besede,
ki
jih
je
izgovoril
Čerin
,
so
jima
pričale
,
da
nimata
opraviti
s
srbskim
kmetičem
.
»
Kdo
ste
?
«
vpraša
eden
njih
.
»
Človek
,
ki
hoče
dobiti
v
boju
ugrabljeni
kirasirski
prapor
.
Ta
prapor
leži
na
vozu
,
nekaj
korakov
od
tod
.
Saj
se
razlikuje
od
vseh
drugih
in
ga
je
lahko
spoznati
.
Ali
mi
hočeta
pomagati
?
«
»
Kako
naj
vam
pomagava
,
«
je
odgovoril
eden
oficirjev
,
»
ko
sva
zvezana
na
rokah
in
na
nogah
.
«
»
To
je
moja
stvar
,
«
je
dejal
Čerin
.
»
Mene
bodo
kmalu
izpustili
.
Jaz
pa
vama
pustim
tu
bodalo
.
Lahko
prerežeta
sebi
in
vsem
tovarišem
vezi
in
lahko
vam
bo
v
temi
tudi
čez
vozove
uteči
.
Morda
bodo
straže
pri
vašem
begu
koga
ujele
ali
ustrelile
,
toda
večina
vas
uteče
gotovo
.
Če
mi
zastavita
svojo
častno
besedo
,
da
prineseta
seboj
prapor
,
vama
pustim
bodalo
.
«
»
Na
čast
in
poštenje
,
«
je
rekel
prvi
oficir
.
»
Na
čast
in
poštenje
,
«
je
pritrdil
drugi
.
Čerin
se
je
tako
zasukal
,
da
so
prišle
njegove
noge
tik
oficirskih
rok
.
»
Za
mojim
obuvalom
tiči
bodalo
.
«
je
dejal
.
»
Vzemite
je
in
ležite
gor
.
Kadar
bo
noč
,
storite
,
kakor
smo
se
dogovorili
.
Jaz
bom
čakal
pred
taborom
in
vam
bom
preskrbel
tudi
nekaj
orožja
.
Udarite
jo
od
vozov
vedno
v
isti
smeri
,
dokler
ne
zagledate
konjenika
.
To
bom
jaz
.
Ne
pozabite
:
obljubili
ste
mi
na
čast
in
na
poštenje
,
da
prinesete
kirasirski
prapor
.
«
Bil
je
zadnji
čas
,
da
je
Čerin
končal
,
kajti
bližali
so
se
mu
vojaki
in
ga
odvezali
,
ter
ga
peljali
seboj
.
A
niso
ga
peljali
pred
zapovednika
,
nego
pred
izhod
in
mu
ukazali
,
naj
se
odpravi
,
ter
ga
imenovali
tepca
in
bedastega
gjaura
,
ki
je
mislil
,
da
je
našel
zaklad
,
pa
je
našel
pergamen
brez
važnosti
.
Vojaki
so
se
smejali
in
so
dali
Čerinu
nekaj
sunkov
in
udarcev
na
pot
,
a
na
tihem
se
je
smejal
tudi
Čerin
,
saj
je
imel
zavest
,
da
je
svoj
načrt
dobro
izvedel
.
Noč
je
že
objemala
zemljo
in
tihota
je
vladala
v
turškem
taboru
,
ko
se
je
Čerin
približal
kraju
,
koder
je
hotel
pričakovati
,
če
se
jetnikom
posreči
beg
čez
vozove
in
če
prinesejo
seboj
prapor
kirasirskega
eskadrona
.
V
senci
starodavnih
dreves
se
je
ustavil
,
komaj
dober
streljaj
od
turškega
tabora
,
tako
da
je
lahko
zasledoval
obrise
in
sence
okrog
tabora
razpostavljenih
straž
.
Pod
drevje
je
zložil
tudi
orožje
,
kar
ga
je
dobil
,
ko
je
v
naglici
preiskal
pot
,
po
kateri
so
bili
pribežali
Turki
do
Niša
.
Za
silo
je
to
orožje
zadostovalo
.
Zlasti
puškam
je
posvetil
Čerin
vso
pozornost
.
Skrbno
je
vsako
pregledal
in
nabil
in
jih
razpostavil
pred
seboj
.
Redke
zvezde
,
ki
jih
je
razločeval
med
oblaki
,
so
mu
razodevale
,
da
je
že
polnoč
minila
,
ko
se
je
iz
tabora
zaslišal
strašen
krik
in
je
počilo
nekaj
strelov
.
Čerin
je
uganil
,
da
je
prišel
odločilni
trenotek
.
S
puško
v
roki
je
stopil
izpod
drevja
.
V
temi
ni
mogel
drugega
razločiti
,
kakor
da
so
na
straži
stoječi
konjeniki
začeli
dirjati
okrog
tabora
in
da
se
izza
vozovi
bliskajo
streli
.
Jetniki
so
morali
torej
biti
že
na
begu
,
prišli
so
torej
čez
vozove
.
Čerin
je
nastavil
puško
in
je
ustrelil
v
zrak
.
Njegov
namen
je
bil
,
vzbuditi
pri
Turkih
mnenje
,
da
stoji
pod
taborom
sovražna
četa
.
Zato
je
kar
je
mogel
naglo
izstrelil
vse
puške
,
kolikor
jih
je
imel
,
drugo
za
drugo
,
potem
pa
zasedel
svojega
konja
in
glasno
kričeč
v
nemškem
jeziku
»
Bežite
pod
drevesa
,
tam
dobite
orožje
,
«
jezdil
proti
taboru
.
Njegovo
streljanje
je
Turke
presenetilo
.
Straže
pred
trdnjavo
so
se
ustavile
,
čez
vozove
se
je
vsulo
polno
turškega
vojaštva
in
se
tam
razpostavilo
,
da
počaka
na
domnevanega
sovražnika
.
Puške
so
pokale
in
vmes
so
se
čula
glasna
povelja
turških
zapovednikov
.
Tedaj
so
pa
tudi
že
pribežali
jetniki
.
Slišali
so
Čerinovo
klicanje
in
dasi
precej
daleč
drug
od
drugega
oddaljeni
,
so
vendar
vsi
našli
pravo
pot
in
srečno
dospeli
do
dreves
.
»
Ali
imate
prapor
?
«
To
je
bilo
prvo
Čerinovo
vprašanje
,
ko
je
dospel
do
begunov
.
V
tem
trenotku
mu
ni
bilo
mar
ne
za
svoje
življenje
,
ne
za
varnost
osvobojenih
oficirjev
,
samo
za
prapor
mu
je
bilo
.
»
Tu
je
prapor
—
vzemite
ga
.
«
To
je
bil
odgovor
,
ki
ga
je
dobil
Čerin
.
V
tistem
hipu
je
tudi
že
zagrabil
prapor
z
obema
rokama
in
ga
stisnil
k
sebi
s
trdnim
sklepom
,
da
raje
na
mestu
pogine
,
kakor
da
bi
prapor
zopet
dal
iz
rok
.
Oficirji
so
med
tem
pograbili
orožje
,
ki
je
ležalo
na
tleh
.
»
Treba
je
bežati
,
«
so
govorili
.
»
Turki
so
se
začeli
že
pomikati
nizdol
od
svojega
tabora
.
«
Nabili
so
puške
in
ustrelili
proti
taboru
,
potem
pa
se
spustili
v
beg
.
Pot
jim
je
kazal
Čerin
,
ki
je
s
praporom
v
rokah
jezdil
naprej
.
Pri
iskanju
orožja
je
bil
spoznal
pokrajino
in
je
vedel
,
da
se
bo
z
osvobojenimi
jetniki
rešil
,
če
jih
pripelje
do
košatega
in
razprostranega
gozda
,
ki
je
ležal
v
bližini
.
Turški
konjeniki
so
se
bili
med
tem
zbrali
in
se
v
manjših
oddelkih
odpravili
iskat
sovražnika
.
Pomikali
so
se
prav
počasi
in
previdno
naprej
in
s
tem
omogočili
ubeglim
jetnikom
,
da
so
dospeli
do
gozda
.
»
Rešeni
smo
,
«
je
dejal
Čerin
,
ko
so
bili
beguni
skriti
v
gozdu
.
»
Turki
bodo
preiskali
vso
okolico
svojega
tabora
,
a
v
ta
gozd
ne
pojdejo
,
dokler
se
ne
zdani
.
Nekaj
ur
imamo
torej
časa
,
da
se
umaknemo
iz
njih
obližja
.
«
Krepkih
korakov
so
ubegli
jetniki
s
Čerinom
na
čelu
nadaljevali
svojo
pot
skozi
temni
gozd
.
Marsikdo
je
na
tem
potu
padel
in
se
pobil
,
marsikdo
si
je
ob
trnju
razpraskal
roke
in
obraz
,
a
vendar
so
bili
veseli
.
Najsrečnejši
in
najveselejši
pa
je
bil
med
njimi
Andrej
Čerin
.
Na
drugem
koncu
gozda
je
ležala
mala
srbska
vas
.
Bil
je
že
dan
,
ko
so
begunci
dospeli
do
te
vasi
,
ležeče
skoro
tri
ure
od
turškega
tabora
.
Svesti
so
si
bili
,
da
jih
Turki
ne
pridejo
sem
iskat
in
da
so
tukaj
skoro
popolnoma
varni
.
A
vzlic
temu
so
si
v
vasi
nakupili
samo
najpotrebnejšega
živeža
,
potem
pa
zopet
odšli
in
si
daleč
od
vasi
,
daleč
od
pota
izbrali
skrivališče
,
da
bi
se
odpočili
.
Šele
tu
si
je
Čerin
svoje
nove
tovariše
natančneje
ogledal
.
Šestnajst
jih
je
bilo
,
sami
mladi
možje
različnih
polkov
,
a
nobenega
kirasirja
.
A
tudi
osvobojeni
jetniki
so
si
šele
tu
ogledali
moža
,
ki
jim
je
pomagal
,
da
so
utekli
in
se
mu
zahvalili
za
njegovo
pomoč
.
»
Dovolite
,
neznani
nam
junak
,
«
je
dejal
najstarejši
izmed
ubeglih
oficirjev
,
»
da
vas
vprašamo
,
kdo
ste
.
