Mlad
junak
po
polji
s
težkim
srcem
hodi
.
S.
Jenko
Pripovedovalci
imajo
,
kakor
trdi
že
sloveči
romanopisec
Walter
Scott
,
staro
pravico
,
da
svojo
povest
začnó
v
krčmi
,
to
je
v
tistem
shodišču
vseh
popotnih
ljudi
,
kjer
se
raznovrstni
značaji
naravnost
in
odkrito
pokažejo
drug
drugemu
poleg
pregovora
:
v
vinu
je
resnica
.
Da
se
torej
tudi
mi
te
pravice
poprimemo
,
izvira
iz
tega
,
ker
menimo
,
da
naše
slovenske
krčme
in
naši
krčmarji
,
čeravno
imajo
po
deželi
veliko
preprostejšo
podobo
,
niso
nič
manj
originalni
ko
staroangleški
Scottovi
.
To
se
vé
samo
ob
sebi
,
da
ga
slovenska
mati
do
zdaj
še
ni
rodila
,
ki
bi
z
isto
rezno
natančnostjo
obrisal
naša
narodna
svojstva
,
kakor
je
omenjeni
nedosegljivi
mojster
značaje
svojega
ljudstva
svetu
predočil
.
Zato
ne
bode
pripovedovalec
te
vseskozi
resnične
pripovedi
poskušal
veselega
slovenskega
vinotoka
Peharčka
naslikati
,
in
to
iz
treh
razlogov
ne
:
prvič
zato
,
ker
ni
mogoče
misliti
si
Peharčka
takšnega
,
kakor
je
v
resnici
bil
,
drugič
,
ker
ima
le-tá
poznanja
vredni
mož
le
začasno
,
hitro
minljivo
mesto
samo
v
začetku
naše
povesti
,
in
tretjič
,
ker
imamo
še
enega
krčmarja
,
Peharčku
po
duhu
sorodnega
,
pozneje
v
povest
vplesti
;
to
pa
menda
ne
gre
,
da
bi
se
sem
ter
tja
enake
reči
dvakrat
pravile
.
Pred
štiridesetimi
leti
torej
je
Peharček
,
koščenega
obraza
,
raztrganega
slamnika
,
oguljenih
,
z
zaplatami
obloženih
hlač
,
hodnične
srajce
in
križatih
naramnic
,
polič
vina
na
vegasti
mizi
muham
branil
.
Pri
poliču
je
pa
slonel
kosmat
mož
,
suknar
,
ter
je
krčmarju
Peharčku
to
in
to
nepotrebno
reč
pravil
.
»
Prav
gladka
kaplja
se
bo
učistila
iz
letošnjega
vinčka
,
«
dejal
je
suknar
in
zavzdignil
kupo
proti
majhnemu
oknu
,
da
bi
pijačo
proti
luči
ogledal
.
»
Bogme
,
gladka
!
«
pokima
krčmar
in
jezno
udari
z
lesenim
muhalnikom
po
mizi
,
kjer
je
tropa
te
sitne
živali
razlito
vino
srebala
.
»
Tega
mrčesa
je
povsod
polno
!
«
»
Le
stoj
,
Peharček
,
pa
mene
pomni
:
tako
bo
močno
to
vince
,
kadar
se
cvet
do
dobrega
usede
,
da
si
bodo
ljudje
,
kadar
se
ga
bodo
prav
po
božji
volji
navlekli
,
lase
in
ušesa
pulili
ter
rdeče
nosove
pa
otekle
vratove
,
prazne
mošnjice
pa
krvave
betice
nosili
,
kakor
se
v
pesmi
poje
.
«
»
Bogme
!
«
pravi
Peharček
;
pa
preden
besedo
konča
,
zasliši
,
da
je
voz
pred
hišo
priropotal
in
da
nekdo
zunaj
kliče
.
Brž
vrže
muhalnik
iz
rok
in
leti
ven
.
Peharčkova
hiša
je
stala
tik
velike
ceste
.
Za
hišo
pak
je
držala
mala
cesta
,
ali
bolje
kolovozna
pot
,
v
stran
.
Dva
gospoda
sta
poskakala
z
majhnega
vozička
in
starejši
je
glasno
klical
pijače
.
Krčmar
je
enega
poznal
,
kajti
pozdravil
ga
je
,
slamnik
pod
pazduho
stisnivši
:
»
Bog
daj
dober
dan
,
gospod
Vencelj
!
Hitro
ste
prišli
iz
Ljubljane
,
kdaj
—
v
petek
ste
mimo
šli
.
No
,
zdaj
vem
,
da
ste
zopet
žavb
,
rož
,
kuglic
in
vsega
mrčesa
nakupili
in
boste
zdravili
ljudi
,
da
bo
strah
.
«
Govoré
se
je
krčmar
oziral
na
mlajšega
gospoda
in
ugibal
sam
pri
sebi
,
kdo
je
pač
to
,
ki
se
je
z
okrajnim
zdravnikom
gospodom
Vencljem
pripeljal
.
Bil
je
mlad
,
jako
lep
gospodek
,
a
Peharčku
čisto
neznan
.
Gospod
Vencelj
ni
pustil
,
da
bi
bil
krčmar
konja
izpregel
;
pila
sta
na
voz
naslonjena
.
»
Peharček
,
«
dejal
je
zdravnik
,
izpraznivši
dočista
prvo
kupo
,
»
naprezi
,
da
boš
tega
gospoda
peljal
na
Slemenice
!
Saj
veš
,
da
moram
jaz
tukaj
v
stran
.
«
»
Jaz
bi
to
prav
rad
,
zakaj
ne
,
zaslužka
se
nisem
še
nikoli
branil
—
vrag
naj
vzame
še
kolesce
!
—
pa
zdaj
ne
morem
,
jutri
pač
.
Kolo
se
mi
je
strlo
od
voziča
in
ravno
otódi
ga
je
nesel
fant
moj
h
kovaču
.
Jutri
bi
vas
pa
peljal
,
naj
si
bo
ta
ali
kateri
če
,
jaz
ali
fant
moj
.
Jaz
menim
,
naj
bi
mladi
gospod
pri
meni
čez
noč
ostali
,
saj
je
že
štiri
čez
poldne
.
Moja
stara
zdaj
v
bobu
korenje
pleve
—
bode
že
vrgla
zvečer
kaj
čez
ponev
,
da
se
bo
dalo
ugrizniti
.
Postelje
res
nimam
take
,
da
bi
se
človek
v
blazino
vdrl
;
pa
bom
že
na
otavi
tako
mehko
postlal
,
če
je
božja
volja
,
da
se
bo
ležalo
za
silo
.
«
»
Jaz
sem
obljubil
,
da
pridem
danes
,
«
odgovori
mladi
tujec
,
»
ali
ne
morem
nikjer
drugje
tu
v
obližju
voznika
dobiti
?
«
»
Bogme
,
ne
z
lepo
,
«
odgovori
Peharček
,
»
tod
imajo
ljudje
bolj
vole
,
konja
imam
samo
jaz
.
«
Zdravnik
gospod
Vencelj
je
mislil
in
mislil
,
nasvetoval
zdaj
to
,
zdaj
to
,
kako
bi
mladeniča
na
pot
spravil
.
»
Bode
že
,
«
reče
čez
nekaj
časa
;
»
ali
jezdarite
?
«
»
Še
nikoli
nisem
bil
na
konju
,
«
odgovori
potnik
.
»
No
,
na
suhem
se
ni
še
nihče
plavati
naučil
.
Peharček
,
ali
imaš
konja
napasenega
?
«
»
Bogme
,
konj
je
dober
,
sit
ko
stopa
,
ravno
popred
sem
mu
povesmo
detelje
vrgel
;
vem
,
da
je
že
vso
potrl
in
pohrustal
.
«
»
Že
dobro
.
Jaz
imam
tu
na
vozu
ravno
prav
kupljeno
sedlo
.
Pa
bova
gospodu
vsak
pol
posodila
,
naj
jezdi
.
«
Peharček
se
popraska
za
ušesi
,
ustnice
pod
nos
zaviha
in
pravi
:
»
Nikarte
mi
ne
zamerite
;
saj
veste
vi
bolje
ko
jaz
,
kaj
pregovor
govori
,
ki
pravi
,
da
tri
reči
niso
vsakemu
človeku
ali
pa
nikomur
napósodo
dati
:
ne
žena
,
ne
pipa
,
ne
konj
.
Pa
ker
ima
moj
serec
že
stara
rebra
in
je
že
vsemu
vajen
,
ne
rečem
,
da
ga
ne
bi
dal
,
ko
bi
—
nikar
ne
zamerite
—
ko
bi
—
gospoda
poznal
.
«
»
O
,
nič
se
ne
boj
za
konja
;
jaz
sem
porok
za
to
,
da
ga
boš
jutri
nazaj
dobil
,
«
reče
zdravnik
.
Trenutek
potem
je
stal
Peharčkov
serec
,
ki
je
že
malo
preveč
rebra
na
očiten
videz
stavil
in
glavo
bolj
v
tla
ko
nakvišku
molil
,
osedlan
in
očejen
na
cesti
.
Peharček
je
z
všečnim
očesom
gledal
zdaj
svetle
dvajsetice
v
roki
,
katere
mu
je
mladi
gospod
dal
,
zdaj
usnjato
sedlo
,
ki
tako
lepo
stoji
na
koščenem
hrbtišču
njegove
kleke
.
Mladenič
se
je
malo
nerodno
skobalil
na
svojega
rosinanta
;
krčmar
pa
mu
je
veliko
njegovo
usnjato
torbo
na
konja
dal
in
ga
podučil
,
kako
mora
ravnati
s
pohlevnim
sercem
,
da
bo
rajši
stopal
.
»
Torej
srečno
pot
,
gospod
Kvas
,
«
dejal
je
zdravnik
,
»
pred
mrakom
boste
ravno
v
gradu
..
Sporočite
moj
pozdrav
gospodu
Benjaminu
.
Kmalu
enkrat
pridem
tja
s
svojo
hčerjo
,
da
mu
srečo
voščim
,
ker
je
dobil
tako
korenito
izobraženega
in
učenega
mladega
moža
svojemu
sinu
za
učenika
,
kakor
ste
vi.
