taki
vzkliki
so
zveneli
nasproti
trojici
,
ki
je
že
prispela
pred
Krutov
prestol
.
Ko
je
knezovič
Henrik
obstal
pred
Krutovim
stolom
,
mu
je
zažarelo
oko
v
nekem
čudnem
blesku
in
izzivajoče
se
je
obrnil
od
Kruta
in
gledal
proti
narodu
.
Gojnik
in
Godimir
sta
se
pa
postavila
pred
knežji
prestol
tako
ponosno
in
oholo
,
kakor
pač
ne
nastopajo
ujetniki
,
ki
se
boje
sodnikove
obsodbe
:
tako
stopajo
junaci
,
idoči
v
boj
,
a
ne
po
smrt
,
ampak
po
zmago
.
Gojnik
je
bil
tako
prepričan
,
da
bode
Tugumirova
Slavina
prosila
zanje
in
izprosila
njihovo
pomiloščenje
,
potem
ko
je
bil
v
ranem
jutru
govoril
ž
njo
,
da
je
bil
že
tedaj
,
ko
so
jih
Gnevovi
vojniki
peljali
od
Vratka
,
ves
vesel
in
ojunačen
.
—
Ej
,
Gojnik
—
si
je
mladec
častital
sam
sebi
—
glave
pa
nimaš
zelnate
,
tudi
ne
repnate
,
ampak
glavo
imaš
kače-strupenjače
,
ki
sika
strup
in
pika
,
pred
sovražnim
napadom
se
pa
lepo
previdno
umika
.
Oj
,
majka
moja
,
zakaj
si
legla
v
prezgodnji
grob
?
Danes
bi
zopet
lahko
videla
,
da
dela
tvoj
sinko
čast
tvojemu
imenu
!
„
Le
brez
skrbi
,
vse
bode
še
dobro
“
,
je
zašepetal
sedaj
pa
sedaj
knezoviču
Henriku
,
ko
so
stopali
proti
posadnikovi
hiši
.
„
Dokler
sem
jaz
pri
tebi
,
se
ti
ne
bode
zgodilo
nič
zalega
.
“
In
podobno
ga
je
tolažil
tudi
v
ječi
.
Godimir
je
srdito
gledal
.
Ko
so
dospeli
v
ječo
,
se
mu
je
bralo
na
obrazu
,
da
bi
najrajši
vse
zdrobil
.
A
Gojnik
mu
je
z
odločnim
pogledom
veleval
,
naj
bode
pri
miru
.
Kmalu
po
prihodu
je
prišel
k
njim
v
ječo
sam
posadnik
Gnev
.
Prej
je
bil
pristaš
nadkneza
Gotšalka
,
a
po
njega
umoru
je
hitro
obrnil
plašč
po
vetru
.
„
A
,
vi
ste
?
“
je
vzkliknil
,
ko
je
stopil
v
ječo
in
prepoznal
trojico
.
„
Henrik
!
Kdo
bi
si
bil
mislil
!
Hahaha
!
Tvojo
mater
sem
nago
zapodil
iz
dežele
,
tebe
bodem
pa
rajši
spravil
na
les
,
da
bodeš
visel
med
nebom
in
zemljo
,
kot
pristuje
knezoviču
.
“
„
Ti
nikdar
!
“
mu
je
odgovoril
Gojnik
.
„
Podlež
,
lopov
,
poberi
se
!
Toži
nas
Krutu
!
“
„
Saj
vas
tudi
bodem
“
,
je
od
jeze
se
peneč
zaškrtal
Gnev
;
„
ali
vedite
,
Krut
je
krut
,
in
Gnev
ne
pozna
milosti
!
“
Jezno
je
zaloputnil
vrata
in
odšel
.
„
Če
nas
Krut
obsodi
“
,
je
izpregovoril
Godimir
po
njegovem
odhodu
,
„
ga
ubijem
vpričo
vsega
naroda
.
“
„
Nikar
ne
divjaj
!
“
gaje
pokaral
Gojnik
.
„
Ti
lepo
molči
!
In
tudi
ti
,
knezovič
Henrik
,
bodi
kar
tiho
pred
Krutom
.
Tudi
če
bi
te
kaj
vprašal
,
mu
ne
daj
odgovora
.
Z
molkom
mu
kaži
svoje
preziranje
.
Z
molkom
bodeš
najlepše
vpričo
celega
naroda
pokazal
,
da
ga
ne
pripoznaš
za
bodriškega
nadkneza
.
Govorjenje
prepustita
meni
.
“
„
Tvoj
svèt
mi
je
vsekdar
drag
“
—
je
odgovoril
Henrik
.
Stopili
so
k
oknu
in
gledali
vedno
bolj
naraščajočo
množico
na
trgu
in
gledali
z
rastočo
napetostjo
vstoličenje
novega
nadkneza
.
Knezovič
Henrik
je
vztrepetaval
kakor
ob
vodi
javor
,
če
ga
začne
mikastiti
nevihta
.
Bralo
se
mu
je
na
obrazu
,
kako
silno
ga
peče
vmeščevanje
tujca
na
veleslavni
bodriški
prestol
.
Gojnik
je
uganil
njegove
misli
,
pa
ga
je
tolažil
:
„
Vem
,
kaj
se
godi
v
tvojem
srcu
.
Misliš
si
:
Zakaj
ne
vmeščujejo
Bodriči
mojega
brata
Budivoja
ali
pa
mene
?
Toda
knezovič
,
le
pogum
;
dokler
drevo
stoji
,
lahko
še
vedno
zeleni
.
Sreče
kolo
se
obrača
.
Če
Bog
da
,
bodeš
še
ti
enkrat
sedel
na
tem
knežjem
prestolu
.
V
duhu
že
vidim
ta
dan
,
ko
bodeš
zasedel
prestol
,
jaz
in
Godimir
bodeva
pa
stala
ob
tvoji
strani
kot
praporščaka
tvoja
.
A
sedaj
bode
treba
iti
pred
knežji
sodnji
stol
.
Čuj
,
Gnev
se
je
že
vzdignil
...
Že
je
poslal
po
nas
...
Le
pogum
,
tovariš
Godimir
,
in
ti
,
bodoči
moj
gospodar
!
“
—
—
„
Nadknez
“
,
se
je
oglasil
posadnik
Gnev
,
ko
so
njegovi
vojniki
pripeljali
prijeto
trojico
pred
sodnji
stol
,
„
to
so
zločinci
,
zoper
Nadknez
“
,
se
je
oglasil
posadnik
Gnev
,
ko
so
njegovi
vojniki
pripeljali
prijeto
trojico
pred
sodnji
stol
,
„
to
so
zločinci
,
zoper
katere
dvigam
obtožbo
;
ubijalci
so
in
veleizdajalci
.
“
„
Gnev
,
posadnik
velegrajski
“
,
je
resno
izpregovoril
nadknez
,
„
hudo
obtožbo
dvigaš
zoper
to
trojico
.
Razloži
nam
natančneje
vso
stvar
.
“
„
Ta
trojica
je
sedela
snoči
v
gostilni
pri
Vratku
,
pred
mestnimi
vratmi
.
Tja
je
prišel
tudi
moj
sin
Vojan
v
spremstvu
štirih
mladcev
,
med
katerimi
je
bil
tudi
tvoj
pobočnik
Pestislav
.
Moj
Vojan
je
zahteval
,
da
morajo
vsa
omizja
piti
na
tvoje
zdravje
.
Res
so
se
vsi
gostje
odzvali
pozivu
,
samo
ta
trojica
je
trdovratno
obsedela
pri
svoji
mizici
.
Vojan
je
bil
vsled
tega
pač
lahko
razjarjen
,
in
ker
njegova
beseda
ni
pri
njih
ničesar
zmogla
,
je
potrkal
z
vrčem
na
njihove
prsi
in
jim
na
ta
način
hotel
zbuditi
domoljubno
zavest
.
Ta
velikan
Godimir
je
pa
planil
nad
mojega
sina
,
ga
vrgel
skozi
vrata
na
cesto
s
tako
silo
,
da
se
je
revež
pobil
do
smrti
.
Sodi
sedaj
,
gospodar
,
in
obsodi
krivca
in
njegovega
tovariša
!
Glavo
za
glavo
,
oko
za
oko
,
zob
za
zob
—
kliče
srd
nesrečnega
očeta
.
“
Krut
se
je
obrnil
k
trojici
:
„
Čuli
ste
težko
pritožbo
.
Kaj
pravite
?
Najprvo
mi
odgovorite
,
kdo
ste
po
imenu
in
kolenu
!
“
Z
močnim
daleko-slišnim
glasom
je
odgovoril
Gojnik
:
„
Knezovič
Krut
...
“
„
Kaj
pravi
?
“
je
vzbesnel
Gnev
,
vzbesnelo
tudi
ostalo
Krutovo
obližje
.
„
‚
Nadknez
Krut
‘
se
govori
!
Razumeš
,
človek
?
“
„
Jaz
ne
poznam
nobenega
bodriškega
nadkneza
Kruta
“
,
je
z
istotako
močnim
glasom
nadaljeval
Gojnik
—
—
Narod
je
opazil
,
kako
je
Krut
prebledel
,
kako
skrčil
pest
in
v
tisoč
ustih
se
je
zibalo
vprašanje
:
„
Kaj
bode
,
kaj
bode
?
“
Gojnik
je
pa
nadaljeval
:
„
Moja
rodovina
je
že
od
nekdaj
svobodniška
,
še
nikomur
ni
delala
tlake
.
Tudi
jaz
sem
rojen
svobodnik
.
In
ne
samo
to
!
Nadknez
Gotšalk
slavnega
spomina
,
me
je
še
predlanskim
povzdignil
v
plemski
stan
.
Kot
plemič
imam
pravico
voliti
nadkneza
.
A
jaz
nisem
volil
rujanskega
knezoviča
.
In
zato
mi
je
svobodno
iti
iz
dežele
,
ako
nočem
pripoznati
neljubega
mi
vladarja
...
„
To
ti
je
svobodno
,
ako
nisi
izvršil
kakega
zločina
v
deželi
,
ki
jo
misliš
zapustiti
.
