sevozil
,
barko
bi
si
kupil
,
kinematograf
,
konje
.
Godbo
bi
si
najel
,
vodil
prijatelje
v
restavracije
,
pa
bi
se
veselili
.
"
"
Ali
človek
mora
tudi
delati
,
učiti
se
mora
,
nekaj
mora
biti
!
"
"
Zakaj
?
Kdor
je
bogat
,
ne
mora
ničesar
.
Še
z
mezincem
se
ne
bi
dotaknil
dela
,
še
od
zunaj
ne
bi
pogledal
knjig
!
To
je
samo
za
take
siromake
,
kakor
smo
mi
,
ki
nimamo
denarja
.
"
Zaman
se
je
Tilda
trudila
,
da
mu
dokaže
,
kako
oduren
in
zaničevanja
vreden
bi
bil
tak
človek
,
kakršnega
si
postavlja
on
za
ideal
.
Ostal
je
pri
svojih
nazorih
.
Ali
ljubila
ga
je
,
pa
se
je
tolažila
,
da
to
samo
tako
blebeta
,
da
ne
misli
resno
.
In
da
je
pač
še
nezrel
dečko
.
Da
pridejo
leta
in
ga
izpremene
.
Mimica
je
začela
bolehati
.
Bila
je
vedno
prav
nežna
.
Ali
zdaj
je
pokašljevala
.
Tilda
je
šla
z
njo
k
zdravniku
.
Rekel
je
,
da
je
treba
prav
paziti
nanjo
,
naj
dobro
jé
,
pije
mnogo
mleka
.
In
naj
se
ne
muči
preveč
z
delom
.
Mimica
je
bila
jako
pridna
.
Ko
je
začela
hoditi
v
strokovno
šolo
,
je
prosila
mater
,
naj
ji
kupi
šivalni
stroj
.
Naj
ji
ga
kupi
na
mesečna
odplačila
;
leto
dni
bodo
plačevali
,
a
v
dveh
letih
bo
stroj
že
toliko
koristil
,
kolikor
so
dali
zanj
.
Tilda
ji
je
ustregla
.
In
komaj
se
je
Mimica
naučila
v
šoli
šivati
srajce
,
perilo
,
posteljnino
,
že
je
tudi
doma
zvečer
šivala
,
kar
je
bilo
potrebno
bratu
,
materi
pa
Leni
.
Tudi
sosede
so
že
prihajale
,
da
jim
zarobi
robce
ali
sešije
predpasnik
.
Dale
so
ji
rade
same
od
sebe
nekaj
desetic
in
Mimica
je
bila
ponosna
na
svoj
prvi
skromni
zaslužek
.
Vse
do
poslednjega
vinarja
je
dala
materi
in
če
ji
je
ta
pustila
kakšno
desetico
,
češ
da
je
to
njeno
,
da
mora
tudi
sama
imeti
kaj
od
svoje
pridnosti
,
jo
je
gotovo
dala
Rajku
.
Če
ni
dala
sama
od
sebe
,
ji
jo
je
že
drugače
izmamil
,
z
laskanjem
in
tožbami
,
češ
drugi
dečki
imajo
to
in
ono
,
a
on
ničesar
.
Vedno
je
kaj
potreboval
;
lep
nožič
,
notes
in
druge
take
malenkosti
,
brez
katerih
bi
bil
prav
lahko
prestal
.
O
počitnicah
je
Mimica
pomagala
šivati
balo
neki
nevesti
iz
vasi
.
Tilda
jo
je
morala
mnogokrat
prav
spoditi
ven
,
da
ni
sedela
vedno
v
sobi
pri
stroju
.
Bila
je
stara
petnajst
let
in
otroško
ponosna
,
da
zna
šivati
perilo
že
ravno
tako
lepo
kakor
odrasla
šivilja
.
Zaslužek
je
bila
namenila
za
obleko
materi
.
Vsa
blažena
je
bila
tisti
dan
,
ko
je
šla
s
Tildo
v
mesto
kupovat
blago
.
Mimičina
dobrota
je
mater
ganila
;
v
tolažbo
ji
je
bila
.
Zakaj
z
Rajkom
so
bile
vsak
čas
razne
neugodnosti
,
vsak
dan
ji
je
delal
večje
skrbi
.
Z
muko
je
končal
prvi
razred
realke
in
Tildo
je
skrbelo
,
kako
bo
dalje
.
Zdaj
jo
je
še
nekaj
poslušal
,
ko
mu
je
razlagala
in
ga
učila
;
ko
bo
večji
,
bo
še
težje
z
njim
.
Kakor
jegulja
ji
je
znal
smukniti
iz
rok
.
Mimica
je
slutila
materine
skrbi
.
Ali
bila
je
sramežljivega
srca
in
ni
znala
pokazati
svojih
čustev
.
Nikoli
ni
naravnost
tolažila
matere
,
če
je
videla
,
kako
se
žalosti
zaradi
Rajka
.
A
pozneje
,
popoldne
ali
drugi
dan
,
je
vedela
vedno
kaj
lepega
povedati
o
njem
;
da
ji
nosi
knjigo
in
mapo
,
kadar
je
trudna
;
da
je
mnogo
večji
kakor
njegovi
prijatelji
,
ki
so
enako
stari
;
da
se
je
skregal
na
poti
z
nekim
kmetom
,
ker
je
pretepal
svojega
osla
,
in
podobne
malenkosti
.
Pripovedovala
je
materi
,
kako
je
bil
ta
ali
oni
imenitni
mož
v
mladosti
lahkomiseln
,
kako
se
je
slabo
učil
v
šoli
,
a
kljub
temu
postal
slaven
.
Če
je
le
mogla
,
je
prikrivala
Rajkove
napake
.
Rajko
je
to
vedel
in
kadar
je
stvar
kazala
,
je
brez
pomisleka
zlorabljal
sestrino
dobroto
.
Bila
je
v
šestnajstem
letu
,
ko
se
ji
je
začela
javljati
bolezen
.
Tilda
se
je
prestrašila
zdravnikovih
besed
.
Pozorno
je
pogledala
Mimico
in
res
se
ji
je
zdela
zelo
slabotna
in
šibka
.
Tiha
in
skromna
je
bila
,
vedno
je
bila
v
ozadju
,
tako
da
niti
mati
ni
zapazila
,
da
je
bleda
in
da
ji
nekaj
manjka
.
Zdaj
jo
je
nova
skrb
pograbila
za
srce
.
Če
ji
oboli
dobra
,
nežna
,
skromna
Mimica
,
kaj
bo
počela
!
...
Tako
otroška
je
bila
videti
,
in
vendar
je
gledala
iz
njenih
oči
velika
resnoba
.
V
drobnem
telescu
je
prebivala
trdna
in
lepa
duša
.
"
Tako
šibka
si
in
majhna
,
"
je
rekla
Tilda
hčeri
,
ko
sta
se
vračali
domov
.
"
Nisem
doslej
nikdar
mislila
,
da
mi
lahko
oboliš
in
umrješ
,
a
zdaj
se
bojim
.
Zelo
se
bojim
...
"
"
Kaj
bi
se
bala
,
mama
?
Meni
ni
nič
,
to
sama
najbolje
čutim
.
Le
zato
sem
šla
s
teboj
k
zdravniku
,
da
ti
ugodim
.
"
"
Jaz
sem
bila
v
tvojih
letih
močna
in
velika
,
že
skoro
popolnoma
odrasla
.
Dobro
se
spominjam
.
"
"
Ti
si
ti
,
mama
.
Ti
si
bila
vedno
nekaj
posebnega
,
"
je
rekla
hči
in
oči
so
se
ji
zaiskrile
.
Velika
ljubezen
in
ponos
sta
sijala
iz
njih
.
"
Da
,
da
,
moja
otroška
leta
so
bila
srečnejša
od
tvojih
,
"
je
menila
mati
.
"
Nobenih
skrbi
nisem
poznala
,
ničesar
hudega
nisem
slutila
v
življenju
.
"
"
No
,
vidiš
,
zato
ti
je
zdaj
tem
teže
.
In
zakaj
praviš
,
srečnejša
'
?
Kaj
nisem
tudi
jaz
srečna
?
Lepo
mi
je
,
ničesar
boljšega
si
ne
želim
.
Naša
hišica
pa
ti
,
Lena
,
Rajko
,
to
je
največja
sreča
in
največje
bogastvo
zame
,
kar
si
ga
morem
zamisliti
,
"
je
zatrjevala
.
"
Zelo
dobra
si
,
draga
.
Nobene
bolečine
mi
nisi
prizadela
nikdar
,
nobene
težke
ure
.
Le
zdaj
pazi
,
da
postaneš
bolj
zdrava
in
trdna
,
pa
bom
zadovoljna
s
teboj
,
"
ji
je
odgovorila
mati
.
Tudi
Leno
je
zaskrbelo
,
ko
sta
ji
povedali
doma
,
kaj
je
rekel
zdravnik
.
"
To
niso
nobene
šale
,
"
je
izjavila
.
"
Čakaj
,
jaz
te
že
zredim
.
Takoj
jutri
odpovem
eni
stranki
mleko
.
Zdaj
ga
boš
ti
spila
dva
litra
dnevno
!
In
sira
moraš
jesti
,
meda
ti
prinesem
od
soseda
,
saj
mi
ga
bo
rad
dal
zate
.
Doma
se
to
jesen
ne
bo
več
šivalo
,
da
veš
.
Zadosti
je
,
da
v
šoli
delaš
.
Kruh
ti
bom
z
maslom
namazala
,
dvoje
jajc
ti
bom
dala
s
seboj
za
dopoldne
.
Pokašljevati
mi
ne
smeš
več
.
Saj
imam
tudi
jaz
nekaj
pravice
nate
.
Tako
se
mi
zdi
,
da
sem
tudi
jaz
njena
mati
,
kaj
,
gospa
?
"
je
vprašala
Tildo
.
