zaplače.
„
Čemu
se
udaješ
tako
bedastim
mislim
?
“
pokara
jo
doktor
nevoljen
.
A
skrb
,
ki
se
mu
bere
pri
tem
z
lica
,
ovaja
,
da
vznemirjuje
i
njega
isti
strah
.
Medtem
pa
je
hodil
profesor
po
vrtu
.
Ali
on
ni
gledal
kakor
navadno
v
knjigo
,
če
jo
je
imel
tudi
odprto
,
temveč
s
čudnim
nestrpljenjem
išče
nekaj
po
vrtu
.
Nenadoma
pa
se
obrne
,
kakor
da
bi
se
bil
premislil
,
ter
se
napoti
proti
kolibici
,
kjer
je
bila
navadno
Arabela
.
Tam
še
ni
bil
on
nikdar
.
Zatorej
je
Arabelina
začudjenost
tem
večja
,
ko
vidi
nenadoma
profesorja
pred
seboj
.
Arabela
sedi
v
elegantnem
naslonjači
,
spletenem
iz
španskega
trsja
,
imajoča
pred
seboj
na
mramornatej
mizici
veliko
odprto
knjigo
,
iz
ktere
čita
.
Poleg
knjige
pa
leži
njen
veliki
vrtni
klobuk
,
kterega
je
navadno
nosila
.
Ker
je
Arabela
nenadoma
prišleca
zagledala
,
ni
imela
časa
dovolj
,
pokazati
se
v
svojej
navadnej
odurnosti
proti
njemu
.
Z
iznenadjenimi
,
široko
odprtimi
očmi
,
brez
klobuka
,
ki
jej
je
sicer
pokrival
visoko
sanjarsko
čelo
ter
dejal
celemu
obrazu
starikav
izraz
,
bila
je
čisto
drugačna
videti
.
Profesor
je
to
tudi
takoj
zapazil
,
vzlasti
pa
ni
izpregledal
,
kako
mlada
se
ona
zdaj
vidi.
Zamaknen
zre
torej
v
ta
skrivnostni
dekliški
obraz
.
Toda
ni
je
še
bil
dobro
pogledal
,
in
ta
obraz
se
zopet
izpremeni
.
Njene
oči
postanejo
mahoma
majhne
in
odurne
,
njeno
čelo
neprijazno
,
njeni
nosnici
trepetate
in
usta
so
se
siloma
hitro
stisnola
,
kakor
pri
človeku
,
ki
premaguje
kakšno
bolest
.
Tudi
profesorjevo
lice
,
ki
je
bilo
za
trenotek
postalo
jasno
,
se
zatemni
.
Videč
njeno
hitro
izpremembo
,
pa
reče
kratko
:
„
Kakor
vidim
,
motil
sem
vas
pri
čitanji
.
Hotel
sem
se
le
mimogrede
od
vas
posloviti
,
ker
jutre
odpotujem
.
“
Ko
bi
bil
profesor
,
izgovorivši
te
besede
,
pogledal
Arabeli
v
obraz
,
videl
bi
bil
na
njem
neko
izpremembo
.
Kakor
blisk
,
ki
neprijetno
razsveti
temno
,
v
oblake
zavito
nebo
,
tako
je
na
Arabelinem
osornem
lici
hitro
spreletela
rudečica
bledobo
.
To
pa
je
trajalo
samo
trenotek
in
potem
zadobi
njeno
lice
zopet
prejšnji
izraz
.
„
Ali
je
potreba
,
da
se
od
mene
poslavljate
?
“
odgovori
z
navadnim
,
maločutnim
naglasom
.
„
Prijateljstva
itak
ni
bilo
nikdar
med
nama
!
“
„
Res
ga
ni
bilo
,
“
odvrne
profesor
mračno
;
„
ali
od
najinega
zadnjega
pogovora
pred
štirinajstimi
dnevi
,
zdi
se
mi
vedno
,
kakor
da
niste
vi
srečna
.
Zato
sočustvujem
od
tedaj
z
vami
,
dobro
vedoč
,
da
ni
otožnemu
srcu
sočustva
nikdar
preveč
.
To
je
tudi
uzrok
,
zakaj
sem
se
hotel
od
vas
posloviti
.
“
„
Nepotrebno
sočustvo
!
“
pristavi
Arabela
z
zamolklim
glasom
.
Hoče
se
namreč
pokazati
trdo
proti
njegovim
besedam
,
a
pri
tem
jo
nekaj
obhaja
,
da
jej
bije
srce
hitreje
,
glas
pa
zastaja
v
grlu
,
da
ne
more
mirno
govoriti
.
„
Človek
naj
se
uda
svojej
osodi
,
“
nadaljuje
deklica
,
„
in
zadovoljnost
ga
ne
bode
zapustila
.
Kdor
pa
je
zadovoljen
,
ta
je
tudi
srečen
.
“
„
Slutim
,
da
si
hočete
vi
po
tem
potu
pridobivati
svojo
srečo
,
“
odgovori
resno
profesor
.
„
Vprašanje
je
samo
,
ali
je
ta
pot
tudi
najboljša
.
Je
li
namreč
taka
sreča
tudi
stanovitna
?!
“
„
Kako
neverjetno
mlado
je
še
vaše
mišljenje
pri
vsej
vašej
resnosti
in
duševnej
zrelosti
,
“
odgovori
Arabela
z
resnobnostjo
,
ki
je
njenim
letom
čisto
nenavadna
.
„
Ali
vas
še
ni
izučilo
življenje
,
da
se
mora
človek
boriti
z
bolestjo
,
da
jo
odžene
,
ali
ne
sme
je
zaklepati
v
sebi
in
gojiti
jo
?
“
Pri
teh
besedah
oblije
jo
rahla
rudečica
.
Čutila
je
,
da
je
bilo
neprimerno
njega
podučevati
.
Povzdignola
je
oči
,
da
vidi
,
kako
jo
najbrž
on
posmehovalno
ogleduje
;
ali
zmedena
je
hitro
povesi
.
Kakor
zamaknen
poslušal
je
profesor
njene
besede
.
Bile
so
prve
,
ki
so
se
mu
bolj
prijazno
glasile
.
Njegovo
oči
je
občudovaje
zrlo
v
njen
obraz
,
kakor
da
se
hoče
prepričati
,
ali
more
res
to
belo
,
gladko
dekliško
čelo
gojiti
tako
globoke
misli
.
Arabela
se
sramuje
,
da
je
pri
njegovem
pogledu
povesila
oči
.
Hoteč
poravnati
svojo
slabost
in
pokazati
mu
,
da
se
njega
nič
,
prav
nič
ne
boji
,
upre
še
enkrat
va-nj
svoje
mirno
,
čisto
oko
.
In
ta
pogled
je
bil
njun
prvi
,
globoki
,
osodepolni
pogled
.
V
resnici
nahaja
se
neki
upliv
duše
na
dušo
;
neka
omamljenost
,
neki
čut
večne
združenosti
biva
že
v
prvem
pogledu
dvojih
očij
.
To
sta
tudi
obadva
čutila
in
obadva
sta
se
prestrašila
.
Dolga
tihota
je
nastala
potem
.
„
Vi
čitate
biblijo
,
“
reče
na
enkrat
profesor
z
negotovim
glasom
,
kakor
da
bi
se
bil
ravno
iz
spanja
prebudil
.
„
Ali
ste
tako
vneti
za
svojo
vero
?
“
„
Da
,
sem
!
“
bil
je
odločen
Arabelin
odgovor
,
in
bledejša
kot
navadno
se
ona
zravna
,
položivši
kakor
v
potrjenje
roko
na
odprto
knjigo
rekoč
:
„
Vsakega
značajnega
človeka
sveta
dolžnost
je
,
gojiti
in
spoštovati
vero
,
v
ktero
so
verovali
njegovi
predniki
.
“
„
In
ko
bi
ta
vera
ne
bila
prava
?
“
popraša
jo
profesor
kakor
prestrašen
in
vidi
se
mu
,
da
se
že
naprej
boji
,
da
bi
mu
ne
bil
po
godu
Arabelin
odgovor
.
„
Vsak
človek
misli
,
da
je
le
ona
vera
prava
,
v
katerej
je
rojen
,
“
odgovori
ponosno
Arabela
in
ga
neustrašljivo
pogleda
.
„
Vi
gotovo
tako
o
svojej
veri
sodite
,
jaz
pa
ravno
tako
o
svojej
.
Le
enega
in
istega
Boga
pa
molite
naju
obeh
veri
,
če
ste
si
tudi
v
drugem
jako
različni
.
Toda
pustiva
to
,
“
dostavi
siloma
in
obrne
od
njega
svoj
pogled
.
„
Vi
ne
boste
mene
na
svojo
vero
izpreobrnoli
,
meni
pa
je
zadnja
misel
,
da
bi
vas
jaz
pridobila
za
svojo
.
—
Ako
pa
jutre
odpotujete
,
kakor
pravite
,
potem
pa
....
srečen
pot
!
“
Izgovorivši
pripravlja
se
na
odhod
.
Profesor
ničesa
ne
odgovori
.
Kakor
uničen
odmakne
se
nekoliko
od
kolibinega
vhoda
,
da
pusti
Arabelo
mimo
,
ter
se
jej
nemo
in
zmedeno
pokloni
.
Drugo
jutro
za
rana
,
ko
so
v
vili
še
bili
vsi
v
postelji
,
pripravi
se
profesor
na
odhod
.
Najprej
se
poslovi
od
starišev
,
a
prišedši
k
vozu
,
ki
je
že
čakal
na-nj
,
da
ga
odpelje
na
kolodvor
,
domisli
se
na
enkrat
nečesa
ter
se
takoj
vrne
in
napoti
proti
vrtu
.
A
na
vrt
vendar
ni
šel
;
temveč
pred
vrtnimi
vrati
se
ustavi
ter
pogleda
na
ono
okno
prvega
nadstropja
,
kjer
je
vedel
,
da
je
Arabelina
spalnica
.
Ozrevši
se
na
okno
,
pa
močno
zarudi
.
Med
bogatimi
damaščenskimi
preprogami
zapazi
njegovo
oko
nekaj
belega
.
Profesor
povzdigne
hitro
klobuk
v
pozdrav
in
kakor
da
bi
ga
čula
Arabela
skozi
zaprto
okno
,
zakliče
jej
:
Z
Bogom
!