Čudovita
je
bila
naša
rešitev
in
radi
bi
vedeli
,
komu
se
imamo
zahvaliti
za
svoje
osvobojenje
.
To
niste
,
kar
kaže
vaša
obleka
.
A
kdo
stel
In
kakšen
nagib
vas
je
vodil
,
da
ste
tvegali
svoje
življenje
,
samo
da
dobite
kirasirski
prapor
.
To
je
za
nas
uganka
—
rešite
nam
jo
.
«
Čerin
je
odkimal
z
glavo
in
pritisnil
prapor
k
sebi
,
kakor
bi
se
bal
,
da
mu
ga
kdo
otme
.
»
Kaj
vam
je
pomagano
,
če
vam
povem
svoje
ime
in
svoj
rojstni
kraj
,
«
je
dejal
zamišljeno
.
»
Moje
ime
vam
ničesar
ne
razodene
in
moje
domovine
ne
pozna
nobeden
izmed
vas
.
Dovolj
bo
,
če
vam
povem
,
da
je
čuvar
tega
prapora
bil
v
boju
težko
ranjen
in
ker
sam
ni
mogel
iti
iskat
izgubljenega
prapora
,
sem
to
storil
jaz
.
«
Beguni
so
čutili
,
da
jim
Čerin
neče
razodeti
popolne
resnice
.
A
spoštovali
so
njegovo
tajnost
,
ker
so
spoštovali
njegovo
izredno
junaštvo
,
ki
jih
je
osvobodilo
iz
jetništva
.
»
En
sam
izmed
nas
je
ostal
v
rokah
Turkov
,
«
so
pripovedovali
oficirji
.
»
Ukovan
je
bil
v
železje
,
ker
je
bil
že
na
potu
poskusil
uteči
.
A
kdo
da
je
in
kako
se
zove
,
tega
nihče
ne
ve
.
Oblečen
je
bil
kot
kirasirski
kapitan
,
a
Turki
so
ga
držali
tako
daleč
od
nas
,
da
ni
bilo
mogoče
govoriti
ž
njim
.
«
Čerin
je
sklonil
glavo
.
Na
misel
mu
je
prišel
kapitan
Bosizio
,
ki
so
ga
v
cesarskem
taboru
pogrešali
in
ki
je
prišel
v
roke
Turkov
,
a
rekel
ni
ničesar
.
Molče
se
je
z
novimi
tovariši
odpravil
proti
Belgradu
.
Zmaga
princa
Evgena
nad
turško
armado
Halil
paše
je
vzela
turški
posadki
v
Belgradu
vsako
upanje
na
osvobojenje
in
rešitev
.
Že
dan
po
tej
zmagi
je
belgrajski
zapovednik
stopil
v
dogovore
s
princem
Evgenom
in
doseglo
se
je
sporazumljenje
.
Turški
posadki
in
turškemu
prebivalstvu
je
princ
Evgen
dovolil
svoboden
odhod
.
Dne
22.
avgusta
1717
ni
bilo
nobenega
Turka
več
v
Belgradu
in
je
cesarska
armada
zasedla
mesto
,
cesarski
so
dobili
v
roke
600
topov
,
vse
turško
brodovje
na
Donavi
in
na
Savi
in
ogromno
množino
streliva
.
Ravno
na
dan
kapitulacije
je
dospela
v
cesarski
tabor
četica
mož
,
ki
je
nosila
s
sabo
kirasirski
prapor
.
Bili
so
to
iz
turškega
tabora
ubegli
oficirji
s
Čerinom
na
čelu
.
Prihod
te
čete
je
spravil
pokonci
malone
ves
tabor
.
Vojaki
in
oficirji
so
hiteli
skupaj
in
viharno
in
prisrčno
pozdravljali
osvobojene
oficirje
.
Vse
je
kričalo
veselja
,
vse
je
oficirjem
dajalo
roke
in
vse
vpraševalo
,
kako
se
jim
je
posrečilo
pobegniti
iz
jetništva
.
Čerin
se
je
hotel
tiho
umakniti
iz
tega
kroga
.
Kaj
je
bilo
njemu
mar
vsega
tega
,
ko
je
komaj
čakal
,
da
bi
stopil
pred
svojega
nekdanjega
tovariša
in
mu
izročil
iz
turških
rok
srečno
ugrabljeni
prapor
.
A
komaj
se
je
bil
oddaljil
nekaj
korakov
od
osvobojenih
oficirjev
,
planili
so
vsi
za
njim
in
ga
zadržali
.
»
Kam
hočete
,
kaj
nameravate
?
«
so
ga
vpraševali
.
»
Prapor
nesem
tistemu
,
ki
ga
ima
čuvati
.
«
Toda
oficirji
so
ugovarjali
in
kar
šiloma
so
zadržali
Čerina
.
»
Vsakemu
,
kar
mu
gre
,
«
so
odločili
in
obrnivši
se
do
začudenih
tovarišev
,
so
jim
rekli
:
»
Ta
neznani
mož
nas
je
osvobodil
;
njemu
se
imamo
zahvaliti
,
da
smo
utekli
iz
turškega
jetništva
.
Rešil
nas
je
s
smrtno
nevarnostjo
,
da
bi
dobil
kirasirski
prapor
,
ki
je
bil
v
turških
rokah
.
Ali
ni
prav
,
da
ga
izroči
poveljniku
tabora
in
da
vsaj
sprejme
dostojno
zahvalo
za
njegovo
veliko
junaštvo
?
«
Strmeli
so
oficirji
,
čuvši
ta
pojasnila
,
potem
pa
so
,
kakor
na
en
glas
,
vsi
zaklicali
:
»
Da
,
res
je
tako
,
pojdimo
pred
poveljnika
.
«
Obkoljeni
od
stotin
oficirjev
in
vojakov
so
šli
Čerin
in
osvobojeni
jetniki
proti
šotoru
,
v
katerem
je
prebival
zapovednik
tabora
,
general
Maksimilijan
grof
Starhemberg
.
Hrup
,
ki
ga
je
spotoma
provzročala
ta
množica
,
je
izvabil
grofa
Starhemberga
iz
njegovega
šotora
.
Ko
so
ga
zagledali
oficirji
in
vojaki
,
so
zaorili
burni
»
vivat
«
-
klici
in
vsa
množica
se
je
zapodila
pred
generalski
šotor
.
Vse
je
kričalo
in
vsakdo
izmed
osvobojenih
oficirjev
je
hotel
poročati
generalu
.
Le
iz
težka
so
višji
in
starejši
oficirji
napravili
red
in
mir
in
omogočili
,
da
je
eden
osvobojencev
poročal
generalu
o
izvršenem
begu
in
o
Čerinovem
junaštvu
.
Že
med
tem
pripovedovanjem
so
bili
vsi
pogledi
obrnjeni
na
Čerina
,
a
ko
je
general
grof
Starhemberg
po
končanem
poročilu
snel
klobuk
in
Čerinu
podal
roko
,
tedaj
je
vsa
množica
sledila
njegovemu
izgledu
.
Na
tisoče
pokrival
se
je
dvignilo
v
zrak
in
iz
tisoč
grl
so
doneli
»
vivat
«
-
klici
.
Bled
in
drhteč
je
stal
Čerin
sredi
te
množice
in
krčevito
stiskal
prapor
k
sebi
,
ne
vedoč
,
kaj
naj
reče
na
generalovo
vprašanje
,
kdo
da
je
in
kaj
mu
je
bilo
na
tem
,
da
je
kirasirski
prapor
Turkom
otel
.
»
Odgovorite
mi
vendar
na
moje
vprašanje
,
«
je
dobrohotno
rekel
general
,
»
saj
je
pač
naravno
,
da
želim
princu
Evgenu
poročati
o
tem
izrednem
slučaju
.
«
»
O
—
ni
treba
,
«
je
skoro
prestrašeno
vzkliknil
Čerin
.
»
Kar
sem
storil
,
to
se
je
zgodilo
iz
nagibov
,
ki
jih
ne
morem
razodeti
.
Pustite
mi
mojo
skrivnost
in
dovolite
,
da
izročim
prapor
njegovemu
čuvarju
.
«
General
Starhemberg
je
zmajeval
z
glavo
.
Ta
skrivnostni
človek
,
ki
je
izvršil
veliko
junaštvo
,
ga
je
vse
bolj
zanimal
.
»
Vsaj
to
lahko
poveste
,
kdo
da
ste
,
«
je
dejal
in
smehljaje
je
dostavil
:
»
to
moram
celo
zahtevati
v
imenu
princa
Evgena
.
«
Čerin
je
vzel
iz
žepa
v
papir
in
platno
zavezano
pisanje
in
je
je
molče
izročil
generalu
.
»
Pismo
?
«
je
ta
vprašal
.
»
In
pisava
mojega
brata
?
«
»
Da
!
«
je
potrdil
Čerin
.
»
Njegova
vzvišenost
,
gospod
feldmaršal
grof
Starhemberg
v
Ljubljani
mi
je
dal
na
vas
to
priporočilo
.
«
Poslušalci
so
se
zganili
.
Priprost
človek
,
ki
ga
nihče
ne
pozna
,
nosi
seboj
priporočilno
pismo
feldmaršala
grofa
Starhemberga
!
Vse
je
trepetalo
radovednosti
in
sam
general
nič
manj
od
drugih
.
Naglo
je
odprl
pismo
,
je
preletel
z
očmi
in
se
razočaran
obrnil
do
Čerina
.
»
To
je
malo
!
Moj
brat
mi
piše
:
»
Izročitelja
tega
pisma
,
Andreja
Čerina
,
ti
toplo
priporočam
;
če
se
obrne
s
kako
prošnjo
do
tebe
,
ustrezi
mu
.
«
Zopet
je
general
zmajeval
z
glavo
in
ugibajoč
,
kaj
more
biti
pač
s
tem
Andrejem
Čerinom
,
je
rekel
:
»
Ali
imate
kake
prošnje
?
Če
je
v
mojih
močeh
,
vam
jih
izpolnim
.
«
»
Samo
eno
prošnjo
imam
,
«
je
skromno
odgovoril
Čerin
,
»
da
smem
ta
prapor
izročiti
poročniku
Gallu
.
«
»
Vi
čudni
,
skrivnostni
človek
,
«
je
vzkliknil
general
.
