svojimičastniki
jahal
do
Hruševja
in
dajal
ukaze
,
ki
so
jih
izvrševali
točno
in
naglo
,
na
večer
pa
se
je
vrnil
zopet
na
postojnski
grad
ter
je
bil
pri
župniku
še
zadnjič
na
večerji
.
S
seboj
je
privedel
še
nekaj
novo
došlih
častnikov
ter
povabil
tudi
poštarja
Hueberja
in
okrožnega
pisana
Šeberja
.
V
župnišču
je
bilo
glasno
in
živo
,
smeh
je
odmeval
po
vseh
sobah
in
čaše
so
zvenele
.
Francoski
sovražniki
so
še
enkrat
očarjali
svoje
neprostovoljne
gostitelje
z
odkritosrčno
humornostjo
in
ljubeznivostjo
,
a
še
zgodaj
so
se
poslovili
,
ker
naslednjega
jutra
je
hotela
odriniti
dalje
vsa
divizija
.
Ko
se
je
drugo
jutro
odpravljal
župnik
Wenigar
v
cerkev
,
je
začul
topot
neštetih
nog
in
kopit
,
rožljanje
orožja
,
grom
bobnov
in
vzkrike
poveljujočih
častnikov
.
Hrup
in
ramovš
je
bilo
slišati
prav
blizu
,
in
ko
je
stopil
župnik
k
oknu
,
je
videl
,
da
so
vrata
župne
cerkve
široko
na
stežaj
odprta
ter
da
se
usipajo
v
cerkev
goste
vrste
francoskih
grenadirjev
popolnoma
oboroženih
.
A
bilo
jih
je
preveč
in
cele
trume
so
se
razvrstile
okoli
cerkve
ter
stale
po
cesti
v
dolgih
redih
s
puškami
ob
bokih
.
Pod
župniščem
in
cerkvijo
pa
so
hrzali
,
skakljali
ter
premetali
grivate
glave
rjavi
,
beli
,
črni
in
brezasti
konji
in
na
njih
so
sedeli
modri
kirasirji
,
zeleni
dragonci
in
beli
karabinjerji
.
Njih
bleščeči
šlemi
s
črnimi
konjskimi
repovi
,
rdečimi
grebeni
in
perjanicami
,
njih
zlate
in
rdeče
epolete
,
svetli
rumeni
gumbi
in
pestrobojne
šabrake
so
ustvarjali
simfonijo
barev
,
ki
je
bila
prelestna
.
Veselo
presenečen
je
hitel
Wenigar
v
cerkev
sv.
Štefana
.
Bila
je
nabito
polna
.
V
prvih
klopeh
je
stal
general
Murat
s
častniki
,
doli
s
kora
na
levi
oltarja
pa
sta
se
skozi
rešetke
smehljala
Hueber
in
Šeber
.
Takih
gostov
nova
,
lepa
,
okusno
okrašena
postojnska
župna
cerkev
ni
še
imela
.
Wenigar
je
začel
maševati
,
častniki
pa
so
sedli
ter
se
zagledali
v
leseni
kip
sv.
Štefana
z
dvema
,
kamenje
držečima
angelcema
v
velikem
,
z
zlatom
prepleskanem
oltarju
.
Tiho
,
mirno
,
svečanostno
je
bilo
po
svetišču
.
Le
včasih
je
zarožljala
po
kamenitem
tlaku
sablja
ali
je
zacingljala
ostroga
.
Grenadirji
so
stali
,
visoki
,
plečati
in
večinoma
bradati
in
brkasti
,
sklonjenih
glav
povsod
prav
do
obhajilne
mize
;
ob
ramena
so
se
jim
naslanjale
med
sklenjenimi
rokami
puške
z
dolgimi
bajoneti
,
ki
so
se
včasih
posvetlikali
kakor
goreče
sveče
,
in
nekateri
so
držali
med
prsti
celo
lesene
brojanice
ter
pobožno
molili
.
Samo
Bog
je
vedel
,
kam
jih
je
zanašala
njih
molitev
,
kam
so
hrepenele
njih
duše
,
kod
so
lebdile
njih
misli
...
Bil
je
god
Žalostne
Matere
Božje
,
ki
je
vse
svoje
življenje
toliko
trpela
s
svojim
sinom
.
V
spomin
nanjo
so
se
morda
spominjali
svojih
lastnih
mater
in
pa
svojih
žen
,
ki
trepetajo
zanje
v
daljni
Franciji
,
in
morda
so
mislili
na
svoje
otroke
,
ki
jih
čaka
ista
usoda
,
da
bodo
morali
kakor
oni
v
neznani
tujini
trpeti
in
boriti
se
za
svojo
domovino
pa
tudi
umirati
zanjo
daleč
,
daleč
od
rodne
hiše
po
sovražnih
zemljah
,
neobjokani
in
pokopani
brez
križa
in
brez
spomina
ljubezni
...
Vsa
razpela
in
vse
podobe
s
križanim
božjim
sinom
so
bile
zagrnjene
,
veliki
zlati
oltar
se
je
bleščal
v
jutranjih
žarkih
in
vijolični
mašni
plašč
župnikov
jih
je
morda
spominjal
domačih
trat
,
koder
dehte
prav
sedaj
vijolice
toli
razkošno
kakor
nikjer
na
sveti
.
Pa
se
je
okrenil
župnik
ter
dejal
:
»
Idite
,
maša
je
minila
!
«
In
nato
se
je
globoko
sklonil
pred
oltarjem
,
po
cerkvi
so
zarožljale
sablje
,
zabobnela
kopita
pušk
in
zazvonkljale
ostroge
:
vsa
vojska
je
padla
na
kolena
.
Župnik
pa
je
široko
razpel
in
dvignil
roke
,
se
obrnil
,
se
par
hipov
zagledal
v
pestrobojno
množico
,
ki
je
klečala
pred
njim
,
ter
jo
blagoslovil
v
imenu
boga
Očeta
,
Sina
in
Duha
svetega
...
Ko
je
hitel
v
zakristijo
,
so
zapeli
pred
cerkvijo
nešteti
bojni
rogovi
;
peli
in
vriskali
so
,
da
je
odmevalo
od
hribov
in
šum
v
brezkončnih
jekah
.
Častniki
in
grenadirji
so
naglo
ostavili
ladjo
,
—
le
par
kratkih
povelj
se
je
čulo
,
in
armada
se
je
začela
pomikati
izpod
griča
.
Wenigar
,
Hueber
in
Šeber
so
prihiteli
k
stopnicam
,
ki
so
vodile
izpred
župnišča
navzdol
,
in
našli
ondi
generala
Murata
,
ki
je
odrejal
odhod
posameznih
vojnih
vrst
.
Živahno
jim
je
prihitel
nasproti
ter
jim
še
zadnjič
stisnil
roko
.
»
Hvala
vam
,
gospodje
,
za
prijazni
sprejem
!
«
je
dejal
.
»
Vašega
preljubeznivega
gostoljubja
ne
pozabim
nikdar
,
prečastiti
!
Ostanite
zdravi
in
srečni
,
pa
ne
pozabite
nas
!
«
Župniku
so
se
povlažile
oči
in
od
ganjenja
ni
mogel
izpregovoriti
niti
besede
.
Le
nemo
se
je
klanjal
in
polagal
roko
na
srce
...
Privedli
so
visokega
vranca
,
ki
se
je
svetil
kakor
svilen
baršun
,
imel
ogromno
košato
grivo
ter
do
tal
sezajoč
rep
;
žrebec
je
divje
gledal
,
strigel
z
ušesi
,
rezgetal
in
se
od
nestrpnosti
drhteče
vzpenjal
na
zadnje
noge
.
Murat
se
je
zavihtel
na
silno
žival
,
salutiral
in
zdirjal
na
čelu
belih
karabinjerjev
pred
odhajajočo
armado
.
Njegov
visoki
klobuk
z
mahadravimi
nojevimi
peresi
se
je
videl
iznad
vseh
.
In
zabučalo
in
zadonelo
,
zagostolelo
in
zagrmelo
je
v
ostrem
ritmu
vesele
koračnice
,
—
nad
glavami
vojske
pa
je
frfrala
in
plapolala
francoska
trobojnica
.
Dr.
Repiču
je
bilo
tiste
dni
dolgčas
,
saj
je
bila
Ljubljana
skoraj
prazna
.
Mesto
je
objel
tih
mir
,
kakor
da
se
je
ustavilo
vse
življenje
.
Izginilo
je
vojaštvo
,
pobegnilo
uradništvo
,
jadrno
se
je
odpeljalo
plemstvo
,
šole
so
bile
zaprte
in
dijaštvo
so
poslali
domov
.
—
A
odletele
so
tudi
vse
najlepše
in
najljubeznivejše
ljubljanske
gospe
in
gospodične
.