A
potem
sprebledi
in
preplašen
obrne
se
hitro
ter
zopet
izgine
.
„
Povem
ti
,
da
je
tako
,
kakor
sem
ti
pravila
,
“
odgovori
Karpelesovka
vidno
razjarjena
zvečer
onega
dne
,
ko
je
bil
profesor
odpotoval
,
proti
svojemu
možu
,
ko
sta
se
po
večerji
sama
pogovarjala
o
dnevnih
dogodbah
.
„
David
je
prav
dobro
videl
,
kako
se
je
v
jutro
Arabela
pri
odprtem
oknu
do
solz
ginena
poslavljala
od
njega
.
Profesor
pa
,
ta
nesramnež
,
klanjal
se
jej
je
v
enomer
.
Tako
,
vidiš
,
obnaša
se
ta
tiha
voda
.
Sramoto
in
škodo
nam
bo
še
delala
v
hiši
.
Da
,
da
,
prav
taka
bode
,
kakor
je
bila
njena
mati
;
saj
jabelko
ne
pade
ealeč
od
debla
,
“
beseduje
židinja
kakor
besna
in
se
v
enomer
guga
na
stolu
.
„
Ba
!
niti
deseti
del
tega
ni
resnica
,
“
odvrne
Karpeles
malomarno
in
zehne
zaporedoma
,
da
mu
že
stopajo
solze
v
zaspane
oči
.
„
Meni
je
dovolj
,
da
ti
je
David
to
povedal
,
in
jaz
postanem
neveren
.
Saj
se
David
baš
ob
petih
zjutraj
ziblje
v
najboljšem
spanji
.
“
„
Pa
danes
se
ni
,
ravno
danes
ne
,
“
zagotavlja
mu
žena
.
„
Sama
božja
previdnost
je
tako
naključna
,
da
je
bil
danes
že
ob
petih
po
konci
.
“
„
Povej
tedaj
bolj
na
tanko
,
starka
,
“
meni
žid
dobre
volje
.
„
Kako
in
od
kod
je
David
zapazil
ta
dramatični
prizor
?
“
„
Ne
smem
povedati
,
kako
,
Izidor
;
a
resnica
je
vendar
,
gola
,
sveta
resnica
!
“
„
Potem
pa
že
ne
verjamem
niti
ene
besedice
o
vsem
tem
,
“
odvrne
mož
z
nasmehom
.
„
Da
je
David
nepoboljšljiv
lažnjivec
,
tega
ne
moreš
tajiti
,
Rebeka
;
Arabela
pa
je
značajna
,
o
tem
sem
prepričan
;
poleg
tega
pa
ima
preveč
ženske
dostojnosti
v
sebi
,
da
bi
se
tako
smešno
obnašala
proti
človek
,
ki
ne
bode
in
ne
more
nikdar
postati
njen
soprog
.
Pa
še
ta
profesor
,
ta
knjigožerec
,
ta
sovražnik
žensk
!
Ha
,
ha
!
Rebeka
moja
,
da
moreš
res
kaj
takega
le
misliti
!
“
In
tu
se
zagrohoče
zamolklo
.
„
Da
,
sovražnik
žensk
!
“
zasmeje
se
Karpelesovka
porogljivo
.
„
Ali
ne
veš
,
da
so
ravno
oni
moški
,
ki
pravijo
,
da
sovražijo
ženske
,
da
so
ravno
ti
navadno
prvi
,
ki
se
ulovijo
v
ženske
mreže
?
Pa
da
bodeš
vendar
verjel
,
Izidor
,
da
se
David
takrat
res
ni
zlagal
,
hočem
ti
vendar
na
tanje
razločiti
,
kako
je
on
zavohal
ta
škandal
.
Samo
pokregati
ga
ne
smeš
potem
,
Izidor
!
“
„
David
je
danes
ob
pol
petih
vstal
,
“
pripoveduje
ona
,
„
da
bi
one
lepe
hruške
za-se
pobral
,
ktere
si
bil
ti
včeraj
vrtnarju
ukazal
nabrati
.
Kaj
hočeš
?
“
nadaljuje
z
dobrikovalnim
glasom
;
„
on
je
pač
še
otrok
;
ne
smeš
mu
v
greh
šteti
take
malenkosti
!
In
pri
tej
priliki
je
tedaj
tudi
na
tanko
videl
,
kar
sem
ti
ravnokar
povedala
.
On
pravi
,
da
lahko
priseže
,
da
mi
je
povedal
resnico
.
“
„
Ravno
njegovej
prisegi
najmanj
zaupam
,
“
meni
žid
resno
.
„
Ali
že
greš
spat
,
Rebeka
?
“
poprašuje
jo
potem
in
globoko
zehne
.
„
Ne
,
“
odgovori
ona
zamišljeno
.
„
Še
nocoj
moram
govoriti
z
Arabelo
in
prepričati
se
,
ali
in
koliko
je
resnice
v
tem
.
Stvar
me
jako
vznemirja
.
“
„
Kakor
misliš
,
“
opomni
žid
z
zaspanim
glasom
.
„
Samo
glej
,
da
se
z
njo
bolj
ko
mogoče
mirno
obnašaš
.
Bodi
zvijačna
in
ne
povej
jej
kar
na
ravnost
svojega
mnenja
.
Ukroti
vendar
svojo
naglost
in
jezo
proti
njej
;
kajti
predobro
veš
,
da
se
siloma
pri
njej
čisto
nič
ne
opravi
.
“
Kmalu
potem
je
Karpelesovka
stopila
v
spalnico
svoje
rejenke
.
Toda
ta
je
bila
prazna
.
Kod
hodi
Arabela
ob
tej
uri
?
misli
si
vznemirjena
;
deseta
ura
je
že
odbila
!
Ravno
hoče
poprašati
Arabelino
služkinjo
,
kje
bi
bila
gospodična
,
ko
pride
Arabela
z
velikim
ključem
in
majhnim
zavitkom
starih
oblek
v
roki
.
Začudjena
gleda
Karpelesovka
zdaj
na
Arabelo
,
zdaj
na
ključ
in
zavitek
kterega
je
deklica
zapazivši
teto
vrgla
v
zadregi
na
stol
,
ključ
pa
ravno
hotela
utaknoti
v
žep
.
„
Glej
jo
no
!
“
začne
potem
s
pomenljivim
nasmehom
;
„
od
kod
pa
prideš
Arabela
s
tako
romarsko
culico
in
s
tem
velikanskim
ključem
?
—
Pa
prehladila
si
se
tudi
pri
svojem
ponočnem
sprehodu
.
Vsa
si
bleda
v
lici.
Se
ve
,
ni
drugače
mogoče
,
kar
tako
okoli
hoditi
,
razoglava
in
brez
ničesar
na
ramah
;
noč
pa
je
danes
tako
hladna
in
mokrotna
!
“
„
Motite
se
,
teta
;
meni
je
čisto
dobro
,
“
odgovori
Arabela
mirno
,
in
ona
neprijetna
osupnenost
,
ktera
jo
je
bila
s
prva
obšla
,
zapusti
jo
polagoma
.
„
V
zavitku
pa
imam
staro
obleko
neke
revne
,
bolne
ženske
.
Hočem
jo
popraviti
.
“
„
Aha
!
Tedaj
milosrčna
sestra
si
tudi
postala
,
Arabela
?
“
opazuje
Karpelesovka
nekako
porogljivo
.
„
Po
kom
pa
si
podedovala
to
lastnost
?
V
rodbini
Karpelesovej
ni
ta
doma
.
—
No
,
no
!
pa
saj
je
to
lepo
in
prav
;
samo
dovoli
,
da
te
opozorim
,
da
je
nehvaležnost
in
zvijačnost
na
svetu
brez
konca
in
kraja
,
in
torej
je
previdno
,
vselej
tudi
prav
pomisliti
,
komu
kaj
dobrega
storimo
.
Prilagodi
se
včasih
,
da
meni
človek
revežu
pomagati
,
pri
tem
pa
le
podpira
lenobo
.
Prav
za
prav
bi
bila
lahko
tudi
mene
za
svet
poprašala
.
Vedno
sem
ti
nadomestovala
mater
in
marsikdaj
sem
ti
z
modrimi
nasveti
stala
na
strani
.
“
„
Jaz
mislim
,
da
je
čisto
nepotrebno
vprašati
koga
za
svet
,
ako
se
hoče
dobro
delo
storiti
,
“
odvrne
Arabela
.
„
Kako
pa
si
naj
tolmačim
ta
vaš
pozni
pohod
,
teta
,
“
pristavi
ona
hitro
potem
in
zna
se
jej
,
da
jej
ni
ljubo
dalje
govoriti
o
tem
.
„
Ravno
sem
zvedela
,
“
začne
Karpelesovka
in
pogleda
Arabeli
ostro
v
obraz
,
„
da
si
danes
za
rana
slonela
ob
oknu
in
se
bridko
jokala
.
Hotela
sem
torej
zvedeti
,
ali
se
ti
je
po
noči
kaj
neprijetnega
pripetilo
,
in
kako
to
,
da
nisi
ničesar
nam
povedala
o
tem
?
Saj
veš
,
kako
se
skrbimo
vsi
za
te
.
“
Jaz
,
da
bi
se
bila
na
oknu
slone
jokala
,
pravite
?
“
začudi
se
Arabela
srdito
in
rahli
mraz
jo
prenese
.
„
Kje
ste
zvedeli
to
laž
?!
“
„
Bog
je
hotel
,
da
je
laž
!
“
odgovori
Karpelesovka
s
poudarkom
,
vedno
ostreje
opazujoč
Arabelo
.
„
Ali
bilo
je
tako
,
kakor
sem
ti
pravila
.
Na
tvojem
oknu
se
je
nekdo
bridko
jokal
;
in
kdo
bi
bil
to
drug
,
ako
ne
ti
?
“
„
Mogoče
,
“
odvrne
Arabela
mrzlo
in
migne
malomarno
z
ramami
,
„
ali
jaz
nisem
bila
.
Tudi
veste
prav
dobro
,
teta
,
da
jok
ni
moja
slabost
.
Jaz
solz
že
davno
več
ne
poznam
,
“
končuje
ona
slovesno
.
