grepo
krščanski
postavi
v
pošteni
hiši
.
Tudi
nekaj
trdih
kletev
je
Pridan
priložil
v
zatrjenje
,
kako
bi
on
znosil
se
nad
takim
,
ki
bi
glede
njegove
hčere
...
že
veste
kaj
.
Naposled
pa
vrata
odpre
in
zakliče
,
da
se
po
vsej
hiši
razlega
njegov
bas
:
»
Tončka
!
«
Deklica
plahoma
po
stopnicah
dol
pride
in
stopi
na
prag
,
sluteča
in
boječa
se
,
da
sedaj
nanjo
pride
očetov
grom
.
A
namesto
hude
besede
reče
oče
z
navadnim
glasom
:
»
Poglej
sem
,
dekle
,
s
klobukom
sem
ti
tu
na
oknu
vršiček
tvojega
rožmarina
zlomil
,
popravi
ga
precej
,
da
se
ne
usuši
.
«
Rekši
,
odide
iz
izbe
.
Iznenadena
deklica
popravlja
Svojo
cvetko
v
loncu
,
plahota
iz
nje
izgine
,
rdečica
jo
oblije
in
upa
si
pogledati
ljubega
,
ki
jo
smehljaje
ogleduje
nepremično
sedeč
.
»
Kaj
so
ti
oče
rekli
?
«
vpraša
ona
naposled
tiho
.
»
Nič
.
Dogovorila
sva
se
,
«
odgovori
Nikolaj
,
kakor
da
bi
bil
popolnoma
mirnokrven
ali
pa
nekako
s
takim
hladnim
ponosom
kakor
kdo
,
ki
je
baš
v
tem
hipu
z
majhnim
trudom
velikansko
delo
zvršil
.
»
Kaj
—
dogovorila
?
«
»
Da
te
jaz
za
ženo
vzamem
,
zatorej
smem
poljubljati
te
,
kolikor
hočem
.
«
Deklica
ga
srpo
pogleda
,
obledi
,
zardi
—
in
pade
presrečna
na
kolena
pred
sedečega
.
Drugo
jutro
je
dobil
Nikolaj
od
svojega
očeta
nalog
,
zapreči
voz
in
v
mesto
voziti
se
,
da
plača
neke
večje
vsote
denarja
,
katere
stari
ni
hotel
hlapcu
zaupati
,
ali
pa
je
sina
poslal
,
da
ga
navadi
v
poslovanju
.
Obenem
mu
je
bilo
naročeno
mnogo
manjših
reči
,
tako
da
je
mogel
stoprav
drugi
dan
domov
priti
.
Zato
ni
bil
nič
pri
Pridanu
.
Med
potom
v
mesto
,
ko
je
spehan
konj
,
v
klanec
vozeč
,
počasno
korakaje
,
glavo
nekoliko
povesil
,
razpustil
je
bil
tudi
Nikolaj
vajete
in
s
konjem
vred
premišljal
;
konj
je
mislil
,
vedi
Darwin
o
čem
,
Nikelj
pak
o
včerajšnjem
dnevu
.
In
zdelo
se
mu
je
,
da
ni
prav
zadovoljen
.
Vse
je
prenaglo
prišlo
.
Tako
brž
ženiti
se
!
Mudi
se
prav
nič
še
!
In
kaj
njegov
oče
—
ta
čudni
mož
—
k
temu
poreče
?
Nazadnje
se
bode
še
zasmejal
po
svoje
ali
se
celo
jezil
,
kar
ni
potrebno
,
še
manj
pa
prijetno
.
Vrag
vzemi
strica
Pridana
,
da
je
baš
ob
takem
času
prišel
!
Ko
je
enkrat
videl
in
zvedel
,
potem
,
to
se
ve
,
da
ni
bilo
mogoče
drugače
ravnati
;
Nikolaj
se
je
moral
moža
izkazati
.
Ko
bi
se
bila
stvar
dala
le
malo
odložiti
še
,
pa
bi
bilo
bolje
.
Sicer
bi
bilo
pa
res
lepo
,
ah
,
in
krasno
življenje
,
ko
bi
bila
Tončka
že
precej
njegova
,
to
je
res
.
A
kakova
žena
bode
?
O
tem
prej
ni
še
mislil
.
Dobra
.
Samo
ko
bi
...
E
,
kaj
,
bode
že
kako
!
Medtem
je
bil
konj
po
klancu
do
vrha
na
ravno
prišel
,
voznik
se
vzpne
,
nategne
vajeti
,
konj
se
domisli
,
da
ga
krepka
roka
vlada
,
in
brzo
ubere
hiter
dir
pod
nogami
,
da
hladilna
sapa
Nikolaju
preko
ušes
zapiše
in
mu
težke
misli
odnese
.
Ob
istem
dnevu
,
le
kasneje
proti
večeru
,
pak
je
sedela
mlada
Tončka
gori
pred
vilo
na
Podvinu
pri
svoji
prijateljici
,
gospodični
Luizi
.
Malokdaj
je
bila
tu
,
ker
morala
je
vendar
doma
gospodinjiti
,
čeravno
siljena
ni
bila
.
Ali
kadar
je
bila
tu
,
brigala
se
je
močno
za
rože
in
cvetice
,
ki
so
bile
v
gredah
pred
hišo
,
brigala
se
za
divjo
trto
,
ki
je
ob
zidu
do
strehe
rasla
,
in
stopala
je
rada
sem
ter
tam
.
Danes
pak
nič
tega
.
Prijateljica
ji
je
poznala
,
da
nekaj
ima
;
to
se
ji
je
videlo
na
ustih
.
A
čakala
je
hudomušno
,
da
bi
sama
začela
pripovedovati
,
kaj
je
novega
.
Ni
se
motila
.
Tončka
je
počasi
začela
,
bila
izpraševana
potem
in
nazadnje
naglo
vse
povedala
—
radostno
novico
,
da
je
nevesta
!
Ko
bi
bila
srečna
deklica
boljša
opazovalka
,
a
ne
tako
v
svoje
srčno
čutilo
utopljena
,
zapazila
bi
bila
,
da
se
je
gospodična
zganila
od
začudenja
in
ji
je
prvi
hipec
oko
prav
čudno
zaiskrilo
se
.
»
Tako
?
«
zavzame
se
gospodična
s
čudom
in
vpraša
:
»
Ali
ni
malo
prehitro
?
«
»
Zakaj
?
«
vpraša
deklica
osupnjeno
.
A
ona
vzrokov
povedati
dolžna
ostane
.
Tudi
baš
v
tem
hipu
zakašlja
v
izbi
njena
tovarišica
,
bolehna
gospa
pristavova
;
zato
se
spne
oh
zidu
in
jo
skozi
odprto
okno
vpraša
,
če
kaj
želi
.
»
Posedi
,
skoraj
pridem
nazaj
,
«
reče
—
potem
skoči
v
hišo
in
je
precej
dolgo
ni
nazaj
.
Tončka
je
mirno
sedela
na
klopci
,
zrla
v
trnovo
mejo
,
kjer
so
vrabci
vpili
;
a
ni
slušala
vrabcev
,
njene
misli
so
bile
daleč
proč
.
S
svojo
polspleteno
nogavico
v
belih
prstih
pride
gospica
zopet
nazaj
,
sede
k
Tončki
in
začne
čisto
navadne
reči
izpraševati
,
skakaje
sem
ter
tja
,
od
nič
do
nič
.
Naposled
vpraša
:
»
Ali
še
misliš
o
našem
izletu
enkrat
kako
dopoldne
ali
nedeljo
,
kadar
moji
svak
pride
sem
?
«
»
Da
.
«
»
To
se
ve
,
da
pojde
tvoj
ženin
z
nami
.
«
In
takoj
je
začela
zopet
o
neki
novi
obleki
razpravljati
.
Tončka
si
sama
ni
upala
več
besede
obrniti
na
ono
,
kar
ji
je
prej
zaupala
tako
iz
srca
in
duše
.
In
vendar
bi
bila
tako
rada
in
rada
govorila
,
veliko
govorila
o
tem
s
prijateljico
.
Zakaj
se
ji
to
tako
malo
važno
zdi
?
Prvič
v
svojem
življenju
je
čutila
,
čeprav
si
o
tem
čutu
z
mislijo
ali
besedami
ne
bi
bila
mogla
razjasnila
dati
,
kako
je
nemilo
polnemu
srcu
,
če
je
tudi
''
sreče
''
polno
,
če
nima
prijateljske
odprte
duše
poleg
sebe
,
kateri
se
brez
skrbi
sme
odkriti
.
Nagloma
vstane
in
reče
:
»
Jaz
moram
iti
.
«
»
Že
?
«
vpraša
Luiza
hladno
.
»
Kasno
je
.
«
»
Lahko
noč
.
«
Nocoj
je
bil
prvi
večer
,
da
ji
ni
gospica
Luiza
rekla
:
jutri
zopet
pridi
.
Imela
je
namreč
svoje
misli
in
včasi
človek
najrajši
premišlja
na
samem
.
V
velikem
uljnjaku
pri
Kolodeju
je
bilo
samo
letos
dve
sto
novih
rojev
.
Torej
je
oh
lepem
vremenu
,
kakršno
je
bilo
v
nedeljo
popoldne
,
pred
panji
tako
gosto
šumelo
čebel
v
zraku
kakor
črn
oblak
.
V
sredi
tega
oblaka
izletajočih
in
s
paše
priletajočih
čebel
je
stal
stari
Luka
Kolodej
,
z
eno
roko
držal
pipo
v
ustih
,
drugo
pa
v
žepu
imel
in
široko
razkoračen
gledal
venomer
v
panje
pridne
živalce
.
»
Opikale
te
bodo
,
«
reče
Pridan
,
ki
okoli
uljmjaka
pride
,
a
bolj
pri
strani
postoji
.
»
Kajpak
!
«
odgovori
Luka
,
a
se
ne
gane
.