»
Aristokracijo
,
plutokracijo
in
birokracijo
je
vzel
vrag
,
«
se
je
togotil
.
»
Naj
bi
mi
bili
pustili
vsaj
naša
dekleta
!
«
Bil
je
žalosten
.
Nosil
se
je
v
najnovejši
modi
,
a
la
Muscadins
in
bil
je
prepričan
,
da
bi
bil
prav
ž
njo
očaral
vsako
lepo
žensko
oko
.
Toli
slikovite
,
romantične
in
prismojene
noše
koketni
veseljak
ni
še
imel
.
Lasje
so
mu
divje
skuštrani
viseli
preko
oči
in
rad
je
povedal
vsakomur
,
da
je
ta
frizura
v
Parizu
pravkar
najmodernejša
ter
da
se
imenuje
»
à
imbécile
«
.
Višnjevi
frak
se
je
s
škrici
vlekel
malone
za
njim
,
rumene
,
tesne
hlače
so
mu
segale
skoraj
do
podpazduhe
,
kratki
telovnik
je
imel
velikanske
in
sila
široke
reverje
,
na
klobuku
na
dva
roga
pa
je
nosil
ogromno
kokardo
v
deželnih
barvah
.
Na
težki
,
rožljajoči
verigi
za
uro
so
mu
bingljali
in
zvončkljali
veliki
berloki
,
v
desnici
je
nosil
debelo
,
spiralno
zavito
palico
,
v
levici
pa
je
vihtel
lornjeto
,
čeprav
je
imel
izvrstne
oči
.
»
Pravcata
opica
sem
!
«
se
je
rogal
sam
sebi
.
»
Ampak
prva
,
in
kmalu
bo
vsa
Ljubljana
polna
samih
opic
!
Francozi
bodo
imeli
veselje
nad
mano
.
«
Čital
je
,
da
sme
pravi
francoski
elegan
le
še
nosljaje
govoriti
in
da
se
smatra
v
Parizu
afektacija
za
višek
inteligence
.
Nosljal
je
torej
tudi
on
in
čenčal
afektirano
,
da
se
je
zasmejal
včasih
sam
nad
seboj
na
ves
glas
.
In
smejal
se
je
lahko
prav
sredi
ulice
,
saj
so
bile
vse
prodajalnice
in
hiše
zaprte
,
ceste
pa
prazne
in
tihe
,
kakor
da
je
izumrlo
vse
mesto
.
Pisarne
so
bile
zapuščene
,
in
dr.
Repič
je
imel
časa
na
prebitek
.
Tako
je
postopal
po
mrtvaško
tihi
Ljubljani
,
lovil
novice
,
se
norčeval
iz
bojazljivosti
strahopetnih
someščanov
in
ubijal
dolgčas
s
tem
,
da
se
je
preoblekel
vsaj
trikrat
na
dan
.
Včasih
pa
se
je
zatopil
tudi
v
svojo
staro
francosko
gramatiko
ter
čital
sam
sebi
na
glas
francoske
časopise
,
da
si
je
obnovil
,
utrdil
in
ugladil
francoski
izgovor
.
»
S
sanskiloti
bo
treba
vendar
tudi
govoriti
!
In
morda
pride
ž
njimi
nekaj
žensk
,
vsaj
'
Merveillenses
'
,
če
že
ne
'
Trikotenses
'
,
pa
bomo
morali
dokazati
,
da
smo
Kranjci
tudi
à
la
mode
!
«
Stopajoč
mimo
kapucinskega
samostana
,
je
požvižgal
marzeljezo
,
bil
s
palico
takt
po
kroglastem
tlaku
ter
tiho
prepeval
:
»
Grace
à
la
mode
un
'
chemise
suffit
,
un
'
chemise
suffit
,
ah
!
q'u
c'est
commode
!
Un
'
chemise
suffit
cest
'
tout
profit
!
«
Pred
»
Divjim
možem
«
je
zagledal
kočijo
,
ki
sta
jo
spremljala
dva
avstrijska
huzarja
s
karabinkama
na
hrbtu
.
Pravkar
so
se
konji
ustavili
,
hoteljér
Janez
Rechter
je
pritekel
odpirat
vratca
in
z
voza
je
stopila
lepa
,
mlada
dama
krvavoobjokanih
oči
in
bledih
,
upadlih
lic.
Bila
je
soproga
avstrijskega
generala
Schulza
,
ki
se
je
vozila
z
Dunaja
preko
Ljubljane
k
svojemu
nesrečnemu
soprogu
.
Ob
reki
Tagliamentu
je
bil
smrtno
ranjen
in
od
Francozov
ujet
.
Par
ur
počitka
je
bilo
treba
upehanim
konjem
,
ona
pa
bi
hotela
brez
odmora
hitro
,
hitro
dalje
soprogu
na
pomoč
in
v
uteho
.
Ali
ga
še
najde
živega
?
Ali
ne
dospe
že
prepozno
?
Ali
ji
bodo
mogli
pokazati
vsaj
mesto
,
kjer
je
morda
že
nekaj
dni
pokopano
njegovo
truplo
?
Polnezavestna
je
omahovala
generalka
ob
Rechterjevi
roki
v
hišo
,
in
dr.
Repič
je
videl
,
kako
se
ji
je
stresalo
telo
v
ihtenju
.
Nobenega
častnika
ni
bilo
,
ki
bi
jo
bil
pozdravil
in
tešil
s
sočutno
besedo
;
tisočerim
je
poveljeval
njen
mož
na
bojišču
,
tisočeri
so
se
klanjali
njemu
in
njegovi
ženi
,
dokler
je
bil
zdrav
in
krepak
,
—
danes
leži
osamljen
in
pozabljen
kakor
berač
,
ki
umira
v
hlevu
,
in
le
njegova
žena
hiti
trepetaje
in
pogrezajoča
se
v
obupu
k
njemu
,
ki
je
padel
na
bojišču
.
»
Pogumna
in
vrla
žena
!
«
je
razmišljal
dr.
Repič
.
»
Ako
bi
ne
bil
Bog
ustvaril
nič
drugega
,
za
ustvarjenje
ženske
,
živega
odleska
svoje
lepote
in
dobrote
,
ga
mora
hvaliti
celo
najzakrknejši
brezverec
!
«
In
njegova
duša
je
pela
himno
ženski
,
ki
je
izvir
vsega
najboljšega
,
najlepšega
in
največjega
,
ki
daje
življenju
vrednost
in
namen
,
ki
je
solnce
,
iz
katerega
črpa
hladno
moško
srce
vso
svojo
toploto
in
energijo
za
borbo
in
trud
.
Nenadoma
je
zagledal
pred
sabo
ogromno
trumo
samih
starih
kmetov
,
ki
so
napolnili
vso
ulico
od
Maličeve
vozniške
gostilne
do
cerkve
sv.
Jožefa
.
Gnetli
so
se
pred
vojaškimi
skladišči
,
se
prepirali
in
vsi
hkratu
silili
skozi
vrata
na
dvorišče
.
Okoli
dva
tisoč
jih
je
bilo
in
vsak
je
nosil
preko
rame
prazno
vrečo
.
Razburjeni
so
kričali
,
se
suvali
in
zmerjali
,
ker
so
bili
drug
drugemu
napoti
;
z
vojaško
rezkim
glasom
so
jih
mirili
in
krotili
nekateri
,
ki
se
jim
je
videlo
,
da
so
v
kmete
preoblečeni
avstrijski
vojaki
.
»
Kaj
vendar
iščete
tod
?
«
je
vprašal
dr.
Repič
kmeta
,
ki
je
sedel
utrujen
na
vrečo
,
ki
jo
je
položil
na
kroglasti
tlak
.
»
Vojaške
gomazine
so
nas
poslali
izpraznit
«
,
je
odgovoril
kmet
.
»
Sinoči
je
prišlo
povelje
na
vse
moške
na
Črnučah
in
po
vseh
vaseh
za
Savo
,
da
moramo
danes
v
Ljubljano
,
odkoder
prenesemo
—
k
vojski
vse
žito
in
moko
,
kar
je
je
še
ostalo
v
mestu
.
Vsakdo
je
moral
prinesti
s
seboj
veliko
vrečo
.
In
zdaj
smo
tu
.
Tri
ure
smo
čakali
,
predno
so
z
bajoneti
in
s
puškinimi
kopiti
segnali
dovolj
kmetov
,
potem
pa
so
nas
podili
,
kakor
bi
bila
vsa
Ljubljana
v
plamenih
.
Utrujen
sem
in
ne
bom
se
prerival
.
Vseeno
mi
je
,
kdaj
pridem
na
vrsto
,
in
če
pridejo
Francozi
popreje
,
mi
vsaj
ne
bo
treba
ničesar
več
nositi
!
«
Dr.
Repič
je
strmel
.
Kakšna
zmeda
je
to
?
