jopotisnil
v
drugo
sobo
,
ne
da
bi
sam
vstopil
za
njo
.
Tudi
je
vrata
zopet
zaprl
.
Nekaka
motna
,
modra
svetloba
je
bila
razlita
po
tem
prostoru
,
tako
da
dekle
v
prvem
hipu
ničesar
ni
moglo
razločiti
.
Ko
so
se
ji
oči
privadile
modrega
somraka
—
svetilnica
je
bila
skrita
za
nekakim
modrim
,
pajčolanastim
pregrinjalom
—
je
opazila
Marička
,
da
je
sama
in
da
ni
nikogar
v
precej
obširnem
prostoru
.
Prvo
,
kar
ji
je
sililo
v
pogled
,
je
bila
velika
podoba
na
steni
.
Kazala
je
čisto
Suzano
,
ko
je
kopala
belo
svoje
telo
in
ko
sta
jo
,
kakor
pripoveduje
sveto
pismo
,
opazovala
nečista
dva
starca
.
Tako
se
ji
je
svetila
kakor
bela
roža
sredi
zelenja
,
obraza
obeh
starcev
pa
sta
bila
grda
in
ostudna
.
„
Kaj
bo
?
“
je
vzdihnila
Marička
.
„
Kako
grdo
podobo
imajo
na
steni
!
Kdo
more
kaj
takega
gledati
!
“
Komur
niso
neznani
časi
,
v
katerih
je
Anton
Alojzij
,
mož
blagega
duha
in
izbranega
okusa
,
vladal
v
škofijskem
dvorcu
ljubljanskem
,
se
spominja
še
gotovo
ravnokar
omenjene
Suzane
.
Kdor
je
bil
blagega
duha
in
izbranega
okusa
,
se
ni
spotikal
nad
nebeško
nagoto
,
katera
se
je
kopala
v
zeleni
vodi
.
Stari
korarji
,
ki
so
s
svojim
duhom
bili
sorodni
svetopisemskima
dvema
starcema
,
so
pač
sramežljivo
povešali
svoje
poglede
,
če
so
tuintam
prišli
v
sobo
,
kjer
so
na
steni
viseli
Suzana
in
starca-nečistnika
.
„
Kako
more
milostljivi
škof
kaj
takega
vsakdan
gledati
!
“
Tako
so
godrnjali
ter
menili
,
da
so
boljši
od
svojega
škofa
.
Pri
tem
pa
nikdar
niso
pozabili
,
da
bi
ne
bili
—
takisto
skrivoma
od
spodaj
navzgor
—
svojih
oči
na
hitro
pašo
pognali
na
belo
telo
nage
Suzane
!
Korarsko
to
godrnjanje
ni
dosegalo
Antona
Alojzija
;
pod
njegovim
naslednikom
,
slabotnim
Jernejem
,
pa
je
bila
bela
Suzana
pregnana
iz
škofijskega
dvorca
.
Odkazali
so
ji
samotno
steno
na
samotnih
Goričanah
.
Poznejši
škofje
,
ki
so
katoliško
vero
reševali
na
Kranjskem
,
so
jo
pregnali
še
celo
pod
streho
goričanskega
gradiča
,
kjer
še
sedaj
plesni
,
če
je
niso
morda
prodali
kakemu
židu
.
Uboga
Suzana
!
Marička
je
čutila
,
da
ji
je
vročina
prešinjala
celo
telo
.
Mehanično
si
je
slekla
jopič
in
z
glave
si
je
snela
ruto
.
Bila
je
kakor
v
kletki
sinica
,
ki
si
želi
nazaj
v
svobodo
,
kjer
je
poprej
frfotala
.
V
svoji
stiski
je
pričela
moliti
in
s
pogledi
je
begala
po
stenah
naokrog
,
da
bi
ji
ne
bilo
treba
gledati
nespodobne
nage
ženske
.
Končno
je
sedla
na
mehek
stol
,
katerih
je
bilo
vse
polno
po
sobi
.
V
svojo
tolažbo
je
ugledala
na
strani
majhno
podobo
Matere
božje
,
katero
je
obdajal
venec
debelih
,
zlatih
žarkov
.
Ohladila
se
ji
je
duša
,
ker
je
pred
Božjo
porodnico
brlela
kakor
iskra
majhna
lučca
.
Takrat
so
se
nekje
v
steni
odprle
durce
,
katerih
dekle
dosedaj
niti
opazilo
ni
bilo
.
Vstopil
je
mož
v
beli
uniformi
,
ki
se
mu
je
tesno
prijemala
telesa
.
Po
dekletovem
mnenju
je
bil
vsaj
general
.
Bil
je
vitek
kakor
smreka
na
gori
in
napake
ni
bilo
opaziti
na
njegovi
podobi
.
Naslonil
se
je
na
zid
pri
vratih
ter
si
pri
tem
z
belo
roko
podprl
obličje
.
Melanholično
oko
njegovo
je
dolgo
objemalo
deklico
,
v
kateri
je
pod
temi
pogledi
vse
kipelo
.
Na
misel
ji
je
prišlo
,
da
je
pri
Frančiškanih
na
oltarju
angel
,
ki
ima
ravno
tak
obraz
.
A
mogoče
,
da
je
bil
obraz
tega
moža
še
krasnejši
.
Ko
jo
je
nekaj
časa
gledal
,
je
stopil
v
sobo
ter
zaprl
tapetna
vratca
za
sabo
.
„
V
imenu
Boga
in
sina
spasitelja
!
“
je
izpregovoril
in
mehki
ta
glas
je
segal
dekletu
do
srca
.
Ker
ni
vedela
drugega
izpregovoriti
,
je
dejala
slovensko
:
„
Na
vekomaj
,
amen
!
“
Obrnil
se
je
proti
Mariji
na
steni
,
se
globoko
priklanjal
ter
delal
čudne
,
široke
križe
črez
obraz
in
prsi
.
Suzane
niti
pogledal
ni
.
To
je
Maričko
docela
prepričalo
,
da
ima
pred
sabo
pobožnega
in
Bogu
dopadljivega
človeka
.
Nekaj
trenotkov
je
nato
hodil
po
sobi
gori
in
doli
.
Šepetal
je
sam
pri
sebi
in
Marički
se
je
zdelo
,
da
je
čula
besede
:
„
Ponižaj
se
,
da
boš
povikšan
!
“
Obstal
je
pred
njo
ter
vprašal
nemško
:
„
Kako
ti
je
ime
,
deklica
?
“
„
Marija
,
“
je
šepnila
,
„
Marija
,
gospod
general
!
“
Zamislil
se
je
,
a
pri
tem
je
njegovo
oko
zopet
počivalo
na
njenem
razžarjenem
obrazu
.
Počasi
je
izpregovoril
:
„
Marija
!
Dobro
ime
,
lepo
ime
je
to
!
Ime
matere
našega
spasitelja
!
“
Kazal
je
na
melanholičnem
obrazu
poteze
,
kakor
da
ji
je
povedal
Bog
zna
kako
važno
,
dozdaj
ji
še
neznano
novico
.
Potisnil
je
blazinasti
stol
v
njeno
bližino
in
sedel
je
tik
nje
.
Ko
je
nekaj
časa
zrl
proti
stropu
,
kjer
sta
bili
upodobljeni
mitra
in
škofova
palica
,
je
posegel
po
njeni
roki
.
Čutila
je
,
kako
so
se
je
oklenili
njegovi
prsti
,
prav
kakor
bi
se
vila
okrog
njene
roke
mehka
mačja
tačica
,
kadar
noče
pokazati
ostrih
svojih
krempeljčkov
!
Imela
je
zavest
,
da
ji
ni
večje
sreče
,
nego
sedeti
na
strani
tega
moža
,
ki
se
ji
je
zdel
kakor
višje
bitje
.
Zanesljivo
ni
bil
hudoben
človek
,
in
če
ji
ta
pove
,
da
jo
vzame
—
vzel
jo
bode
gotovo
!
Imeti
takega
moža
:
pri
tej
misli
se
je
v
glavici
zbeganega
deklica
vse
zmedlo
.
Ni
ji
izpustil
roke
;
pri
tem
je
videla
,
da
se
mu
je
po
prstih
vse
svetilo
od
dragih
kamenov
.
Prav
je
imela
Komarjeva
,
ta
grof
je
gotovo
imel
denarja
na
ostajanje
!
Skoraj
zblaznel
je
,
ko
so
mu
umrli
žena
in
otroci
!
Da
je
imel
dobro
srce
,
je
moral
vsakdo
opaziti
:
saj
mu
je
dobrota
silila
iz
vsake
črtice
na
bledem
obrazu
.
Zopet
je
izpregovoril
:
„
Marija
,
povej
mi
,
se
li
tudi
ti
tako
silno
dolgočasiš
na
zemlji
?
“
Pri
tem
je
dvakrat
ali
trikrat
prav
globoko
vzdihnil
,
da
se
je
deklici
od
samega
usmiljenja
topila
deviška
duša
.
—
Kaj
se
čem
dolgočasiti
,
“
je
odgovorila
,
„
ko
niti
trenotek
nisem
brez
dela
!
“
„
Ti
delaš
?
“
„
Seve
,
gospod
general
!
Kako
bi
drugače
mogli
živeti
!
“
„
In
kaj
delaš
?
“
„
Perem
,
pometam
,
fantku
obleko
šivam
.
Ker
mati
raznaša
perilo
,
moram
tudi
kuhati
.
“
Nekaj
se
je
zamislil
:
„
Pereš
?
Kolikor
se
spominjam
,
sem
te
videl
,
ko
si
prala
ob
vodi
,
pri
lesenem
mostu
tam
doli
.
Opozorili
so
me
na
tvoje
noge
,
ki
so
bile
kar
rdeče
od
mrzle
vode
.
“
Tu
se
je
zamolklo
smejal
.
Ona
pa
je
odgovorila
sramežljivo
:
„
Vsak
drugi
dan
perem
na
Ljubljanici
.
“
Ker
ni
poznal
stisk
preprostega
,
vsakdanjega
življenja
,
je
zaspano
vprašal
:
„
Čemu
sedaj
?
Počakala
bi
raje
gorkejšega
vremena
!
“
„
S
čim
pa
naj
bi
potem
živeli
?
