Lazarkolikor
mogoče
razložil
—
in
on
še
vedno
občuduje
dejanja
velikih
mož
,
a
nevoljen
beži
od
desák
,
na
katerih
se
razkoračen
zvira
kak
krojač
v
Črtomirovi
obleki
in
hoče
pokazati
junaka
davno
preteklih
časov
.
To
je
žalostno
zanj
,
da
je
tako
zgodaj
prišel
do
spoznanja
,
toda
razmere
,
življenje
,
izkušnje
—
in
Lazar
se
je
razgovoril
in
postavil
je
na
dlan
vso
svojo
preteklost
.
Ni
je
slikal
kar
s
temnimi
barvami
;
dotaknil
se
je
tudi
svojega
duševnega
življenja
,
notranjega
razvoja
,
a
modro
je
zamolčal
svoje
najbednejše
dni
.
H
koncu
je
dodal
nekak
posnetek
,
rekoč
,
da
ni
bila
njegova
preteklost
najjasnejša
,
da
si
je
ne
želi
nazaj
,
da
pa
gleda
poln
nad
v
prihodnost
,
da
ni
izgubil
po
svetu
energije
,
volje
,
poguma
.
Vsak
sam
o
sebi
najrajši
in
najlažje
govori
in
vsak
je
že
pripovedoval
samemu
sebi
cele
pravjice
o
samem
sebi
.
Lazar
pa
je
dobil
priliko
,
razložiti
povest
svojega
življenja
deklici
,
ki
ga
je
mirno
,
radostno
in
hvaležno
poslušala
,
kakor
da
ji
je
treba
te
pravljice
in
si
jo
hoče
vtisniti
za
vse
življenje
.
Kaj
mu
je
bilo
mar
malopaznosti
Vahove
,
kaj
mu
je
bilo
mar
Vahulje
,
ki
je
delala
,
kakor
bi
malomarno
brskala
okoli
ognjišča
,
pa
je
od
togote
spreminjala
barve
,
videča
,
kako
se
dva
človeka
,
katera
oba
sovraži
,
v
njeni
,
v
njeni
sobi
zbližujeta
in
bližata
višku
pozemske
sreče
.
Vahulji
se
ni
nič
kaj
zdelo
umestno
,
da
je
Lazar
nazival
Ivanko
z
gospodično
,
in
kolikorkrat
je
izgovoril
ta
pridevek
,
vselej
je
posmehljivo
namrgodila
lice
.
Ni
je
razjedal
samo
strup
ljubosumnosti
,
tudi
nož
sovraštva
jo
je
neusmiljeno
rezal
v
srce
.
Med
tem
je
Vah
čevlje
dolikal
.
Postavil
jih
je
pred
Lazarja
,
rekoč
:
„
Zdaj
so
pa
!
Tako
se
privadite
mojega
obuvala
,
da
se
ga
boste
spomnili
na
sodni
dan
,
ko
vstanete
iz
groba
in
zavpijete
:
Vahove
čevlje
sem
,
Vahove
čevlje
sem
!
Nosili
jih
bodete
dve
leti
in
se
bodete
še
dolgo
spominjali
mojega
dela
.
Kaj
stavite
,
da
bo
res
!
“
Tu
je
vzpihnila
Vahulja
,
stopila
sredi
izbe
,
se
površno
ozrla
na
Lazarja
in
se
bistro
obrnila
k
Vahu
,
rekoč
:
„
Ali
si
ti
neumen
,
Vah
!
Taki
gospodje
,
da
bi
mislili
na
razščetinjenega
čevljarja
,
kakršen
si
ti
?
Taki
premišljujejo
o
drugačnih
stvareh
.
Kako
si
ti
neumen
!
Groza
!
“
To
je
odvrnilo
Lazarja
od
Ivanke
in
ne
da
bi
pogledal
mlado
ženo
je
odgovoril
:
„
Da
,
različne
misli
rojijo
človeku
po
glavi
in
ena
izvira
iz
druge
.
Kdo
ve
,
če
se
pozneje
,
ko
me
ne
bo
več
tukaj
,
ne
spomnim
še
kdaj
današnjega
dneva
in
tudi
mojstra
Vaha
.
“
„
Pa
vendar
ne
mislite
zapustiti
Ljubljane
in
nas
?
“
je
vprašala
Vahulja
in
temu
vprašanju
je
bil
primešan
izraz
porogljive
prošnje
.
„
Ne
ve
se
še
;
morda
bom
na
svetu
kakor
ptica
selivka
,
danes
tukaj
,
jutri
tam
.
“
„
Zategadelj
bi
bila
jaz
rada
moški
,
da
bi
mogla
iti
po
svetu
,
kolikor
in
kamor
srce
želi
.
“
„
Človek
se
naveliča
tudi
tega
in
tako
nestalno
življenje
trga
srce
,
če
se
človek
ubija
na
zemlji
kakor
riba
od
kamna
do
kamna
.
“
„
Pa
je
le
prijetno
in
zanimivo
.
“
Razmahom
se
je
obrnila
zopet
k
možu
.
„
Jeli
,
Vah
,
ti
si
tudi
dosti
hodil
po
svetu
,
ko
si
bil
mlad
.
V
vsakem
mestu
si
imel
po
vojaškem
običaju
drugo
gospodično
.
Vojaki
ste
vsi
enaki
!
“
„
Take
sile
ni
bilo
,
“
je
čmerno
pristavil
Vah
.
„
Seve
,
če
si
bil
umazan
,
kakor
si
danes
,
te
gospodične
niso
dosti
marale
.
Kaj
si
mislita
gospoda
,
ko
te
vidita
v
nedeljo
takšnega
.
“
„
Kaj
...
pri
delu
sem
...
od
šestih
že
zbijam
,
tolčem
in
mažem
po
čevljičkih
.
“
„
Pa
bi
se
bil
umil
in
počesal
,
ko
si
vstal
.
Saj
te
vedno
učim
!
Kaj
bo
pa
naša
lepa
gospodična
rekla
,
ko
si
ves
prižast
po
licu
?
“
„
Ali
deklina
?
“
je
vprašal
kopitar
nedoumevajoč
.
“
„
Ne
bodi
,
ne
bodi
!
Kaka
deklina
?
Saj
deklin
ni
več
na
svetu
.
Kaj
deklina
!
Zdaj
imamo
samo
gospodične
!
Kje
je
tvoja
pamet
?
Groza
!
“
„
I
nu
—
“
je
zamrmral
Vah
in
se
potuhnil
.
Kako
heroično
navdušeno
je
govoril
poprej
o
svojem
vojačenju
po
Laškem
in
Ogrskem
in
kako
lirično
piskljivo
je
javkal
tu
pred
svojo
ženo
!
„
Ti
še
ne
veš
,
kakšne
so
te
frajlice
,
“
je
nadaljevala
zlobna
žena
.
„
Le
mene
poslušaj
,
Vah
!
Zjutraj
vstane
in
brž
beži
k
ogledalu
in
prva
misel
ji
je
,
kako
bi
se
ne
primerno
,
ampak
nad
mero
nalepotičila
,
našemila
in
nafrkala
in
napravila
iz
abotne
,
tope
dekline
divno
gospodično
.
In
ni
konja
ne
kraja
vrtenja
pred
ogledalom
in
pred
predalnikom
in
vsa
druga
hišna
dela
—
groza
—
kaj
to
frajlici
mar
!
Da
so
le
lasje
lepo
na
fru-fru
in
ličica
interesantne
barve
in
da
se
obleka
lepo
oklepa
,
prilega
in
oprijemlje
.
Potem
pa
na
ulici
tisto
nesramno
spogledovanje
in
striganje
z
očmi
,
postavanje
po
drevoredih
,
pozdravljanje
z
vsemi
brivci
in
mazači
!
Jelite
,
gospodična
,
da
je
tako
?
“
Ivanka
je
koprnela
ob
tem
naskoku
nemile
gospodinje
;
kri
ji
je
šinila
v
glavo
,
zmešala
molekule
v
možganih
in
ji
tako
prestrigla
hiter
,
stvaren
in
rezek
odgovor
.
Lazar
je
opazil
dekličino
zmešanost
in
je
suho
odgovoril
Vahulji
:
„
Pripeti
se
,
da
,
mogoče
je
,
da
ima
takih
gospic
tudi
Ljubljana
,
ali
gospodične
Ivanke
Vi
sedaj
pač
niste
slikali
.
“
„
Ne
ve
se
.
“
„
Tedaj
ste
jo
slikali
povsem
neresnično
.
—
Vah
,
koliko
sem
dolžan
za
čevlje
?
“
Vah
je
praskaje
se
za
ušesom
povedal
vsoto
in
Lazar
je
plačal
.
„
Oj
,
gospod
Lazar
,
ali
je
mogoče
,
Vi
ste
se
že
vzpeli
do
varuha
te
dekline
,
“
se
je
zasmejala
Vahulja
po
kratkem
premisleku
.
„
Čestitam
!
Vam
seveda
treba
drugače
govoriti
;
oprostite
,
da
sem
se
izjavila
tako
odkrito
!
“
„
Oh
,
izjavili
ste
se
neprilično
in
povsem
lažnivo
,
“
se
je
zdajci
oglasila
Ivanka
,
katero
je
minilo
prejšnje
koprnenje
,
a
glas
se
je
še
tresel
.
Njena
nožica
je
zdrknila
z
durinega
praga
,
izzivajoč
in
nastopajoč
,
kakor
bi
se
hotela
postaviti
v
bran
,
po
njenem
mirnem
obrazu
se
je
razlil
nasmeh
,
tisti
slastni
,
pol
zlostni
,
pol
nasmešljivi
nasmeh
,
ki
je
lasten
samozavestni
mladi
nedolžnosti
,
če
stoji
pred
sovražnikom
,
o
katerem
meni
,
da
nima
škodljivega
orožja
.
„
Glej
,
glej
,
Vah
,
kako
me
naša
gospodična
pita
z
lažnivko
,
“
se
je
obrnila
Vahulja
po
izbi
iskaje
moža
.
„
Vidiš
,
kako
gospodično
si
odgojil
?