V
Ljubljani
ve
vendar
vsak
otrok
,
da
so
že
vsa
skladišča
izpraznjena
,
in
videl
je
vsakdo
,
kako
so
na
tovornih
vozovih
in
s
čolni
odvažali
žito
,
moko
,
strelivo
,
uniforme
,
obuvala
in
puške
.
Pa
da
tega
ne
bi
vedelo
avstrijsko
vojaško
poveljništvo
v
Črnučah
!
»
Prišli
ste
brezuspešno
,
ker
tukaj
ne
najdete
niti
zrnca
več
,
«
je
dejal
dr.
Repič
.
»
Torej
so
nas
imeli
za
norca
,
«
se
je
začudil
kmet
.
»
Čudne
šale
zbijajo
gospodje
z
nami
kmeti
.
«
In
majal
je
glavo
.
Potem
pa
je
bolj
tiho
pristavil
:
»
Ali
pa
so
morda
norci
že
sami
?
«
Dr.
Repič
se
je
zasmejal
.
»
Mislil
sem
,
da
so
vas
poslali
,
da
pobere
vsak
po
enega
Francoza
v
vrečo
in
ga
zanese
v
Savo
!
Najpametneje
storite
,
če
stopite
k
Maliču
na
polič
vina
,
potem
pa
se
urno
zopet
vrnite
domov
.
«
»
Pametno
,
gospod
.
«
je
dejal
kmet
.
»
Pa
grem
kar
brž
!
«
In
naglo
je
vstal
in
odšel
v
gostilno
.
Takrat
se
je
začulo
z
dvorišča
kričanje
,
krohotanje
,
vmes
pa
tudi
preklinjanje
.
»
Vse
prazno
!
—
Domov
!
—
Menda
se
jim
je
mešalo
!
«
je
razumel
dr.
Repič
iz
množice
.
Truma
se
je
vzvalovila
,
krohot
,
mrmranje
in
hrup
so
napolnili
vso
ulico
,
kmetje
so
se
ogorčeni
,
nekateri
pa
tudi
veseli
razhajali
ter
z
vrečami
hiteli
zopet
domov
,
eni
pa
so
tekli
k
»
Piškotu
«
,
k
»
Hajduku
«
in
k
Maliču
tešit
si
žejo
in
glad
.
Med
kmeti
na
cesti
pa
se
je
smukal
kakor
podlasica
suhi
in
gibčni
brivec
Gregor
Danè
,
šepetal
in
sikal
,
se
zvijal
med
skupinami
in
pomežikoval
hudobno
z
malimi
,
sivimi
očmi
.
Dr.
Repiču
se
je
zdel
kakor
gad
,
ki
ga
je
pravkar
zbudilo
pomladno
solnce
.
Naglo
je
stopil
za
brivcem
in
poslušal
,
kaj
pripoveduje
kmetom
.
»
Torej
za
norca
so
nas
imeli
!
«
je
govoril
Danè
.
»
Saj
nas
imajo
vse
le
za
igračo
,
vas
kmete
pa
nas
meščane
,
vse
enako
.
Delaj
,
garaj
,
tlačani
,
plačuj
,
daj
se
pobiti
in
izropati
,
neumni
kmet
in
zagovedni
meščan
pa
molči
!
Da
se
le
njim
dobro
godi
,
da
lahko
le
sami
lenarijo
in
v
razkošju
žive
,
—
da
morejo
le
oni
nositi
svetle
uniforme
,
se
igrati
na
lepih
konjičkih
pa
za
zabavo
malo
streljati
!
Kadar
nastane
resnoba
,
takrat
itak
pobegnejo
,
da
jih
ne
dohajajo
škrici
in
da
frče
za
njimi
kite
po
zraku
kakor
jata
tičev
...
Glejte
,
še
duha
in
sluha
ni
po
Francozih
,
a
gospodje
so
jo
urnih
krač
že
odkurili
.
Kje
je
naš
deželni
glavar
?
—
kje
so
uradniki
,
kje
generali
in
kje
vsa
naša
vojska
?
—
Posavski
zajci
ne
znajo
tako
urno
bežati
pred
lovci
,
kakor
so
pobegnili
ti
vrtoglavi
strahopetci
pred
Francozi
,
ki
jih
ni
še
niti
slišati
,
nikar
videti
.
Torej
!
Francozi
nas
vse
lahko
na
mah
odero
,
deželo
lahko
izpremene
v
puščavo
in
naša
mesta
,
trge
in
vasi
lahko
požgo
in
razsujejo
v
sip
in
prah
,
a
naša
gosposka
in
naša
vojska
ne
bosta
niti
z
mezincem
mignila
!
To
imamo
za
vse
kontribucije
in
davke
,
za
zvestobo
,
požrtvovalnost
in
domoljubnost
!
Za
molzno
kravo
,
za
zabavo
in
za
norca
smo
jim
dobri
,
sicer
pa
se
ne
brigajo
za
nas
.
Noben
sovražnik
nam
ni
škodljivejši
nego
ti
naši
vladarji
,
in
če
pridejo
sami
Turki
v
deželo
,
huje
se
nam
ne
bo
moglo
goditi
!
«
V
množici
so
se
začuli
klici
pritrjevanja
,
kmetje
so
se
razburjeni
zbirali
okoli
govornika
in
posamezniki
so
kričali
:
»
Zakaj
ni
konec
vojne
?
Čemu
traja
že
leta
in
leta
?
Povsod
se
le
umikamo
in
le
izgubljamo
.
Ali
ni
še
dovolj
pobitih
in
pohabljenih
?
—
Vojaštvo
mi
je
pomendralo
vso
setev
!
—
Oplenili
so
me
do
golega
domači
vojaki
!
—
Celo
mojo
ženo
so
napadli
sredi
polja
!
—
Mojo
hčer
pa
so
skoro
zadušile
te
svinje
!
—
Dva
sina
so
mi
vzeli
,
in
danes
sem
berač
!
«
Hrup
je
bil
vedno
hujši
in
klici
čim
dalje
osornejši
.
Danè
pa
je
sikal
in
skakal
med
množico
ter
kričal
:
»
Prav
je
,
da
pridejo
Francozi
!
Zdaj
bo
vsaj
konec
našega
trpljenja
!
Zdaj
bo
vsaj
mir
za
vselej
!
Francozi
nam
prineso
svobodo
,
enakost
in
bratstvo
!
«
Tedaj
je
skočil
iz
trume
visok
starejši
mož
pred
Daneta
in
zakričal
nanj
:
»
Kaj
vendar
čenčate
,
izdajalec
?
Ali
ste
norec
ali
falot
?
Zinite
le
še
besedico
,
pa
vas
ubijem
tako
gotovo
,
kakor
sem
cesarski
vojak
!
«
In
dvignil
je
ogromno
pest
ter
jo
zavihtel
nad
Danetovo
glavo
.
Toda
iz
množice
so
se
začuli
strastno
navdušeni
klici
:
»
Resnico
je
govoril
!
Pustite
ga
na
miru
!
Vsi
mislimo
tako
!
Dovolj
je
nesreče
,
ki
tare
najhuje
nas
kmete
!
«
Vojak
pa
se
ni
dal
zbegati
.
Sicer
je
povesil
pest
,
a
še
glasneje
je
kričal
:
»
Nesreča
nas
tare
vse
,
a
najhuje
nas
,
ki
smo
vojaki
!
Kot
ciganski
psi
stradamo
,
prezebamo
,
bredemo
reke
v
obleki
do
vratu
,
hodimo
dan
za
dnem
,
da
so
nam
stopala
ena
sama
odprta
rana
;
na
tisoče
in
tisoče
jih
je
izmed
nas
že
obležalo
v
krvi
,
postreljenih
,
razsekanih
in
pohabljenih
za
vse
življenje
!
Nam
se
godi
najhuje
,
a
nihče
ne
godrnja
,
nihče
ne
obupuje
in
nihče
ne
hujska
kakor
ta
gobezdavi
strahopetec
!
Še
ni
vseh
dni
konec
,
in
naposled
bo
zmaga
vendarle
naša
,
če
je
Bog
pravičen
!
«
Kmetje
so
osupli
poslušali
vojaka
,
ki
mu
je
v
svetem
fanatizmu
gladko
tekla
beseda
.
Bliskal
je
s
črnimi
očmi
in
rdel
v
bleda
,
upadla
lica
.
In
zopet
so
se
začuli
iz
množice
klici
,
ki
so
prav
tako
iz
prepričanja
pritrjevali
govorniku
s
strastno
navdušenostjo
:
»
Prav
govori
!
Ne
damo
se
!
Naj
le
pridejo
;
mi
jim
pokažemo
,
kaj
je
kranjska
pest
!
«
Danè
je
prebledel
.
Suho
svoje
telesce
je
zgrbil
in
sive
,
drobne
oči
so
mu
švigale
ter
iskale
poti
,
po
kateri
bi
se
mogel
izmuzniti
najhitreje
.