“
je
vzkliknila
važno
.
Začudil
se
je
:
„
Ali
nimate
denarja
?
Saj
ga
je
vendar
toliko
na
svetu
!
“
„
Ljubi
moj
Bog
,
“
je
vzdihnila
,
„
kolikokrat
ga
ni
v
hiši
!
Še
soli
ne
moremo
plačati
!
“
„
Čemu
rabite
sol
?
“
„
Da
ž
njo
jed
solimo
!
“
„
Jeli
je
pri
tem
toliko
potrebujete
,
da
se
morate
radi
soli
zadolžiti
?
Reveži
,
reveži
!
Kako
je
to
vendar
mogoče
?
“
Prešinila
ga
je
posebna
misel
.
Posegel
je
v
žep
ter
izvlekel
pleten
mošnjiček
,
ki
je
bil
trdo
natrpan
s
cekini
.
Zlato
se
je
blesketalo
in
rožljalo
je
,
ko
je
mečkal
mošnjiček
v
beli
svoji
roki
.
„
Tu
je
nekaj
!
“
je
dejal
.
„
Vzemi
,
da
bodeš
imela
spomin
od
mene
in
da
ne
boste
soli
ostajali
na
dolgu
!
“
Malo
je
premišljala
,
pa
že
Komarjeva
ji
je
bila
pripovedovala
,
da
ima
grof
denarja
na
ostajanje
!
Ker
jo
bo
itak
vzel
,
čemu
bi
ne
smela
od
njega
vzeti
,
če
ji
hoče
kaj
dati
?
In
denarja
so
doma
tako
grozno
potrebovali
!
Zima
je
bila
,
mati
pa
je
nosila
poletno
obleko
,
ker
druge
imela
ni
.
Kar
tresla
se
je
od
mraza
.
Vzela
je
torej
pleteno
mošnjico
ter
jo
previdno
spravljala
v
žep
pri
svojem
krilcu
.
Pri
tem
pa
je
gledala
kot
črnooka
srnica
v
gozdu
,
če
kaj
nepričakovanega
vzbuja
njeno
pozornost
.
Zaskrbelo
jo
je
nekaj
:
„
Pa
boste
morda
sami
pomanjkanje
trpeli
,
če
mi
vse
daste
?
“
Tu
se
je
beli
general
tako
iz
srca
zasmejal
,
da
je
smeh
napolnil
celo
sobo
.
Vstal
je
in
francoski
je
vzkliknil
:
„
Oj
,
ta
neskaljena
narava
!
Mi
pa
smo
popačeni
in
grdi
grešniki
!
“
Zopet
je
sedel
k
njej
in
z
roko
se
je
dotaknil
njenega
razbeljenega
lica
:
„
Te
skrbi
ne
imej
!
Prav
lehko
dobim
denarja
!
“
„
Ga
imate
res
toliko
?
“
je
odgovorila
.
„
No
potem
je
pa
prav
.
“
Še
vedno
se
je
smejal
in
z
roko
si
je
dal
opraviti
okrog
njenega
obraza
.
Končno
je
izpregovoril
galantno
:
„
Lepe
oči
imaš
,
Marija
!
“
Pogleda
sicer
ni
povesila
,
a
oprostila
se
je
njegove
roke
ter
jo
rahlo
v
stran
potisnila
.
Odgovorila
je
mirno
:
„
Lepe
oči
,
gospod
,
vodijo
v
greh
in
dostikrat
so
človeku
v
večjo
pogubo
nego
v
korist
.
Tako
mi
je
pravila
mati
!
“
Dvignil
se
je
in
pričel
po
sobi
hoditi
.
„
Res
,
res
!
“
je
zastokal
.
„
Po
grehu
gazimo
in
na
tem
svetu
visimo
.
In
ne
mislimo
na
tja
,
kjer
bode
večnost
,
Marija
!
Ni
vere
v
Boga
,
ni
zaupanja
v
Boga
,
in
to
je
najhujše
!
“
Deklici
se
je
duša
napolnila
z
zaupanjem
do
njega
,
ki
je
tako
govoril
.
Veroval
je
v
Boga
in
zaupal
je
v
Boga
!
Tak
mož
je
ni
mogel
goljufati
!
O
tem
je
bila
sedaj
za
trdno
prepričana
.
„
Greha
se
moramo
pač
ogibati
!
“
je
odgovorila
prepričevalno
.
Te
besede
so
ga
pretresle
:
stopil
je
pred
podobo
Božje
porodnice
in
pred
njo
je
iznova
delal
široke
svoje
križe
.
„
To
čisto
dušo
rešiti
,
“
je
mrmral
,
„
bi
bila
velika
zasluga
.
Zavest
,
da
sem
jo
rešil
,
bi
mi
olajševala
smrtno
uro
!
“
In
pred
to
smrtno
uro
se
je
tako
grozno
tresel
!
„
Marija
!
“
je
izpregovoril
tiho
,
„
misliš
li
kdaj
na
smrtno
uro
?
“
„
Sem
prevečkrat
lačna
,
da
bi
mislila
na
smrtno
uro
!
Tista
že
sama
pride
in
še
prezgodaj
.
“
„
Lačna
si
tudi
?
“
je
vzdihnil
.
„
Kaka
sreča
!
“
„
Sreča
to
pač
ni
!
“
„
To
je
sreča
,
deklica
,
ki
je
ceniti
ne
umeš
!
“
Pozvonil
je
z
zvončkom
,
ki
je
bil
nekje
na
mizi
.
V
hipu
je
prilezel
kakor
senca
sluga
v
sobo
.
General
mu
je
v
ruskem
jeziku
nekaj
zaukazal
.
„
Morda
si
sedaj
tudi
lačna
?
“
„
Malo
sem
že
!
“
Takrat
je
zopet
prihitel
v
sobo
sluga
in
jako
spretno
je
nosil
tableto
z
jedili
.
Ž
njim
je
prišel
še
drugi
sluga
,
ki
je
nosil
steklenico
francoskega
vina
in
tenke
,
dolge
čase
,
kakršnih
Topolščakova
Marička
do
tedaj
še
ni
bila
videla
.
Zadišalo
je
po
pečenki
in
Bog
zna
po
čem
še
vse
in
razširilo
se
je
po
sobani
,
da
dekle
,
ki
je
dobivalo
največkrat
češpljevo
kašo
na
mizo
,
kaj
takega
poprej
še
nikdar
ni
bilo
doživelo
.
Slugi
sta
na
mizi
vse
lepo
razvrstila
:
beli
krožniki
,
beli
kruh
,
vse
je
bilo
vabljivo
razpostavljeno
.
Na
migljaj
gospodarjev
sta
slugi
zopet
izginila
.
„
Jej
,
Marija
!
“
Čemu
bi
se
dala
siliti
?
Skoraj
je
že
bila
njegova
nevesta
,
prav
nič
čudnega
torej
ni
bilo
,
če
je
že
sedaj
jedla
ž
njim
pri
eni
in
isti
mizi
.
Bila
pa
je
tudi
res
lačna
.
Ko
je
odhajala
od
doma
vsa
razburjena
,
skoraj
ničesar
ni
mogla
zaužiti
.
Čemu
bi
se
sramovala
?
General
sam
ji
je
položil
velik
kos
na
krožnik
in
belega
kruha
je
položil
tik
nje
.
„
Sedaj
prični
,
Marija
!
“
„
Jesti
res
ni
sramota
!
Pa
še
vi
dajte
!
“
Pri
tem
ga
je
tako
ljubko
pogledala
,
da
se
mu
je
pregrelo
telo
,
ki
je
bilo
od
užitkov
življenja
že
precej
omagalo
.
Z
zadovoljstvom
je
počivalo
njegovo
oko
na
deviškem
njenem
obrazu
.
Ker
je
bil
tiste
dni
pietist
,
ki
dostikrat
sam
ni
vedel
,
kaj
hoče
,
si
je
zopet
mislil
:
„
Nedolžno
to
dušo
moram
rešiti
in
privesti
jo
moram
k
pravemu
Bogu
!
“
Odgovoril
je
:
„
Ne
morem
!
“
„
Jesti
ne
morete
?
“
se
je
začudila
.
„
Morda
ste
bolni
?
Kdor
dobrih
reči
ne
je
,
je
gotovo
bolan
.
“
„
Bolan
nisem
!
“
„
Človek
je
največkrat
bolan
,
da
sam
ne
ve
!
“
Z
veliko
skrbnostjo
je
dostavila
:
„
Vidi
se
,
da
nimate
gospodinje
!
Bledi
ste
in
prav
bi
bilo
,
da
bi
pili
kamilični
čaj
,
predno
ležete
spat
.
Zjutraj
bi
se
prebudili
zdravi
kot
riba
v
vodi
.
Škoda
,
da
ga
vam
ne
morem
skuhati
!
Morda
kamilic
nimate
pri
hiši
?
“
Zopet
je
zazvenel
njegov
smeh
po
sobi
.
„
Drugikrat
mi
skuhaš
tak
čaj
!
Sedaj
pa
prični
jesti
,
da
se
ne
shladi
!
“
Pričela
je
jesti
.
In
jedla
je
s
tisto
živo
slastjo
,
katero
dajeta
mladost
in
nepokvarjen
želodec
.
Vedla
se
je
pri
tem
čudovito
ročno
,
v
najmanjši
zadregi
ni
bila
.
Še
celo
vilice
in
noži
ji
niso
delali
nikake
težave
!
Vladar
vseh
Rusov
pa
je
kar
strmel
,
kako
brzo
se
je
izpraznil
krožnik
.
„
Da
bi
človek
le
enkrat
v
letu
mogel
tako
jesti
!
“
si
je
mislil
.
„
To
je
mladost
,
ki
pač
prehitro
poteče
!
“
Ko
se
je
bilo
dekle
nasitilo
,
je
car
izpregovoril
:
„
Sedaj
moraš
pa
še
piti
!
“
Natočil
je
kupico
s
penečim
vinom
.
Morala
je
piti
,
pa
se
je
komaj
z
usti
doteknila
čaše
ter
jo
odložila
.
„
To
je
pa
sladko
!
“
je
vzkliknila
.
„
Pravijo
,
da
raste
tako
vino
v
sveti
deželi
.