"
Ali
se
še
spominjate
,
kako
ste
bili
bolni
,
ko
je
prišla
na
svet
,
tam
v
Dragi
?
...
Tri
mesece
je
bila
mama
bolna
in
jaz
sem
te
pitala
,
draga
moja
,
"
je
pripovedovala
Mimici.
"
V
moji
postelji
si
ležala
,
jaz
sem
te
na
rokah
nosila
in
te
negovala
dan
in
noč
.
Umrla
bi
bila
,
če
ne
bi
bilo
mene
takrat
!
"
"
Saj
vem
,
Lena
,
čutim
.
Zato
te
imam
tako
rada
,
"
se
je
nasmihala
Mimica
.
"
Ves
dan
bom
jedla
,
če
boš
ukazala
,
in
še
kihnila
ne
bom
,
če
ne
boš
dovolila
.
"
Ali
malo
je
pomagalo
mleko
,
malo
sedenje
na
soncu
na
vrtu
popoldne
.
Vedno
enako
šibka
in
drobna
je
bila
Mimica
,
njen
glas
je
bil
tenak
in
tih
,
vsak
hip
je
pokašljevala
.
"
Pa
doma
ostani
,
pusti
šolo
za
nekaj
mesecev
,
"
je
menila
Tilda
.
"
Prenaporno
je
zate
letati
v
mesto
in
sedeti
v
prenapolnjenem
razredu
,
kjer
je
slab
zrak
,
prah
od
tkanin
,
soparica
od
gladil
.
Saj
vem
,
kako
je
pri
šivilji
,
a
tam
vas
je
prek
štirideset
.
"
"
Ne
,
ne
,
doma
ne
bi
zdržala
.
Preveč
sem
navajena
šole
.
A
ta
hoja
v
mesto
in
nazaj
,
to
je
samo
izprehod
.
Zdravniki
naravnost
ukazujejo
slabotnim
ljudem
izprehajati
se
.
Nikar
se
ne
boj
,
mama
,
nič
mi
ni
,
"
se
je
branila
Mimica
.
Nekoč
ob
slabem
vremenu
v
burji
se
je
jako
prehladila
in
morala
ostati
nekaj
dni
v
postelji
.
Tilda
je
hotela
poslati
po
zdravnika
,
toda
Mimica
je
prosila
,
da
ne
,
in
trdila
,
da
ji
ni
nič
.
Vsi
ljudje
na
Krasu
zdaj
kašljajo
,
to
ni
nič
posebnega
.
Lena
naj
ji
skuha
čaja
in
v
treh
dneh
bo
zdrava
.
Ležala
je
ves
teden
in
potem
šla
zopet
v
šolo
.
Kakor
prejšnje
leto
sta
hodila
z
Rajkom
zjutraj
v
mesto
in
se
popoldne
ali
proti
večeru
vračala
.
Rajko
je
bil
to
leto
še
bolj
raztresen
v
šoli
kakor
prejšnje
.
Že
pri
prvi
konferenci
je
bil
imenovan
v
dveh
predmetih
.
"
Potrudi
se
vendar
nekoliko
,
"
mu
je
prigovarjala
Mimica
.
"
In
ne
delaj
mami
takih
skrbi
.
Saj
vidiš
,
kako
težko
živi
.
Plačevati
mora
tvojo
šolnino
,
za
to
bi
lahko
kupila
kaj
drugega
,
potrebnega
.
Njeni
čevlji
so
že
vsi
raztrgani
.
"
"
Saj
nikamor
ne
hodi
,
doma
so
pa
dobri
.
Še
bolje
,
da
jih
nima
,
drugače
bi
zopet
stala
vsak
drugi
dan
pred
mojo
šolo
in
lovila
moje
profesorje
...
,
"
se
je
obregnil
brat
.
"
Rajši
mi
daj
kaj
jesti
,
lačen
sem
ko
volk
.
Pri
nas
doma
se
slišijo
same
pridige
,
od
mame
,
od
Lene
,
od
tebe
-
jesti
pa
ne
dobim
.
Meni
daje
Lena
suh
kruh
,
le
tebe
pitajo
kakor
gos
za
Martinovo
...
Ne
vem
,
kaj
imajo
s
teboj
.
Veseli
naj
bosta
,
da
nisi
debela
ko
vreča
;
to
danes
pri
dekletih
ni
moda
.
Vse
so
suhe
kakor
ti
in
še
bolj
in
nihče
ne
dela
zaradi
tega
komedij
kakor
pri
nas
...
Polovico
mi
lahko
daš
in
eno
jajce
tudi
...
"
Mimica
mu
je
dala
molče
vse
,
kar
ji
je
zavila
Lena
v
torbo
.
"
Lačna
boš
ob
desetih
,
nekaj
si
lahko
obdržiš
,
"
je
menil
Rajko
milostljivo
.
"
Ali
pa
ti
dam
jaz
svoj
kos
kruha
...
Mene
zobje
bolijo
,
tebe
pa
ne
.
Jaz
ne
morem
jesti
suhega
...
"
Molče
je
spravila
njegov
kos
kruha
v
torbo
.
Ko
ga
je
ob
desetih
jedla
,
se
ji
je
zdelo
,
da
ima
grenek
okus
...
Bolelo
jo
je
,
da
ji
brat
ničesar
ne
privošči
.
Zatajevala
je
kašljanje
,
kakor
da
je
sama
kriva
,
da
boleha
.
Rajko
je
bil
jezen
nanjo
,
da
doma
nič
več
ne
dela
in
ne
zasluži
.
Navadil
se
je
bil
njenih
desetic
,
manjkale
so
mu
.
Vedno
je
imel
kupčije
s
tovariši
.
Vse
je
že
prodal
,
kar
je
imel
škatel
,
rezbarij
,
slik
,
znamk
in
takih
drobnjarij
.
Tudi
nož
je
prodal
in
rekel
doma
,
da
ga
je
izgubil
.
Vsak
čas
si
je
izmislil
,
da
potrebuje
to
in
ono
za
barve
,
pa
za
papir
,
zvezke
,
peresa
in
svinčnike
.
Izmislil
si
je
,
da
je
potrl
po
nesreči
v
šoli
okno
in
da
ga
mora
plačati
.
Kjer
je
le
mogel
,
je
priščipnil
par
krajcarjev
.
Kadar
je
šel
po
svoje
popravljene
čevlje
k
čevljarju
,
je
rekel
,
da
je
čevljar
desetico
ali
dve
več
računal
,
kakor
je
v
resnici
;
če
mu
je
mati
slučajno
naročila
,
da
bi
prinesel
kakšno
stvar
iz
mesta
,
je
povsod
priračunal
par
krajcarjev
.
In
vendar
ni
vse
skupaj
nič
pomagalo
;
vsem
je
bil
že
dolžan
v
šoli
,
temu
pet
krajcarjev
,
onemu
petnajst
,
tretjemu
osem
,
četrtemu
dvajset
.
Doma
je
,
kar
je
mogel
,
izberačil
od
Lene
pa
Mimice
,
pred
materjo
se
je
vendar
nekoliko
sramoval
;
bal
se
je
je
,
težko
je
prenašal
njeno
žalost
,
njene
solzne
poglede
,
kadar
je
prišel
kak
njegov
greh
na
dan
.
Ali
posebno
Mimica
mu
je
morala
dati
vse
,
vse
.
Rada
ga
je
imela
,
njegovo
laskanje
jo
je
vso
omehčalo
,
vse
mu
je
storila
,
kar
je
zahteval
.
Kadar
je
prišel
k
njej
in
jo
objel
,
je
že
vedela
,
da
zopet
kaj
hoče
,
in
vendar
je
bila
srečna
,
da
je
nežen
z
njo
.
Včasih
je
izkušala
nekoliko
ugovarjati
,
ali
potem
je
postal
brezobziren
in
surov
.
"
Ah
,
kaj
,
daj
,
če
ti
pravim
!
Saj
mi
gre
tako
po
pasje
!
Drugim
se
petaki
valjajo
po
žepih
,
jaz
pa
še
vinarjev
nimam
.
Vsi
imajo
bogate
tete
,
strice
,
botre
,
ki
jim
dajejo
za
god
,
za
praznike
,
za
voščila
,
za
spričevala
.
Vedno
imajo
denar
.
Moji
sorodniki
pa
so
sami
umazanci
.
"
"
Molči
,
prosim
te
,
da
te
mama
ne
sliši
!
"
se
je
zgrozila
Mimica
.
"
Daj
,
pa
pojdem
!
"
je
silil
.
In
dala
mu
je
,
kar
je
zahteval
,
zadnji
svinčnik
,
ravnilo
,
radirko
,
knjigo
,
ki
jo
je
dobila
od
prijateljice
,
privesek
,
kar
je
pač
bilo
.
"
Goldinar
potrebujem
,
"
je
rekel
pred
božičem
.
"
Čemu
?
Odkod
naj
ga
vzamem
?
"
"
V
šoli
sem
dolžan
tovarišem
;
če
pred
prazniki
ne
poravnam
,
si
nakopljem
sramoto
.
"
"
Mami
reci
!
"
"
Kaj
bom
rekel
,
ko
me
pa
gleda
,
kakor
da
bi
jo
prosil
za
tisočak
in
ne
za
goldinar
.
"
"
Leno
prosi
!
"
"
Da
me
napodi
.
Saj
mi
tako
daje
.
K
spovedi
hodim
zaradi
tistih
grošev
,
ki
jih
iztisnem
iz
nje
.
Pol
da
od
svojega
,
pol
od
izkupička
,
ki
ga
dobi
za
jajca
in
tisto
svojo
šaro
.
Pravi
,
da
sem
še
njo
zavedel
,
da
krade
mami
.
Taka
hribovka
!
Kakor
da
ni
vse
moje
,
kar
je
mamino
!
Vse
bi
lahko
vzel
!
"
"
Rajko
,
Rajko
,
ne
bodi
takšen
!