Po
tem
moževskem
pozdravu
in
odzdravu
oba
soseda
vsak
na
svojem
mestu
obstojata
mimo
;
vendar
je
Luka
Kolodej
močno
sam
pri
sebi
ugibal
,
kakov
bes
je
prinesel
Pridana
ob
tej
uri
k
njemu
—
Pridan
je
pak
premišljal
,
kako
bi
začel
o
tem
govoriti
,
kar
je
bil
namenjen
;
sicer
ni
bil
nikdar
za
besedo
v
zadregi
,
črtal
je
celo
časopise
,
ali
današnja
stvar
je
bila
bolj
sitne
vrste
.
»
Tobak
sem
doma
pozabil
,
«
reče
Pridan
in
dvakrat
loputne
po
stegnih
,
da
je
drobni
denar
v
žepih
bahato
zažvenkljal
.
»
Na
!
«
Rekši
,
vrže
Kolodej
svojo
irhasto
mošnjo
tobaka
iz
oblaka
čebel
ven
proti
sosedu
.
A
ker
je
bil
pri
tem
z
roko
zamahnil
,
zažene
se
mu
ena
čebelica
v
lase
in
raje
jezno
,
da
bi
do
kože
prišla
.
Skočen
stari
Luka
uide
iz
roja
ven
,
ali
sovražnica
ga
podi
in
ne
odneha
,
preden
mu
žela
ne
pusti
v
čelu
.
»
Te
je
?
Te
je
?
Kaj
sem
ti
pravil
,
«
vpije
Pridan
,
pristopi
in
z
veščo
roko
potegne
sosedu
želo
iz
kože
.
»
Med
imajo
,
pa
se
boje
zanj
,
zato
so
hude
,
«
reče
stari
Luka
hladnokrvno
,
kajti
njegove
čutnice
so
bile
vsega
vajene
.
»
I
mene
!
Veš
,
da
je
stari
pregovor
,
da
so
čebele
hude
zato
,
ker
so
ženske
.
Trot
nima
nobeden
žela
.
Le
ženska
pika
.
Kakor
so
nas
pikale
naše
,
saj
veš
,
bog
jim
daj
nebesa
.
A
smo
jih
vendar
radi
imeli
,
ženske
,
ko
smo
bili
mlajši
,
vedi
ga
vendar
...
«
smeje
se
Pridan
.
»
Beži
,
beži
!
«
posvari
ga
starejši
sosed
.
»
E
,
kaj
se
boš
delal
,
kakor
da
bi
bil
od
nekdaj
mrzel
.
Kar
tiho
bodi
.
Tako
je
bilo
in
bode
.
In
je
še
,
Luka
,
tako
je
še
!
«
»
Kaj
?
«
vpraša
z
začudenjem
oni
.
»
Ne
mislim
tebe
ali
sebe
;
ali
poglej
:
ti
imaš
sina
,
ta
že
gleda
,
kako
bi
...
in
nu
,
kaj
ti
bom
pravil
,
saj
veš
.
«
»
Nič
ne
vem
.
In
pazi
naj
se
.
Komaj
je
otroške
hlače
sezul
fant
.
«
»
Kajpak
!
Jaz
pa
rečem
,
če
ga
prej
oženiš
,
bolje
storiš
.
Če
ga
pa
nečeš
,
potlej
ga
pa
v
strah
vzemi
,
veš
,
ker
jaz
nečem
,
da
bi-doli
okoli
mojih
oglov
hodil
.
Povej
mu
to
.
«
»
Okoli
...?
«
»
Moje
hčere
,
no
,
če
že
moram
sam
povedati
,
«
zahuduje
se
Pridan
osorno
,
kakor
da
bi
mu
bil
sosed
Luka
bogzna
kako
krivico
storil
.
»
Moj
fant
?
«
zavzame
se
ta
.
»
Tvoj
,
tvoj
!
«
»
Pu-u
!
«
»
Nu
,
veš
,
takega
ga
ni
na
svetu
,
da
bi
jaz
svojo
hčer
za
njim
lučal
.
Ti
stori
,
kar
hočeš
.
Vem
,
da
te
ni
še
volja
gospodarstva
prepustiti
mu
.
Ali
za
zdaj
mu
lahko
prepustiš
malin
.
«
»
Komaj
je
domov
prišel
.
«
»
Hitro
je
,
hitro
.
Ali
baš
zato
ni
,
da
bi
odlagali
in
cincali
.
Kar
se
hitro
začne
,
mora
hiter
konec
imeti
,
pravijo
,
drugače
se
ne
skonča
dobro
.
Meni
samemu
ni
po
volji
,
da
je
tvoj
sin
že
zdaj
tako
brž
k
meni
snubit
prišel
,
in
še
brez
tebe
.
Stori
,
kar
moraš
.
«
Luka
Kolodej
je
glavo
povesil
in
venomer
gledal
v
eno
travico
,
a
molčal
.
Sosed
mu
je
govoril
nadalje
,
a
on
je
premišljal
in
molčal
.
Videlo
se
mu
je
,
da
mu
cela
stvar
ni
pogodu
,
vendar
povedal
tega
ni
,
ker
sosedu
nasproti
je
bil
previden
,
kajti
duševno
je
bil
Pridan
nad
njim
,
to
je
vselej
čutil
in
zato
se
je
med
vsemi
samo
tega
soseda
nekako
bal
.
Dva
žandarja
prideta
mimo
,
pozdravita
župana
Pridana
in
obstaneta
.
Luka
Kolodej
je
kot
bogatin
imel
od
nekdaj
nekovo
posebno
spoštovanje
pred
temi
čuvaji
javne
sigurnosti
,
zato
jih
je
vselej
z
vinom
in
slanino
pogostil
.
Tudi
danes
ni
umanjkal
,
dasi
ni
tako
prijaznega
obraza
delal
kakor
druge
krati
.
Nikolaj
je
,
ko
je
v
šolah
bil
,
pridno
učil
se
tega
,
kar
je
imel
učiti
se
dolžnost
,
a
tudi
sam
je
mnogo
čital
,
torej
je
bil
iz
samouka
izobražen
bolj
,
nego
bi
bil
kdo
pričakoval
od
njega
,
ki
je
vedno
v
svobodi
in
obilici
živel
in
ni
roditeljev
imel
,
kateri
bi
ga
bili
zmožni
v
tem
nadzorovati
in
priganjati
.
Ko
je
torej
od
dne
do
dne
bolj
zapazil
,
da
njegova
nevesta
,
Tončka
,
tega
in
onega
še
ne
zna
,
sklenil
jo
je
sam
»
izobraziti
«
in
mislil
,
da
se
bode
od
njega
naenkrat
vsega
naučila
.
Mogoče
je
,
da
ga
je
nagibalo
to
,
da
je
videl
,
ko
je
gospica
Luiza
mnogokrat
bila
pri
njej
,
razloček
med
njima
.
Primerjal
je
duševne
zmožnosti
ene
in
druge
in
je
do
želje
prišel
,
da
bi
to
in
ono
njegova
Tončka
tako
razumela
ali
pa
morda
še
bolje
kakor
ona
mestna
gospodična
.
Kot
dober
domoljub
,
to
se
ve
,
da
je
najprej
bral
z
njo
slovenske
pesnike
in
boljše
novele
.
Pa
tudi
tuje
literarne
stvari
ji
je
razkazoval
in
razkladal
.
Njegovo
naukovanje
je
bilo
sicer
brez
sistema
in
brez
temeljitosti
,
česar
pa
on
ni
opazil
.
Ona
ga
je
pridno
poslušala
,
dasi
ni
mogla
včasi
prav
razumeti
,
čemu
je
to
potrebno
za
srečno
življenje
,
včasi
pa
celo
ni
razumela
,
kaj
hoče
ljubi
s
svojim
ukom
.
A
ker
je
od
njega
prihajalo
,
bilo
ji
je
vendarle
vse
lepo
,
vse
prav
.
Ni
bil
prav
zadovoljen
,
če
ni
brzo
vsega
razumela
in
v
spominu
ohranila
,
kar
ji
je
takega
pripovedoval
,
a
ni
pomislil
,
da
je
bil
morda
on
slab
učitelj
ali
pa
da
je
deklici
manjkalo
dovolj
znanostne
podloge
,
da
bi
bilo
možno
ono
razumljenje
.
Enkrat
ji
je
razlagal
,
kaj
je
»
ideja
«
,
lovil
primerne
izraze
od
tu
in
od
tam
,
prav
razumljivo
in
temeljito
.
Ali
na
koncu
je
videl
,
da
ga
je
bolj
z
očmi
nego
z
ušesi
poslušala
.
Tedaj
je
pač
malo
nevolje
pokazal
,
ali
ona
se
mu
je
tako
ljubo
nasmehnila
in
s
poljubom
nevoljo
mu
odvzela
.
Da
Tončka
v
izobraženju
ne
bode
dosegla
svoje
gosposke
prijateljice
,
to
se
mu
je
kmalu
gotovo
zdelo
,
a
domišljal
se
je
pregovora
:
če
ima
ženska
preveč
v
glavi
,
ima
premalo
v
srcu
.
Dobro
srce
pa
je
prva
stvar
pri
ženski
,
brez
tega
nič
in
nič
.
To
je
bilo
njegovo
istinito
in
prvo
prepričanje
in
s
tem
se
je
tolažil
,
če
se
sme
tukaj
sploh
o
kakovi
tolažbi
govoriti
.
Pridan
je
bil
Nikolaju
povedal
,
da
je
z
očetom
govoril
zaradi
ženitve
,
pa
da
ni
bil
protiven
.
Stari
pa
sinu
o
tem
več
tednov
ni
nič
omenil
,
kar
je
bilo
temu
najljubše
,
ker
ni
si
mogel
misliti
,
kako
bosta
s
trdim
očetom
o
takih
mehkih
rečeh
govorila
.
Kmalu
je
videl
.
Sedela
sta
po
večerji
še
vkup
.
»
Tako
,
ti
se
ženiš
,
pravijo
,
«
začne
stari
.