“
Ali
mojstra
že
ni
bilo
v
sobi
;
vtaknivši
zasluženi
denar
v
žep
,
se
je
bil
tihoma
izmuznil
iz
sobe
.
„
Le
poglejte
,
gospod
Lazar
,
kakega
gospodarja
imam
;
ko
bi
bilo
treba
se
potegniti
za
svojo
ženo
,
ga
pa
ni
.
Oh
,
kako
sem
sama
na
svetu
!
Zdaj
pa
res
druge
ni
,
kakor
da
prosim
vsestransko
odpuščanja
.
“
In
zavrtela
se
je
kakor
vrtavka
sredi
sobe
,
se
porogljivo
priklonila
in
obstala
pred
deklico
,
rekoč
:
„
Oj
,
dična
gospodična
,
oprostite
mi
tudi
Vi
!
“
Dregnil
sem
Lazarja
v
komolec
,
hoteč
ga
opomniti
,
da
bi
bilo
čas
zapustiti
to
odurno
žensko
.
„
Ivanka
!
“
se
je
zaslišal
iz
sosednje
sobe
star
,
hripav
in
zadušen
glas
.
„
Precej
,
precej
,
mati
!
“
je
odgovorila
Ivanka
pospešno
v
duri
in
precej
se
je
tudi
odzvala
na
Vahuljin
ugrizljiv
priklon
.
Ustnice
so
ji
trepetale
in
vedno
se
ji
je
še
tresel
glas
.
„
Oh
—
,
“
je
dejala
obrnjena
z
vsem
telesom
k
Vahulji
—
Ivanka
je
stavke
rada
začenjala
z
vzklikom
:
Oh
—
.
„
Oh
,
ko
bi
Vi
le
hoteli
pometati
pred
svojim
pragom
,
pred
mojim
ni
smeti
,
in
ko
bi
videli
bruna
v
svojem
očesu
,
mene
pa
pustili
na
miru
!
“
„
Torej
pred
mojim
pragom
,
pravite
,
da
so
smeti
?
“
Mlada
žena
je
uprla
roke
v
bok
.
„
Poln
kup
jih
je
tam
!
“
„
Groza
!
“
je
vzkipela
Vahulja
,
„
to
je
pa
že
preveč
,
da
bi
nedorasle
smrkolinke
poučevale
odrasle
poštene
ljudi
.
To
je
pa
že
res
,
da
se
lahko
reče
,
da
jajce
več
ko
puta
ve
.
Komaj
se
je
izvila
iz
plenic
,
pa
že
druge
uči
.
“
„
Oh
nikdar
,
nikdar
bi
jaz
ne
izpregovorila
besedice
o
Vas
,
da
me
ne
silite
sami
k
temu
.
Zakaj
se
zaletavate
vedno
vame
,
ko
se
Vas
ogibljem
,
kjer
le
morem
?
In
še
to
Vam
povem
,
ker
se
sami
prištevate
k
poštenim
ljudem
,
da
je
Vaše
poštenje
znano
vsej
Kravji
dolini
.
Celo
pesem
so
zložili
,
ki
slavi
tisto
Vaše
poštenje
.
“
„
Pesem
?
“
je
vprašala
Vahulja
kakor
iz
uma
.
„
Da
,
pesem
!
Oh
,
ne
delajte
se
tako
nevedno
.
“
Postelja
je
zaškripala
za
steno
in
zaslišal
se
je
zopet
izza
duri
zategnjen
,
nekak
umiljen
glas
,
kličoč
Ivanko
.
Deklica
se
je
obrnila
v
duri
.
„
Oh
,
pustite
me
,
mati
,
da
govorim
,
kakor
govori
burja
na
Krasu
.
Saj
smo
se
dosti
natrpeli
v
tej
hiši
in
danes
je
moj
dan
,
dan
povračila
in
osvete
!
“
Ponosno
se
je
ozrla
po
družbi
.
„
Oh
,
Vi
,
poštena
gospa
,
ki
ste
se
danes
zopet
tako
kruto
in
očito
zagnali
vame
in
se
drznili
natolcevati
in
podtikati
meni
nespodobno
vedenje
—
a
živi
Bog
mi
je
priča
,
da
ste
obrekovali
—
le
spomnite
se
,
da
so
Vam
zapeli
pošteni
fantje
šentpetrskega
predmestja
pod
Vašim
oknom
pesmico
o
mačku
na
strehi
;
tega
se
domislite
in
pa
tega
,
čemu
so
Vam
jo
zapeli
in
pred
svojim
pragom
pometajte
!
“
Rekši
se
je
lahno
priklonila
Lazarju
in
meni
in
izginila
v
svojo
sobo
.
„
Ha
,
ha
,
ha
!
“
se
je
Vahulja
zvonko
zasmejala
,
vijoč
z
rokami
.
„
Glejta
,
gospoda
,
kake
muke
imamo
v
naši
hiši
;
v
kaki
ljubezni
živimo
mi
,
družina
krščanska
!
Le
se
ne
oženita
nikdar
nikar
,
gospoda
,
nikdar
,
nikdar
!
Bolje
je
iti
v
puščavo
in
živeti
ob
samih
koreninicah
,
nego
si
nakopati
na
glavo
tako
dolgočasno
družinsko
življenje
...
Kako
prazno
,
neumno
govoričenje
!
Groza
...
Res
,
da
ga
ni
človeka
,
kateremu
bi
se
ne
mogli
postaviti
pred
obraz
sveti
evangelji
,
—
kakor
so
pridigovali
nedavno
pater
Dominik
—
da
se
ogleda
v
njih
kakor
v
zrcalu
in
spozna
svoje
grehe
in
napake
,
ali
otroci
nam
pa
vendar
še
ne
smejo
postavljati
takih
zrcal
pred
oči
in
se
vtikati
v
stvari
,
katerih
ne
razumejo
in
ne
morejo
presoditi
.
Tej
deklini
se
bo
to
še
otepalo
,
le
pomnite
me
!
Kolikokrat
sem
upala
prejšnja
leta
,
pride
čas
,
in
Ivanka
spozna
,
kako
je
dobro
,
če
ima
ljudi
,
na
katere
se
lahko
zanaša
...
pride
k
pameti
in
se
bo
složno
živelo
ž
njo
.
Ali
ona
ne
in
ne
!
No
,
kakor
si
kdo
postelje
,
tako
spi
!
“
Govoreč
je
Vahulja
hodila
po
sobi
od
omare
do
ognjišča
in
do
mize
in
do
okna
in
povsod
je
pospravljala
,
brskala
,
brisala
,
kakor
človek
,
ki
je
prišel
v
veliko
zagato
in
ne
ve
,
kako
bi
prikril
osuplost
in
onemoglost
.
Z
Lazarjem
sva
segla
po
klobuke
;
med
durmi
sva
se
primerno
priklonila
.
„
A
to
vaju
prosim
,
gospoda
,
“
je
dejala
mlada
žena
pri
slovesu
,
stopivši
na
prag
,
„
nikar
se
ne
spotikajta
ob
tem
,
kar
sta
slišala
danes
pri
nas
.
V
nebesih
in
na
zemlji
je
znano
,
da
smo
vsi
grešniki
;
čemu
torej
očitanja
in
prazne
marnje
?
Upam
,
da
tudi
v
prihodnje
še
rada
prideta
k
nam
,
in
takrat
se
bomo
zabavali
bolje
!
“
Pokazilo
se
je
jutro
,
ki
se
je
pričelo
tako
prijetno
pri
Vahovih
.
To
sva
čutila
z
Lazarjem
,
ko
sva
hodila
po
sobi
,
nevede
,
kako
dati
duška
tesnemu
čustvu
,
in
molčala
kakor
učenjak
,
ki
premišljuje
o
težavnih
vprašanjih
.
Naposled
se
je
oglasil
Lazar
:
„
Kaj
si
slišal
kdaj
o
tej
babi
?
...
Ali
znaš
tisto
pesem
o
mačku
na
strehi
?
“
„
Ne
znam
.
Morebiti
je
Jenkova
pesem
o
mačku
.
“
„
A
...
ne
verjamem
...
nemara
bo
kaj
drugega
.
“
„
Ali
to
je
pokazala
Putifarka
,
da
jo
ta
pesem
grize
.
Ali
si
videl
?
Kakor
bi
jo
bil
polil
z
mrzlo
vodo
;
ker
precej
je
reč
izpremenila
,
kar
minila
jo
je
tista
zlobna
zadirljivost
.
“
„
Da
,
to
je
težka
vest
,
ob
katero
je
zadela
Ivanka
.
“
„
Meni
se
zdi
neumestno
,
zakaj
baba
toliko
sovraži
deklico
.
“
„
To
stvar
je
treba
razvozlati
,
tu
so
posebni
vzroki
.
O
sovraštvu
se
ne
more
govoriti
,
da
je
slepo
,
kakor
ljubezen
,
dasi
se
dostikrat
ne
more
spoznati
,
kaj
povzroči
tako
strast
.
Morda
Gregorka
kaj
ve
o
tem
.
“
„
Morda
...
povprašajva
!
Ravnokar
je
prišla
od
maše
.
“
„
Ivanka
te
pesmi
ni
spravila
zastonj
na
dan
...
to
je
prebrisana
,
pogumna
deklica
.
—
Hej
,
Gregorka
,
ali
ste
doma
?
“
je
zaklical
Lzar
.
„
Doma
,
doma
;
precej
Vama
prinesem
mrzle
vode
!
“
se
je
odzvalo
iz
sosednje
sobe
.
Gregorki
sva
povedala
od
konca
do
kraja
vse
,
kar
se
je
prigodilo
pri
sosedih
:
kako
se
je
razblebetal
čevljar
;
kako
se
je
razgovoril
Lazar
in
so
tekle
besede
kakor
namaščeno
kolo
in
je
bilo
vsem
lahko
in
svetlo
pri
srcu
;
kako
je
poparila
Vahulja
našo
dobrovoljnost
,
se
vmešala
,
se
razkokodakala
in
zavladala
pogovoru
in
kako
je
ta
‚
sklesek
babji
‘
—
prav
tako
se
je
izrazil
Lazar
—
napadel
Ivanko
.