Od
tam
je
gotovo
!
“
Iznova
je
vzela
čašo
v
roke
in
zopet
je
malo
pila
.
Kar
je
bilo
ostalo
v
kupi
,
je
izpil
beli
general
.
Nato
je
vprašal
kipeče
:
„
Veš
li
,
Marija
,
kaj
se
je
sedaj
zgodilo
?
“
„
Ne
vem
!
“
je
odgovorila
,
a
pri
tem
ji
je
nehote
zaplala
kri
v
obraz
.
„
Ugovarjala
nisi
,
da
sem
pil
s
tabo
iz
ene
in
iste
kupe
.
Pri
nas
v
Rusiji
je
to
znamenje
velikega
prijateljstva
!
“
„
Ali
res
?
“
Izvlekla
je
nekje
rutico
ter
si
brisala
razvneto
lice
.
In
zopet
je
ponovila
:
„
Ali
res
?
“
„
Da
,
velikega
prijateljstva
,
katero
hočeva
tudi
midva
skleniti
!
“
„
Če
želite
?
“
„
To
prijateljstvo
pa
se
mora
potrditi
tudi
s
poljubom
.
Taka
je
navada
pri
nas
v
Rusiji
!
“
„
Ali
res
?
“
„
Naj
je
potrdiva
tako
?
“
„
Če
želite
?
“
Ponudila
mu
je
svoj
obrazek
in
z
mladeniškim
ognjem
je
pritisnil
svoja
usta
na
njena
.
Beli
sneg
je
padel
na
rdečo
rožo
—
in
zamoril
jo
je
.
Ali
ona
je
živela
samo
od
sladkosti
tega
trenotka
.
Zdelo
se
ji
je
,
kakor
bi
bilo
zasijalo
zlato
solnce
v
sobo
in
tudi
v
njeno
srce
,
v
katerem
se
je
od
sreče
vse
žarilo
.
„
Prijatelja
hočeva
ostati
!
“
Pri
teh
besedah
jo
je
zopet
poljubil
.
Zašepetala
je
:
„
Če
želite
?
“
Preobšlo
ga
je
kesanje
.
Pričel
je
gori
in
doli
hoditi
ter
godrnjal
:
„
Tako
te
duše
ne
boš
rešil
,
Aleksander
Pavlovič
!
Kako
krasno
bi
bilo
,
če
bi
se
po
teh
krajinah
razširila
sveta
pravoslavna
vera
!
“
In
že
je
bil
pred
podobo
Božje
porodnice
in
lajšal
si
je
vest
z
globokimi
pokloni
in
s
širokimi
križi
.
Takrat
se
odpro
vratca
v
steni
.
V
okviru
teh
vratec
se
je
prikazal
bogato
opravljen
dvornik
,
ki
se
je
skoraj
do
tal
priklonil
.
„
Kaj
je
?
“
je
zarežal
car
.
Oni
je
opazil
srd
svojega
visokega
gospoda
.
S
strahom
je
šepnil
:
„
Njega
veličanstvo
,
cesar
avstrijski
!
“
„
Pridem
takoj
!
Odrini
!
“
Dvornik
je
izginil
.
Car
pa
si
je
jezno
—
grizel
ustnico
:
„
Kaj
neki
hoče
?
Ni
mogel
priti
po
dne
?
Brez
dvojbe
kaj
takega
,
o
čemer
bi
se
jutri
tudi
lahko
govorilo
!
Teh
laških
vprašanj
sem
do
grla
sit
!
“
Obstal
je
pred
deklico
.
„
Posli
vam
napravljajo
jezo
?
“
je
vprašala
boječe
.
„
Posli
,
prav
praviš
,
posli
!
“
Dobra
volja
se
je
povrnila
in
čaroben
smehljaj
se
mu
je
razlil
po
divnem
obrazu
.
„
Nič
ne
de
,
“
je
govoril
sam
pri
sebi
,
„
lep
večer
je
pa
le
bil
!
“
Obrnil
se
je
k
dekletu
:
„
Kličejo
me
!
Za
danes
je
čas
potekel
.
In
niti
povedati
nisem
mogel
,
radi
česa
sem
te
klical
k
sebi
.
Kdaj
prideš
zopet
?
Jutri
,
ravno
ta
čas
!
“
„
Če
želite
?
“
„
Dobro
!
Jutri
,
ravno
ta
čas
!
A
moja
skrb
bode
,
da
naju
nihče
ne
bo
motil
.
Z
Bogom
,
Marija
!
“
Oblekla
je
jopič
in
zavezala
si
je
ruto
okrog
glave
.
Ko
je
že
odhajala
,
je
zaklical
:
„
Čakaj
!
“
Stopil
je
v
kot
ter
ji
nekaj
prinesel
:
pred
strmečim
njenim
pogledom
je
razprostrl
dragoceno
svilnato
ruto
,
pretkano
s
srebrom
in
zlatom
.
Dejal
je
mehko
:
„
Tu
imaš
dar
od
mene
!
“
Odgovorila
je
srečna
:
„
Še
nositi
si
je
ne
bodem
upala
,
tako
je
lepa
!
“
„
Nosi
jo
v
moj
spomin
!
“
„
Če
želite
?
“
Sam
ji
je
odprl
duri
in
toliko
časa
je
zrl
za
njo
,
da
je
stopila
iz
predsobe
na
razsvetljeni
hodnik
.
Na
hodniku
je
Marička
kakor
omamljena
obstala
.
Carski
poljub
ji
je
še
vedno
gorel
na
ustnih
,
a
v
njeni
duši
je
zacvetla
ljubezen
,
prva
ljubezen
.
Vzlic
vsemu
temu
pa
se
je
v
njej
vzbudila
praktičnost
:
takoj
je
potipala
ob
krilcu
,
če
ima
še
pleteni
mošnjiček
z
rumenimi
cekini
.
Zopet
je
mislila
,
kako
bodo
rumeni
ti
zlati
dobrodošli
doma
in
z
lahko
vestjo
se
bodo
smeli
rabiti
,
ker
na
njih
ni
tičal
ne
greh
,
ne
hudobija
.
Ko
se
je
prepričala
,
da
je
mošnjiček
še
v
žepu
,
je
spravila
vrhu
njega
še
drugi
dar
,
svilnato
rutico
.
Pa
njene
misli
so
se
dalje
predle
.
Brat
je
bolan
,
sedaj
mu
pokličejo
zdravnika
.
In
prav
nikogar
drugega
nego
mladega
Čubra
,
ki
je
za
otroke
posebno
dober
.
Tudi
meso
mu
je
hotela
kuhati
vsak
dan
,
da
ga
mine
zelenost
z
obraza
,
radi
katere
sta
ona
in
mati
imeli
že
toliko
skrbi
.
Glavica
ga
bo
ponehala
boleti
in
h
Kapusu
ga
tudi
več
ne
pošljejo
.
Če
bi
bile
kake
težave
radi
tega
,
ji
bo
sigurno
pomagal
general
,
če
ga
poprosi
pomoči
.
Vse
bo
dobro
!
V
tistem
hipu
se
je
obljubila
na
božjo
pot
na
Dobrovo
.
Takoj
prihodnjo
nedeljo
pojdejo
.
Tudi
fantek
bo
moral
ž
njimi
.
Vsa
obitelj
se
je
morala
Materi
božji
spodobno
zahvaliti
,
ker
le
ona
jim
je
pripomogla
do
teh
dobrot
!
Zdaj
bo
fantek
že
tudi
zdrav
in
z
njimi
pojde
in
malega
kruhka
in
drugih
sladčic
mu
nakupi
,
da
bo
komaj
nosil
culico
!
Ko
se
je
ozirala
,
se
ji
je
zdelo
,
da
je
preustvarjena
,
da
ima
druge
oči
!
Vse
se
ji
je
videlo
drugače
:
zorno
in
solnčnato
.
Pričakovala
je
je
nepopisna
sreča
,
a
pridobila
jo
je
—
brez
greha
!
Ravno
tedaj
je
njej
nasproti
stopil
na
hodnik
njen
beli
general
.
Ob
njegovi
strani
pa
je
stopal
plešast
človek
,
ki
je
bil
takorekoč
obložen
z
zlatom
.
Bil
je
to
cesar
Franc
,
ki
ga
je
car
Aleksander
vodil
v
notranje
svoje
stanovanje
.
Štela
je
v
dobro
znamenje
,
da
ga
je
še
enkrat
videla
ta
večer
!
Odšla
je
po
stopnicah
.
Pod
hodnikom
na
dvorišču
je
bilo
skoraj
tema
.
Obstala
je
,
da
bi
pomislila
,
kam
ji
je
iti
.
Tik
stopnic
na
desno
je
bila
zapuščena
čumnata
,
kjer
je
škofov
hišnik
spravljal
svojo
šaro
.
Kaj
sedaj
ondi
spravljajo
,
ne
vemo
.
Za
časa
kongresa
pa
so
morali
tudi
ta
prostor
porabiti
za
spremstvo
ruskega
carja
.
Uporabili
so
pač
vsako
luknjo
,
ki
so
le
mogli
v
njo
postaviti
posteljo
.
Tudi
v
omenjeni
čumnati
sta
stanovala
dva
častnika
carjeve
telesne
straže
.
Za
silo
so
jo
izpremenili
v
stanovanje
in
peč
so
postavili
tja
,
ker
bi
drugače
živ
krst
ne
bil
mogel
prebiti
v
mrzli
votlini
.
„
Tu
je
izhod
,
dekle
!
“
Tako
je
ogovoril
Maričko
nekdo
,
ki
je
ondi
bržkone
čakal
nanjo
.
Rahlo
jo
je
potisnil
k
odprtim
vratom
.
V
svoji
zmedenosti
je
mislila
,
da
stoji
pred
ravno
istim
izhodom
,
pri
katerem
je
bila
vstopila
.
Ni
se
torej
branila
pritiska
.
Ko
pa
je
prestopila
prag
,
ni
imela
pred
sabo
zidov
šenklavške
cerkve
,
pač
pa
jo
je
obdajala
popolna
tema
.
Čutila
je
tudi
,
da
so
se
vrata
za
njo
zaprla
.