»
Seveda
vam
to
željo
izpolnim
.
Ali
povem
vam
po
pravici
,
rad
bi
vedel
,
kaka
je
vaša
skrivnost
!
«
Čerin
ni
dal
nobenega
odgovora
.
Za
ves
svet
bi
ne
bil
razkril
svoje
tajnosti
,
a
srce
njegovo
je
bilo
veselo
,
da
je
general
ugodil
njegovi
prošnji
.
»
Spodobilo
bi
se
sicer
,
da
bi
vi
v
pričo
princa
Evgena
izročili
kirasirskemu
eskadronu
njegov
prapor
in
da
vam
ves
eskadron
izkaže
zasluženo
čast
in
zahvalo
,
a
ker
hočete
drugače
,
naj
se
zgodi
po
vaši
volji
.
Pojdimo
!
«
V
velikem
bolniškem
oddelku
cesarskega
tabora
je
med
drugimi
ležal
mladi
praporščak
pl.
Gall
.
Težke
so
bile
njegove
rane
in
mu
provzročale
velike
bolesti
,
a
še
večje
so
bile
njegove
duševne
muke
.
Ni
mu
bilo
mogoče
preboleti
,
da
je
prapor
njegovega
eskadrona
prišel
Turkom
v
roke
.
Nobena
tolažilna
beseda
ni
nič
pomagala
,
Gall
je
bil
prepričan
,
da
je
eskadron
po
njegovi
krivdi
izgubil
svoj
prapor
,
češ
,
ko
bi
bil
jaz
v
polni
meri
storil
svojo
dolžnost
,
bi
bil
sedaj
ali
mrtev
,
ali
pa
bi
prapor
ne
bil
izgubljen
.
Tega
mnenja
se
je
oklepal
toliko
bolj
,
ker
je
bil
brez
sledu
izginil
tisti
,
ki
ga
je
težko
ranjenega
prinesel
z
bojišča
,
in
ki
bi
mogel
najbolje
izpričati
,
da
je
Gall
svoje
dolžnosti
kot
čuvar
prapora
izpolnil
.
Zamaknjen
v
svoje
misli
je
ležal
Gall
v
bolniškem
šotoru
,
ko
se
je
njegovemu
ležišču
približala
množica
oficirjev
.
Ves
prostorni
šotor
so
napolnili
.
Pred
njimi
pa
je
korakal
general
Maksimilijan
grof
Starhemberg
.
Začudeno
so
se
ranjenci
in
bolniki
dvigali
s
svojih
ležišč
in
tudi
Gall
je
dvignil
glavo
ves
presenečen
,
da
se
je
general
ustavil
pred
njegovim
ležiščem
.
Tedaj
je
zapazil
,
da
je
poleg
generala
Starhemberga
stoječi
mož
držal
v
rokah
prapor
.
Spoznal
je
ta
prapor
na
prvi
pogled
.
Z
enim
samim
sunkom
se
je
vzravnal
na
svojem
ležišču
in
obe
roki
iztegnil
po
praporu
.
Toda
njegova
slabost
je
bila
še
prevelika
;
padel
je
nazaj
na
svoje
ležišče
,
a
še
tedaj
je
iztegal
roke
in
prosil
:
»
Naš
prapor
—
naš
prapor
—
dajte
mi
naš
prapor
...
«
Molče
je
Čerin
pristopil
k
ležišču
in
poleg
ranjenega
Galla
položil
eskadronski
prapor
.
Gall
je
prapor
objel
in
ga
stiskal
k
sebi
,
kakor
bi
ga
ne
hotel
nikoli
več
dati
iz
rok
,
medtem
,
ko
so
njegove
ustne
šepetale
nerazumljive
besede
,
dokler
ni
z
izrazom
blaženosti
na
obličju
umolknil
.
Izgubil
je
bil
zavest
.
V
naglici
poklicani
zdravniki
so
Galla
zopet
spravili
k
zavesti
,
a
trajalo
je
še
precej
časa
,
predno
se
je
poleglo
njegovo
razburjenje
in
je
bilo
mogoče
ž
njim
govoriti
.
»
Poročnik
Gall
—
ali
vas
nič
ne
zanima
izvedeti
,
kdo
je
ta
prapor
osvobodil
iz
turških
rok
?
«
Tako
je
vprašal
general
Starhermberg
in
stopil
tik
Gallovega
ležišča
.
»
Mož
,
ki
se
je
z
neverjetno
hrabrostjo
izpostavil
največji
nevarnosti
,
da
o
trne
vaš
prapor
in
je
pomagal
šestnajstim
oficirjem
iz
turškega
ujetništva
,
pač
zasluži
,
da
se
mu
zahvalite
.
«
»
Kdo
je
ta
mož
,
o
kako
sem
mu
hvaležen
,
«
je
dihnil
Gall
in
njegov
pogled
je
preletel
okoli
njegovega
ležišča
stoječe
oficirje
,
ter
obstal
na
Čerinu
.
»
Ta
mož
mi
je
rešil
življenje
,
«
je
šepetal
Gall
in
pokazal
na
Čerina
.
»
Odnesel
me
je
z
bojišča
in
me
obvaroval
,
da
me
niso
konji
poteptali
.
O
,
ta
mož
bo
izpričal
,
da
sem
hrabro
branil
naš
prapor
...
«
»
Ta
mož
je
tudi
prapor
rešil
iz
turških
rok
,
«
je
general
Starhemberg
prekinil
Galla
.
»
Njemu
gre
vsa
čast
in
vsa
hvala
.
«
»
Vi
—
vi
—
ste
rešili
mene
in
—
ste
rešili
tudi
naš
prapor
—
«
Srepo
je
Gall
upiral
svoj
pogled
v
bradati
obraz
Čerinov
.
»
Ta
obraz
—
ta
obraz
—
«
je
ječal
,
»
ta
obraz
—
«
Naenkrat
je
ves
prebledel
,
oči
so
mu
stopile
iz
votlin
in
na
ves
glas
je
zaklical
:
»
Čerin
—
«
Spoznal
je
bil
tudi
v
blatni
kmetski
opravi
vzlic
gosti
bradi
svojega
nekdanjega
tovariša
.
Za
trenotek
je
vladala
v
prostranem
šotoru
tišina
.
Z
zaprtimi
očmi
je
Gall
ležal
na
svoji
primitivni
postelji
in
težko
sopel
,
tako
da
so
mu
že
hoteli
zdravniki
zopet
pomagati
.
A
ta
slabost
je
Galla
kmalu
minila
.
Odprl
je
zopet
oči
,
dolgo
je
počival
njegov
pogled
na
Čerinu
,
potem
je
tiho
rekel
:
»
Ali
moreš
odpustiti
in
pozabiti
—
?
«
»
Hvala
za
to
besedo
,
«
je
odgovoril
Čerin
in
dal
Gallu
roko
.
»
O
,
hvala
ti
.
«
Vsi
navzoči
so
bili
ginjeni
in
tudi
general
grof
Starhemberg
ni
mogel
prikrivati
svojih
čustev
.
»
Gospodje
,
«
je
rekel
okrog
njega
stoječim
oficirjem
,
»
kakor
vidite
,
nas
tu
ni
potreba
.
Gotovo
si
imata
gospod
Čerin
in
poročnik
Gall
marsikaj
povedati
.
Pustimo
ju
torej
sama
.
«
Potem
pa
se
je
obrnil
do
Čerina
:
»
Vas
pa
prosim
,
gospod
Čerin
,
oglasite
se
jutri
pri
meni
,
zakaj
spodobi
se
,
da
se
vam
za
vaše
junaštvo
izkaže
primerna
zahvala
.
«
Z
grofom
Starhembergom
na
čelu
so
oficirji
zapustili
bolniški
šotor
.
Čerin
in
Gall
sta
ostala
z
ranjenci
sama
.
Čerin
se
je
vsedel
na
rob
Gallovega
ležišča
.
Dolgo
časa
nista
izpregovorila
nobene
besede
.
Končno
je
Gall
prosil
,
naj
Čerin
pove
,
kako
je
osvobodil
iz
turških
rok
kirasirski
prapor
.
In
Čerin
je
s
skromnimi
besedami
popisal
svoje
dejanje
.
»
Povej
mi
še
eno
,
«
je
dejal
Gall
,
ko
je
bil
Čerin
končal
svoje
pripovedovanje
.
»
Čemu
si
prišel
sem
doli
na
bojišče
,
čemu
si
se
izpostavljal
takim
smrtnim
nevarnostim
in
prenašal
toliko
trpljenja
?
Ali
vse
zaradi
...
«
»
Da
,
vse
zaradi
očitka
,
ki
ste
mi
ga
poslali
nekdanji
kameradje
.
«
»
O
,
Čerin
,
ti
si
ne
moreš
misliti
,
kako
mi
je
hudo
.
«
Čerin
je
vzel
iz
žepa
majhen
omot
in
ga
počasi
odvil
.
Na
koščku
papirja
so
bila
zapisana
tri
imena
in
nad
njimi
so
bili
zataknjeni
štirje
konci
pavovih
peres
.
»
Čerin
—
ta
peresa
—
ti
jih
hraniš
!
«
je
ves
prestrašen
zaklical
Gall
.
»
Da
,
hranim
jih
,
«
je
odgovoril
Čerin
,
»
ali
če
misliš
,
da
sem
vreden
—
ali
vzameš
ti
svoje
pero
nazaj
?
«
»
Daj
mi
pero
—
o
,
odpusti
,
odpusti
.
«
Vzel
je
svoje
pero
in
videl
,
da
so
na
listku
ostala
še
tri
peresa
.
»
Kako
je
to
—
poslali
smo
ti
tri
peresa
—
ti
pa
jih
imaš
štiri
?
«
»
Da
,
štiri
—
kdo
ve
,
če
jih
bodo
darova
telji
vzeli
kdaj
nazaj
,
kakor
si
ti
vzel
svoje
.
«
V
onih
dnevih
,
ko
je
cesarska
armada
pred
Belgradom
izvojevala
svojo
zmago
,
so
na
Razdrtem
nesli
k
zadnjemn
počitku
starega
Gornika
.
Razgret
je
prišel
od
svojih
opravkov
domov
,
legel
na
zofo
in
umrl
.