"
"
Če
pa
ne
razumeš
,
da
moški
več
potrebuje
ko
ženska
.
"
"
In
kam
daš
vse
,
reci
mi
?
"
"
Kam
?
Kvartamo
,
krajcarje
mečemo
,
v
kinematografe
hodimo
,
v
panoramo
.
Cigarete
si
kupujemo
,
včasih
malo
bonbonov
.
Pa
gre
!
"
"
Saj
si
šele
dvanajst
let
star
!
Kaj
so
cigarete
in
karte
zate
?!
"
"
Dvanajst
in
pol
,
veš
...
Če
so
za
druge
,
so
tudi
zame
.
Vsi
moji
prijatelji
vsaj
trikrat
toliko
zapravijo
za
take
reči
kakor
jaz
.
"
"
Lepe
prijatelje
imaš
!
"
"
Kaj
te
briga
!
...
Boš
dala
goldinar
?
No
,
bodi
dobra
,
daj
!
Bom
pa
po
božiču
malo
bolj
štedil
.
"
Objel
jo
je
okrog
pasu
.
"
Boš
dala
?
"
"
Bi
,
če
bi
le
imela
.
"
"
Tisti
prt
prodaj
,
ki
ga
delaš
skrivaj
za
mamo
.
Saj
je
že
skoro
končan
.
Pet
goldinarjev
,
morda
deset
dobiš
zanj
.
"
"
In
kaj
bom
mami
dala
za
božič
?!
Kaj
ne
vidiš
,
kako
je
že
vse
cunjasto
,
kar
imamo
na
mizi
?
Kar
razpada
.
Če
pride
kdo
v
nedeljo
popoldne
,
me
je
sram
.
Mlado
dekle
je
v
hiši
,
zakaj
ne
bi
naredila
materi
novega
prta
namesto
te
krpe
,
si
misli
vsakdo
.
"
"
Pa
naj
!
Koliko
ljudi
pa
pride
k
nam
?
Vsake
kvatre
enkrat
učiteljica
pa
poštarica
.
To
so
vse
naše
vizite
.
"
"
Vseeno
,
prta
ne
prodam
.
"
"
Pa
mi
daj
tisti
goldinar
,
ki
ti
ga
je
dala
mama
,
da
si
kupiš
spet
zdravila
,
železo
ali
kaj
.
Saj
si
ga
že
dve
steklenici
popila
,
zadosti
bo
.
Kave
nalij
noter
,
da
bo
črno
,
nihče
ne
pojde
duhat
in
poizkušat
.
"
Mimica
mu
je
dala
goldinar
.
Takoj
po
svečnici
je
morala
ostati
Mimica
doma
.
Ko
je
prišla
neko
popoldne
iz
mesta
domov
,
jo
je
pograbil
kašelj
huje
kakor
navadno
.
Kašljala
je
,
kašljala
...
Nekaj
jo
je
bodlo
v
prsih
,
greblo
v
grlu
.
Potem
se
ji
je
nekaj
zoprno
sladkega
,
medlega
razlilo
po
ustih
.
Robec
,
ki
ga
je
tiščala
k
ustom
,
se
je
pordečil
in
zmočil
.
"
Kri
!
"
je
zavpila
Tilda
.
"
Lena
,
kri
!
Po
zdravnika
tecite
!
"
Vzdignila
je
hčer
v
naročje
-
šibka
in
lahka
je
bila
kakor
dete
-
in
jo
odnesla
v
spalnico
.
Z
mrzlo
vodo
ji
je
umila
obraz
in
prsi
,
piti
ji
je
dala
.
Kri
se
je
hitro
ustavila
.
"
Saj
ni
nič
,
"
se
je
smehljala
Mimica
komaj
slišno
.
"
Nikar
se
ne
boj
,
mama
!
Vsa
si
bleda
...
"
Tudi
mati
se
je
nasmehnila
.
Srce
ji
je
trepetalo
v
strahu
in
neizmerni
bolečini
,
a
nasmehnila
se
je
.
"
Tiho
,
nikar
ne
govori
!
"
je
ukazala
hčeri
.
"
Škodi
ti
,
če
govoriš
...
Le
mirna
bodi
,
saj
se
nič
ne
bojim
.
Tudi
ti
se
ne
boj
,
nič
hudega
ni
.
Te
bova
že
zopet
postavili
na
noge
z
Leno
.
Samo
ubogati
boš
morala
bolj
kakor
doslej
.
Pred
veliko
nočjo
mi
nikakor
ne
pojdeš
v
šolo
.
"
Nestrpno
je
čakala
Tilda
zdravnika
.
Ure
so
minile
,
preden
je
mogel
priti
.
Niti
Lene
niti
Rajka
ni
pustila
k
bolnici
,
da
se
ne
bi
vznemirila
,
da
ne
bi
spet
prišla
kri
...
Dajala
ji
je
v
požirkih
mrzle
vode
,
kakor
je
brala
v
knjigah
.
Na
njenem
licu
se
ni
poznalo
nobeno
razburjenje
,
tiha
in
na
videz
popolnoma
mirna
je
sedela
ob
Mimičinem
zglavju
.
Že
je
bila
noč
,
ko
je
prišel
zdravnik
.
"
Kakih
štirinajst
dni
bo
morala
ležati
,
potem
bomo
pa
že
videli
,
"
je
dejal
.
"
Je
li
nevarno
?
"
je
vprašala
Tilda
zunaj
v
veži
.
"
Zelo
slabotna
je
,
suha
in
drobna
.
Za
take
ljudi
je
bolezen
vedno
nevarna
.
A
pazili
bomo
,
"
je
pristavil
,
ko
je
videl
,
kako
je
materi
obraz
okamnel
.
"
Spomladi
bo
že
bolje
.
"
Mimica
je
morala
ležati
ves
mesec
,
potem
ji
je
dovolil
zdravnik
sedeti
na
vrtu
na
soncu
.
Njeno
lice
je
bilo
bledo
in
prozorno
kakor
rožni
list
.
Vedno
je
bila
mila
in
dobra
,
ali
zdaj
je
bilo
nekaj
neizrečeno
ganljivega
v
njenem
bitju
.
"
Najrajši
bi
se
zjokala
,
kadar
me
pogleda
,
"
je
rekla
Lena
.
"
Živo
srce
bi
si
vzela
iz
prsi
in
ga
ji
dala
,
samo
da
bi
ozdravela
.
Šele
zdaj
vem
,
kako
jo
imam
rada
.
Šele
zdaj
sem
spoznala
,
kakšna
je
in
kakšna
je
bila
.
Ali
nama
je
,
gospa
,
samo
eno
minuto
prizadejala
kaj
hudega
?
Kakor
angel
je
bila
,
kar
je
na
svetu
.
In
še
vedeli
nisva
.
Preveč
,
preveč
sva
bili
zaverovani
v
fanta
.
A
njo
sva
zanemarjali
.
In
vendar
je
ona
vsa
druga
kakor
Rajko
.
Stokrat
boljša
je
.
Če
nam
umrje
-
še
zmisliti
se
ne
smem
...
"
In
Lena
se
je
odšla
v
kuhinjo
jokat
.
Odkar
je
Mimica
obolela
,
ni
imela
Rajka
nič
več
tako
rada
kakor
poprej
.
Stroga
je
bila
z
njim
;
skoro
osorna
,
če
ni
takoj
poslušal
.
A
čudno
,
tudi
na
Rajka
je
Mimičina
bolezen
delovala
tako
kakor
nič
drugega
,
kar
je
doslej
doživel
.
Pretreslo
ga
je
,
ves
se
je
izpremenil
.
Nekaj
nejasnega
in
težkega
mu
je
očitala
vest
.
Sam
od
sebe
je
začel
skrbeti
za
svoje
šolske
dolžnosti
kakor
še
nikdar
dotlej
.
"
Zdaj
pokaži
,
kaj
je
dobrega
v
tebi
,
"
mu
je
dejala
mati
.
"
Pokaži
,
da
sem
imela
prav
,
da
sem
kljub
vsemu
verovala
vate
;
da
moja
ljubezen
ni
bila
slepa
.
Vidiš
,
Mimica
je
bolna
na
smrt
,
kdo
ve
,
če
jo
rešimo
?
Jaz
moram
biti
zdaj
vedno
pri
njej
,
vse
moje
misli
se
morajo
ukvarjati
z
njo
,
vsa
moja
skrb
.
Nimam
časa
in
tudi
moči
ne
,
da
zdaj
v
tem
usodnem
času
skrbim
zate
,
kakor
sem
doslej
.
Nemogoče
mi
je
učiti
se
s
teboj
,
pregledovati
tvoje
naloge
,
siliti
te
neprestano
h
knjigam
in
delu
.
Zdaj
moraš
sam
,
brez
pomoči
prevzeti
svoje
dolžnosti
nase
.
Ne
prosim
te
zaradi
sebe
,
da
mi
sedaj
ne
delaj
skrbi
,
zaradi
Mimice
te
prosim
tega
.
Saj
mi
boš
vsaj
na
ta
način
olajšal
to
težko
dobo
,
kajne
?
"
"
Boš
videla
,
mama
,
boš
videla
.
Vse
storim
,
karkoli
želiš
,
"
je
zatrjeval
Rajko
in
solze
so
mu
stale
v
očeh
.
Objel
je
mater
s
takim
čustvom
kakor
še
nikoli
.
Trdna
obljuba
je
bila
v
tem
objemu
.
Nosil
je
sestri
cvetlice
,
ki
jih
je
nabral
na
poti
iz
mesta
.
Znal
je
lepo
risati
in
če
je
imel
čas
,
ji
je
narisal
razne
stvari
,
da
bi
jo
razvedril
in
razveselil
.
Z
velikim
trudom
in
zelo
skrbno
je
s
tušem
narisal
domačo
hišico
,
sam
naredil
okvir
iz
prepiljenih
vejic
in
jo
presenetil
z
darom
za
veliko
noč
,
za
pirhe
.