Pa
povej
nam
vendar
,
ti
predrzni
človek
,
kdo
si
in
kdo
sta
tvoja
tovariša
?
“
„
Jaz
sem
Gojnik
,
tovariš
moj
Godimir
—
bivša
Gotšalkova
telesna
stražnika
,
mladenič
tu
pa
“
—
tukaj
je
Gojnik
povzdignil
svoj
glas
,
kolikor
so
mu
dopuščale
prsi
—
„
mladenič
tu
pa
je
knezovič
Henrik
,
drugorojeni
sin
nadkneza
Gotšalka
.
“
Široko
je
odprl
oči
Krut
,
široko
ves
narod
.
Vse
se
je
čudilo
izredni
drzovitosti
Gojnikovi
,
in
na
tisoč
ustih
se
je
zopet
zazibalo
vprašanje
:
„
Kaj
bode
?
kaj
bode
?
“
Krut
se
je
še
najprej
obvladal
in
vsaj
navidezno
mirno
dejal
:
„
In
kaj
išče
umorjenega
Gotšalka
sin
v
tej
deželi
,
nad
katero
sem
zavladal
jaz
na
željo
in
prošnjo
vseh
bodriških
plemičev-volilcev
?
“
„
Knezovič
Henrik
v
tej
deželi
ničesar
ne
išče
;
spasa
išče
izven
te
dežele
.
Mi
le
prehajamo
tod
skozi
na
Dansko
Jaz
in
tovariš
moj
Godimir
spremljava
knezoviča
h
kneginji-materi
Siriti
in
k
danskemu
kralju
Svenu
.
“
„
Da
bi
ga
pridobili
za
vojni
pohod
proti
meni
,
kaj
ne
?
To
je
pravi
namen
vašega
potovanja
.
Ali
nisem
zadel
?
“
„
Misli
so
vsakemu
svobodne
“
,
je
drzno
odgovoril
Gojnik
„
Pa
zakaj
ste
izbrali
to
pot
?
Ali
ste
hoteli
na
današnji
dan
ljud
pobuniti
proti
meni
?
“
„
Res
,
slabo
pot
smo
izbrali
.
Sicer
sem
jaz
jako
premeten
dečko
.
Vendar
sem
pri
tej
priliki
pozabil
na
stari
pregovor
,
ki
pravi
:
Čim
bližje
mesta
,
tem
bolj
globoke
luže
in
tem
bolj
grizoči
psi
.
Ko
bi
pa
imeli
namen
buniti
danes
ljud
zoper
tebe
,
bi
pač
ne
bili
prišli
samo
trije
.
Toliko
razsodnosti
nam
bodeš
vendar
prisodil
.
“
Krut
se
je
vgriznil
v
ustnice
in
s
svojimi
očmi
srdito
pogledal
predrznega
mladca
,
tako
nekako
,
kakor
pogleda
tiger
zajeto
srnico
,
češ
:
sedaj
sedaj
bodeš
moja
.
Vendar
se
je
še
znal
obvladati
,
da
je
vprašal
kolikortoliko
mirno
:
„
Zakaj
ste
pa
postali
ubijalci
?
“
„
Če
ne
,
bi
bili
pa
mi
ubiti
.
Stvar
se
je
tako
razvila
:
Velegrajskega
posadnika
sin
Vojan
je
v
svoji
pijanosti
kruto
razžalil
našega
knezoviča
Henrika
,
nazivajoč
ga
Sveniča
.
Kruto
je
žalil
tudi
njegovo
mater
,
kneginjo
Sirito
.
In
pozivu
takega
človeka
naj
bi
se
bili
mi
sinoči
odzvali
,
vstali
in
trkali
z
njim
!
Ti
Krut
,
kolikor
vem
,
imaš
ti
še
svojega
očeta
.
In
če
bi
kdo
v
tvoji
navzočnosti
dajal
temu
tvojemu
očetu
grde
priimke
,
kaj
bi
ti
storil
?
Ali
bi
se
bratil
z
njim
?
In
če
je
ta
Vojan
zarinil
v
glavo
knezoviča
Henrika
vrč
,
je
pač
razumljivo
,
da
se
je
tovariš
Godimir
postavil
za
njega
,
branil
njegovo
čast
in
življenje
.
Ubiti
ga
ni
nameraval
.
Vrgel
ga
je
iz
hiše
kot
človeka
,
ki
nima
nikake
olike
.
Pač
ni
vedel
,
da
ima
velmožnika
velegrajskega
sin
tako
strahopetno
dušo
,
da
mu
ob
prvem
padcu
zbeži
iz
telesa
.
In
da
so
velegrajski
mladci
taki
junaci
,
tega
tudi
ni
mogel
naprej
vedeti
.
“
„
Kaj
pa
je
z
njimi
?
Kaj
hočeš
reči
?
“
„
No
,
to
,
da
je
tri
velegrajske
mladce
,
njegove
tovariše
,
in
nekega
tvojega
pobočnika
z
isto
lahkoto
vrgel
na
cesto
“
„
In
kaj
so
vam
prizadeli
ti
?
“
„
Napadli
so
Godimira
,
in
ta
se
jih
je
ubranil
s
tem
,
da
jih
je
pometal
ven
.
“
Krut
je
z
dolgim
pogledom
premeril
Gojnika
,
Godimira-velikana
in
dolgo
časa
ni
mogel
spraviti
iz
sebe
nobene
besedice
.
Všeč
mu
je
bil
velikan
Godimir
—
ali
ubijavca
mora
vendar
kaznovati
...
„
Gospodar
,
kaznuj
ubijavca
,
kaznuj
tudi
njegova
tovariša
,
veleizdajalci
so
vsi
trije
!
“
je
zasikal
Gnev
.
Krut
je
molčal
.
In
za
hip
je
umolknilo
tudi
vse
nepregledno
ljudstvo
.
„
Zatri
črve
krščanske
!
“
je
šepnil
svečenik
Slavomir
Krutu
v
uho
.
Ta
je
pomišljal
.
Ves
narod
je
napeto
gledal
,
kakšen
bode
nadknezov
izrek
.
„
Zatri
črve
!
“
je
zopet
zašepetal
Slavomir
.
Vse
napeto
.
Že
se
je
novi
nadknez
pripravljal
,
da
izreče
sodbo
.
Kar
skoči
iz
prvih
vrst
zbranega
naroda
proti
knežjemu
prestolu
mlada
deklica
.
„
Slavina
,
kam
greš
?
“
se
je
slišal
za
njo
glas
častitljivega
gospoda
.
Bil
je
glas
gospoda
Tugumira
.
Pa
deklica
zlatolaska
se
ni
zmenila
za
vprašanje
.
Že
je
bila
tik
pred
knezom
.
Pogumno
,
kar
bi
nihče
ne
pričakoval
od
otroka
,
je
stopila
pred
Kruta
in
izpregovorila
:
„
Starodavna
in
staroslavna
slovenska
navada
je
,
da
novi
nadknez
koj
po
vmestitvi
sodi
ljudstvo
.
Star
je
pa
tudi
običaj
,
da
novi
knez
pomilosti
zatožence
,
ki
so
prvič
pripeljani
pred
njega
,
če
prosi
zanje
tuja
,
poddesetletna
deklica
.
Jaz
sem
Slavina
Tugumirova
in
nisem
še
stara
deset
let
.
Pa
sedaj
tebe
prosim
,
pomilosti
te
tri
predte
pripeljane
ljudi
zaradi
dogodka
pretekle
noči
.
Če
si
častilec
Didi-Lade
,
usliši
prošnjo
deklice
mlade
...
“
„
Prokleti
otrok
!
“
je
siknil
Slavomir
.
„
Prokleto
dekle
!
“
je
glasno
ponovil
Gnev
.
Vedel
je
takoj
,
da
je
igra
zanj
izgubljena
,
da
nadknez
mora
pomilostiti
trojico
.
V
svojem
srdu
se
je
pa
hotel
vendar
še
vsaj
nad
enim
zmaščevati
—
nad
Tugumirom
.
„
Ha
,
to
je
naredil
Tugumir
!
“
je
s
prstom
na
Tugumira
kažoč
zabesedičil
razdraženi
posadnik
.
„
On
je
pristaš
,
znan
pristaš
Gotšalkove
rodbine
.
Veleizdajalec
je
,
spletkar
,
hujskač
,
on
je
naučil
deklico
...
“
Tedaj
je
pa
vzrojil
Tugumir
,
mogočno
se
je
razkoračil
in
dejal
:
„
Pri
svoji
časti
izjavljam
,
da
vnukinje
Slavine
nisem
jaz
naučil
teh
besed
.
In
za
to
njeno
posredovanje
ni
trohice
nisem
vedel
.
Ves
narod
me
mora
poznati
,
in
sicer
mislim
,
da
ne
s
slabe
strani
.
Če
sem
bil
jaz
prej
zvest
podanik
Gotšalkov
,
prisegam
tu
svečano
,
da
bodem
tudi
novoizvoljenemu
nadknezu
odkritovdan
podložnik
.
“
„
Gospod
Tugumir
je
odkrita
duša
;
kar
on
pravi
,
moramo
vsi
imeti
za
resnico
“
,
se
je
oglasil
iz
srede
množice
močan
glas
in
z
njegovim
so
se
združili
kmalu
tudi
brezbrojni
drugi
v
slavospev
:
„
Gospod
Tugumir
je
poštenjak
stare
korenine
,
gospod
Tugumir
živel
!
“
„
Gospodar
,
daj
mi
vsaj
ubijavca
Godimira
,
da
se
v
njegovi
krvi
ohladi
moja
jeza
“
,
je
zaječal
posadnik
Gnev
.
„
Jaz
prosim
za
vse
tri
“
,
se
je
oglasila
deklica
.
In
ko
je
videla
,
da
se
nadknez
pomišlja
,
je
nadaljevala
:
„
Še
enkrat
pravim
:
Če
si
častilec
Didi-Lade
,
usliši
prošnjo
deklice
mlade
.