Mirno
in
tiho
,
kakor
je
bilo
vse
njegovo
življenje
,
tako
je
tudi
zapustil
svet
.
Leonora
mu
je
izbrala
najlepši
kot
na
pokopališču
in
na
njegov
grob
zasadila
najlepše
cvetlice
,
potem
pa
se
je
na
povabilo
gospe
Jerajeve
začasno
preselila
v
Ljubljano
,
da
pozabi
svoje
gorje
in
spravi
v
red
vse
zapuščinske
zadeve
.
Prenašala
je
hrabro
svojo
bolest
in
gledala
brez
strahu
v
prihodnjost
.
Snoj
ji
je
bil
opetovano
pisal
.
Njegova
pisma
so
sicer
poročala
samo
o
njegovih
vojaških
doživljajih
,
a
čitala
jih
je
vendar
z
velikim
zanimanjem
in
čitala
jih
je
večkrat
,
kajti
prijetno
ji
je
bilo
,
misliti
nanj
,
ki
je
v
vsakem
pismu
vprašal
,
če
sme
upati
,
da
postane
njegova
žena
in
ki
ga
je
rada
imela
,
dasi
se
ni
mogla
odločiti
,
da
bi
se
ž
njim
poročila
.
Majhen
je
bil
krog
njenih
znancev
v
Ljubljani
in
malo
je
prišla
med
ljudi
,
a
vendar
ji
je
čas
hitro
mineal
.
Major
Žun
jo
je
največkrat
obiskoval
in
ž
njim
se
je
najraje
zabavala
,
že
ker
je
toliko
vedel
povedati
o
ljudeh
,
ki
jih
je
vse
poznala
.
Govorila
sta
o
Bosiziju
,
o
Snoju
in
o
Gallu
in
o
mnogih
drugih
,
samo
imena
Čerin
nista
nikdar
izpregovorila
.
Nekega
dne
pa
je
prišel
major
Žun
ob
nenavadni
uri
na
obisk
h
gospe
Jerajevi
.
Bil
je
ves
zbegan
in
je
srdito
tolkel
po
svoji
leseni
nogi
.
Šele
,
ko
je
bil
že
ves
truden
in
mu
je
roka
omahnila
,
je
bruhnil
iz
sebe
besede
:
»
Strašno
—
najbrž
bo
oslepel
—
gotovo
več
ne
izpregleda
.
«
»
O
kom
pa
govorite
?
«
je
čudeč
se
vprašala
Leonora
.
»
Kaj
se
je
zgodilo
?
«
»
Top
se
je
vnel
pri
nabijanju
,
smodnik
se
je
vnel
in
mu
puhnil
v
obraz
—
doživel
sem
že
take
slučaje
—
najbrže
bo
oslepel
,
«
je
v
največji
razburjenosti
pripovedoval
major
.
»
Zdravniki
nimajo
nič
upanja
,
da
bi
okreval
.
«
»
A
kdo
,
kdo
?
«
je
vprašala
Leonora
.
»
Kdo
,
kdo
,
«
je
zakričal
major
.
»
Kdo
drugi
pač
,
kot
poročnik
Snoj
.
«
Leonora
je
položila
obe
roki
na
srce
.
»
Ni
mogoče
,
«
je
zavzdihnila
,
»
ni
mogoče
.
«
»
Mogoče
je
in
resnično
je
.
«
Major
je
bil
nevoljen
in
je
govoril
z
ostrim
poudarkom
.
»
Sam
sem
čital
pismo
,
ki
ga
je
feldmaršal
grof
Starhemberg
danes
dobil
od
svojega
brata
.
«
Leonora
se
je
vsedla
poleg
majorja
in
ga
prijela
za
roko
.
»
Prosim
vas
,
povejte
mi
natančno
,
kaj
je
v
pismu
.
«
»
Ni
mnogo
,
«
je
dejal
major
.
»
General
Starhemberg
piše
,
da
se
je
koj
,
ko
je
cesarska
armada
prišla
čez
Donavo
in
začela
oblegati
Belgrad
,
zgodila
velika
nesreča
.
Pri
nabijanju
topa
se
je
smodnik
vnel
.
Vsi
,
ki
so
bili
v
obližju
,
so
bili
ali
ranjeni
,
ali
ubiti
.
Tudi
Snoju
,
ki
je
slučajno
tam
bil
in
gledal
nabijanje
,
je
puh
osmodil
obraz
in
ga
poškodoval
na
očeh
.
Odpravili
so
ga
v
Petrovaradin
,
kjer
je
velika
bolnica
,
a
bati
se
je
,
da
oslepi
.
«
»
Strašno
—
strašno
,
«
je
dihnila
Leonora
in
naslonila
glavo
ob
roko
.
Nič
več
ni
poslušala
,
kar
je
govoril
Žun
in
na
njegova
vprašanja
ni
nič
odgovarjala
.
Njene
misli
so
bile
doli
pred
Belgradom
in
pa
v
bolnici
petrovaradinski
.
Mnogo
ur
je
tako
molče
presedela
,
zatopljena
v
misli
tako
,
da
ni
zapazila
,
kdaj
je
odšel
major
Žun
in
da
tudi
gospa
Jerajeva
ni
mogla
spraviti
iz
nje
nobene
besede
.
Naenkrat
se
je
zganila
in
kakor
da
je
storila
trden
sklep
,
ki
ji
je
zopet
dal
notranji
mir
,
je
sedla
za
mizo
in
spisala
dolgo
pismo
.
Gospa
Jerajeva
je
od
daleč
čitala
naslov
:
Gospodu
kirasirskemu
poročniku
Jurju
pl.
Snoju
v
vojaški
bolnici
v
trdnjavi
Petrovaradin
.
«
»
Kaj
si
mu
pisala
,
«
je
vprašala
gospa
Jerajeva
.
»
Pisala
sem
mu
,
da
hočem
postati
njegova
žena
.
«
Gospa
Jerajeva
se
je
kar
prestrašila
.
»
Leonora
—
kaj
vendar
misliš
.
Dokler
je
bil
zdrav
,
si
vedno
omahovala
in
se
nisi
mogla
zanj
odločiti
,
a
zdaj
,
ko
je
slep
,
ga
hočeš
vzeti
?
«
»
Prav
zato
,
ker
je
slep
,
ga
hočem
vzeti
,
«
je
odgovorila
Leonora
in
tišje
je
dostavila
:
»
Enega
imam
na
vesti
,
naj
popravim
na
drugem
,
kar
sem
zakrivila
.
«
In
nobene
besede
ni
bilo
več
spraviti
iz
nje
,
naj
je
gospa
Jerajeva
uporabljala
tudi
vse
svoje
nenavadne
zgovorniške
zmožnosti
.
Mesec
dni
po
tem
dogodku
je
dobila
Leonora
pismo
,
pisano
s
tujo
roko
.
To
kratko
pismo
ji
je
naznanilo
,
da
je
Snoj
zapustil
bolnico
in
se
je
odpeljal
domov
,
ter
da
utegne
v
štirinajstih
dneh
biti
v
Ljubljani
.
Na
koncu
pisma
je
bilo
očividno
v
naglici
pripisano
:
Snoj
ni
ozdravljen
in
morda
nikoli
več
ne
bo
videl
.
Leonora
je
vedela
,
da
je
pismo
ravno
toliko
časa
potovalo
v
Ljubljano
,
kakor
Snoj
.
Od
tega
trenotka
ni
več
zapustila
hiše
,
pač
pa
pošiljala
služkinjo
po
dvakrat
na
dan
na
pošto
vprašat
,
kdo
se
je
pripeljal
.
»
Pojdi
ga
sama
pričakovat
,
«
ji
je
prigovarjala
gospa
Jerajeva
.
—
»
Hvaležen
ti
bo
in
raje
ti
bo
verjel
,
da
ga
ljubiš
.
«
»
Ne
,
«
je
rekla
Leonora
,
»
mislil
bi
,
da
se
mi
smili
zaradi
njegove
,
slepote
in
tega
mnenja
nečem
v
njem
obuditi
.
«
Naposled
je
Snoj
prišel
.
Vojak
,
ki
je
bil
v
vojni
izgubil
eno
roko
,
ga
je
vodil
.
Leonora
ju
je
videla
z
okna
in
ustrašila
se
je
,
videč
obvezo
nad
Snojevimi
očmi
.
Kako
onemogel
in
slab
je
bil
.
Ni
bil
še
vajen
slep
hoditi
po
svetu
.
Korakal
je
počasi
s
plaho
previdnostjo
in
dasi
ga
je
vojak
držal
za
roko
,
je
vendar
neprestano
s
palico
tipal
zdaj
sem
,
zdaj
tja
,
kakor
bi
se
bal
,
da
kam
zadene
.
Tudi
gospa
Jerajeva
ga
je
videla
z
okna
in
potem
je
zbežala
iz
sobe
,
ker
ni
hotela
biti
prisotna
,
ko
stopi
slepi
Snoj
pred
svojo
nevesto
.
Ko
je
Snoj
stopil
v
sobo
,
ko
je
Leonora
iz
bližine
videla
njegov
razorani
in
razjedeni
obraz
in
črno
obvezo
nad
njegovimi
očmi
,
je
plaho
odstopila
nekaj
korakov
.
Snoj
je
obstal
pri
vratih
in
skoro
proseče
je
zaklical
:
»
Leonora
,
ljuba
gospodična
Leonora
...
«
Na
ta
klic
je
prihitela
k
njemu
in
mu
dala
roko
.
»
Pozdravljeni
,
gospod
Snoj
,
«
je
reka
tiho
,
»
pričakovala
sem
Vas
težko
.
«
Peljala
ga
je
k
zofi
in
se
vsedla
kraj
njega
.
Snoj
jo
je
držal
za
roko
in
dolgo
časa
sta
sedela
molče
drug
poleg
drugega
.
»
Ljuba
Leonora
,
«
ie
končno
rekel
Snoj
,
»
težko
mi
je
povedati
,
kako
mi
je
pri
srcu
.
Ko
ste
mi
pisali
tisto
kratko
,
a
tako
pomembno
pisemce
,
ko
ste
mi
naznanili
,
da
hočete
postati
moja
žena
,
tedaj
pač
niste
vedeli
,
da
pišete
človeku
,
ki
ga
je
zadela
velika
nesreča
.