Toda
hipoma
je
dvignil
klobuk
ter
zakričal
izmed
vseh
najglasneje
:
»
Živel
cesar
!
Živela
Avstrija
!
«
Takoj
je
bil
zopet
poln
poguma
,
čez
lica
mu
je
šinil
hudoben
nasmeh
in
zamahnil
je
z
roko
:
»
Vsi
smo
iste
misli
in
izdajice
ni
med
nami
!
Ampak
če
so
vse
cesarske
oblasti
odnesle
pete
in
če
nas
niti
naša
vojska
ne
brani
,
potem
tudi
mi
ne
bomo
nosili
svoje
kože
naprodaj
.
Mir
in
red
hočemo
,
pa
naj
nam
ga
prinese
kdorkoli
.
«
»
Tako
je
.
Mir
,
mir
hočemo
!
Dovolj
je
bojevanja
!
«
so
pritrjevali
kmetje
in
odhajali
.
Kakor
kača
se
je
izmuznil
Danè
iz
nevarnosti
in
vendarle
odšel
z
bojišča
kot
zmagovalec
.
Naglo
je
smuknil
v
Frančiškansko
ulico
in
se
izgubil
med
ljudmi
.
Hitro
se
je
izpraznila
Dunajska
cesta
.
Dr.
Repič
je
stopal
po
njej
sam
.
Žive
duše
ni
bilo
videti
,
vsa
hišna
vrata
in
okna
so
bila
zaprta
,
le
par
psov
se
je
pojalo
po
nesnažnih
ulicah
.
Po
cerkvenih
stolpih
je
začela
biti
ura
poldne
,
a
oglasil
se
ni
noben
zvon
.
Moreča
tišina
je
ležala
nad
mestom
.
»
Kakor
na
veliki
petek
!
«
si
je
mislil
dr
Repič
.
A
takrat
ropotajo
v
stolpih
vsaj
brenče
in
raglje
,
danes
pa
še
teh
ni
slišati
!
Kako
smešna
bojazljivost
!
«
Majal
je
z
glavo
,
se
zaničljivo
smejal
pa
z
lornjeto
na
očeh
motril
okna
,
ki
so
bila
danes
prazna
in
za
katerimi
se
ni
pojavil
noben
ženski
obrazek
.
In
začel
je
biti
s
palico
po
grudastem
tlaku
takt
ter
nosljaje
poltiho
peti
:
»
Un
'
chemise
suffit
c
'
est
tout
profit
...
«
Na
voglu
Šentpetrske
ceste
pa
je
zagledal
Kalanovo
Marijanico
.
V
cekarju
je
nesla
nekaj
lončkov
in
na
vso
moč
hitela
.
Mudilo
se
ji
je
v
Desselbrunnerjevo
suknarno
,
kjer
je
njen
mož
že
čakal
kosilca
.
Mučile
so
jo
hude
skrbi
.
Vso
ogromno
tvorniško
zalogo
zabijajo
v
zaboje
ter
prevažajo
v
Zalog
,
da
jo
rešijo
pred
Francozi
na
Hrvaško
.
Večina
uradništva
in
delavstva
dela
noč
in
dan
,
mnogo
se
jih
niti
ponoči
ne
vrača
v
Ljubljano
,
nekaj
tovorov
je
odplulo
že
po
Savi
in
spremljajo
jih
do
Zagreba
tvorničarjevi
zaupniki
.
Tudi
njen
Tone
bo
moral
morda
že
jutri
odriniti
z
ladjo
in
kdo
ve
,
kdaj
se
vrne
?
In
če
zasedejo
medtem
Francozi
mesto
,
se
bo
li
smel
in
mogel
vrniti
?
Kaj
počne
sama
?
Kdo
naj
jo
varuje
?
Kaj
naj
stori
,
če
jo
kdo
napade
?
—
Ali
bi
ne
bilo
najpametneje
,
da
pobegne
še
sama
?
A
kam
?
Nikogar
svojih
nima
in
kdo
ve
,
je
li
v
tujini
varneje
,
nego
doma
?
—
Hude
skrbi
so
trle
Marjanico
in
žalosten
ji
je
bil
obraz
.
Dr.
Repič
pa
je
tekel
za
njo
in
jo
dotekel
.
»
Kam
?
Kam
spet
tako
urno
,
gospa
Kalanova
?
«
»
V
tvornico
,
gospod
,
če
vas
to
kaj
briga
!
«
»
Eli
,
kajpada
me
briga
...
prav
posebno
ste
mi
všeč
.
«
»
Vi
pa
meni
čisto
nič
ne
!
«
»
Ni
mogoče
!
Jaz
pa
tako
očaran
od
vas
!
«
»
Prava
opica
ste
in
samo
za
strašilo
v
koruzi
ste
pripravni
.
«
»
Izvrstno
!
Resnico
ste
povedali
.
Ampak
jaz
si
današnje
mode
nisem
izmislil
.
Če
vam
v
tej
obleki
nisem
všeč
,
se
vam
predstavim
lahko
v
drugi
:
lahko
izbirate
!
«
»
Prav
nič
me
ne
zanimajo
vaše
obleke
.
«
»
No
,
no
,
daj
se
lahko
pomeniva
tudi
kot
Adam
in
Eva
!
«
»
Škric
neumni
!
Le
še
eno
besedo
,
in
prisolim
vam
jo
tukaj
na
sredi
ceste
!
Pa
ne
vem
,
če
se
potem
poberete
sami
.
Zbogom
!
«
In
v
diru
je
stekla
pred
njim
deset
,
dvajset
korakov
,
nato
pa
hitela
dalje
,
ne
da
bi
se
bila
ozrla
.
»
Strela
,
to
je
ženska
!
Kakor
divja
mačka
me
je
ošinila
s
svojimi
črnimi
ogli
!
In
naježila
se
je
,
da
sem
že
mislil
zdaj
,
zdaj
mi
skoči
za
vrat
!
—
O
,
o
,
ukrotiti
takole
zverko
in
si
jo
zdresirati
za
krotko
ljubico
:
to
,
to
bi
bil
užitek
!
«
Tako
je
razmišljal
dr.
Repič
in
ni
bil
prav
nič
razžaljen
.
Njegov
najnovejši
okus
je
bil
ženska
resolutnost
in
razvajen
po
neštevilnih
lahkih
zmagah
si
je
samo
želel
težke
borbe
.
Čisto
zadovoljen
je
bil
z
uspehom
:
povedal
ji
je
,
da
mu
je
všeč
,
da
hrepeni
po
njej
,
da
jo
poželjeva
...
Zdaj
bo
razmišljala
sama
dalje
:
zgražala
se
bo
,
jezila
,
a
počasi
privajala
misli
,
polagoma
vpoštevala
to
in
ono
,
—
začenjala
računati
in
ugibati
,
a
končno
pride
morda
do
spoznanja
,
da
njegova
ponudba
le
ni
tako
napačna
...
Uboga
delavska
žena
!
Njena
obleka
so
slabe
cunje
...
njena
hrana
revščina
...
njeno
stanovanje
brlog
...
A
on
je
bogat
,
kavalir
,
radodaren
...
Premišljala
bo
,
tehtala
,
presojala
:
kaj
izgubi
,
koliko
pridobi
?
In
kdo
zve
?
Nihče
!
In
koliko
jih
dela
tako
,
boljših
,
imovitejših
—
pa
bi
ona
ne
,
reva
?
Da
,
da
,
tako
bo
,
in
Marjanica
se
drugič
...
ali
vsaj
tretjič
ne
bo
več
ponujala
,
da
mu
jo
prisoli
...
in
nič
več
ne
bo
divja
mačka
,
nego
se
izpremeni
v
krotko
grlico
,
ki
bo
zobala
z
dlani
ter
se
kljunčkala
,
kljunčkala
...
In
dr.
Repič
je
stopal
za
njo
,
občudoval
nje
čvrstost
in
zdravje
...
se
navduševal
ob
energiji
vsake
njene
kretnje
ter
pri
belem
dnevu
sanjaril
o
prijetnih
uricah
.
Pri
znamenju
pa
je
došel
profesorja
Pelzla
.
V
tla
je
gledal
in
mračen
mu
je
bil
obraz
.
Ves
ubog
in
sključen
in
propal
je
bil
videti
.
»
Kam
,
gospod
profesor
?
«
ga
je
nagovoril
dr.
Repič
.
»
K
vam
...
smem
li
z
vami
k
Trem
gavtrožcam
?
«
je
vprašal
Pelzel
.
»
Tako
sem
sam
...
težko
mi
je
...
Pa
sem
se
spomnil
,
da
obedujete
zadnje
čase
v
tej
krčmi
...
«
Dr.
Repič
se
je
začudil
:
»
Zakaj
ne
obedujete
pri
gospodu
baronu
?