Če
ne
,
jo
pa
kot
burja
odpiši
in
jo
kot
prah
iz
dežele
pobriši
,
ker
s
tem
pokažeš
,
da
si
neusmiljen
knez
,
kakršnega
more
ljubiti
samo
bes
!
“
...
Trde
so
bile
te
besede
.
Krutu
se
je
videlo
,
da
so
ga
silno
zbodle
.
Vendar
se
je
junaško
premagal
in
odgovoril
Slavini
:
„
Deklica
,
morda
ne
veš
,
za
koga
si
prosila
milosti
,
ali
izprosila
si
jo
.
“
In
k
trojici
obrnjen
je
dejal
:
„
Zaradi
dogodka
pretekle
noči
vas
pomilostim
.
Vi
ste
prosti
.
Lahko
bi
vas
pač
prijel
iz
drugega
vzroka
,
kot
veleizdajalce
.
Toda
brata
svoje
neveste
Viljenice
nočem
preganjati
,
ter
takisto
ne
njegovih
spremljevalcev
.
Dragovan
!
“
—
je
velel
poleg
stoječemu
pobočniku
—
:
„
Odpeljite
te
tri
ljudi
na
mojo
ladjo
‚
Zarjo
‘
,
da
jih
spremi
iz
pristanišča
velegrajskega
čez
morje
na
dansko
obrežje
.
Skrbi
za
njih
varnost
.
Na
prvih
danskih
tleh
pa
,
ki
jih
dosežeš
,
jih
izkrcaj
in
se
vrni
k
meni
nazaj
...
Idite
!
...
Menim
,
da
sem
bil
zadosti
veledušen
z
vami
.
A
nikar
se
več
ne
drznite
poizkušati
te
moje
veledušnosti
!
Vaša
noga
naj
nikdar
več
ne
stopi
na
bodriška
tla
!
“
Gojnik
je
drzno
pogledal
Krutu
v
obraz
in
dejal
:
„
Kaj
ti
pravim
,
Krut
?
Zapomni
si
pregovor
:
Kogar
sreča
boža
,
reva
njegova
koža
.
“
Proti
narodu
obrnjen
pa
je
zaklical
:
„
Bodriči
,
pomnili
bodete
današnji
dan
.
—
Sedaj
pa
,
knezovič
,
idimo
!
“
Pa
preden
so
odšli
,
se
je
narodu
pokazal
ginljiv
prizor
:
„
Hvala
ti
,
Slavina
!
“
je
izpregovoril
knezovič
Henrik
,
stopil
k
deklici
in
ji
dal
v
roko
krasno
zlato
svetinjico
z
besedami
:
„
Pokojni
oče
mi
je
dal
ta
spominček
,
preden
sem
šel
v
samostansko
šolo
v
Glin
.
Hrani
ga
odslej
ti
kot
spomin
name
,
nesrečnega
knezoviča
,
ki
mora
bežati
kot
prognanec
iz
rojstne
svoje
zemlje
.
Jaz
ne
bodem
nikoli
pozabil
tebe
in
tega
,
kar
si
storila
nam
trem
danes
.
“
Deklica
je
sprejela
spominček
,
hvaležno
pogledala
knezoviča
pa
zaplakala
.
„
Zdrava
,
Slavina
,
ne
jokaj
!
“
jo
je
tolažil
knezovič
.
Pa
njemu
samemu
se
je
zdajci
storilo
inako
:
tudi
v
njegovem
očesu
je
zablestela
solza
,
prijel
jo
je
rahlo
za
desnico
in
jo
viteško
poljubil
z
besedami
:
„
Od
danes
naprej
si
ti
moja
...
“
Trojica
je
z
Dragovanom
zapustila
trg
in
ljudstvo
je
z
občudovanjem
in
sočutjem
gledalo
za
njo
:
najrajši
bi
bilo
ploskalo
Gojnikovemu
junaškemu
nastopu
,
ploskalo
velikanu
Godimiru
,
ploskalo
knezoviču
Henriku
in
pogumni
njegovi
rešilki
,
ko
se
ne
bi
bilo
balo
,
da
bi
se
s
tem
izdalo
,
češ
da
sočuvstvuje
z
Gotšalkovo
rodbino
.
Tudi
Krut
je
pomembno
zamišljeno
gledal
za
odhajajočo
trojico
in
za
deklico
,
ki
je
stopila
sedaj
na
svoje
prejšnje
mesto
k
svojemu
dedku
.
Svečenik
Slavomir
je
zapazil
knezovo
zamišljenost
,
šepnil
dvorniku
obredarju
nekaj
besed
,
na
kar
je
ta
zaklical
:
„
Ali
ima
še
kdo
kakšno
pritožbo
?
“
Vse
tiho
.
„
Torej
gremo
po
obredu
dalje
:
Naj
se
približajo
velemožni
posadniki
mest
in
gradov
in
dični
županje
,
da
zaprisežejo
novemu
nadknezu
zvestobo
!
“
In
bližali
so
se
v
bogati
opravi
in
ponosnih
korakov
,
se
poklanjali
nadknezu
,
polagali
v
roke
njegove
prisego
in
odhajajoč
vzklikavali
:
„
Živel
nadknez
Krut
,
naš
gospodar
!
“
Le-ta
je
pač
pokimaval
z
glavo
.
Ali
duh
njegov
je
bil
kakor
odsoten
.
Kam
je
splaval
?
V
mlado
solnčnojasno
preteklost
,
ali
v
neznano
megleno
bodočnost
?
Mračna
senca
je
legla
na
njegovo
čelo
in
je
razprostrla
svoje
megleno-oblačne
prozorne
peruti
črez
oči
po
vsem
obrazu
...
Sedaj
pa
sedaj
je
nadknez
poizkusil
se
ljubeznivo
nasmehniti
:
siloma-umetno
je
res
privabil
v
oči
žarek
veselja
,
zakrožil
lepe
ustnice
v
prijazen
nasmeh
...
Pa
le
za
hip
se
mu
je
posrečila
ta
igra
.
Že
je
zopet
ležala
na
obrazu
senca
,
se
vsesavala
čimdalje
globlje
v
njegovo
lice
,
v
njegovo
krvco
in
bila
čimdalje
bolj
temna
,
mračna
,
grozeča
—
—
Ali
čujete
s
prostranih
travnikov
pri
staroslavnem
mestu
Velegostu
ta
nenavadni
šum
in
hrum
?
To
je
šum
kakor
šum
silnih
voda
,
to
je
hrum
kakor
hrum
z
bojnega
polja
.
Vi
ga
čujete
pa
vprašujete
:
Kaj
neki
pomeni
to
vrenje
in
šumenje
?
Ej
,
bratci
in
sestrice
,
poslušajte
samo
ono
pesem
,
ki
doni
s
teh
travnikov
,
pa
bodete
precej
vedeli
,
kaj
se
godi
in
vrši
danes
tukaj
:
Slavimo
sveto
stravo
pobratimu
v
proslavo
:
to
bil
je
junak
,
to
bil
je
orjak
,
ljubimec
prej
Devane
zdaj
dragec
je
Morane
.
Življenje
je
trenutek
prepičlih
dni
osnutek
:
Muževna
mladost
,
kipeča
živost
z
Devano
cvetno
vzide
,
z
Morano
pa
zaide
.
Naj
duša
mu
ne
blodi
po
drevju
in
po
vodi
:
v
nav
solčno-svetál
,
zelenkasto-zal
jo
nesi
žarka
Živa
,
da
tam
medico
vživa
!
Sedaj
pa
veste
:
lepa
slavnost
se
vrši
danes
na
teh
travnikih
,
slavnost
sicer
ne
tako
veselega
spomina
kakor
oni
dan
v
Velegradu
,
ko
je
bil
vstoličen
novi
nadknez
,
vendar
lepa
staroslovenska
slovesnost
:
Bodriči
slavé
„
trizno
“
in
„
stravo
“
,
mrtvaško
igro
in
gostijo
v
proslavo
umorjenega
ljudskega
voditelja
Pluzona
,
načelnika
vstajnikov
proti
nadknezu
Gotšalku
in
njega
krščanskonemškim
privržencem
.
In
veste
,
kdo
je
vprizoril
to
mrtvašk
slavnost
?
Kdo
drugi
kakor
provzročitelj
vseh
novejših
pokretov
v
Bodričih
—
svečenik
Slavomir
!
Tisti
dan
,
ko
je
bil
Krut
slovesno
vmeščen
v
Velegradu
,
pa
je
ob
koncu
vmestitve
postal
tako
resno
zamišljen
in
je
njegov
obraz
prepregla
tako
mračna
senca
,
je
svečenik
sam
pri
sebi
takoj
dejal
:
—
To
senco
je
treba
pregnati
.
A
kako
?
Starec
se
je
zamislil
,
pa
se
ni
mogel
domisliti
nobenega
hitro
in
uspešno
delujočega
sredstva
.
Kakor
bi
si
hotel
iz
nebeških
višav
izprositi
pravo
misel
,
je
pogledal
kvišku
.
In
glej
,
koga
je
zagledal
pri
oknu
gorenjega
nadstropja
v
hiši
velmoža
Borislava
,
stoječi
poleg
posadnikove
?
Slavico
,
Pluzonovo
hčerko
,
ki
je
z
očividno
pozornostjo
zasledovala
razvoj
slavnosti
.
—
Ta
bode
spravila
Kruta
v
dobro
voljo
,
če
sploh
kdo
;
poznam
to
duhovito
,
dobrovoljno
in
hudomušno
deklico
.
Tako
je
veselo
govoril
svečenik
sam
s
seboj
.
—
Sicer
je
morda
vsled
očetove
smrti
izgubila
dobrovoljnost
in
hudomušnost
,
a
duhovitosti
in
—
lepote
ne
.
In
s
tema
dvema
lastnostima
bode
zatrdno
danes
razvedrila
mračno
Krutovo
čelo
.
In
ne
samo
danes
,
kratkočasila
in
v
dobri
volji
ohranjevala
ga
bode
tudi
v
bodočih
dneh
njegovega
življenja
—
kot
njegova
ženka
...