„
Povejte
,
Gregorka
,
“
je
poprosil
naposled
Lazar
,
„
kaj
je
s
tisto
pesmijo
o
mačku
na
strehi
?
Ta
mora
biti
imenitna
,
da
je
tako
spekla
njeno
vest
.
“
Ženica
je
zmajevala
z
glavo
,
ker
ji
nič
ni
bilo
všeč
,
kar
je
slišala
.
„
Križ
božji
,
“
je
javknila
,
„
kaj
je
bilo
treba
dekletu
čakati
takega
naliva
;
ko
vendar
ve
,
da
proti
Vahulji
ne
opravi
ničesar
.
Do
zdaj
je
sirota
molčala
in
še
ji
ni
bilo
prebiti
.
Kaj
bo
pa
zdaj
?
Ugonobi
jo
Vahulja
.
“
„
Ne
ugonobi
je
!
“
je
povzel
Lazar
.
„
Naj
poskusi
!
“
„
Kaj
Vi
veste
!
Ivanka
je
navezana
nanjo
in
se
ne
more
ganiti
od
nje
.
Zdaj
ne
,
zdaj
ne
!
“
„
Že
poprej
sem
Vas
hotel
vprašati
,
pojasnite
mi
,
čemu
si
deklica
ne
poišče
drugega
stanovanja
,
kjer
bi
lahko
mirno
živela
s
staro
materjo
?
“
„
Stara
mati
noče
;
ona
pravi
:
tu
umrjem
,
kjer
je
umrla
moja
hči
in
njen
mož
.
Dve
leti
sem
se
že
tudi
ne
more
preseliti
,
ker
ne
more
iz
postelje
in
je
čisto
pri
kraju
.
“
„
Ali
povejte
,
kaj
je
zanetilo
tako
globoko
sovraštvo
v
tej
družini
?
Ivanka
pač
ni
zakrivila
ničesar
?
“
„
Kaj
je
zanetilo
?
Velik
greh
,
Vahuljin
greh
.
“
„
Kakšen
greh
?
Grehi
so
mnogovrstni
kakor
plevel
med
žitom
.
“
„
Smrtni
greh
,
“
je
poudarila
Gregorka
bridko
.
„
Tudi
ti
so
različni
:
v
nebo
vpijoči
,
mutasti
,
zoper
svetega
Duha
.
“
Lazar
je
govoril
odločno
,
kakor
sodnik
,
ki
izprašuje
trdovratnega
hudodelca
.
Na
njegovem
visokem
čelu
se
je
bralo
,
da
hoče
prodreti
stvari
do
konca
in
da
je
pripravljen
na
vse
.
Gregorka
ga
je
osuplo
gledala
.
„
Kaj
tako
izprašujete
in
gledate
kakor
ris
.
Jaz
bi
se
Vas
kmalu
zbala
.
“
Pri
teh
besedah
je
stopila
za
dva
koraka
nazaj
.
„
Postojte
,
gospodinja
,
Vam
se
me
ni
treba
bati
,
a
boje
naj
se
me
v
soseščini
,
če
bo
Ivanki
treba
moje
zaščite
.
Vedite
,
da
sem
pripravljen
storiti
za
Ivanko
vse
,
odkar
vem
,
kako
se
ji
godi
.
“
„
Tako
je
torej
...
to
se
mi
je
zdelo
.
Vi
zalezujete
deklico
.
“
„
Nikakor
ne
tajim
svojih
namer
,
ker
so
poštene
,
in
nič
se
ne
obotavljam
očito
priznati
,
da
vse
sile
napnem
,
da
rešim
to
dekle
neznosnega
položaja
.
Pa
povejte
že
vendar
,
kaj
je
s
tisto
pesmijo
in
pokaj
tako
sovraštvo
proti
Ivanki
!
“
Gregorka
je
dvignila
pogled
na
steno
k
sliki
,
ki
je
kazala
Pavla
,
budečega
svojo
Virginijo
,
ki
se
je
izgubila
in
zaspala
sredi
bujnega
amerikanskega
gozda
.
Zadovoljen
smehljaj
se
je
razlil
po
njenem
licu
,
stopila
je
bliže
k
Lazarju
,
rekoč
:
„
Gospod
Lazar
,
Vi
imate
dobro
srce
.
Blagoslov
božji
bo
z
Vami
,
če
ostanete
zvesti
svojim
nameram
,
pomagati
ubogemu
dekletu
.
Vam
zaupam
,
da
se
ne
boste
premislili
in
znemar
pustili
sirote
.
Le
poslušajte
me
,
zakaj
se
je
razlilo
to
sovraštvo
nad
Ivanko
.
Pred
dvema
letoma
je
služil
pri
Vahu
čevljarski
pomočnik
,
ki
se
je
pisal
za
Mačka
.
“
„
Aha
!
“
je
dejal
Lazar
z
izrazom
čudečega
se
človeka
,
kateremu
se
je
ravnokar
zatesala
v
možgane
do
sedaj
nepoznana
misel
.
„
S
tem
Mačkom
je
bila
Vahulja
...
veste
...
no
,
saj
veste
kako
!
“
„
O
vem
,
vem
,
dasi
nisem
nikdar
poznal
tega
Mačka
,
pa
to
se
lahko
ugane
pri
prvem
namigavanju
.
“
„
Nesreča
je
tako
nanesla
,
da
je
bila
nekega
dne
z
Mačkom
vkup
pod
streho
—
—
“
„
Aha
,
tudi
mene
je
zalezovala
in
tudi
z
menoj
bi
bila
rada
...
veste
...
,
oh
,
saj
veste
kako
!
“
„
Oh
ta
Putifarka
!
“
sem
se
odzval
in
čutil
,
da
mi
pri
teh
besedah
sili
gorkota
v
lice
.
„
In
pripetilo
se
je
,
da
je
imela
tistikrat
Ivanka
opravka
pod
streho
in
je
naletela
na
Vahuljo
in
Mačka
.
Meni
je
prav
žal
,
da
je
ona
tako
mlada
prišla
na
take
stvari
.
Prijokala
je
takrat
k
meni
.
Razen
meni
pa
ni
nikdar
nikomur
omenila
o
tem
,
ker
je
pametna
in
o
takih
stvareh
takšen
otrok
ne
govori
.
“
„
Danes
torej
je
kljunila
golobica
prvikrat
v
sovo
in
precej
zadela
v
živo
.
Ali
znate
tisto
pesem
šentpetrskih
fantov
?
Vsaj
začetek
mi
povejte
,
da
ji
jo
tudi
jaz
včasi
zažgolim
,
kadar
pojdem
mimo
nje
preko
dvora
.
“
„
Kaj
meni
mar
pesmi
ponočnjakov
!
Le
na
miru
pustite
to
žensko
;
vendar
ne
boste
podpihovali
ognja
in
še
prediva
metali
vanj
!
Ona
je
objestna
ženska
in
se
je
že
poprej
ujedavala
nad
njo
;
odkar
se
je
pa
to
prigodilo
s
tistim
Mačkom
,
jo
črti
iz
dna
duše
.
Vah
je
kmalu
potem
zvedel
za
to
stvar
,
sam
Bog
ve
po
kom
,
“
—
tu
se
je
Gregorki
besede
malce
zapela
in
ubila
—
„
veste
,
ljudje
vse
izneso
,
kar
se
govori
med
štirimi
stenami
...
“
Vah
je
za
to
zvedel
in
Mačka
spodil
iz
hiše
.
“
„
Gorec
,
“
Lazar
se
je
obrnil
k
meni
,
„
to
pesem
bi
rad
znal
.
Ali
nimaš
kakega
znanca
med
šentpetrskimi
fanti
,
ki
prebivaš
že
toliko
let
pod
šentpetrskim
zvonom
?
“
„
Imam
ga
.
Ali
se
spominjaš
tistega
Ščinkovca
,
ki
sva
bila
z
njim
na
normalki
pod
Ivanetičem
?
Kako
ga
je
lasal
Ivanetič
dan
na
dan
in
mu
polagal
roko
na
glavo
s
tisto
svojo
neumestno
nemško
prislovico
?
Njegov
oče
je
mnogo
let
fijakaril
po
Ljubljani
.
“
„
Kje
je
zdaj
Ščinkovec
?
“
„
Stavec
je
v
Narodni
tiskarni
.
“
„
Hajdi
,
poiščiva
ga
!
“
„
Ob
enajstih
ga
gotovo
dobiva
v
Zvezdi
.
Tam
se
sprehaja
ob
vojaški
godbi
.
Tudi
Mačka
sem
že
večkrat
videl
tam
.
“
„
Ti
ga
poznaš
?
“
„
Poznam
.
“
Ob
enajstih
sva
šla
z
Lazarjem
v
Zvezdo
,
kjer
sva
precej
naletela
na
Ščinkovca
,
ki
se
je
šetal
v
stranskem
drevoredu
,
z
rokami
v
žepu
,
kakor
se
sprehajajo
vsi
ravnodušni
ljudje
,
ter
z
ugaslo
viržinko
za
ušesom
.
Po
kratkem
pozdravu
je
prišlo
,
kakor
navadno
ob
takih
prilikah
,
spominjanje
šolskih
let
in
Lazar
se
je
počudil
Ščinkovcu
in
Ščinkovec
Lazarju
,
da
se
—
oj
,
oj
!
—
po
tolikih
letih
zopet
vidita
in
snideta
.
„
Jeli
,
Ščinkovec
,
ti
stanuješ
v
Kravji
dolini
,
precej
nad
znamenjem
?
“
je
povzel
Lazar
,
hoteč
napeljati
vodo
na
svoj
mlin
.
„
Da
.
“
„
Midva
pa
v
soseščini
.
“
„
Pri
Gregorki
,
nasproti
čevljarju
Vahu
?
“
„
Da
.
Ali
poznaš
Vahuljo
?
“
Lazar
je
pazno
,
ostro
pogledal
na
stavca
in
se
s
tem
izdal
,
da
pričakuje
na
svoje
vprašanje
posebne
novice
.
Stavec
je
spoznal
,
o
čemer
gre
delo
,
in
zdajci
je
zamežiknil
z
levim
očesom
,
uprl
desno
oko
šegavo
v
Lazarja
,
napel
ter
namrgodil
šobo
tako
,
da
sem
se
mu
na
glas
posmejal
.