—
Vsak
dan
ste
vendar
povabljeni
tja
,
vi
in
gospod
Vodnik
...
«
»
Nikdar
več
ne
pojdem
tja
...
ne
smem
...
ne
morem
...
o
,
sramota
!
«
»
Pa
zakaj
vendar
?
Kaj
se
je
zgodilo
?
«
»
Ne
izprašujte
,
dragi
doktor
!
«
je
prosil
profesor
.
»
Prizanesite
mi
!
—
Konec
!
Konec
!
—
Samo
tega
vas
prosim
:
recite
gospodu
baronu
,
da
ga
spoštujem
kot
nikogar
na
svetu
in
da
naj
pozabi
,
če
more
!
—
Tako
,
tukaj
sva
...
Prosim
,
ne
besedice
več
!
«
In
vstopila
sta
v
gostilno
.
Prismejala
se
je
gospa
Nežka
in
se
nemudoma
obračala
tako
,
da
se
je
dotikala
s
krasnimi
komolci
in
prsti
dr.
Repiča
.
»
Oh
,
kako
ste
interesantni
,
gospod
doktor
!
«
je
gostolela
.
»
Še
nikdar
niste
bili
tako
lepi
!
O
,
če
bi
bila
dekle
...
pri
moji
veri
,
da
bi
mi
bili
nevarni
!
«
Odvetniku
je
postajala
vdovičina
zaljubljenost
že
nadležna
,
čutil
je
,
da
ne
bo
zahajal
več
dolgo
k
njej
,
ki
se
je
je
naveličal
tako
naglo
kakor
vsake
druge
.
In
vendar
si
je
priznaval
,
da
je
bila
gospa
Nežka
med
vsemi
njegovimi
neštetimi
ljubicami
doslej
najlepša
,
najvztrajnejša
,
najhvaležnejša
...
In
če
jo
je
videl
zopet
pred
seboj
,
mu
je
iznova
zagorelo
srce
in
iznova
zakipela
kri
...
A
če
je
ni
videl
,
je
mislil
na
druge
,
—
neznane
,
—
vsiljevala
se
mu
je
podoba
Kalanove
Marjanice
...
zadovoljen
ni
bil
nikoli
...
Vendar
je
kot
hvaležen
galantnik
sedaj
izjavil
:
»
Gospa
Verderberjeva
!
Gospod
profesor
naj
bo
priča
,
kar
vam
povem
:
če
bi
se
hotel
kdaj
oženiti
,
le
vas
bi
si
želel
za
ženo
,
pri
moji
neveri
,
da
je
resnica
!
«
Veselo
se
je
zasmejala
Verderberica
,
namežiknila
odvetniku
in
tekla
v
kuhinjo
.
Profesor
Pelzel
pa
je
srebal
juho
molče
,
in
ko
je
položil
žlico
na
krožnik
,
je
začel
:
»
Vera
,
nevera
!
Te
dni
sem
mnogo
razmišljal
o
veri
.
Po
cerkvah
sem
lazil
,
po
farovžih
,
po
pokopališčih
in
prerisaval
ter
zapisaval
napise
po
rimskih
spomenikih
...
In
iznova
sem
spoznal
tole
resnico
:
Madona
Eklesia
je
vsemogočna
despotka
.
Učeno
sužnjo
ima
,
ki
ji
je
ime
Filozofija
.
Ta
sirota
se
mora
ponoči
in
podnevi
in
večno
truditi
,
da
čim
lepše
naliči
,
sfrizira
,
obleče
in
nališpa
svojo
domišljavo
gospodinjo
.
Saj
mora
biti
videti
zdrava
in
pametna
,
dasi
je
gnila
in
prismojena
!
In
njeni
drugi
sužnji
je
ime
Sholastika
.
Ta
mora
poučevati
Eklesine
lakaje
v
umetnosti
,
kako
se
poganja
kamela
Dogma
skozi
uho
šivanke
,
ki
se
ji
pravi
Pamet
...
«
Dr.
Repič
ni
ugovarjal
,
nego
je
navdušen
obiral
veliko
kost
telečje
pečenke
.
Goveja
,
svinjska
ali
telečja
zakostnica
je
bila
zanj
specijaliteta
.
Profesor
Pelzel
pa
je
nadaljeval
:
»
Verjemite
mi
;
le
ena
sv.
Trojica
je
:
cerkev
,
krona
in
kanon
!
«
In
niti
opazil
ni
,
ko
je
prisedla
gospa
Verderberica
prav
tesno
k
dr.
Repiču
,
ter
je
govoril
dalje
in
dalje
.
In
pil
,
pil
...
Govoril
je
že
sam
sebi
...
končno
je
le
še
momljal
,
godrnjal
,
kimal
in
pil
,
pil
...
Dr.
Repič
je
že
davno
izginil
iz
krčme
,
a
profesor
Pelzel
je
še
vedno
sedel
za
svojim
poličem
.
In
ponavljal
je
končno
neprestano
:
»
Ecclesia
non
sitit
sanguinem
!
Cerkvi
ni
krvi
nikoli
dovolj
!
Non
sitit
!
Non
sitit
sanguinem
!
«
Istega
dne
zvečer
je
posetil
dr.
Repič
barona
Zoisa
,
ki
se
mu
je
bolezen
v
poslednji
dobi
zelo
pohujšala
.
Dr.
Wagnerjeva
diagnoza
je
bila
popolnoma
pravilna
.
Zois
ni
vstal
več
s
stola
;
z
debelo
odejo
ovite
noge
se
mu
niso
več
premeknile
s
poblazinjenega
podnožnika
.
Strašno
je
trpel
.
Dolge
noči
je
preječal
v
stolu
,
ne
da
bi
za
trenotek
zatisnil
oči
.
Vsa
zdravila
in
kopeli
mu
niso
pomagala
,
niti
olajšala
mu
niso
bolečin
.
Lice
so
mu
razorale
silne
bolečine
.
Bistre
oči
,
ki
so
se
tako
hudomušno
nasmihale
,
so
mu
bile
motne
in
utrujene
,
zalite
s
temnokrvavimi
žilicami
.
Hitro
se
je
postaral
in
shujšal
,
da
je
bil
videti
kakor
oblečeno
okostje
.
Toda
duh
mu
je
bil
še
vedno
svež
in
zdrav
,
energija
krepka
in
nestrta
.
S
stola
je
vodil
dalje
vse
svoje
ogromno
gospodarstvo
ter
ukazoval
oskrbnikom
in
vodjem
svojih
prodajalen
,
fužin
,
plavžev
in
grajščin
.
V
brezkončnih
nočeh
brez
spanja
je
vodil
in
pregledaval
z
največjo
natančnostjo
trgovske
in
obrtne
knjige
svojih
velikopoteznih
podjetij
,
pisal
neštevilo
pisem
in
čital
neprestano
.
Vesel
je
bil
vsakega
poseta
,
ko
je
mogel
govoriti
o
stvareh
,
ki
so
ga
zanimale
,
in
je
zvedel
dogodke
,
ki
jih
ni
mogel
sam
več
gledati
.
Dr.
Repič
ga
je
našel
za
pisalno
mizo
med
knjigami
.
Kakor
Vodnik
je
zadnje
čase
zahajal
pogostoma
k
baronu
,
ki
ga
je
odlikoval
z
iskrenim
prijateljstvom
,
dasi
je
bil
dr.
Repič
dve
desetletji
mlajši
.
»
Nič
bolje
,
gospod
baron
?
«
je
vprašal
doktor
,
ko
sta
si
stisnila
roko
.
»
Nič
,
nič
...
menda
ohromim
popolnoma
,
«
je
odgovoril
Zois
potrt
.
»
Slutil
sem
to
že
davno
,
a
izkušal
sem
se
tolažiti
z
goljufivo
nado
.
Zdaj
ne
upam
nič
več
,
nego
razmišljam
le
,
kako
bi
si
dal
napraviti
stol
,
ki
bi
se
mogel
z
njim
sam
voziti
vsaj
po
stanovanju
.
Strašno
je
biti
kakor
Protej
prikovan
na
isto
mesto
!
Zlasti
strašno
meni
,
ki
sem
oblazil
vse
hribe
in
sem
bil
rad
povsod
prisoten
pri
svojih
podjetjih
.
Rad
bi
se
premikal
vsaj
po
sobah
,
k
zbirkam
,
h
knjižnici
,
za
obedno
mizo
in
k
oknom
,
odkoder
bi
mogel
vsaj
od
daleč
zreti
v
življenje
,
ki
mi
bo
poslej
zaprto
.
«
»
Nikar
ne
obupavajte
!
Medicina
napreduje
,
vsak
hip
iznajdejo
kako
novo
zdravilo
,
«
ga
je
tolažil
dr.
Repič
.
»
Ne
,
ne
...
pokopal
sem
že
vsako
upanje
.