Njene
oči
so
bile
prekrasne
in
vse
vzradoščene
,
ko
ga
je
pogledala
.
"
O
,
vedela
sem
,
da
si
dober
.
Brez
skrbi
umrem
.
Samo
da
sem
to
doživela
!
Zdaj
vem
,
da
boš
pazil
na
mamo
,
da
bo
vse
dobro
,
"
je
šepetala
.
"
Ti
ne
smeš
umreti
!
"
je
rekel
in
jo
objel
.
"
Zakaj
tako
govoriš
?
Zaradi
mene
ne
smeš
umreti
!
Kaj
pa
počnem
?!
Vse
sem
ti
pojedel
,
kar
ti
je
dajala
Lena
,
in
tudi
medicine
nisi
pila
zaradi
mene
,
kakor
bi
bila
morala
...
Morda
sem
jaz
kriv
,
da
si
bolna
...
"
"
Ne
,
nisi
,
povem
ti
,
da
nisi
.
Nikar
tega
ne
misli
.
Pozabila
sem
na
tiste
stvari
popolnoma
.
Smešno
je
to
.
"
"
Ti
mi
torej
odpuščaš
?
"
"
Odpuščam
.
Saj
nimam
kaj
.
"
"
In
ne
boš
umrla
?
"
"
Bom
,
zdi
se
mi
,
da
bom
.
Ali
ne
zaradi
teh
malenkosti
.
Tako
.
Zdi
se
mi
,
da
nisem
za
življenje
,
da
sem
preslaba
.
Vidiš
,
komaj
sem
začela
lani
poleti
malo
delati
,
pa
je
bilo
že
preveč
.
Bolje
je
,
da
umrjem
,
v
nobeno
pomoč
ne
bi
bila
mami
,
samo
v
breme
;
samo
za
težave
in
skrbi
.
"
"
Jaz
bom
zate
skrbel
,
ko
odrastem
,
"
je
rekel
Rajko
.
"
Zaradi
tega
lahko
živiš
.
"
"
Lepo
je
,
da
mi
to
obetaš
.
A
nekako
slutim
,
da
umrem
...
Ne
bom
dolgo
več
;
ne
,
ne
bom
dolgo
več
...
In
zato
mi
moraš
še
enkrat
obljubiti
,
da
boš
dober
...
Veš
,
mama
te
ima
silno
rada
,
jaz
to
vem
.
In
mnogo
pričakuje
od
tebe
...
Tak
moraš
biti
,
da
bo
ponosna
nate
,
potem
bo
srečna
...
Obljubiš
,
reci
?
"
ga
je
vprašala
in
mu
resno
in
globoko
pogledala
v
oči
.
"
Obljubljam
,
"
je
zastokal
in
odšel
v
hišo
.
Šel
je
k
mizi
,
naslonil
glavo
v
dlani
in
se
razjokal
.
Mati
je
vstopila
,
da
ni
opazil
.
"
Zakaj
se
jokaš
?
"
"
Mimica
pravi
,
da
ve
,
da
umre
,
"
je
rekel
.
Klonile
so
ji
roke
,
kolena
so
se
ji
zašibila
.
"
Kakor
Elica
...
"
jo
je
spreletelo
.
"
Tudi
ona
mi
je
povedala
,
da
umre
...
"
Po
veliki
noči
se
ji
je
malo
zboljšalo
.
Izprehajala
se
je
zdaj
po
okolici
in
skoro
vsako
popoldne
je
šla
bratu
naproti
,
ko
je
prihajal
iz
mesta
.
Mnogo
sta
se
pogovarjala
o
stvareh
,
o
katerih
doslej
nista
nikdar
govorila
.
Mimica
mu
je
pripovedovala
o
umrli
sestri
in
bratu
,
kolikor
se
ju
je
spominjala
.
Pripovedovala
mu
je
,
kako
je
prišel
takrat
oče
domov
in
kako
jo
je
držala
Lena
za
roko
,
da
si
ni
upala
k
njemu
;
oče
je
bil
zelo
prijazen
,
rad
je
imel
otroke
,
vselej
jih
je
veselo
kratkočasil
,
kadar
je
bil
doma
.
"
Premalo
trden
je
bil
,
samo
to
mu
je
manjkalo
,
"
je
razlagala
.
"
Zato
se
je
izgubil
,
zato
je
postal
tako
nesrečen
.
Ali
se
kaj
spominjaš
,
kako
sta
takrat
o
božiču
prišla
orožnika
ponj
?
"
je
vprašala
brata
.
"
Le
nejasno
,
megleno
...
Strašno
sva
se
bala
in
jokala
,
ne
?
...
Spominjam
se
,
kako
sta
bila
oblečena
.
Grozno
velika
sta
se
mi
zdela
in
puški
sta
jima
gledali
nad
ramo
.
Vsega
sem
se
bal
.
Tistih
svetlih
gumbov
,
tistega
svetlega
pasu
,
belih
rokavic
,
čake
...
To
mi
je
ostalo
v
spominu
...
Očeta
se
pa
nič
ne
spominjam
...
Sploh
nikoli
na
to
ne
mislim
...
Neprijetno
in
žalostno
je
misliti
na
take
stvari
.
"
"
Vidiš
,
jaz
pa
vse
vem
,
čisto
natančno
;
kakor
da
je
bilo
včeraj
.
Z
nobenim
človekom
nisem
nikdar
o
tem
govorila
;
ti
veš
,
da
mama
in
Lena
nikoli
ne
govorita
o
očetu
,
a
o
tistem
dnevu
še
celo
ne
.
In
vendar
nisem
pozabila
ničesar
.
Tata
je
bil
vesel
,
nič
se
mu
ni
poznalo
,
da
se
kaj
boji
.
Igral
se
je
z
nama
.
Tebe
je
imel
na
kolenih
in
nekaj
smešnega
je
pripovedoval
.
Vsi
trije
smo
se
smejali
.
Pa
so
se
odprla
vrata
...
Veš
,
da
ni
dneva
,
da
se
ne
bi
tega
spomnila
...
In
vselej
mislim
,
kako
sta
bila
oba
nesrečna
,
mama
in
tata
...
mama
še
bolj
...
Kar
blizu
se
ji
nisem
upala
,
tako
je
bila
žalostna
še
dolgo
potem
.
"
"
No
,
a
tata
?
Njega
so
zaprli
.
Koliko
je
bogatinov
,
ki
so
še
večji
goljufi
,
kakor
je
bil
on
,
pa
jim
ni
nič
.
To
so
špekulacije
...
Če
se
posreči
,
se
posreči
,
a
če
ne
,
te
zapro
...
Tata
je
bil
revež
...
"
"
Gotovo
,
da
je
bil
revež
,
"
je
pritrdila
sestra
.
"
A
vendar
je
bil
tudi
sam
precej
kriv
.
"
"
Kako
to
veš
?!
"
je
vzrojil
brat
.
"
Tako
.
Vem
,
da
je
pil
,
kvartal
,
delal
dolgove
...
Lahkomiseln
je
bil
,
"
je
pojasnjevala
Mimica
.
"
Ni
mnogo
mislil
na
to
,
da
ima
ženo
,
otroke
.
Samo
nase
je
mislil
,
se
mi
zdi
...
Veš
,
in
morda
še
nase
ne
.
Kar
tja
v
en
dan
je
živel
,
zato
se
je
zgodilo
vse
to
.
Človek
mora
vedeti
,
kaj
dela
,
in
paziti
,
kod
hodi
.
"
"
Kaj
boš
sodila
!
Saj
nič
ne
veš
...
Jaz
imam
pa
očeta
rad
,
"
je
rekel
Rajko
.
"
Saj
ga
imam
tudi
jaz
rada
,
"
se
je
branila
sestra
,
"
še
bolj
morda
kakor
ti
.
Kar
srce
me
zaboli
,
kadar
se
zmislim
nanj
.
In
mnogokrat
razmišljam
o
njem
.
A
vendar
bi
bil
lahko
bolj
pazil
nase
,
kakor
je
...
Veš
,
nekaj
ti
povem
...
Odkar
sem
bolna
,
bi
strašno
rada
kaj
več
slišala
o
njem
.
Da
bi
bolj
natančno
vedela
,
kakšen
je
bil
.
Mame
si
nisem
upala
vprašati
,
Lene
tudi
ne
.
Videla
sem
,
da
ima
mama
v
omari
spravljena
njegova
pisma
.
Pod
tistimi
rečmi
,
ki
se
skoro
nikoli
ne
rabijo
,
je
doli
v
kotu
v
rjav
papir
zavit
omot
,
s
trdno
vrvico
prevezan
.
Uganila
sem
,
da
so
to
očetova
pisma
.
Ni
mi
dalo
miru
.
Zadnjič
enkrat
,
ko
je
šla
mama
v
mesto
vpraševat
,
kako
se
učiš
,
sem
jih
vzela
.
Ves
teden
sem
jih
skrivaj
brala
na
izprehodih
,
da
me
ne
bi
mama
ali
pa
Lena
zalotili
.
Šele
včeraj
sem
jih
zopet
spravila
nazaj
,
"
je
razodevala
Mimica
svojo
skrivnost
.
"
No
,
čuješ
,
mama
bi
se
jako
jezila
,
če
bi
to
vedela
,
"
je
rekel
Rajko
.
"
Žalostila
bi
se
,
da
,
"
je
pritrdila
Mimica
.
"
Ali
jaz
sem
jih
morala
brati
,
razumeš
.
Kdo
ve
,
če
bom
ozdravela
ali
ne
,
in
vendar
imam
pravico
,
da
zvem
,
kakšen
človek
je
bil
moj
oče
,
preden
umrjem
.
"
"
No
,
in
kaj
si
brala
?
"
je
vprašal
brat
.
"
Vse
mogoče
...