„
Ali
si
bil
že
kdaj
pri
Vahovih
?
“
je
vprašal
Lazar
.
„
Bil
,
kajpada
.
Vahulja
je
moja
čevljarica
.
“
„
Kako
—
saj
ona
ne
dela
čevljev
.
“
„
Seveda
ne
,
ali
umeriti
jih
zna
kaj
dobro
.
Meni
jih
je
ona
pomerila
.
“
„
Hm
,
hm
—
ali
Mačka
poznaš
?
“
„
Poznam
,
saj
sva
vkup
v
gledališču
igrala
.
“
„
Pravi
korenjak
mora
biti
to
—
a
?
“
„
Kakšen
korenjak
?
Šalobarda
je
in
tepec
!
Na
odru
se
je
mel
,
kakor
bi
valil
mlinske
kamne
.
“
„
Kaj
,
ti
tudi
na
odru
nastopaš
?
“
je
izpraševal
radovedni
Lazar
.
„
Da
;
včasi
sem
kočijaž
,
včasi
hlapec
,
kakor
nanese
in
kar
treba
.
“
Ščinkovec
si
je
samoljubno
pogladil
svetle
brkice
.
„
Tudi
pojem
včasi
v
koru
.
“
„
Koga
je
Maček
predstavljal
?
“
„
Hišnega
postrežnika
;
pa
drugega
ni
imel
opraviti
,
nego
med
vrati
na
oder
zaklicati
:
Gospa
,
jaz
sem
pripravljen
!
A
še
to
mu
je
izpodletelo
.
“
„
Ali
se
ni
morda
zarekel
in
zaklical
:
Vahulja
,
jaz
sem
pripravljen
!
“
„
Kaj
si
tudi
ti
že
slišal
o
tem
?
“
„
Ničesar
nisem
slišal
.
“
„
Res
je
tako
zaklical
!
“
„
Kaj
vraga
!
Beži
,
beži
!
“
„
Da
,
istina
!
Ta
tepec
neumni
!
Vahulja
,
jaz
sem
pripravljen
!
je
bleknil
.
Hvala
,
da
je
bil
tako
boječ
in
je
tako
tiho
zamrmrljal
,
da
ga
niso
slišali
med
občinstvom
.
Za
kulisami
smo
od
smeha
skoraj
popokali
.
Od
takrat
pa
on
več
ne
igra
.
“
„
Verjamem
,
verjamem
.
“
„
Vahulja
je
bila
tisti
večer
tudi
v
gledališču
.
“
„
Slišal
sem
,
da
sta
bila
Vahulja
in
Maček
velika
prijatelja
.
“
„
Oj
,
pa
še
kakšna
!
Jaz
sem
na
to
prijateljstvo
zložil
pesmico
,
katero
včasih
v
Kravji
dolini
ponoči
zakrožimo
.
“
„
Kaj
ti
tudi
pesmi
kuješ
?
“
„
Bi
že
,
pa
nimam
časa
in
volje
pečati
se
s
prismodarijami
.
Ta
se
mi
je
kar
brez
pravega
pomisleka
zatelebala
v
glavo
.
Veš
,
jaz
sem
zmeraj
vesel
,
kaj
bi
človek
klavrno
s
povešeno
glavo
hodil
po
božjem
tlaku
kakor
kljuse
,
ki
je
obljubljeno
konjedercu
.
“
„
Napiši
mi
tisto
pesem
,
jaz
nabiram
narodno
blago
.
“
„
Pisana
ti
ne
bo
ugajala
,
ker
ni
narejena
za
tisk
;
ko
bi
jo
pa
v
čitalnici
zapeli
po
polnoči
,
vem
,
da
bi
ji
vse
ploskalo
.
“
„
Kdo
jo
je
uglasbil
?
“
„
Jaz
sam
.
“
„
Ščinkovec
,
ti
si
postal
čudovit
možakar
.
Učitelj
Ivanetič
se
je
presneto
motil
o
tvojih
sposobnostih
.
“
Taka
hvala
je
stavca
prevzela
;
prijetno
se
je
posmejal
,
pomaknil
klobuk
na
tilnik
,
se
pogladil
po
telovniku
in
pazno
pogledal
proti
nunskemu
samostanu
,
kakor
bi
od
tam
pričakoval
kaj
prijetnega
.
Mahoma
se
je
vzpel
,
njegova
dosti
pritlikava
postava
se
je
nekako
povečala
in
živo
je
vzkliknil
:
„
Glejta
,
tam
gre
Maček
nam
nasproti
!
Dajmo
ga
!
...
Postrašimo
to
suho
preklo
!
Jaz
bi
ga
najrajši
utopil
kakor
mlado
mače
.
Počakajmo
ga
tukaj
!
“
„
Zakaj
si
pa
tako
hud
nanj
?
Pusti
ga
!
“
je
dejal
Lazar
,
ki
je
že
tako
težko
čakal
zaželjene
pesmi
.
„
Kaj
porečeta
temu
...
ta
pokveka
se
je
domislil
moje
sestrice
Albinice
,
pa
je
začel
postopati
za
njo
!
“
je
hitel
pripovedovati
stavec
.
„
Ali
sem
mu
posvetil
!
Kakor
grom
sem
planil
nanj
,
ko
sem
videl
,
da
se
zvečer
že
v
tretje
sprehaja
pod
našim
oknom
in
da
oprezuje
venomer
noter
;
pa
ga
nisem
mogel
kaj
namahati
,
ker
mi
je
prezgodaj
ušel
.
“
—
V
tem
se
nam
je
približal
Maček
,
z
levico
za
hrbtom
in
zlagoma
postavljaje
palico
pred
se
.
Bil
je
raztegnjen
,
slok
človek
,
smolnatih
las
in
čisto
obritega
,
sila
bledega
lica
.
Ušesa
so
mu
že
nekako
na
izpregled
molela
od
glave
in
uhlja
,
kakor
bi
postajala
prozorna
—
znamenje
delujoče
sušice
.
Iznad
ušes
mu
je
segal
na
vsaki
strani
kvišku
zakrivljen
zalizec
las
v
čelo
,
kakor
bi
hrepenel
,
da
se
združi
s
črno
obrvijo
.
Šel
je
mimo
nas
trdo
in
ponosno
,
gledal
v
stran
in
živahneje
potikal
palico
v
tla
.
Ščinkovec
je
pljunil
v
dlan
in
si
povrtal
z
njo
nad
ušesom
,
kakor
bi
si
hotel
,
oponašaje
Mačku
,
narediti
tak
zalizec
.
Potem
je
veselo
mlasknil
z
jezikom
in
nama
pošepetal
:
„
Vesta
kaj
...
pojdimo
za
njim
in
se
latovski
pogovarjajmo
;
ti
,
Lazar
,
pa
primešaj
včasih
kako
madžarsko
kletev
.
“
Z
Lazarjem
sva
nerazumljivo
gledala
na
stavca
,
češ
,
čemu
bi
govorili
latovski
in
kleli
madžarski
?
„
Le
kar
pojdimo
!
Videla
bosta
,
kako
se
preplaši
,
ker
bo
mislil
,
da
se
menimo
o
njem
,
kako
bi
ga
nabili
.
On
je
tako
neumen
,
da
še
latovski
ne
razume
.
Takemu
oslu
ne
škoduje
,
če
ga
imamo
za
norca
.
“
Udala
sva
se
temu
naklepu
,
dasi
nisva
uméla
,
kako
bi
mogli
oplašiti
na
predlagani
način
Mačka
.
Ko
smo
mu
bili
za
petami
,
je
pričel
Ščinkovec
s
svojo
latovoščino
,
mlaskal
z
ustnicami
,
cmakal
z
jezikom
in
oponašal
na
nekak
čuden
,
smešen
način
mačje
mijavkanje
.
Lazar
se
je
smejal
in
zdržano
prilagal
z
vsakovrstnimi
neslovenskimi
besedami
.
To
se
je
Mačku
že
zdelo
preneumno
in
je
krenil
iz
drevoreda
na
trg
,
mi
za
njim
.
Sredi
trga
je
Ščinkovec
suho
zakašljal
,
vzel
iznad
ušes
viržinko
in
recitiral
svojo
pesem
,
poudarjaje
z
naglasom
,
z
viržinko
in
z
glavo
na
dolgih
zlogih
.
In
vedno
je
gledal
,
kak
učinek
bo
napravila
pesem
na
njegovega
sovražnika
.
Z
Lazarjem
sva
jo
zvesto
vlekla
na
uho
.
Vse
pesmi
si
nisem
zapomnil
,
tudi
ni
ne
v
jezikovnem
,
ne
v
drugih
ozirih
vredna
,
da
bi
se
uvrstila
v
sicer
široke
predale
naše
književnosti
,
prvi
kitici
pa
še
zdaj
znam
.
Glasita
se
takole
:
Je
maček
na
streh
,
kaj
dela
,
kaj
prav
Mijav
,
mijav
,
mijav
!
Je
mucka
pri
njem
,
ga
boža
po
glav
Mijav
,
mijav
,
mijav
!
„
Oh
,
ta
je
imenitna
,
ta
pa
je
imenitna
!
“
je
pritrjeval
Lazar
z
glavo
.
„
Ta
ščiplje
!
“
Mačka
je
pesem
v
živo
zadela
;
pospešil
je
korake
in
mahnil
proti
Gradišču
.
Obračal
je
pogled
zdaj
na
levo
na
hišne
številke
in
napise
,
zdaj
na
desno
na
kostanjeve
vršiče
,
ali
razbrati
teh
stvari
menda
ni
hotel
,
ampak
oziral
se
je
po
straneh
najbrž
zato
,
da
bi
ugledal
sovražnika
,
ki
mu
je
za
petami
.
Tako
smo
ga
gnali
prek
vsega
trga
.
Pri
vhodu
v
Gradišče
smo
ga
pustili
.
Ščinkovec
je
bil
sila
dobrovoljen
.
„
Ves
prestrašen
je
,
“
je
dejal
.
„
Te
pesmi
ne
more
slišati
.
Zdaj
se
doma
zaklene
.