Zbogom
!
Prav
vesel
sem
,
da
sva
se
seznanila
;
upam
,
da
nisva
bila
naprvo
in
nazadnje
vkup
.
Zahvaljujem
se
vam
za
druščino
.
«
»
Prosim
,
gospod
zdravnik
,
na
meni
je
zahvaljevati
se
vam
za
dobrotno
prijaznost
!
«
»
No
,
no
,
kajpak
!
Greh
bi
bilo
,
ko
vas
ne
bi
bil
na
voz
vzel
;
žal
mi
je
,
da
ne
utegnem
z
vami
v
stran
do
Slemenic
.
Srečno
!
«
Rekši
,
udari
Vencelj
po
konju
in
voz
zdrdra
po
stranskem
potu
.
Gospod
Kvas
—
tako
je
zdravnik
svojega
zdanjega
tovariša
klical
—
spodbudí
tudi
svojega
zaspanega
šarca
in
odjezdi
po
veliki
cesti
,
ko
si
je
,
kolikor
se
je
dalo
po
nejasni
Peharčkovi
razlagi
,
zapomnil
,
kje
mora
na
stran
zaviti
,
da
pride
prav
.
Dan
je
bil
prijazen
;
sonce
se
je
bilo
že
na
zahod
premaknilo
;
vendar
se
je
še
z
vso
žarnostjo
upiralo
potniku
v
hrbet
,
kar
mu
je
bilo
toliko
bolj
nepriležno
,
ker
se
je
izpod
kopit
nemarno
klavzajočega
konja
vedno
oblak
cestnega
prahu
vzdigoval
in
polnil
mladeniču
nos
in
ušesa
.
Zastonj
so
bile
vse
poskušnje
,
da
bi
žival
v
hitrejše
stopinje
pripravil
in
tako
vsaj
nekaj
prahu
za
seboj
pustil
.
Peharčkov
serec
je
bil
tepeža
in
suvanja
tako
vajen
ko
trave
;
zato
ga
ni
kar
tako
kdo
v
dir
pripravil
.
In
ker
je
Kvas
,
kakor
sedlu
nevajen
človek
,
nekaj
boječe
in
nerodno
sedel
,
zraven
pa
še
svojo
sitno
butaro
,
z
obleko
in
knjigami
natlačeno
,
moral
držati
pred
seboj
,
potem
se
razume
lahko
,
zakaj
se
je
le
počasi
nadalje
pomikal
.
Lovre
Kvas
je
bil
dovršil
vse
učenje
na
ljubljanskem
liceju
.
Rojen
pod
slamnato
streho
,
je
bil
v
zibeli
namenjen
,
da
bode
čez
nekaj
let
krave
pasel
,
potem
pri
bogatejšem
sosedu
za
hlapca
služil
in
naposled
po
očetovi
smrti
ubijal
se
z
malim
zemljiščem
deset
mernikov
posevka
kakor
vsi
Kvasovi
,
kar
jih
je
oče
Luka
po
starem
pomnjenju
znal
na
prste
našteti
.
Ali
rojenice
,
katere
imajo
pri
zibeli
vsakega
poštenega
Slovenca
svojo
odločno
besedo
,
naklonile
so
bile
našemu
Lovretu
kmalu
po
porodu
drug
,
lepši
namen
,
da
bo
delal
z
glavo
in
rabil
namesto
ótke
gosje
pero
.
Znano
je
življenje
ubogega
učenca
;
torej
mi
ni
treba
posebej
opisovati
Kvasovih
stisk
in
bojev
z
revščino
in
nadlogo
.
Posebno
izvrstna
glava
za
učenje
,
ljubezen
do
dobrega
reda
in
obnašanja
in
marsikatera
druga
lepa
lastnost
je
mladeniču
pridobila
podpornikov
in
prijateljev
in
je
delala
starima
roditeljema
veliko
upanja
,
da
se
jima
spolni
poslednja
,
največja
želja
.
Ali
čuda
,
dokončavši
ljubljanske
šole
,
tihi
mladenič
ni
»
hotel
dobro
storiti
«
po
materini
misli
in
,
ne
da
bi
bil
postal
mašnik
,
kazal
je
vse
bolj
posvetne
naklepe
.
Hotel
je
iti
v
daljna
večja
mesta
v
višje
šole
.
S
tem
pa
niso
bili
samo
ubožni
starši
nezadovoljni
,
ampak
zameril
se
je
tudi
večini
svojih
podpornikov
,
tako
da
je
bil
skoro
popolnoma
zapuščen
.
Vedel
je
pa
,
da
Angleži
še
niso
iznašli
tako
blagotvornega
stroja
,
da
bi
se
dalo
po
njem
od
zraka
ali
čiste
vode
živeti
.
Zato
mu
je
bilo
ravno
prav
,
da
je
po
nekem
priporočilu
dobil
začasno
službo
za
učenika
sinu
premožnega
graščaka
Benjamina
G
*
na
gradu
Slemenicah
.
Ker
je
bil
tudi
precej
slabotnega
zdravja
,
hotel
je
potemtakem
okrepiti
se
na
deželi
in
še
kaj
zaslužiti
za
daljnje
učenje
.
Tako
ga
najdemo
ravno
na
poti
.
Voza
iskaje
,
je
bil
po
sreči
naletel
na
zdravnika
Venclja
in
to
mu
je
naklonilo
prvič
prijetno
druščino
za
potovanje
,
drugič
pa
si
je
prihranil
voznino
.
Kmetje
ob
cesti
in
drugi
napotni
ljudje
so
,
srečevaje
Kvasa
,
zvedavo
ogledovali
mladega
jezdeca
.
Zlasti
mlade
deklice
so
se
rade
ozirale
za
njim
,
ker
po
svoji
zunanji
postavi
je
bil
Lovre
kaj
čeden
mladenič
.
Ne
veliko
čez
dvajset
let
star
,
oblednega
,
okroglega
obraza
z
visokim
čelom
in
živimi
črnimi
očmi
,
iz
katerih
je
bil
poprej
otožen
kakor
vesel
značaj
brati
,
bil
je
Kvas
na
prvi
pogled
vsakemu
zanimiv
človek
.
Obleka
njegova
bi
morda
v
vélikih
mestnih
sobah
ne
bila
veljala
za
lepo
,
a
za
na
kmetih
ji
ni
bilo
kaj
reči
.
Suknja
je
bila
iz
črnega
sukna
,
cela
in
še
neoguljena
,
dasiravno
bi
bil
poznavalec
po
natančnem
pogledu
sodil
,
da
je
temu
že
dolgo
,
kar
jo
je
krojač
iz
rok
dal
.
Isto
bi
se
moglo
reči
o
drugem
opravku
.
Lišpa
ali
drugih
nepotrebnosti
ni
imel
nič
na
sebi
,
samo
veliko
srebrno
uro
je
nosil
na
pozlačeni
verižici
,
katero
je
naš
mladi
prijatelj
zdaj
pa
zdaj
iz
žepa
potegnil
,
pogledovaje
,
kako
dolgo
že
hodi
.
Vedno
niže
se
je
sonce
pomikalo
.
Po
vročem
jesenskem
dnevu
je
nastajal
prijeten
večerni
hlad
.
Zamišljen
je
sedel
mladenič
na
konju
;
niti
zeleni
travniki
in
zapuščena
rjava
strnišča
niti
otožno
,
vedno
zeleno
smrečje
okrog
starih
,
domišljijo
budečih
razvalin
na
obcestnih
hribih
niso
mogli
potnikovih
oči
nase
obrniti
,
kajti
imel
je
veliko
premišljevati
.
Skoro
najlepši
del
svojih
let
je
imel
za
seboj
;
ali
vsa
ta
leta
so
mu
prinesla
malo
malo
užitka
.
Veden
trud
,
delo
,
nadloga
—
in
nekatero
bridko
uro
je
prestal
;
in
če
je
pogledal
v
najbližnjo
prihodnost
,
tudi
tu
ni
imel
veselega
upanja
.
»
Zdaj
pridem
v
tujo
hišo
,
k
tujim
ljudem
,
Bog
vé
,
kako
bom
tam
zadovoljen
.
Morda
dobom
puste
sitneže
za
svoje
zapovedovalce
,
ki
mi
bodo
dali
čutiti
,
da
sem
plačan
človek
,
hlapec
!
Ah
,
Bog
moj
,
kako
malo
tvojih
nazemskih
darov
bi
bilo
meni
potreba
,
da
bi
zlahka
prišel
do
samostojnega
in
srečnega
življenja
!
Koliko
je
ljudi
,
ki
v
obilnosti
živé
in
ne
poznajo
in
ne
vedó
,
kako
človeka
teži
čut
,
da
je
na
druge
navezan
,
da
se
za
tujo
mizo
useda
!
Vi
niste
poskusili
,
kaj
je
siromaštvo
,
vi
domišljavi
poetje
,
ki
trobite
in
pojete
svetu
,
da
je
več
sreče
v
uboštvu
ko
v
premožnosti
.
Res
je
morda
,
da
si
vsak
človek
sam
ustvari
srečo
,
ali
prvi
pogoj
v
tem
je
,
da
mu
usoda
pota
ne
zapira
.
«
Prišlo
mu
je
tudi
na
mar
,
kako
neokretno
se
mu
bode
pač
včasi
v
svojem
novem
stanu
zdelo
.
Vedel
je
,
da
je
velika
pokora
podučevati
trpoglavega
paglavca
,
zlasti
če
so
starši
v
svoji
preveliki
ljubezni
prepričani
,
da
ima
fant
bister
um
in
dobro
glavo
.
Dalje
ni
bil
Lovre
Kvas
veliko
vajen
,
vesti
se
po
navadni
etiketi
;
prosti
kmečki
sin
je
bil
bolj
utrjen
v
Horaciju
in
Homerju
ko
v
abotnih
poklonih
in
neslanih
govoricah
tako
imenovane
omikane
družbe
.