Čisto
jasno
vidim
,
kako
je
živel
tata
...
Tja
v
en
dan
,
brez
misli
...
Ni
bil
slab
človek
.
Vedno
je
delal
dobre
sklepe
,
ali
nikoli
jih
ni
izvršil
.
,
Družba
me
je
premotila
...
pili
smo
,
kvartali
...
'
Stokrat
sem
to
brala
.
In
potem
toži
,
da
ga
glava
boli
,
in
da
nima
denarja
,
da
bo
že
drugič
poslal
...
In
drugič
tudi
nič
ne
pošlje
...
Včasih
po
pol
leta
ni
pisal
.
Videla
sem
po
pismih
,
ki
so
vsa
po
vrsti
zložena
...
Moški
ne
sme
biti
tak
,
kakor
je
bil
tata
...
Mene
to
peče
in
skeli
,
ali
vseeno
imam
rada
tudi
njega
,
"
je
zatrjevala
.
"
In
potem
-
ali
je
kaj
pisal
od
tam
?
"
je
vprašal
Rajko
in
pogledal
v
stran
.
"
Iz
jetnišnice
,
misliš
?
...
O
,
da
.
Tista
pisma
so
najlep
-
ša
.
Zelo
rada
ga
imam
zaradi
njih
.
In
vendar
,
nekako
čudna
so
...
Nekako
otročja
so
,
nič
moška
...
Čudna
mi
je
bila
misel
,
da
je
tista
pisma
pisal
moj
oče
-
mamin
mož
...
Naš
tata
za
mamo
nikdar
ni
bil
pravi
človek
...
"
"
Neumnosti
govoriš
,
"
se
je
nasmehnil
Rajko
.
"
Ne
,
ne
,
mnogo
sem
o
tem
razmišljala
.
In
tudi
o
tebi
...
"
"
O
meni
?!
"
"
Da
,
o
tebi
!
Zdaj
šele
sem
prav
spoznala
,
da
si
ti
popolnoma
tak
,
kakršen
je
bil
tata
.
Njegovo
dušo
imaš
...
"
"
No
,
in
?
"
"
Bojim
se
zate
...
Zelo
moraš
paziti
,
ti
!
...
Neizmerno
želim
,
da
bi
bil
srečen
.
Da
bi
postal
pošten
,
pameten
in
značajen
mož
...
Kar
povedati
ti
ne
morem
,
kako
to
želim
!
A
pazi
!
...
Nikar
se
ne
spusti
z
uzde
.
Brzdaj
se
!
Nevarno
naravo
imaš
...
Prelahko
dušo
...
"
"
Ti
si
smešna
,
Mimica
,
"
je
rekel
Rajko
.
"
Vse
moje
otroške
neumnosti
jemlješ
resno
in
važno
,
kakor
da
so
sami
zločini
...
Saj
vidiš
,
da
znam
biti
pameten
,
če
hočem
.
"
"
Da
,
vidim.
In
to
me
malo
tolaži
.
A
vendar
,
pazi
!
...
To
zopet
pride
,
stare
izkušnjave
in
nove
...
Misli
večkrat
na
našega
očeta
...
Kaj
je
bilo
treba
,
da
je
umrl
tako
zgodaj
in
v
jetnišnici
?
Tako
nadarjen
je
bil
,
bleščeč
.
Še
zdaj
se
spominjam
njegovega
smeha
,
še
zdaj
mi
zveni
v
ušesih
...
In
koliko
bridkih
ur
je
prizadejal
mami
,
koliko
skrbi
,
koliko
solza
...
Zaradi
nje
pazi
nase
...
Da
popraviš
,
kar
ji
je
zakrivil
tata
...
Vidiš
,
jaz
sem
preslaba
.
Moje
zdravje
je
podkopano
.
Jaz
že
venem
...
"
Resno
je
govorila
.
Zagledala
se
je
daleč
dol
na
morje
,
kjer
se
je
strinjalo
z
nebom
v
komaj
vidni
črti
,
kjer
se
je
modrina
neba
spajala
z
modrino
vod
.
In
kakor
v
neizmerno
lepoto
so
se
pogreznili
pogledi
,
opojeni
od
pomladne
vedrine
.
Kakor
iz
srebra
skovane
so
bile
kraške
gore
naokrog
,
kakor
z
zelenim
žametom
okrašene
od
gozdičev
,
vrtov
in
vinogradov
.
Kakor
beli
golobi
so
bile
posejane
kamnite
kraške
hišice
po
dolih
in
brdih
,
a
tam
okrog
pristana
se
je
vzdigalo
pisano
tržaško
mesto
,
kakor
iz
pravljice
vzeto
,
z
zelenimi
kupolami
svojih
cerkev
in
palač
.
"
In
vendar
je
svet
zelo
lep
,
"
je
dihnila
Mimica
.
"
Rada
ga
gledam
.
"
"
Tvoja
lica
so
cvetoča
in
rdeča
,
"
je
rekel
brat
.
"
Ne
boš
umrla
.
Vsak
dan
ti
prinese
zdaj
novih
moči
.
"
"
Vseeno
,
Rajko
...
Saj
se
ne
bojim
.
A
ta
rdečica
...
,
veš
,
to
je
samo
ogenj
,
ki
dogoreva
.
Pojdiva
domov
.
"
Naslonila
se
je
na
njegovo
roko
in
odšla
sta
domov
.
"
Kako
si
dobra
,
Mimica
,
"
ji
je
rekla
mati
tolikokrat
.
"
Rajka
si
mi
vsega
izpremenila
in
poboljšala
...
"
Mimica
se
je
nasmehnila
.
Prenežna
nadzemska
lepota
ji
je
dihnila
na
obraz
in
oči
,
da
se
je
materi
zganilo
srce
v
prsih
.
"
Kakor
angel
je
lepa
,
"
je
mislila
in
jo
gledala
s
čistim
in
svetim
dopadenjem
materinske
ljubezni
.
"
Pri
nas
je
zdaj
tako
lepo
kakor
še
nikoli
,
"
se
je
hvalila
Lena
in
se
začela
zopet
sprijaznjevati
z
Rajkom
.
"
Res
,
mama
ima
prav
,
ves
drugačen
si
...
In
pa
zaradi
Mimice
...
veseli
jo
,
da
si
dober
.
Zaradi
nje
se
še
vedno
bojim
.
Kar
vsak
dan
tanjša
se
mi
zdi
in
tudi
kašlja
še
vedno
.
Ko
bi
ji
le
mogla
kaj
pomagati
,
malo
olajšati
...
Veš
,
kar
dlani
bi
položila
pod
njene
stopinje
,
da
bi
hodila
po
mehkem
in
varnem
...
"
Ko
je
prišla
vročina
,
je
Mimica
še
bolj
medlela
.
Kakor
ogromno
zrcalo
je
ležalo
morje
doli
v
globini
in
odbijalo
žareče
sončne
žarke
.
Kakor
v
velikanskem
kotlu
je
trepetal
zrak
,
vžgan
od
sonca
v
težko
,
dušečo
soparico
.
Vse
je
bilo
lačno
vetra
in
hladine
.
Mimica
je
bila
cele
dneve
na
vrtu
,
na
pol
ležeč
na
široki
nizki
klopi
,
ki
sta
jo
zanjo
zbila
Rajko
in
Lena
.
Mati
ji
je
prinesla
blazin
,
da
bi
ji
bilo
ugodneje
in
mehkeje
.
Ali
vročina
ji
je
težko
ležala
na
prsih
.
Vroč
pot
ji
je
oblival
telo
,
da
so
bili
lasje
vsi
vlažni
na
sencih
.
Vedno
jo
je
žejalo
.
Njene
ustnice
so
bile
kakor
ožgane
in
razpokane
.
Težko
je
dihala
.
Lena
ji
je
nosila
hladilne
limonade
,
malinovca
,
osvežujočega
sadja
,
ki
ga
je
hladila
v
mrzli
vodi
,
da
bi
ji
bilo
prijetneje
v
ustih
.
Nove
,
izbrane
jedi
je
kuhala
zanjo
,
najboljše
mleko
ji
je
odbirala
,
da
se
okrepča
in
si
opomore
.
Ali
Mimica
je
hirala
od
dne
do
dne
bolj
vidno
.
Tilda
je
spoznala
,
da
je
že
smrt
položila
svojo
roko
na
njeno
hčer
in
da
ji
ni
več
pomoči
.
In
kakor
bi
hotela
porabiti
sleherni
hip
,
ki
ga
ji
še
privošči
usoda
,
se
ni
več
maknila
od
njenega
ležišča
.
Govorila
je
z
njo
nežno
kakor
z
majhnim
detetom
,
a
obenem
zaupno
kakor
s
sestro
.
Z
rahlimi
vprašanji
je
Mimica
odklepala
zaklenjeno
in
zaprto
dušo
svoje
matere
,
da
se
je
vsa
razgrnila
pred
njo
.
"
Pripoveduj
,
mama
,
kako
je
bilo
tam
v
Dragi
,
"
je
prosila
deklica
.
In
mati
ji
je
pripovedovala
o
onih
samotnih
hribovskih
vaseh
,
skritih
med
vedno
zelenimi
gozdovi
,
pravila
ji
o
gori
,
ki
se
je
dvigala
pred
oknom
,
vsa
bela
,
samotna
in
veličastna
pozimi
,
vsa
sveža
in
jasna
poleti
.
O
svoji
materi
ji
je
pripovedovala
,
o
svojem
očetu
,
o
svojem
možu
in
o
hčerki
in
sinu
,
ki
sta
ji
umrla
,
ko
je
bila
Mimica
še
majhna
in
nevedna
.
Sto
slik
ji
je
naslikala
iz
svojega
življenja
.
Svoje
davne
dekliške
upe
ji
je
razodela
,
svoje
prevare
,
razočaranja
,
svoje
trpljenje
in
svoje
borbe
.
Svoje
upe
ji
je
povedala
in
svoje
solze
ji
je
dala
.