In
medtem
ko
so
pred
nadknežji
prestol
prihajali
posadniki
mest
in
gradov
in
županje
in
prisegali
Krutu
vdanost
in
zvestobo
,
je
starec
dalje
snoval
take-le
osnove
sam
pri
sebi
:
—
Da
,
ženka
Krutova
mora
postati
Slavica
.
To
misel
,
ki
se
mi
je
spočela
v
glavi
koj
ob
smrti
knežnje
Viljenice
,
moram
še
vdejstviti
,
preden
pride
pome
Morana
.
Če
mu
je
umrla
Viljenica
,
pa
naj
postane
njena
sestrična
njegova
ženica
.
Na
ta
način
se
najboljše
razvozlja
kolikortoliko
zapletena
bodriška
politika
.
Bodriči
bodo
zadovoljni
in
se
bodo
videli
s
tem
počeščene
,
da
je
novi
nadknez
vzel
Bodričanko
za
ženo
.
In
ker
je
bil
Slavičin
oče
Pluzon
med
njimi
veleugleden
,
bodo
tem
zadovoljnejši
.
Da
je
Slavičina
mati
Zorana
umorjenega
Gotšalka
sestra
,
nič
ne
de
:
saj
je
vsem
znano
,
da
je
navdušena
Slovenka
in
vkljub
temu
,
da
je
krščena
,
privrženka
stare
narodne
vere
.
In
to
bode
Krutu
še
v
hasek
:
kot
soprog
hčere
Gotšalkove
sestre
bode
zadobil
tem
večjo
veljavo
in
vsestransko
priznanje
tudi
pri
onih
,
ki
so
bili
in
so
—
vsaj
skrito
—
še
pristaši
Gotšalkove
rodbine
.
Da
,
da
:
to
zamisel
moram
vdejstviti
...
Po
dovršenih
predpisanih
obredih
knežje
vmestitve
je
poslal
Slavomir
kar
na
svojo
odgovornost
sla
v
Borislavovo
hišo
povabit
Slavico
,
naj
pride
v
knežji
dvorec
,
kjer
je
bil
slavnostni
obed
,
h
kateremu
so
bili
povabljeni
vsi
veliki
župani
in
odličnjaki
,
dočim
si
je
preprosti
narod
poiskal
krepčila
in
hladila
v
krčmah
in
pod
mnogoštevilnimi
šatori
.
Toda
mladenka
je
povabilo
odločno
odklonila
,
češ
da
še
ni
minil
čas
žalovanja
po
umorjenem
očetu
,
torej
se
ne
more
vdeležiti
nikakih
veselic
:
prišla
je
le
pogledat
vmestitev
in
se
še
to
popoldne
vrne
domov
v
Velegost
.
Slavomir
je
poznal
njeno
trmoglavost
,
zato
je
ni
dalje
vabil
.
Veseli
so
bili
vdeleženci
slavnostnega
obeda
v
knežjem
dvorcu
,
veselo
je
bilo
po
mestu
ljudstvo
.
Skoraj
vsak
trenutek
je
prišla
pred
dvorec
nova
truma
navdušenega
naroda
in
viharno
klicala
:
„
Živel
nadknez
!
“
Krut
se
je
sicer
prikazoval
na
pomolu
in
se
narodu
vljudno
smehljaje
zahvaljeval
—
ali
tista
mračna
senca
kar
ni
mogla
izginiti
z
njegovega
lica
.
Proti
mraku
,
ko
je
še
po
vsem
mestu
vladalo
živahno
,
semtertja
že
razposajeno
veselje
,
se
je
Krut
za
nekoliko
časa
umaknil
v
posebno
sobo
.
Slavomir
je
šel
drzno
za
njim
.
„
Kaj
ti
je
vendar
danes
,
mladi
moj
gospodarček
“
,
je
nagovoril
pri
oknu
stoječega
nadkneza
,
„
da
si
tako
slabe
volje
,
kakor
da
te
v
srcu
kaj
kolje
?
Preženi
skrbi
ali
srčne
boli
—
sploh
kar
te
že
teži
.
Saj
si
vendar
dosegel
najvišjo
čast
in
oblast
in
z
njima
srečo
največjo
.
“
„
Srečo
?
Res
sem
prejel
veliko
oblast
,
toda
ali
ta
vedno
osrečuje
človeka
?
Veš
,
kaj
pravi
pregovor
:
Od
kupice
do
ustnic
je
široka
pot
.
“
„
Beži
mi
,
beži
s
tako
mrtvaško-resnimi
mislimi
!
Bodi
vesel
:
poglej
,
kako
te
narod
ljubi
!
“
„
Kdo
ve
,
ali
iz
srca
,
in
kako
dolgo
bode
trajala
ta
ljubezen
?
Črna
slutnja
me
navdaja
,
da
moja
vlada
ne
bode
srečna
.
“
„
Slutnja
?
Kaj
hoče
slutnja
?
Po
tem
,
kar
si
doživel
danes
,
ti
pač
ni
treba
imeti
žalnih
misli
glede
bodočnosti
.
Ona
zavržena
trojica
ti
je
zavdala
take
misli
.
“
„
Res
je
to
.
Veš
,
kaj
je
rekel
Gojnik
odhajaje
?
Kogar
sreča
boža
,
reva
njegova
koža
.
“
„
Se
bodeš
ti
oziral
na
besede
takega
pustolovca
?
Ne
bodi
smešen
!
Sploh
pa
:
zakaj
nisi
zatrl
teh
krščanskih
črvov
,
kakor
sem
ti
svetoval
?
Veš
,
ravno
ta
dva
lopova
,
Gojnik
in
Godimir
,
sta
me
bila
predlanskim
speljala
in
spravila
v
ječo
.
Spoznal
sem
ju
danes
takoj
.
Že
sem
se
mislil
za
Gnevom
tudi
jaz
oglasiti
in
javno
to
povedati
narodu
,
da
bi
tem
odločnejše
zahteval
od
tebe
,
da
ju
kaznuješ
—
da
ni
prišla
ona
zlodejeva
deklica
s
svojo
prošnjo
.
“
„
Kaj
hočeš
služabnikom
?
Ti
ravnajo
po
volji
svojega
gospoda
.
Zatrdno
jima
je
bil
naročil
Gotšalk
,
da
sta
te
speljala
in
izročila
njegovi
oblasti
.
Sicer
si
bil
pa
ti
sam
kriv
,
da
si
prišel
v
ječo
:
zakaj
si
se
jima
dal
pa
speljati
!
Saj
poznaš
pregovor
:
zapeljanec
je
vedno
nespametnejši
kot
zapeljivec
.
Prošnje
one
deklice
pa
vendar
nisem
smel
odbiti
.
Ta
deklica
mi
kar
ne
gre
iz
glave
.
Kako
ti
je
pogumna
,
drzna
in
bistroumna
!
Takega
otroka
še
nisem
videl
.
“
„
In
nihče
drugi
je
ni
naučil
,
kako
naj
govori
,
kakor
lisjak
Gojnik
,
in
sicer
pri
Vratku
,
pri
katerem
je
tudi
gospod
Tugumir
prenočeval
,
kakor
sem
izvedel
od
Gneva
.
“
„
Pa
ni
bila
samo
naučena
,
tudi
sama
je
bistrega
duha
,
kakršnega
bi
nihče
ne
prisodil
poddesetletnemu
otroku
.
Kar
ne
gre
mi
iz
spomina
njen
junaški
nastop
.
To
je
rojena
vladarica
.
“
„
Ej
,
ej
,
kaj
ti
pa
je
?
Če
ne
bi
bila
deklica
še
otrok
,
bi
človek
mislil
,
da
si
se
vanjo
zaveroval
.
Kaj
pa
Pluzonova
hčerka
Slavica
,
—
ali
ti
je
ta
izginila
že
docela
iz
spomina
?
“
„
Slavica
mi
ne
more
izginiti
iz
spomina
:
preveč
sem
ji
dolžan
hvaležnosti
,
ker
je
tako
lepo
posredovala
ljubavno
občevanje
med
Viljenico
in
menoj
.
“
„
No
,
in
nisi
imel
za
njo
danes
nobenega
pogleda
?
“
„
Kaj
je
tukaj
—
?
“
je
vprašal
nadknez
hlastno
.
„
Seveda
je
tukaj
;
to
se
pravi
:
bila
je
tukaj
,
a
popoldne
je
že
odšla
proti
domu
.
Prisostvovala
je
samo
vmestitvi
in
sicer
v
oni-le
Borislavovi
hiši
.
“
„
Zaboga
,
zakaj
mi
nisi
tega
povedal
prej
?
Za
Pluzonovo
hčerko
edinko
se
vendar
najde
še
kak
prostorček
v
knežjem
dvorcu
.
In
rad
bi
jo
jaz
videl
,
prav
rad
.
“
„
Jaz
nisem
tvoj
dvornik-obredar
.
Sicer
pa
—
zakaj
je
pa
nisi
sam
povabil
k
slavnosti
?
Spodobilo
bi
se
bilo
pač
.
Jaz
sem
jo
sicer
kar
na
svojo
odgovornost
koj
po
dovršenih
obredih
povabil
,
naj
pride
sem
v
knežji
dvorec
,
a
ni
hotela
:
rekla
je
,
da
precej
popoldne
odpotuje
in
se
veselic
sploh
ne
vdeležuje
,
ker
še
žaluje
za
svojim
očetom
.
A
meni
se
zdi
,
da
je
pravi
vzrok
njenega
hitrega
odhoda
le
ogorčenost
in
užaljenost
,
da
niti
nje
niti
njene
matere
nisi
ti
sam
povabil
na
slavnost
.
“
„
Obžalujem
,
iskreno
obžalujem
ta
svoj
pogrešek
.
Jako
mi
je
neljubo
,
da
se
nisem
prej
spomnil
svoje
dolžnosti
.
Kaj
si
bodeta
sedaj
Slavica
in
njena
mati
mislili
o
meni
?
Svečenik
se
je
zadovoljno
,
a
rahlo
,
komaj
vidno
nasmehnil
in
dejal
:
„
Ta
pogrešek
lahko
kmalu
popraviš
.
Kaj
ti
pravim
,
ti
dragec
bogov
in
mileč
moj
?