“
„
Le
pustimo
ga
!
“
je
svetoval
Lazar
.
„
Veš
kaj
,
Ščinkovec
,
tvoja
pesem
ima
na
nekatere
ljudi
blagodejen
,
nravstven
vpliv
.
Rad
bi
se
je
naučil
.
Povej
jo
nama
še
enkrat
!
“
Ni
se
dal
dvakrat
prositi
.
Čemur
sva
se
z
Lazarjem
najbolj
čudila
in
smejala
je
bilo
to
,
da
je
znal
stavec
pri
besedi
‚
mijav
‘
tako
mlaskati
in
cmakati
z
jezikom
,
da
se
je
slišalo
kakor
strasten
,
glasen
,
odmevajoč
in
slasten
poljub
,
kakršnega
z
razmahom
pritisne
ljubimec
svoji
ljubi
pri
slovesu
in
ločitvi
za
več
časa
.
Poskušala
sva
se
naučiti
tega
mlaskanja
,
a
meni
se
ni
hotelo
podati
,
čeprav
sem
zvesto
gledal
na
stavčeve
ustnice
.
Lazar
je
pa
kmalu
razbral
in
pogodil
to
stvar
.
„
Kdo
je
pač
raztrosil
po
mestu
ono
ljubkovanje
Vahulje
z
Mačkom
?
“
je
vprašal
.
„
Kdo
?
Stare
babnice
so
zagostolele
in
Kurji
želodček
je
raznesel
.
“
„
Kurji
želodček
?
“
„
Da
.
Saj
poznaš
tisto
babišče
,
ki
je
znano
pod
imenom
Kurji
želodček
,
tisto
mrtvaško
ptico
,
ki
okopava
mrliče
,
jih
straži
in
spremlja
na
pokopališče
.
Ta
obleze
vse
hiše
in
obere
vse
novice
.
“
„
Seveda
jo
poznaš
,
Lazar
,
h
Gregorki
tudi
včasi
pride
,
“
vmešal
sem
se
jaz
.
„
Kaj
pa
,
Ščinkovec
,
ali
Vahovo
Ivanko
poznaš
?
“
„
Poznam
.
Pripravna
,
umna
šivankarica
.
Hodila
je
šivat
v
Prečno
ulico
.
“
Tu
me
je
Lazar
potegnil
za
suknjo
,
se
obrnil
k
stavcu
in
se
poslovil
,
rekoč
:
„
Zbogom
torej
,
Ščinkovec
!
Kuj
še
dalje
pesmice
sebi
na
slavo
in
drugim
v
pouk
in
radost
.
Ti
nisi
zadelana
glavica
.
Ti
si
ptič
!
Bog
te
živi
in
hvala
za
pesmico
!
“
Moj
prijatelj
ni
hotel
,
da
bi
pesnik
Ščinkovec
blebevsal
o
Ivanki
.
Ločili
smo
se
;
spotoma
pa
sva
še
pogledavala
nazaj
na
stavca
,
mu
migala
in
kimala
in
on
je
istotako
gledal
za
nama
,
nemalo
vesel
,
da
je
nama
pokazal
svojo
sposobnost
in
da
je
bil
slavljen
in
hvaljen
.
„
Nepridiprav
je
tista
pesem
in
kdor
jo
je
zložil
!
“
sem
dejal
na
obratni
poti
,
spomnivši
se
Dantejevega
verza
:
Galeotto
fu
il
libro
e
chi
lo
scrise
.
Oprostite
mi
,
če
zasledite
na
meni
ali
na
osebah
moje
povesti
kako
nedoslednost
.
Že
pridejo
take
razmere
in
okoliščine
in
vsa
doslednost
gre
po
zlu
.
Lazar
je
nekoč
našel
na
meni
hibo
nedoslednosti
:
zdel
sem
se
mu
premalo
trden
v
svojem
slovanskem
mišljenju
in
imenoval
me
je
zategadelj
nemškega
Pavliho
v
slovenski
obleki
.
S
tem
je
potipal
na
mojo
občutno
stran
in
dolgo
nisem
mogel
pozabiti
tega
pridevka
.
Ponudila
se
mi
je
prilika
,
da
sem
mu
dal
razumeti
,
da
taki
ljudje
,
ki
se
smatrajo
za
vrh
značajnosti
in
za
duševno
vzvišene
,
ne
morejo
biti
vseskozi
dosledni
.
Nekaj
dni
po
prej
omenjeni
nedelji
sva
sedela
zvečer
za
mizo
.
Jaz
sem
s
prsti
dromljal
po
mizi
in
premišljeval
,
kdo
je
pač
izumil
tisti
dolgočasni
konto-korente
,
Lazar
je
z
nožičem
prerezaval
liste
novi
knjigi
.
„
Kako
knjigo
pa
sedaj
premlevaš
,
bo
pa
spet
zgodovinska
—
á
?
“
sem
vprašal
prijatelja
.
„
Ta
pa
ni
zgodovinska
,
“
je
odgovoril
.
„
Pokaži
,
pokaži
!
Ni
mogoče
,
da
bi
ti
obrnil
hrbet
svoji
preljubi
zgodovini
in
da
je
za
en
sam
večer
.
Svet
bi
se
podrl
!
“
Vstal
sem
,
sklonil
se
čez
mizo
in
pokukal
v
knjigo
.
Debelo
tiskani
besedi
„
Konto-Korente
“
sta
me
zbodli
tako
neznansko
v
oči
,
da
sem
precej
nazaj
padel
na
kanapé
.
Da
,
kar
padel
sem
!
„
Kaj
vraga
,
ali
tudi
ti
riješ
med
birokrate
?
“
sem
vprašal
z
ironičnim
usmevom
.
Na
obrazu
mu
je
bil
razlit
tisti
pritajeni
nasmeh
,
s
katerim
človek
sramežljivo
pripozna
,
da
je
zakrivil
kaj
lahkega
,
bodisi
v
svojih
razsodkih
ali
pa
v
svojih
dejanjih
in
nehanjih
.
„
Glej
,
prijatelj
,
“
mi
je
odgovoril
,
„
zdaj
je
prišla
vrsta
nate
,
da
me
zasmehuješ
,
kakor
sem
se
pri
priliki
jaz
posmejal
tebi
.
“
„
Ker
naposled
tudi
ti
lezeš
med
žabe
?
“
„
Da
,
tudi
jaz
lezem
tja
,
kamor
si
ti
že
skočil
,
in
če
hočeš
,
lahko
mi
očitaš
nedoslednost
.
“
„
Ne
bodi
,
ne
bodi
,
kaj
bi
ti
očital
!
Prav
imaš
,
da
se
primeš
kakega
resnega
posla
in
tisto
zgodovino
zameniš
z
vedo
,
ki
ti
lahko
kaj
koristi
.
Tebi
je
pred
vsem
treba
,
da
se
vrineš
v
kako
službo
.
Pa
ne
misli
,
da
ti
jo
bodo
ljudje
sami
ponudili
,
na
nos
obesili
,
iskati
jo
moraš
.
Res
,
težko
je
,
ali
kdor
išče
,
ta
najde
,
kdor
trka
,
temu
odpro
.
Že
zdavnaj
sem
te
hotel
opozoriti
na
to
.
Svoj
denar
porabiš
,
čas
poteče
in
iskal
boš
službe
,
ko
boš
brez
sredstev
in
je
boš
čakal
težje
.
V
tvojem
položaju
bi
se
jaz
obrnil
na
agenta
Muzeljna
v
Gosposki
ulici
,
on
ve
za
vse
male
službe
in
po
novinah
bi
razglasil
,
da
tak
in
tak
človek
želi
pisarskega
dela
.
Za
zdaj
moraš
biti
z
majhnim
zadovoljen
;
zahtevaj
toliko
,
da
se
skromno
preživiš
,
in
v
tem
se
pripravljaj
na
kaj
boljega
.
Ivanka
je
vredna
,
da
se
potrudiš
za
kako
stalno
službo
.
“
„
Kako
si
danes
zgovoren
,
“
je
zamrmral
Lazar
.
Senca
zamišljenosti
se
je
razlila
po
njegovem
obrazu
in
globlje
se
je
vtopil
v
puščobno
knjigo
.
Nisem
ga
hotel
dlje
motiti
,
ker
sem
se
bal
,
da
bi
mi
ne
očital
sitnosti
.
Žutil
pa
sem
tiho
zadovoljnost
v
sebi
:
prvič
zato
,
ker
sem
dal
tako
modre
svete
prijatelju
,
drugič
,
ker
sem
videl
,
da
se
je
poprijel
resnega
dela
in
je
dal
slovo
zgodovini
,
kateri
je
očital
že
Salust
pristranost
,
in
tretjič
,
ker
sem
izprevidel
,
da
utegnejo
priti
Ivanki
boljši
dnevi
,
če
začne
Lazar
misliti
na
resno
delo
.
Ali
dandanes
je
tako
:
misli
,
misli
človek
na
resno
delo
kolikor
hočeš
,
se
pripeti
,
da
si
brez
kruha
.
Dosti
je
ljudi
na
svetu
,
ki
ne
vedo
,
kaj
se
pravi
biti
brez
zaslužka
in
brez
kruha
,
ker
niso
zmožni
resnega
premišljevanja
;
dosti
je
tudi
takih
,
ki
vidijo
stradajočega
siromaka
,
a
srca
jim
tak
pogled
ne
gane
,
in
nekaj
je
tudi
še
takih
smešnih
ljudi
,
sam
sem
jih
že
slišal
,
katerim
se
zdi
to
večno
vpitje
stradajočega
ljudstva
po
kruhu
in
po
delu
nizko
,
gabno
,
preziranja
vredno
filistrstvo
.
Ljudje
poprek
v
slast
delajo
:
ogromna
večina
pristopi
k
delu
z
dušo
,
razvneto
od
veselja
:
delavci
pojo
in
žvižgajo
,
kjer
je
to
dovoljeno
,
gredoč
prek
mestnih
ulic
v
tovarno
,
kosci
ukajo
na
travniku
,
še
predno
je
zažarilo
solnce
na
vzhodu
,
ženjice
prepevajo
ob
večerni
zarji
;
delo
jim
je
veselje
in
sreča
.