Predno
se
je
svojega
položaja
čisto
zavedela
,
jo
je
pograbil
nekdo
z
močno
roko
.
V
prvem
strahu
je
hotela
zaklicati
na
pomoč
,
ali
na
usta
se
ji
je
položila
dlan
,
da
ni
mogla
dati
glasu
od
sebe
.
Pač
pa
ji
je
pri
tem
zašel
tuj
prst
med
zobe
in
te
zobe
je
stisnila
v
svoji
grozi
z
vso
močjo
,
da
je
kar
čutila
,
kako
se
ji
je
po
ustih
razlila
slanikasta
tekočina
.
Brez
dvojbe
človeška
kri
!
Ugriznjenec
je
grdo
zatulil
.
Deklica
je
v
svojem
obupu
grabila
z
roko
po
temi
:
naletela
je
na
kodrasto
glavo
in
z
nečloveško
močjo
je
izruvala
čop
las
,
da
se
je
tuljenje
ponovilo
.
Čulo
se
je
zamolklo
preklinjanje
.
Potem
je
nekdo
branečo
se
po
glavi
udaril
ali
jo
na
kak
drug
način
omamil
,
da
se
je
ž
njo
lahko
počenjalo
,
kar
se
je
hotelo
.
Polazijatske
razmere
so
se
za
tisto
noč
naselile
v
ljubljanskem
škofijskem
dvorcu
!
—
Car
Aleksander
Pavlovič
je
slabo
spal
tisto
noč
.
Z
avstrijskim
cesarjem
se
je
moral
dolgo
časa
razgovarjati
.
Prišla
je
bila
vest
,
da
je
v
Piemontu
zavrelo
in
da
je
Aleksandrija
,
stara
trdnjava
,
v
živahnem
uporu
.
Vse
to
je
provzročevalo
žive
skrbi
v
kronanih
glavah
.
Polnoči
je
že
bilo
odbilo
,
ko
se
je
poslovil
avstrijski
vladar
.
Skoraj
do
jutra
se
je
premetaval
po
svojem
ležišču
:
mislil
je
na
vulkan
,
na
katerem
so
sedeli
vsi
tedanji
suvereni
,
mislil
je
na
revolto
v
Piemontu
,
ali
največkrat
se
je
spominjal
mlade
deklice
,
s
katero
se
je
bil
dobro
zabaval
.
„
Otrok
narave
!
In
gotovo
mi
bode
sladila
puste
dni
pustega
ljubljanskega
kongresa
!
“
Tedaj
na
greh
že
niti
mislil
več
ni
!
Še
predno
se
je
mračilo
,
je
hotel
vstati
.
„
Danes
zopet
pride
!
“
Pozvonil
je
telesnemu
svojemu
strežaju
,
da
bi
ga
prišel
napravit
.
Ravno
v
istem
času
sta
vstajala
spodaj
v
čumnati
tik
stopnic
dva
častnika
v
cesarski
telesni
straži
,
mlada
aristokrata
,
ki
sta
živela
v
veri
,
da
je
njima
v
Avstriji
dovoljeno
vse
tisto
,
kar
sta
smela
počenjati
na
ruskih
svojih
grajščinah
.
Bila
sta
to
naša
znanca
,
s
katerima
smo
se
bili
seznanili
na
razsvetljenem
hodniku
škofijskega
dvorca
.
„
Ivan
Arkadjevič
,
“
je
izpregovoril
prvi
,
ki
je
že
napol
opravljen
lazil
po
sobi
ter
skupaj
vlačil
ostalo
svojo
obleko
,
„
Ivan
Arkadjevič
,
hudič
naj
me
vzame
,
če
mi
ni
nekaj
tesno
pri
srcu
!
Neumna
afera
je
to
bila
!
“
„
Tepec
si
,
Maksim
Porfirovič
,
“
je
odgovoril
drugi
,
ki
je
počasi
lezel
iz
postelje
,
„
kdo
naju
če
izdati
?
“
„
Morda
ženska
sama
!
“
„
Ženska
,
ki
se
prodaja
za
denar
!
Več
kot
jih
je
,
ljubše
ji
je
.
Veruj
mi
,
Maksim
Porfirovič
,
to
je
povsod
tako
:
v
Rusiji
kakor
v
Avstriji
!
“
„
Ne
vem
,
Ivan
Arkadjevič
,
ne
vem
!
Vrag
vedi
,
da
me
skrbi
!
Čemu
se
je
potem
tako
branila
?
“
„
Ljubček
moj
,
tresla
se
je
za
svoj
denar
!
Njega
imperatorsko
veličanstvo
plačuje
enake
reči
z
zlatom
!
“
„
Morda
imaš
prav
,
Ivan
Arkadjevič
.
Ali
branila
se
ni
slabo
in
le
satan
ji
je
vodil
roko
v
mojo
prokleto
grivo
!
“
Vzel
je
ubito
ogledalo
v
roko
:
„
Zlodej
,
Ivan
Arkadjevič
,
kar
bela
lisa
se
mi
vidi
na
glavi
!
Tonzuro
imenujejo
katoliški
popi
kaj
takega
!
Preskrbela
me
je
s
tonzuro
ta
ljubezniva
devica
!
“
Opasal
si
je
sabljo
ter
se
prisiljeno
smejal
.
Odgovoril
je
Ivan
Arkadjevič
:
„
Kaj
boš
ti
vzdihoval
!
Glej
,
kako
je
to
preklicano
devče
mene
zdelalo
!
“
Umival
se
je
ravno
in
v
mrzli
vodi
si
je
hladil
roko
.
Dvignil
jo
je
ter
pokazal
tovarišu
prst
,
na
katerem
se
je
videl
sredi
velike
in
rdeče
otekline
grd
,
črn
odtisk
.
„
Ta
peklenska
podlasica
ima
ostre
zobe
!
In
ravno
v
moj
prst
jih
je
zasadila
!
Še
obleko
s
težavo
spravljam
nase
,
in
kako
naj
opravljam
svojo
službo
,
to
mi
povej
,
Maksim
Porfirovič
?
“
„
Izgovori
se
,
“
je
del
oni
,
„
da
te
je
konj
v
hlevu
pograbil
za
prst
.
Če
me
kdo
vpraša
,
mu
to
potrdim
!
“
„
Dober
svet
je
to
,
Maksim
Porfirovič
!
Pa
prav
praviš
,
branila
se
ni
slabo
.
A
pri
koncu
je
bila
mehka
kot
surovo
maslo
!
Kaj
hočeš
,
je
pač
taka
,
ki
se
za
denar
postavlja
na
semenj
!
“
„
Kdaj
si
jo
izpustil
?
“
„
Proti
jutru
!
Vsaj
po
cerkvah
so
že
nekaj
zvonili
.
Krotka
je
bila
kot
ovčica
,
ko
sem
jo
skoraj
nesel
do
vrat
.
Le
malo
je
tuintam
zaječala
!
“
„
Aha
!
“
se
je
cinično
zasmejal
Maksim
Porfirovič
.
„
In
potem
?
“
„
No
,
pred
vrata
sem
jo
postavil
!
“
„
Prokleto
,
pa
vendar
ni
ondi
obtičala
?
Jutra
so
mrzla
,
in
če
je
na
mestu
zmrznila
,
vedi
satan
,
če
se
ne
bo
vse
izteknilo
!
Naj
poseže
kak
zdravniški
mazač
vmes
,
pa
sva
v
ledu
,
Ivan
Arkadjevič
!
“
„
Oven
!
Komaj
je
čutila
sveži
zrak
okrog
sebe
,
pa
je
odskakljala
kot
srna
,
ki
čuti
lovske
pse
za
sabo
.
Tukaj
sva
brez
skrbi
!
Bila
je
lepa
noč
in
božjim
svetnikom
dajajva
hvalo
zanjo
!
“
V
resnici
sta
se
priklanjala
pred
sveto
podobo
v
kotu
ter
napravljala
široke
križe
črez
prsi
.
—
Komaj
se
je
zdanilo
,
so
klicali
kneza
Volkonskega
k
carju
.
Le-ta
je
bil
čemerne
volje
in
z
izprehodom
po
hladu
si
je
hotel
iskati
krepčila
.
Ko
je
knez
prihitel
,
sta
takoj
odrinila
.
Vladarju
se
niti
govoriti
ni
ljubilo
.
Ker
pa
je
Volkonski
poznal
muhe
visokega
svojega
gospoda
,
si
tudi
on
ni
drznil
izpregovoriti
,
dobro
vedoč
,
da
bi
se
car
takoj
znosil
nad
njim
,
ako
bi
ga
motil
z
ogovorom
.
Molče
je
torej
stopal
za
carjem
po
širokih
stopnicah
nizdolu
in
sicer
vsaj
zunanje
s
tistim
globokim
rešpektom
,
ki
ga
kažejo
izučeni
dvorniki
pri
vsaki
priliki
.
Ko
sta
stopila
v
temačno
vežo
,
se
je
pred
njima
dvignila
s
kamena
,
ki
je
služil
tačas
korarjem
,
da
so
mogli
splezati
na
konjiča
—
ženska
,
razmršena
in
v
obleki
,
ki
je
bila
tupatam
raztrgana
.
Razjezil
se
je
car
ter
na
straži
stoječega
Kozaka
ostro
vprašal
:
„
Kdo
je
dovolil
tej
umazani
ženski
,
da
lazi
tod
okrog
?
“
Stražar
je
jecljal
:
„
Ne
da
se
odpraviti
,
batuška
!
Rotil
sem
jo
,
proklinjal
sem
jo
,
prosil
sem
jo
,
vse
zaman
.
Joka
in
vzdihuje
.
Da
bi
jo
tepel
,
pa
nimam
srca
,
veličanstvo
!
“
Že
je
spoznala
svojega
generala
in
že
je
jokaje
ležala
pred
njim
na
kolenih
.
In
proti
njemu
je
dvigala
roke
kakor
pred
božjim
oltarjem
.
„
Marija
!
“
je
zaklical
Aleksander
Pavlovič
,
„
kaka
si
prišla
tu
sem
,
ob
tej
uri
in
v
tako
zamazani
obleki
?
“
Sklonila
se
je
k
zemlji
in
zaječala
:
„
Gospod
,
pomagajte
!