Priredi
na
čast
Pluzonu
,
vrlemu
voditelju
vstaje
proti
Gotšalkovi
vladi
,
nad
njegovim
grobomstaroslavno
trizno
in
stravo
!
S
tem
činom
pokažeš
javno
svojo
hvaležnost
Pluzonu
in
njegovi
rodbini
—
Slavica
veš
da
bode
neizrečeno
vesela
;
—
obenem
pa
z
njim
koristiš
sam
sebi
in
narodu
:
Ker
so
namreč
pri
teh
mrtvaških
slavnostih
z
mrtvaškimi
gostijami
združene
tudi
vojne
igre
,
ohraniš
in
vzdržiš
narod
,
zlasti
mladino
,
v
bojnem
duhu
.
In
tega
duha
,
sam
dobro
veš
,
morajo
biti
prežeti
in
od
njega
segreti
vsi
Bodriči
,
saj
nas
Saksonci
lahko
vsak
čas
napadejo
.
Budivoj
se
umljivo
ne
bode
tako
izlepa
odpovedal
svoje
pravice
do
bodriškega
prestola
,
in
Saksonci
ga
bodo
—
kot
stari
prijatelji
Gotšalkove
rodbine
—
podpirali
,
če
jim
bodo
količkaj
dopuščale
razmere
:
če
jih
namreč
ne
bode
nemški
kralj
Henrik
držal
preveč
v
strahu
.
Torej
„
„
Dobra
,
izvrstna
misel
!
Vdejstvujtno
jo
!
“
„
In
sicer
kar
najhitreje
.
Čakaj
,
kdaj
bi
slavili
trizno
?
Že
vem
.
Trizne
so
navadno
tri
,
kakor
veš
:
štiridesetnica
,
poluletnica
in
obletnica
.
In
glej
:
ravno
danes
osem
dni
bode
preteklo
štirideset
dni
po
pogrebu
Pluzonovem
.
Praznujmo
torej
danes
teden
nad
njegovim
grobom
v
Velegostu
trizno
štiridesetnico
.
“
„
Dobro
.
Sporočimo
to
precej
gospe
Zorani
in
Slavici
v
Velegost
in
tu
zbranemu
narodu
,
saj
ga
je
še
vse
polno
po
ulicah
,
v
gostilnah
in
pod
šatori
!
“
Nadknezovi
glasniki
so
kmalu
potem
oznanjali
po
ulicah
ta
nadknezov
ukrep
in
vabili
ljudstvo
s
starošegnimi
besedami
:
„
Pridite
torej
v
Velegost
na
trizno
in
stravo
,
da
proslavimo
umrlega
slavo
!
“
In
narod
je
ploskal
in
vzklikaval
,
da
bode
prišel
rad
in
v
obilnem
številu
.
—
—
Vidite
,
tako
je
prišlo
do
te
šumne
in
hrumne
mrtvaške
slavnosti
,
ki
se
vrši
danes
na
travnikih
pri
staroslavnem
mestu
Velegostu
.
Zbranega
vidite
nenavadno
obilo
ljudstva
iz
vseh
bodriških
plemen
:
malokaj
toliko
,
kolikor
je
bilo
na
teh
travnikih
pestrih
rož
,
vidite
tu
danes
pisanih
noš
.
Ah
,
kako
je
vesel
povzročitelj
in
prireditelj
te
slavnosti
,
Slavomir
!
Tik
pred
južnimi
mestnimi
vratmi
zraven
groba
Pluzonovega
je
postavljen
visok
,
s
črnimi
pregrinjali
prevlečen
oder
.
In
na
tem
odru
stoji
poleg
nadkneza
Kruta
,
Pluzonove
soproge
—
vdove
Zorane
in
nje
hčerke
Slavice
svečenik
in
z
žarečimi
očmi
gleda
veličastni
prizor
,
ki
se
odpira
pred
njim
:
od
odra
pa
tja
do
gozdička
stoje
v
dveh
vrstah
,
—
ti
vrsti
kajpada
v
veliki
razdalji
—
dolge
mize
,
ki
jih
je
Zorana
dala
obložiti
s
kruhom
in
pijačo
.
Okrog
teh
miz
pa
se
vse
tare
ljudstva
.
Na
prostoru
med
vrstama
miz
stoje
bodriški
mladci
,
sami
korenjaci
,
z
orožjem
vroči
.
Svečeniku
se
širijo
prsi
in
svetega
veselja
mu
žare
oči
...
In
on
,
ki
je
provzročil
to
slovesnost
,
jo
je
moral
kajpada
tudi
otvoriti
.
In
otvoril
jo
je
z
vznesenimi
besedami
:
„
Slavimo
,
bratje
blagi
in
sestre
drage
sveto
stravo
v
čast
in
proslavo
velikega
Pluzona
,
ki
je
padel
pod
vražjim
,
nečastno
krvavečim
mečem
kot
žrtev
domoljubja
vročega
.
Bodi
mu
večna
pamet
,
večna
čast
!
Za
vero
staro
se
je
bojeval
in
za
prostost
očine
,
skupno
drage
,
dokler
ni
padel
v
naročaj
Morani
.
Kaj
hočemo
:
zemljanu
je
odmerjen
življenja
tek
do
pičice
natanko
:
odmerile
so
mu
ga
Rojenice
,
sodnice
nepremotne
,
samosvoje
.
Sedaj
gre
ta
,
sedaj
pa
ta
s
sveta
.
V
mladosti
gre
eden
,
v
starosti
drugi
.
Le-to
pa
ljubijo
bogovi
višnji
,
da
,
če
je
zemljan
velik
,
ga
hitro
vzamejo
,
ker
ga
ne
privoščijo
zemlji
borni
.
Tako
so
nam
sedaj
odvzeli
Pluzona
in
k
sebi
ga
vzprejeli
v
večni
mir
in
pokoj
,
kjer
ni
več
krutih
bojev
in
prepirov
,
kjer
duh
,
sproščen
telesa
,
mirno
žije
in
pije
rajske
slasti
in
radosti
.
Odvzeli
so
ga
nam
prezgodaj
.
Pa
kar
je
,
je
:
usodi
se
mora
človek
udati
.
Dolžnost
nas
vseh
pa
je
,
da
se
ga
kot
velikega
junaka
spominjamo
na
pristojen
način
.
In
to
hočemo
storiti
danes
.
Hej
,
vi
godni
godci
,
pripravite
godala
:
zapeli
bodemo
staro
pesem
o
stravi
,
potem
bodo
pa
naši
mladci
,
vrli
junaci
,
zasukali
orožje
v
bojno
igro
in
zaplesali
grobno
trizno
,
slednjič
se
bodemo
pa
gostili
in
pili
Pluzonu
v
večno
slavo
,
večno
čast
!
“
Pod
odrom
sedeči
gostje
so
zasvirali
,
in
ob
spremljevanju
njih
godal
je
ves
zbrani
narod
stoje
in
odkritih
glav
z
močnim
glasom
,
ki
je
bučal
kakor
šum
silnih
voda
in
segal
tja
do
neba
,
zapel
pesem
:
Slavimo
sveto
stravo
...
“
Premnoge
je
ta
prizor
ganil
do
solz
.
Ko
se
jerazdonela
veličastna
žalna
pesem
,
so
pa
mladi
,
med
vrstama
miz
razpostavljeni
borci
zaplesali
trizno
:
z
meči
in
s
kopji
in
s
sulicami
odičeni
so
se
zavrteli
in
zaplesali
bojni
ples
,
bojno
igro
.
In
lepo
so
plesali
:
vitko
so
se
znali
vrteti
in
sukati
,
primikati
se
drug
drugemu
in
odmikati
,
spopadati
se
in
odpehavati
ter
napade
odbijati
:
od
vseh
strani
jim
je
donela
pohvala
...
Na
vrsto
je
prišla
strava
v
pravem
pomenu
—
gostija
.
Sedaj
se
je
pa
vzdignil
nadknez
Krut
sam
.
V
izbranih
besedah
se
je
spominjal
pokojnega
Pluzona
kot
dobrega
soproga
,
skrbnega
družinskega
očeta
,
velikega
domoljuba
in
osvoboditelja
bodriškega
naroda
.
„
Njegov
duh
!
“
tako
je
sklenil
svojo
napitnico
,
„
duh
možaka
kremenjaka
,
naj
nas
vse
navdaja
,
napaja
s
pogumom
in
samozavestjo
in
naslaja
z
nadami
v
lepo
bodriško
bodočnost
.
Na
pokoj
duše
velikega
Bodriča
Pluzona
!
Bogovi
naj
mu
oprostijo
dušo
!
“
In
zazveneli
so
zvonki
vrči
,
in
zadoneli
so
stoteri
glasovi
starošegno
besedilo-voščilo
:
„
Bogovi
naj
mu
oprostijo
dušo
!
“
In
zopet
in
zopet
so
na
poziv
Slavomirov
zaigrali
godci
pesem
o
sveti
stravi
in
druge
žalostinke
in
narodne
pesmi
in
jih
je
zbrano
ljudstvo
pelo
z
glasom
gromkim
,
da
se
je
potresal
nebeški
strop
,
in
zopet
in
zopet
so
zaplesali
mladi
borci
svoj
hrumni
ples
,
da
se
je
tresla
zemlja
pod
njih
nogami
,
in
zopet
in
zopet
se
je
z
vrči
pokojniku
nazdravljalo
in
napivalo
z
zgovornimi
ustmi
,
z
navdušenimi
besedami
.
Ah
,
kako
je
vesel
Slavomir
,
da
se
od
njega
vprizorjena
slovesnost
vrši
tako
lepo
,
tako
veličastno
!
Kar
samo
se
mu
smeje
.
Pijan
je
veselja
...
A
vedite
,
o
ljudje
božji
:
nekdo
izmed
vdeležencev
te
mrtvaške
slovesnosti
je
vendar
še
bolj
vesel
kakor
svečenik
Slavomir
.
In
sicer
nekdo
,
ki
bi
pravzaprav
moral
biti
bolj
kakor
kdo
drugi
žalosten
,
potrt
in
strt
.