In
blizu
,
kakor
še
nikdar
poprej
,
sta
si
bili
mati
in
hči
.
"
Zelo
lepi
so
moji
zadnji
meseci
,
mama
,
"
je
rekla
Mimica
neki
večer
materi
.
"
Tako
sem
hvaležna
,
da
sem
še
to
doživela
.
"
In
dotaknila
se
je
materine
roke
.
"
Tebi
sem
hvaležna
in
Leni
in
Rajku
.
Vsi
ste
dobri
z
menoj
.
"
"
Kri
svojo
bi
ti
dali
,
"
je
vzdihnila
mati
.
"
Ko
bi
le
ozdravela
!
...
Moraš
,
moraš
ozdraveti
!
"
ji
je
vzkipelo
iz
srca
v
neopisni
bolesti
in
v
neopisnem
hrepenenju
.
"
Vseeno
je
,
mama
,
"
je
menila
hči
.
"
Kakor
je
namenjeno
...
Povedala
si
mi
,
da
se
Elica
ni
nič
bala
smrti
.
Tudi
jaz
se
ne
bojim
...
"
Praznovali
so
njen
rojstni
dan
.
Rajko
ni
šel
v
šolo
tisti
dan
.
Praznik
so
si
naredili
.
Vso
hišo
so
ozaljšali
z
zelenjem
,
nič
niso
delali
ves
dan
.
Oblekli
so
se
v
nedeljska
oblačila
.
Oči
so
jim
sijale
od
dobrote
in
ganljive
ljubezni
.
V
srcu
jim
je
trepetala
žalost
,
ali
usta
so
se
smehljala
.
Naj
vidi
Mimica
,
naj
vidi
,
kako
jo
imajo
radi
...
Vsi
trije
:
mati
,
brat
,
Lena
...
Kakor
v
skrivnosten
,
dehteč
oblak
so
jo
zavili
v
svojo
ljubezen
.
Tisti
dan
je
bila
Mimica
stara
šestnajst
let
.
In
teden
dni
nato
je
umrla
.
Nikdar
prej
in
nikdar
pozneje
ni
bilo
duševno
razmerje
med
materjo
in
sinom
tako
globoko
in
prisrčno
kakor
tisto
leto
po
Mimičini
smrti
.
"
Zdaj
imam
samo
še
tebe
!
"
je
vzkliknila
Tilda
in
se
oklenila
sina
,
ko
je
izdihnila
Mimica
svojo
dušo
.
Težko
je
umirala
Mimica
.
Ves
dan
je
hropla
,
premetavala
glavo
,
lovila
s
prsti
okrog
sebe
,
vzdihovala
.
Burno
so
se
ji
dvigale
prsi
,
oči
so
se
prevračale
v
smrtnih
mukah
.
S
tresočimi
se
koleni
sta
stala
mati
in
brat
ob
postelji
.
Po
prstih
je
prihajala
Lena
in
zopet
zbežala
ven
,
da
se
razjoče
naglas
.
Ni
mogla
gledati
trpljenja
mile
bolnice
.
Oh
,
pretresujoč
je
bil
pogled
na
siroto
,
ki
se
je
borila
s
smrtjo
z
zadnjimi
močmi
.
Mati
je
stiskala
pesti
v
neizmernem
sočutju
;
vse
bedno
ji
je
krvavelo
srce
v
prsih
.
Rajko
je
trepetal
po
vsem
telesu
kakor
šiba
;
da
ne
bi
vpil
na
glas
,
se
je
grizel
v
ustnice
,
da
mu
je
tekla
kri
.
"
Mama
,
pomagaj
!
Mama
,
pomagaj
!
"
je
prosila
Mimica
.
"
Strašno
trpim
!
"
je
tožila
,
kadar
je
imela
toliko
moči
,
da
je
zašepetala
par
besed
.
Kapljo
za
kapljo
krvi
bi
bila
iztočila
mati
iz
svojega
srca
,
da
bi
ji
olajšala
bol
,
a
slabe
so
bile
njene
roke
,
prazne
,
brez
pomoči
.
"
Hčerka
ljubljena
,
"
ji
je
govorila
in
ji
brisala
smrtni
pot
z
obličja
.
"
Rada
bi
ti
pomagala
,
neizmerno
rada
!
"
Kakor
razbeljeno
železo
so
kapale
neizjokane
solze
nazaj
v
dušo
.
"
Ne
smem
omagati
!
Ne
smem
se
prepustiti
žalosti
in
obupu
,
"
si
je
prigovarjala
v
srcu
.
"
Do
zadnjega
trenutka
moram
zdržati
.
"
In
vzela
je
njene
roke
v
svoje
,
stiskala
jih
,
gladila
.
Gledala
ji
je
v
oči
,
vso
svojo
voljo
je
vlila
v
pogled
:
"
Mimica
moja
,
zaspi
,
zaspi
!
...
"
Ali
Mimica
ni
mogla
zaspati
,
ni
mogla
umreti
...
Oh
,
kako
so
slabe
prsi
hlepele
po
zraku
,
kako
so
usta
lovila
dih
lačno
in
zaman
...
Kako
se
je
dušila
,
kako
se
je
mučila
...
Lena
je
prinašala
hladilnih
pijač
k
postelji
,
ledu
v
posodi
,
ki
ga
je
bila
sama
prinesla
v
kantah
iz
mesta
.
Položila
je
ruto
na
led
,
pustila
,
da
se
je
ohladila
,
ter
obrisala
Mimici
čelo
in
obraz
.
"
Hvala
,
Lena
,
"
je
jecljala
bolnica
.
"
Hvala
ti
za
vse
...
Vedno
si
me
rada
imela
...
Moli
,
Lena
,
da
bom
mogla
umreti
,
moli
!
...
Ne
morem
več
...
"
Kakor
noži
so
besede
rezale
srce
vsem
trem
,
ki
so
brez
moči
stali
ob
postelji
in
niso
mogli
pomagati
...
Mrzel
pot
jih
je
oblival
od
neizrečenega
sočutja
.
Nemo
so
se
spogledovali
z
obupanimi
pogledi
in
vili
roke
v
neizmerni
žalosti
.
Zakaj
toliko
trpi
,
zakaj
!
Saj
je
bila
tako
dobra
,
nedolžna
,
brez
greha
in
krivde
!
Ničesar
niso
jedli
tisti
dan
,
ničesar
delali
.
Nihče
izmed
njih
ni
zatisnil
očesa
tisto
noč
.
Še
sesti
,
še
govoriti
se
niso
upali
,
da
ne
bi
motili
njenega
velikega
trpljenja
s
svojimi
malenkostnimi
zadevami
.
Smrt
,
ki
jo
je
trpela
ona
,
je
tudi
njih
odtrgala
od
zemeljskih
opravkov
in
skrbi
,
zavila
tudi
njih
v
svoj
temni
,
skrivnostni
in
strašni
plašč
.
Neizmerno
počasi
so
polzele
minute
noči
.
"
Ne
učaka
dneva
,
"
je
bil
rekel
zdravnik
zvečer
,
ko
so
ga
obupani
poklicali
drugič
v
enem
dnevu
k
bolnici
,
da
ji
da
olajšave
.
"
Dajte
ji
,
kakor
vsako
noč
,
kapljice
za
spanje
!
"
Storili
so
,
kakor
je
ukazal
.
Bali
so
se
in
želeli
so
smrti
in
rešitve
.
Umirila
se
je
malo
,
zaspala
.
Kakor
tišina
pred
viharjem
je
bilo
to
spanje
.
Vsa
hiša
je
molčala
strašen
,
pomemben
molk
.
Čutili
so
smrt
povsod
,
slišali
so
trepet
njenih
črnih
kril
v
globoki
,
grozeči
tišini
.
Ali
že
čez
pol
ure
se
je
bolnica
zbudila
in
iznova
se
je
začelo
umiranje
kakor
poprej
.
Mati
ji
je
zopet
dala
pomirjevalnega
zdravila
.
"
Če
je
to
greh
,
naj
pride
nad
mojo
glavo
,
je
čutila
in
niti
enkrat
ji
ni
zatrepetala
roka
,
ko
je
štela
kapljice
.
Ali
uspavajoče
zdravilo
ni
več
učinkovalo
.
Bedečo
je
hotela
smrt
odtrgati
svojo
žrtev
od
življenja
.
Pogledovali
so
na
uro
vsi
trije
in
zdelo
se
jim
je
,
da
so
se
kazalci
ustavili
,
da
večno
bežeči
čas
stoji
in
čaka
,
okleva
...
Smrtno
hropenjeje
polnilo
sobo
s
svojo
grozo
...
In
zopet
so
pogledali
na
uro
.
In
zazdelo
se
jim
je
,
da
so
kazalci
preskočili
pol
ure
,
uro
...
,
da
čas
dirja
kakor
še
nikoli
...
Zdaj
zdaj
bo
minila
noč
in
Mimice
ne
bo
več
med
njimi
...
Nekaj
strašnega
je
bilo
v
tem
,
da
so
čutili
ure
zdaj
neizmerno
počasne
in
dolge
in
zdaj
kratke
ko
hip
...
Zora
je
rdela
nad
gorami
in
globoko
in
daleč
v
dolini
se
je
bleščalo
morje
ter
odbijalo
prvi
jutranji
svit
prečudovito
čisto
in
krasno
.
Skozi
odprta
okna
je
zavel
v
sobo
hladilen
jutranji
veter
kakor
osvežujoča
tolažba
.
Ali
še
hujša
je
postala
smrtna
borba
.
Suha
usta
so
se
bolnici
krivila
v
smrtnih
vzdihih
,
grozen
kašelj
je
trgal
uboge
prsi
in
do
kosti
izsesano
telo
se
je
treslo
v
zadnjem
naporu
.
-
Mati
in
brat
sta
vsak
od
svoje
strani
posegla
z
rokami
pod
zglavje
in
privzdignila
smrtno
trudno
glavo
.