„
Ravno
zato
sem
se
tem
bolj
začudila
in
prestrašila
začuvši
to
,
“
meni
Karpelesovka
z
manj
sumljivim
obrazom
.
„
Sklepala
sem
,
da
te
je
morda
ganolo
žalovanje
stare
Waldekovke
,
ktera
je
ravno
ob
istem
času
tugovala
po
sinu
,
ki
je
takrat
odhajal
.
“
„
Jaz
spoštujem
Waldekovo
rodbino
,
ker
je
tega
vredna
,
“
odgovori
Arabela
nekoliko
zmedena
,
a
s
precej
mirnim
glasom
.
„
Vendar
pa
moje
znanje
z
njimi
ni
tako
iskreno
,
da
bi
se
solzila
,
ako
vidim
,
da
mati
more
ostati
suho
,
če
zre
za
svojim
odhajajočim
otrokom
.
Taka
bolest
pa
ne
more
vzbujati
občnega
sočustva
,
ker
je
preveč
zasebna
.
“
„
Dobro
,
dobro
!
Veseli
me
,
da
je
tako
,
“
daje
Karpelesovka
dvomljivo
.
„
Ali
pa
je
tebi
res
vse
eno
,
ali
profesor
odpotuje
,
ali
ne
?
“
popraša
jo
potem
nenadoma
,
in
njene
oči
dajejo
od
sebe
maščevalen
odsev
.
„
rada
si
se
z
njim
pogovarjala
,
“
nadaljuje
brezmilostno
,
zapazivši
,
da
Arabela
obledi
;
„
kdo
te
bode
tudi
odslej
naprej
kratkočasil
in
dvoril
ti
?
“
Arabela
molči
.
Čutila
je
,
da
je
nekaj
resnice
v
tetinih
obrekovalnih
besedah
.
Žal
jej
je
bilo
res
po
profesorji
,
toda
ne
iz
onih
uzrokov
,
ktere
jej
je
teta
hudobno
naštevala
.
Občutila
je
neko
praznoto
po
njegovem
odhodu
,
a
sama
ni
vedela
zakaj
.
Resnica
,
ki
jo
komu
na
ravnost
povemo
,
dela
pa
viden
utis
na
človeka
.
A
pri
vsej
tej
resnici
si
vendar
ni
Arabela
imela
kaj
očitati
glede
svojega
obnašanja
in
občevanja
z
njim
.
Profesor
jej
je
bil
takrat
na
vrtu
naznanil
,
da
bode
v
jutro
za
rana
odpotoval
,
in
hotel
se
je
prijateljski
od
nje
posloviti
.
A
ona
ga
je
le
površno
in
hladno
pozdravila
.
Ravno
ta
njena
neprijaznost
proti
njemu
celo
pro
slovesu
pa
jo
je
potem
pekla
skozi
celo
noč
.
V
jutro
se
je
jako
rano
vzbudila
in
sama
ne
vednoč
zakaj
,
hrepenela
je
profesorja
še
enkrat
videti
ter
mu
želeti
srečen
pot
.
Prežala
je
v
ta
namen
na-nj
za
zaprtim
oknom
,
a
prestrašena
se
tudi
takoj
umaknola
,
ko
ga
je
za
preprogami
nenadoma
zagledala
,
zročega
na
njeno
okno
.
Njegovega
pozdrava
pa
ni
ne
videla
niti
čula
;
zato
jo
je
zdaj
neprijetno
presunolo
,
kar
jej
je
teta
očitala
.
Čista
vest
jo
je
torej
kmalu
ohrabrila
.
Njeno
lice
je
zadobilo
prejšnjo
barvo
,
njena
zvunanjost
prejšnjo
mirnost
,
tako
da
vidno
razžaljena
odgovori
:
„
Takim
nesramnim
obrekovanjem
ne
dajem
odgovora
.
Povem
vam
pa
,
teta
,
“
dostavi
ponosno
,
„
da
prav
dobro
vem
,
do
ktere
meje
sme
devojka
,
ki
je
obljubljena
nevesta
,
občevati
s
tujim
mladeničem
.
Svoje
dolžnosti
pa
poznam
in
proti
tem
se
ne
bodem
nikdar
pregrešila
,
četudi
do
svojega
ženina
ne
čutim
niti
najmanjšega
nagnjenja
.
“
„
Nehvaležnica
!
“
odvrne
teta
.
„
In
Samuel
te
tako
zvesto
ljubi
!
In
na
njegovej
strani
te
čaka
tako
srečno
življenje
!
“
„
Živeti
brez
duše
,
to
ni
življenje
,
tem
manj
pa
sreča
!
“
bil
je
Arabelin
odgovor
.
„
Seveda
na
strani
tega
čudnega
profesorja
bilo
bi
ti
bolje
živeti
,
to
vem
,
“
odvrne
jezno
Karpelesovka
,
ktero
je
neizmerno
dražila
Arabelina
hladnokrvnost
.
„
Ali
vedi
,
“
nadaljuje
z
zmagovalnim
naglasom
,
„
da
kakor
jaz
Samuela
poznam
,
tako
tudi
vem
,
da
bi
on
prej
vse
storil
,
nego
dovolil
,
da
bi
postala
ti
profesorjeva
.
In
poleg
tega
,
ali
si
pomislila
kdaj
,
Arabela
,
kakšno
brezdno
leži
med
vama
zavoljo
različne
vere
?!
“
Arabela
ni
bila
več
bleda
,
temveč
postala
je
rumena
,
upadlega
lica
;
z
roko
pa
se
je
podpirala
ob
mizo
,
kakor
da
bi
jo
obhajala
omotica
.
Kar
jej
je
teta
govorila
,
to
se
jej
je
zdelo
strahovito
,
nezaslišano
.
„
Teta
!
“
vzklikne
potem
razburjena
,
„
kteri
nesramni
obrekovalec
vas
je
tako
zmotil
,
da
ne
veste
več
,
kako
bi
me
bolj
žalili
?
Moja
vera
,
“
nadaljuje
nekako
slovesno
,
„
je
meni
draga
in
sveta
;
če
že
zavoljo
drugega
ne
,
vsaj
zavoljo
tega
,
ker
je
ona
gotovo
tudi
moje
pokojne
matere
.
Prej
bi
pa
hotela
izgubiti
življenje
,
nego
zatajiti
svojo
vero
!
Ali
niste
s
tem
zadovoljni
?
“
popraša
po
kratkem
premolku
s
povzdignenim
glasom
,
z
valujočimi
prsimi
in
z
bolestnim
izrazom
okoli
usten
,
kakor
da
bi
si
bila
s
to
izjavo
podpisala
svojo
moralno
smrt
.
„
Zato
pa
se
bode
on
tebi
na
ljubo
odpovedal
svojej
veri
,
“
zagotavlja
Karpelesovka
z
nekim
prepričanjem
.
„
In
ti
vendar
pri
vsem
tem
ne
bodeš
nikdar
njegova
soproga
.
Dobro
si
zapomni
,
Arabeela
,
moj
današnje
prorokovanje
;
nikdar
!
“
Arabela
se
je
obrnola
od
tete
,
ko
je
ona
to
govorila
.
Neki
gnus
se
jej
je
pokazal
na
lici
,
ko
je
poslušala
njeno
besedovanje
.
Ko
pa
Karpelesovka
utihne
,
reče
Arabela
vidno
utrujena
:
„
Jutre
nadaljujte
,
teta
,
ako
vam
še
kaj
srce
teži
.
Danes
sem
že
pretrudna
;
rada
bi
že
šla
počivat
.
“
Karpelesovka
se
Arabeli
približa
,
primakne
svoje
odurno
lice
k
Arabelinemu
in
reče
hudobno
:
„
Na
moje
zadnje
besede
si
mi
pa
še
dolžna
odgovora
.
Aha
!
Ne
upaš
si
pogledati
meni
na
ravnost
v
oči
;
tvoja
vest
ni
torej
čista
,
“
nadaljuje
triumfovalno
,
ko
odmakne
Arabela
svoj
obraz
od
njenega
ter
gleda
v
stran
.
„
Kakoršen
je
človek
,
takošna
njegova
sodba
!
“
odgovori
Arabela
hitro
z
neko
dostojnostjo
,
a
brani
se
pogledati
jo
.
„
Na
mnenje
,
ki
ste
ga
izrekli
glede
moje
osebe
,
odgovorila
sem
vam
vestno
.
Na
mnenja
,
ki
ne
zadevajo
mene
,
pa
nimate
pravice
zahtevati
od
mene
odgovora
.
“
„
Bode
ga
pa
gospod
profesor
sam
moral
dati
,
in
sicer
Samuelu
samemu
.
Te
dni
mu
hočem
pisati
,
naj
se
čim
preje
vrne
domu
.
“
To
rekši
,
odide
Karpelesovka
iz
sobe
in
zaloputne
dveri
za
seboj
.
—
—
Drugi
dan
,
ravno
ko
je
vrtnarica
posodo
od
svojega
bornega
zajutreka
z
mize
pospravljala
,
stopi
v
kuhinjo
Karpelesovka
.
„
Fej
!
kakošen
duh
je
tukaj
,
“
bile
so
njene
prve
besede
.
„
Zakaj
pa
nič
ne
zračite
,
ve
lenobe
?
“
„
Oprostite
,
milostljiva
gospa
,
“
izgovarja
se
v
zadregi
uboga
žena
in
jej
spoštljivo
roko
poljubi
;
„
nisem
še
utegnola
.
—
Pojdi
Lojzek
in
poljubi
milostljivej
gospe
roko
,
“
nagovarja
nato
svojega
petletnega
fantička
in
med
tem
mu
hitro
z
belim
zastorom
obriše
mala
ustica
.
„
Je
že
prav
;
bodeš
pa
drugikrat
,
“
brani
se
gospa
.
„
Preveč
si
mi
umazan
,
da
bi
dala
tebi
roko
poljubiti
.
Kaj
se
pa
godi
z
onim
paglavcem
,
Roza
?
Ali
ne
vidiš
,
da
ga
hočejo
muhe
snesti
?
“
nadaljuje
kažoča
z
gnusom
na
spečega
dojenčka
v
zibeli
,
po
čegar
obrazu
se
je
več
muh
shajalo
.
„
Več
čistote
,
Roza
,
več
čistote
je
treba
!
Ali
nimaš
dovolj
vode
v
hiši
,
da
bi
ga
umivala
?