Vendar
,
kar
se
poslednjega
tiče
,
tolažil
se
je
s
tem
,
kar
mu
je
gospod
Vencelj
pravil
o
slemeniški
družini
;
z
druge
plati
pa
se
zopet
ni
tako
okornega
čutil
,
da
bi
se
mu
bilo
ravno
bati
,
in
zaupal
je
na
svoj
naravni
,
vednostno
dovolj
izobraženi
razum
in
čut
.
V
tej
razmišljenosti
je
bil
Lovre
Kvas
pozabil
paziti
,
kje
je
stranska
cesta
,
katera
po
Peharčkovem
popisu
drži
do
Slemenic
.
Šele
ko
je
sonce
zašlo
in
ko
so
ga
jeli
ljudje
bolj
pogosto
srečevati
,
domislil
se
je
,
da
je
morda
že
zgrešil
pravega
pota
.
»
Ali
je
tod
prav
do
grada
Slemenic
?
«
vpraša
starega
,
zgubanega
moža
,
ki
je
nesel
butaro
rogovilastih
,
neobrezanih
brezovih
vej
na
hrbtu
.
»
Ka-áj
?
«
zatuli
dedec
z
visokim
glasom
,
iz
katerega
se
je
dalo
soditi
,
da
je
gluh
.
Kvas
še
enkrat
vpraša
.
»
Metličja
sem
narezal
,
metličja
,
«
odgovori
mož
.
»
Vi
me
ne
razumete
,
oče
.
Jaz
bi
rad
vedel
,
koliko
je
še
do
Slemenic
in
kod
moram
iti
do
tja
.
«
Stari
dedec
ga
s
svojimi
malimi
očmi
debelo
pogleda
pa
pravi
:
»
Nu
aha
,
res
!
«
in
odide
počasi
svojo
pot
.
Če
ni
hotel
Lovre
s
svojo
kleko
na
sredi
ceste
ostati
,
moral
je
dalje
jezditi
,
dasiravno
se
mu
je
skoro
zdelo
,
da
bi
bilo
bolje
,
ko
bi
se
vrnil
;
kajti
,
po
uri
sodé
,
je
mislil
,
da
bi
moral
po
Peharčkovih
besedah
biti
že
na
Slemenicah
,
ko
ne
bi
bil
zgrešil
stranskega
pota
.
Pa
kakor
bi
mu
sovražen
duh
kljuboval
,
ravno
zdaj
ni
bilo
nobenega
človeka
na
cesti
.
V
vzhodu
je
mesec
pokazal
svoje
polno
lice
.
Čez
nekaj
časa
zagleda
majhnega
dečka
s
cajnico
na
rokah
,
ki
mu
je
ravno
naproti
tekel
.
Kraj
je
bil
malo
samoten
in
fante
je
morda
menil
,
da
je
ta
človek
v
suknji
eden
tistih
hudih
gospodov
,
ki
pridejo
očeta
za
davek
rubljevat
,
zato
se
je
ognil
s
ceste
na
travnik
.
»
Hej
,
fantič
,
stoj
!
«
vpije
jezdec
,
»
kod
se
hodi
do
Slemenic
?
«
Ali
bosonogi
deček
stisne
namesto
odgovora
svojo
kapo
pod
pazduho
in
jo
udere
po
travniku
,
kakor
bi
mu
bili
vsi
vragi
za
petami
.
Nejevoljen
je
začel
Kvas
rentačiti
in
jeziti
se
sam
nase
in
na
starše
,
ki
otroke
tako
izrejajo
.
Zdajci
zagleda
tretjega
človeka
in
misli
:
v
tretje
gre
rado
;
če
še
zdaj
nič
ne
zvem
,
pa
se
vrnem
in
prenočim
v
prvi
hiši
.
Mlada
deklica
s
košarnico
na
glavi
ga
sreča
.
»
Dober
večer
,
Micka
!
«
ogovori
jo
Lovre
ter
ji
zastavi
že
tolikokrat
ponovljeno
vprašanje
.
»
Oh
,
moj
Bog
in
mati
božja
,
«
odgovori
deklica
,
»
saj
ste
že
zašli
za
poldrugo
uro
predaleč
.
Ali
niste
videli
velike
smreke
na
samem
in
s
peskom
nasute
male
ceste
?
Tam
bi
bili
morali
v
stran
zaviti
.
Če
boste
počasi
jezdili
,
greva
vkup
,
pa
vam
bom
pokazala
.
Ravno
prav
bode
;
tako
me
vsaj
ne
bo
strah
.
«
Lovre
obrne
konja
in
počasi
sta
potovala
z
deklico
nazaj
.
Marsikaj
jo
je
vprašal
in
marsikaj
mu
je
povedala
medpotoma
,
česar
pa
ne
bomo
tu
sem
postavljali
,
ker
bi
za
katerega
resnobnejšega
izmed
prijaznih
bralcev
bilo
morda
premalo
važno
.
Ko
sta
prišla
do
imenovane
smreke
,
razložila
mu
je
,
katerih
potov
naj
se
ogiblje
,
da
bo
prav
prišel
..
»
Oblačno
je
malo
;
da
bi
le
Bog
dal
,
da
bi
se
mesec
ne
skril
za
oblake
,
pa
boste
lahko
našli
.
«
»
Aha
!
«
zarohní
tu
tretji
glas
in
Kvas
zagleda
čudovitega
moža
na
cesti
,
»
aha
,
dekle
,
jaz
bom
že
tvojemu
povedal
,
da
se
ti
z
drugimi
razgovarjaš
ponoči
pri
mésečini
;
slabo
te
bom
pohvalil
,
ha
,
ha
,
ha
!
«
»
Kaj
si
ti
,
Martinek
?
«
dejala
je
deklica
.
»
Glej
,
ta
gospod
gredó
na
Slemenice
.
Ti
greš
ravno
to
pot
in
lahko
ž
njimi
hodiš
.
«
Lovretu
pak
je
pošepnila
natihoma
:
»
Nič
se
ga
ne
bojte
;
čeravno
je
raztrgan
in
bos
in
grd
in
nima
prave
pameti
,
pa
je
pošten
.
On
je
deseti
brat
,
pot
dobro
vé
.
Lahko
noč
!
«
Povsod
poznan
,
nikjer
domá
,
kjer
uleže
uro
se
poslednjo
,
tam
smrt
mu
domovanje
dá
.
Fr.
Levstik
Kdor
pozna
življenje
,
dejanje
in
nehanje
,
misli
in
prepričanja
,
kakršna
so
bila
nekdaj
po
pripovedih
naših
starih
slovenskih
očakov
,
ki
,
gluhi
in
slepi
za
spačeni
novi
svet
,
vedno
le
čase
svojih
in
svojih
prednikov
dni
hvalijo
:
ta
mi
bo
pritrdil
,
da
je
bilo
pred
štirideset
in
več
leti
med
našim
narodom
veliko
več
poezije
ko
v
današnji
suhoti
.
»
Kje
se
zdaj
še
kaj
čudovitega
zgodi
?
Kdo
dandanes
še
kaj
vé
?
Le
kakov
sleparček
še
pride
,
da
človeka
opehari
.
«
Tako
pravijo
dedje
.
Koliko
časa
že
ni
bilo
slišati
o
desetem
bratu
!
V
poprejšnjih
časih
se
je
pa
še
vendar
včasi
naletel
,
ki
je
,
rojen
deseti
sin
,
iz
matere
,
s
čudovitimi
lastnostmi
in
zmožnostmi
obdarovan
,
po
božji
namembi
preganjan
,
od
hiše
do
hiše
po
širokem
svetu
hodil
,
za
srečo
povedoval
,
zaklade
pokazoval
,
pesmi
pel
in
pravljice
pravil
kakor
nihče
drug
.
Ljudje
so
ga
častili
,
radi
videli
in
mu
dali
živeti
in
spati
.
Pač
pride
v
kako
hribsko
dolino
še
zdaj
sem
ter
tja
kak
raztrgan
in
umazan
peripatetikar
,
ki
mu
robato
po
domače
pravimo
berač
,
ki
se
izdaja
za
desetega
brata
;
toda
svet
je
postal
neveren
,
manj
gostoljuben
ko
nekdaj
in
tudi
današnji
deseti
bratje
niso
tisto
ko
nekdaj
,
malo
vedó
in
,
kakor
očetje
trdijo
,
»
niso
drugega
ko
goljufje
«
.
Ta
čudna
prikazen
,
namreč
pomanjkanje
pravih
desetih
bratov
,
dá
se
menda
samo
tako
razlagati
,
da
slovenske
žene
niso
več
take
,
da
bi
zavrstjó
po
letih
deset
sinov
rodile
.
A
pustimo
taka
premišljevanja
bolj
izurjenim
mislecem
in
vrnimo
se
rajši
k
svojima
popotnikoma
.
Tiho
je
korakal
človek
,
katerega
je
Lovretu
deklica
imenovala
desetega
brata
,
konju
pred
gobcem
in
mladenič
je
imel
časa
dovolj
,
v
mesečini
opazovati
to
čudno
podobo
.
Bil
je
človek
kakih
štirideset
let
star
,
toda
že
mu
je
hrbet
hotel
lesti
v
dve
gubi
.
Na
sebi
ni
imel
drugega
ko
srajco
iz
najdebelejšega
platna
,
kakor
ga
sprede
slovenska
mati
,
dolge
hlače
iz
iste
tvarine
,
nekdaj
na
črno
pobarvane
,
zdaj
že
zarjavele
in
pod
koleni
jako
blatne
in
razcefrane
,
na
glavi
pak
mu
je
čepel
rjav
klobuk
s
širokimi
krajevci
in
čez
oglavje
z
belo
nitjo
prevezan
.
Da
mu
hlače
niso
uhajale
,
branila
je
usnjata
oprtavnica
,
na
križ
čez
ramo
razpeljana
.
Večerni
zrak
je
bil
precej
hladen
,
Lovretu
se
je
celo
mrzlo
zdelo
,
vendar
je
stopal
deseti
brat
bosonog
.
Da
bi
pa
kdo
ne
mislil
,
da
čevljev
nima
,
nosil
jih
je
z
bekovo
trto
prevezane
čez
ramo
.