Nikolaj
zardi
,
a
nič
ne
odgovori
.
»
Mudi
se
ti
res
!
«
Zopet
molk
,
ker
sin
ne
odgovarja
,
misleč
:
to
naj
le
stric
naredi
z
očetom
.
»
Zato
ker
si
star
in
se
ti
je
treba
bati
,
da
bi
skoraj
nobene
ne
dobil
!
«
nadaljuje
starec
čez
nekaj
časa
.
Zopet
molk
.
»
I
,
kaj
vendar
misliš
?
«
Nekaka
jeza
poprime
sina
,
da
vstane
in
reče
:
»
če
menite
,
da
se
naj
ne
,
ne
bodem
se
in
konec
je
,
jaz
nisem
silil
.
«
Hoče
oditi
.
»
Počakaj
!
Kaj
ne
moreš
malo
posedeti
?
Naspal
se
boš
že
!
Budi
te
nihče
.
Zamudiš
nič
,
kaj
ne
bi
počakal
?
«
Nikolaj
sede
.
Zopet
oba
molčita
.
Stari
bobna
po
mizi
ter
primajuje
s
sivo
glavo
,
sin
na
sveči
dolgo
prižiga
cigaro
.
»
Ne
.
A
ti
ne
smeš
že
zdaj
tako
odločno
proti
meni
postavljati
se
.
Glej
,
ljubica
moja
mala
,
kaj
bode
še
kasneje
iz
tebe
,
ko
bodeš
moja
žena
,
če
mi
že
zdaj
zanikavaš
.
«
Ona
zmaje
z
glavico
,
a
odgovoriti
ne
more
.
Tiha
,
nevidena
,
zatrta
solzica
ji
zarosi
oko
.
Gospod
pristav
''
Kralj
''
je
bil
dobil
od
svoje
službe
odpust
in
je
prišel
k
ženi
in
svakinji
na
kmete
.
Z
Nikolajem
je
bil
nekoliko
že
prej
znan
,
a
bolj
se
je
seznanil
zdaj
,
na
kar
je
bil
tem
bolj
prisiljen
,
ker
moškega
omikanega
društva
tu
ni
bilo
na
izbiranje
.
Nekega
popoldne
sta
v
gošči
na
gori
pod
samotno
smreko
ležala
,
puške
poleg
sebe
.
Po
brezuspešnem
lovu
sta
svoj
lovski
obed
končajla
in
pila
s
seboj
nošeno
dobro
kapljo
.
»
Ženske
so
mi
sinoči
pripovedovale
,
da
se
že
ženite
,
gospod
Kolodej
,
«
začne
pristav
,
sicer
človek
,
ki
je
le
potrebne
in
vsakdanje
stvari
ž
njimi
govoril
.
Nikolaju
je
beseda
»
že
«
na
neljubo
uho
udarila
,
zato
je
kratko
odrezal
se
z
»
da
!
«
Gospod
Kralj
dene
komolec
pod
glavo
,
gleda
proti
nebu
in
reče
z
nekim
neznosno
vsiljivim
glasom
:
»
Vi
ste
zdaj
strašno
zaljubljeni
,
strašno
!
«
Nikelj
je
bil
še
premalo
znan
ž
njim
,
drugače
bi
mu
bil
ostro
odgovoril
,
a
tu
je
rajši
molčal
.
Hitro
pristav
pokonci
skoči
,
odklene
svoj
žepni
nož
in
zareže
v
gladko
smrekovo
deblo
velik
križ
,
glasno
se
zasmeje
in
zopet
leže
.
»
Kaj
se
smejete
?
«
vpraša
Nikolaj
.
»
Vidite
križ
,
ki
sem
ga
v
smreko
zarezal
?
«
»
In
kaj
s
tem
?
«
Gospod
Kralj
zopet
leže
,
dene
komolec
pod
glavo
in
z
lahkomiselno
obžalujočim
vzdihljajem
reče
:
»
Mladost
,
mladost
!
Pridite
čez
deset
let
semle
,
poglejte
to
smreko
,
tačas
bode
ta
križ
velik
in
zasmoljen
.
In
domislite
se
,
da
ste
danes
tu
ležali
zaljubljeni
pred
ženitvijo
in
da
sem
se
jaz
smejal
.
Tačas
boste
vedeli
,
zakaj
sem
se
jaz
smejal
.
Godilo
se
vam
bode
kakor
nam
vsem
.
Meni
je
bilo
ravno
tako
,
ko
sem
zaljubljen
bil
.
«
»
Niso
povsod
enake
razmere
niti
enaki
ljudje
,
«
reče
Nikolaj
pikro
.
»
Vi
mislite
mene
,
kakor
sem
zdaj
.
Ali
krivo
sodite
.
Jaz
ne
mislim
razmere
z
mojo
zdanjo
ženo
,
ki
je
res
zaradi
svoje
bolehnosti
precej
sitna
.
Z
njo
sem
naredil
stvar
bolj
po
paragrafu
državljanskega
zakonika
.
Ali
drugače
je
bilo
prej
,
ko
smo
bili
mlajši
,
ko
sem
bil
v
vaših
letih
.
Da
,
vi
,
ki
me
vidite
in
poslušate
zdaj
,
ne
bi
verjeli
,
da
sem
nekdaj
bil
kakor
vi
zdaj
,
da
sem
čutil
neprijetno
resnico
Schefflovega
,
Trompeterja
:
Liebe
ist
ein
schlimmes
Feuer
,
frißt
den
,
so
es
angeblasen
.
Poznate
Schefflovega
,
Trompeterja
Säkkinskega
?
«
»
Ne
,
«
odgovori
Nikolaj
.
Pristav
pa
mu
kakor
nalašč
citira
ona
dva
nemška
verza
zopet
in
zopet
.
Za
ta
dan
je
bila
dobra
volja
Nikolajeva
izgubljena
.
Na
potu
domov
je
največ
molčal
in
,
ko
bi
si
bil
upal
,
bil
bi
»
materialistu
«
pristavu
,
ki
je
razne
prazne
šale
uganjal
,
odkrito
svoje
zaničevanje
izpovedal
.
Žarek
ogenj
je
ljubezen
,
uje
te
,
ki
si
ga
vpihal
.
Vedno
pa
sta
mu
šumela
po
ušesih
ona
dva
nemška
verza
.
Še
zvečer
,
ko
se
je
ulegel
spat
,
ponavljalo
se
mu
je
v
spominu
,
kakor
da
bi
kdo
na
ulične
vrtilne
orglice
muziciral
:
»
Liebe
ist
ein
schlimmes
Feuer
,
frißt
den
,
so
es
angeblasen
.
«
In
začel
je
premišljevati
,
da
Ii
je
njegova
ljubezen
taka
.
Zazdelo
se
mu
je
—
da
ni
.
Kje
je
v
njem
tak
ogenj
?
—
Morda
...
vsa
ta
njegova
ljubezen
ni
prava
in
cela
...
In
kako
se
sme
potem
za
celo
življenje
vezati
?
...
Morda
...
on
sploh
ljubezni
,
kakor
polni
in
objema
druga
blaga
srca
,
sploh
zmožen
ni
?
...
Tako
je
mladenič
premišljal
in
nemirno
se
je
prekladal
brez
spanja
.
Črv
dvoma
se
je
oglasil
.
Uboga
Tončka
!
Morda
srečna
v
tem
hipu
moliš
za
njegovo
zdravje
in
srečo
njegovo
.
Brinovo
brdo
je
bila
nevisoka
gora
pol
ure
od
torišča
naše
povesti
.
Na
vrhu
je
stala
kapelica
,
zidanje
nekdanje
stare
graščakinje
iz
obližja
,
o
kateri
je
pripovedka
trdila
,
da
je
kot
mlada
vdova
razkošno
živela
in
vsa
veselja
uživala
,
zato
pa
na
stara
leta
zidala
na
Brinovem
brdu
kapelico
na
čast
svetemu
Antonu
.
Pobožno
ljudstvo
je
hodilo
ob
nekih
dnevih
v
letu
tu
gor
na
božji
pot
;
drugi
bolj
posvetni
ljudje
so
hvalili
lep
razgled
z
gore
na
jug
in
na
sever
po
deželi
ter
narejali
tja
izlete
.
Tako
se
je
bil
tak
izlet
po
prizadevanju
gospoda
pristava
tudi
to
jesen
naredil
.
Bazen
naših
mladih
znancev
,
bolehne
gospe
pristavove
ne
izvzemši
,
ker
je
vsekako
hotela
zraven
biti
,
obljubilo
se
je
tudi
od
one
strani
gore
po
drugem
potu
priti
več
uradniških
družin
in
kaplan
je
bil
naprošen
,
da
pride
maševat
.
Od
one
strani
je
bila
večja
druščina
napovedana
,
od
te
pak
so
zjutraj
ob
petih
vzdignili
se
pristav
Kralj
z
ženo
in
njeno
sestrično
,
gospodično
Luizo
,
Nikolaj
in
Tončka
.
Hlapec
je
bil
že
pred
njimi
odšel
,
obtovorjen
z
vsemi
pripravami
za
tečen
zajtrk
,
kateri
se
je
imel
na
gori
pri
ognju
na
prostem
pred
kapelico
pripravljati
.
Do
pod
gore
so
se
vozili
,
potem
pak
je
bilo
treba
peš
korakati
.
Jutro
je
bilo
krasno
,
nobene
meglice
nikjer
videti
.
Kmalu
ko
so
začeli
navzgor
hoditi
,
videlo
se
je
,
da
bolehna
pristavova
žena
ne
more
dohajati
drugih
,
zato
sta
jo
prijela
njen
mož
in
Tončka
vsak
za
eno
podpazduho
.
A
še
tako
je
šlo
po
polževo
.
»
Midva
nečeva
tako
počasi
hoditi
.
Stopiva
brže
,
nič
ne
de
,
če
sva
prej
na
vrhu
,
«
reče
gospodična
Luiza
Nikolaju
,
izroči
mu
svoj
plčdin
stopi
z
urnim
korakom
naprej
.