Ko
ste
pisali
svoje
pismo
,
tedaj
sem
jaz
ležal
v
bolnici
in
sem
trpel
telesne
in
duševne
bolečine
.
Vaše
pismo
mi
jih
je
olajšalo
;
kakor
hladilo
na
pekoče
rane
,
tako
je
vaše
ljubo
pisanje
vplivalo
name
.
Ali
ob
enem
sem
si
tudi
rekel
:
Ko
bi
Leonora
vedela
,
kaj
se
mi
je
zgodilo
,
ko
bi
vedela
,
da
morda
oslepim
za
vedno
,
bi
mi
pač
ne
bila
pisala
tega
pisma
.
«
Leonora
se
je
nasmehnila
.
Kako
malo
jo
je
Snoj
poznal
.
»
Kar
sem
pisala
,
pri
tem
ostanem
,
«
je
rekla
odločno
.
Ni
mu
hotela
reči
,
da
jo
je
prav
usmiljenje
privedlo
do
tega
,
da
je
hotela
postati
njegova
žena
,
kajti
ni
mu
hotela
priznati
,
da
je
bil
njen
namen
,
na
njem
popraviti
,
kar
je
storila
drugemu
.
»
Ne
,
Leonora
,
tako
ne
smete
govoriti
,
«
je
dejal
Snoj
.
»
Brezvestno
bi
bilo
,
če
bi
jaz
sprejel
tako
žrtev
.
Ko
sem
Vam
pisal
,
sem
bil
zdrav
in
vi
ste
sprejeli
mojo
snubitev
,
mislec
,
da
sem
zdrav
.
A
sedaj
sem
pohabljen
.
Morda
celo
oslepim
za
vedno
...
Vojaški
zdravniki
so
sicer
rekli
,
da
še
ni
vse
upanje
izgubljeno
,
da
morda
še
ozdravim
.
Toda
vojaški
zdravniki
niso
posebni
strokovnjaki
.
In
zato
Vam
moram
povedati
,
ljuba
Leonora
,
da
Vas
smatram
za
popolnoma
svobodno
...
«
»
Ne
,
Snoj
,
«
ga
je
prekinila
Leonora
,
»
jaz
sem
Vaša
nevesta
in
postanem
Vaša
žena
,
če
ozdravite
ali
ne
.
«
Tako
ljubo
,
tako
mehko
in
toplo
so
zvenele
te
besede
,
da
so
Snoja
prevzela
topla
čuvstva
.
Privil
je
Leonoro
k
sebi
in
jo
poljubil
na
čelo
.
»
Kako
te
ljubim
,
ti
zlato
dekle
...
«
Pustila
se
je
poljubovati
in
bila
je
ponosna
,
da
je
imela
toliko
moči
v
sebi
in
mogla
tako
heroično
izpolnjevati
svoj
sklep
.
Hotela
se
je
žrtvovati
in
zdelo
se
ji
je
,
da
ji
ta
žrtev
ne
bo
pretežka
,
a
vendar
je
čutila
,
da
v
njenem
srcu
ni
ničesar
tega
,
kar
je
bilo
tedaj
,
ko
jo
je
Čerin
poljubil
.
Snoj
pa
je
bil
pri
vsi
svoji
nesreči
srečen
,
dasi
se
ni
dal
odmakniti
od
svojega
sklepa
in
ni
hotel
privoliti
,
da
bi
bila
Leonora
njegova
nevesta
,
ako
ne
ozdravi
.
»
Glej
,
moje
ljubo
dekle
,
«
ji
je
rekel
,
»
kaj
bi
ti
počela
s
slepim
možem
.
Vse
življenje
bi
bila
nesrečna
.
Breme
bi
ti
bil
in
nadloga
.
«
»
A
jaz
se
vendar
smatram
za
vezano
,
«
ga
je
ona
prekinila
,
»
in
nič
me
ni
strah
prihodnjosti
,
tudi
če
bi
ti
ne
ozdravel
.
«
Naj
je
tudi
Snoj
dosledno
vztrajal
pri
tem
,
da
je
Leonora
svobodna
,
in
da
se
poroči
ž
njo
samo
če
ozdravi
,
vendar
jo
je
smatral
za
svojo
nevesto
,
kajti
upal
je
trdno
,
da
naposled
še
ozdravi
in
da
se
potem
uresniči
koprnenje
njegove
duše
.
Od
tega
dneva
je
prihajal
Snoj
vsako
popoludne
na
obisk
h
gospe
Jerajevi
in
je
presedel
vsako
popoludne
na
istem
koncu
zofe
,
kjer
je
prvič
poljubil
Leonoro
.
In
te
ure
so
bile
zanj
toliko
lepše
,
ker
je
imel
čut
,
da
se
mu
polagoma
vrača
vid
in
so
mu
zdravniki
dajali
upanje
,
da
bo
okreval
in
vsaj
za
največjo
potrebo
zopet
videl
.
»
Ni
mnogo
,
kar
mi
obetajo
zdravniki
,
«
je
Snoj
pripovedoval
Leonori
,
»
a
toliko
vendar
,
da
mi
zagotovi
srečo
življenja
.
Zakaj
to
ti
povem
,
Leonora
,
če
bom
le
količkaj
videl
,
potem
postaneš
moja
žena
.
Nečem
,
da
bi
imela
slepega
moža
,
a
s
slabovidnim
možem
boš
že
izhajala
.
Koj
ko
pade
obveza
z
mojih
oči
,
bo
poroka
,
in
potem
pojdem
na
Noranjsko
.
Saj
vem
,
da
moreš
biti
srečna
samo
v
domačem
kraju
.
Tudi
Čerin
je
to
vedel
in
mi
je
enkrat
rekel
:
Leonora
je
cvetlica
,
ki
more
živeti
samo
v
notranjskem
zraku
.
«
Prvič
je
bilo
med
njima
sedaj
izrečeno
Čerinovo
ime
.
Snoj
je
imel
pač
namen
,
da
tega
imena
pred
Leonoro
nikdar
ne
izreče
,
a
spozabil
se
je
bil
in
žal
mu
je
bilo
tega
.
»
Ne
zameri
,
če
sem
v
svoji
nerodnosti
izrekel
Čerinovo
ime
;
morda
sem
s
tem
zadel
ob
komaj
zaceljeno
rano
...
«
»
Nikakor
ne
,
«
je
mirno
odgovorila
Leonora
.
»
Kar
je
bilo
,
to
je
pozabljeno
in
pokopano
.
Lahko
govoriš
o
Čerinu
z
menoj
ravno
tako
,
kakor
o
kakem
drugem
človeku
.
«
Besede
so
bile
iskrene
in
Snoj
jim
je
brezpogojno
verjel
.
Prepričan
je
bil
,
da
je
Leonora
pozabila
na
Čerina
in
da
je
njenemu
srcu
zadana
rana
zaceljena
.
Ni
pa
bil
gotov
,
da
bi
se
ta
rana
ne
odprla
in
da
bi
iz
nje
ne
udarila
stara
ljubezen
,
če
bi
Čerin
zopet
stopil
pred
Leonoro
.
»
Če
ti
ni
mučno
govoriti
o
Čerinu
,
«
je
rekel
,
»
potem
mi
morda
poveš
,
zakaj
sta
se
razročila
.
Naposled
je
vendar
naravno
,
da
me
to
zanima
in
ko
sem
bil
pri
tebi
na
Razdrtem
,
si
mi
sama
obljubila
,
da
mi
to
o
svojem
času
že
poveš
.
«
»
Ne
izprašuj
me
,
«
je
prosila
Leonora
.
»
Kar
je
v
zvezi
z
mojo
razroko
,
to
ni
samo
moja
tajnost
,
nego
tudi
Čerinova
,
in
zato
ti
sedaj
tega
še
ne
morem
povedati
.
«
»
Samo
ne
zameri
,
da
sem
te
vprašal
,
«
je
rekel
Snoj
in
ni
od
tega
trenotka
nikdar
več
omenil
Čerinovega
imena
.
Nekaj
dni
pozneje
,
ko
je
bil
že
Snoj
po
svojem
običajnem
obisku
zapustil
bišo
gospe
Jerajeve
in
je
Leonora
pripravljala
mizo
za
večerjo
,
je
na
hodniku
slišala
imenovati
svoje
ime
.
Slišala
je
tuj
moški
glas
in
začudeno
odprla
vrata
.
V
temni
veži
je
stal
vojaško
oblečen
človek
,
ki
je
vpraševal
deklo
,
če
more
govorili
z
Leonoro
Gornikovo
.
»
Kaj
želite
gospod
,
«
je
vprašala
Leonora
in
dvignila
luč
,
ki
jo
je
držala
v
rokah
,
da
posveti
tujcu
v
obraz
.
A
ko
je
pogledala
v
ta
obraz
,
ji
je
luč
skoraj
padla
iz
rok
.
»
Gall
«
,
je
zaklicala
v
skrajnem
presenečenju
,
»
Gall
,
kaj
ste
res
vi
?
«
»
Da
gospodična
,
Jošt
Gall
,
kirasirski
praporščak
,
stoji
pred
Vami
in
prosi
milostnega
sprejema
.
«
Prijela
ga
je
za
roko
in
ga
potegnila
za
sabo
v
sobo
.
»
Mali
Gall
,
cvet
kirasirjev
,
fant
vseh
fantov
,
«
je
s
presrčnim
veseljem
govorila
Leonora
,
»
sem
stopite
v
luč
,
da
vam
pogledam
v
obraz
,
če
so
vam
že
zrasle
brke
.
«
Postavila
je
luč
na
mizo
in
zasukala
Galla
k
sebi
ter
mu
pogledala
v
lice
.
»
Kaj
vidim
—
kaj
pomeni
ta
brazgotina
čez
ves
obraz
—
kdo
vas
je
tako
opraskal
?
«
»
Turški
meč
,
«
je
odgovoril
Gall
in
nagnil
glavo
,
da
je
Leonora
videla
veliko
,
široko
brazgotino
,
segajočo
od
sredi
glave
do
ust
.
»
Odpustite
mi
mojo
porednost
,
«
je
Leonora
prosila
vsa
prestrašena
.