“
Roza
stopi
k
zibeli
,
zapodi
muhe
od
deteta
,
potem
pa
z
ruto
zibel
pogrne
.
„
Milostljiva
gospa
,
“
opazuje
potem
osramočena
,
„
počastili
ste
me
danes
nepričakovano
zgodaj
s
svojo
pričujočnostjo
.
V
jutro
pa
imam
toliko
dela
,
da
pred
deveto
—
deseto
uro
ne
utegnem
nikdar
snažiti
otroka
.
“
„
Ali
menda
misliš
,
da
bom
tebe
dovoljenja
prašala
,
kdaj
smem
priti
?
“
odgovori
Karpelesovka
osorno
.
„
Pridna
hišna
gospodinja
mora
imeti
ob
vsakej
uri
snažno
hišo
in
otroke
.
“
Roza
vzdihuje
skrivoma
in
gleda
po
strani
na
svileno
oblačilo
svoje
gospodarice
ter
si
misli
pri
tem
:
Tebi
je
že
mogoče
ob
vsakej
uri
biti
nališpanej
,
ki
imaš
vedno
služkinjo
okoli
sebe
!
A
jaz
moram
najprej
skrbeti
za
gospodarjevo
živino
in
vrt
in
še
le
potem
za
dom
in
otroke
.
„
Ali
mi
veš
povedati
,
Roza
,
“
prične
Karpelesovka
prijazneje
,
„
za
ktero
ubogo
,
bolno
žensko
skrbi
neki
gospodična
Arabela
?
“
Roza
se
prvi
trenotek
ne
more
domisliti
in
odgovori
odkritosrčno
,
da
ničesara
ne
ve
.
„
Sinoči
,
po
desetej
uri
,
“
nadaljuje
gospa
,
„
prišla
je
Arabela
nazaj
od
nekod
,
menda
iz
bližine
,
ker
je
bila
oblečena
kakor
doma
,
in
seboj
je
prinesla
zavitek
raztrganih
oblek
,
da
bi
jih
popravila
,
kakor
mi
je
rekla
.
“
Roza
zbledi
.
Predobro
je
vedela
zdaj
,
čegave
so
one
obleke
in
ktero
ubogo
žensko
obiskuje
Arabela
.
Od
strahu
nič
ne
odgovori
.
„
Ali
mi
brž
ne
poveš
?
“
sili
jo
Karpelesovka
,
ki
je
po
njenej
zmočenosti
sodila
,
da
mora
Roza
o
tem
nekaj
vedeti
.
Toda
vrtnarica
ne
da
bi
odgovorila
,
začne
se
jokati
.
„
Menda
vendar
ne
blaznice
na
podstrešji
?
“
poprašuje
dalje
gospa
neverno
,
a
usta
jej
trepečejo
in
barve
se
izpreminjajo
na
licih
.
„
Da
!
blaznico
,
“
pritrdi
vrtnarica
zamolklo
med
zobmi
.
„
Toda
jaz
nisem
izdala
skrivnosti
,
ktero
ste
mi
zaupali
.
Gospodična
Arabela
sama
iztaknola
je
to
tajnost
,
ko
je
neki
dan
na
podstrešji
iskala
nekaj
ter
čula
blazničino
vpitje
.
Potem
je
odločno
zahtevala
od
mene
,
da
jo
moram
voditi
k
njej
.
Menila
sem
,
da
je
to
vendar
bolje
,
kakor
pa
da
bi
ona
po
drugem
potu
prišla
do
nje
.
Saj
mi
je
znana
trdna
volja
gospodične
;
a
tudi
njeno
dobro
srce
mi
je
znano
zdaj
in
jaz
vem
,
da
je
ona
oprav
vesela
,
da
so
njena
gospa
teta
tako
človekoljubna
in
milosrčna
,
da
skrbijo
—
,
“
„
Molči
!
“
pretrga
Karpelesovka
razdražena
Rozino
govorjenje
,
in
v
njenej
sicer
oholej
zvunanjosti
se
je
zdaj
pojavil
neki
strah
ion
neka
pobitost
.
„
Čemu
toliko
čenčaš
?
—
Arabela
ne
sme
več
k
blaznici
.
Si-li
me
razumela
?
—
In
da
se
to
ne
more
zgoditi
,
bodemo
jej
še
danes
dali
drugo
bivališče
.
—
Bodi
tiho
in
ne
govori
,
če
te
nikdo
ne
vpraša
,
“
zavpije
zdaj
jezno
nad
vrtnarico
mahovši
z
roko
po
njej
,
da
jo
malo
zadene
,
ko
vidi
,
da
hoče
bojazljivo
nekaj
povedati
.
„
Hočem
pa
se
prej
s
svojim
gospodom
soprogom
posvetovati
in
potem
ti
še
le
dam
na
znanje
najin
sklep
.
Ali
glej
,
da
nikomur
o
tem
ne
zineš
;
tem
manje
pa
proti
gospodični
Arabeli
,
če
ne
—
!
“
tu
umolkne
in
pokaže
ukazovalno
z
roko
na
vrata
.
„
Upam
,
da
me
razumeš
,
“
pristavi
odhajajoča
.
„
Le
eno
besedo
mi
izgovori
o
tem
proti
komu
,
in
v
trenotji
te
dam
s
tvojo
rodbino
vred
vreči
na
cesto
!
“
Samuel
se
je
dobivši
materino
pismo
kmalu
vrnil
domu
.
Mati
mu
ni
razložila
uzroka
,
zakaj
sp
ga
poklicali
nazaj
.
Omenila
je
samo
,
da
se
jej
zdi
potrebno
,
da
živi
on
v
bližini
svoje
nevesto
;
sicer
se
mu
bode
Arabela
vedno
bolj
utujevala
.
Samuel
pa
je
bil
svojega
povratka
neizmerno
vesel
in
ni
dalje
zahteval
razjasnila
.
Karpelesovka
je
sinu
samo
zategadel
zamolčala
svoje
strahove
glede
Arabelinega
znanstva
s
profesorjem
,
ker
se
je
vedno
bolj
prepričavala
,
da
Samuel
ljubi
Arabelo
,
in
tedaj
ga
ni
hotela
vznemirjati
.
Saj
je
vedela
,
da
je
jako
ljubosumne
nravi
.
Hotela
je
pa
zato
ostro
prežati
na
vsako
Arabelino
dejanje
,
da
celo
vsa
pisma
,
ktera
bode
dobivala
ali
odpošiljala
,
hoče
natanko
nadzirati
.
Le
v
najhujšem
slučaji
menila
je
sinu
odkriti
svojo
sumnjo
.
Arabela
je
zadnje
dni
kakor
sanjaje
hodila
okoli
.
Bila
je
videti
trpeča
in
raztresena
;
govorila
je
malo
in
pri
mizi
se
je
jedva
dotaknola
jedil
.
Ko
je
namreč
brž
drugi
dan
,
potem
ko
jo
je
bila
teta
zasačila
povračujočo
se
od
blaznice
,
šla
zopet
k
njej
na
podstrešje
,
našla
je
njeno
sobico
prazno
.
Osupnena
obstala
je
za
trenotek
kakor
pribita
pri
vratih
,
potem
pa
se
vsede
na
stol
poleg
prazne
postelje
,
in
neizrekljiva
bolest
jej
je
polnila
srce
.
Zdelo
se
jej
je
,
kakor
da
je
z
blaznico
izgubila
svojo
najboljšo
prijateljico
;
čutila
se
je
zapuščeno
,
nesrečno
,
kakor
nikdar
poprej
.
A
še
predno
se
je
zavedela
svoje
bridke
osupnenosti
,
močile
so
jej
že
gorke
solze
bledo
lice
.
Slutila
je
,
da
je
blazna
ženska
vsled
tetinega
povelja
izginola
od
ondi
.
Ah
!
in
Bog
ve
,
kako
zdaj
zopet
ta
revica
trpi
in
kako
po
njej
vzdihuje
!
Zakaj
mi
pa
teta
brani
skrbeti
za
to
nesrečnico
,
da
je
celo
obiskovati
ne
bi
smela
?
Tako
si
je
mislila
Arabela
in
ni
se
mogla
ločiti
od
borne
sobice
,
v
kterej
se
je
vedno
tako
zadovoljno
in
srečno
čutila
.
Skušala
je
potem
z
lepim
in
hudim
po
vrtnarici
zvedeti
za
sedanje
bivališče
blazne
ženske
;
ali
pri
njej
ni
mogla
nič
več
doseči
.
Ubožica
se
je
bila
tako
prestrašila
groženja
gospe
Karpelesovke
,
da
si
ni
upala
,
kolikor
je
tudi
spoštovala
Arabelo
,
izpolniti
jej
želje
,
ali
obetala
jej
je
sveto
,
da
hoče
vse
blaznici
v
polajšanje
storiti
.
To
je
bil
tedaj
glavni
uzrok
Arabeline
pobitosti
.
Vendar
pa
je
Arabela
kmalu
čutila
,
da
se
je
tej
bolesti
pridružila
še
druga
,
mnogo
hujša
.
Neka
nezadovoljnost
jo
je
prevzela
,
da
se
jej
je
zdelo
življenje
neprenesljivo
.
Kadar
je
hodila
na
vrt
,
čutila
je
neskončno
praznoto
okoli
sebe
.
Skakljanje
in
pevanje
ptičev
jej
je
bilo
zoperno
;
čvrčanje
čričkov
jo
je
dražilo
;
do
dela
in
čitanja
pa
ni
več
imela
.
Veselja
.
Po
cele
ure
držala
je
delo
med
rokami
,
ne
da
bi
se
jej
prsti
vnoli
,
ali
je
pa
gledala
v
odprto
knjigo
niti
ene
črke
ne
čitajoča
.
Sanjarski
je
zrla
okoli
sebe
in
se
vedno
čutila
na
jok
razpoloženo
,
čustvo
kterega
še
do
sedaj
ni
poznala
.
Arabela
si
ni
mogla
tega
tolmačiti
.
Kmalu
potem
pa
začuti
,
da
je
njena
otožnost
le
predslutnja
ljubezni
.
Ona
zmedenost
človeškega
srca
v
prvih
prikaznih
ljubezni
pa
je
stvar
tako
nežna
in
vzvišena
,
da
se
ne
da
popisovati
;
kajti
besede
bi
jo
samo
oskrunile
.