Lazar
je
pokazal
,
da
ne
pripada
onim
puhlim
postopačem
,
ki
se
sramujejo
službe
,
če
ni
dobro
plačana
.
Delo
mu
je
postalo
dolžnost
in
jel
je
napenjati
vse
sile
,
da
dobi
trajno
ali
vsaj
začasno
službo
.
Njegova
ljubezen
je
šla
za
kruhom
.
Šel
je
k
agentu
Muzeljnu
,
razglasil
po
časnikih
,
vložil
prošnjo
za
razpisano
tajniško
službo
pri
neki
občini
na
Dolenjskem
in
čakal
.
Muzelj
ga
je
dvakrat
ali
trikrat
poklical
in
mu
sporočil
o
službi
,
ki
ni
bila
zanj
,
ker
je
bila
brezplačna
ali
pa
kje
zunaj
Kranjske
dežele
in
s
tako
pičlo
plačo
,
da
se
je
Lazarju
škoda
zdelo
potnih
troškov
;
zato
je
Muzeljna
sumničil
,
da
ga
vodi
s
svojimi
službami
le
za
nos
.
Prvi
prvak
,
častitljiv
mož
,
ga
je
zelo
ljubeznivo
sprejel
,
sama
dobrota
je
bila
razlita
na
njegovem
obrazu
,
a
odslovil
je
prosilca
,
rekoč
,
da
ima
zdaj
samo
pri
enem
zavodu
vpliva
in
tam
ni
praznega
mesta
,
da
se
ga
pa
spomni
,
kadar
se
tam
kaj
izprazni
.
Drugi
prvak
,
liberalec
in
dovtipnež
,
se
je
mogočno
razkoračil
pred
ubogim
prosilcem
,
se
udaril
na
prsi
in
na
svojo
vero
zatrdil
,
da
se
dandanes
laže
dobi
služba
„
hofrata
“
,
nego
borna
pisarska
služba
.
In
še
k
tretjemu
prvaku
je
šel
.
Ta
je
dejal
,
da
kadar
potrebuje
kakega
delavca
,
razglasi
po
časnikih
in
da
ne
ve
nikjer
za
nič
.
Poskusil
je
priti
k
zavarovalni
banki
;
tu
bi
ga
bili
sprejeli
za
popotnega
agenta
;
toda
agentu
se
morajo
besede
zložno
zmikati
z
jezika
,
ali
kakor
pravijo
:
jezik
mora
imeti
na
mokrem
;
a
Lazarju
se
je
zdelo
,
da
ima
več
misli
v
glavi
,
nego
besed
na
jeziku
,
torej
takega
posla
ni
hotel
sprejeti
.
In
čedalje
bolj
je
spoznaval
in
z
njim
sem
spoznaval
tudi
jaz
suhoparnost
in
brezsrčnost
,
ki
delata
iz
nas
nezadovoljneže
,
da
zabavljamo
vsemu
,
kar
se
nahaja
pod
božjim
solncem
,
dokler
naposled
izmučeni
in
razteptani
,
obenem
pa
tudi
utrjeni
ne
prijadramo
v
naročje
ironije
,
tiste
svete
ironije
,
ki
skuša
vsa
nasprotja
spojiti
,
pokriti
vse
pomanjkljivosti
s
plaščem
krščanske
ljubezni
in
se
tako
radovoljno
vdati
v
neizogibnost
.
Blagor
mu
,
kdor
spotoma
ne
omahne
na
taki
trnjevi
poti
življenja
!
Nekega
večera
je
prišel
Lazar
nenavadno
dobrovoljen
domov
,
čemur
sem
se
čudil
,
ker
je
bil
resnega
značaja
in
nekaj
dni
se
je
držal
že
kislo
kakor
meglen
dan
.
„
Kaj
se
ti
je
pripetilo
tako
nenavadnega
,
da
si
se
prismejal
v
sobo
?
Kar
jamice
se
ti
delajo
na
licih
!
“
„
V
službi
sem
bil
vse
dan
,
“
je
kliknil
veselo
.
„
Ali
res
,
pa
mi
opoldne
nisi
ničesar
povedal
.
“
„
Saj
ti
zdaj
pravim
.
“
„
Naposled
si
se
vendar
dokopal
do
nje
,
hvala
bodi
Bogu
!
Ali
se
ti
je
vendar
posmejala
sreča
?
Ali
je
kaj
prida
služba
?
“
„
Da
,
sreča
se
mi
je
posmejala
,
toda
ironična
.
“
„
Torej
zopet
nič
—
ej
vraga
!
“
„
Službica
je
to
—
žal
,
da
sem
jo
že
na
kol
obesil
,
ker
sem
se
ves
dan
smejal
samemu
sebi
in
drugim
.
“
„
Te
je
agent
Muzelj
morda
zopet
opeharil
za
tvoj
honorar
?
“
„
Da
,
zopet
.
A
mar
mi
je
!
“
Tu
mi
je
Lazar
na
dolgo
in
drobno
pripovedoval
,
kako
ga
je
poklical
Muzelj
—
evo
službe
!
—
in
poslal
ga
v
menjalnico
,
katero
je
pred
nekaj
meseci
nanovo
odprl
v
Ljubljano
se
preselivši
Nemec
,
kako
se
je
tam
predstavil
in
so
ga
sprejeli
s
predlogom
,
da
bo
štirinajst
dni
brezplačno
služil
,
da
ga
poskusijo
in
ako
se
izkaže
,
odmerijo
mu
potem
primerno
plačo
,
kako
ga
je
pomočnik
menjalnice
,
krivonos
človek
,
žid
nemara
,
vzel
pod
svojo
vrhovno
oblast
,
mu
narekoval
dvoje
terjalnih
pisem
na
Dolenjsko
,
dvoje
na
Notranjsko
,
kako
ga
je
potem
pošiljal
na
pošto
,
v
brzojavni
urad
,
v
prodajalnico
po
pečatni
vosek
,
po
smotke
,
a
ni
ga
poslal
tako
,
da
bi
šel
in
vse
obenem
opravil
,
naročil
mu
je
zdaj
to
,
in
ko
se
je
vrnil
,
poslal
ga
je
zopet
drugam
,
skratka
:
pošiljal
ga
je
.
Naposled
ga
je
poslal
po
žveplenke
.
„
Kakšna
služba
zate
,
ki
znaš
po
vrsti
našteti
z
letnicami
vred
vse
rimske
in
nemške
cesarje
,
kar
jih
je
kdaj
rogovililo
po
Evropi
!
“
sem
jeknil
nevoljen
.
„
Tebe
po
žveplenke
pošiljati
!
Ali
si
slušal
hudirja
?
“
„
Slušal
.
Spotoma
sem
zmajeval
z
glavo
,
dvojil
in
se
tolažil
,
rekoč
:
poskusiti
te
hočejo
,
naj
bo
!
—
Za
popoldne
mi
je
naročil
,
naj
pometem
pisarno
.
“
„
Pometal
mu
pa
vendar
nisi
?
“
„
Sem
,
sem
,
zakaj
bi
ne
!
Posmejal
sem
se
samemu
sebi
,
da
sem
zagazil
v
tak
smešen
položaj
in
posmejal
sem
se
vsem
onim
,
ki
se
sramujejo
kakega
dela
.
Le
nepošteno
delo
je
sramota
,
vsako
pošteno
je
dolžnost
.
“
—
Popraskal
sem
se
za
ušesom
,
spomnivši
se
reka
,
ki
ga
je
nekoč
navedel
Lazar
,
rekoč
:
Slavca
zabava
petje
,
žabo
kvakanje
.
„
To
je
preširoko
razlaganje
,
Frančišek
,
ti
devaš
svojo
luč
pod
mernik
!
Kako
si
dalje
delal
tlako
?
“
„
Ko
je
prišel
popoldne
v
pisarno
,
je
stopil
s
šopom
papirja
v
roki
važno
pred
me
,
rekoč
:
Sedaj
pojdete
pa
po
mestu
k
našim
dolžnikom
denarje
inkasirat
.
“
„
Glej
,
kaka
zaupnost
!
“
„
Podal
mi
je
sedem
obročnih
listov
,
naj
na
nje
izterjam
dolžne
obroke
.
Menjalnica
prodaja
srečke
na
obroke
,
to
je
tisti
,
ki
bi
se
rad
vzpel
do
originalne
srečke
,
dobi
za
vsak
obrok
,
ki
ga
je
plačal
,
potrdilo
,
ki
se
imenuje
obročni
list
,
a
srečke
same
ne
dobi
v
roke
,
dokler
ni
poravnal
ob
pravem
času
vseh
obrokov
.
Vzamem
torej
tiste
obročne
liste
,
sprejmem
tudi
natančni
naslov
vseh
tistih
,
pri
katerih
moram
potrkati
in
poterjati
in
hajdi
.
Prva
oseba
,
ki
mi
je
odprla
,
je
bila
brhka
kuharica
v
Gradišču
.
Glej
—
sreča
bo
!
Začetek
je
!
—
sem
si
mislil
,
ko
sem
zagledal
rdeči
,
prijetni
obrazek
kmečke
deklice
.
Prijazno
se
mi
je
nasmehnila
,
prijazno
mi
odzdravila
,
ali
ko
je
prišla
govorica
na
obrok
,
se
ji
je
beseda
zalomila
in
obotavljala
se
je
,
češ
,
da
ji
v
igri
sreča
ni
mila
in
da
rajši
s
tistim
denarjem
podpira
brata
,
ki
je
prišel
od
vojakov
in
ne
ve
kam
.
Vesel
sem
bil
,
da
sem
našel
v
deklici
krščansko
ljubezen
,
in
nič
ji
nisem
prigovarjal
h
kupčiji
—
še
odgovarjal
sem
ji
.
Ko
sem
odhajal
,
je
odprla
okno
in
dolgo
zrla
za
mano
.
“
„
Kakor
Julija
za
Romeom
?
“
„
Da
.
In
čutil
sem
v
sebi
tiho
zadovoljnost
.
“
„
Zakaj
si
čutil
zadovoljnost
?
“
sem
vprašal
spomnivši
se
Ivanke
.