Nikolaj
je
tako
moral
tudi
urneje
stopiti
.
Ker
se
je
steza
med
brinjem
in
češminovim
ter
drugim
grmovjem
po
kačje
vila
,
kmalu
onih
treh
za
seboj
nista
več
videla
,
ko
sta
nazaj
pogledovala
.
»
Zdaj
sem
pa
že
trudna
,
«
reče
gospica
,
ki
je
do
zdaj
pred
Nikolajem
hitro
navzgor
stopala
,
ter
postoji
.
Krasna
rdečica
je
bila
oblila
njeno
polno
,
lepo
lice
in
labodji
vrat
in
oči
so
se
ji
veselo
iskrile
.
Ko
Nikolaj
do
nje
pride
,
dene
mu
roko
pod
njegovo
ramo
,
široki
rokav
se
odgane
po
belem
laktu
nazaj
,
kakršnega
on
še
nikiar
ni
videl
.
»
Če
ste
vi
tako
negalantni
,
da
mi
roke
in
podpore
ne
ponudite
,
jemljem
si
jo
sama
,
«
reče
ona
.
Nikolaj
kasneje
ni
vedel
povedati
,
kaj
je
na
to
odgovoril
.
Posebno
kaj
pametnega
menda
ni
bilo
.
Tu
je
treba
dodati
,
da
Nikolaj
zaradi
daljšega
občevanja
z
gospodično
ni
imel
več
one
»
antipatije
«
,
o
kateri
si
je
od
početka
mislil
,
da
jo
ima
do
nje
,
vendar
sam
ni
bil
še
nikdar
z
njo
.
Vselej
jo
je
našel
le
pri
Tončki
.
»
Slišite
,
nekaj
mi
morate
pojasniti
,
gospod
Nikolaj
.
(
Ona
ga
je
s
krstnim
imenom
klicala
,
ker
je
od
Tončke
vedno
tako
slišala
,
ali
pa
mogoče
tudi
,
da
njegov
priimek
njenim
mestnim
ušesom
ni
ugajal
.
)
Hočete
?
«
»
Gotovo
,
če
morem
.
«
»
Prav
lahko
.
Vi
ste
edini
zmožni
odgovoriti
na
vprašanje
.
Jaz
sem
Tončko
vprašala
,
ali
me
bode
povabila
na
svoje
ženitovanje
,
Pri
tej
priliki
pa
sem
zvedela
,
da
se
niti
ne
ve
,
kdaj
bode
.
Zatorej
se
moram
na
vas
obrniti
.
«
»
Tega
pa
tudi
jaz
natanko
še
ne
vem
,
«
odgovori
on
;
ni
mu
bilo
ljuba
,
da
je
o
tem
začela
govoriti
.
»
Kako
to
,
da
ne
?
«
»
Nisem
še
odločil
časa
;
a
tudi
ni
le
od
mene
odvisno
,
temveč
so
še
neke
majhne
razmere
.
«
»
Kake
razmere
?
Le
glejte
,
da
mi
nazadnje
mojo
ljubo
,
drago
prijateljico
še
pustite
in
se
drugod
zaljubite
.
Tedaj
,
kdaj
me
boste
povabili
?
«
»
Boste
li
vsak
čas
iz
mesta
hoteli
priti
?
«
»
Za
svojo
prijateljico
,
svojo
sestrico
Tončko
,
pridem
,
kadar
koli
in
od
koder
bodi
.
Bes
!
Jaz
jo
imam
tako
rada
,
kakor
da
bi
mi
sestra
bila
.
Zaradi
nje
pridem
.
In
nazadnje
—
da
ne
boste
hudi
—
tudi
nekoliko
zaradi
vas
,
ker
menda
ženin
moje
sestrice
je
vendar
tudi
nekoliko
moj
...
«
»
Moj
brat
...
le
izrecite
,
«
dopolni
on
.
»
Ne
...
svak
sem
hotela
reči
.
«
«
»
Je
li
to
velik
razloček
?
«
»
Velik
.
Sicer
pa
,
če
mi
ravno
hočete
biti
brat
,
nimam
nič
zoper
to
ugovarjati
.
«
»
In
vi
meni
sestra
?
«
vpraša
on
.
»
To
se
razume
da
.
«
»
Hočem
!
«
Ona
se
pripogne
naprej
in
z
nazaj
obrnjenim
obrazom
mu
v
oči
pogleda
,
z
nepopisno
sladkim
nasmehom
vprašaje
:
»
Bes
?
Dajte
roko
na
to
.
«
Oči
so
se
srečale
z
očmi
.
Nikolaj
ni
še
nikdar
takih
videl
.
Niti
zavedal
se
ni
,
da
je
stisnjeno
držal
njeno
ročico
več
sekund
,
preden
mu
jo
je
zmuznila
.
»
Vi
niste
nobene
sestre
imeli
?
«
vpraša
ona
potem
,
ko
stopata
vštric
naprej
navzgor
.
»
Nobene
.
«
»
In
brata
ne
?
«
»
Tudi
ne
.
«
»
Jaz
pač
,
ali
pomrli
so
mi.
«
Zdaj
mu
začne
ona
pripovedovati
svoje
življenje
.
In
lepo
je
znala
pripovedovati
.
Ginljivo
družinsko
sliko
mu
je
narisala
iz
svoje
mladosti
,
ko
je
imela
še
mater
,
brata
in
sestro
,
kako
ljubo
je
živela
ž
njimi
tako
dolgo
,
da
jih
je
zaporedoma
smrt
pokosila
in
je
ona
,
sirota
,
morala
pri
omoženi
sestrični
,
gospe
Kraljevi
,
zavetja
iskati
.
Nikolaj
je
naenkrat
spoznal
tu
veliko
srce
,
ljubezni
polno
in
ljubezni
potrebno
.
Zanimalo
ga
je
njeno
pripovedovanje
in
podaljšal
ga
je
s
tem
,
da
jo
je
izpraševal
o
tem
in
onem
nadrobneje
,
a
ona
mu
je
z
veliko
odkritosrčnostjo
na
vse
odgovarjala
.
Medtem
sta
hodila
bolj
počasi
in
on
je
morda
nehote
pod
pazduho
njeno
roko
tesneje
držal
nego
prej
.
A
tudi
če
je
hote
to
storil
,
saj
je
smel
,
ni
li
bil
odslej
njen
brat
?
Ko
sta
na
goro
prišla
,
bilo
je
nekaj
gospode
že
pred
cerkvico
na
travi
zbrane
,
drugih
so
še
pričakovali
.
Počasi
je
bila
cela
družba
skupaj
in
tudi
pristavovo
ženo
sta
bila
njen
mož
in
Tončka
srečno
dovela
.
Nečemo
govoriti
o
pobožnosti
,
katera
je
bila
pri
tem
in
onem
udu
družbe
med
mašo
videti
.
To
bodi
bogu
prepuščeno
.
Le
tolikanj
naj
bode
naš
Nikolaj
zatožen
pri
pobožni
bralki
,
da
je
jako
razmišljen
slonel
ob
zidu
med
sv.
opravilom
.
A
bila
je
Tončka
tolikanj
pridnejša
.
Ona
je
klečala
pri
stranskem
oltarčku
pri
podobi
matere
božje
in
ni
imela
oči
ni
sluha
za
druge
stvari
nego
za
božjo
.
Po
maši
so
na
prostem
pri
ognju
kuhali
si
zajtrk
,
sedeli
in
čepeli
okoli
in
šale
uganjali
,
dovtipne
in
navadne
,
vsak
po
svojih
darovih
.
Pozneje
se
je
improviziral
celo
ples
in
družba
je
bila
tako
vesela
,
da
je
celo
kaplan
s
staro
gospo
trikrat
zavrtel
se
,
spremljan
z
velikim
ploskanjem
.
»
Kako
vam
dopade
?
«
vpraša
gospodična
Luiza
,
prišedši
k
Nikolaju
,
ki
je
danes
precej
malo
udeleževal
se
občnega
veselja
.
»
Prilično
.
A
vam
?
«
»
No
!
Bilo
bi
,
a
preveč
nas
je
,
preveč
je
takih
ljudi
prišlo
,
ki
ne
spadajo
med
nas
;
poglejte
onole
žensko
,
kako
lice
!
Nekatere
osebe
se
mi
zde
pre
...
pre
...
,
oprostite
,
da
naravnost
rečem
,
preordinarne
.
«
Nikolaj
začne
društvo
opazovati
in
zdaj
se
je
še
njemu
zdelo
,
da
je
tako
,
kakor
je
gospodična
rekla
.
»
Kaj
ti
je
danes
?
«
vpraša
ga
do
zdaj
vesela
Tončka
s
tiho
skrbjo
.
»
Kaj
mi
hoče
biti
?
«
odgovori
on
pol
osorno
,
a
se
popravi
takoj
,
meče
pristavljajoč
:
»
Ne
zahtevaj
,
da
bi
jaz
tako
bil
kakor
vsak
drug
,
kadar
nisem
pri
dobri
volji
,
in
danes
slučajno
nisem
.
«
»
Kako
je
to
:
slučajno
,
«
vpraša
ona
,
»
si
li
bolan
?
«
»
Ne
!
«
odgovori
on
s
takim
glasom
,
da
se
ga
ni
upala
dalje
izpraševati
.
Med
prvimi
,
ki
so
odšli
z
brda
domov
,
bili
so
naši
znanci
.
Gospa
Kraljeva
je
med
potom
govorila
,
da
ji
letos
ni
bilo
tako
prijetno
pri
sv.
Antonu
kakor
lani
.
Tudi
Tončka
ni
bila
zadovoljna
zvečer
doma
,
ko
je
spat
šla
.
Zakaj
je
bil
''
on
''
danes
tako
čuden
,
včasi
na
potu
domov
celo
skoro
neprijazen
?
Mar
je
ne
ljubi
?