»
Vajena
sem
,
da
sem
se
z
vami
vedno
šalila
,
saj
se
še
spominjate
,
kake
burke
sva
časih
uganjala
.
In
potem
tako
sem
se
vas
razveselila
,
da
bi
vas
bila
najraje
objela
—
Gall
,
ljubi
Gall
,
ne
bodite
hudi
.
«
»
Nič
mi
tako
ne
govorite
,
«
se
je
branil
mali
Gall
.
»
Norce
sva
vedno
brila
in
jih
bodeva
še
.
Tu
pri
vas
,
ko
vas
vidim
tako
veselo
,
se
šele
prav
zavedam
,
da
sem
zopet
doma
.
«
»
Najprej
mi
morate
povedati
,
kako
ste
dobili
to
strašno
rano
,
«
je
silila
Leonora
.
A
svojega
veselega
razpoloženja
ni
mogla
premagati
.
»
O
,
Gall
,
zdaj
izgledate
tako
marcijalično
,
kakor
kak
general
.
Kaj
bodo
rekla
vsa
dekleta
od
štirinajstih
do
sedemnajstih
let
,
ki
so
Vas
oboževala
.
Glejte
,
da
postanete
hitro
kapitan
,
saj
zaslužili
ste
to
gotovo
.
«
»
Kdo
drugi
prej
,
kakor
jaz
,
«
je
menil
Gall
nekako
potrt
.
»
Šel
sem
v
vojno
,
z
upanjem
,
da
se
odlikujem
in
si
pridobim
lavorik
,
a
pridobil
sem
si
samo
mnogo
ran
in
še
življenje
so
mi
drugi
rešili
.
«
»
Gall
—
tega
mi
ne
bodete
natvezili
,
«
je
rekla
Leonora
.
»
Prepričana
sem
,
da
ste
se
hrabro
vojskovali
.
«
»
Res
je
—
bil
sem
hraber
,
«
je
dejal
Gall
.
»
Vsi
so
mi
to
priznavali
,
a
sreče
nisem
imel
.
Koj
v
začetku
boja
sem
bil
težko
ranjen
,
sem
padel
s
konja
in
naši
konjeniki
bi
me
bili
pohodili
,
da
me
ni
rešil
izredno
pogumen
in
požrtvovalen
človek
.
«
»
Čast
temu
človeku
.
Kdo
pa
je
to
bil
?
«
Gall
je
preslišal
to
vprašanje
in
hitro
nadaljeval
pripovedovanje
.
Natančno
je
popisal
vse
svoje
doživljaje
od
trenotka
,
ko
je
v
bitki
padel
,
pa
do
trenotka
,
ko
mu
je
bil
zopet
izročen
iz
turških
rok
oteti
prapor
.
Popisal
je
tudi
vse
,
kako
je
Čerin
osvobodil
oficirje
in
rešil
prapor
,
a
imena
njegovega
ni
imenoval
.
Leonora
ga
je
poslušala
s
takim
zanimanjem
,
da
se
ga
ni
upala
prekiniti
.
»
In
ko
sem
zopet
imel
prapor
,
naš
kirasirski
,
s
tolikim
junaštvom
oteti
prapor
,
«
je
končal
Gall
,
»
tedaj
sem
se
skoro
razjokal
žalosti
in
kesa
.
«
»
Kaj
pravite
?
«
se
je
čudila
Leonora
.
»
Žalostni
ste
bili
...
«
»
Da
,
a
ne
zaradi
sebe
,
nego
zaradi
Vas
.
«
Strmeč
nad
temi
besedami
je
Leonora
pogledala
Gallu
v
obraz
.
»
Ne
umejem
Vas
!
Zaradi
mene
ste
bili
žalostni
?
«
»
Da
,
gospodična
Leonora
,
zaradi
Vas
!
Ah
,
kdo
si
je
pač
tedaj
mogel
misliti
,
da
bodete
Vi
izvedeli
za
pavova
peresa
,
ki
smo
jih
poslali
Čerinu
...
«
Bleda
kakor
smrt
je
vstala
Leonora
in
stopila
pred
Galla
.
»
Kdo
Vam
je
to
povedal
?
«
»
Čerin
sam
...
«
»
Vi
ste
ga
videli
?
«
»
Da
!
Čerin
je
tisti
junak
,
ki
je
meni
rešil
življenje
in
naš
prapor
osvobodil
iz
turških
rok
.
«
Leonora
je
sklonila
glavo
.
Kakor
okamnela
je
s
stisnjenimi
ustnicami
stala
pred
Gallom
in
gledala
v
tla
.
Gall
je
vzel
svojo
listnico
in
potegnil
iz
nje
pavovo
pero
.
»
Gospodična
Leonora
,
«
je
rekel
s
prosečim
glasom
.
»
Trije
kameradje
smo
pred
vojno
poslali
Andreju
Čerinu
tri
taka
peresa
in
ga
s
tem
obdolžili
zaničljive
lastnosti
.
Tudi
jaz
sem
bil
eden
tistih
,
ki
so
nekdanjemu
tovarišu
to
očitanje
zagnali
v
obraz
.
Jaz
pa
sem
to
pero
vzel
nazaj
in
svojega
tovariša
prosil
za
odpuščanje
.
Prosim
,
gospodična
Leonora
—
ali
vzamete
to
pero
?
«
Šele
zdaj
je
Leonora
zopet
dvignila
glavo
.
»
Čemu
ste
to
pero
prinesli
meni
?
«
»
Ker
mi
je
tako
Čerin
naročil
.
«
Molče
je
vzela
konec
pavovega
peresa
iz
Gallovih
rok
in
ga
ogledovala
dolgo
časa
,
tako
dolgo
,
da
je
malemu
Gallu
začelo
postajati
tesno
pri
srcu
.
Nekako
plaho
je
gledal
Leonoro
in
se
na
tihem
vpraševal
,
kaka
čuvstva
pač
divjajo
v
duši
tega
sicer
tako
pogumnega
in
ponosnega
dekleta
.
Naenkrat
se
je
Leonora
obrnila
h
Gallu
,
se
nagnila
k
njemu
in
ga
poljubila
.
»
Drugače
se
vam
ne
morem
zahvaliti
,
«
je
rekla
tiho
in
preprosto
,
med
tem
ko
je
Gall
ves
zažarel
,
kakor
da
ga
je
doletela
največja
čast
.
»
Sedaj
mi
pa
še
enkrat
vse
od
kraja
povejte
,
ljubi
Gall
,
«
je
rekla
Leonora
,
ko
se
ji
je
zopet
povrnil
notranji
mir
.
»
Saj
si
lahko
mislite
,
da
me
to
zanima
.
«
In
zopet
je
Gall
pripovedoval
na
dolgo
in
na
široko
vso
zgodbo
svojega
ranjenja
in
kirasirskega
prapora
in
Leonora
ga
je
molče
poslušala
in
ga
gledala
z
jasnimi
pogledi
,
ki
so
razodevali
,
kako
neskončno
je
srečna
in
vesela
.
Do
pozne
noči
je
ostal
Gall
v
hiši
gospe
Jerajeve
,
a
ko
je
zapustil
hišo
,
je
vendar
ponesel
seboj
veliko
žalost
,
kajti
pri
slovesu
mu
je
Leonora
povedala
,
da
je
nevesta
poročnika
Snoja
in
da
se
ž
njim
poroči
,
naj
ozdravi
,
ali
naj
oslepi
.
Skromna
pamet
Jošta
pl.
Galla
tega
sklepa
ni
mogla
pojmiti
in
to
ga
je
navdalo
z
veliko
žalostjo
.
Mali
Jošt
plem
.
Gall
je
znal
biti
jako
trdoglav
.
O
tem
se
je
prepričala
tudi
Leonora
,
ko
ga
je
prosila
,
naj
nič
več
ne
govori
o
Čerinu
.
To
prošnjo
ji
je
narekovalo
spoznanje
njenih
dolžnosti
napram
Snoju
.
Iz
svobodne
volje
je
postala
njegova
nevesta
in
je
hotela
postati
tudi
njegova
žena
,
in
zato
je
hotela
izbrisati
iz
svojega
srca
vsak
spomin
na
Čerina
.
»
Kakor
sanje
je
bilo
vse
to
,
kar
ste
mi
povedali
,
«
je
rekla
Gallu
.
»
Te
sanje
so
me
oni
večer
prevzele
,
a
sedaj
mora
biti
tega
konec
.
Zato
vas
prosim
,
prijatelj
,
ne
kličite
mi
Čerina
v
spomin
.
«
Toda
malj
Gall
je
znal
biti
trdoglaven
.
Čerinovega
imena
ni
nikoli
več
omenil
,
a
zasukaval
je
vsak
pogovor
tako
,
da
se
je
Leonora
nehote
spominjala
Čerina
.
Pa
tudi
sicer
je
vsakemu
,
kdor
ga
je
hotel
poslušati
,
pripovedoval
o
Čerinovih
junaških
dejanjih
,
major
Žun
pa
je
te
novice
po
svojih
močeh
razširjal
.
Vsa
Ljubljana
je
bila
polna
teh
dejanj
,
a
ker
ni
nihče
vedel
,
kaj
je
vzrok
temu
čudovitemu
početju
bivšega
oficirja
,
je
to
še
razvnemalo
občno
radovednost
.
Zakaj
o
dogodkih
s
pavovimi
peresi
ni
izpregovoril
nihče
izmed
tistih
,
ki
so
o
tem
vedeli
.
Te
splošne
govorice
so
dale
povod
,
da
je
bila
Leonora
mnogokrat
vprašana
,
kje
da
je
Čerin
,
in
kaj
da
je
ž
njim
,
vprašana
celo
od
malo
znanih
oseb
,
prav
kakor
bi
se
bili
ljudje
zarotili
,
da
ji
bodo
neprestano
klicali
Čerina
v
spomin
.
Samo
Snoj
ni
nikoli
govoril
o
Čerinu
.
Gospa
Jerajeva
je
na
dan
svojega
godu
priredila
večerjo
,
na
katero
je
poleg
Snoja
na
posebno
željo
Leonore
povabila
tudi
majorja
Žuna
in
malega
Galla
.