“
Mrzlo
je
izpregovoril
:
„
Ti
si
se
celo
noč
okrog
vlačila
.
“
„
Nekaj
hudega
se
mi
je
zgodilo
“
—
in
z
rokama
si
je
grabila
glavo
,
„
skoraj
sama
ne
vem
kaj
!
Oj
,
ti
Jezus
,
ti
mi
pomagaj
,
da
pameti
ne
izgubim
!
“
S
trdim
očesom
je
zrl
nanjo
:
„
Kaj
se
ti
je
zgodilo
?
“
„
Ko
sem
šla
od
vas
,
tu
zadaj
v
tej
hiši
,
ko
se
nisem
hudega
nadejala
,
so
me
zgrabili
v
temi
in
me
nekam
vlekli
.
Sila
se
mi
je
delala
in
grdo
so
ravnali
z
mano
celo
noč
!
“
Med
jokom
je
polagoma
vso
to
grozo
iztisnila
iz
sebe
.
„
Sedaj
,
“
je
zaječala
,
„
si
domov
ne
upam
,
tako
me
je
sram
!
“
Aleksandru
Pavloviču
se
je
pričelo
daniti
in
obraz
mu
je
postal
še
kamenitejši
.
„
V
tej
hiši
!
Bog
mi
je
priča
,
da
bi
kaj
takega
ne
bilo
nemogoče
,
knez
!
“
Ostro
je
pristavil
:
„
In
čemu
nisi
klicala
ljudi
?
“
„
Po
glavi
so
me
tepli
in
usta
so
mi
tiščali
!
“
„
Vse
je
mogoče
,
Volkonski
,
na
mojem
dvoru
je
vse
mogoče
!
“
Tu
se
mu
je
na
obrazu
pokazalo
nekaj
nečloveškega
,
nekaj
tartarskega
,
kakor
se
je
reklo
na
dvoru
.
Ob
takih
prilikah
z
Aleksandrom
Pavlovičem
ni
bilo
dobro
govoriti
.
Treslo
se
je
pred
njim
vse
,
ker
se
je
ob
takih
prilikah
izkazavalo
,
da
je
bil
pravi
sin
svojega
očeta
.
„
Skliči
Kozake
,
Volkonski
!
“
Knez
je
odrinil
kot
sapa
,
da
bi
sklical
cesarsko
stražo
.
Car
še
ni
hotel
misliti
najhujšega
.
„
Vzeli
so
ti
denar
?
“
Zaihtela
je
:
„
Denarja
ne
!
Pač
pa
rutico
,
katero
ste
mi
dali
v
spomin
.
Skoraj
celo
noč
sem
bila
nezavestna
.
Da
nisem
mogla
vpiti
,
so
mi
mašili
usta
!
Moj
Bog
,
kaj
vse
so
počeli
z
mano
!
Kakor
z
žensko
,
ki
se
prodaja
!
In
sram
me
je
tako
,
da
bi
najraje
v
zemljo
izginila
!
Gospod
,
pomagajte
!
“
Carju
je
bilo
vse
jasno
in
na
vsakem
licu
se
mu
je
hipoma
nabrala
temnordeča
lisa
.
„
Kje
je
to
bilo
?
“
je
vprašal
srdito
.
„
Tam
pri
stopnicah
!
“
„
Pokaži
!
“
Družba
je
šla
k
stopnicam
.
In
tam
glede
kraja
,
kjer
se
je
izvršilo
zločinstvo
,
ni
mogel
nastati
nikak
dvom
.
Prišla
je
straža
ter
se
v
vrsto
postavila
sredi
dvorišča
.
Na
carjevo
povelje
je
privedel
knez
Volkonski
iz
sobe
Ivana
Arkadjeviča
in
Maksima
Porfiroviča
.
Prišla
sta
razoglava
ter
se
ustopila
pred
vrsto
Kozakov
.
Car
sam
je
stopil
v
njijno
sobo
,
pa
se
je
takoj
vrnil
.
V
roki
je
nosil
svilnato
ruto
,
pomečkano
in
razdrapano
.
„
Volkonski
“
,
je
izpregovoril
suhotno
,
„
dekle
govori
resnico
!
Kdo
stanuje
tn
notri
?
“
Volkonski
mu
je
povedal
imeni
obeh
oficirjev
.
Car
je
nato
pristopil
k
vojaški
vrsti
.
Ivan
Arkadjevič
in
Maksim
Porfirovič
sta
stala
,
kakor
bi
bila
iz
kamena
izklesana
.
Dobro
sta
vedela
,
kaj
vse
to
pomeni
.
Niti
trenotek
si
nista
hotela
pomagati
s
tajenjem
.
Bila
sta
barbara
,
a
vendar
plemiča
.
Bila
sta
polna
tiste
aristokratske
ošabnosti
,
tistega
pretorjanstva
,
ki
je
zadavilo
carja
Pavla
in
ki
je
malo
let
pozneje
izvihralo
v
tako
imenovani
decembrski
zaroti
.
Car
tudi
ni
vse
!
Ta
misel
je
navdajala
oba
.
Car
je
obstal
pred
Ivanom
Arkadjevičem
.
Vprašal
je
s
srepim
pogledom
:
„
Če
se
ne
motim
,
knez
,
mi
je
dolžan
tvoj
oče
hvalo
za
mnogo
dobrot
.
“
„
Pa
je
svojemu
carju
tudi
zvesto
služil
!
“
In
Ivan
Arkadjevič
je
srepi
pogled
vračal
s
srepim
pogledom
.
Na
obrazu
,
ki
je
bil
nekaj
bledejši
nego
navadno
,
se
mu
ni
premeknila
črta
.
„
Kaj
imaš
na
roki
,
ljubljenec
moj
?
“
Prepustil
mu
je
roko
in
prav
nič
ni
skrival
oteklega
prsta
.
„
Volkonski
“
—
knez
je
takoj
pristopil
—
tu
sem
mu
je
zasadila
zobe
!
“
S
prisiljeno
ljubeznivostjo
je
dalje
vprašal
:
„
Ivan
Arkadjevič
,
kako
si
spal
to
noč
?
“
„
Malo
sem
spal
,
veličanstvo
!
“
je
odgovoril
.
„
In
kako
to
,
moj
ljubček
?
“
„
Deklico
sva
imela
pri
sebi
,
“
je
del
cinično
,
„
in
naravno
,
da
z
Maksimom
Porfirovičem
nisva
spala
premnogo
!
“
Aleksandru
Pavloviču
se
je
v
kotu
pri
ustnah
prikazalo
nekaj
belih
pen
.
„
Deklico
!
“
je
siknil
.
„
Kar
je
odpadlo
carju
,
še
vedno
prav
pride
boljarju
!
“
Pri
teh
besedah
je
rahel
smeh
preplul
obraz
Ivanu
Arkadjeviču
.
Aleksandru
Pavloviču
pa
se
je
delalo
krvavo-rdeče
pred
očmi
.
V
paroksismu
je
bližnjemu
kozaku
potegnil
nagajko
izza
pasa
.
„
Pasja
kri
!
“
je
zatulil
po
poljsko
in
z
vso
močjo
je
usekal
svojega
oficirja
po
obrazu
.
Takoj
so
se
prikazale
temne
črte
,
ki
so
se
vlekle
po
vsem
obrazu
.
Po
drugem
udarcu
je
že
tekla
kri
,
a
pri
tretjem
je
že
meso
v
koscih
viselo
okrog
lic
!
Ivan
Arkadjevič
je
stal
kakor
kip
in
niti
roke
ni
dvignil
,
da
bi
se
branil
proti
grozni
nagajki
.
Četrtega
udarca
pa
ni
več
prenesel
:
zvrnil
se
je
pod
njim
kot
snop
na
njivi
,
kadar
potegne
močna
burja
čez
požeto
strnišče
.
Car
je
vrgel
bič
na
tlak
in
zapovedal
:
„
Volkonski
,
da
se
ta
sodrga
ostro
kaznuje
!
“
In
dostavil
je
še
:
„
Tudi
žensko
mi
spravite
izpred
pogleda
!
“
Mignil
je
Volkonskemu
in
odšla
sta
.
Valovje
se
je
polegalo
;
imperator
Rusije
se
je
prav
kmalu
zopet
pomiril
.
Bila
je
majhna
,
kratka
afera
!
Mislil
je
sicer
,
da
se
bode
drugače
zasukala
.
A
če
ni
moglo
biti
drugače
,
pa
bodi
tudi
tako
prav
!
Že
je
skoraj
vse
pozabil
.
Pri
tem
pa
sta
se
mu
pričela
mlada
plemiča
smiliti
;
bolj
sta
se
mu
smilila
nego
ženska
,
katero
je
bil
pravzaprav
on
,
Aleksander
Pavlovič
—
pahnil
v
nesrečo
in
pogubo
.
„
Volkonski
,
“
je
izpregovoril
,
ko
sta
stopala
po
temni
veži
,
„
kaj
misliš
,
ali
ga
nisem
skoraj
malo
preveč
,
tega
mladega
risa
?
“
„
Mladine
v
tem
pogledu
,
“
je
odgovoril
knez
,
„
ne
smemo
preostro
soditi
!
“
„
Smo
li
bili
mi
kaj
boljši
,
ko
smo
bili
mladi
?
He
,
Volkonski
?
“
Car
se
je
lahkotno
smejal
.
Prihajal
je
v
dobro
voljo
.
„
Stvar
bodi
pozabljena
!
Kaj
pa
je
tudi
sililo
to
preklicano
žensko
,
da
se
je
vlačila
po
škofijskem
dvorcu
!
Glej
,
da
mi
ne
pride
več
pred
oči
!
“
Ves
gnev
visokega
gospoda
se
je
obračal
proti
deklici
!
„
Da
bi
se
le
ne
razvedelo
!
“
je
ugovarjal
Volkonski
ponižno
.
„
Sitnosti
bi
bile
,
da
zve
o
tem
avstrijska
cesarica
!
Ali
pa
škof
Gruber
!
Ta
prokleta
mladina
meni
,
da
živi
v
Rusiji
!
“
„
Tedaj
ju
pa
le
kaznuj
,
Volkonski
!
“
je
zahitel
car
.