Dvom
,
dvom
,
ti
prvi
črv
,
ki
glodati
začenjaš
v
ljubečem
srcu
in
v
sreči
delaš
nesrečne
ljudi
.
Tako
zelo
se
je
veselila
že
dolgo
prej
na
ta
izlet
,
a
zdaj
se
je
tako
čudno
končal
...
Nikelj
,
Nikelj
,
ti
nisi
tako
dober
,
kakor
sem
včasi
mislila
,
ne
,
nisi
!
Ali
vendar
te
tako
neizrečeno
rado
ima
,
to
dekletce
tu
,
in
sicer
takega
,
kakršen
si
,
prav
takega
,
tebe
vsega
.
Ni
treba
,
da
bi
boljši
bil
.
Samo
ljubiti
bi
jo
moral
...
In
solze
so
lezle
po
gladkem
mladem
licu
in
kapale
na
belo
zglavje
v
postelji
uboge
Tončke
.
V
pivni
izbi
Pridanove
hiše
sta
pri
vinu
sedela
delavnega
dne
dva
kmeta
pri
vinu
,
umazana
tovariša
,
in
ista
se
zabavala
po
svoje
.
Vrata
se
odpro
in
še
tretji
pride
.
Na
močnati
obleki
se
mu
pozna
,
da
je
malinar
.
»
Vidiš
ga
?
Kadar
ni
mačke
doma
,
miši
plešejo
,
«
pravi
eden
kmetov
.
»
Davi
sem
videl
starega
Kolodeja
,
ki
se
je
s
sinom
nekam
vozil
.
Menda
ga
še
domov
ni
in
glej
ga
malinarja
njegovega
tu
.
Kam
je
pa
šel
tvoj
stari
?
«
»
V
mesto
sta
šla
.
Nikelj
je
dobil
leta
in
bode
potegnil
denar
,
kar
ga
ima
po
materi
dobiti
.
Od
zdaj
bode
on
gospodar
doli
pri
nas
v
malimi
,
«
pripoveduje
malinar
.
»
Tako
je
vendar
res
,
da
se
oženi
?
«
vpraša
drugi
kmet
.
»
To
je
da
!
Malo
hišo
zraven
malina
že
popravljajo
.
Ves
teden
imamo
zidarje
.
Pred
pustom
bode
počilo
.
«
»
Pridan
naj
bode
vesel
.
«
»
Dobro
bode
hčer
oddal
,
to
je
res
.
«
»
Kje
pa
je
,
da
ga
ni
videti
?
«
»
Tisti
svoj
časnik
bere
zunaj
,
«
pravi
malinar
.
»
Ni
čudo
,
da
je
tako
moder
,
ki
zmerom
v
časnike
gleda
in
zna
pozvedeti
,
kaj
se
po
svetu
godi
in
pravi
,
«
primerne
kmet
.
»
I
,
kajpak
,
«
odvrača
drugi
.
»
Meniš
li
,
da
je
v
tistih
časnikih
kaj
resničnega
in
pametnega
?
Nič
,
jaz
ti
povem
.
Kako
se
more
zmerom
toliko
novega
na
svetu
zgoditi
,
da
bi
toliko
popisali
,
kakor
popišejo
ti
,
kateri
časnike
izdajajo
.
Ne
more
se
!
Zato
morajo
lagati
.
«
»
Kdo
jih
sili
?
«
opomisli
bistroumno
drugi
.
»
Ali
pa
neumne
reči
pišejo
,
«
nadaljuje
prvi
.
»
Ali
sta
slišala
tam
pozimi
,
kaj
je
nam
enkrat
Pridan
iz
časnika
bral
o
tistih
dveh
golobih
?
«
»
Nisva
ne
.
«
»
Nu
,
zapisano
je
stalo
,
da
so
,
ne
vem
že
kje
,
dva
goloba
iz
snega
izkopali
,
katera
sta
bila
s
strehe
pala
,
ko
je
sneg
šel
,
in
osem
dni
v
snežnem
zametu
živa
ostala
.
«
»
Ni
mogoče
.
«
»
Ka
ne
bi
bilo
?
Jaz
pa
pravim
,
to
ni
nič
posebnega
,
nič
čudnega
.
Ko
bi
jaz
znal
časnik
pisati
,
jaz
bi
pa
nekaj
bolj
čudnega
povedal
in
opisal
.
Kaj
bode
to
,
osem
dni
pod
snegom
?
To
ni
nič
.
Jaz
sem
pak
zraven
bil
,
ko
smo
pri
Nastavniku
seno
iz
senice
nakladali
na
voz
.
Veste
,
kaj
smo
v
senu
našli
okoli
vseh
svetnikov
?
Eno
kokoš
smo
našli
,
živo
kokoš
,
živo
,
ki
je
bila
dvanajst
tednov
prej
v
seno
zakopana
.
Živo
smo
še
našli
,
naj
me
ta
ali
tisti
vzame
,
če
ni
resnica
.
Res
je
,
da
je
bila
tako
shujšana
,
da
je
je
bilo
sama
kost
in
koža
,
prav
sama
;
ali
živa
je
še
bila
.
Vidiš
,
kaj
takega
pa
ne
denejo
v
časnike
.
«
»
Bogve
ali
bodo
dejali
to
v
časnike
,
da
se
naš
Nikelj
ženi
?
«
vpraša
malinar
.
»
To
bi
bilo
pa
že
vredno
,
«
meni
kmet
.
»
Potlej
pa
veste
kaj
,
«
oglasi
se
še
malinar
,
»
dva
glažka
brinovca
bi
plačal
jaz
tistemu
,
ki
bi
v
časnike
dal
,
kako
je
naš
Luka
,
ta
stari
,
siten
gospodar
.
«
»
Bogve
kakšen
bode
sin
?
«
pristavi
kmet
.
»
Dobro
in
pridno
gospodinjo
dobi
,
Pridanovo
,
«
reče
drugi
.
»
Ali
je
še
nima
.
Dokler
duhoven
ne
govori
,
se
lahko
še
vse
razvali
.
«
»
Včasi
je
bilo
že
tako
,
to
je
res
.
«
Jesen
je
bila
tu
,
že
kasna
jesen
.
Perje
na
divji
vinski
trti
okoli
gosposke
hiše
na
Podvinu
je
bilo
rdečkasto
postalo
,
potem
pa
rumeno
in
je
odpadalo
.
Dan
je
bil
kratek
,
jutro
hladno
,
večer
otožen
—
več
ni
bil
čas
bivanja
na
kmetih
.
Gospodu
Kralju
je
bil
potekel
tudi
odpust
,
drugi
dan
je
bil
odhod
v
mesto
napovedan
.
Gospodična
Luiza
se
je
bila
na
večer
Tončki
napovedala
,
da
pride
po
slovo
.
Tudi
Nikolaj
je
bil
povabljm
,
naj
pride
k
Pridanovim
tega
dne
popoldne
.
In
prišel
je
bil
.
Sedeli
so
vsi
trije
skupaj
do
mraka
in
govorili
.
O
mraku
reče
gospica
Luiza
:
»
Ker
je
danes
zadnji
večer
letos
,
da
sem
pri
vas
,
Tončka
,
ostanem
še
nekoliko
dalje
;
da
me
kasneje
ne
bode
strah
,
spremi
me
gospod
Nikolaj
,
ne
li
?
«
»
Z
veseljem
,
če
hočete
,
do
mesta
,
ne
le
do
doma
tu
gori
,
«
odgovori
Nikolaj
brzo
.
In
resnico
je
govoril
.
Gospica
se
mu
je
zdaj
vsa
drugačna
zdela
nego
od
početka
in
jako
žal
mu
je
bilo
,
da
odhaja
.
»
Do
mesta
?
Potem
bi
bila
Tončka
huda
,
«
pravi
gospodična
.
»
O
nič
,
naj
bi
te
spremil
,
dokler
je
;
samo
da
potem
skoraj
nazaj
pride
,
«
meni
zvestodušno
Tončka
.
Že
tema
,
prav
gosta
tema
je
bila
,
ko
se
je
začela
gospodična
poslavljati
.
Tončka
je
hotela
hlapca
dati
jima
,
da
bi
svetil
,
ali
Luiza
je
to
odbila
,
češ
prvič
ni
daleč
,
drugič
z
gospodom
Nikolajem
pot
poznava
,
da
prideva
lahko
z
zavezanimi
očmi
domov
.
To
je
bilo
res
.
»
Če
te
danes
zadnjič
kot
deklico
vidim
,
srečna
bodi
!
«
S
temi
besedami
se
je
končno
Luiza
od
prijateljice
poslovila
,
katera
jo
je
v
tretje
poljubila
in
solze
v
očeh
imela
ter
govoriti
ne
mogla
,
dasi
je
vedela
,
da
jo
jutri
,
ko
se
bode
mimo
vozila
,
lahko
še
enkrat
vidi.
Petnajst
korakov
od
hiše
nista
govorila
Luiza
in
njen
spremljevalec
Nikolaj
ničesar
.
Nikolaju
je
bilo
nekako
hudo
,
da
odhaja
ta
prijateljica
njegova
in
njegove
—
neveste
.
Ona
bogzna
kaj
je
mislila
.
»
Tema
je
,
«
reče
potem
ona
in
globočje
potisne
svojo
roko
pod
njegovo
pazduho
.
»
Kod
ideva
,
po
cesti
ali
po
stezi
?
«
vpraša
Nikolaj
.
Po
stezi
je
bilo
prav
blizu
,
po
cesti
pa
dalje
naokoli
.
»
Po
cesti
,
«
odgovori
ona
.
»
Tudi
meni
je
ljubše
po
cesti
.
«
»
Zakaj
vam
?
«
»
Ker
dalje
ostaneva
skupaj
.
«
Premolk
.
Naenkrat
ona
postane
in
,
ne
snevši
roke
izpod
njegove
rame
,
tudi
njega
zadrži
.
»
Ali
se
domislite
pota
na
Brinovo
brdo
in
najinega
pogovora
?