Kaka
dva
pota
se
je
nazaj
na
Lovreta
ozrl
ter
ga
ostro
ogledoval
.
Pri
tej
priliki
je
Kvas
videl
obleki
popolnoma
primeren
obraz
.
Lice
je
kazalo
kosti
,
katere
so
imele
voljo
in
nagon
,
vsemu
obličju
štirivoglato
podobo
ustvariti
.
Strani
ste
bili
upadeni
in
šírok
nos
je
ošabno
nosnice
v
zrak
molil
.
Vrh
malih
sivih
oči
so
se
v
sredi
zraščene
obrvi
predrzno
visoko
vihale
gor
v
čelo
,
katero
se
ni
veliko
videlo
iz
zmršenih
lás
.
Dasiravno
ga
je
bila
deklica
potolažila
,
da
se
ni
treba
bati
desetega
brata
,
vendar
je
Lovreta
nekaj
čudno
spreletelo
,
ko
je
na
širokem
polju
ponoči
sam
bil
s
takim
nemalo
neznanskim
človekom
.
Ko
je
pa
čez
nekaj
časa
v
dalji
zapazil
luč
,
ohrabrilo
ga
je
to
nekoliko
in
mislil
si
je
,
kaj
mi
more
storiti
,
enega
se
ne
bom
bal
.
Da
bi
poprej
čas
minil
,
začne
pogovor
z
njim
.
»
Koliko
je
še
do
grada
?
«
»
Popred
boš
tam
,
kakor
pojdejo
spat
,
«
odgovori
deseti
brat
z
glasom
,
ki
je
bil
vse
drugo
pred
ko
prijazen
.
»
Ali
ste
vi
znani
z
gospodo
?
«
vpraša
dalje
Lovre
.
Njegov
drug
se
grozovito
zasmeje
,
potem
pa
reče
:
»
Ti
si
šema
!
Zakaj
me
pa
vikaš
?
Jaz
sem
Martinek
Spak
,
deseti
brat
,
kakor
vsi
otroci
vedó
.
Če
nočeš
,
da
bi
se
ti
kdo
smejal
,
ki
je
bolj
neumen
ko
ti
,
tako
me
pošteno
tikaj
,
pa
utegneva
še
prijatelja
biti
v
teh
letih
,
kar
boš
šolmoštraril
na
Slemenicah
!
«
»
Kako
pa
veš
,
kdo
sem
?
«
vpraša
Lovre
čudé
se
.
»
Saj
si
me
vprašal
,
če
sem
kaj
znan
na
Slemenicah
,
«
odgovori
Martinek
in
se
zopet
smeje
na
vsa
usta
.
Čudni
graščaki
morajo
to
biti
,
h
katerim
pridem
,
da
vsako
spremembo
v
svojem
družinskem
in
domačem
življenju
zaupajo
takim
ljudem
,
mislil
je
Kvas
sam
pri
sebi
.
»
Ker
je
videti
,
da
so
ti
povedali
,
da
bo
tak
in
tak
človek
prišel
,
«
reče
Lovre
,
»
moram
misliti
,
da
si
star
znanec
v
gradu
.
Zato
mi
lahko
poveš
,
kakova
je
gospodična
,
gospa
,
gospod
?
«
»
O
,
prav
lahko
ti
to
povem
,
«
odgovori
Martinek
.
»
Pa
nočeš
?
Zakaj
ne
?
«
»
Ti
nekaj
rad
poprašuješ
,
«
odgovori
Spak
.
»
Zato
mi
moraš
dovoliti
,
da
te
še
jaz
neko
reč
vprašam
.
Kako
sem
ti
kaj
jaz
všeč
?
«
Rekši
,
je
čudoviti
človek
Kvasa
tako
ostro
pogledal
s
svojimi
malimi
,
svetlimi
očmi
,
da
je
bilo
mladeniča
skoro
strah
.
Vendar
na
misel
mu
je
prišlo
njegovo
smešno
vprašanje
,
pobesil
je
oči
in
s
posiljenim
smehom
je
odgovoril
:
»
Prav
dobro
si
mi
všeč
,
prijatelj
,
zakaj
pa
ne
?
«
»
No
,
jaz
ti
bom
povedal
,
da
mi
tudi
ti
dopadeš
.
Mislil
boš
morda
,
da
je
to
pač
vseeno
,
pa
ni
taka
.
Martinek
Spak
,
deseti
brat
,
in
kakor
bi
se
še
lahko
imenoval
,
bode
ti
še
prav
prišel
v
sili
,
zato
ga
le
dobro
poznaj
.
Zdaj
ti
bom
pa
povedal
najprvo
to
,
kar
si
vprašal
.
Kakova
je
gospica
?
Da
mlad
človek
,
posebno
če
še
ni
grd
,
da
bi
ga
pes
oblajal
,
kakor
pravijo
,
da
sem
jaz
,
rad
pozvé
za
deklico
pred
ko
za
baburo
,
to
je
že
stara
reč
.
Z
grajsko
Manico
se
midva
prav
dobro
pomeniva
.
Morda
si
že
v
mestih
lepšo
videl
ali
pa
ne
.
Gospod
in
gospa
tudi
nista
napačna
,
pa
to
boš
že
še
vse
videl
in
skusil
.
«
»
Ali
si
že
ti
dolgo
tu
v
okolici
?
«
vpraša
Kvas
.
»
Kar
mi
je
mati
umrla
,
«
reče
Spak
nekako
zamolkleje
pri
tem
vprašanju
.
»
Kje
si
pa
doma
?
Kako
je
to
,
da
po
svetu
ne
hodiš
,
ker
praviš
,
da
si
deseti
brat
?
«
»
Jaz
sem
doma
,
kjer
so
dobri
ljudje
,
kjer
po
mojem
jeziku
govoré
.
Nimam
svojega
zapečka
,
pa
se
ne
pritožim
zato
.
Če
ne
verjameš
,
da
sem
deseti
,
pa
pusti
.
Misli
,
kolikor
hočeš
,
pa
malo
govori
,
če
nočeš
,
da
se
ti
kaj
ne
zgodi
.
Zdaj
pa
molči
o
tem
in
kaj
veselega
govori
.
Jaz
imam
poskočne
in
vesele
ljudi
rad
.
Juheja
,
hopsasa
!
«
In
kakor
bi
bil
naenkrat
ves
drug
,
poskoči
od
tal
,
zažene
čevlje
z
rame
daleč
od
sebe
proč
in
leti
zopet
ponje
.
Kvas
ni
mogel
razumeti
vsega
tega
.
»
Človek
mora
biti
malo
prismojen
,
«
mislil
si
je
.
»
Ali
znaš
peti
,
prijatelj
škric
?
«
vpraša
ga
Spak
.
»
Malo
,
pa
zdaj
ne
pojem
.
Ti
zapoj
!
«
Spak
vzdigne
glavo
proti
mesecu
,
odpre
široka
usta
in
hreščaje
začne
robato
pesem
:
»
Stara
baba
Iskrca
jedla
sok
iz
piskrca
,
migala
s
suho
bradó
,
hčer
zmerjála
je
takó
:
Če
boš
v
cerkvi
ti
na
moško
stran
,
kjer
Martin
stoji
mi
razcapán
,
tak
obračala
oči
,
če
bo
hodil
na
naš
prag
tebe
gledat
Martin
Spak
,
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
ha
,
ha
!
kaj
ni
lepa
,
pesem
o
meni
,
kaj
?
«
»
To
si
sam
zložil
?
No
,
poj
do
konca
!
Takih
sem
še
malo
slišal
.
«
»
Le
čakaj
,
prijatelj
suknjač
,
to
in
nekatero
ti
bom
še
zapel
,
če
se
bova
lepo
gledala
na
Slemenicah
.
Še
srečo
ti
bom
povedal
,
če
hočeš
,
precej
nocoj
.
Samo
to
si
izgovorim
,
da
se
mojih
sovražnikov
ogiblješ
.
«
»
Kdo
pa
je
tvoj
sovražnik
?
«
»
To
boš
zvedel
,
preden
bo
dva
,
tri
dni
.
Na
Slemenicah
ga
boš
videl
vsak
dan
.
«
Prideta
na
travnik
.
Pri
poti
je
stalo
na
samem
košato
lipovo
drevo
,
ki
je
fantastično
molilo
svoje
goste
veje
v
tiho
,
krasno
mesečno
noč
.
Na
zapadu
se
je
videla
s
hribca
prijazna
lučca
izmed
sadnega
drevja
,
grajske
strehe
so
se
v
mesečini
svetile
.
Mladeniča
so
zopet
obšle
prijetne
in
otožne
misli
vred
,
ko
je
zagledal
svoje
novo
stanovanje
pri
tujih
ljudeh
.
»
Tu
pod
lipo
grajska
Manica
sedéva
;
tu
sem
ji
srečo
povedal
,
«
pravi
deseti
brat
.
»
Saj
nič
ne
veš
,
«
odgovori
mladenič
.
»
Kako
prihodnost
bom
imel
jaz
?
«
»
Ti
boš
nekaj
doživel
tam
gori
,
česar
se
ti
še
ni
sanjalo
nikdar
.
Le
dobro
ogledaj
grad
,
mesec
sveti
lepo
,
pomnil
ga
boš
do
smrti
,
pomnil
boš
tudi
desetega
brata
,
čeravno
mu
ne
veruješ
,
do
groba
ga
boš
pomnil
.
«
Glas
Spakov
je
bil
pri
teh
besedah
popolnoma
različen
od
prejšnje
govorice
,
nekako
temen
in
strašán
,
tako
da
je
mladeniča
malo
osupnil
.
In
ker
se
je
ravno
ta
trenutek
luna
skrila
začasno
za
oblak
,
prešinila
ga
je
tembolj
neka
čudna
čut
;
rajši
bi
bil
že
v
gradu
ko
tu
s
tem
pol
norim
človekom
na
samotnem
polju
.
Dasiravno
kakor
izobražen
človek
ni
trohice
verjel
v
vraže
,
obšla
ga
je
vendar
misel
,
da
Martin
Spak
res
kaj
več
vé
ko
navadni
ljudje
.