Če
mi
dr.
Wagner
ni
mogel
pomagati
,
učenjak
in
prijatelj
,
čemu
bi
se
varal
še
nadalje
?
Zdaj
razmišljam
le
še
o
vozu
.
Ali
ni
čudno
,
da
ni
še
takega
voza
?
Pisal
sem
najrazličnejšim
in
najboljšim
trvdkam
,
a
od
povsod
sem
dobil
odgovor
,
da
voza
,
ki
bi
ga
mogel
hromeč
izlahka
sam
premikati
in
ki
bi
tekel
mirno
in
tiho
po
sobah
in
tudi
po
ulicah
,
doslej
ni
še
nihče
izumel
.
Človeštvo
misli
le
na
zdrave
in
delavne
ljudi
in
ustvarja
pač
tudi
vedno
nova
sredstva
,
s
katerimi
te
zdrave
in
marljive
ljudi
najhitreje
ubijajo
,
na
uboge
hromce
,
prikovane
na
stol
ali
posteljo
,
pa
je
pozabilo
.
Sam
si
moram
torej
pomagati
,
in
če
kaj
dobrega
izumim
,
koristim
s
tem
tudi
tovarišem
in
tovarišicam
svoje
usode
.
In
glejte
,
zdi
se
mi
,
da
sem
tak
voziček
že
zasnoval
v
mislih
!
«
»
Je
li
mogoče
?
«
se
je
začudil
dr.
Repič
in
se
sklonil
nad
papirji
,
ki
jih
je
položil
predenj
baron
.
Zagledal
je
baronove
risbe
,
ki
so
se
rodile
v
težkih
nočeh
ljutih
bolečin
in
brez
spanja
.
Zois
mu
je
razlagal
namen
vsakega
vijaka
,
vsake
vzmeti
in
verižice
,
mu
kazal
račune
,
navajal
eksperimente
ter
ga
prepričaval
,
da
se
vsaj
v
bistvu
ne
more
varati
v
svojih
kombinacijah
.
»
A
kdo
vam
izvrši
vaš
izvrstni
načrt
?
«
»
Seveda
si
dam
najprej
napraviti
model
,
«
je
pripovedoval
Zois
.
»
Ako
se
mi
posreči
praktičen
model
,
dobim
svoj
voziček
prav
gotovo
že
kmalu
.
Da
bi
le
našel
spretnega
mizarja
in
mehanika
!
V
Ljubljani
nimamo
dovolj
izbere
.
«
»
Posebno
v
današnjih
časih
,
«
je
pritrdil
doktor
.
»
Ali
sploh
še
kdo
dela
?
Zdi
se
mi
,
da
je
vsa
Ljubljana
kakor
otrpla
od
strahu
in
groze
pred
francoskimi
jakobinci
in
sanskiloti
.
«
»
Svoje
delavce
sem
dal
pomiriti
in
doslej
mi
delajo
še
povsod
,
tudi
pod
Rožnikom
,
«
je
dejal
baron
z
zadovoljstvom
.
»
Ali
pa
veste
,
da
so
začeli
naši
kmetje
in
obrtniki
sumljivo
godrnjati
zaradi
vojnih
bremen
?
Po
mestu
sem
slišal
nenavadne
besede
,
ki
dokazujejo
,
da
je
začelo
v
našem
ljudstvu
vreti
.
«
In
dr.
Repič
je
pripovedoval
Zoisu
o
prizorih
pred
vojaškim
skladiščem
,
o
hujskajočem
govoru
brivca
Daneta
in
o
upornih
klicih
kmetov
s
Posavja
.
Z
zanimanjem
je
poslušal
Zois
te
novice
,
pa
zmajeval
z
glavo
.
»
Can
che
abbaia
,
non
morde
!
Danè
je
tip
nesimpatičnega
Ljubljančana
,
sitnega
zabavljača
in
hujskača
.
Ti
ljudje
imajo
vedno
polna
usta
zagrizenega
zabavljanja
.
Govoričijo
po
gostilnah
,
kavarnah
in
cestah
,
za
resnobno
delo
pa
nimajo
energije
,
poguma
in
volje
.
Kleonov
,
Desmoulinsov
in
Maratov
ljubljanska
zgodovina
ne
pozna
,
pač
pa
preveliko
čenčavih
Terzitov
.
Daneti
niso
prav
nič
nevarni
,
kvečjemu
so
za
meščanstvo
kompromitujoči
neznačajneži
.
Včeraj
še
do
kosti
črnožolti
,
so
danes
vneti
za
francoske
prevratnike
,
a
jutri
bodo
že
zopet
črnožolti
lakaji
.
«
»
A
kmetje
!
Ljudstvo
!
To
začenja
misliti
,
presojati
!
«
je
ugovarjal
dr.
Repič
.
»
Kmet
?
Ljudstvo
?
Naše
ljudstvo
?
«
Zois
je
majal
z
glavo
.
»
Kakor
dim
nad
streho
plove
tja
,
kamor
ga
puhne
veter
.
Če
začenja
res
kaj
misliti
,
ne
misli
z
lastnimi
možgani
.
To
je
še
davno
,
davno
prezgodaj
.
Če
se
kdaj
upre
,
stori
to
le
na
sufliranje
tistih
,
ki
ga
najhuje
zlorabijo
.
Drugim
,
svojim
sovražnikom
na
korist
se
zna
žrtvovati
naš
kmet
,
nase
pa
ne
misli
nikdar
.
Ako
ga
nahujskajo
sedaj
proti
Francozom
,
bo
krvavel
le
on
sam
,
hujskači
pa
se
rešijo
na
varno
.
A
ko
nevarnost
mine
,
se
vrnejo
,
da
pritisnejo
kmeta
le
iznova
pod
svojo
peto
.
«
»
Ideje
svobode
prodero
vendar
končno
tudi
k
nam
in
zbude
tudi
naš
narod
!
«
je
vzklikal
dr.
Repič
,
ki
ga
je
žalil
Zoisov
pesimizem
,
hkratu
pa
je
bil
zadovoljen
,
da
je
spravil
barona
iz
malodušnega
razmišljanja
.
»
Ideje
svobode
prodirajo
med
narod
od
zgoraj
navzdol
,
prijatelj
!
«
se
je
razvnel
Zois
in
udaril
z
rokami
po
knjigah
,
ki
so
ležale
na
mizi
na
levi
in
desni
.
»
Živel
je
Jožef
II.
,
a
je
prehitro
umrl
.
A
kaj
je
danes
pri
nas
še
zgoraj
?
Konservativnost
,
absolutizem
,
bigotnost
,
servilizem
!
Odkod
naj
pridejo
med
naš
narod
sveže
ideje
svobode
in
napredka
,
če
zajema
vse
mišljenje
le
iz
cerkve
in
kancelije
?
Iz
knjig
?
Ni
jih
,
ali
vsaj
mnogo
premalo
!
Iz
našega
časopisja
?
Ga
li
sploh
imamo
?
Edine
Vodnikove
»
Novice
«
!
Pa
naj
le
poizkusi
prijatelj
Vodnik
zapisati
svobodoumnejšo
besedo
!
Naj
le
napiše
resnico
!
Vlada
zatre
v
istem
hipu
njegov
nedolžni
listič
pa
zapre
še
njega
samega
.
«
»
A
na
Francoskem
in
na
Nemškem
so
imeli
vendar
prav
iste
razmere
,
ki
jih
imamo
danes
v
Avstriji
!
«
»
Da
,
a
imeli
so
v
svojih
državah
enoten
narod
iste
govorice
,
ne
pa
konglomerata
narodnostnih
plemen
!
«
je
odgovoril
baron
.
»
Imeli
so
kulturo
na
najvišji
stopnji
in
najsijajnejši
duhovi
so
s
svojimi
deli
in
načeli
osvojili
vso
inteligenco
in
vse
ljudstvo
.
Kje
je
še
naša
kultura
za
francosko
!
In
kje
vidite
danes
le
zarodek
kakega
briljantnega
duha
v
naši
državi
?
«
Dr.
Repič
je
povesil
glavo
in
molčal
,
baron
Zois
pa
je
jemal
knjige
okoli
sebe
v
roke
,
jih
molče
listal
in
se
tiho
bavil
s
svojimi
mislimi
.
Potem
pa
je
zopet
začel
:
»
Nisem
prijatelj
preoblastne
francoske
republike
in
strašni
dogodki
revolucije
mi
ne
gredo
iz
spomina
.
Divjanja
in
mesarjenja
Dantona
,
Robespierra
in
Murata
,
pregrozni
zločini
konventa
in
revolucijskega
tribunala
mi
navdajajo
dušo
z
gnusom
in
gnevom
.
Toda
vzlic
temu
nisem
slep
za
vrline
in
velikanske
uspehe
Francozov
.
Ne
motimo
se
!