«
vpraša
ona
in
glas
ji
je
bil
čudno
mehak
.
»
Dobro
.
Kako
se
ne
bi
domislil
?
Ob
oni
priliki
sem
vas
,
gospodična
,
stoprav
popolnoma
spoznal
in
tako
spoštovati
začel
,
kakor
.
.
.
«
»
Nič
komplimentov
od
vas
!
Od
vas
samo
odkritosrčnost
.
No
,
veste
,
da
sem
vam
tačas
ponudila
se
in
obljubila
na
vaše
ženitovanje
priti
?
Danes
pa
moram
svojo
obljubo
oporeči
.
Vi
boste
svatovali
že
pred
pustom
,
slišala
sem
;
a
jaz
ne
bodem
mogla
priti
.
«
»
Potem
jaz
vse
preložim
čez
veliko
noč
,
«
reče
on
naglo
in
odločno
.
»
Zaradi
mene
?
«
»
Zaradi
vas
.
«
»
A
jaz
najbrž
tudi
po
veliki
noči
ne
bodem
mogla
priti
.
«
»
Zakaj
ne
,
gospodična
?
Smem
li
vedeti
ali
ugibati
vzrok
.
«
»
Pustite
.
Uganiti
ga
vi
ne
morete
,
povedati
ga
vam
pa
jaz
ne
morem
.
«
Počasi
,
prav
počasi
sta
koračila
dalje
.
»
Ali
se
domišljate
,
da
tačas
,
ko
sva
prijateljstvo
ali
bratstvo
sklenila
,
izgovorila
sem
si
jaz
pravice
take
zveze
?
«
vpraša
ona
glasneje
in
videzno
veselejša
.
»
Domišljam
se
,
ali
žalibog
da
do
sedaj
teh
pravic
niste
rabili
,
vsaj
jaz
nisem
čutil
,
da
bi
jih
bili
.
«
»
Tedaj
hočem
eno
sedaj
rabiti
:
Tončko
,
svojo
malo
prijateljico
,
ki
bode
kmalu
vaša
žena
,
vam
priporočam
.
.
.
Jaz
mislim
,
da
smem
z
vami
govoriti
kakor
z
bratom
,
brez
okolišev
...
Spoznala
sem
vas
,
da
imate
blago
srce
,
plemenito
dušo
in
vse
lastnosti
,
ki
morejo
mlado
deklico
osrečiti
.
Zato
sem
vesela
,
da
boste
osrečili
mojo
ljubo
prijateljico
,
mojo
Tončko
.
Ona
je
res
dobra
deklica
in
jaz
ne
dvomim
,
da
boste
to
iz
nje
naredili
,
kar
za
svojo
srečo
potrebujete
in
kar
zaslužite
,
to
vam
brez
uklanjanja
rečem
.
Ona
je
še
nekoliko
—
kako
bi
rekla
—
dete
,
ljubeznivo
dete
,
a
vendar
dete
.
Zato
me
je
prav
srčno
veselilo
,
ko
sem
zapazila
,
da
imate
sami
odprte
oči
in
veste
,
kje
je
dobro
,
da
Tončka
še
kaj
pridobi
,
namreč
,
da
ste
začeli
njeno
nekoliko
pomanjkljivo
literarno
izobraženje
dopolnjevati
.
To
ste
jako
dobro
učinili
.
A
morate
nadaljevati
.
In
sicer
zdaj
,
pred
poroko
,
gospod
moj
,
potem
,
pravijo
,
ne
gre
več
tako
rado
lepo
in
gladko
.
To
se
ve
,
Tončka
je
v
tem
oziru
izjema
.
Na
vaši
strani
mora
vedno
tako
ljubo
in
sprejemljivo
dete
ostati
,
kakor
je
.
Pa
,
morda
ste
nevoljni
name
,
da
vam
take
reči
govorim
.
«
»
Na
vas
ni
mogoče
,
da
bi
nevoljen
bil
,
posebno
ne
,
če
govorite
iz
moje
duše
,
gospodična
,
«
reče
Nikolaj
.
»
Baš
na
tem
govorjenju
vas
zopet
spoznam
kot
prijateljico
,
sestro
...
«
Rekši
,
nehote
vzdihne
.
»
Vzdihnili
ste
?
«
vpraša
ga
j
»
na
mehko
.
»
Mislite
li
,
da
bodem
jaz
srečen
ž
njo
,
prav
srečen
?
«
vpraša
on
polglasno
in
boječe
.
»
Jaz
upam
,
«
odgovori
ona
.
»
Ali
ne
smete
pozabiti
pregovora
,
da
vsak
človek
je
sam
kovač
svoje
sreče
.
Vi
se
sami
srečnega
naredite
,
ker
morete
.
Mož
ste
,
zato
imate
izbiro
.
Me
ženske
smo
na
slabšem
v
tem
oziru
,
ker
se
moramo
izbirati
dati
.
Ko
bi
vi
ne
bili
že
izbrali
,
reklo
bi
se
vam
bilo
lahko
:
glej
,
da
dobiš
in
najdeš
tako
srce
,
kakor
je
tvojemu
prikladno
in
sorodno
.
Zdaj
pa
,
ko
ste
že
izbrali
in
že
zavezali
se
na
pol
,
zdaj
vam
je
samo
svetovati
,
da
izbrano
srce
sebi
priklonite
,
da
mlado
drevesce
v
tako
rast
pripravite
,
kakor
je
za
vas
dobro
,
po
svojih
srčnih
in
duševnih
potrebah
.
«
»
In
kake
mislite
,
da
so
te
pri
meni
?
«
vpraša
on
.
»
Jaz
vam
bodem
odkritosrčno
govorila
.
«
»
Tako
,
kakor
v
duši
govorite
.
«
»
Vi
,
gospod
Nikolaj
,
«
začne
ona
in
roka
njena
pod
njegovo
pazduho
naglo
v
tem
hipu
malo
više
zleze
,
»
vi
imate
mehko
srce
,
torej
potrebujete
tudi
žene
,
ki
vaš
čut
razume
ne
z
glavo
,
temveč
s
srcem
;
pa
tudi
razum
vaš
in
izobraženje
sploh
se
pri
vas
kakor
pri
vseh
blažjih
naturah
opira
na
srce
.
Zatorej
morate
na
to
gledati
,
da
bode
vaša
žena
v
vsem
i
znala
i
rada
hotela
in
mogla
vaše
misli
misliti
,
vaše
nazore
ceniti
,
vaše
skrbi
skrbeti
,
vaše
ljubezni
ljubiti
.
Jaz
vsaj
si
ne
morem
bolj
pustega
misliti
kakor
moža
,
duhovitega
in
pametnega
,
ki
je
na
vse
življenje
navezan
živeti
z
ženskim
bitjem
v
najožji
zvezi
,
katero
ga
ne
ume
ali
kateremu
se
celo
ono
smešno
zdi
,
kar
je
izobraženemu
in
zna-čajnemu
možu
važno
in
imenitno
.
«
»
To
je
istina
,
«
reče
Nikolaj
zategnjeno
.
»
No
,
vidite
!
Potem
glejte
,
da
bodete
iz
Tončke
pred
poroko
vse
to
naredili
.
«
»
Iz
nje
?
Je
li
toliko
mogoče
?
«
vpraša
on
.
»
Jaz
mislim
,
a
ne
vem
.
Mislim
da
.
Ker
že
tako
zaupno
govoriva
,
vam
menda
že
lahko
tudi
povem
,
da
mé
mlade
ženske
smo
sploh
sprejemljive
,
mehke
,
učljive
.
Vi
ne
veste
,
koliko
tak
mlad
mož
,
kakor
ste
vi
,
z
ljubeznijo
in
dobro
besedo
pri
nas
opravi
,
ako
hoče
.
Storite
vi
tako
v
svoji
stvari
.
«
To
sta
zopet
stoje
govorila
.
Zdaj
se
jameta
počasi
dalje
premikati
.
»
Ali
boste
vi
taki
,
ko
se
omožite
,
kakor
ste
mi
prej
govorili
,
gospodična
?
«
vpraša
zdajci
on
ter
zopet
obstane
z
njo
.
»
Jaz
imam
previsoke
misli
o
sreči
zakonskega
življenja
,
nego
da
bi
drugače
ravnala
.
Rajši
se
ne
omožim
nikdar
;
a
če
to
pravim
,
ne
smete
misliti
,
da
govorim
tako
kakor
vsako
mlado
dekletce
,
pa
drugače
mislim
.
Ne
,
jaz
vam
prav
naravnost
povem
,
da
se
bodem
še
celo
rada
možila
,
ako
,
a
samo
''
ako
''
dobim
moža
,
ljubezni
vrednega
in
ljubezni
zmožnega
.
Jaz
si
ne
morem
misliti
nikjer
večje
sreče
nego
v
takem
zakonu
.
Kaj
pa
je
mogoče
lepšega
in
slajšega
nego
zavest
,
da
imaš
dušo
poleg
sebe
,
katero
z
vso
ljubeznijo
ljubiti
smeš
,
da
,
celo
ljubiti
moraš
,
in
ona
tebe
ljubiti
sme
in
mora
.
«
»
In
jaz
te
moram
ljubiti
!
«
zakliče
kakor
blazen
Nikolaj
,
potegne
jo
za
roko
pod
pazduho
k
sebi
,
z
drugo
jo
burno
objame
in
strastno
lice
ji
poljubuje
...
Nikolaj
je
bil
v
tem
hipu
tako
razburjen
,
da
tudi
kasnejše
čase
ni
mogel
domisliti
se
,
kako
in
ali
se
mu
je
Luiza
branila
poljubljanja
in
kaj
je
rekla
,
le
toliko
ve
,
da
je
stopinje
na
cesti
zaslišal
.
Adjunkt
Kralj
je
bil
sestrični
naproti
prišel
.
Nikolaj
se
je
vrnil
domov
.
A
kak
!
Drugi
dan
je
močno
deževalo
.