Lahko
je
misliti
,
da
je
kraj
,
kjer
sedeva
in
sanjari
lepa
deklica
,
najsi
bode
tudi
nam
neznana
,
mikaven
za
mladeniča
,
čigar
»
srce
je
prazno
«
in
samo
hrepeni
po
nečem
,
česar
um
ne
vé
vselej
razložiti
.
Zatorej
je
Lovre
,
ko
se
je
luna
medtem
zopet
izza
oblaka
prikazala
,
pazljivo
ogledal
mesto
okoli
»
grajske
lipe
«
.
Ozek
pa
dolg
travnik
se
je
raztezal
po
dolini
.
Razen
lipe
je
raslo
samo
še
gosto
vrbovo
grmičje
ob
majhnem
šumečem
potoku
,
ki
se
je
zvijal
ravno
mimo
krasnega
drevesa
.
Pod
lipo
,
katere
deblo
bi
bila
komaj
dva
moška
obsegla
,
bila
je
okoli
in
okoli
napravljena
klopca
in
tla
so
bila
razhojena
,
očiten
dokaz
,
da
je
Spak
resnico
govoril
,
rekši
,
da
hodijo
dostikrat
le-sem
grajska
gospoda
,
posebno
pa
Manica
.
»
Prijazna
sprehajališča
imam
že
,
da
bi
le
še
vse
drugo
dobro
bilo
,
«
mislil
si
je
Lovre
.
»
Sitno
je
ponoči
priti
;
ali
ne
bi
mogel
tod
v
kaki
krčmi
prenočiti
?
«
vpraša
Lovre
.
Ko
odgovora
ne
dobi
,
obrne
se
nazaj
in
pogleda
za
Martinom
.
Nikjer
ga
ni
bilo
.
Lovre
si
ni
mogel
razložiti
,
ni
kam
ni
zakaj
ni
kdaj
mu
je
izginil
.
Ostalo
mu
ni
drugega
na
izbiranje
,
kakor
po
belo
potresenem
potu
v
grad
jezditi
,
katerega
je
imel
pred
očmi
.
Na
Slemenice
ga
je
peljala
pot
proti
zadnjemu
majhno
navkreber
.
Grajsko
poslopje
je
bilo
precej
prostorno
,
štirivoglato
in
v
dva
gorna
(
stropja
)
.
Dasiravno
je
bilo
zidano
,
kakor
se
je
iz
stavbe
dalo
soditi
,
že
v
novejšem
,
to
je
,
ne
v
srednjem
veku
,
poznalo
se
je
vendar
,
da
so
stavitelji
malo
v
mislih
imeli
take
čase
,
v
katerih
je
dobro
,
če
se
dom
da
braniti
.
Zato
je
okrog
in
okrog
spodnji
del
zida
imel
obliko
majhne
trdnjave
in
majhna
,
jako
zamrežena
okna
.
Gosto
sadno
drevje
je
raslo
okrog
in
okrog
gradu
po
hribcu
;
samo
proti
severu
je
bil
svet
nekaj
bolj
kamenit
in
gol
.
Zato
so
tam
stali
hlevi
in
druga
gospodarska
poslopja
.
Zadaj
se
je
svet
naglo
vzdigoval
do
strmega
holma
,
na
katerem
je
Kvas
na
hiter
pogled
zapazil
rogovilasto
zidovje
,
razsip
stanovanja
nekdanjih
gospodov
na
Slemenicah
.
Luč
,
ki
je
gorela
v
gradu
od
zdolaj
in
v
prvem
nadstropju
,
prepričala
je
Kvasa
,
da
še
družina
in
gospoda
ne
spé
.
Prišel
je
pobič
lep
in
mlad
,
pa
kaj
mi
je
prinesel
,
vprašala
ga
nisem
,
povedal
mi
ni
.
Narodna
pesem
V
zgornji
sobi
slemeniškega
grada
je
bila
majhna
druščina
okrog
omizja
zbrana
,
katero
hočemo
bralcu
bolj
natanko
predočiti
,
kar
se
tem
laglje
zgodi
,
ker
je
ni
bilo
več
ko
pet
glav
;
gospodar
z
ženo
,
hčerjo
in
malim
sinom
pa
Marijan
Piškáv
,
sin
sosednega
lastnika
na
pristavi
Polesku
,
komaj
četrt
ure
od
Slemenic
.
Benjamin
G
*
je
bil
meščanske
rodovine
;
ni
mogel
torej
ošabno
šteti
plemenitih
prednikov
,
ki
bi
si
bili
v
boju
tako
ali
tako
čast
pridobili
,
tudi
niso
bili
njegovi
pradedje
še
tako
dolgo
naseljeni
na
Slemenicah
,
da
bi
bil
mogel
gospod
Benjamin
svoj
pridevek
v
starem
kronistu
Valvasorju
brati
.
Pa
imel
je
devet
oralov
zemlje
,
lepe
bukove
gozde
,
precej
velik
vinograd
,
osem
parov
konj
in
celo
čredo
rogate
živine
—
in
to
je
bilo
,
s
čimer
se
je
graščak
več
ponašal
,
kakor
bi
se
bil
mogel
sklicevati
na
»
šestnajst
kolen
slovečih
pradedov
«
kakor
plemenitniki
znane
severne
dežele
.
Ko
se
naša
povest
začenja
,
bil
je
Benjamin
že
čez
petdeset
let
star
,
kar
so
sem
ter
tja
osiveli
lasjé
pričali
;
vendar
čisti
zrak
,
v
katerem
je
živel
od
svojega
dvajsetega
leta
,
kar
je
šole
popustil
,
ohranil
mu
je
bil
še
neko
mladeniško
krepost
,
zaradi
katere
je
svojo
nenavadno
visoko
postavo
še
vedno
pokonci
nosil
.
Obraz
njegov
je
bil
večidel
vesel
in
to
je
veliko
pripomoglo
do
tega
,
da
lica
in
čela
niso
razorale
tiste
črte
,
katere
nam
človeka
starejšega
delajo
,
kakor
je
v
resnici
.
Nočemo
segati
v
njegovo
življenje
nazaj
,
tu
povemo
le
dve
reči
,
namreč
da
je
bil
precej
po
zgodnji
smrti
svojega
očeta
vzel
svojo
zdanjo
ženo
,
še
bolj
miroljubnega
značaja
ko
on
,
dalje
pa
,
da
je
dolgove
,
katere
mu
je
bil
oče
zapustil
,
s
tem
poravnal
,
da
je
staro
opuščeno
pristavo
Polesek
z
nekaj
zemljiščem
vred
nekemu
priseljencu
,
do
tačas
neznanemu
gospodu
Piškávu
,
prodal
.
Roditeljema
nasproti
je
sedela
deklica
,
stara
kakih
tri
in
dvajset
let
.
Manica
je
bila
prvorojenka
in
edina
sestra
mlajšega
brata
,
komaj
devetletnega
Balčka
.
Postave
je
bila
bolj
očetove
,
kajti
prej
bi
jo
bil
človek
imel
za
veliko
kakor
za
majhno
.
Iz
modrih
oči
je
sijala
neka
mila
,
neskrbna
in
malomarna
melanholija
,
katera
je
bledo
lice
še
veliko
lepše
delala
in
skoro
morala
vsakega
nekako
čudno
ganiti
.
Njena
rdeča
usta
so
se
le
malokdaj
nasmehnila
.
Pa
ne
morda
zavoljo
tega
,
da
bi
bila
kaka
skrivnost
morila
deklici
mlado
srce
,
to
ne
;
sama
ni
vedela
,
zakaj
se
ji
včasi
smejati
ne
ljubi
,
ko
se
drugi
smejó
;
sama
ni
vedela
,
zakaj
ni
vesela
,
dasiravno
si
je
morala
izpovedati
,
da
ji
ne
manjka
ničesar
.
Oče
je
mislil
,
da
izvira
ta
lastnost
od
tod
,
ker
preveč
bere
;
pa
ker
je
ljubil
svojo
edino
izmed
štirih
rojenih
pri
življenju
ostalo
hčer
neizrečeno
,
zato
ji
ni
hotel
veselja
kratiti
s
kako
prepovedjo
.
Gosti
lasje
kostanjeve
barve
nad
visokim
,
čistim
čelom
,
pravilno
ustvarjen
obraz
in
cela
zrast
ji
je
dajala
nežno
,
čeravno
ne
posebno
lepoto
.
Bila
je
nekaj
časa
v
mestu
,
večji
del
svoje
omikanosti
in
vednosti
pak
si
je
pridobila
z
lastno
pridnostjo
.
Razen
domačega
,
še
nedoraslega
sina
je
sedel
na
koncu
mize
kakih
devetnajst
let
star
mladenič
,
Marijan
Piškáv
.
Imel
je
eno
tistih
obličij
,
ki
po
eni
strani
lahko
veljajo
za
lepa
,
po
drugi
pa
se
lahko
o
njih
reče
,
da
jim
še
nekaj
manjka
,
česar
se
ne
moremo
domisliti
.
Zdravega
,
životnega
mladeniča
je
vsak
na
prvi
pogled
uganil
iz
tega
obraza
;
nasproti
pak
bi
bil
moral
tisti
,
ki
trdi
,
da
se
človeku
z
obraza
bere
,
kako
živi
in
misli
,
soditi
,
da
je
življenje
in
mišljenje
Marijanovo
kaj
enolično
.
In
res
bi
se
tu
posebej
ne
bil
zmotil
.
Kakor
sosed
je
bil
skoro
veden
in
večen
gost
na
Slemenicah
.
Sredi
mize
je
gorela
voščena
sveča
in
okrog
svečnika
so
ležale
raztrošene
kvarte
.
»
Ali
jih
vržemo
še
enkrat
?
«
vpraša
mladenič
in
zbira
posamezne
podobe
.
»
Jaz
sem
se
že
naigrala
,
«
reče
Manica
in
potegne
knjigo
bliže
.
Videlo
se
je
,
da
bi
bila
rajša
brala
.
»
Kako
moreš
ven
in
ven
v
bukve
gledati
?
Ves
dan
si
vanje
zamaknjena
in
še
na
večer
se
jih
ne
naveličaš
,
«
pravi
Marijan
.