„
Napravi
,
kar
hočeš
,
samo
toliko
skrbi
,
da
o
tem
ničesar
več
ne
čujem
!
“
Po
kratkem
molku
je
še
dodal
:
„
Dekletu
pa
maši
usta
z
denarjem
!
Le
kaznuj
ju
!
Lopova
!
“
S
tem
je
bilo
rešeno
vse
,
kar
je
bilo
v
zvezi
s
to
interesantno
afero
Aleksandra
Pavloviča
!
Kozaki
so
odnesli
ranjenega
oficirja
v
njegovo
sobo
ter
poklicali
zdravnika
,
da
ga
je
prišel
obvezat
.
Tovariša
pa
so
tirali
v
zapor
.
Kmalu
ni
bilo
človeka
na
dvorišču
,
le
dekle
je
slonelo
pri
stebru
in
plaho
se
oziralo
okrog
sebe
.
Besede
:
„
Tudi
žensko
mi
spravite
izpred
pogleda
!
“
so
ji
zvenele
po
ušesih
.
Tam
na
tlaku
je
ležala
svilnata
rutica
.
Njegov
dar
!
Pobrala
jo
je
;
dasi
je
bila
pohojena
in
umazana
,
jo
je
spravila
z
največjo
skrbjo
.
Kako
je
Topolščakova
tisto
jutro
domov
hodila
,
sama
ni
vedela
.
Tavala
je
,
kakor
bi
se
bila
izgubila
,
po
ulicah
naokrog
.
Nikomur
si
ni
upala
pogledati
v
oči
.
Občutila
je
,
da
pezi
nad
njo
velika
sramota
,
kateri
ni
mogla
uteči
.
Končno
se
je
izteknila
pred
vrati
domačega
stanovanja
.
Bilo
je
zaklenjeno
.
Stara
sta
se
bila
odpravila
po
opravkih
v
mesto
.
Marička
se
je
mehanično
sklonila
ter
vzela
ključ
izpod
praga
,
kjer
so
ga
spravljali
v
takih
slučajih
.
Ko
je
stopila
v
zadehlo
sobo
,
je
najprej
hitela
k
mali
svoji
skrinji
.
Prav
spodaj
pod
praznično
obleko
je
skrila
svilnato
ruto
in
pleteni
mošnjiček
s
svetlim
denarjem
.
„
To
bo
za
stare
dni
,
“
je
vzdihnila
,
„
zdaj
me
tako
nihče
ne
vzame
!
“
Takrat
se
je
začulo
čudno
stokanje
iz
sosednje
čumnate
.
„
Fantka
so
samega
pustili
!
“
Hitela
je
k
njemu
.
Otroče
je
ležalo
na
raztrganem
ležišču
in
debelo
je
gledalo
,
dasi
ni
več
spoznalo
svoje
okolice
.
Okrog
čela
so
se
mu
napravljale
kepice
mokrih
las
in
na
bledem
obrazku
se
mu
je
tuintam
kazala
krvava
lisa
.
„
A
ti
je
kri
tekla
,
Janezek
?
“
je
vprašala
s
skrbjo
.
Bratec
pa
ni
nič
odgovoril
;
debelo
jo
je
gledal
in
pri
nosu
se
mu
je
zopet
kazala
kaplja
rdeče
krvi
.
Obe
ročici
je
imel
izpod
odeje
in
ž
njima
je
tjainsem
grabil
,
prav
kakor
bi
hotel
trgati
zamazane
rože
na
zamazani
odeji
.
„
Že
rože
trga
,
“
je
zaihtela
,
„
potem
pa
že
gotovo
umrje
!
“
„
Žejen
!
“
je
zaklical
fante
.
In
skušal
se
je
skloniti
na
svojem
ležišču
,
da
se
je
pokazalo
šibko
telesce
v
revni
srajčki
,
ki
je
bila
tuintam
tudi
okrvavljena
.
„
Žejen
!
“
je
še
enkrat
zastokal
.
Prinesla
mu
je
vode
.
A
mali
bolnik
je
ni
mogel
več
požirati
,
ker
se
mu
je
bližala
zadnja
ura
.
Kvišku
je
skočil
v
postelji
.
Gotovo
je
občutil
hude
bolečine
,
ker
je
čudno
zvijal
roke
.
Pričel
je
gledati
v
kot
.
„
Tam
je
!
Udaril
me
bo
!
“
Zgrudil
se
je
zopet
na
ležišče
.
Tedaj
so
se
za
kratek
hip
razšle
teme
,
ki
so
obdajale
malega
revčka
.
Ujela
je
pogled
njegov
in
zdelo
se
ji
je
,
kakor
da
jo
kliče
na
pomoč
s
plahim
tem
pogledom
.
„
Konjička
,
Micka
!
“
Preiskala
je
čumnato
in
sosednjo
sobo
.
Poznala
ga
je
tega
konjiča
z
belo
glavico
in
z
rdeče
barvanimi
lisami
!
Imel
je
sicer
še
samo
tri
noge
in
bil
je
že
tudi
obrabljen
in
obdrgnjen
,
ker
je
bilo
že
nekaj
mesecev
poteklo
,
kar
je
bil
Miklavž
s
tem
umotvorom
zašel
v
Topolščakovo
hišo
.
Izteknila
ga
je
pod
klopjo
,
zaprašenega
in
umazanega
.
Prinesla
ga
mu
je
in
tesno
se
ga
je
oklenila
drobna
ročica
.
Ali
muke
so
se
kmalu
zopet
pričele
.
Otrok
ni
mogel
strpeti
v
postelji
.
„
K
tebi
!
“
Morala
ga
je
vzeti
v
naročje
.
Tesno
ga
je
zavila
v
odejico
in
konjička
mu
je
dala
v
roke
.
Odleglo
mu
je
menda
,
ker
je
sestra
čula
,
kako
je
priganjal
konjiča
,
da
naj
hitreje
vozi
.
Tudi
se
ji
je
zdelo
,
da
je
pel
pesem
o
betlehemskih
pastirčkih
,
katere
sta
se
bila
o
Božiču
naučila
.
Potem
se
je
nekaj
zvijal
,
ko
ga
je
tesno
objemala
z
roko
.
Navsezadnje
pa
sta
oba
zaspala
.
Po
rdečih
oblakih
sta
se
zibala
,
kakor
dve
lahki
ptici
sta
se
zibala
pod
sinjim
nebom
!
—
Ko
je
Topolščakova
mati
prišla
s
trga
,
je
slonela
pri
dečkovi
postelji
hči
Marička
v
nezavesti
.
Otroče
v
njenem
naročju
je
bilo
mrtvo
,
a
trda
ročica
je
pritiskala
k
prsim
trinožnega
,
z
rdečimi
lisami
prevlečenega
lesenega
konjička
!
Ob
fantičevem
pogrebu
je
bilo
tudi
dekle
na
smrt
bolno
.
Za
hudo
pljučnico
je
ležala
in
vročina
jo
je
kuhala
,
da
je
bil
pravi
čudež
,
da
ni
umrla
.
Ker
je
bila
Marička
močna
in
krepka
,
je
bolezen
prestala
.
Pa
je
bila
podobna
pohojeni
roži
in
do
prejšnje
čilosti
si
ni
mogla
opomoči
.
Niti
delati
ni
mogla
,
po
dnevi
je
lazila
od
cerkve
do
cerkve
,
noči
pa
je
prejokala
in
spati
ni
mogla
.
Vlačila
se
je
okrog
škofije
in
koprnela
je
,
da
bi
vsaj
enkrat
še
videla
njega
,
katerega
je
v
duhu
neprestano
imela
pred
sabo
in
ki
jo
je
spremljal
v
sanjah
.
Pa
niti
enkrat
ni
prišel
iz
škofijskega
dvorca
in
vselej
,
kadar
je
čakala
,
čakala
je
brezuspešno
.
Vprašati
si
ni
upala
,
ker
je
menila
,
da
vsak
človek
ve
o
njeni
sramoti
.
Prišla
je
velikonočna
sobota
.
Ob
štirih
popoldne
se
je
v
Šenklavžu
obhajalo
vstajenje
.
Bilo
je
ugodno
in
gorko
vreme
.
Ker
se
je
vedelo
,
da
se
vladarji
udeleže
izprevoda
,
se
je
na
Mestnem
trgu
trlo
množic
.
Od
cerkve
do
sredi
Mestnega
trga
,
potem
pa
ob
mestni
hiši
proti
cerkvi
je
bila
proga
,
po
kateri
se
je
izprevod
premikal
,
pregrnjena
s
škrlatom
.
Na
vsakih
dvajset
korakov
pa
je
stal
vojak
,
ki
je
prezentiral
,
kadar
je
prišlo
Najsvetejše
mimo
.
Pri
vodnjaku
vrhu
stopnic
si
je
med
drugimi
izbral
svoje
mesto
Tomaž
Čeljustnik
,
da
bi
vse
videl
in
da
bi
mu
niti
najmanjše
ne
odšlo
.
Za
njim
se
je
skrivala
Topolščakova
Marička
.
Že
ob
polštirih
je
bila
prišla
,
ker
je
mislila
,
da
bode
vsaj
pri
tej
priliki
videla
belega
generala
.
„
Ljudje
božji
,
“
je
izpregovoril
Čeljustnik-Škile
,
„
to
bo
procesija
!
Take
še
nismo
videli
!
“
„
A
misliš
,
da
bo
kaj
generalov
?
“
je
vprašala
Topolščakova
.
„
Generalov
,
“
se
je
zasmejal
Škile
,
„
kot
gnoja
!
Kaj
pa
misliš
,
da
je
general
v
teh
dneh
,
ko
imamo
cesarjev
in
kraljev
na
ostajanje
?
“
Ko
mu
ni
odgovorila
,
se
je
obrnil
proti
njej
:
„
Kdo
pa
si
,
ki
tako
neumno
vprašuješ
?
“
Spoznal
jo
je
:
„
Ježeš
,
Topolščakova
iz
Kravje
doline
!
“
Nato
jo
je
z
nekakim
strokovnjaškim
pogledom
premeril
od
nog
do
glave
ter
je
s
tem
pogledom
obtičal
na
bledem
njenem
obrazu
.
„
Marička
,
“
je
izpregovoril
počasi
,
„
ti
si
se
izpremenila
!