»
Brinovo
brdo
ima
meglen
klobuk
,
to
kaže
,
da
bode
dolgo
dež
šel
,
a
mi
še
stelje
nimamo
,
repa
je
tudi
še
na
polju
,
hu-hu-hu
!
«
jadikoval
je
stari
oče
Luka
Kolodej
doli
na
veznem
pragu
,
zlo
vreme
opazovaje
.
Nikolaju
pa
je
bilo
to
vreme
po
volji
.
»
Zdaj
ne
more
še
odpotovati
,
danes
še
ne
,
in
videl
jo
bodem
!
«
šepeče
on
sam
pri
sebi
in
naslanja
žareče
čelo
na
hladno
steklo
svojega
okna
.
Tako
razburjen
še
nikdar
ni
bil
kakor
od
sinoči
do
zdaj
.
Vse
se
mu
je
zdelo
kakor
sanje
,
a
znal
je
,
da
je
velika
resnica
.
»
Ona
,
samo
ona
razumeva
in
govori
jezik
mojega
srca
,
ona
mora
moja
biti
,
«
to
so
mu
misli
o
gospodični
Luizi
ponavljale
v
vseh
razlikah
;
in
Tončke
se
ni
spominjal
,
a
če
mu
je
v
misel
prišla
,
bila
mu
je
sitna
misel
in
otresal
se
je
je
.
Pisal
je
bil
gospodični
navsezgodaj
v
jutru
kratko
,
a
strastno
pisemce
,
v
katerem
jo
je
rotil
,
da
danes
naj
ne
odhaja
,
pa
da
mu
naznani
,
kje
more
na
samem
ž
njo
govoriti
,
kar
''
mora
in
hoče
.
Odgovor
dojde
.
Pisala
mu
je
,
da
zaradi
slabega
vremena
danes
ne
odpotujejo
še
,
morda
celo
še
jutri
ne
.
Naj
pride
ob
mraku
pod
samotni
kozolec
,
ki
stoji
za
mejo
pod
njih
hišo
.
A
naj
tako
pride
,
da
ga
nihče
ne
opazi
.
Ta
dan
je
bil
dolg
dan
Nikolajevega
življenja
,
dasi
so
jeseni
baje
dnevi
kratki
in
je
malo
do
mraka
.
Že
pred
mrakom
je
Nikolaj
pod
zaznamovanim
kozolcem
stal
,
srce
mu
je
nemirno
bilo
,
ko
se
je
vedno
oziral
po
oglu
,
izza
katerega
je
morala
priti
.
Nazadnje
je
prišla
,
krasna
ženska
,
kakor
kraljica
.
Kakor
boječe
se
je
okoli
in
okoli
ozrla
in
rekla
:
»
Ko
bi
naju
kdo
videl
?
«
»
In
ko
bi
naju
ves
svet
videl
,
jaz
bi
mu
zaklical
,
kar
sem
vam
sinoči
rekel
!
«
vzklikne
Nikolaj
.
»
Počasi
,
prijatelj
,
«
reče
ona
in
mu
ljubeznivo
odkaže
sedež
poleg
sebe
na
nakupičeni
slami
.
»
Vi
ste
prenagli
.
«
»
Ne
,
ne
...
«
»
Pst
!
Dajte
meni
izgovoriti
.
Na
sinočnjo
besedo
se
ne
sklicujte
.
Hitra
je
bila
.
Jaz
vam
je
ne
zamerim
.
Vendar
,
gospod
Nikolaj
,
vi
veste
,
da
so
še
drugi
,
ki
imajo
pravico
,
za
vas
zanimati
se
,
in
ki
bi
vam
zamerili
,
ko
bi
vas
bili
slišali
.
«
»
Ne
omenjajte
mi
.
.
.
«
»
Prosim
!
Vi
ste
zaročeni
,
z
mojo
prijateljico
zaročeni
,
a
tako
govorite
z
menoj
?
Ne
izvira
li
tako
postopanje
bolj
iz
lahkomiselnosti
nego
iz
globokega
čuta
?
Odgovorite
mi
na
to
!
«
»
Na
videz
mi
smete
lahkomišljenost
očitati
,
ali
le
na
videz
.
Sicer
pa
mi
recite
,
kar
hočete
,
recite
,
kaj
naj
storim
,
da
dokažem
globokost
svojega
čutenja
do
vas
,
le
do
vas
.
.
.
«
»
Prijatelja
sva
si
lahko
,
brat
in
sestra
,
dragi
gospod
Kolodej
,
več
ne
moreva
,
ne
smeva
,
«
dahne
ona
in
ga
s
svojim
pogledom
pogleda
,
s
pogledom
,
ki
mu
je
noter
v
dušo
posegel
.
»
Ne
smeva
?
Kdo
more
braniti
,
ako
hočeva
,
ako
hočete
vi
?
«
vzplameni
on
.
»
Dolžnost
prijateljstva
.
«
»
Nič
,
nikdar
!
Moja
bodi
,
biti
moraš
!
Zakaj
si
mi
odkrila
svojo
dušo
,
zakaj
si
se
mi
pokazala
,
kakor
te
želim
,
zakaj
si
mi
odkrila
bogato
srce
,
da
mi
hočeš
zdaj
,
ko
sem
poželjivo
roko
stegnil
po
večji
sreči
,
nego
sem
jo
upal
doseči
,
odtegniti
vse
,
odtegniti
sebe
?
Ne
,
ne
beži
,
ostani
pri
meni
,
sreča
moja
!
«
Poljubi
ji
roko
in
ona
se
ne
brani
.
»
In
ti
me
res
ljubiš
?
«
vpraša
ona
kakor
v
misli
zatopljena
.
»
Vprašati
moreš
še
?
Po
moji
sinočnji
in
zdanji
izpovedbi
?
Ali
ti
sinoči
ni
globoko
v
dušo
donelo
,
kakor
je
meni
globoko
iz
duše
prišlo
,
po
sili
,
ne
vem
kako
ne
kdaj
:
da
te
ljubim
?
«
»
In
kaj
poreče
''
ona
''
?
«
Za
trenutek
prevleče
Nikolajevo
čelo
oblak
nezadovoljstva
,
a
precej
pravi
:
»
Kar
hoče
!
Sem
li
jaz
dolžan
zato
,
ker
sem
se
enkrat
prenaglil
,
svojo
boljšo
,
svojo
največjo
srečo
žrtvovati
?
Nisem
!
«
»
Nisi
,
to
je
res
.
Ali
pač
,
prijatelj
moj
,
ako
hočeš
ti
mene
ljubiti
,
moral
bi
me
spoštovati
.
Kako
pak
me
moreš
spoštovati
,
ako
storim
,
kar
ti
hočeš
,
in
ti
dam
srce
,
katero
ti
ni
neprijazno
,
jaz
,
prijateljica
njena
,
Tončkina
,
ki
ima
tvojo
besedo
in
tako
neko
pravica
da
tebe
?
Ne
bi
li
to
nelepo
bilo
od
mene
?
«
»
Ne
govori
mi
tako
!
«
vzklikne
on
.
»
Ne
očitaj
mi
ene
moje
zmote
,
ker
le
zmota
je
bila
moja
razmera
z
njo
.
Ne
sili
me
,
da
bi
bil
nesrečen
;
in
nesrečen
bi
bil
,
ko
bi
moral
zdaj
na
njeni
strani
biti
,
kar
sem
v
tvoje
srce
videl
,
kar
tebe
poznam
,
duša
moja
.
Ti
si
blaga
,
ti
o
prijateljstvu
ne
moreš
drugače
misliti
in
govoriti
,
kadar
govoriš
.
Ali
če
je
kaj
greha
v
tem
,
moj
naj
bode
,
sama
moj
,
jaz
vse
na
sebe
vzamem
,
samo
ne
odrekaj
mi
,
brez
česar
mi
je
zdaj
življenje
nič
,
svoje
ljubezni
!
«
Žareče
so
se
staknile
ustne
z
ustnami
v
dolg
poljub
.
Dež
je
začel
liti
in
je
polglasno
padal
na
slamnato
streho
,
pod
katero
sta
bila
,
nekoliko
še
škropil
po
strani
do
sedeža
njunega
.
Prihodnji
dan
pak
je
bilo
brez
dežja
.
Sicer
je
gosta
in
pusta
mokra
megla
pokrivala
dol
,
ali
voziti
se
je
bilo
že
moči
,
zato
so
se
Kraljevi
odpeljali
.
Pristav
je
bil
že
prej
pri
Pridanu
vse
poravnal
.
Vendar
je
Tončka
stala
,
ko
so
ji
povedali
,
da
se
podvinski
voz
bliža
,
na
pragu
in
pričakovala
ga
.
Prepričana
je
bila
,
da
bode
njena
prijateljica
,
gospica
Luiza
,
dasi
se
je
že
predvčeranjim
poslavljala
,
še
ustavila
se
na
zadnji
poljub
.
Ko
je
voz
prav
blizu
bil
,
stopi
s
praga
in
gre
proti
cesti
.
A
strmeč
in
sramovaje
se
obstoji
.
Voz
je
mimo
nje
zdrdral
,
kakor
se
je
zdelo
,
na
ukaz
njene
prijateljice
same
,
pristav
ji
je
samo
z
roka
migal
pozdrav
in
prijateljica
je
ponosno
počasno
z
glavo
naklonila
se
.
To
je
bilo
ponižanje
,
razžaljenje
.
Zakaj
?
Nič
hudega
si
ni
bila
v
svesti
,
nobene
zle
besede
,
nobenega
takega
dejanja
,
nobene
zamere
.
Solze
ji
v
oči
pridejo
,
ko
v
vežo
stopi
.
Nameni
si
,
kako
bode
Nikolaju
vse
ta
povedala
.
Vendar
je
Nikolaj
prav
sodil
,
ko
je
dejal
,
da
so
ta
gospoda
neodkritosrčna
,
spremenljiva
,
danes
drugače
nego
včeraj
.
Ali
Nikolaja
ni
bilo
drugi
dan
nič
k
njej
;
ni
ga
bilo
niti
tretji
dan
.