Uboga
Arabela
!
Zakaj
ti
je
teta
s
svojim
neprevidnim
opominjevanjem
in
svarjenjem
pred
profesorjem
Waldekom
raztrgala
še
zadnji
košček
zagrinjanja
,
ki
ti
je
zakrival
tvojo
srčno
skrivnost
?
Od
onega
večera
začenja
se
doba
tvoje
nesreče
.
Saj
ne
moreš
pri
vsem
svojem
prizadevanji
in
pri
vsej
trdnej
volji
,
da
bi
pustila
svojo
pamet
vladati
nad
srcem
,
ugasiti
plamena
,
ki
ti
ogreva
dušo
,
ter
zadušiti
vzdih
,
ki
ti
srce
tesni
!
—
—
—
Arabela
sedi
v
svojej
sobi
pri
odprtem
oknu
in
si
z
roko
podpira
trudno
glavo
.
Zvedela
je
,
da
se
je
zjutraj
vrnol
Samuel
,
ter
slutila
,
da
jo
bode
obiskal
še
pred
obedom
.
Na-nj
je
čakala
.
Zdaj
pa
zdaj
nese
polagoma
k
ustom
kozarec
vode
,
izpije
nekaj
požirkov
,
strese
energično
z
glavo
,
gleda
skozi
okno
,
a
pri
tem
ne
misli
na
nič
.
Na
enkrat
se
jej
zdi
,
da
se
približujejo
Samuelove
stopinje
.
Preplašena
pogleda
na
vrata
,
a
ko
vidi
Samuela
stopiti
,
obrne
hitro
z
neko
nevoljo
od
njega
obraz
,
kakot
otrok
,
ki
se
svojeglavno
obrača
od
ponujenega
gorjupega
veka
.
„
Čemu
se
tako
tihotapski
v
mojo
sobo
primikaš
?
“
posvari
ga
potem
neprijazno
,
ko
čuje
,
da
zapira
pazljivo
dveri
in
da
se
jej
po
prstih
približuje
samo
zato
,
da
bi
jo
iznenadil
.
„
Ali
te
najdem
tako
slabe
volje
,
Arabela
?
“
opomni
Samuel
z
nasmehom
in
jej
gorko
stiska
roki
v
pozdrav
.
„
Ti
znaš
lepo
sprejemati
svojega
ženina
!
“
Arabela
rahlo
zarudi
.
„
Ti
veš
,
“
pristavi
ona
,
„
da
ljubim
jaz
naravnost
in
določnost
ter
ne
maram
za
komedije
in
prilizovanja
.
“
„
Kaj
pa
delaš
tu
pri
odprtem
oknu
?
Solnce
ti
ravno
sije
v
lice
,
glava
te
bo
bolela
,
“
reče
Samuel
s
skrbljivim
glasom
.
„
Kaj
delam
?
“
odgovori
ona
razdražena
.
„
Nič
ne
delam
,
saj
vidiš
.
Veseli
me
pač
poslušati
,
kako
ure
v
zvoniku
bijejo
ena
za
drugo
dvanajst
.
“
„
Ali
postala
boš
rujava
od
solnca
;
Alabela
,
idi
vendar
od
okna
?
“
„
Kaj
to
de
,
če
bodem
tudi
črna
,
“
odgovori
Arabela
.
„
Gizdava
nisem
bila
nikdar
.
“
„
Vsaka
ženska
si
skuša
ohraniti
lepoto
,
dobro
vedoča
,
da
skriva
v
njej
svojo
največjo
moč
.
Telesna
lepota
je
ženski
orožje
,
s
kterim
se
proti
moškim
z
najboljšim
uspehom
bojuje
,
“
odvrne
Samuel
z
važnostjo
.
„
Jaz
nisem
bila
nikdar
lepa
,
“
odgovori
malovažno
Arabela
;
„
zato
pa
nimam
tudi
ničesar
čuvati
.
In
ko
bi
tudi
imela
lepoto
,
ne
vedela
bi
ta
koga
naj
jo
hranim
.
“
„
Ali
nisem
jaz
nikdo
?
“
zakliče
Samuel
razžaljen
in
nagubi
čelo
.
„
Jaz
pa
zahtevam
,
da
čuvaš
svojo
lepoto
,
Arabela
,
“
nadaljuje
razdražen
.
„
Ti
postaneš
moja
soproga
,
in
jaz
te
hočem
videti
lepo
vsaj
tako
dolgo
dokler
ti
ne
bo
z
leti
priroda
vzela
svoje
dari
.
“
Lahen
,
porogljiv
nasmehljaj
se
je
zibal
na
Arabelinih
ustih
,
ko
Samuel
to
izreče
.
„
Prepričana
sem
,
da
bi
me
vzel
,
ko
bi
bila
tudi
grbava
in
šantava
,
vendar
le
za
ženo
.
Moja
vzunanjost
je
tebi
deveta
briga
;
to
je
nama
obema
znano
,
Samuel
.
“
„
Fej
,
kako
si
odurna
,
zbadljiva
in
nezaupna
,
Arabela
,
“
odvrne
Samuel
globo
žaljen
.
„
Bojim
se
,
“
nadaljuje
z
bridkostjo
,
„
da
te
moja
mati
prav
dobro
pozna
.
Tako
mlada
si
še
,
a
vendar
si
še
tako
nezaupna
.
S
tem
pa
delaš
sebe
in
one
nesrečne
,
ki
s
teboj
žive
.
“
„
Jaz
mlada
?
“
začudi
se
Arabela
.
„
Kaj
je
mladost
,
ako
ne
čvrstost
duha
in
vera
v
človeštvo
?
Ali
pri
meni
se
že
vse
poruša
!
Vesela
strune
se
v
meni
več
ne
glasijo
in
celo
up
,
zadnja
zvezda
,
kakor
jo
imenujejo
pesniki
,
utonila
je
že
za-me
!
Da
sem
pa
polna
slabosti
,
kakor
si
mi
ravno
zdaj
očital
,
vedi
,
da
je
to
le
neizogibljivi
nasledek
moje
nezadovoljnosti
.
Večina
človeških
slabosti
izvira
vendar
le
samo
iz
nesreče
.
“
„
Ali
kaj
ti
manjka
k
sreči
,
Arabela
?
“
poprašuje
jo
Samuel
pol
sočutno
,
pol
nevoljno
.
„
Vsega
imaš
,
česar
si
želiš
.
Vem
,
da
ti
moja
mati
in
oče
ne
vesta
nadomestovati
roditeljev
;
ali
če
te
more
moja
udanost
in
skrb
osrečiti
,
tedaj
vedi
,
da
te
hočem
ljubiti
namesto
njih
.
“
Arabela
ga
ostro
pogleda
.
„
Samuel
!
“
reče
počasi
,
„
da
si
ti
boljši
,
nego
vsi
tvoji
rodbeniki
,
vem
,
odkar
te
poznam
.
Ne
dopuščaj
pa
,
da
bi
začela
sedaj
dvomiti
o
tem
.
Čemu
hliniš
,
kar
ni
resnično
?
Morad
me
res
ljubiš
in
sicer
toliko
,
kolikor
brata
Davida
.
Zakaj
pa
bi
tudi
ne
?
Saj
sva
skupaj
vzrastla
in
meni
si
tudi
ti
le
iz
tega
uzroka
ljub
.
Toda
taji
,
če
moraš
,
da
bi
me
ne
bil
nikdar
izvolil
za
nevesto
,
ko
bi
bila
revna
!
“
„
Arabela
,
“
vzklikne
Samuel
,
neprijetno
zadet
;
„
ne
draži
me
,
ne
trpinči
me
tako
brezčutno
!
Priznavam
,
“
nadaljuje
obžalujoč
,
„
da
mi
je
nekdaj
laskala
misel
o
bogatem
,
brezskrbnem
življenji
,
katero
bi
jaz
kot
tvoj
soprog
delil
s
teboj
;
sedaj
pa
,
Arabela
,
pozabila
sem
popolnoma
na
tvoje
bogastvo
in
v
tebi
ne
vidim
drugega
nego
miljeno
mi
devojko
,
ktero
tem
gorkeje
ljubim
,
čim
mrzleje
se
proti
meni
obnašaš
.
—
Arabela
!
ti
mene
ne
ljubiš
;
to
čutim
v
tem
trenotji
,
“
vzklikne
z
divjo
bolestjo
,
ko
mu
ona
s
silo
odteguje
roko
,
ktero
hoče
prijeti
;
„
ali
jaz
sem
pri
tem
vsekako
prepričan
,
da
bodeš
ti
meni
vendar
dobra
in
zvesta
družica
.
“
„
Ako
ti
to
zadostuje
,
“
pristavi
hitro
Arabela
,
„
je
meni
tudi
prav
.
Več
pa
od
mene
tudi
nikdar
ne
zahtevaj
!
“
Samuel
spreminja
barve
na
lici.
Jeza
in
bol
se
mu
bereta
iz
očij
.
„
Zakaj
te
manj
ne
ljubim
,
Arabela
?
“
reče
potem
bridko
in
vzdvojen
udari
z
nogo
ob
tla
.
„
Ali
zvesta
mi
moraš
ostati
,
Arabela
;
zvestobo
pa
zahtevam
od
tebe
.
Razumeš
?
“
nadaljuje
strastno
in
jo
divje
pogleda
.
„
Ako
mene
ne
moreš
ljubiti
,
ne
zamerim
ti
tega
;
a
vedi
,
potem
tudi
nikogar
drugega
ljubiti
ne
smeš
!
Gorje
,
“
pristavi
še
s
privzdignjenim
prstom
in
strašnim
pogledom
,
„
ako
bi
kdaj
zvedel
,
da
se
ti
je
kdo
ukradel
v
srce
!
Njega
in
tebe
bilo
bi
konec
!
“
Arabela
se
je
silno
prestrašila
njegove
strasti
.
Srce
jej
je
bilo
ako
da
bi
jej
hotelo
počiti
,
in
čuteč
,
da
jej
kri
izginja
iz
lica
,
obrne
se
popolnoma
od
njega
.
„
Ne
bodeva
se
prepirala
,
Samuel
,
za
prazno
stvar
,
“
nadaljuje
ona
po
kratkem
,
neugodnem
molku
in
se
nekoliko
pripogne
črez
okno
,
da
jej
ne
more
pogledati
v
obraz
.