Ker
je
bil
v
prvi
mladosti
njen
tovariš
v
igri
,
torej
star
znanec
in
skoro
bolj
na
Slemenicah
domač
ko
na
domu
svojega
očeta
,
zato
jo
je
tikal
.
»
Jaz
sem
že
tudi
dejala
,
da
bi
bila
Manica
doktor
postala
,
ko
bi
bila
Balček
,
«
pravi
mati
nato
.
»
Ali
jaz
ne
bom
doktor
postal
,
mama
?
«
vpraša
deček
.
»
Ti
si
premalo
priden
,
vse
drugo
ti
je
bolj
mar
ko
bukve
,
«
pravi
mati
.
»
Le
počakaj
,
kadar
učenik
pride
,
ta
te
bo
že
nagnal
,
da
se
boš
pridneje
učil
,
ko
si
se
do
zdaj
.
«
»
Učenik
te
bo
ostro
držal
,
«
reče
Marijan
,
da
bi
dečka
podražil
.
Balček
je
verjel
,
naslikal
si
je
v
domišljiji
učenika
starega
,
grdega
,
ki
ga
bode
uhljal
in
lasal
,
kakor
je
v
vaški
šoli
videl
,
da
šolmošter
lasá
kmečke
fantine
,
in
na
jok
so
se
mu
ustnice
napravile
.
»
Nič
ne
verjemi
,
Baldvinče
!
Če
boš
priden
,
ne
bo
ti
nič
žalega
storil
novi
učenik
.
Midva
se
bova
vkup
učila
,
«
pošepnila
je
sestra
bratcu
na
uho
in
mu
z
lepo
ročico
pogladila
rumene
kodraste
lase
z
lica
.
»
Kdaj
pa
pride
?
«
vpraša
Marijan
.
»
Danes
bi
bil
imel
že
tu
biti
,
kakor
mi
je
pisal
moj
prijatelj
profesor
v
Ljubljani
,
ki
mi
je
to
reč
oskrbel
.
Bajé
da
je
izvrsten
mladenič
in
bil
eden
najpridnejših
učencev
,
«
odgovori
gospodar
.
»
Dobro
bo
to
!
«
pravi
Marijan
.
»
Da
bi
le
kaka
mevža
ne
bil
,
imel
bom
potlej
vsaj
tovariša
na
lov
.
Lisic
je
letos
dosti
,
v
vasi
doli
je
ena
že
precej
kur
odnesla
.
Predsinočnjim
sem
jo
bil
šel
čakat
,
dve
uri
sem
na
prelazu
sedel
,
nazadnje
pak
mi
je
bilo
dolgčas
ponoči
samemu
prežati
,
zebsti
me
je
začelo
,
obesil
sem
puško
čez
pleča
in
sem
šel
spat
.
Ko
bi
bil
še
enega
imel
,
pa
bi
bila
lepega
lisjaka
dobila
.
Tudi
zajcev
je
letos
dosti
,
Bog
vé
,
kako
je
to
,
da
je
letos
tako
srečno
in
rodovito
za
žival
.
«
»
Lovec
ste
,
morali
bi
vedeti
,
da
zato
,
ker
je
bila
lanska
zima
prav
gorka
in
je
torej
spomladi
bilo
veliko
zaroda
,
«
razlaga
gospod
Benjamin
.
»
Ali
bode
letos
velik
sneg
.
«
»
Bog
vé
,
morda
pa
ne
,
«
odgovori
gospodar
ter
se
nasloni
na
stol
.
»
Gotovo
,
jaz
vem
,
da
bo
,
«
trdi
mladenič
,
»
gob
je
bilo
letos
vse
polno
,
lišaj
po
hrastju
je
dolg
zrastel
,
dežja
je
bilo
malo
poleti
,
žerjavi
so
že
leteli
—
«
»
Bežite
,
iz
tega
vsega
se
ne
dá
nič
posneti
.
Vi
morate
bolj
pametno
misliti
.
Pustite
vraže
Martinu
Spaku
in
kmetom
doli
v
vasi
.
«
Manica
ni
poslušala
tega
pričkanja
,
odprla
je
bila
knjigo
in
jela
brati
,
mati
pak
je
imela
z
nekim
šivanjem
opravek
.
»
To
niso
vraže
,
«
ugovarjal
je
Marijan
in
bil
ravno
namenjen
svoje
prepričanje
dalje
razpeljevati
,
ko
pogleda
hišna
,
stara
Urša
,
v
sobo
in
pri
pol
odprtih
durih
naznani
,
da
je
neki
gospod
prišel
,
ki
bode
najbrž
hotel
čez
noč
ostati
.
»
Kdo
bi
pač
ponoči
prišel
?
«
dejala
je
gospa
,
hitro
svečo
prižgavši
.
»
Nima
biti
kdo
drug
kakor
učenik
,
saj
ima
danes
priti
,
najbrž
se
je
na
poti
kako
zamudil
.
Daj
napraviti
sobo
,
večerjo
in
kar
je
treba
,
grem
jaz
dol
.
«
Rekši
,
vzame
gospod
Benjamin
luč
svoji
ženi
iz
roke
in
odide
.
»
Kakšen
je
ta
gospod
?
«
klical
je
strežajki
Marijan
.
»
Ah
,
gospod
,
mlad
je
in
lep
,
prav
lep
,
«
dejala
je
Urša
in
še
enkrat
pomolila
glavo
v
izbo
.
»
Prijezdil
je
in
deseti
brat
je
ž
njim
prišel
;
to
pomeni
,
da
je
srečo
v
grad
prinesel
.
«
»
To
ti
je
lepa
druščina
,
kajne
,
Manica
,
gospod
učenik
in
capin
deseti
brat
!
«
In
kakor
bi
se
bil
bog
vé
kako
bistroumno
odrezal
,
smejal
se
je
mladi
gospodič
na
vse
grlo
.
»
Kaj
ni
Martinek
takov
človek
kakor
mi
?
Kaj
si
more
,
če
ima
malo
manj
pameti
včasi
.
Tudi
reveža
ne
smemo
zaničevati
.
Morda
je
on
boljši
vodnik
ko
kdo
drug
.
«
Po
stopnicah
so
se
zdaj
čuli
koraki
in
Lovre
Kvas
je
stopil
z
graščakom
v
sobo
.
»
Le
otresite
se
teh
premislekov
,
«
govoril
je
gospodar
,
»
tukaj
smo
na
kmetih
in
sami
domači
.
Ne
gledamo
vnanjosti
in
formalnosti
,
sploh
boste
nas
našli
kmečko
preproste
in
malo
meščanske
navade
v
hiši
.
To
vsak
vé
,
da
se
človek
po
poti
upraší
in
utrudi
,
usedite
se
!
«
Po
tej
prijazni
,
domači
sprejemi
je
bilo
Lovretu
nekako
dobro
pri
srcu
in
,
ko
se
je
hotel
izgovarjati
,
da
je
tako
pozno
na
večer
prišel
in
morda
zarad
tega
neprijetnosti
napravil
,
ni
mu
dal
gospod
Benjamin
še
besede
izgovoriti
in
ga
je
precej
seznanil
s
pričujočimi
in
svojo
ženo
,
ki
je
,
preskrbevši
potrebne
reči
,
zopet
v
sobo
prišla
.
Malega
Balčka
je
naglo
minil
strah
,
ko
je
videl
,
da
učenik
ni
nikakor
tak
kakor
oni
stari
doli
pri
fari
.
Ko
ga
je
celo
tako
prijazno
pogledal
in
mu
obljubil
,
da
bosta
gotovo
prijatelja
,
ker
vé
,
da
bode
priden
učenec
,
razbistrilo
se
je
popolnoma
dečkovo
obličje
in
ogledal
je
svojega
prihodnjega
učenika
od
nog
do
glave
.
»
No
,
gospod
Kvas
,
«
spregovori
graščak
,
ko
je
prebral
Lovrova
spričevala
in
priporočilno
pismo
svojega
nekdanjega
prijatelja
in
Kvasovega
profesorja
,
»
Iz
vsega
vidim
,
da
je
resnično
,
kar
sem
že
prej
o
vas
slišal
,
preden
sem
vas
poznal
.
Preverjen
sem
,
da
,
če
je
komu
mogoče
našemu
Balčku
glavico
zdramiti
,
bodete
jo
vi.
Gledite
in
prizadenite
si
,
da
vam
bode
vsaj
malo
podoben
nekdaj
,
in
prepričali
se
boste
,
da
bova
s
seboj
zadovoljna
.
«
»
Glavo
ima
dobro
,
«
pristavi
mati
in
ljubeznivo
pogleda
na
svojega
ljubljenca
,
»
lahkó
se
bode
učil
,
samo
—
«
hotela
je
reči
:
malo
razposajen
je
včasi
;
ali
ko
je
videla
,
kako
jo
je
sinček
za
obleko
cukal
in
proseče
ozrl
se
vanjo
,
naj
ga
ne
zatoži
,
nasmejala
se
je
in
ni
končala
stavka
.
»
Jaz
si
bom
gotovo
prizadeval
na
vso
moč
,
da
storim
svojo
dolžnost
,
in
,
ker
ima
moj
gojenec
,
kakor
milostljiva
gospa
pravijo
,
dobro
glavo
in
vem
,
da
bode
priden
,
imam
najboljše
upanje
,
da
bodeva
v
dveh
letih
precej
daleč
prišla
,
«
reče
Kvas
.
»
Samo
dve
leti
ste
namenjeni
pri
nas
ostati
?
«
vpraša
gospa
.
»
Da
,
dve
leti
,
potem
bi
rad
šel
na
višje
šole
,
kar
bi
bil
že
zdaj
storil
,
ko
ne
bi
bil
imel
nekih
ovir
ali
,
da
naravnost
povem
,
materialnega
pomanjkanja
in
malo
slabotnega
telesnega
zdravja
.
«
»
To
je
zato
,
ker
ste
bili
vedno
v
ozidju
in
ste
se
morda
preveč
trudili
z
ukom
in
podukom
,
kar
seveda
ne
tekne
zmerom
tako
telesu
kakor
duhu
,
«
dejal
je
gospodar
.