Tončka
pozabi
,
da
se
je
gospodična
Luiza
brez
zadnjega
slovesa
mimo
vozila
,
a
skrbeti
jo
začne
,
kaj
je
vendar
Nikolaju
,
da
ga
ni
.
Ko
niti
peti
dan
ni
blizu
prišel
,
dosegla
je
skrb
uboge
deklice
tak
vrhunec
,
da
je
morala
nekemu
zaupati
,
kar
jo
je
težilo
.
Tiho
potoži
stari
dekli
,
kaj
jo
peče
.
Ta
se
namuzne
,
dene
obe
roki
pod
umazani
predprt
in
reče
odpravljaje
se
:
»
Čakaj
,
čakaj
,
postopim
jaz
gor
na
Kolodejevino
in
Mreto
povprašam
,
ali
je
on
doma
in
kaj
dela
.
Nič
ne
maraj
,
že
rad
pride
,
bog
da
ga
hočeš
.
Že
ne
more
priti
.
Ali
verjemi
mi
:
če
ga
dalje
ne
bode
k
tebi
,
bolj
te
bo
zaželel
.
«
Rekši
,
odide
dekla
na
Kolodejevino
in
v
kuhinjo
k
Mreti
.
Tu
vse
pozve
.
A
kar
čuje
in
domov
prinese
,
ni
bilo
tako
,
da
bi
bilo
moglo
Tončko
utolažiti
.
Predvčeranjim
je
v
mesto
odšel
,
s
starim
sta
se
prej
nekaj
prepirala
,
ker
mu
je
povedal
,
da
bode
več
dni
v
mestu
ostal
,
oče
pak
ni
razumeti
mogel
čemu
,
zakaj
,
s
kakim
opravkom
.
Za
zapravek
v
mesto
hoditi
,
samo
denar
trositi
,
to
se
je
pa
Luki
Kolodeju
tak
greh
zdelo
,
da
je
v
vsem
licu
zardel
,
sinu
hrbet
obrnil
in
psa
Pastuha
neusmiljeno
z
nogo
brcnil
,
ko
mu
je
dobrikajoč
se
naproti
prišel
.
In
kljub
tej
očevi
nevolji
odšel
je
bil
Nikolaj
v
mesto
,
a
pri
Tončki
se
ni
nič
oglasil
,
nič
povedal
!
Ko
bi
bil
le
eno
besedico
prej
rekel
ali
pošto
dal
ali
pisal
!
Nepopisna
skrb
se
polasti
deklice
.
Kam
je
šel
?
Po
kaj
?
Zakaj
tako
tiho
?
Ali
pride
nazaj
in
kdaj
?
Ali
se
mu
ne
bode
nič
hudega
zgodilo
?
Na
vsa
ta
vprašanja
ni
znala
odgovora
najti
si
.
A
stoprav
zdaj
si
je
bila
v
svesti
,
kako
neizrečeno
ga
ljubi
,
da
življenje
brez
njega
odslej
ne
more
biti
pravo
življenje
.
Ah
,
ko
bi
ga
izgubila
!
Daleč
,
kamor
bi
bilo
,
šla
bi
bila
,
da
bi
ga
enkrat
pogledala
in
videla
,
da
mu
ni
nič
hudega
pripetilo
se
,
pa
bi
bila
zadovoljna
zdaj
!
»
Kaj
ti
je
,
dekle
?
«
vpraša
jo
oče
Pridan
.
»
Nič
,
«
morala
je
lagati
,
ker
sram
je
je
bilo
povedati
,
da
se
za
Niklja
boji
,
ker
ga
že
pet
dni
ni
blizu
;
bala
se
je
,
da
bi
se
oče
ne
posmehaval
ji
,
ker
je
tako
...
nespametna
,
da
se
boji
,
kjer
se
ni
treba
bati
.
Ni
treba
!
Lahko
rečeno
,
ali
...
Minilo
je
štirinajst
dni
.
Nikolaja
ni
bilo
iz
mesta
domov
.
Luka
Kolodej
je
zamišljen
okoli
doma
hodil
,
v
tem
malem
času
so
se
mu
bile
na
licu
neke
nove
gube
pokazale
,
hlapce
je
manj
kregal
,
psov
ne
več
vsako
jutro
božal
.
Tončka
je
tačas
prestala
nepopisne
muke
,
izvirajoče
iz
negotovosti
.
Ali
jo
zapušča
?
Zakaj
je
tako
neusmiljen
,
da
tega
niti
ne
pove
?
Zakaj
vsaj
ne
piše
,
naravnost
,
kakor
bi
se
spodobilo
možu
?
Ali
je
mar
bolan
?
Solze
je
niso
utolažile
,
molitev
le
nekoliko
;
lice
ji
je
bledelo
.
Oče
je
to
videl
,
vzrok
lahko
uganil
in
jezen
je
bil
,
a
tudi
slutil
,
da
iz
vsega
tega
ne
bode
dobro
.
Brusil
se
je
sam
pri
sebi
,
kako
ga
bode
robato
izpovedal
,
kadar
ga
le
dobi
.
Neki
dan
je
prišel
Pridan
domov
in
Tončko
poklical
v
vežo
.
Tam
je
počasi
iz
naprsnega
žepa
vzel
svojo
veliko
rdečeusnjato
listnico
in
rekel
hčeri
:
»
Nekaj
ti
bom
dal
.
Zdi
se
mi
,
da
te
ne
bode
razveselilo
.
Ali
pametna
bodi
.
Bog
je
tako
hotel
.
Če
ni
ta
,
bode
pa
drug
.
Tako
si
misli
,
ako
bodeš
brala
,
kar
ti
všeč
ne
bode
.
«
Rekši
,
ji
izroči
pisemce
.
»
Tole
sem
dobil
gori
pri
Luki
.
Priloženo
je
bilo
v
drugem
pismu
in
je
do
tebe
.
Ker
očetu
nič
dobrega
ne
piše
,
tudi
tebi
ne
,
sodim
.
Vetrnik
hoče
to
zimo
v
mestu
ostati
.
Nič
ne
dene
,
naj
bode
,
kjer
hoče
.
«
Tončki
se
je
delalo
črno
pred
očmi
,
ko
je
pisemce
vzela
in
z
zadnjimi
močmi
šla
po
stopnicah
gor
v
svojo
izbico
.
Tam
sede
na
svojo
posteljo
in
po
majhnem
odmoru
s
tresočima
se
rokama
raztrga
pisemski
zavitek
in
bere
:
»
Ljuba
sestrična
!
Jaz
sem
trdno
prepričanje
dobil
,
da
bi
ti
ne
mogla
srečna
biti
z
menoj
!
Zato
ti
dam
tvojo
in
jemljem
svojo
besedo
nazaj
.
Nikolaj
«
Oče
Pridan
prehodi
enkrat
svoje
dvorišče
.
Vrnivši
se
v
vežo
,
pogleda
v
kuhinjo
ter
reče
dekli
Barbi
:
»
Skoči
,
skoči
gor
in
pogledaj
,
kaj
Tončka
dela
.
Le
precej
!
«
Ko
dekla
duri
Tončkine
sobice
odpre
,
na
ves
glas
zakrikne
.
Deklica
je
ležala
v
nezavesti
na
tleh
.
Huda
zima
je
bila
zunaj
po
mestu
in
na
stolpih
je
bila
ura
odbila
enajst
,
ko
so
v
majhni
krčmi
v
predmestju
še
trije
mladi
gospodje
skupaj
pri
vinu
sedeli
in
pušili
.
Gost
dim
,
kateri
je
okuževal
zrak
v
mali
vinski
ekstra
sobici
,
dokazoval
.
je
,
da
je
moralo
prej
več
gostov
tu
biti
,
ki
so
pokušali
izvrstno
kapljo
,
kakršna
se
je
tu
»
Pri
belem
psu
«
zmerom
že
od
nekdaj
dobivala
.
Ti
trije
so
bili
zadnji
ostali
,
a
že
izmed
teh
se
je
eden
vzdigoval
in
ta
je
bil
naš
znanec
,
pristav
Kralj
.
»
Pij
še
polovičico
in
počakaj
še
pol
ure
;
ne
boj
se
pridige
za
gardinami
;
tisto
imaš
že
tako
ali
tako
,
«
reče
eden
izmed
onih
dveh
,
kakih
devetindvajset
let
star
mlad
mož
z
naočniki
.
»
Ne
morem
,
ljubi
moj
doktorček
.
Jutri
moram
zgodaj
vstati
,
imam
komisijo
,
«
odgovori
oni
.
»
Še
samo
eno
vprašanje
,
«
pravi
dalje
doktor
ter
prime
Kralja
za
zimsko
suknjo
,
kakor
bi
ga
hotel
ustaviti
.
»
Ali
prideš
na
trgovski
ples
?
«
»
Vabljen
sem
.
Veseli
me
baš
ne
.
Ali
ker
gre
žena
in
njena
sestrična
,
moram
tudi
jaz
iti
.
Zakaj
vprašaš
?
«
»
Dobro
!
Ti
si
znan
s
tistim
mladim
Kolodejem
.
Meni
je
do
tega
,
da
se
z
njim
seznanim
,
če
bode
prilika
nanesla
,
predstavi
me
,
a
ne
da
bi
povedal
,
da
sem
te
prosil
;
tako
,
kakor
da
bi
slučajno
bilo
.
«
»
Saj
ti
ga
lahko
jutri
sem
pripeljem
.
«
»
Izvrstno
!
A
nič
praviti
!
«
Pristav
odide
.
»
Kako
zanimanje
pa
imaš
za
onega
človeka
?
Kako
si
ga
imenoval
?
«
»
Kolodej
.
Če
bodeš
molčal
,
pa
ti
povem
nekaj
,
česar
ti
še
nisem
,
dasiravno
se
sicer
do
dobrega
poznava
in
,
kakor
upam
,
boljših
prijateljev
ni
prav
mnogo
več
,
nego