„
Nisem
še
tvoja
žena
in
torej
še
nimaš
popolne
pravice
do
mojih
čustev
!
Sicer
pa
vedi
,
da
me
s
svojim
žuganjem
,
da
me
še
bolj
od
sebe
odganja
,
nego
pa
približuješ
.
Ljubezen
se
privablja
z
ljubeznijo
,
ne
s
strastjo
.
“
Izgovorivši
odide
od
okna
,
poravna
si
pred
zrcalom
obleko
,
potem
pa
nadaljuje
s
spremenjenim
glasom
,
kakor
da
bi
se
ne
bilo
med
njima
nič
posebnega
dogodilo
:
„
Mislim
,
da
je
že
čas
k
obedu
;
ali
pojdeva
v
obednico
,
Samuel
?
“
„
Ne
grem
,
“
odgovori
on
mračno
.
„
Danes
ne
obedujem
!
“
„
Potem
pa
te
bodem
pri
strici
izgovorila
,
“
odvrne
Arabela
prijazno
in
gre
iz
sobe
.
„
Kaj
,
ko
bi
ona
že
koga
drugega
ljubila
?
“
mrmra
Samuel
gledaje
za
njo
ter
škripje
z
zobmi
.
Ljubosumnost
,
ta
gnusni
črv
človeškega
srca
,
začel
se
je
oglašati
v
njem
.
Bil
je
krasen
jesenski
dan
.
Potem
ko
je
skoro
štirinajst
dnij
brez
preneha
deževalo
,
prikazalo
se
je
zopet
solnce
v
vsej
svojej
lepoti
in
toploti
,
kakor
da
hoče
zemljo
odškoditi
za
obilo
mokroto
prejšnjih
dnij
.
V
Karpelesovej
vili
ni
nihče
toliko
hrepenel
po
lepem
vremenu
,
kakor
stanovniki
v
drugem
nadstropji
.
Ker
ni
mogla
Waldekovka
oditi
,
zato
je
navadno
o
lepem
vremenu
celi
popoldan
posedala
na
vrtu
.
Stari
doktor
,
njen
soprog
,
shajal
se
je
pa
tudi
najrajši
v
bližini
svoje
žene
in
navadno
ga
je
bilo
najti
na
vrtu
.
Noga
gospe
Waldekove
se
je
danes
v
sled
toplega
vremena
čutila
posebno
čvrsta
.
Gospa
je
torej
poskusila
upiraje
se
ob
svojo
palico
prav
počasi
hoditi
po
vrtu
,
ali
doktor
Waldek
se
je
čutil
baš
danes
nekaj
bolehen
.
V
želodci
ga
je
tiščalo
.
Sedel
je
tiho
na
klopi
ter
delil
psičku
,
kterega
je
imel
na
svojej
desni
in
belemu
mačku
,
ki
mu
je
sedel
na
levej
strani
košček
kruha
.
Na
enkrat
pa
prinese
Julija
,
Waldekova
kuharica
,
doktorju
pismo
z
besedami
:
„
Od
gospoda
profesorja
,
če
se
ne
motim
!
“
„
Ah
,
od
našega
Walterja
,
“
veli
starec
razveseljen
,
vstane
hitro
in
gre
z
brzimi
koraki
svojej
ženi
nasproti
.
Čutil
se
je
mahoma
zdravega
.
„
Lidija
!
Walter
pride
nocoj
na
obisk
,
“
zakliče
vesel
svojej
ženi
in
povzdigne
k
višku
odprto
sinovo
pismo
.
„
Walter
pride
?
“
vzklikne
ona
prijetno
raznenadjena
.
„
Ah
,
Fabijan
;
kako
sva
srečna
,
da
imava
tako
dobrega
sina
!
Mesec
bode
še
le
,
odkar
je
odpotoval
,
a
vendar
že
naju
obišče
!
On
čuti
,
kako
ga
ljubiva
in
sluti
,
kako
se
nama
toži
po
njem
.
Le
zato
naju
tako
kmalu
obišče
!
—
A
kako
dolgo
bode
se
tu
mudil
?!
“
„
Tega
ne
omenja
v
pismu
,
“
odgovori
doktor
;
„
samo
toliko
pravi
,
da
pride
nocoj
ob
šestih
in
da
je
pri
dobrem
zdravji
.
“
„
Hvala
Bogu
,
hvala
Bogu
!
“
ponavlja
mati
radostna
.
„
Sprejmi
me
hitro
v
stanovanje
,
Fabijan
;
moram
prezračiti
Walterjeve
sobe
.
Julija
pa
mora
v
trenotji
k
peku
,
da
naroči
grahamskega
kruha
.
Tak
kruh
je
njegova
najljubša
jed
.
—
Ubogi
moj
Walter
!
tvoja
mati
ti
ga
bode
tudi
nocoj
priskrbela
.
“
Oba
starčeka
se
napotita
potem
živahnem
pogovoru
proti
domu
.
Psiček
je
pred
njima
veselo
skakljal
,
za
njima
pa
se
leno
vlačil
leni
maček
.
Arabela
se
ni
mogla
utolažiti
,
ker
je
tako
nagloma
izgubila
blazno
ženo
.
Noč
in
dan
je
premišljevala
,
kam
bi
jo
bili
skrili
.
Preiskala
je
vsak
kotiček
po
hiši
,
kjer
bi
tudi
nobeden
živ
človek
ne
mogel
prebivati
,
posebno
po
večerih
,
kedar
je
prihajal
mrak
,
lazila
je
kakor
senca
okoli
hiše
,
nadejajoč
se
,
da
bode
čula
kje
njeno
vpitje
,
ali
pa
da
najde
kakšno
drugo
znamenje
o
njej
.
Vrtnarice
pa
ni
celo
nikdar
pustila
iz
očij
.
Menila
je
,
da
je
mora
enkrat
zasačiti
,
ko
bode
nosila
blaznici
hrano
.
Toda
pri
vsem
svojem
prizadevanji
ni
jej
vendar
že
celi
mesec
mogla
priti
na
sled
.
Kakor
je
bil
dan
,
o
kterem
smo
govorili
,
svetel
in
topel
,
ravno
takšna
bila
je
tudi
noč
:
Jasna
,
topla
,
čarobno
razsvetljena
popolnej
luni
,
ki
je
ponosno
plavala
po
neizmernem
podnebji
.
Isto
noč
se
je
čutila
Arabela
nemirnejšo
,
nego
sicer
.
Ona
ni
mogla
zaspati
.
Podobo
uboge
blaznice
,
ktera
steguje
zastonj
roki
po
njej
,
predstavljala
jej
je
vedno
razdražena
domišljija
.
Deklica
vstane
tedaj
iz
postelje
,
obleče
se
hitro
,
zavije
v
pled
,
in
odklene
varno
vrata
,
da
ne
bi
nikogar
v
hiši
zbudila
.
Še
le
ko
je
stopila
na
prosto
v
svetlo
noč
in
je
užila
nekaj
požirkov
čiste
nočne
sape
,
stoprav
ondej
jej
je
nekoliko
odlegla
srčna
tesnoba
.
Ura
na
majhnem
vilinem
stolpiči
bije
poldvanajstih
.
„
Tako
pozno
je
že
?
“
zašepeče
Arabela
in
se
tesneje
zavije
v
pled
.
„
Kaj
hočem
tu
?
“
misli
si
potem
.
„
Blaznico
hočem
videti
!
“
odgovori
jej
notranji
glas
in
pri
tem
jej
srce
močneje
polje
.
Vrata
vrtnarjevega
stanovanja
zaškripljejo
,
kakor
da
jih
kdo
odklepa
.
Arabela
stopi
bolj
v
senco
,
da
bi
je
kdo
hitro
ne
zapazil
,
pričakujoč
z
valujočimi
prsimi
,
je-li
bode
Roza
prišla
iz
hiše
.
In
res
ni
se
motila
.
Vrtnarica
na
pol
oblečena
in
bosa
,
z
lučjo
in
majhnim
jerbasom
v
roki
,
stopi
iz
hiše
ter
se
napoti
proti
kleti
,
ki
je
bila
eden
streljaj
od
vile
oddaljena
.
Klet
je
imela
dva
oddelka
.
V
enem
so
imeli
vino
,
v
drugem
pa
so
navadno
po
zimi
premohg
shranjevali
.
Pri
železnih
vratih
slednjega
oddelka
ustavi
se
Roza
.
„
Tedaj
tu
notri
biva
ona
?
“
vzdihne
Arabela
in
groza
jo
obleti
.
„
Potem
seveda
bi
je
jaz
ne
mogla
nikdar
najti
.
Medtem
je
Roza
odklenola
vrata
,
ki
so
precej
zaškripala
pod
zarujavelim
ključem
in
se
podala
po
stopnicah
navzdol
.
Arabela
se
ustavi
pri
vratih
in
gleda
za
Rozo
,
ki
se
je
vedno
bolj
izgubljala
v
temi
.
„
Blaznico
moraš
videti
,
“
zakliče
v
njej
zopet
prejšnji
notranji
glas
in
brez
daljšega
pomisleka
odide
Arabela
po
stopnicah
v
klet
.
Vpitje
in
jok
blazne
ženske
zadoni
jej
sedaj
na
uho
.
Ko
začuje
Arabela
znani
glas
,
zatrepeče
od
veselja
in
žalosti
po
vsem
životu
.
Potem
se
skrije
za
kletnimi
stopnicami
,
z
nestrplenjem
pričakujoč
,
da
pride
vrtnariva
nazaj
.
Hotela
je
ostati
pri
blaznici
,
in
govoriti
sama
z
njo
brez
prič
,
kakor
je
delala
to
prejšnje
čase
.
Ravno
tako
tiho
,
kakor
je
prišla
,
odišla
je
zopet
Roza
črez
nekaj
časa
.
Ko
so
se
kletna
vrata
z
velikim
ropotom
zaklenola
,
vzdihne
prosto
Arabela
in
stopi
iz
svojega
skrivališča
.
Potem
gre
varno
naprej
do
male
lučice
,
ktero
je
videla
brleti
ob
konci
kleti
,
kajti
po
njej
je
sodila
,
da
biva
tam
blaznica
.