“
Kri
ji
je
zalila
lice
:
„
Tiho
bodi
,
tiho
!
“
Škile
je
nekaj
časa
zvižgljal
predse
:
„
Se
nisi
nekaj
možila
s
tistim
debelim
Smoletovim
hlapcem
?
“
Jezno
je
odgovorila
:
„
Če
bi
se
tudi
bila
,
kaj
pa
tebi
mari
?
“
A
Škile
ni
odnehal
:
„
Pa
se
nista
kaj
izpozabila
?
Kaj
prezgodaj
začela
?
He
,
Marička
?
“
Občinstvo
se
je
že
smejalo
.
Dekle
je
menilo
,
da
se
mora
v
zemljo
vdreti
.
Zastokala
je
:
„
Šema
šemasta
!
“
Čeljustnik
bi
jo
bil
še
dalje
mučil
,
da
ni
tedaj
mogočno
zadonel
veliki
zvon
iz
šenklavškega
stolpa
.
Zapel
je
turški
boben
,
godba
se
je
oglasila
,
vmes
so
cingljali
mali
zvončki
;
nad
vse
pa
se
je
ulegal
prijetni
duh
kadila
.
Občinstvo
je
strmelo
:
toliko
bleska
ni
bilo
še
nikdar
pri
velikonočni
procesiji
ljubljanski
.
Ponižnega
Boga
je
nosil
škof
Avguštin
,
ki
je
kar
omahoval
pod
težo
zlatega
pluvijala
.
Takoj
za
nebom
se
je
kazal
dvor
s
svojo
veliko
oholostjo
.
Ožji
dvor
s
cesarjem
in
cesarico
se
je
še
nekako
pobožno
vedel
.
Vse
drugo
—
rdečih
hlač
,
z
zlatom
obrobljenih
frakov
,
trikotnih
klobukov
in
drugega
takega
se
kar
prešteti
ni
moglo
!
—
pa
je
prodajalo
zijala
,
iztegovalo
vratove
od
okna
do
okna
,
kjer
so
stale
mlade
ljubljanske
gospodične
,
ter
se
vedlo
s
tisto
nesramnostjo
ali
—
recimo
—
nespodobnostjo
,
katero
še
dandanes
lahko
opazuješ
pri
dunajskih
cerkvenih
izprevodih
,
ki
se
jih
udeležuje
dvor
s
svojim
spremstvom
.
Pri
procesiji
je
bil
tudi
ruski
car
,
ki
je
hotel
s
tem
posebno
počastiti
svojega
avstrijskega
zaveznika
.
Udeleževal
se
je
nekako
inkognito
,
to
se
pravi
,
oficijalno
se
o
tem
ni
pisalo
in
ruskega
vladarja
udeležba
se
je
z
ozirom
na
njegove
pravoslavne
podložnike
zamolčala
.
Ravno
pred
vodnjakom
se
je
izprevod
za
nekaj
časa
ustavil
.
Takrat
je
Miklavža
Čeljustnika
njegova
soseda
za
obleko
potegnila
ter
vprašala
:
„
Miklavž
,
kdo
je
ta
?
“
Škile
se
je
obrnil
proti
njej
:
„
Kateri
?
Oni
s
plešo
?
Ta
je
naš
!
“
„
Ne
ta
!
Oni
tik
njega
?
Tisti
beli
general
?
“
„
Tega
boš
pač
poznala
!
Ta
je
ruski
!
“
„
Ruski
cesar
?
“
„
Kdo
pa
drug
!
A
ni
gol
?
Postaven
človek
je
!
Pravijo
,
da
letajo
za
njim
vse
grofinje
,
kar
jih
je
v
Ljubljani
.
“
Dekle
je
nekaj
zdihovalo
.
Izprevod
se
je
dalje
pomikal
.
Ko
je
bil
dvor
že
odšel
proti
stolnici
,
je
dekle
zopet
vprašalo
:
„
Miklavž
,
a
je
oženjen
?
“
„
Tak
ne
bo
oženjen
!
Tak
,
ki
je
vsak
dan
kruha
pijan
!
“
„
Je
že
dolgo
oženjen
?
“
„
Kako
si
neumna
,
Marička
!
Tak
je
oženjen
vsak
dan
in
vsako
noč
!
Enkrat
s
to
,
enkrat
z
ono
!
No
,
pa
ima
na
Ruskem
hudobno
babnico
,
ki
se
vsak
dan
dere
nad
njim
,
tako
da
jo
še
v
Ljubljano
s
sabo
ni
hotel
.
Če
ima
kaj
otrok
,
ne
vem
.
Pa
jih
bo
že
imel
,
ker
jih
laže
redi
,
kakor
baš
ti
svojega
!
“
Škile
je
zopet
žvižgljal
.
Od
daleč
so
cingljali
mali
zvončki
in
prijeten
duh
kadila
je
še
vedno
polnil
zrak
.
Marička
je
bleda
kakor
zid
pobegnila
od
vodnjaka
ter
se
izgubila
v
množici
.
Četrtek
pred
belo
nedeljo
je
Čeljustnik
s
svojimi
tovariši
ribaril
v
Ljubljanici
.
Z
mrežo
so
bili
zaprli
globoko
jamo
na
mestu
,
kjer
se
izliva
Cesarski
graben
v
Ljubljanico
.
„
Tu
notri
je
rib
kot
listja
,
“
je
vpil
Škile
.
„
Nekaj
starih
sulcev
je
vmes
,
ki
so
veliki
kot
teleta
.
Ko
bi
sredi
jame
le
ne
bilo
tiste
proklete
skale
,
ki
nam
je
že
tolikokrat
raztrgala
mrežo
.
Potegnimo
!
“
Ko
so
vlekli
,
se
je
takoj
čutilo
,
da
je
nekaj
težkega
v
mreži
.
„
Bo
že
tisti
stari
,
“
je
kričal
Škile
,
„
ki
nam
je
še
vedno
ušel
!
Vlecimo
,
fantje
!
“
Ko
so
h
kraju
privlekli
,
se
je
zibalo
za
mrežo
truplo
utopljenke
.
Čeljustnik
je
grdo
zaklel
:
„
Topolščakova
je
iz
Kravje
doline
.
Vlačuga
je
bila
in
nič
prida
,
zatorej
nam
trga
po
smrti
mreže
!
“
Izvlekli
so
jo
na
suho
.
Desna
roka
je
krčevito
stiskala
košček
svilnate
rute
.
Mica
Dagarinka
,
hišna
posestnica
in
trgovka
na
Poljanah
,
je
tiste
čase
prav
posebno
tičala
pod
hudobnimi
jeziki
ljubljanskimi
.
Njena
trgovina
se
je
nahajala
na
Poljanah
,
hiš
.
št.
6
,
ter
je
takrat
slovela
po
vsej
Kranjski
deželi
.
Bila
je
to
največja
trgovina
s
čipkami
in
zategadelj
so
mater
Mico
Dagarinko
poznali
kot
ljubljansko
„
špickramarico
“
po
vsej
deželi
dobro
.
Navzlic
ničemurni
robi
,
ki
se
je
v
hiši
št.
6
na
Poljanah
v
obilni
množini
kopičila
po
obokanih
shrambah
,
pa
je
omenjena
hiša
bila
naravnost
imenitna
radi
pobožnosti
.
Bila
je
shajališče
in
zbirališče
ljubljanske
duhovščine
,
ki
je
pod
to
streho
pojedla
in
popila
obilo
dobrega
.
Ta
zveza
med
hišo
in
duhovščino
je
bila
nekaj
naravnega
,
ker
je
bil
profesor
Josip
Dagarin
brat
pokojnega
hišnega
gospodarja
.
Bil
je
profesor
moralne
teologije
in
zatorej
vpliven
duhovnik
.
Ko
je
brat
še
živel
,
je
vodil
profesor
njegovo
gospodarstvo
,
a
tudi
po
njegovi
smrti
se
razmere
niso
izpremenile
,
tudi
potem
je
ostal
profesor
moralne
teologije
,
gospod
Josip
Dagarin
,
vrhovni
gospodar
v
hiši
št.
6
na
Poljanah
.
Duhovniki
so
zahajali
prej
kakor
slej
v
hišo
in
več
kot
jih
je
prišlo
,
bolj
se
je
materi
Mici
srce
od
veselja
rahljalo
.
Živela
je
brez
posebnih
skrbi
;
trgovina
se
je
vedno
razvijala
,
otrok
ni
bilo
,
pač
pa
je
bilo
povsod
obilo
božjega
blagoslova
.
Dve
leti
je
že
bila
Dagarinka
vdova
,
in
dasi
ji
je
še
celo
profesor
prigovarjal
,
da
bi
se
zopet
možila
,
ni
hotela
o
tem
nič
vedeti
.
Stara
je
bila
komaj
osemindvajset
let
,
bila
je
prav
brhka
in
na
vse
strani
polna
kakor
grozd
na
trti
!
A
možiti
se
ni
hotela
;
vsako
jutro
je
bila
pri
več
mašah
,
po
dnevi
je
merila
čipke
,
zvečer
pa
je
pogoščala
duhovnike
.
Na
moške
sploh
ni
mislila
,
morda
tudi
zategadelj
ne
,
ker
ji
je
bil
pokojni
mož
precej
tanek
in
siten
zakonski
tovariš
,
ki
jo
je
včasi
nadlegoval
z
ljubosumnostjo
,
in
to
še
celo
radi
duhovnikov
,
ki
so
prihajali
v
hišo
.
Po
krivici
seveda
,
a
take
reči
se
tudi
v
najpobožnejšem
zakonu
zabraniti
ne
dajo
.
Kakor
povedano
,
je
bila
mati
Dagarinka
skoraj
dve
leti
vdova
;
a
kaka
dva
meseca
pred
kongresom
se
ji
je
pripetilo
nekaj
,
kar
jo
je
spravilo
pod
strupene
jezike
ljubljanske
.
V
sosednji
hiši
je
stanoval
mešetar
in
prekupec
,
neki
Jakob
Lukman
,
ki
se
je
bil
od
nekod
z
Dolenjskega
pred
leti
naselil
v
mesto
.