»
Ali
tu
pri
nas
na
deželi
imamo
ves
drug
zrak
kakor
v
mestu
,
zato
boste
pri
nas
zdravi
ko
riba
in
,
ker
ste
mladi
,
ne
odide
vam
univerza
,
tudi
če
se
pogodimo
s
časom
še
za
dalje
.
«
»
Boste
videli
,
gospod
učenik
,
«
spregovori
Manica
,
»
da
pri
nas
ni
tako
dolgočasno
življenje
,
kakor
si
morda
mislite
in
kakor
se
vam
je
na
prvi
pogled
zdelo
.
Posebno
ker
ste
ponoči
prišli
,
niste
videli
,
kako
lepo
okolico
imamo
.
Tukaj
pri
nas
se
boste
učili
lahko
naravo
in
ljudi
poznavati
;
zakaj
po
mojih
mislih
je
malokje
toliko
originalnih
,
nevsakdanjih
značajev
ko
v
našem
okrožju
.
Če
Bog
dá
,
privadili
se
boste
tako
našega
življenja
,
da
ostanete
tudi
več
ko
dve
leti
.
«
»
Beži
no
,
Manica
,
«
dejal
je
Marijan
,
ki
je
bil
medtem
kakor
doma
veliko
pipo
izvlekel
in
tobak
napravil
,
ne
vprašaje
za
nikako
dovoljenje
,
in
vstal
,
»
misliš
,
da
je
gospod
Kvas
—
tako
se
menda
pišete
,
če
sem
prav
razumel
—
ravno
tak
ko
ti
,
da
se
mu
bo
ljubilo
cele
ure
poslušati
neumnega
bernjavsa
desetega
brata
ali
pa
Krjavlja
tiste
prazne
kvasiti
ali
tiste
nore
pesmi
peti
ali
kamnoseka
Matijca
ogledovati
,
kako
v
leščevju
sedi
in
nič
ne
govori
,
beži
!
Midva
bova
rajša
hodila
rakov
lovit
,
zajcev
gonit
,
lisjaka
čakat
.
Pa
se
bomo
že
še
zmenili
,
deset
je
ura
.
Lahko
noč
!
«
Rekši
,
odide
Marijan
.
Lovre
je
iz
vsega
predomačega
obnašanja
mladeničevega
sodil
,
da
je
najbrž
Maničin
ženin
,
dasiravno
se
je
čudil
,
kako
nasprotno
mišljenje
se
vidi
med
njima
.
Ni
si
mogel
reči
,
da
bi
mu
bil
mladenič
povšeči
,
zato
tudi
precej
za
prvega
ni
imel
pravega
sočutja
do
njega
.
Bil
je
malo
v
zadregi
,
ko
ga
je
gospa
vprašala
,
kako
mu
kaj
sosed
dopade
.
Govorica
se
je
pletla
še
nekaj
časa
o
raznih
rečéh
.
Po
večerji
pak
,
katero
je
bila
nova
njegova
gospodinja
hitro
zanj
pripravila
,
razšla
se
je
družina
spat
in
Lovre
je
dobil
prijazno
sobo
z
razgledom
na
vrt
.
Svoje
reči
je
našel
že
tam
.
Dasiravno
truden
,
vendar
ni
šel
popred
spat
,
preden
ni
uredil
in
razložil
knjig
in
obleke
,
katerega
vsega
blaga
žalibog
ni
imel
veliko
.
Izbica
in
pohištvo
je
bilo
preprosto
,
ali
Lovre
še
v
svojem
življenju
ni
imel
tako
prijaznega
in
prijetnega
stanovanja
.
Premišljevaje
razne
skušnje
in
dogodke
današnjega
dneva
,
uleže
se
v
mehko
posteljo
s
sladkim
občutkom
trudnega
človeka
,
ki
je
dan
preživel
popolnoma
zadovoljen
z
njegovim
koncem
.
Komaj
nekaj
ur
popred
so
ga
še
obhajale
bridke
misli
,
tožil
je
nad
svojo
usodo
,
ki
mu
ni
dala
veliko
več
ko
revščino
,
ki
ga
je
drvila
že
blizu
od
praga
njegovih
željá
k
tujim
ljudem
—
in
zdaj
je
bil
srečen
,
kajti
vedel
je
,
da
so
ti
tuji
ljudje
dobri
.
Že
davno
je
bil
odpravil
svojo
kratko
večerno
molitev
,
pa
zaspati
ni
mogel
,
težko
ga
je
stalo
misliti
nocoj
na
milo
svojo
staro
mamico
in
na
Boga
;
razne
podobe
,
katere
je
podnevi
imel
pred
očmi
,
vrstile
so
se
mu
v
spominu
.
Zdravnik
Vencelj
,
posamezni
udje
grajske
družine
,
miloglasne
besede
Maničine
,
prelepa
njena
podoba
—
ah
,
kako
srečen
mora
biti
ta
Marijan
,
ki
je
menda
ženin
njen
—
čudna
prikazen
deseti
brat
,
njegove
preročne
besede
—
vse
se
je
mladeniču
čudno
vrtelo
po
glavi
in
,
ko
je
naposled
zadremal
,
vezale
so
se
te
misli
v
čudne
,
sladke
sanje
.
Ko
se
je
Lovre
drugo
jutro
zbudil
,
bil
je
velik
dan
.
Sonce
je
prijazno
sijalo
skozi
njegovo
okno
.
Čudil
se
je
,
kako
da
je
tako
trdno
in
dolgo
spal
,
kar
ni
bila
sicer
njegova
navada
.
»
Ljudje
si
bodo
mislili
,
da
sem
bog
vé
kak
zaspanec
in
nemarnež
,
«
dejal
je
in
naglo
na
noge
skočil
.
Ura
je
bila
že
osem
.
Obleko
je
našel
očejeno
in
pripravljeno
.
Hitro
se
opravi
in
odpre
okno
.
Zdaj
šele
je
mogel
natančneje
ogledati
kraj
in
lego
gradu
,
svojega
novega
stanovanja
.
Slemenice
so
stale
na
nizki
višini
.
Vrt
,
z
gostim
sadjem
preraščen
,
katerega
je
sinoči
le
na
pol
videl
,
razprostiral
se
je
po
rebri
posebno
lepo
na
južno
stran
.
Precej
za
vrtom
pa
se
je
začel
travnik
ob
obeh
platéh
malega
potoka
,
ki
se
je
daleč
po
vedno
ožji
dolini
med
vrbovimi
grmi
vil
in
bleščal
v
jutranjem
soncu
.
Tudi
velika
samotna
lipa
,
ki
je
ponosno
na
samem
raztezala
široko
razraščene
veje
,
dala
se
je
s
strani
zapaziti
.
Konec
dolgega
žleba
se
je
potok
nalival
v
širok
ribnjak
,
ki
je
bil
majhnemu
jezeru
podoben
.
Na
obe
platí
ribnjaka
pa
se
je
vzdigovala
strmina
,
na
desni
strani
gosto
preraščena
,
na
levi
pa
gola
,
kamenita
tja
do
vasice
,
ki
se
je
,
na
vzvišenini
stojé
,
okolici
kaj
lepo
podajala
.
Med
gradom
in
vasjó
je
bila
majhna
podružna
cerkvica
z
ograjenim
pokopališčem
,
katero
so
bili
nekdanji
slemeniški
gospodje
postavili
.
Proti
vzhodu
čez
vrt
in
čez
travnik
pak
je
Kvas
videl
posamno
večje
domovje
;
vendar
,
ker
je
stalo
tik
hoste
in
se
ni
veliko
videlo
iz
drevja
,
zato
ni
mogel
razsoditi
,
ali
je
hiša
premožnega
kmečkega
moža
ali
pa
gradič
.
Visoki
macesni
in
redno
nasajene
lipe
so
kazale
na
gradič
.
To
je
bil
Polesek
.
Ko
je
tako
skozi
okno
gledal
,
zapazil
je
desetega
brata
,
bosega
in
opravljenega
ko
včeraj
,
ki
je
izza
konjskih
hlevov
prignal
konja
,
katerega
je
on
včeraj
jezdil
.
Imel
je
veliko
batino
v
roki
in
,
ker
je
konj
počasno
stopal
,
usipaval
ga
je
neusmiljeno
prek
reber
po
dolgem
.
Prišedši
mimo
okna
,
je
zagledal
Kvasa
,
namežikal
z
očmi
,
na
čuden
smeh
široka
usta
raztegnil
in
zavpil
:
»
Dali
so
mi
gospod
,
da
bom
zver
tiral
Peharčku
nazaj
,
hi
!
Pa
ta
božja
stvar
tako
hodi
ko
polž
na
vlaku
.
Krjavlju
jo
bom
dal
na
popravo
,
takole
!
«
Pri
zadnji
besedi
zopet
loputne
z
gorjačo
po
konju
.
Kvas
ni
vedel
,
ali
bi
se
smejal
ali
jezil
nad
neusmiljenim
človekom
,
katerega
je
še
nekaj
časa
z
očmí
lovil
.
Stara
hišna
je
pokukala
v
izbico
in
,
vidé
,
da
je
vstal
,
poklicala
ga
je
k
zajtrku
,
ki
mu
ga
je
na
mizo
postavila
.
Obenem
mu
je
pravila
,
da
so
drugi
že
zunaj
,
»
gospod
pri
ljudeh
,
ki
češplje
tresejo
na
gornjem
vrtu
,
gospa
na
sušilni
jami
in
gospica
doli
po
vrtu
hodijo
.
«
Četrt
ure
potem
je
bil
tudi
Kvas
na
vrtu
.
Naproti
mu
pride
Manica
.
Danes
se
mu
je
še
veliko
lepša
zdela
.
Voščil
ji
je
dobro
jutro
in
ona
ga
je
vprašala
,
kako
mu
kaj
dopada
na
Slemenicah
,
kako
je
kaj
spal
in
druge
čisto
navadne
reči
,
na
katere
je
Lovre
rajši
odgovarjal
ko
dostikrat
na
še
tako
važne
.