—
Kaj
zardevaš
,
Slavica
,
brhka
Pluzonova
hčerka
edinka
?
Kaj
se
nemirno
premikaš
na
svojem
sedežu
?
Uganil
sem
te
,
kaj
ne
?
Ti
si
ono
bitje
,
ki
je
pri
tej
žalni
slovesnosti
najbolj
veselo
v
svojem
srcu
!
—
In
kako
je
to
mogoče
,
se
čudite
?
Vidite
to
je
pa
tako
:
Takrat
,
ko
se
je
Slavica
po
Viljeničinem
pogrebu
in
Krutovi
izvolitvi
odpravljala
iz
Ljubeka
domov
v
Velegost
k
žalujoči
materi
,
ji
je
bil
šepnil
Slavomir
na
uho
:
„
Hodi
srečno
,
bodoča
bodriška
kneginja
!
“
Deklica
je
sicer
odgovorila
:
„
Ne
šali
se
,
Slavomir
;
to
ne
pristuje
svečeniku
!
“
Vesela
je
pa
le
bila
teh
besed
.
Bile
so
zanjo
balzam
,
ki
je
z
močno
dišečim
svojim
sokom
prežel
njeno
vsled
očetove
in
Viljeničine
smrti
ranjeno
dušo
,
jo
varoval
pred
morečo
žalostjo
in
jo
ohranil
zdravo
in
svežo
in
živahno
.
Celo
pot
je
premišljevala
te
besede
.
In
bolj
in
bolj
so
jo
napajale
z
veseljem
in
srčnim
zadovoljstvom
in
vse
bolj
so
jo
naslajale
kakor
petje
in
žvrgolenje
drobnih
ptic
po
drevju
in
grmovju
ob
potu
.
Ah
,
saj
je
imela
Kruta
tako
rada
!
In
sicer
že
prej
,
ko
je
bila
še
Viljenica
živa
.
Ko
ga
je
prvikrat
videla
na
Rujani
,
ji
je
bil
prirastel
k
srcu
.
In
ko
je
potem
kasneje
,
posredujoč
med
njim
in
Viljenico
,
imela
priliko
ga
še
bolj
natanko
spoznavati
,
se
je
vsa
zaverovala
vanj
,
ga
občudovala
in
kar
obožavala
.
Seveda
tega
ni
smela
povedati
nikomur
,
da
ga
ljubi
,
najmanj
še
njemu
,
ki
je
o
njem
vedela
,
da
je
ves
Viljeničin
.
Viljenico
je
imela
rada
,
zelo
rada
,
in
želela
ji
je
vse
dobro
,
vse
najboljše
,
tudi
najboljšega
ženina
.
Vendar
so
prišli
trenutki
,
da
ji
je
bila
kar
nevoščljiva
lepega
Kruta
in
je
bridko
plakala
nad
brezupno
svojo
ljubeznijo
.
In
sedaj
,
ko
je
bila
knežnja
Viljenica
mrtva
,
in
ji
je
Slavomir
,
v
katerega
je
imela
neomejeno
zaupanje
,
v
katerem
je
zrla
od
bogov
navdihnjenega
preroka
—
vidca
,
dal
za
na
pot
tako
lepo
popotnico
,
one
besede
namreč
,
je
žalovanje
za
knežnjo
—
prijateljico
—
bolj
in
bolj
izpodjedala
neka
prisrčna
radost
,
združena
z
zelenimi
,
jasnimi
nadami
.
In
tudi
na
očetovem
grobu
ni
domov
prišedši
nič
tako
žalovala
,
kakor
je
pričakovala
mati
.
Sploh
se
je
potem
doma
vedla
tako
čudno
:
žalostna
ni
bila
,
pa
tudi
ne
vesela
;
zamišljena
je
bila
,
če
je
sedela
z
materjo
v
vrtni
lopi
,
zamišljena
je
hodila
okrog
;
sladek
nemir
se
ji
je
bral
v
očeh
;
na
obrazu
,
na
vsem
telesu
,
na
vsaki
njeni
kretnji
,
v
vsaki
besedici
,
ki
jo
je
izpregovorila
—
ah
,
vedla
se
je
kakor
strastna
zaljubljenka
v
narodni
pesmi
:
Ljubljencu
veljajo
vse
njene
misli
in
vsi
utripi
njenega
srca
.
Samo
njega
ima
v
čisli
.
Dragec
je
svetlega
,
bistrega
pogleda
.
Stoji
pred
njo
kot
krasna
slika
.
Ona
ne
more
nič
delati
,
ne
vezti
,
ne
presti
,
ne
plesti
;
povsod
meni
,
da
ga
vidi.
Vetrove
,
valove
,
ptice
kliče
,
naj
ji
bodo
ljubeznivi
poslanci
k
dragemu
.
Mesec
in
nebeške
zvezde
prosi
,
naj
ga
vodijo
,
spremljajo
in
čuvajo
.
Ob
potoku
,
v
gozdičku
,
vsepovsod
ji
kipé
iz
prsi
ljubavni
vzdihi
.
Kolikor
je
zvezd
na
nebu
,
toliko
je
njenih
misli
nanj
.
Življenje
brez
dragega
se
ji
zdi
delo
tkalca
brez
čolniča
,
delo
kosca
brez
brusnika
.
Da
bi
se
le
skoraj
vrnil
zdrav
in
čil
!
Ali
morda
ga
ne
bode
več
nazaj
:
morda
se
je
že
poročil
z
drugo
ženko
,
s
smrtjo
grenko
...
Pa
čeprav
pride
,
ali
jo
bode
še
pogledal
,
ali
jo
bode
še
maral
?
Morda
jo
je
prej
s
svojo
ljubeznivostjo
samo
varal
...
„
Ali
me
bode
maral
Krut
?
“
se
je
vpraševala
neprestano
tudi
Slavica
.
„
Slavomir
bode
sicer
lahko
delal
za
najino
zvezo
.
Ali
če
me
Krut
ne
mara
,
bode
zaman
vse
njegovo
prizadevanje
.
Pa
saj
bodem
kmalu
videla
:
če
me
mara
,
bode
mene
in
mater
zatrdno
povabil
k
slovesni
vmestitvi
.
“
In
čakala
je
in
čakala
.
Dan
vmestitve
se
je
bližal
.
A
od
nikoder
nobenega
sla
z
vabilom
.
„
Sama
od
sebe
pa
tudi
ne
grem
k
vstoličenju
“
,
je
dejala
kljubovalno
.
Na
preddan
slavnosti
se
pa
vendar
ni
mogla
premagati
:
zasedla
je
konjiča
in
v
spremstvu
dveh
hlapcev
zdirjala
v
Velegrad
gledat
vmestitev
.
In
pozorno
,
kakor
morda
nihče
,
jo
je
gledala
z
okna
prijateljske
Borislavove
hiše
,
pozorno
in
z
rdečico
na
licu
opazovala
zlasti
novega
nadkneza
.
Po
vmestitvi
je
bila
sklenila
iti
precej
domov
.
In
je
res
šla
,
ne
oziraje
se
na
Slavomirovo
vabilo
.
„
Krut
naj
izve
,
da
sem
užaljena
!
“
je
dejala
odhajaje
.
Odšla
je
kljubovalno
,
ali
na
potu
je
na
skrivaj
večkrat
trnila
svetlo
solzo
iz
očesa
.
Kako
je
bila
pa
veselo
presenečena
,
ko
je
drugi
dan
dospel
v
Velegost
Krutov
poseben
sel
z
naznanilom
,
da
je
nadknez
sklenil
prihodnji
teden
ta
in
ta
dan
praznovati
z
narodom
nad
Pluzonovim
grobom
svečano
trizno
in
stravo
!
Z
največjim
veseljem
in
navdušenjem
je
začela
z
materjo
koj
delati
priprave
za
to
slovesnost
,
in
sicer
velike
,
izvenredne
.
In
ko
je
prišel
slovesni
dan
,
—
ko
ji
danes
nadknez
Krut
pred
vsem
narodom
tako
ljubeznivo
dvori
,
je
vsa
vesela
,
vsa
srečna
,
vsa
blažena
.
Slavomir
razigrane
volje
kliče
:
„
Hej
,
vi
godci
z
vedno
lačnimi
želodci
,
zaigrajte
!
In
vi
brhki
borci
,
zaplesajte
!
“
In
godci
igrajo
,
mladci
plešejo
bojni
ples
,
ljudstvo
poje
jn
pije
,
Slavica
pa
toči
solze
.
A
to
niso
solze
žalostnice
,
to
so
solze
radostnice
—
—
Pet
ur
že
je
trajala
trizna
in
strava
.
Izmučeni
so
bili
že
godci
,
upehani
so
bili
mladciborci
,
in
utrujeni
so
bili
že
tudi
gledavci
in
poslušavci
.
Zato
je
nadknez
dal
znamenje
,
da
bodi
konec
mrtvaški
slovesnosti
.
Še
enkrat
je
Krut
nagovoril
narod
,
se
mu
zahvalil
za
obilno
vdeležbo
,
velel
,
naj
gredo
sedaj
domov
,
vsak
po
svojih
opravkih
,
a
naj
bodo
vedno
pripravljeni
za
vojno
,
ker
vsak
čas
lahko
prihrumi
vojni
vihar
s
saksonskega
jugozahoda
ali
z
danskega
severa
:
on
bode
že
natanko
opazoval
in
zasledoval
kretanje
in
namere
Saksoncev
in
Dancev
ter
narod
o
pravem
času
obvestil
in
poklical
pod
orožje
.
Se
je
svečenik
Slavomir
vdeležencem
dal
blagoslov
—
pa
so
se
začeli
razhajati
.
Nadknez
Krut
je
ostal
dva
dni
v
Velegostu
pod
gostoljubno
Pluzonovo
streho
.
Z
njim
je
ostal
v
mestu
tudi
svečenik
Slavovomir
in
nekateri
najodličnejši
boljari
.
V
teh
dveh
dneh
se
je
posvetoval
z
njimi
o
notranji
upravi
in
o
obrambi
dežele
.