„
Zaradi
dekličinega
dobrega
srca
;
mene
so
vsi
moji
sorodniki
zapustili
.
“
„
Kam
si
šel
potem
?
“
„
V
Krakovo
.
Stopil
sem
v
branjarijo
in
izšetala
je
pred
me
nizka
,
tolsta
,
zabuhla
baba
,
po
svoji
širokosti
podobna
tistim
sneženim
možicem
,
katere
smo
svoje
dni
po
zimi
postavljali
kraj
hiše
.
Nikdar
je
ne
pozabim
!
Povem
ji
,
da
prihajam
po
tem
in
takem
opravku
;
ni
me
sprejela
povoljno
.
‚
Kaj
,
‘
—
zarepenčila
se
je
name
,
‚
že
zopet
ste
prišli
s
tistim
sleparstvom
!
Vi
ste
pač
takšen
slepar
,
kakršen
je
Vaš
gospodar
.
V
štirinajstih
dneh
sem
že
pet
takšnih
pognala
.
Že
se
ne
poberete
precej
iz
moje
hiše
‘
—
in
zagrabila
je
za
smetišnico
.
“
—
„
Pa
te
je
opljusnila
...
ti
revež
ti
!
“
„
Ne
boš
!
—
Odskočil
sem
,
ne
od
strahu
,
ampak
tako
nenadoma
je
prišla
ta
ploha
,
da
nisem
vedel
s
kakšno
besedo
odmahniti
—
skočil
sem
z
razmahom
na
plano
pod
silni
curek
od
kapa
.
Po
neznanskem
blatu
sem
cokljal
iz
Krakovega
na
Žabjak
.
Dež
je
lil
tako
silno
,
da
je
kar
od
tal
priskakoval
.
Na
Žabjaku
sem
stopil
v
zakotno
gostilno
.
Oštir
,
suh
človek
,
ostrih
oči
in
razježenih
obrvi
,
me
je
vprašal
:
Kaj
bi
radi
,
Dolenjca
ali
Hrvata
?
Eh
,
očka
!
—
menil
sem
dobrodušno
,
kakor
se
spodobi
agentu
—
nimam
danes
žeje
ne
dolenjske
,
ne
hrvaške
,
ali
tule
Vam
prinašam
srečo
,
debelo
srečo
:
ta
list
tako
pravi
,
da
boste
Vi
enkrat
bogat
mož
,
ako
odrajtate
drugi
obrok
,
prvega
ste
pošteno
plačali
!
In
smehljaje
sem
mu
molil
obročni
list
pod
nos
.
“
„
Dobro
si
mu
nateknil
besedo
,
dejal
sem
,
kaj
oštir
na
to
?
Ali
je
plačal
?
“
„
A
...
kaj
...
nič
!
“
Zagrohotal
se
je
,
doznavši
,
kaj
pravi
list
.
Plesknil
je
z
rokama
in
kakor
izpit
,
no
človek
se
je
vrtel
okoli
mene
protivno
se
grohotaje
Hahaha
!
Veste
kaj
,
Vam
tak
denar
dati
,
je
pač
toliko
kakor
če
bi
kdo
šel
s
svedrom
k
Ljubljanici
in
bi
hotel
luknjo
vrtati
v
vodo
.
I
,
poznam
,
poznam
debelo
srečo
,
katero
Vi
nosite
po
hišah
,
pa
še
bolj
jo
pozna
mož
,
ki
sedi
tu-le
notri
.
(
Oštir
je
pokazal
v
sosedno
sobo
,
pogrnjeno
morda
za
boljše
ljudi
.
)
Ta
.
se
je
že
zaril
z
Vašim
gospodarjem
,
pa
ni
dobil
ne
denarja
nazaj
,
ne
sreček
,
ne
hudiča
!
Še
zaprli
so
ga
,
ker
je
sleparja
po
pravici
in
resnici
ozmerjal
.
I
kar
prav
ste
prišli
!
Ze
zdavnaj
je
hotel
dobiti
takega
.
ptiča
v
svoje
mesce
.
Čakite
,
čakite
!
—
Oštir
je
skočil
k
durim
in
jih
zaklenil
—
še
ključ
je
vzel
ta
.
mrkač
k
sebi
—
potem
je
zaklical
v
sosedno
sobo
:
Miha
,
Miha
,
vzdrami
se
,
tu-le
sem
ujel
ednega
tistih
ptičev
,
ki
so
te
spravili
na
boben
!
Pojdi
,
oskubi
,
oskubi
ga
!
Mihaaa
!
Aaa
!
Odjéknil
in
zahreščál
je
hripav
glas
,
ob
ednem
je
zaškripala
v
sosedni
sobi
miza
.
tako
neznansko
,
kakor
da
je
butnila
vánjo
kaka
predpotopna
zverina
.
“
Smejal
sem
se
Lazarjevemu
pripovedovanju
:
pripovedoval
je
takó
živo
in
šegavo
,
hlastno
in
veselo
,
kakor
da
mu
sedi
sama
.
jasna
sreča
.
na
rami
in
se
mu
smehljá
v
obraz
.
Tudi
jaz
sem
bil
vesel
videč
,
da
prijatelja
ni
potrla
neudača
tistega
dné
.
„
Radoveden
sem
,
kakó
se
je
končala
ta
halabuka
.
Ali
si
se
kaj
ustrašil
Mihovega
.
vstajanja
?
“
naméknil
sem
šegavo
.
„
Kako
bi
se
prestrašil
,
ko
se
ne
bojim
dveh
treznih
,
še
menj
pa
dveh
pijancev
.
Ali
tako
protiven
in
oduren
se
mi
je
zdel
ta
položaj
,
da
sem
želel
k
najhitreje
niti
iz
te
kletke
.
“
„
Kako
si
pa
ušel
?
“
„
V
tem
ko
je
oštir
v
sosedni
sobi
spravljal
Miho
na
noge
,
opazil
sem
,
da
je
okno
na
dvorišče
odprto
.
V
hipec
mi
je
udarila
v
glavo
misel
rešiti
se
in
smuk
—
skočil
sem
na
dvorišče
.
V
naglici
sem
bil
še
dežnik
pozabil
v
gostilni
.
“
„
Ali
nisi
šel
nazaj
ponj
.
“
„
Ne
,
pregabna
se
mi
je
zdela
tista
beznica
.
Po
meni
je
vse
vrelo
in
kipelo
in
polotila
.
se
me
je
za
hip
neka
zbeganost
,
kakor
da
je
že
sveta
konec
in
spomnil
sem
se
zadnjega
špartanskega
kralja
.
“
„
I
,
zakaj
pa
tistega
?
Ali
je
imel
tudi
opraviti
z
obročnimi
listi
?
“
„
Nič
ni
imel
,
ampak
ko
je
videl
,
da
se
norčujejo
z
njim
na
egiptovskem
dvoru
,
kjer
so
ga
nadzorovali
,
kakor
bi
bil
njih
jetnik
in
ko
je
spoznal
,
da
ga
pitajo
s
praznimi
obljubami
,
izdrl
je
svoj
meč
in
drl
je
s
svojimi
tovariši
po
ulicah
Aleksandrijskih
,
klicaje
narod
na
boj
za
svobodo
in
iščoč
sebi
slavnega
konca
.
“
„
E
,
neumnost
!
Meni
kralj
Kleomenej
ne
ugaja
zarad
tega
,
prenapetega
čina
,
ampak
zato
,
ker
je
vse
svoje
premoženje
razdelil
med
obubožani
narod
in
je
še
bogatine
prisilil
storiti
istotako
;
ker
je
zapovedal
enakost
in
ravnopravnost
in
je
sam
začel
pri
svojem
premoženji
.
Danes
takih
kraljev
ni
več
!
To
ti
povem
le
mimogrede
in
zato
,
da
boš
vedel
,
da
sem
tudi
jaz
pobrskal
v
dotičnem
poglavji
zgodovine
Zdaj
pa
povej
,
kako
se
ti
je
godilo
v
okrožji
svetega
Jakoba
.
“
„
Listov
nisem
šel
nikamor
več
ponujat
,
zadosti
sem
bil
že
zvedel
.
Bil
sem
takó
razjarjen
,
da
sem
izgrešil
celó
pot
v
mesto
.
Zašel
sem
bil
na
Dolenjsko
cesto
in
okoli
grada
sem
prišel
nazaj
v
Ljubljano
.
“
„
V
takem
dežji
?
“
„
Da
.
“
Oba
sva
se
na
glas
zasmejala
.
„
Toliko
ti
povem
,
prijatelj
“
,
nadaljeval
je
Frančišek
,
„
da
sem
se
danes
,
motreč
v
življenje
,
naučil
za
življenje
več
,
nego
cele
mesece
poprej
čepé
pri
knjigah
.
In
spoznal
sem
tudi
staro
resnico
,
da
so
knjige
le
slab
odsev
spoznanja
.
življenje
pa
je
njega
vir
.
“
Segel
je
v
žep
suknje
in
izvlekel
šop
listov
premočenih
in
zlepljenih
.
Bili
so
neizpečani
obročni
listi
.
Bacnil
jih
je
na
predalnik
rekoč
:
„
Tu
gori
naj
trohné
in
plesnejo
!
Drugače
se
menjilničarju
ne
morem
maščevati
!
“
Po
sobi
se
je
bil
že
razširil
duh
vlažnosti
in
mokrote
.
Potipal
sem
prijatelja
po
suknji
in
tlesknil
sem
z
rokama
rekoč
:
„
Človek
božji
,
ti
si
moker
,
ti
si
moker
do
kože
!
Kar
puhti
od
tebe
,
kakor
od
Turgenevovega
stepnega
kralja
Lira
.
Slekel
bi
se
in
legel
v
posteljo
,
in
Gregorka
naj
ti
skuha
čaja
!
“
„
Mar
mi
je
!
Veš
kaj
...
ker
sem
danes
tako
pri
volji
in
korajži
...
veš
kaj
narediva
?
Pojdiva
doli
na
vrt
in
zapojva
tisto
pesem
o
mačku
na
.
strehi
toli
glasno
,
da
jo
bo
slišala
...
(
Namignil
je
na
nasprotno
stran
,
k
Vahovim
.