Želela
je
,
da
bi
bil
večer
vesel
in
zabaven
,
da
bi
razvedrila
Snoja
in
mu
olajšala
duševno
trpljenje
zaradi
njegove
bolezni
na
očeh
.
In
bil
je
v
resnici
vesel
večer
,
kajti
mali
Gall
je
bil
zabaven
družabnik
in
zgovorni
major
Žun
je
znal
pripovedovati
toliko
mičnih
in
smešnih
stvari
,
da
se
je
družba
izborno
zabavala
in
da
se
je
smejal
in
šalil
celo
Snoj
,
ki
je
bil
navadno
resen
in
malobeseden
.
Naposled
je
Leonora
poiskala
celo
svojo
mandolino
in
ji
izvabljala
nežne
akorde
.
Igrala
je
različne
pesmi
,
in
posebno
Snoj
je
te
glasove
toliko
raje
poslušal
,
ker
se
je
Leonora
dala
le
redkokdaj
pregovoriti
,
da
je
vzela
mandolino
v
roko
.
Naenkrat
se
je
Snoj
zganil
in
čim
je
Leonora
prenehala
igrati
,
jo
je
naglo
vprašal
:
»
Kakšna
skladba
je
to
?
Še
nikoli
je
nisi
igrala
?
«
Leonora
je
zardela
in
obrnila
obraz
v
stran
.
»
Že
dolgo
,
dolgo
nisem
te
pesmi
igrala
,
«
je
rekla
zamišljeno
,
»
sama
ne
vem
,
kako
da
sem
se
je
zdaj
spomnila
.
«
V
duhu
pa
je
pri
teh
besedah
stal
pred
njo
Andrej
Čerin
.
Zanj
se
je
naučila
te
pesmi
,
samo
njemu
jo
je
svirala
in
pela
,
in
odkar
se
je
ločila
od
njega
,
je
ni
nikdar
več
igrala
.
Šele
zdaj
se
je
zavedla
,
kako
tajno
moč
ima
Čerin
še
vedno
na
njo
,
in
zdelo
se
ji
je
,
kakor
da
leži
težak
kamen
na
njenem
srcu
.
»
Še
nikdar
nisi
igrala
te
pesmi
,
«
je
menil
Snoj
,
kakor
bi
govoril
sam
s
seboj
.
»
A
vendar
sem
jo
že
nekje
slišal
.
Znan
mi
je
ta
napev
,
a
ne
morem
se
domisliti
,
kje
sem
ga
slišal
.
In
vendar
vem
,
da
sem
ga
slišal
,
in
moralo
je
biti
o
posebni
priliki
...
«
Veseli
pogovor
med
družbo
je
tekel
dalje
,
a
Snoj
se
ga
ni
več
udeleževal
.
S
povešeno
glavo
je
sedel
za
mizo
.
»
Zdaj
se
spominjam
,
«
je
naenkrat
zaklical
.
»
Čerin
je
ta
napev
žvižgal
tisti
dan
,
ko
me
je
spremljal
v
vojašnico
,
tisti
dan
,
ko
je
izstopil
iz
armade
.
«
V
sobi
je
zavladala
tišina
.
Majorja
Žuna
je
naenkrat
začelo
daviti
,
da
se
je
komaj
odkašljal
,
mali
Gall
se
je
umaknil
v
temo
,
Leonora
pa
je
mandolino
položila
na
omaro
.
Začudeno
so
se
spogledovali
drugi
povabljenci
.
»
Da
,
Čerin
je
to
žvižgal
,
«
je
nekako
trpko
rekel
Snoj
.
»
Dobro
se
še
spominjam
,
kako
vesel
je
bil
tisti
dan
in
kaka
čuvstva
so
mene
navdajala
.
«
V
celi
družbi
sta
bila
samo
Gall
in
Leonora
,
ki
sta
vedela
,
kaj
je
hotel
Snoj
s
tem
povedati
in
kaj
pomeni
trpkost
Snojevih
besed
.
Leonorini
in
Gallovi
pogledi
so
se
srečali
—
razumela
sta
se
.
»
Čerin
,
Čerin
...
«
je
menil
Snoj
in
je
govoril
,
kakor
bi
bil
sam
v
sobi
.
»
Kdo
ve
,
kje
je
,
kdo
ve
,
če
še
živi
?
«
Snoj
je
bil
edini
človek
v
Ljubljani
,
ki
ni
še
ničesar
vedel
o
Čerinovih
junaštvih
.
Leonora
mu
ni
bila
ničesar
povedala
,
tudi
Gall
in
Žun
sta
molčala
,
z
drugimi
ljudmi
pa
sploh
ni
prišel
v
dotiko
.
Zapuščal
je
svoje
stanovanje
samo
popoludne
,
da
je
obiskal
Leonoro
,
sicer
pa
ves
dan
sameval
doma
,
brez
svojcev
in
brez
družbe
,
ves
odtujen
svetu
.
Snojevo
vprašanje
po
Čerinu
je
najbolj
zadelo
gospo
Jerajevo
,
ki
bi
bila
itak
najraje
preprečila
in
onemogočila
zakonsko
združitev
med
Leonoro
in
Snojem
.
Čakala
je
že
dolgo
na
priliko
,
da
bi
prelomila
Leonori
dano
obljubo
in
izpregovorila
odkrito
besedo
o
Čerinu
,
kajti
zdelo
se
ji
je
nenaravno
in
krivično
prikrivati
,
kaj
je
Čerin
storil
.
»
Čerin
je
živ
in
zdrav
,
in
gotovo
jako
zadovoljen
,
da
je
doživel
v
vojski
tako
pečeščenje
,
«
se
je
energično
oglasila
gospa
Jerajeva
,
in
ko
so
ji
Leonora
in
Gall
in
major
začeli
dajati
znamenja
,
naj
molči
,
je
samo
odmahnila
z
roko
.
»
Zakaj
naj
bi
gospod
Snoj
ne
vedel
,
da
se
je
Čerin
v
vojski
posebno
odlikoval
.
«
»
Ljuba
gospa
,
«
je
rekel
Snoj
s
prizanesljivim
usmevom
na
ustnih
,
»
Čerin
ni
več
vojak
...
Kaj
bi
delal
v
vojski
?
«
Ravno
tega
prizanesljivega
usmeva
pa
gospa
Jerajeva
ni
mogla
trpeti
.
Kakor
bi
jo
bilo
nekaj
pičilo
,
tako
je
planila
kvišku
.
»
Čudeže
dela
,
«
je
zaklicala
s
svojim
gromkim
glasom
,
»
junaštva
doprinaša
,
ranjence
vleče
konjem
izpod
kopit
,
jetnike
rešuje
iz
turškega
tabora
...
Gallu
je
rešil
življenje
in
prapor
je
otel
praporščaku
našega
eskadrona
.
«
Ko
je
gospa
Jerajeva
imenova
Gallovo
ime
,
se
je
Snoju
naenkrat
zresnil
obraz
.
Obrnivši
se
na
tisto
stran
,
kjer
je
menil
,
da
sedi
Gall
,
je
skoro
svečano
vprašal
:
»
Ali
je
res
,
Gall
?
«
»
Res
je
!
«
To
je
bilo
vse
,
kar
je
odgovoril
Gall
.
Snoj
ni
ničesar
več
vprašal
.
Molče
je
kimal
z
glavo
,
a
vendar
sta
Leonora
in
Gall
uganila
,
kaj
se
godi
v
njegovi
duši
.
»
Meni
se
zdi
,
da
časih
slepci
tudi
prav
dobro
vidijo
,
«
je
kasneje
Gall
šepetaje
rekel
Leonori
in
ta
mu
ni
mogla
ugovarjati
.
V
Snoju
je
ta
dogodek
obudil
težke
dvome
.
Uverjen
je
bil
,
da
je
Leonora
pač
samo
slučajno
svirala
tisti
napev
,
ki
je
moral
biti
Čerinu
neskončno
ljub
,
ali
uvideval
je
tudi
,
da
se
Čerin
še
ni
odpovedal
svoji
ljubezni
do
Leonore
,
domneval
je
,
da
si
hoče
Čerin
z
doprinašanjem
junaštev
novič
pridobiti
Leonoro
in
to
mu
je
provzročalo
velike
muke
.
Od
tega
dneva
naprej
ni
vpričo
Leonore
nikdar
več
omenil
Čerinovega
imena
.
Bal
se
je
tega
imena
in
bal
se
je
,
da
bi
Čerin
znal
tudi
od
njega
opravičeno
zahtevati
,
naj
vzame
svoje
pero
nazaj
.
Vedel
je
,
da
bi
bila
v
tistem
trenotku
Leonora
zanj
izgubljena
.
Tolažilo
ga
je
le
to
,
da
bi
Leonora
gotovo
ne
hotela
postati
njegova
žena
,
če
bi
še
mislila
na
Čerina
.
V
tem
,
da
je
bila
Leonora
pripravljena
se
ž
njim
poročiti
,
tudi
če
ne
ozdravi
in
da
ni
hotela
nič
slišati
o
njegovih
ugovorih
,
je
videl
jamstvo
,
da
ga
ljubi
,
da
hoče
iz
ljubezni
postati
njegova
žena
.
S
tisto
doslednostjo
,
s
katero
je
Snoj
vpričo
Leonore
molčal
o
Čerinu
,
je
pa
po
svojih
maloštevilnih
znancih
dal
poizvedovati
po
Čerinu
.
Pogostoma
je
tudi
z
Gallom
in
Žunom
govoril
o
Čerinu
,
a
dveh
stvari
pri
vseh
teh
pogovorih
ni
izvedel
,
zakaj
sta
se
Leonora
in
Čerin
razšla
in
ni
izvedel
,
da
je
Gall
svoje
Čerinu
poslano
pero
vzel
ne
le
nazaj
,
nego
je
prinesel
Leonori
.
Vse
te
moreče
skrbi
,
ki
so
Snoja
trpinčile
mnogo
mesecev
,
so
pa
razpadle
v
nič
tisti
dan
,
ko
so
zdravniki
Snoju
povedali
,
da
zadobi
zopet
vid
,
da
ne
oslepi
.
Do
te
ure
ni
hotel
Snoj
nikdar
nič
slišati
o
Leonorinih
prošnjah
,
naj
že
določi
dan
poroke
.