No
,
glede
obrambe
se
ni
bilo
treba
dolgo
razgovarjati
:
saj
se
je
rujansko
brodovje
še
vedno
nahajalo
v
Ijubeškem
zalivu
—
rujanski
knez
Grin
ga
je
dal
Krutu
na
razpolago
—
v
obrambo
bodriške
zemlje
na
severu
;
ob
Labi
sta
pa
tudi
še
vedno
stala
dva
praporca
na
straži
proti
Saksoncem
.
Narod
pa
je
tako
vedno
pripravljen
.
Poveljnikom
je
poslal
le
natančnejša
navodila
,
kako
naj
opazujejo
po
slih-ogleduhih
gibanje
nasprotnikov
—
pa
se
je
odločil
,
da
bode
potoval
po
deželi
in
obiskal
najimenitnejša
mesta
in
gradove
.
Med
tem
časom
bodo
njegovi
ljudje
uredili
knežji
gradeč
velegrajski
za
njegovo
stolico
.
Vedel
se
je
pa
nadknez
ta
dva
dneva
v
Pluzonovi
hiši
popolnoma
po
domače
.
S
Slavico
je
občeval
prostodušno
,
odkrito
,
kot
dober
znanec
—
prijatelj
—
če
ne
še
kaj
več
:
Slavomirove
bistre
oči
kakor
tudi
oči
drugih
so
opazile
,
da
je
najrajši
v
njeni
družbi
.
To
je
opazila
tudi
Slavica
sama
in
bila
zato
presrečna
,
radostno
zbegana
,
kakor
prerojena
.
Nobene
besedice
ji
ni
zinil
Krut
o
ljubezni
,
ali
ko
se
je
odhajaje
preljubeznivo
poslovil
od
nje
,
ko
je
pred
hišo
zajahavši
konja
še
enkrat
dvignil
pogled
proti
oknu
,
kjer
je
ona
stala
,
in
jo
je
še
enkrat
ljubeznivo
pozdravil
,
so
ji
stopile
solze
v
oči
—
dolgo
je
gledala
za
njim
in
njegovim
spremstvom
in
šepetala
:
„
Rad
me
ima
.
Ah
,
saj
ga
imam
jaz
tudi
.
Pridi
,
dragec
,
kmalu
zopet
,
pridi
!
“
In
res
je
prišel
kmalu
zopet
.
A
pred
njim
je
prišel
še
nekdo
drugi
,
ki
ji
je
močno
skalil
srečo
mlade
ljubezni
—
—
—
Nad
mestom
Velegostom
je
šumljal
lep
kimavcev
večer
z
njemu
lastno
dobrodejno
mehkobo
in
milobo
.
Slavica
in
njena
mati
Zorana
sta
ravnokar
odvečerjali
v
gorenji
dvorani
:
obednici
.
Zorana
je
pospravljala
po
mizi
.
Slavica
je
pa
stopila
k
oknu
na
vzhodni
strani
dvorane
,
ga
odprla
in
gledala
vun
.
Od
vzhodne
,
morske
strani
sem
je
vel
lahen
vetrček
.
Bil
je
sicer
že
jesenski
vetrček
,
a
oni
mili
,
rahli
in
mehki
,
ki
človeka
,
utrujenega
od
dnevnega
dela
ali
v
globoke
misli
zatopljenega
,
tako
mehko
boža
,
kakor
ročica
nedolžnega
deteta
,
in
mu
tako
dobro
dene
,
kakor
kmetiču
dobro
dene
pogled
na
bogato
letino
in
polne
shrambe
in
žitnice
.
No
,
mladenka
toliko
da
je
začutila
na
svojem
licu
božanje
tega
vetrčka
pa
se
je
morala
ozreti
.
V
dvorano
je
namreč
prisopla
,
naglo
,
kolikor
ji
je
dopuščala
starostna
sapa
,
Godislava
,
ki
je
bila
prej
služkinja
v
ljubeškem
nadknežjem
dvorcu
,
a
jo
je
po
Viljeničini
smrti
Slavica
odhajaje
iz
Ljubeka
na
njeno
prošnjo
vzela
s
seboj
v
Velegost
.
„
Bože
moj
,
bože
moj
!
Ali
veste
,
kdo
je
prišel
?
“
je
sopihala
starka
„
Kdo
?
“
sta
hlastno
vprašali
Zorana
in
Slavica
hkrati
.
„
Kdo
bi
ga
bil
pričakoval
?
Bože
moj
,
bože
moj
!
“
„
Tako
povej
vendar
,
kdo
je
prišel
,
da
si
se
tako
prestrašila
!
“
Starka
je
lovila
sapo
,
da
bi
mogla
govoriti
dalje
.
A
preden
je
mogla
nadaljevati
,
se
je
začulo
na
vratih
trkanje
,
vrata
se
se
odprla
,
in
v
sobano
je
stopil
kmetiško
oblečen
mladenič
.
Začudeno
sta
ga
pogledali
Zorana
in
Slavica
,
češ
kaj
neki
išče
mladenič
tu
v
noči
?
A
ko
je
prišlec
izpregovoril
in
dejal
:
„
Sreča
in
mir
bodi
tej
hiši
;
vsaka
nesreča
naj
obstoji
pred
vratmi
!
“
sta
hkrati
obe
vzkliknili
:
„
Budivoj
!
Ali
je
mogoče
?
Ti
tukaj
?
“
„
Jaz
,
da
,
nihče
drugi
“
,
je
odgovoril
prihajač
in
stopil
bliže
.
„
Dober
večer
,
teta
moja
!
Dober
večer
,
Slavica
!
Zakaj
se
mi
pa
odmikata
?
Zakaj
sta
se
me
tako
ustrašili
?
Ej
,
ej
,
kako
prebledevata
!
Saj
nisem
prišel
z
onega
sveta
,
saj
sem
še
živ
človek
z
mesom
in
s
krvjo
!
“
„
Za
Boga
svetega
,
po
kaj
si
pa
prišel
lesem
?
“
je
vprašala
,
Zorana
drgetajoč
po
vsem
životu
.
„
Mar
ne
smem
obiskati
svoje
tete
in
svoje
sestrične
?
“
„
Ali
v
teh
razmerah
!
“
„
V
kakšnih
?
“
„
Saj
vendar
veš
,
da
v
Bodričih
vlada
sedaj
Krut
.
Kaj
bi
bilo
,
če
bi
te
zalotil
tukaj
?
“
„
Saj
ga
ni
več
tukaj
.
In
če
bi
prav
bil
!
Saj
če
bi
se
sam
ne
mogel
braniti
,
bi
mi
zatrdno
pomagali
vedve
kot
najbližji
sorodnici
,
ne
?
Pa
—
ali
mi
ne
bodeta
veleli
sesti
?
“
„
No
,
le
sedi
!
Ali
misliš
pri
nas
prenočiti
?
“
„
Po
noči
me
menda
ne
bodete
podili
vun
!
“
je
dejal
mladenič
žalostno
,
sedel
k
mizi
,
podprl
glavo
z
rokama
,
gledal
v
mizo
in
se
nekam
zamislil
.
Molčali
so
nekaj
časa
vsi
trije
.
„
Revež
!
“
je
dejala
Zorana
,
ko
je
zopet
izpregovorila
in
si
otrnila
solzo
:
zasmilil
se
ji
je
nesrečni
bratov
sin
.
„
Ali
si
prišel
sam
?
“
„
Stari
zapovednik
Jaroslav
je
z
menoj
.
“
„
In
odkod
prihajata
?
S
Saksonskega
?
“
„
Da
,
iz
Bardevika
.
“
„
Pa
vaju
ni
nihče
prepoznal
med
potjo
?
“
„
Doslej
sva
imela
srečo
.
Saj
hodiva
preoblečena
.
Poglejta
,
kako
imam
lepo
obleko
!
Prav
za
knezoviča
!
“
je
z
bridkim
smehom
dejal
mladenič
,
kažoč
na
svojo
preprosto
kmetiško
obleko
.
„
Zakaj
pa
Slavica
tako
molči
?
“
„
Poslušam
in
gledam
“
,
je
odgovorila
mladenka
in
zardela
.
„
No
,
Slavica
,
sedi
,
pa
se
kaj
pogovori
z
njim
;
jaz
grem
v
kuhinjo
napravit
malo
večerje
“
,
je
velela
Zorana
in
odšla
iz
dvorane
vzdihujoč
:
„
Da
bi
le
Krut
tega
ne
izvedel
,
da
bi
le
Krut
tega
ne
izvedel
!
“
Budivoj
in
Slavica
sta
molčala
precej
časa
.
„
Slavica
!
“
je
slednjič
izpregovoril
knezovič
nežno
.
„
Kaj
?
“
je
trepetaje
vprašala
mladenka
.
„
Slavica
,
čuj
:
ali
nisva
bila
midva
nekdaj
prijatelja
?
“
„
Da
.
Zakaj
pa
bi
ne
bila
?
Saj
sva
si
v
sorodu
.
“
„
Slavica
;
veš
,
kako
sem
jaz
tebe
imel
rad
?
“
„
Saj
sem
tudi
jaz
tebe
imela
rada
.
Izza
mladih
let
sva
si
bila
kakor
brat
in
sestra
.
“
„
Ali
samo
to
?
“
Mladenka
je
zardela
in
povesila
oči
.
„
Slavica
!
“
je
nadaljeval
mladenič
strastno
.
„
V
mladih
dneh
sva
si
bila
res
samo
kakor
brat
in
sestra
.
Iz
ljubezni
bratsko-sestrske
pa
se
je
sčasoma
razvila
še
drugačna
.
Veš
,
kaj
sva
se
že
vse
pogovarjala
vpričo
Viljeniee
:
kako
bode
prijetno
,
ko
bodem
jaz
zasedel
bodriški
prestol
,
ti
bodeš
pa
bodriška
kneginja
...
Bodriški
prestol
je
—
žal
!
—
sedaj
zasedel
tujec
.
Ali
še
ga
lahko
priborim
.
Kaj
ti
pravim
,
Slavica
:
Pomagaj
mi
z
ljubeznijo
svojo
in
—
naravnost
povem
:
pomagajta
mi
tudi
z
denarjem
!