)
Potem
pa
hajdiva
v
kavarno
novine
čitat
:
Rusje
so
napovedali
vojsko
Turkom
in
že
so
prekoračili
Dunav
;
vse
novine
so
tega
polne
.
“
Moja
povest
se
vrši
1877.
leta
ravno
ob
času
,
ko
smo
tako
željno
pričakovali
.
da
prične
širovladna
.
Rusija
vojsko
s
Turki
.
Novica
,
kojo
je
prinesel
Lazar
,
me
je
tako
navdušila
,
da
sem
bil
precej
pripravljen
vrsti
za
nji
,
če
treba
noter
na
Balkan
.
Segel
sem
po
klobuku
mladostno
hrumno
sva
stekla
po
stopnicah
na
vrt
.
žeja
ne
dolenjske
,
ne
hrvaške
,
ali
tule
Vam
prinašam
srečo
debelo
srečo
:
ta
list
tako
pravi
,
da
boste
Vi
enkrat
bogat
mož
,
ako
odrajtate
drugi
obrok
,
prvega
ste
pošteno
plačali
!
In
smehljaje
sem
mu
molil
obročni
list
pod
nos
.
“
„
Dobro
si
mu
nateknil
besedo
,
“
dejal
sem
,
„
a
kaj
oštir
na
to
?
Ali
je
plačal
?
“
„
A
...
kaj
...
nič
!
Zagrohotal
se
je
,
doznavši
,
kaj
pravi
list
.
Plesknil
je
z
rokama
in
kakor
izpit
,
no
človek
se
je
vrtel
okoli
mene
protivno
se
grohotaje
Hahaha
!
Veste
kaj
,
Vam
tak
denar
dati
,
je
pač
toliko
kakor
če
bi
kdo
šel
s
svedrom
k
Ljubljanici
in
bi
hotel
luknjo
vrtati
v
vodo
.
I
,
poznam
,
poznam
debelo
srečo
,
katero
Vi
nosite
po
hišah
,
pa
še
bolj
jo
pozna
mož
,
ki
sedi
tu-le
notri
.
(
Oštir
je
pokazal
v
sosedno
sobo
,
pogrnjeno
morda
za
boljše
ljudi
.
)
Ta
se
je
že
tožaril
z
Vašim
gospodarjem
,
pa
ni
dobil
ne
denarja
nazaj
,
ne
sreček
,
ne
hudiča
!
Še
zaprli
so
ga
,
ker
je
sleparja
po
pravici
in
resnici
ozmerjal
.
I
kar
prav
ste
prišli
!
Že
zdavnaj
je
hotel
dobiti
takega
ptiča
v
svoje
klešče
.
Čakite
,
čakite
!
—
Oštir
je
skočil
k
durim
in
jih
zaklenil
—
še
ključ
je
vzel
ta
mrkač
k
sebi
—
potem
je
zaklical
v
sosedno
sobo
:
Miha
,
Miha
,
vzdrami
se
,
tu-le
sem
ujel
ednega
tistih
ptičev
,
ki
so
te
spravili
na
boben
!
Pojdi
,
oskubi
,
oskubi
ga
!
Mihaaa
!
Aaa
!
Odjéknil
in
zahreščál
je
hripav
glas
,
ob
ednem
je
zaškripala
v
sosedni
sobi
miza
tako
neznansko
,
kakor
da
je
butnila
vánjo
kaka
predpotopna
zverina
.
“
Smejal
sem
se
Lazarjevemu
pripovedovanju
:
pri
povedoval
je
takó
živo
in
šegavo
,
hlastno
in
veselo
,
kakor
da
mu
sedi
sama
.
jasna
sreča
na
rami
in
se
mu
smehljá
v
obraz
.
Tudi
jaz
sem
bil
vesel
videč
,
da
prijatelja
ni
potrla
neudača
tistega
dné
.
„
Radoveden
sem
,
kakó
se
je
končala
ta
halabuka
.
Ali
si
se
kaj
ustrašil
Mihovega
vstajanja
?
“
nalmknil
sem
šegavo
.
„
Kako
bi
se
prestrašil
,
ko
se
ne
bojim
dveh
treznih
,
še
menj
pa
dveh
pijancev
.
Ali
tako
protiven
in
oduren
se
mi
je
zdel
ta
položaj
,
da
sem
želel
k
najhitreje
niti
iz
te
kletke
.
“
„
Kako
si
pa
ušel
?
“
„
V
tem
ko
je
oštir
v
sosedni
sobi
spravljal
Miho
na
noge
,
opazil
sem
,
da
je
okno
na
dvorišče
odprto
.
V
hipec
mi
je
udarila
v
glavo
misel
rešiti
se
in
smuk
—
skočil
sem
na
dvorišče
.
V
naglici
sem
bil
še
dežnik
pozabil
v
gostilni
.
“
„
Ali
nisi
šel
nazaj
ponj
.
“
„
Ne
,
pregabna
se
mi
je
zdela
tista
beznica
.
Po
meni
je
vse
vrelo
in
kipelo
in
polotila
se
me
je
za
hip
neka
zbeganost
,
kakor
da
je
že
sveta
konec
in
spomnil
sem
se
zadnjega
špartanskega
kralja
.
“
„
I
zakaj
pa
tistega
?
Ali
je
imel
tudi
opraviti
z
obročnimi
listi
?
“
„
Nič
ni
imel
,
ampak
ko
je
videl
,
da
se
norčujejo
ž
njim
na
egiptovskem
dvoru
,
kjer
so
ga
nadzorovali
,
kakor
bi
bil
njih
jetnik
in
ko
je
spoznal
,
da
ga
pitajo
s
praznimi
obljubami
,
izdrl
je
svoj
meč
in
drl
je
s
svojimi
tovariši
po
ulicah
Aleksandrijskih
,
klicaje
narod
na
boj
za
svobodo
in
iščoč
sebi
slavnega
konca
.
“
„
E
,
neumnost
!
Meni
kralj
Kleomenej
ne
ugaja
zarad
tega
,
prenapetega
čina
,
ampak
zato
,
ker
je
vse
svoje
premoženje
razdelil
med
obubožani
narod
in
je
še
bogatine
prisilil
storiti
istotako
;
ker
je
zapovedal
enakost
in
revnopravnost
in
je
sam
začel
pri
svojem
premoženji
.
Danes
takih
kraljev
ni
več
!
To
ti
povem
le
mimogredé
in
zato
,
da
boš
vedel
,
da
sem
tudi
jaz
pobrskal
v
dotičnem
poglavji
zgodovine
.
Zdaj
pa
povej
,
kako
se
ti
je
godilo
v
okrožji
svetega
Jakoba
.
“
„
Listov
nisem
šel
nikamor
več
ponujat
,
zadosti
sem
bil
že
zvedel
.
Bil
sem
takó
razjarjen
,
da
sem
izgresil
celó
pot
v
mesto
.
Zašel
sem
bil
na
Dolenjsko
cesto
in
okoli
grada
sem
prišel
nazaj
v
Ljubljano
.
“
„
V
takem
dežji
?
“
„
Da
.
“
Oba
sva
se
na
glas
zasmejala
.
„
Toliko
ti
povem
,
prijatelj
“
,
nadaljeval
je
Frančišek
,
„
da
sem
se
danes
,
motreč
v
življenje
,
naučil
za
življenje
več
,
nego
cele
mesece
poprej
čepé
pri
knjigah
.
In
spoznal
sem
tudi
staro
resnico
,
da
so
knjige
le
slab
odsev
spoznanja
.
življenje
pa
je
njega
vir
.
“
Segel
je
v
žep
suknie
in
izvlekel
šop
listov
premočenih
in
zlepljenih
.
Bili
so
neizpečani
obročni
listi
.
Bacnil
jih
je
na
predalnik
rekoč
:
„
Tu
gori
naj
trohné
in
plesnejo
!
Drugače
se
menjilničarju
ne
more
maščevati
!
“
Po
sobi
se
je
bil
že
razširil
duh
vlažnosti
in
mokrote
.
Potipal
sem
prijatelja
po
suknji
in
tlesknil
sem
z
rokama
rekoč
:
„
Človek
božji
,
ti
si
moker
,
ti
si
moker
do
kože
!
Kar
puhti
od
tebe
,
kakor
od
Turgenevovega
stepnega
kralja
Lira
.
Slekel
bi
se
in
legel
v
posteljo
,
in
Gregorka
naj
ti
skuha
čaja
!
“
„
Mar
mi
je
!
Veš
kaj
...
ker
sem
danes
tako
pri
volji
in
korajži
...
veš
kaj
narediva
?
Pojdiva
doli
na
vrt
in
zapojva
tisto
pesem
o
mačku
na
strehi
toli
glasno
,
da
jo
bo
slišala
...
(
Namignil
je
na
nasprotno
stran
,
k
Vahovim
.
)
Potem
pa
hajdiva
v
kavarno
novine
čitat
:
Rusje
so
napovedali
vojsko
Turkom
in
že
so
prekoračili
Dunav
;
vse
novine
so
tega
polne
!
“
Moja
povest
se
vrši
1877.
leta
ravno
ob
času
,
ko
smo
tako
željno
pričakovali
,
da
prične
širovladna
Rusija
vojsko
s
Turki
.
Novica
,
kojo
je
prinesel
Lazar
,
me
je
tako
navdušila
,
da
sem
bil
precej
pripravljen
vreti
za
njim
,
če
treba
noter
na
Balkan
.
Segel
sem
po
klobuku
in
mladostno
hrumno
sva
stekla
po
stopnicah
na
vrt
.
Jedva
sva
se
drugi
dan
zvečer
dobro
vglobila
v
knjige
,
ko
stopi
Gregorka
v
najino
sobo
.
Ubitost
,
skrb
in
nejevolja
je
prinesla
s
seboj
na
lici.
„
Nekaj
bi
vaju
poprosila
“
izpregovorila
je
,
a
beseda
se
ji
je
trgala
,
kakor
človeku
,
kojemu
sapa
pohaja
.
„
Kaj
pa
je
,
Gregorka
?
Govorite
!
“
pobitel
je
Lazar
obrnivši
se
z
vsem
obrazom
k
starici
in