Še
enkrat
je
pogledala
Mimica
mater
,
še
enkrat
se
je
ozrla
v
brata
.
Silna
bolest
in
neopisna
ljubezen
je
bila
v
tem
pogledu
.
Prsi
so
zastale
,
hropenje
je
utihnilo
.
Še
enkrat
je
vzdihnila
in
življenje
jo
je
prepustilo
smrti
.
Položila
sta
jo
nazaj
.
Pogledala
sta
jo
z
zadnjim
slovesom
v
duši
.
Zatisnila
sta
ji
oči
,
naravnala
sta
ji
roke
.
In
čez
truplo
hčerkino
je
omahnila
mati
v
objem
sinu
.
"
Zdaj
imam
samo
še
tebe
!
"
Te
besede
so
se
zarile
Rajku
v
dušo
kakor
krvav
žig
.
Z
novo
močjo
so
ga
napolnile
,
prerodile
so
ga
in
potrdile
v
dobrem
.
"
Tak
bom
,
sestra
,
kakor
si
me
prosila
,
da
naj
postanem
!
"
je
obetal
v
duši
.
"
Tak
bom
,
mati
,
da
ti
bom
v
tolažbo
in
v
pomoč
!
"
Še
mesec
dni
šole
je
imel
.
Kakor
že
ves
zadnji
čas
,
kar
je
bila
Mimica
bolna
,
tako
je
tudi
zdaj
vsak
dan
delal
,
kar
je
bilo
treba
storiti
,
in
še
več
.
Učil
se
je
,
pisal
naloge
,
pripravljal
se
za
drugi
dan
.
Prvikrat
po
smrti
Mimičini
je
spreletel
rahel
nasmehljaj
Tildin
obraz
,
ko
je
držala
v
rokah
sinovo
spričevalo
.
"
Hvala
Bogu
,
izpremenil
si
se
,
"
je
rekla
tiho
,
aliv
njenem
glasu
je
bilo
še
tisočkrat
več
zadovoljstva
kakor
v
besedah
.
"
Mimica
me
je
predrugačila
,
"
je
rekel
.
"
Ni
zastonj
umrla
...
"
In
šla
sta
z
materjo
na
njen
grob
...
Rajko
je
bil
trinajst
let
star
in
ker
so
ga
zadnji
meseci
naredili
resnejšega
,
je
bil
videti
starejši
in
zrelejši
.
Tiho
je
bilo
v
hiši
cele
počitnice
.
Žalost
za
Mimico
je
z
njimi
vstajala
vsak
dan
enako
živa
in
močna
.
Ni
je
bilo
moči
pozabiti
niti
trenutek
.
Črno
oblečena
mati
in
Lena
nista
imeli
drugih
pogovorov
kakor
o
njej
.
Zvečer
po
končanem
delu
so
sedeli
vsi
trije
na
vrtu
za
hišo
in
se
je
spominjali
.
Sto
in
sto
lepih
stvari
so
se
spomnili
,
stvari
,
katerih
skoro
niso
opazili
,
dokler
je
bila
živa
.
Tako
je
bila
skromna
in
tiha
!
Neslišna
je
bila
njena
milina
in
dobrota
.
Sto
in
stokrat
je
ponavljala
Lena
:
"
Umreti
je
morala
,
sirota
,
da
smo
jo
spoznali
...
"
Mati
in
brat
sta
kakor
očitanje
grenko
občutila
resnico
teh
besed
in
neko
tajno
kesanje
na
dnu
srca
je
budilo
še
večjo
ljubezen
,
še
večjo
žalost
za
umrlo
deklico
.
Rajko
je
mnogo
mislil
nanjo
in
na
vse
,
kar
sta
govorila
na
svojih
izprehodih
.
In
tudi
na
očeta
je
mislil
,
kakor
mu
je
bila
Mimica
svetovala
...
Deček
je
čutil
,
da
vstaja
v
njegovi
duši
čudovita
moč
iz
tega
premišljevanja
.
Ni
si
upal
brezplodno
prelenariti
dni
.
Vstajal
je
bolj
zgodaj
kakor
prej
,
ko
je
hodil
v
šolo
;
ni
ga
bilo
treba
Leni
klicati
s
pretnjami
in
jezo
kakor
v
prejšnjih
počitnicah
;
ni
bilo
treba
pozivati
matere
na
pomoč
.
Zvečer
,
ko
je
legel
,
je
mislil
na
sestro
in
njeno
žalostno
umiranje
,
mislil
je
na
očeta
,
ki
je
nekoč
zdavnaj
v
svoji
mladosti
zgrešil
pravo
stezo
,
zamudil
pravo
uro
;
in
zjutraj
so
iste
misli
še
vedno
stale
v
duši
kakor
na
straži
in
ga
podile
pomagat
Leni
pa
h
knjigam
pa
na
izprehod
v
goro
ali
na
kopel
k
morju
.
Bal
se
je
samega
sebe
in
zato
je
čul
nad
seboj
kakor
skrben
čuvaj
.
Veselilo
ga
je
,
da
je
bilo
njegovo
telo
prožno
in
čilo
in
da
so
mu
v
glavi
rojile
dobre
in
močne
misli
kakor
žuboreč
vir
in
mu
dajale
zadovoljstvo
in
pogum
,
smelo
samozavest
.
Našel
si
je
bil
inštrukcijo
v
vasi
.
Pripravljal
je
desetletnega
dečka
za
sprejemni
izpit
na
realko
.
In
okusil
je
prvikrat
slast
koristnega
in
uspešnega
dela
.
Kakor
starejši
brat
je
jemal
dečka
s
seboj
na
izprehode
in
ga
učil
,
kar
je
sam
spoznal
lepega
in
plemenitega
.
In
rasel
je
sam
v
sebi
pod
iskrečimi
se
in
občudujočimi
pogledi
svojega
učenca
,
ki
je
bil
samo
tri
leta
mlajši
od
njega
.
Zahajal
je
k
staršem
dečkovim
,
ki
so
imeli
majhno
gostilno
in
branjarijo
v
vasi
,
in
všeč
mu
je
bilo
se
modro
in
resno
pogovarjati
s
starejšimi
in
izkušenimi
ljudmi
.
Z
zadovoljstvom
in
sramežljivim
ponosom
je
izročil
prvi
svoj
zasluženi
denar
materi
.
"
To
je
začetek
,
"
je
rekel
.
"
Potrpi
še
nekaj
let
in
potem
bom
že
toliko
zaslužil
,
da
se
tebi
in
Leni
ne
bo
treba
več
mučiti
.
Nečem
,
da
bi
umrli
z
žulji
na
rokah
.
"
"
Žulji
so
v
čast
vsakomur
,
"
se
je
nasmehnila
mati
.
"
Navajena
sem
jih
že
...
Dolgočasili
bi
se
z
Leno
,
če
ne
bi
smeli
več
delati
.
Če
si
moder
,
boš
s
svojo
modrostjo
in
blaginjo
koristil
tudi
drugim
.
Dober
človek
je
kakor
luč
,
ki
sveti
v
temi
;
vse
okrog
sebe
razsvetljuje
,
vso
sobo
in
še
skozi
okna
gre
njen
svit
daleč
v
noč
in
da
je
pobude
in
nove
moči
samotnemu
popotniku
,
ki
blodi
po
odleglih
stezah
in
se
boji
,
da
je
zašel
.
"
"
Dajte
meni
ta
denar
,
"
je
rekla
Lena
.
"
Mimici
kupim
križ
na
grob
.
Iz
svojega
.
To
mi
morate
pustiti
.
Saj
veste
,
gospa
,
da
je
bila
Mimica
moja
;
dve
materi
je
imela
,
resnično
.
In
zato
ji
kupim
križ
.
Prav
tako
,
kakor
je
v
naših
hribih
navada
.
Gosposki
ljudje
štedijo
na
mrtvem
,
mi
kmetje
pa
ne
.
"
"
Nikar
,
Lena
,
tako
ne
govorite
...
Saj
sami
veste
,
kakšne
stroške
imamo
,
"
se
je
branila
Tilda
.
"
Ne
smem
delati
novih
dolgov
.
A
vi
bodete
morda
tudi
potrebovali
svoje
prihranke
za
stara
leta
.
Mimica
ve
,
kako
smo
jo
imeli
radi
...
"
"
I
saj
vem
vse
,
"
je
odgovarjala
Lena
.
"
Zdravnika
moramo
plačati
in
še
za
pogreb
smo
nekaj
dolžni
.
To
pojde
iz
gospodarstva
,
gospa
.
Letos
mi
Rajko
jako
malo
pojé
,
"
se
je
nasmehnila
.
"
Pri
Miličevih
dobi
polizke
za
Ferda
,
ne
?
"
Rajku
je
butnila
kri
v
glavo
.
"
Nisem
več
otrok
,
"
jo
je
zavrnil
skoraj
jezno
.
"
Res
mi
Miličevi
ponujajo
to
in
ono
,
kadar
sem
tam
,
ali
jaz
ne
hodim
zaradi
takih
reči
k
njim
...
"
"
No
,
no
,
nikar
se
ne
jezi
,
samo
šalim
se
.
Toda
res
je
,
da
imam
letos
polno
shrambo
vsega
.
Hotela
sem
le
vprašati
,
če
mi
daš
vse
,
kar
boš
zaslužil
čez
počitnice
,
in
če
si
zadovoljen
,
da
midva
skupaj
kupiva
Mimici
križ
na
grob
,
da
se
bo
vedelo
tudi
po
moji
in
mamini
smrti
,
kje
leži
.
"
"
Vse
bom
dal
,
"
je
rekel
Rajko
.
In
spomnil
se
je
desetic
,
ki
jih
je
dobival
prej
od
Mimice
.
Spomnil
se
je
tudi
goldinarja
,
ki
ga
je
dala
njemu
,
ko
bi
si
bila
morala
kupiti
zdravilo
...