Iz
razvalin
stare
francoske
generacije
se
je
čudesno
dvignil
nov
rod
,
poln
titanskega
poguma
in
gigantske
sile
.
Iz
anarhije
je
vzrastla
civilizacija
,
ki
loči
nesposobneže
od
talentov
in
goji
le
zdravje
,
moč
,
odvažnost
in
podjetnost
.
Energija
,
agilnost
in
genijalnost
se
danes
na
Francoskem
lahko
razvijajo
in
uveljavljajo
povsem
svobodno
.
Vojska
je
oduševljena
od
svobodoljubnega
fanatizma
in
narodne
zavesti
.
Talentov
in
junakov
ne
ovirajo
ondi
več
privilegiranci
in
vsakdo
sme
upati
,
da
se
povzpne
z
lastno
sposobnostjo
in
z
lastnimi
uspehi
do
najvišje
časti
.
Na
praporih
francoskih
armad
danes
ni
zapisana
častihlepnost
in
maščevalnost
ali
lakomnost
kakega
kralja
ali
cesarja
,
kake
kabinetne
politike
ali
korist
kakega
posameznega
stanu
.
Ves
francoski
narod
se
bojuje
kot
kolosalna
demokratska
enota
le
z
enim
samim
geslom
,
ki
se
glasi
:
domovina
!
In
v
Avstriji
?
—
Prijatelj
,
kam
plovemo
?
«
»
Težko
je
človeku
,
ki
mora
ljubiti
in
obenem
sovražiti
svojo
domovino
!
«
je
vzdihnil
dr.
Repič
.
»
Da
,
ljubiti
in
sovražiti
,
obsojati
,
braniti
in
pomilovati
hkratu
!
«
je
pritrdil
Zois
.
»
Vse
,
kar
se
godi
dandanes
v
naši
državi
,
me
navdaja
le
z
žalostjo
in
jezo
,
in
če
se
hočem
iz
naše
teme
dvigniti
na
solnce
,
se
moram
zateči
v
novo
francosko
,
angleško
in
nemško
literaturo
.
Iz
nje
črpam
nado
,
da
bo
kdaj
—
čeprav
še
dolgo
ne
—
tudi
pri
nas
lepše
in
boljše
.
Čitajte
še
vi
te
knjige
,
veseli
jih
boste
;
tudi
Vodniku
sem
jih
obljubil
!
«
Dr.
Repič
je
jemal
v
roke
knjige
na
mizi
in
prebiral
imena
njih
avtorjev
:
John
Locke
,
Rousseau
,
Montesquieu
,
Voltaire
,
Fichte
,
Goethe
,
Schiller
in
Klinger
.
»
Čitajte
jih
,
in
vse
vam
postane
jasno
,
«
je
govoril
Zois
.
Priti
je
moralo
tako
.
Za
svobodo
evropskega
krščanskega
človeka
v
16.
stoletju
je
prišlo
duševno
suženjstvo
17.
veka
,
a
spočetka
našega
stoletja
se
je
človeštvo
začelo
otresati
verig
,
in
geslo
»
svoboda
«
se
glasi
vedno
odločneje
.
Filozofija
je
vrgla
s
prestola
teologijo
in
despotskemu
absolutizmu
poje
mrtvaški
zvonček
.
Avtoritativizmu
se
upira
zahteva
po
svobodni
ustavi
držav
.
Povsod
!
In
tudi
pri
nas
se
upre
prej
ali
slej
!
Doslej
neznana
stvar
:
politično
življenje
,
se
zbuja
v
Evropi
.
Anglež
John
Locke
je
začel
sejati
seme
humanitarnega
svetovnega
naziranja
.
Strpnost
,
enakost
,
državljanske
pravice
so
cvetovi
,
ki
so
pognali
iz
tega
semena
.
Montesquieu
je
šel
že
dalje
.
On
je
naskakoval
že
pogumno
trdnjave
despotizma
,
izražajoč
idejo
svobode
še
odločneje
.
Nasledoval
mu
je
smeli
in
pikri
Voltaire
.
Angleški
deisti
so
se
še
z
opreznimi
prsti
dotikali
verskih
zadev
,
kakor
bi
se
bili
še
bali
,
da
bi
moglo
svobodoumje
v
neukem
ljudstvu
postati
pogibelno
sredstvo
prevrata
.
Voltaire
pa
tega
strahu
ni
poznal
več
,
nego
je
sodil
,
da
je
svobodomiselnost
koristna
vsem
,
brez
ozira
na
to
,
da
utegnejo
njegove
radikalne
misli
delovati
v
ljudstvu
revolucionarno
in
razdiralno
.
Tako
smo
doživeli
francosko
revolucijo
kot
otroka
teh
filozofov
,
tako
gledamo
novo
krizo
v
človeštvu
,
ki
se
s
temi
idejami
povzpenja
zopet
više
v
svojem
duševnem
in
socijalnem
razvoju
.
«
Dr.
Repič
je
pazljivo
poslušal
zgovornega
barona
,
ki
je
čital
toliko
,
da
je
s
svojim
znanjem
bogatil
vse
svoje
znance
.
Da
bi
dr.
Repič
sam
proučeval
vsa
ta
filozofska
dela
,
za
to
ni
imel
niti
časa
niti
volje
.
Pač
je
jemal
s
seboj
na
svoj
dom
najrazličnejše
nove
knjige
iz
baronove
knjižnice
,
jih
prelistoval
in
letečki
pregledoval
,
a
čital
jih
ni
.
Zanj
je
bila
knjiga
le
še
življenje
in
literature
mu
je
bilo
iz
baronovega
pripovedovanja
povsem
dovolj
.
Ker
je
bil
nadarjen
in
bistroumen
,
si
je
množil
svoje
znanje
kakor
čebela
,
ki
leta
od
cvetke
do
cvetke
in
nabira
izlahka
med
.
Ubijajoč
dolgčas
in
iščoč
zabave
,
je
znal
samemu
sebi
hkratu
koristiti
.
Izživeti
se
,
srcu
dati
vse
pravice
,
ki
jih
je
doslej
kratil
razum
,
urediti
si
življenje
čim
lepše
,
poetičneje
v
sredi
proze
vsakdanjosti
,
kakor
v
antični
dobi
iskati
predvsem
lepote
,
radosti
in
svobodnega
uživanja
,
je
bil
njegov
življenjski
program
.
»
Ali
ne
opažate
,
da
se
vrši
tudi
v
nemški
duši
že
od
leta
1787.
dalje
odločna
revolucija
?
«
je
nadaljeval
Zois
.
Oči
so
se
mu
zopet
iskrile
in
obraz
mu
je
lahno
rdel
.
Govor
ga
je
čisto
razživil
.
»
Čitajte
le
ta
dela
novih
nemških
leposlovcev
in
filozofov
!
Iffland
,
Kotzebue
in
Jünger
,
še
nedavno
prvaki
nemške
drame
in
nemškega
romana
,
se
morajo
danes
umikati
Goetheju
,
Schillerju
,
Kleistu
in
Klingerju
.
Kolik
preobrat
!
Kolik
napredek
!
Schillerjevim
revolucionarnim
dramam
in
Goethejevemu
»
Goetzu
«
,
»
Wertherju
«
in
»
Ifigeniji
«
so
se
še
pred
kratkim
celo
najboljši
omikanci
v
Berlinu
,
Jeni
in
Weimarju
rogali
in
jih
obsojali
.
A
zmagala
sta
.
Schiller
in
Goethe
sta
danes
smerodajna
,
ker
duh
njunih
del
je
našel
opore
v
nemških
najodličnejših
filozofih
v
Jeni
in
Weimarju
.
Poeti
in
filozofi
so
edini
!
Reinhold
in
Fichte
si
upata
javno
zagovarjati
načela
,
iz
katerih
je
izšla
francoska
revolucija
,
da
,
Fichte
je
celo
naravnost
zahteval
od
nemških
knezov
,
naj
dado
ljudstvu
svobodo
mišljenja
,
poučevanja
in
tiska
!
«
»
Pa
naj
v
Avstriji
kdo
zahteva
kaj
takega
!
Izšibajo
ga
in
zapro
v
najtemnejšo
ječo
!
«
je
vzkliknil
doktor
.
»
Ali
pa
ga
vtaknejo
v
blaznico
!
«
je
dejal
Zois
z
bridkim
usmevom
.
In
na
Nemškem
?
Fichte
je
bil
pozvan
od
weimarske
vlade
za
profesorja
na
filozofsko
stolico
v
Jeni
!
«
»
O
,
Austria
erit
semper
in
orbe
ultima
!
«
je
vzdihnil
dr.
Repič
.
»
Gotovo
!
Fichte
lahko
povsem
svobodno
deluje
za
duševno
in
politično
revolucijoniranje
nemških
duhov
ter
predava
nemškim
akademikom
naravnost
svobodomiselno
.