Imel
je
edinega
otroka
,
sina
,
in
mati
in
oče
sta
prosila
Boga
,
da
bi
postal
„
gospod
“
,
ki
bi
ju
v
starosti
z
vsemi
potrebami
preskrbel
.
Bog
ju
je
uslišal
:
mladenič
se
je
s
težavo
preril
tako
daleč
,
da
ga
je
škof
Avguštin
jeseni
1820.
leta
sprejel
v
semenišče
,
pa
le
kot
teologa
„
außer
dem
Seminar
“
.
Gospod
Vincencij
Lukman
pa
je
bil
tudi
s
tem
zadovoljen
in
le
eno
željo
je
imel
,
da
bi
prav
kmalu
zapel
novo
mašo
ter
postal
služabnik
svete
cerkve
.
Bil
je
rdečega
lica
kot
roža
na
vrtu
spomladi
.
In
vsako
jutro
je
prihajal
mimo
špickramaričine
hiše
,
ko
je
šel
k
pouku
v
semenišče
.
S
knjigami
v
rokah
in
s
povešenimi
očmi
je
stopal
mimo
ter
v
svojem
ponašanju
kazal
vzornega
bodočega
duhovnika
.
Pri
svojih
učiteljih
je
bil
eksternist
,
ki
je
drugim
lahko
služil
v
zgled
.
Dokler
ni
bil
„
lemenatar
“
,
ga
Dagarinova
mati
niti
opazila
ni
;
ali
takoj
,
ko
je
začel
zahajati
v
semenišče
,
je
vzbujal
njeno
pozornost
.
Od
pričetka
se
je
veselila
,
da
katoliška
cerkev
pridobi
vzornega
duhovnika
ž
njim
,
in
včasi
je
poizvedovala
pri
profesorju
Dagarinu
,
kako
se
uči
.
Ko
ga
je
pohvalil
,
je
mladeniča
dalje
opazovala
.
In
glej
,
nekega
jutra
ji
je
bil
zelo
všeč
cvetoči
njegov
obraz
.
Drugo
jutro
je
zopet
opazila
,
da
ima
mladenič
jako
majhne
in
jako
bele
roke
.
Dalje
ji
je
prišlo
do
zavesti
,
da
je
gospod
Vincencij
Lukman
zelo
krasne
rasti
in
da
ima
krepke
ude
.
Končno
pa
je
mati
Dagarinka
gorela
kakor
slamnata
streha
,
če
strela
udari
vanjo
!
—
Kratek
čas
je
prikrivala
svojo
ljubezen
,
o
kateri
je
sama
mislila
,
da
je
pregrešna
.
Nato
pa
je
pričela
besneti
.
Očitno
je
odkrivala
svoje
nagnjenje
in
ubogega
Vincencija
je
pričela
po
vseh
pravilih
ženskega
znanja
oblegovati
.
Niti
eden
trenutek
ni
bil
varen
nje
in
plamtečih
njenih
pogledov
.
Čakala
ga
je
zjutraj
pri
oknu
;
lazila
je
za
njim
proti
semenišču
.
Opoldne
je
zopet
čakala
pred
semeniščem
,
da
je
bil
pouk
pri
kraju
.
Stopila
je
v
zvezo
z
očetom
in
materjo
in
privolila
sta
ji
,
da
je
smela
„
gospodu
lemenatarju
“
opoldne
dajati
pečenko
,
ki
je
doma
ni
imel
,
ker
je
v
očetovi
hiši
večinoma
pelo
kislo
zelje
in
češpljeva
kaša
.
Točno
o
poluene
je
sama
prinašala
lepo
dišečo
jed
k
Lukmanovim
,
a
prej
ni
odšla
,
dokler
ni
teolog
pojedel
vsega
,
kar
je
bila
prinesla
.
Z
materjo
se
je
najprej
sporazumela
,
nakar
se
je
seveda
pridobil
tudi
oče
.
Stara
dva
sta
hrepenela
imeti
„
gospoda
“
radi
starostne
svoje
preskrbe
.
Ali
to
je
imelo
še
veliko
lepšo
podobo
,
če
je
postal
sin
Vincencij
gospodar
pri
Špickramarjevih
.
Zatorej
starši
niso
niti
trenotek
ugovarjali
,
ko
je
Dagarinka
izrekla
svojo
voljo
,
stopiti
s
sinom
v
zakon
.
Oče
in
mati
sta
postala
sosedi
zaveznika
in
podpornika
pri
obleganju
rdečeličnega
teologa
.
Mladenič
pa
se
je
upiral
:
njegovo
srce
ni
poželelo
ženske
in
zvesto
je
hotelo
ostati
svoji
cerkvi
.
Pretrpel
je
mnogo
muk
,
a
trpel
je
stanovitno
.
Videlo
se
je
,
da
mu
mlada
vdovica
ne
provzroča
nikakih
skušnjav
:
če
se
je
včasi
,
ko
je
pri
kosilu
jedel
njeno
pečenko
,
naslonila
na
njegov
stol
,
presedel
se
je
takoj
na
drug
stol
.
Mati
in
oče
sta
bila
žalostna
,
Dagarinka
pa
se
je
kar
zvijala
od
obupne
svoje
ljubezni
.
„
Saj
je
vendar
duhovnikov
preveč
,
“
je
tarnala
mati
.
„
Še
v
lemenat
vseh
ne
morejo
vzeti
!
“
„
Jaz
pa
,
“
je
vzdihnila
Dagarinka
,
„
jokam
ves
dan
,
ko
merim
špice
!
In
kupčija
gre
tako
dobro
!
“
Pa
tudi
kupčija
ni
napravila
svojega
vtiska
.
Teolog
Vincencij
je
preziral
prej
ko
slej
polnoprsne
lepotije
svoje
vročekrvne
sosede
in
z
vso
pridnostjo
je
poslušal
pobožne
pouke
v
semenišču
.
Še
vedno
ni
imel
druge
želje
,
nego
prejkotprej
zapeti
novo
mašo
.
Mati
Mica
pa
se
je
posluževala
vsakovrstnih
sredstev
.
Na
semnju
meseca
januarja
je
izteknila
staro
ciganko
,
ki
ji
je
naznanila
celo
vrsto
zanesljivih
pripomočkov
,
s
katerimi
se
pridobi
ljubezen
trdovratnih
mladeničev
.
Mati
ji
je
morala
preskrbeti
malo
las
,
ki
jih
je
sinu
v
spanju
odstrigla
.
Zaljubljena
vdova
jih
je
razrezala
na
drobne
koščke
ter
jih
pometala
v
kupo
brežanke
,
da
je
potem
vse
to
izpila
.
Nato
je
svojeročno
oprala
pražnjo
mehko
rjuho
,
na
kateri
je
bila
poprej
spala
štirinajst
dni
.
Mati
Lukmanka
je
oprano
rjuho
prevzela
ter
jo
skrivoma
spravila
sinu
v
posteljo
,
da
je
štirinajst
dni
ležal
na
njej
.
A
tudi
pripomočki
stare
ciganke
so
bili
brezuspešni
!
Naposled
,
kar
je
bilo
pričakovati
,
je
nastalo
iz
vsega
javno
pohujšanje
.
Vsa
Ljubljana
se
je
za
pereče
to
vprašanje
ravno
tako
zanimala
kakor
za
pripetljaje
na
kongresu
.
Naravno
je
tudi
,
da
se
je
ženstvo
poprijelo
te
stvari
,
in
čisto
navadno
je
,
da
je
posebno
ženstvo
šentpetrske
župnije
bilo
na
nogah
.
To
ženstvo
je
bilo
soglasnega
mnenja
,
da
Dagarinka
lemenatarja
ne
sme
dobiti
in
da
je
za
faro
pravzaprav
velika
sramota
,
da
faranka
na
tak
način
hoče
cerkvi
mašnika
odjesti
.
Ko
je
mati
Mica
na
Svečnico
zjutraj
prišla
k
maši
,
jo
je
pričakovala
pred
cerkvijo
tolpa
razljučenih
žensk
,
da
ji
zabranijo
vstop
v
božji
hram
.
Že
so
se
glasile
ostre
besede
,
že
so
se
iztegale
nežne
roke
po
Dagarinkinih
kitah
,
in
gotovo
bi
se
bil
vnel
pretep
,
pri
katerem
bi
bila
brez
dvojbe
tekla
kri
matere
špickramarice
,
da
nista
prihitela
na
lice
prepira
gospod
Janez
Bedenčič
,
tedanji
šentpetrski
župnik
,
in
Jože
Rome
,
njegov
kaplan
.
Oba
sta
z
velikim
naporom
ukrotila
množico
,
tako
da
je
gospa
Dagarinova
lahko
pobegnila
ter
zdravo
odnesla
svoje
telo
.
Ostala
pa
ji
je
velika
sramota
,
a
tudi
ta
je
ni
izpokorila
:
njena
ljubezen
do
semeniščnika
se
ni
ohladila
,
nasprotno
,
z
vsakim
dnem
je
plapolala
z
višjim
plamenom
.
Rodil
se
je
torej
javen
škandal
in
duhovska
oblast
je
morala
sama
skrbeti
,
da
se
najhitreje
odpravi
.
Škof
Avguštin
je
sklical
v
posvetovanje
nekaj
kanonikov
in
semeniških
profesorjev
,
da
bi
določili
,
kaj
je
učiniti
,
da
bi
se
spravila
s
sveta
delikatna
afera
.
Ugibalo
se
je
mnogo
,
naglašalo
se
je
,
da
bi
bilo
škoda
vzornega
mladeniča
,
ki
ga
niti
najmanjša
krivda
ne
zadeva
,
in
da
bi
morda
kazalo
,
če
bi
mu
škofja
milost
pridobila
kako
mesto
v
semenišču
sosednje
dieceze
.
Končno
se
je
oglasil
gospod
Jakob
Zupan
,
„
der
Gottesgelehrtheit
Doktor
,
Professor
des
Bibelstudiums
des
alten
Bundes
“
,
ter
lakonično
izpregovoril
:
„
Dajte
ga
babnici
!
Drugače
mu
bo
pozneje
,
ko
bo
kot
mašnik
v
gorah
tlačanil
,
krvavo
žal
,
da
je
bil
v
teh
časih
tak
tepec
in
tako
od