Nepremakljivo
je
stal
na
svojem
stališču
,
da
mora
imeti
gotovost
,
da
ozdravi
,
drugače
se
ne
poroči
,
ker
neče
,
da
bi
se
Leonora
žrtvovala
.
A
sedaj
,
ko
so
mu
zdravniki
zagotovili
,
da
bo
čez
nekaj
tednov
lahko
odložil
obvezo
,
ki
jo
je
nosil
nad
očmi
,
ko
se
je
sam
prepričal
,
da
se
mu
vrača
vid
,
sedaj
ni
več
omahoval
.
»
Mesec
dni
potem
,
ko
pade
obveza
,
pojdeva
pred
oltar
,
«
je
končal
Snoj
svoje
poročilo
in
je
pritisnil
Leonoro
na
srce
,
ter
ji
poljubil
ustne
.
»
Jaz
te
imam
rada
,
od
srca
rada
,
«
to
je
bilo
vse
,
kar
je
odgovorila
Leonora
na
ljubezenske
prisege
Snojeve
in
ni
se
branila
,
ko
jo
je
Snoj
objemal
in
poljubljal
.
A
njene
ustne
so
bile
mrzle
in
njene
oči
so
bile
rdeče
od
solza
,
ki
jih
je
prelivala
na
tajnem
.
»
Kako
sem
čudna
,
«
je
sama
sebi
dostikrat
očitala
»
in
vsa
drugačna
od
deklet
moje
starosti
.
Da
imam
Snoja
res
rada
,
to
vem
in
čutim
,
a
zdaj
vidim
,
da
vendar
še
ni
zaceljena
stara
rana
.
«
Bil
je
tisti
čas
sploh
čas
posebnega
veselja
,
kajti
povrnil
se
je
po
dolgih
bojih
zopet
mir
v
dežele
habsburškega
cesarstva
.
Z
zavzetjem
Belgrada
in
premaganjem
armade
Halil-paše
namreč
še
ni
bilo
konec
vojne
s
Turki
.
Cesarski
so
imeli
prestati
še
velike
in
težke
boje
.
Turki
so
v
Rumunski
postavili
na
noge
veliko
armado
in
poskusili
čez
Sedmograško
udreti
na
Ogrsko
in
zopet
zavzeti
trdnjavo
Temešvar
.
Ravno
tako
so
v
Bosni
zbrali
velike
čete
in
neprestano
vznemirjali
vojaško
krajino
.
Bojevali
so
se
zdaj
srečno
,
zdaj
nesrečno
,
a
prizadejali
so
cesarski
armadi
velike
izgube
.
Premaganega
zapovednika
Halil-pašo
je
sultan
odstavil
.
Kar
je
bilo
še
zbrane
njegove
armade
,
se
je
večinoma
razkropila
.
En
del
so
odrinili
na
Rumunsko
,
drug
v
Bosno
,
eni
so
se
pa
sploh
razšli
.
Dolgotrajni
vojni
je
naredil
konec
mir
,
ki
je
bil
sklenjen
v
Požarevcu
17.
avgusta
1718.
S
tem
mirom
je
bilo
kronano
hrabro
in
požrtvovalno
bojevanje
cesarske
armade
.
Kajti
ta
mir
je
prinesel
cesarstvu
znamenite
sadove
.
Turki
so
se
odpovedali
vsem
svojim
posestim
na
Ogrskem
in
so
se
umaknili
čez
Donavo
in
Savo
.
Vojna
je
bila
končana
in
vojaštvo
se
je
zopet
vračalo
domov
.
Tudi
kranjski
kirasirji
so
prišli
zopet
v
domače
kraje
.
Ali
med
njimi
je
bilo
le
še
malo
tistih
,
ki
so
šli
dve
leti
poprej
na
vojno
.
Ko
so
se
kirasirji
vrnili
v
Ljubljano
,
jih
je
pozdravil
Gall
,
edini
oficir
,
ki
je
še
k
njim
pripadal
od
tistih
,
ki
so
bili
te
vojake
peljali
na
južno
Ogrsko
.
Gall
jim
je
jezdil
nasproti
in
jih
je
potem
spremil
skozi
mesto
.
Veselo
je
donel
glas
trombe
in
ljudje
so
hiteli
na
okna
,
da
pozdravijo
domače
sinove
.
Tudi
Leonora
se
je
nagnila
z
okna
.
Njen
pogled
je
obvisel
na
praporu
,
ki
je
plapolal
v
zraku
in
poleg
katerega
je
zopet
jezdil
mali
Gall
.
In
v
hipu
se
je
umaknila
in
je
zaprla
okno
.
»
Pozabila
bi
ga
rada
,
pa
ga
ne
more
,
«
je
sam
pri
sebi
mislil
Gall
,
ki
je
vse
to
zapazil
in
je
vse
to
umel
.
»
Nihče
ne
ve
,
kaj
je
z
Bosiziom
,
«
so
oficirji
pripovedovali
Gallu
,
ko
jih
je
vprašal
po
usodi
njihovega
kapitana
.
»
Halil-paša
je
svojo
armado
zapustil
,
čim
je
bil
odstavljen
,
armada
sama
se
je
pa
razšla
.
Bosizia
so
ali
ubili
,
ali
pa
so
ga
odpeljali
kdo
ve
kam
.
Ko
so
prišli
cesarski
parlamentarji
v
Niš
,
že
Bosizia
ni
bilo
več
tam
...
«
»
In
Čerin
—
ali
se
je
kaj
slišalo
o
njem
?
«
»
Ničesar
!
Izginil
je
iz
cesarskega
tabora
brez
sledu
.
Iskali
smo
ga
in
poizvedovali
po
njem
še
dolgo
,
a
vse
zaman
.
«
Po
morju
je
plavala
jadrenica
,
obložena
do
vrha
z
lesom
,
namenjenim
v
Egipt
.
Leto
in
dan
je
ta
jadrenica
vozila
iz
Soluna
les
v
Egipt
,
iz
Egipta
pa
žito
v
Solun
.
A
mornarji
na
ti
ladji
so
bili
razen
štirih
vsi
ujetniki
.
Nihče
ni
prišel
ž
njimi
v
dotiko
,
nihče
ni
imel
prilike
ž
njimi
govoriti
,
nihče
ni
vedel
od
kod
da
so
in
kako
so
prišli
v
sužnost
turškega
kapitana
.
Na
nogah
so
imeli
prikovano
težko
verigo
,
ki
jim
je
onemogočila
svobodno
kretanje
in
storila
nemogoč
vsak
beg
.
Eden
teh
okovanih
jetnikov
je
bil
bivši
kirasirski
kapitan
Bosizio
.
Ko
se
je
razšla
armada
Halil-paše
,
je
eden
zapovednikov
odpeljal
z
različnim
blagom
tudi
vjetega
kapitana
Bosizia
.
Odpeljal
ga
je
v
Solun
.
Tam
ga
je
držal
nekaj
dni
v
svoji
hiši
.
Ko
je
Bosizio
to
zapustil
,
so
ga
odpeljali
na
ladjo
,
kjer
so
mu
na
noge
prikovali
težke
verige
.
Od
tedaj
je
moral
na
ladji
opravljati
najtežja
dela
,
a
na
kopno
ni
nikdar
več
stopil
in
z
nobenim
tujim
človekom
ni
več
prišel
v
dotiko
.
Z
ljutim
srdom
v
srcu
je
prenašal
Bosizio
svoje
gorje
.
Neštetokrat
je
že
mislil
skočiti
v
morje
,
da
naredi
konec
svojemu
trpljenju
,
a
vedno
se
je
iznova
porodilo
v
njem
upanje
,
da
vendar
se
dobi
priliko
osvoboditi
se
iz
svoje
sužnosti
in
se
maščevati
nad
svojim
krutim
gospodarjem
,
ki
nobenemu
jetniku
ni
privoščil
besede
,
da
bi
ga
ne
oplazil
parkrat
z
dolgim
bičem
po
hrbtu
.
Neprestano
je
Bosizio
pazil
,
da
bi
se
polastil
kakega
orožja
,
kake
sekire
ali
noža
,
da
bi
s
silo
poskusil
se
osvoboditi
,
a
ni
se
mu
posrečilo
.
Kapitan
in
njegovi
ljudje
so
skrbno
pazili
na
jetnike
.
Ko
je
ladja
,
zopet
otovorjena
z
lesom
,
plavala
vnovič
iz
Soluna
,
je
Bosizio
zapazil
,
da
se
nahaja
na
ladji
nov
mornar
.
Na
videz
ga
je
že
poznal
,
saj
je
v
Solunu
večkrat
delal
pri
spravljanju
lesa
na
ladjo
.
Novi
mornar
je
bil
neutruden
.
Delal
je
neprestano
,
z
vidnim
veseljem
,
in
kapitan
je
bil
ž
njim
tako
zadovoljen
,
da
ga
je
postavljal
drugim
mornarjem
za
zgled
.
»
Ti
boš
že
še
srečen
in
bogat
,
«
je
kapitan
prorokoval
novemu
mornarju
.
»
Ni
mi
žal
,
da
sem
te
vzel
na
ladjo
,
žal
mi
je
samo
,
da
hočeš
v
Egiptu
ostati
.
Kaj
ko
bi
ostal
pri
meni
v
službi
?
«
»
Prav
rad
,
gospod
,
«
je
odgovoril
novi
mornar
.
»
V
Egipt
grem
samo
,
da
dvignem
denar
,
ki
mi
ga
je
zapustil
neki
sorodnik
.
«
»
Ali
je
kaj
,
več
tega
denarja
,
«
je
z
navidezno
dobrohotnostjo
vprašal
kapitan
in
s
svojim
lisičjim
pogledom
premeril
novega
mornarja
.
»
Menda
je
pettisoč
beneških
tolarjev
—
torej
lepo
premoženje
.
«
Kapitan
,
krmilar
in
kuhar
,
ki
so
navadno
tičali
skupaj
,
so
se
spogledali
.
»
Pettisoč
tolarjev
—
to
je
že
lep
denar
,
«
je
menil
kapitan
.
»
Kdor
ima
pettisoč
tolarjev
,
ne
gre
več
služit
za
mornarja
.
«
Kapitan
je
prekinil
pogovor
in