Na
starej
slamnici
pogrnenej
s
čistim
perilom
sedela
je
blazna
ženska
in
jedla
nekaj
iz
lesene
sklede
.
Poleg
nje
na
stolu
stala
je
majhna
leščerba
in
bučica
vode
.
Zrak
pa
je
bil
hladen
in
vlažen
.
Z
oboka
in
zidovja
,
po
kterem
je
kapala
voda
,
rastel
je
mah
,
zemlja
po
tleh
pa
je
bila
mehka
in
mokrotna
,
in
duh
plesnivosti
je
udarjal
prišlecu
nasproti
.
Ko
začuje
blaznica
Arabeline
stopinje
,
ozre
se
plašno
;
a
ko
zapazi
temno
podobo
,
ki
gre
proti
njej
,
divje
zakriči
:
„
Ne
umorite
me
!
Saj
bodem
tiha
,
voljna
;
popraševala
ne
bodem
več
po
svojem
otroku
!
Proč
,
proč
črna
pošast
;
ne
pustim
se
umoriti
!
“
in
zavzeta
zgrudi
se
na
slamnico
,
skrije
se
pod
odejo
in
zastoka
.
Arabela
je
takoj
izprevidela
,
da
jej
je
napravila
sama
,
zavita
v
temen
pled
,
oni
strah
.
Vrže
ga
od
sebe
,
dasi
jej
je
tamošnja
mokrota
pretresla
vse
ude
,
približa
se
ležišču
in
nesrečnico
nežno
ogovori
,
da
bi
jo
ukrotila
,
rekoč
;
„
Ali
me
več
ne
poznate
?
Jaz
sem
,
vaša
nekdanja
prijateljica
.
Utolažite
se
vendar
;
nihče
vam
nič
hudega
ne
stori
!
“
Blaznica
pa
se
je
vedno
bolj
zavijala
v
odejo
in
ni
nehala
stokati
.
„
Čujete
,
dobra
ženska
?
Jaz
sem
Arabela
,
ona
devojka
,
ki
vam
je
nekdaj
dan
za
dnevom
delala
družbo
.
Prišla
sem
,
da
vam
zopet
strežem
,
“
hitela
je
praviti
Arabela
s
povzdignenim
glasom
,
da
bi
jo
nesrečnica
vsaj
po
glasu
zopet
spoznala
.
Ko
izreče
Arabela
nehote
svoje
ime
,
strese
se
starka
,
kakor
od
nečesa
zadeta
in
neha
togovati
.
Ko
pa
deklica
umolkne
,
potegne
glavo
izpod
odeje
,
obrne
proti
Arabeli
svoj
bledi
,
koščeni
obraz
,
nategne
usta
,
kakor
da
hoče
nekaj
govoriti
,
upre
va-njo
svoje
preplašene
medle
oči
in
jo
nekaj
časa
iznenadjeno
pogleduje
;
potem
pa
se
radostna
glasno
zasmeji
,
da
njen
glas
neprijazno
po
temnem
prostoru
odmeva
.
Arabelo
obhaja
groza
.
Starka
popraša
zdaj
z
nategnenim
glasom
:
„
Kaj
si
rekla
?
Ara
—
Arabe
—
Arabe
—
kako
si
rekla
?
To
ime
mi
je
znano
,
“
vpije
ona
in
se
vzdigne
po
konci
.
„
Kje
si
čula
to
ime
?
“
Potem
pa
bridko
zaplače
in
toži
:
„
Ah
,
kje
je
moje
dete
?
—
Dajte
mi
mojega
otroka
!
Svojega
otroka
hočem
imeti
!
—
Joj
,
kako
me
boli
glava
!
Joj
—
joj
—
joj
!
“
vzdihuje
nato
,
potiplje
si
sence
in
onemogla
zvrne
se
na
ležišče
nazaj
.
Arabela
se
strese
po
tem
prizoru
na
vsem
životu
.
Naslanjati
se
mora
na
steno
,
da
ne
pade
.
Tema
se
jej
stori
pred
očmi
,
ona
hoče
govoriti
,
a
usta
jej
odrekajo
besedo
.
Na
njenem
lici
pa
se
zaporedoma
menjavajo
utisi
;
zdaj
se
razprostira
na
njen
skrivna
groza
,
zdaj
neizrekljiva
bolest
,
zdaj
je
videti
preplašena
,
in
dvom
in
brezmejna
vznenadjenost
sije
iz
njenih
zavzetih
očij
.
Polagoma
se
pomiri
,
njene
oči
pa
počivajo
napete
na
licih
nesrečne
ženske
,
kakor
da
hoče
iz
teh
črt
sklepati
nekaj
,
—
blaznica
je
bila
,
kakor
se
je
po
njenem
enakomernem
sopenji
poznalo
,
zaspala
;
—
potem
pa
vzdigne
oči
proti
nebu
,
sklene
pobožno
roki
in
vzdihne
z
glasom
,
ki
je
ovajal
neskončno
muko
njene
duše
:
„
O
Bog
,
o
Bog
!
vse
naj
bi
mi
ona
bila
,
a
samo
,
samo
—
mati
ne
!
“
Ozrla
se
je
še
enkrat
na
spečo
ženo
s
pogledom
polnim
sočustva
,
ljubezni
in
groze
,
nato
pa
izbeži
od
nje
.
A
sedaj
se
še
le
domisli
,
da
so
vrata
zaklenena
,
da
ne
more
iz
kleti
.
Preplašena
pogleda
okoli
sebe
in
zapazi
na
onem
okenci
kleti
majhno
oknice
,
skozi
ktero
je
luna
sijala
.
Utolažena
se
napoti
tja
.
Mislila
je
,
da
zleze
skozi
okno
na
prosto
.
Okno
je
bilo
prepreženo
z
žično
mrežo
.
Z
nožekom
,
kterega
je
Arabela
slučajno
imela
pri
sebi
,
utrga
z
velikim
trudom
konec
žice
,
potem
pa
odplete
s
prsti
mrežo
.
Ravno
je
zlezla
skozi
okno
do
sredi
života
,
ko
se
preplaši
in
nehote
glasno
zavpije
.
Nedaleč
od
nje
zapazila
je
visoko
moško
postavo
.
Takoj
hoče
zlesti
nazaj
,
a
krilo
se
jej
prime
žreblja
,
in
ona
ne
more
ne
naprej
,
ne
nazaj
.
Ko
je
Arabela
zavpila
,
obrne
se
ona
moška
podoba
,
kakor
vzdramljena
proti
njej
.
Luna
je
sijala
Arabeli
v
obraz
.
„
Gospodična
Arabela
!
“
vzklikne
moški
glas
in
se
jej
približa
.
„
Gospod
profesor
!
“
zakliče
Arabela
in
spusti
onemogla
roki
,
s
kterima
si
je
pomagala
na
prosto
.
Profesor
Waldek
je
bil
prišel
isti
večer
z
Dunaja
,
kakor
je
bil
pismeno
naznanil
,
domu
.
Po
večerji
se
je
z
roditeljema
,
ki
sta
bila
presrečna
imajoč
sina
pri
sebi
,
dolgo
mudil
pri
mizi
,
da
je
že
polnoč
minola
,
ko
se
je
hotel
vleči
k
počitku
.
A
vendar
zaspan
še
ni
bil
.
Gledal
je
skozi
okno
v
svetlo
noč
,
in
neka
skrivna
moč
ga
je
vlekla
na
prosto
.
Ko
je
bil
zvunaj
,
gre
nekolikokrati
gor
in
dol
po
dvorišči
,
potem
pa
se
ustavi
zroč
v
okno
,
pod
kojim
je
bil
pred
enim
mesecem
za
rana
vzel
od
Arabele
slovo
.
Preproge
so
bile
spuščene
.
Profesorjev
obraz
je
bil
pri
tem
pogledu
miren
,
toda
bled
,
kakor
da
bi
bil
iz
marmorja
;
samo
usta
so
mu
nekaj
šepetala
:
Arabeli
je
v
srci
želel
sladke
sanje
!
Zopet
hodi
gor
in
dol
,
saj
je
čutil
zdaj
še
manj
spanja
,
nego
popreje
.
Nepopisljivo
,
mamljivo
slast
ima
jasna
mesečna
noč
,
opazovana
v
slovesnej
tihoti
,
kedar
čist
in
krepek
zrak
veje
skrivnostno
po
vejevji
drevesnem
,
kedar
zre
oko
sanjarski
v
neskončno
daljavo
sveta
.
Za
glavo
in
srce
,
ki
sanja
o
ljubezni
,
je
taka
noč
neizrekljiva
.
Profesor
se
ne
more
od
tega
čara
ločiti
.
Nemiren
se
sprehaja
z
dvorišča
na
vrt
,
z
vrta
na
dvorišče
.
Pod
Arabelinem
oknom
pa
se
mu
zopet
noga
ustavi
,
in
oko
gleda
tako
bistro
v
okno
,
kakor
da
hoče
prodreti
njegove
preproge
.
Naposled
pa
se
zamakne
v
luno
in
začne
vzdihovati
.
Arabelin
prestrašeni
vzklic
ga
stoprav
predrami
.
Nekaj
trenotkov
neugodnega
molčanja
sledilo
je
temu
nenadejanemu
svidenju
.
Ti
trenotki
so
pa
dovolj
jasno
izdali
čuvstva
obeh
.
Obledela
in
zarudela
sta
zaporedoma
,
izogibala
se
drug
drugega
pogledov
ter
molčala
oba
.
Profesor
je
bi
prvi
,
ki
se
je
zavedel
.
„
Za
Boga
,
gospodična
,
kaj
delate
tu
?
Kaj
iščete
v
kleti
?
“
poprašuje
on
z
razburjenim
glasom
.
„
Tiho
,
ne
kričite
,
da
naju
ne
čuje
kdo
,
“
šepeta
skrbljivo
Arabela
vsa
zmedena
.
„
Pomagajte
mi
rajši
iz
tega
neugodnega
stališča
!
“
Profesor
prime
preplašen
njeni
roki
in
jej
nežno
pomaga
iz
okna
.
Ko
je
Arabela
zopet
na
nogah
,
drži
še
eden
trenotek
njeni
roki
med
svojima
,
potem
pa
jih
nenadoma
odurno
izpusti
in
s
tako
burnostjo
,
da
se
je
zdelo
,
kakor
da
jih
hoče
odpahnoti
.