Ve
sta
premožni
,
najpremožnejši
v
deželi
.
Z
vajinim
denarjem
bodem
lahko
najel
cele
prapore
vojnikov
.
In
pomagali
mi
bodo
tudi
Saksonci
.
In
nekaj
vojnikov
imam
tako
že
okrog
sebe
.
In
pregnal
bodem
Kruta
,
pa
bodeva
midva
zaknezovala
v
Bodričih
...
Slavica
je
dolgo
molčala
,
potem
pa
dejala
:
„
Opusti
take
misli
!
Krut
je
preveč
močan
.
“
„
Glas
enega
psa
ne
sega
do
neba
.
“
Plamen
jeze
je
švignil
iz
Slavičinih
oči
.
Že
je
imela
trd
odgovor
na
jeziku
,
kar
se
je
začul
s
ceste
topot
konjskih
kopit
.
Jezdeciprihajači
so
se
ustavili
ravno
pred
Pluzonovo
hišo
in
urno
poskakali
s
konjičev
.
Slavica
je
planila
k
oknu
.
Pa
komaj
je
pogledala
vun
,
se
je
obrnila
nazaj
z
vzklikom
:
„
Budivoj
,
beži
!
“
„
Kdo
je
pa
prišel
?
“
„
Beži
,
pravim
?
Skozi
ta-le
stranska
vratca
beži
na
vrt
!
“
„
Pa
zakaj
naj
bežim
?
Pred
kom
?
“
„
Tako
lepo
te
prosim
:
beži
!
Krut
je
tu
.
“
„
Pred
njim
pa
že
ne
bežim
.
“
„
Ah
,
ti
nesrečni
človek
!
Torej
pa
ostani
tukaj
,
poletim
pa
jaz
doli
,
da
ga
prestrežem
in
ustavim
“
,
je
dejala
Slavica
in
skočila
proti
vratom
.
A
ta
so
se
že
odprla
:
že
je
stal
v
sobani
nadknez
Krut
.
„
Ha
,
tako
?
“
je
zahropel
.
„
Slavica
,
kdo
pa
je
ta
mladec
,
s
katerim
ob
poznem
večeru
kramljaš
sama
?
“
„
Znanec
izza
mladih
let
“
,
je
trepetaje
odgovorila
mladenka
.
„
To
se
vidi.
In
kako
se
imenuje
ta
tvoj
znanec
?
“
je
zbadljivo
nadaljeval
Krut
.
„
In
kako
se
imenuješ
ti
?
“
je
planil
sedaj
s
svojega
sedeža
knezovič
.
„
Kdo
si
ti
,
ki
motiš
in
kališ
pošteni
hiši
nočni
mir
in
počitek
?
“
Krut
ga
je
prezirljivo
premeril
od
glave
do
nog
pa
dejal
oblastno
in
samozavestno
:
„
Jaz
sem
Krut
,
bodriški
nadknez
!
“
„
In
jaz
sem
Budivoj
,
bodriški
knezovič
,
prvorojeni
sin
nadkneza
Gotšalka
!
“
se
je
predstavil
Budivoj
in
se
ponosno
vzravnal
.
„
Ha
,
torej
je
res
,
kar
sem
slišal
v
Tešinu
:
da
je
Gotšalkov
sin
Budivoj
—
preoblečen
kajpak
—
šel
proti
Velegostu
!
Hahaha
!
Ta
je
pa
lepa
:
Zadnjič
se
je
priklatil
nazaj
v
deželo
Henrik
,
sedaj
pa
ti
.
Kaj
stičeš
tod
,
kaj
iščeš
tukaj
?
Henriku
sem
prizanesel
,
ker
je
še
otrok
.
Ali
meniš
,
da
bodem
tebi
tudi
?
“
„
Kdo
te
pa
prosi
prizanesbe
,
ti
lopov
,
tat
,
vsiljivec
!
“
Krut
je
od
jeze
kar
prebledel
in
prijel
ročaj
meča
.
ki
mu
je
visel
ob
levem
boku
.
„
Budivoj
!
“
se
je
zdajci
od
vrat
sem
oglasila
—
Zorana
.
Ravno
preden
je
prišel
Krut
,
je
bila
z
deklo
odšla
v
klet
po
pijače
za
Budivoja
.
Ko
je
pa
prišla
nazaj
v
kuhinjo
,
in
so
ji
druge
dekle
povedale
,
da
je
ravnokar
prijezdil
nadknez
in
šel
v
gorenjo
dvorano-obednico
,
se
je
tako
prestrašila
,
da
se
je
kar
sesedla
na
stol
.
Z
veliko
težavo
se
je
črez
nekaj
časa
vzdignila
in
šla
gor
v
dvorano-obednico
.
Slišala
je
zadnje
besede
Budivojeve
pa
jezno
zavpila
,
kolikor
so
ji
dopuščale
moči
:
„
Budivoj
,
v
moji
hiši
ne
bode
nihče
žalil
in
s
takimi
priimki
obkladal
deželnega
kneza
.
Tudi
ti
ne
.
Veš
!
“
„
Kakršne
priimke
kdo
zasluži
,
taki
se
mu
dajo
“
,
je
z
divje
hreščečim
glasom
nadaljeval
Budivoj
.
„
Ali
ni
to
lopovsko
,
ali
ni
to
tatinsko
:
prevzeti
meni
dedinski
prestol
?
Zakaj
se
moram
jaz
,
velikega
Gotšalka
sin
,
potikati
po
tujih
krajih
?
Misliš
,
tetka
,
da
je
prijetno
iskati
zavetja
pod
tujo
streho
,
da
je
sladko
jesti
tuji
kruh
?
Zakaj
moram
hoditi
v
taki-le
siromašni
obleki
po
zemlji
,
kateri
bi
lahko
vladal
kot
mogočni
knez
?
Kaj
sem
zakrivil
?
Jaz
ničesar
.
Moje
nesreče
je
kriv
zgolj
ta
človek
,
ki
se
je
priklatil
z
Rujane
in
mi
prevzel
dedščino
.
Kako
mu
hočem
drugače
reči
,
kakor
:
tat
,
lopov
?
“
„
Človek
,
izusti
še
enkrat
te
besede
in
razkoljem
ti
glavo
na
mah
!
“
je
z
votlim
glasom
zahropel
Krut
in
izdrl
meč
iz
nožnice
.
Pri
tej
priči
je
pa
tudi
Budivoj
izpod
suknje
potegnil
dolgo
ostro
bodalo
.
„
Ne
,
ne
!
Za
Boga
svetega
!
Krut
,
lepo
te
prosim
:
bodi
miren
!
“
je
vzkliknila
Slavica
in
skočila
k
nadknezu
,
dočim
je
Zorana
zgrabila
Budivojevo
roko
.
Nasprotnika
sta
vsled
tega
posredovanja
ostala
sicer
še
vsak
na
svojem
mestu
,
a
gledala
sta
se
strašno
sovražno
in
divje
,
kakor
sta
se
motrila
v
rimskem
amfiteatru
gladiatorja
,
preden
sta
se
zagnala
drug
proti
drugemu
.
„
Vsiljivec
,
tat
,
lopov
!
“
je
zopet
siknil
Budivoj
.
Tedaj
se
pa
Krut
ni
mogel
več
premagovati
.
„
Umri
,
pes
,
pogini
!
“
je
zakričal
in
dvignil
meč
.
Že
je
zamahnil
proti
Budivoju
.
A
v
tem
trenotku
je
dobil
od
zadaj
tako
silen
udarec
po
roki
,
da
mu
je
iz
nje
odletel
meč
daleč
vstran
.
In
preden
se
je
še
mogel
ozreti
,
kdo
je
novi
njegov
nasprotnik
,
ga
je
le-ta
od
zadaj
zgrabil
za
roke
in
jih
privil
nazaj
in
jih
držal
kakor
s
kleščami
.
„
Jaroslav
,
izpusti
ga
!
“
je
zavpila
Slavica
in
izkušala
odpehniti
od
Kruta
novega
njegovega
nasprotnika
.
Ta
novi
Krutov
nasprotnik
je
bil
res
stari
zapovednik
Jaroslav
.
Prej
je
stal
spodaj
pri
konjih
,
čakajoč
,
kdaj
ga
bode
poklical
v
hišo
Budivoj
ali
Pluzonovih
kdo
.
Ko
je
pa
zagledal
tuje
mu
jezdece
,
ki
so
se
ustavili
pred
hišo
,
in
mu
je
na
vprašanje
,
kdo
so
ti
ljudje
,
odgovoril
neki
hlapec
,
da
so
to
Krutovi
,
in
da
je
sam
Krut
tu
,
je
hitro
privezal
konja
ob
drevo
pred
hišo
in
se
potiho
splazil
v
gorenjo
dvorano
obednico
svojemu
gospodarju
na
pomoč
.
In
prišel
je
,
ravno
o
pravem
času
.
„
Knezovič
,
suni
ga
z
bodalom
v
gadje
prsi
!
“
je
zaklical
Budivoju
stari
zapovednik
,
trdno
,
z
vso
močjo
držeč
Krutove
roke
,
ki
jih
ni
izpustil
vkljub
vsemu
Krutovemu
zvijanju
in
naporu
,
da
bi
se
rešil
.
„
Suni
ga
!
“
je
ponovil
,
ko
je
videl
,
da
se
knezovič
pomišlja
.
Budivoj
se
je
otresel
Zorane
in
se
res
že
hotel
zagnati
proti
Krutu
.
V
tem
trenotku
je
pa
Slavica
zakričala
:
„
Ne
,
ne
,
prej
zabodi
mene
,
potlej
mojega
Kruta
!
“
Vrgla
se
je
nadknezu
na
prsi
ter
se
ga
oklenila
okoli
vratu
.
„
A
,
tako
?
“
je
zatulil
Budivoj
kot
v
srce
zadet
bivol
in
obstal
.
V
plamenu
žgočem
,
vse
uničujočem
so
se
mu
bliskale
oči
,
ko
je
videl
,
kako
je
Slavica
držala
Kruta
objetega
.
Že
je
sklenil
zabosti
.
A
naenkrat
se
je