Precej
pri
tem
razgovoru
pak
je
čutil
,
da
ima
gospodična
nekaj
v
sebi
,
kar
jo
veliko
više
postavlja
,
in
ravno
zató
je
bilo
vse
njegovo
obnašanje
skoro
nekako
boječe
.
Gospodična
je
to
menda
sprevidela
,
kajti
govorila
je
ž
njim
kakor
s
starim
znancem
prosto
in
domače
.
Ob
to
prijetno
druščino
pripravi
Kvasa
človek
,
ki
mu
je
bil
do
zdaj
še
neznan
,
ki
je
pa
naravnost
iz
grada
prišel
in
je
moral
biti
torej
domač
.
»
Glejte
,
tu
prihaja
naš
stric
Dolef
,
«
reče
Manica
in
,
ko
se
je
mož
približal
,
dejala
je
:
»
Stric
,
to
so
gospod
Kvas
,
naš
učenik
.
«
Novi
prišlec
je
bil
precej
prileten
in
suh
ko
sama
kost
.
Po
vsem
svojem
zunanjem
opravku
ni
bil
nikakor
podoben
,
da
bi
bil
ud
grajske
družine
.
Po
špičastem
koščenem
obradku
so
rasle
zapuščene
in
zastarane
ščetine
,
katere
so
zmršene
in
nerazčesane
pričale
,
da
je
lastnik
imel
jih
samo
zato
,
ker
je
bil
prezanemarjen
,
da
bi
jih
bil
obril
.
Čelo
vrh
globoko
ležečih
,
mročih
oči
bilo
je
visoko
pa
nagrbančeno
,
kolikor
se
je
dalo
razvideti
izpod
nekdaj
belega
,
zdaj
pa
orumenelega
raztlačenega
slamnika
in
ravno
tako
razkuštranih
,
sem
ter
tja
že
osivelih
,
dolgih
las
.
Obleka
ni
določila
,
ali
je
gospod
Dolef
star
krojač
ali
rokodelski
popotnik
,
kakršnega
na
veliki
cesti
srečaš
z
uprašeno
culo
na
plečih
,
ali
drugi
deseti
brat
.
Oguljena
suknja
,
na
komolcih
že
skoraj
votla
,
zapeta
do
brade
,
segala
je
komaj
do
tistega
neimenljivega
telesnega
dela
,
kateri
pri
sedežu
in
tepežu
največ
trpí
.
Hlače
so
bile
dolge
,
ozke
in
na
drobnih
,
koščenih
nogah
vendar
še
preohlapne
,
zlasti
od
spodaj
,
kjer
so
se
rjavih
čevljev
dotikale
,
blatne
in
s
peto
pohojene
.
»
Salve
,
prijatelj
,
ste
prišli
?
No
,
dobro
,
da
ste
prišli
.
Midva
se
bova
šele
kaj
zmenila
,
dva
študioza
,
eden
mlad
,
eden
star
.
Deklina
,
le
pojdi
,
ti
ne
razumeš
nič
tega
,
kar
se
midva
lahko
meniva
.
«
Rekši
,
izvleče
iz
žepa
malo
kmečko
pipico
in
zamazan
mehur
tobaka
in
si
jo
natlači
.
Manica
odide
po
vrtu
,
popred
pa
nekako
smejé
se
pogleda
Lovreta
,
ki
je
strmé
gledal
tega
moža
in
ni
vedel
,
kako
bi
odgovoril
;
ni
vedel
,
ali
je
prav
razumel
ali
ne
,
ko
je
dejala
:
»
Tu
prihaja
naš
stric
.
«
»
No
,
vidim
se
vam
kakor
kak
‚
vacuus
viator
’
,
kakor
Latinec
pravi
,
ne
vem
že
kateri
,
ali
Ovid
ali
Vergil
ali
Horacij
.
Pa
to
nič
ne
dé
,
če
človek
dolgo
živi
,
vse
mu
pride
v
koš
.
Včasi
smo
bili
že
drugi
ljudje
,
‚
fuimus
Troes
’
,
veselo
smo
živeli
,
pili
in
peli
,
da
nikdar
tega
,
in
Adolf
,
svojega
očeta
drugi
sin
,
ki
bi
bil
imel
tolar
vrh
glave
vrezan
dobiti
in
črn
talar
,
ni
bil
zadnji
.
Pa
zdaj
so
vse
tiste
urice
k
niču
.
Povejte
mi
,
moj
tovariš
,
kaj
bo
iz
vas
,
kam
se
boste
obrnili
,
ko
ste
filozofijo
in
fiziko
dognali
?
«
»
Ne
vem
še
,
nisem
se
še
določil
,
«
odgovori
Kvas
.
»
V
seminar
ne
?
«
vpraša
stric
Dolef
in
tlečo
gobo
v
tobak
potakne
.
»
Najbrž
da
ne
.
«
»
Pa
zakaj
ne
?
Glejte
,
ko
bi
se
jaz
ne
bil
premislil
in
bi
bil
to
,
kar
so
moj
rajnki
oče
menili
,
da
bodem
,
bil
bi
zdaj
ves
drugačen
trebušček
izredil
,
kakor
je
tale
.
Dekan
bi
bil
in
še
kaj
več
.
Pa
to
se
vé
,
ko
bi
pijače
ne
bilo
na
svetu
,
bilo
bi
marsikaj
drugače
.
Ko
bi
se
pes
ne
bil
za
grmom
zamudil
,
pa
bi
bil
zajca
ujel
;
tako
bi
bili
moj
oče
bolj
pametno
storili
,
ko
bi
bili
še
nekaj
malega
časa
živeli
.
Ko
so
umrli
in
je
ta
moj
brat
gospodarstvo
prevzel
,
ta
Benjamin
,
tačas
je
Dolef
dobil
po
oporoki
nekaj
petic
več
v
roke
in
halo
!
kakor
bi
vraga
spustil
,
bilo
je
vse
naše
!
Štirje
pravi
tiči
smo
bili
:
jaz
,
neki
Logar
,
Vesel
pa
neki
baron
Fric
Frik
,
in
mi
štirje
smo
imeli
groše
in
ves
svet
je
bil
naš
pri
poličku
.
Jeminej
,
to
so
bile
urice
!
Na
Starem
trgu
je
bila
lepa
Nežika
,
tista
nam
je
točila
do
štirih
čez
polnoč
.
In
pili
smo
ga
dan
na
dan
.
Drugo
jutro
sem
vselej
prišel
ves
zaspan
v
šolo
.
To
je
bilo
zadnje
leto
,
v
prvi
klopi
sem
sedel
—
imeli
smo
zgubanega
profesorja
,
ki
je
vedno
palico
nosil
pod
pazduho
na
ulicah
poleti
in
pozimi
;
ta
je
imel
latinsko
.
Jaz
sem
bil
popred
zmerom
priden
in
to
mi
je
potlej
,
ko
sem
samo
pil
,
tako
prav
prišlo
,
da
sem
ravno
tako
shajal
ko
drugi
,
ki
so
zvečer
do
desetih
v
bukvah
čepeli
.
»
Quid
tu
censes
?
«
je
prišla
vrsta
náme
in
Dolef
se
je
vzdignil
iz
prve
klopi
,
malo
bled
in
krvavih
oči
,
pa
vendar
še
čvrst
,
in
se
je
tako
odrezal
,
da
so
vsi
strmeli
.
In
na
večer
smo
spet
in
spet
pili
.
To
so
bile
urice
!
Povejte
mi
,
ali
je
današnji
dan
še
kaj
veselega
sveta
?
«
»
O
,
še
se
najdejo
!
«
odgovori
Kvas
,
»
toda
jaz
sem
takih
veselic
malo
skusil
.
«
»
Verjamem
,
verjamem
,
«
pravi
Dolef
in
hitro
tri
pote
na
gosto
dima
potegne
,
da
bi
spet
pravil
dalje
o
svojih
uricah
.
»
No
,
ljudje
so
se
sprevrgli
;
nemara
da
že
ni
več
pravih
pivcev
.
Glejte
,
kako
se
svet
spremeni
,
tempora
mutantur
!
Tisti
moj
tovariš
Frik
je
bil
svoje
dni
tak
,
da
je
vinski
kar
denar
trosil
—
trosil
,
zastópite
;
no
,
zdaj
pa
ljudje
povedó
,
da
je
neki
na
Štajerskem
sodnik
in
si
je
tako
prelevil
poprejšnjo
kožo
in
pamet
,
da
ga
ne
pije
kaplje
več
in
da
si
je
že
veliko
premoženja
naskoparil
.
Samo
jaz
sem
še
stari
ostal
in
bom
ostal
najbrž
do
groba
.
Včasih
sem
že
rekel
,
da
bom
popustil
pitje
,
ali
ne
gre
in
ne
dá
se
.
Kamor
se
človek
enkrat
vpreže
,
tam
mora
voziti
po
suhi
in
blatni
cesti
.
‚
Vino
pellite
curas
,
’
bere
se
v
Horaciju
,
če
se
ne
motim
.
«
»
Dobro
pamet
imate
,
da
niste
še
pozabili
takih
izrekov
.
Ali
ste
še
potlej
kaj
pečali
se
s
knjigami
?
«
vpraša
Lovre
.
»
O
,
kaj
še
!
«
odgovori
Dolef
.
»
Kar
so
rajnki
oče
umrli
,
pustil
sem
ves
uk
.
K
vojakom
sem
jo
bil
pobrisal
,
pa
je
nisem
mogel
daleč
prignati
.
Dejali
so
,
da
sem
vedno
pijan
,
pa
pijan
sem
bil
malokdaj
.
Res
sem
ga
zvračal
,
kakor
tisti
v
pesmi
:
En
starček
je
bil
,
je
vince
rad
pil
:
je
glažek
izpraznil
,
je
druzga
nalil
,
ali
znal
sem
ga
tudi
nositi
.
Kar
so
mi
bili
pa
oče
pustili
dote
,
tisto
je
šlo
z
vragom
;
pa
naj
gre
v
božjem
imenu
,
saj
mi
mora
brat
Benjamin
kot
dajati
do
smrti
in
pri
tem
se
še
vendar
včasi
kak
božjak
ulovi
,
da