—
„
Kaj
ste
iskali
v
kleti
ob
tej
uri
in
po
takošnem
potu
?
“
popraša
jo
še
enkrat
zamolklo
.
„
Nič
,
nič
!
Ne
prašajte
me
,
ne
zahtevajte
razjasnila
,
“
odvrne
Arabela
vsa
razdražena
in
teka
na
levo
,
na
desno
,
kakor
da
ne
ve
,
po
kterej
strani
bi
najhitreje
prišla
v
hišo
.
Nenadoma
pa
začuje
v
tihej
noči
razjarjen
glas
,
spremljan
od
hude
kletvice
.
Strel
poči
ravno
mimo
bežeče
deklice
.
Arabela
zakriči
bolestno
in
zbeži
nagloma
v
hišo
.
„
Kaj
je
bilo
to
?
“
popraša
se
profesor
,
začuvši
strel
.
„
Nekdo
je
meril
na
mene
ali
na
Arabelo
.
“
Nato
pogleda
okoli
sebe
in
zapazi
v
prvem
vilinem
nadstropji
odprto
okno
.
Od
ondot
je
prišel
strel
,
misli
si
.
A
ker
nikogar
gore
ne
vidi
,
umiri
se
polagoma
.
„
Ali
ni
Arabela
zakričala
?
“
domisli
se
na
enkrat
vznemirjen
.
„
Za
Boga
!
ko
bi
bila
ona
zadeta
!
Ne
,
ni
mogoče
,
“
nadaljuje
,
„
sicer
bi
ne
bila
šla
v
hišo
.
Kaj
,
ko
bi
pa
bila
menda
obležala
na
stopnicah
?!
“
Kri
mu
zastane
pri
tej
misli
.
Takoj
se
napoti
v
hišo
za
njo
.
Ko
pride
do
vrat
,
popade
ga
nekdo
za
ramo
.
„
Gospod
!
Samo
na
na
dve
besedi
,
“
zagrmi
mu
nasproti
razjarjen
globok
moški
glas
.
Bil
je
Samuel
.
„
Prosim
,
prosim
,
“
brani
se
profesor
Samuelove
močne
roke
,
ktera
ga
kakor
s
kleščami
drži
za
ramo
.
„
Pozno
je
že
,
spat
moram
iti
.
Jutre
je
časa
dovolj
za
dve
besedi
in
tudi
za
več
,
ako
vas
je
želja
.
“
„
Jutre
,
jutre
?
“
godrnja
Samuel
z
divjim
naglasom
in
porine
profesorja
naprej
.
„
Jutre
ni
več
časa
,
kajti
enega
izmed
naju
ne
bode
več
med
živimi
.
Ali
ste
razumeli
,
učeni
gospod
profesor
?
Vi
ali
pa
jaz
,
“
zašepeče
mu
še
strastno
na
uho
,
potem
pa
se
zagrohoče
.
„
Idite
v
posteljo
,
prijatelj
,
“
odgovori
profesor
dobrodušno
.
„
Počitek
vam
bode
dobro
storil
!
Jutre
pa
vam
prvi
svoj
prosti
čas
posvetim
.
“
Rekši
hoče
se
profesor
oddaljiti
.
Samuel
še
bolj
razjarjen
o
profesorjevej
hladnokrvnosti
,
zastopi
mu
pot
in
strastno
zakriči
:
„
Ako
ste
mož
,
ne
pojdete
od
tod
,
dokler
me
ne
poslušate
do
konca
.
“
Profesor
postoji
in
ga
pogleda
.
Od
njegove
možatosti
je
Samuel
zahteval
,
naj
ga
posluša
.
Profesor
se
ni
mogel
več
izogniti
.
„
Tedaj
le
hitro
izrecite
svojo
željo
,
“
reče
nato
z
nestrpljenjem
.
„
Bojim
se
zelo
,
da
je
gospodična
Arabela
zadeta
.
Človekoljubnost
pa
zahteva
od
mene
,
da
pogledam
,
kje
je
,
in
da
se
prepričam
,
ali
ni
menda
ranjena
,
“
končuje
s
trepetajočim
glasom
.
„
Kaj
vas
briga
ona
gospodična
?
“
odvrne
Samuel
ljubosumno
.
„
Ona
je
moja
nevesta
,
da
veste
;
moja
zaročena
nevesta
!
“
ponavlja
še
enkrat
s
poudarkom
ter
hoče
z
očmi
prebosti
profesorja
.
„
Sicer
pak
se
njej
ni
nič
hudega
zgodilo
,
“
pristavi
bridko
.
„
Srečal
sem
jo
,
ko
je
stopala
čvrsto
črez
stopnice
,
pač
pa
obžalujem
,
da
moja
krogla
ni
zadela
vas
,
kajti
vam
je
bila
namenjena
,
ali
čujete
,
vam
,
vam
!
“
„
Meni
?
“
začudi
se
profesor
neprijetno
zadet
;
zakaj
zdaj
je
stoprav
začel
slutiti
,
kakšen
uzrok
vodi
Samuela
do
takega
čina
.
„
Da
,
vam
,
“
pritrdi
Samuel
trepetaje
od
srda
.
„
Kar
je
pa
naključaj
danes
zaprečil
,
zgodi
se
gotovo
jutre
.
Jaz
se
hočem
jutre
z
vami
dvobojevati
.
Ali
me
zdaj
razumete
?
“
„
Razumem
;
a
zakaj
,
tega
še
ne
morem
zapopasti
,
“
odvrne
profesor
,
in
lice
mu
obledi
.
„
Zato
,
“
pojasni
mu
Samuel
z
zlobnim
dopadenjem
,
„
ker
ne
more
Arabela
postati
naju
dvojih
last
.
Ker
je
pa
ona
obljubljena
meni
že
blizu
štiri
mesece
,
zato
moram
vas
spraviti
s
pota
.
“
„
Vpraša
se
pa
še
samo
,
“
odgovori
profesor
že
nekoliko
viharno
,
ker
je
začenjal
potrpežljivost
izgubivati
,
„
ali
imam
tudi
jaz
voljo
dvobojevati
se
?
Povem
vam
,
da
ne
sprejmem
vaše
ponudbe
.
Prvič
,
ker
še
nisem
jaz
nikdar
imel
orožja
v
roki
,
in
drugič
,
ker
mi
še
nikdar
na
misel
ni
prišlo
,
da
bi
jemal
komu
nevesto
.
“
Zadnji
stavek
je
profesor
manj
glasno
izrekel
,
in
v
črtah
že
izpremenjenega
lica
pojavila
se
mu
je
nenadoma
globoka
žalost
.
„
Da
ne
boste
,
da
ne
boste
,
pravite
?
“
vpraša
ga
Samuel
popolnoma
zdivjan
.
„
potem
pa
trohice
časti
nimate
v
sebi
,
potem
pa
vam
povem
na
ravnost
,
da
ste
strahopetec
.
“
„
Stojte
!
“
zavpije
jezno
profesor
,
zravna
se
po
konci
in
oči
mu
zažare
.
„
Bojeval
se
bodem
z
vami
,
ali
ne
zavoljo
vaše
neveste
,
temveč
zaradi
žaljene
časti
.
A
prepričan
sem
tudi
,
“
nadaljuje
s
poudarkom
,
„
in
baš
to
naj
ukroti
vašo
besnost
,
da
izgubite
,
ako
mene
umorite
,
tudi
Arabelo
za
vselej
.
Morilca
ne
bode
ona
nikdar
vzela
za
moža
!
“
Samuel
pogleda
zaničevalno
preplašenega
profesorja
po
strani
,
potem
pa
se
grdo
zagrohoče
.
Oči
pa
se
mu
hudobno
zasvetijo
,
ko
odvrne
ošabno
:
„
Vi
Arabelo
premalo
poznate
,
ako
to
o
njej
trdite
.
Ona
ve
,
kaj
se
pravi
,
dati
komu
besedo
.
Postala
bode
moja
žena
,
ko
bi
tudi
tri
vam
enake
moral
spraviti
s
pota
.
—
S
kakšnim
orožjem
se
želite
bojevati
?
Vidite
,
jaz
sem
vam
uljuden
nasprotnik
,
ker
dovolim
,
da
določite
sami
orožje
,
ki
ima
podreti
vaše
srce
.
“
„
Vi
ste
me
pozvali
na
dvoboj
,
vi
si
tedaj
tudi
izberite
orožje
zato
,
“
odvrne
profesor
ponosno
,
a
vendar
jedva
premaguje
neki
trepet
.
Ko
profesor
to
izreče
,
zadoni
v
tihej
noči
bridek
vzklic
.
Oba
se
takoj
obrneta
na
ono
stran
,
od
koder
je
prišel
glas
.
Arabela
je
slonela
na
oknu
ter
si
skrivala
med
dlanima
obraz
.
Ko
jo
profesor
zagleda
,
zgane
se
.
Samuelov
obraz
pa
se
stemni
,
prsi
se
mu
hitreje
vzdigujejo
,
potem
pa
reče
z
divjo
porogljivostjo
:
„
Kako
je
mehka
moja
nevesta
!
Zgrozila
se
je
začuvši
,
da
ste
voljni
z
menoj
bojevati
se
.
Ona
ve
,
da
ne
pridete
živi
izpod
mojih
rok
.
Ha
,
ha
,
“
smeji
se
prisiljeno
ter
se
napoti
proti
vili.
„
Dobro
se
naspite
,
veleslavni
gospod
profesor
,
svojo
zadnjo
noč
!
Jutre
ob
desetih
vam
pošljem
dobro
nabit
samokres
,
ob
ednajstih
pa
pridem
sam
s
pričami
slovesno
po
vas
.
Priskrbite
si
tudi
vi
svoje
priče
.
“
G
—
—
—
Ko
je
počil
strel
,
ki
je
bil
splašil
profesorja
in
Arabelo
,
čutila
je
slednja
hipoma
v
desnej
roki
hudo
bol
.
Od
tod
njen
prvi
vzklic
.
Po
stopnicah
gredoč
srečala
je
v
temi
Samuela
,
kteri
je
kakor
besen
letel
po
stopnicah
in
težko
sopel
.
Slutila
je
nezgodo
in
ne
brigajoč
se
za
ranjeno
roko
,
ki
je