Kadarkoli
se
je
spomnil
tistega
goldinarja
,
mu
je
bilo
,
kakor
da
ga
peče
na
srcu
,
žgoč
in
razbeljen
...
Otel
ga
ji
je
kakor
ropar
...
Z
Miličevim
Ferdom
je
napravil
ob
poti
na
najvišjem
mestu
klanca
,
kjer
je
bil
čudovit
razgled
dol
na
morje
,
lepo
klop
za
počitek
.
Poravnala
sta
tla
,
izkopala
v
polkrogu
prostor
v
breg
in
zabila
kolce
v
tla
.
Ferdov
oče
jima
je
dal
široko
hrastovo
desko
,
ki
sta
ji
pričvrstila
še
oporo
za
naslon
.
Pobarvala
sta
vse
z
zeleno
barvo
in
zadaj
vsadila
pet
smrečic
,
ki
sta
jih
bila
poiskala
pri
nekem
gozdarju
precej
daleč
na
kraški
planoti
.
Celo
senco
sta
jim
naredila
iz
starih
vreč
in
se
namenila
,
da
bodeta
dlje
časa
donašala
vode
in
zalivala
drevesca
,
da
se
ne
posušijo
.
Pričvrstila
sta
na
drog
tablico
z
napisom
Mimičina
klop
.
Lena
je
vedela
za
vse
te
priprave
,
a
je
obljubila
,
da
bo
molčala
.
Nekega
lepega
večera
,
ko
je
luna
jasna
in
velika
stala
na
nebu
in
razsvetljevala
morje
in
kraške
hribe
naokrog
s
svojo
prečudovito
srebrno
lučjo
,
je
prosil
Rajko
mater
,
naj
gre
z
njim
na
izprehod
.
Bilo
je
že
pozno
.
Tam
dalje
je
ležala
vas
vsa
mirna
in
tiha
.
Belo
so
se
svetile
hiše
po
hribu
izpod
temnih
streh
.
Visoko
se
je
dvignilo
modro
nočno
nebo
v
neizmerje
.
Kakor
čudež
je
sijal
mesec
v
višinah
in
se
srebrno
zrcalil
spodaj
v
morju
,
ki
je
dihalo
mirno
kakor
speč
otrok
.
Rajko
je
vodil
mater
po
poti
proti
mestu
in
na
najvišji
točki
,
od
koder
je
šel
pogled
svobodno
na
desno
in
levo
in
dol
na
morsko
gladino
,
vse
do
tja
,
kjer
se
je
spajala
z
nebesom
,
ji
je
pokazal
klop
,
smreke
,
tablo
.
"
Vselej
se
je
ustavila
Mimica
na
temle
mestu
,
kadar
sva
šla
v
mesto
in
nazaj
domov
.
Vselej
je
pogledala
na
vse
strani
in
neštetokrat
je
tu
vzkliknila
,
kako
lep
in
prekrasen
je
svet
.
Ferdo
mi
je
pomagal
,
da
sem
postavil
to
klop
,
da
se
bodo
vsi
,
ki
bodo
tukaj
počivali
,
spomnili
naše
Mimice
,
"
je
rekel
materi
in
jo
objel
kakor
prej
,
ko
je
bil
še
otrok
.
Dolgo
sta
sedela
skupaj
tisto
noč
.
Tildi
se
je
odklenilo
srce
in
pripovedovala
mu
je
,
koliko
je
pretrpela
takrat
,
ko
je
prišla
Mimica
na
svet
,
in
potem
pozneje
.
"
Zelo
sem
ljubila
Mimico
,
"
je
pripovedovala
,
"
in
vendar
se
mi
zdi
,
da
premalo
.
Kakor
da
je
nisem
zapazila
poleg
sebe
,
kakor
da
je
nisem
spoznala
.
Moja
ljubezen
do
nje
je
bila
tiha
in
mirna
.
Ko
si
se
rodil
ti
in
sem
te
prvikrat
pritisnila
na
svoje
prsi
,
se
mi
je
zdelo
,
da
še
nikoli
prej
nisem
občutila
take
sreče
.
In
samo
tebe
sem
videla
potem
tista
leta
,
dokler
si
bil
še
majhen
.
Ti
znaš
pokazati
svoja
čustva
,
prideš
,
objameš
,
poljubiš
.
Jaz
tega
nisem
znala
nikoli
.
Stojim
in
čakam
,
včasih
so
mi
prsi
tesne
od
velike
sreče
ali
od
velike
žalosti
in
ne
znam
se
ne
smejati
in
ne
jokati
.
In
tudi
Mimica
,
se
mi
zdi
,
je
bila
taka
.
Stala
je
na
strani
in
čakala
,
kdaj
jo
pogladim
,
kdaj
jo
objamem
.
Vidiš
,
in
zdaj
se
mi
zdi
kakor
greh
,
storjen
na
njeni
čisti
in
mili
duši
,
da
ji
nisem
znala
pokazati
,
da
jo
ljubim
in
kako
jo
ljubim
.
Šele
v
bolezni
je
izgubila
svojo
sramežljivo
in
nežno
plahost
in
pristopila
k
mojemu
srcu
,
da
se
ogreje
.
Ali
premalo
je
bilo
,
kar
sem
ji
dala
,
prekasno
sem
razprostrla
roke
.
"
Zagledala
se
je
dol
na
morje
v
bleščečo
daljavo
,
ki
se
je
kakor
srebrna
kovina
ravna
in
gladka
raztezala
od
brega
do
brega
in
dalje
do
neba
.
Neka
skrivnostna
,
mehka
in
sveta
žalost
ji
je
napolnjevala
srce
zvrhoma
in
iz
oči
so
se
ji
usule
solze
,
blagodejne
kakor
rosa
.
"
Mimica
,
hčerka
,
kakor
svetel
nebeški
gost
je
prišla
,
živela
nekaj
let
z
menoj
in
odšla
...
In
Elica
pa
Mirko
!
Tri
rože
so
zrasle
iz
moje
srčne
krvi
in
uvenele
prezgodaj
...
Kako
skrivnostno
je
življenje
in
kako
skrivnostna
je
smrt
...
"
Prijela
je
desnico
svojega
sina
in
si
jo
pritisnila
na
obraz
.
"
Glej
,
kako
govorim
pred
teboj
...
Kako
se
ti
razodevam
jaz
,
ki
sem
molčala
toliko
.
Ti
imaš
ključ
do
mojega
srca
in
moč
nad
mojo
dušo
.
Prizanašaj
mi
,
Rajko
!
"
"
Zakaj
se
bojiš
,
mama
?
Vse
storim
,
da
se
izpolnijo
upi
,
ki
si
jih
splela
okrog
mene
.
Mnogo
,
mnogo
mi
je
pripovedovala
Mimica
,
česar
ne
bom
pozabil
nikoli
.
Nisem
več
otrok
,
verjemi
!
Ne
boj
se
zame
!
"
"
Samo
tebe
še
imam
,
sin
moj
!
"
je
rekla
mati
.
Začela
se
je
jeseni
zopet
šola
in
Rajko
je
odhajal
za
ves
dan
v
mesto
.
Včasih
se
je
oglasila
v
Tildinem
srcu
temna
bojazen
za
sina
in
če
je
utegnila
,
ga
je
šla
popoldne
ali
zvečer
čakat
na
klop
,
ki
jo
je
bil
postavil
v
spomin
svoji
sestri
.
Ali
vselej
se
je
vračal
o
pravem
času
.
Z
Miličevim
Ferdom
sta
prihajala
skupaj
gor
iz
mesta
v
živahnem
pomenku
o
knjigah
,
o
šolskih
nalogah
,
o
pesnikih
in
pisateljih
,
o
velikih
problemih
sveta
in
človeštva
;
o
vlogi
,
ki
je
treba
,
da
se
je
zaveda
vsak
posameznik
,
o
dolžnostih
,
ki
se
jim
ne
sme
izogniti
nihče
,
a
posebno
ne
sinovi
malih
narodov
.
Že
od
daleč
je
slišala
njuna
mlada
razburjena
in
navdušena
glasova
in
z
nasmehom
na
ustnicah
ju
je
pričakovala
.
Prisedla
sta
k
njej
in
nekoliko
počivala
od
strmega
klanca
in
živahnih
pogovorov
.
Pripovedovala
sta
ji
,
kar
sta
se
menila
,
in
tudi
ona
se
je
udeleževala
njunih
debat
.
Brala
je
,
kar
je
zanimalo
oba
dečka
,
sina
in
njegovega
prijatelja
,
in
sama
jima
je
dajala
knjige
iz
stare
,
a
dobre
knjižnice
,
ki
jo
je
podedovala
po
očetu
.
Pozneje
,
ko
se
je
krajšal
dan
,
se
je
v
mali
Tildini
hišici
vsak
večer
govorilo
o
širnem
svetu
,
o
slavnih
,
pogumnih
potovalcih
,
o
tujih
deželah
in
narodih
.
Oče
je
imel
tudi
ruskih
in
hrvatskih
knjig
in
dečka
sta
z
zanimanjem
brala
naglas
Puškinove
pa
Preradoviçeve
pesmi
v
izvirniku
in
s
pomočjo
slovarja
razlagala
besedilo
Tildi
in
Leni
,
ki
sta
kaj
šivali
ob
dolgih
večerih
.
Rajko
si
je
izposojal
v
šolski
knjižnici
novejše
italijanske
in
slovenske
knjige
in
prinašal
materi
nove
,
bujne
in
krasne
cvetove
duhovnega
življenja
v
tihi
,
skromni
dom
.
Znal
je
premnogo
pesmi
na
pamet
:
Prešerna
pa
Jenka
,
Aškerca
,
Gregorčiča
in
novejše
.
Miličevi
so
bili
naročeni
na
Ljubljanski
zvon
in
vsaka
pesem
v
mesečnem
zvezku