Čisto
v
duhu
angleških
in
francoskih
filozofov
govori
tudi
ta
pogumni
Nemec
o
pravici
naroda
,
da
sme
pozvati
vladarje
pred
svojo
sodbo
!
Pomislite
,
narod
suveren
naj
bi
smel
razsojati
,
ali
izvršuje
njegov
vladar
svojo
oblast
pravilno
ali
krivo
,
ter
naj
bi
smel
vladarja
celo
obsoditi
in
odstaviti
!
Tudi
Rousseau
je
zastopal
ta
načela
.
Fichte
si
upa
učiti
,
da
je
pravzaprav
vlada
odveč
,
ker
nosi
vsakdo
zakon
v
sebi
in
zato
državnih
zakonikov
sploh
ni
treba
!
Ta
mož
,
sijajen
govornik
in
temperamenten
agitator
,
sme
danes
zanašati
take
ideje
med
mladino
in
maso
!
Svet
napreduje
!
Žari
se
,
dani
se
in
solnce
vzhaja
s
krvavim
bleskom
!
«
V
tem
je
odprl
sluga
duri
,
in
v
sobo
je
urno
stopil
Vodnik
.
Zdravo
,
polno
lice
mu
je
žarelo
od
rdečice
in
v
očeh
mu
je
gorel
nenavaden
ogenj
.
Očividno
je
bil
izredno
razburjen
in
od
nagle
hoje
ves
zasopel
.
»
Bog
daj
dober
večer
!
«
je
vzkliknil
urednik-poet
.
»
Pa
ne
zamerite
,
gospod
baron
,
da
prihajam
tako
pozno
.
«
»
Ali
rekel
sem
vam
že
neštetokrat
,
da
ste
mi
dobrodošli
v
vsakem
času
!
«
ga
je
zavrnil
Zois
in
mu
podal
roko
.
»
Sedite
!
Videti
je
,
da
prinašate
novico
.
Efeta
!
«
»
Ali
so
morda
Francozi
že
tu
?
«
je
vprašal
dr.
Repič
smeje
se
.
»
So
že
tu
.
«
Prvi
Francoz
je
bil
pravkar
v
Ljubljani
,
in
veste
,
koga
je
poiskal
?
«
»
Menda
vendar
ne
vas
?
«
se
je
čudil
baron
.
»
Da
,
mene
,
—
le
pomislite
,
mene
!
«
je
pripovedoval
Vodnik
strmečima
prijateljema
.
»
Začelo
se
je
že
mračiti
,
ko
sem
dovršil
korekturo
»
Novic
«
.
Takrat
je
nekdo
potrkal
na
vrata
in
vstopil
je
kot
popoten
obrtnik
oblečen
mož
.
Mislil
sem
,
da
me
je
prišel
prosit
podpore
,
a
previdno
se
je
še
enkrat
ozrl
po
hodniku
,
zaprl
vrata
,
stopil
molče
prav
tik
predme
ter
me
motril
.
Postalo
mi
je
tesno
pri
srcu
,
a
tedaj
me
je
nagovoril
v
francoskem
jeziku
.
Ali
razumem
francoski
?
—
Da
.
—
Popolnoma
?
—
Da
.
Vsak
dan
čitam
francoske
spise
.
—
Posmehnil
se
je
zadovoljno
,
me
iznova
pozorno
motril
in
me
vprašal
,
ali
sem
Valentin
Vodnik
,
kapelan
in
redakter
.
—
Seveda
.
—
Izza
obleke
je
potegnil
pismo
in
mi
ga
podal
.
Odprem
ga
in
čitam
.
General
Bernadotte
prosi
,
naj
nemudoma
izvršim
željo
,
ki
mi
jo
sporoči
njegov
odposlanec
.
«
Zoisu
se
je
izkrivilo
lice
,
pobledelo
in
pokrilo
z
globokimi
brazdami
.
Ali
ga
je
zaskelelo
in
zapeklo
v
kosteh
ali
pa
ga
je
nemilo
presenetilo
,
zaskrbelo
in
ogorčilo
?
Dr.
Repič
pa
je
poskočil
s
stola
in
se
široko
zasmejal
:
»
Pater
Marcelijan
konfident
jakobincev
?
—
To
je
božansko
!
«
Vodniku
pa
ni
šlo
prav
nič
na
smeh
in
roganje
prijatelja
Repiča
mu
ni
bilo
prijetno
.
Tudi
Zois
je
vprašal
z
napeto
resnobo
:
»
Pa
kaj
je
želel
?
Kdo
je
bil
?
«
»
Francoski
kapitén
,
«
je
pripovedoval
Vodnik
,
»
ki
mi
je
prinesel
Bernadottovo
proklamacijo
na
Kranjce
in
sosednje
dežele
,
da
jo
preloži
na
naš
jezik
...
Strmel
sem
,
ogorčenje
se
mi
je
dvigalo
iz
srca
in
v
prvem
hipu
sem
le
premišljal
,
kako
bi
kapiténu
pokazal
duri
.
Kapitén
pa
mi
je
pripovedoval
,
da
je
general
Bernadotte
zvedel
zame
že
v
Postojni
.
«
»
Lepe
pesmi
glas
sega
v
deveto
vas
,
—
i
kajpak
!
«
se
je
šalil
Repič
z
rahlo
ironijo
.
»
Francozi
imajo
vražji
nos
!
«
je
dejal
Zois
,
ki
mu
je
francoska
bistrovidnost
imponirala
.
»
Prevajalca
potrebujejo
in
jedva
so
prestopili
deželno
mejo
,
že
vedo
,
kdo
piše
najlepšo
slovenščino
!
«
»
Župnik
Wenigar
v
Postojni
je
povedal
generalu
moje
ime
in
moj
naslov
,
«
je
pripovedoval
pesnik
smehljaje
,
»
a
kapitén
je
vedel
celo
za
moje
pesmi
.
Iz
žepa
je
potegnil
poslednjo
številko
»
Novic
«
ter
obžaloval
,
da
razume
iz
vsebine
le
francoska
,
angleška
in
nemška
imena
...
Sam
ne
vem
,
kako
se
je
zgodilo
,
a
francoski
kapitén
me
je
hipoma
očaral
in
osvojil
s
svojo
odkritostjo
in
naravno
prijaznostjo
.
Sedela
sva
za
mizo
,
kramljala
,
kakor
bi
se
poznala
že
davno
,
in
se
smejala
dovtipom
in
anekdotam
,
ki
jih
je
sipal
kapitén
kakor
rakete
.
«
»
O
vi
nesrečnik
!
Ali
ne
veste
,
da
ste
postali
s
tem
veleizdajnik
?
«
se
je
posmehoval
Repič
.
»
Ne
,
nisem
,
zakaj
prepričan
sem
,
da
je
bilo
moje
vedenje
samo
na
korist
naši
deželi
in
našemu
narodu
!
«
je
odvrnil
Vodnik
.
»
Evo
vama
prvo
proklamacijo
v
našem
jeziku
!
«
je
dejal
ves
srečen
in
položil
pred
Zoisa
koncept
Bernadottovega
oklica
.
»
To
je
prvi
uradni
spis
,
ki
ga
bodo
čitali
vsi
naši
rojaki
po
naših
slovenskih
pokrajinah
v
svojem
jeziku
!
Konec
je
absolutizmu
nemščine
!
«
»
Torej
Buonaparte
s
svojo
proklamacijo
iz
Bassana
le
ni
lagal
!
«
je
vzkliknil
dr.
Repič
.
»
'
Svobodo
prinesete
vrlemu
ljudstvu
...
njegovo
imetje
in
njegove
običaje
boste
čuvali
in
spoštovali
,
'
je
pisal
in
—
zdaj
vidimo
,
da
hoče
biti
mož
beseda
.
Buonaparte
priznava
naš
jezik
in
vpošteva
naše
narodne
pravice
!
«
Zois
pa
je
čital
glasno
Bernadottov
oklic
:
»
Da
gredo
Francozi
naprej
,
ne
mislijo
nič
hudega
ne
Vam
ne
Vašemu
premoženju
.
Oni
želé
,
oni
hočejo
,
da
uživate
v
miru
in
brez
strahu
sadove
svojega
dela
in
truda
...
Mi
cenimo
in
spoštujemo
šege
in
navade
vseh
narodov
,
posebno
pa
še
Vaše
...
Pri
tisti
priči
bo
kaznovan
s
smrtjo
vojak
,
ki
bi
vlomastil
v
Vaše
prebivališče
in
pregrešil
rop
.
Nismo
enaki
divjim
zmagovalcem
,
naše
vljudno
vedenje
Vas
prepriča
o
tem
...
«
»
Bernadotte
obeta
torej
prav
isto
,
kar
Buonaparte
!
«
je
naglasil
Vodnik
.
»
Dva
moža
—
dve
mož
-
besedi
!
«
»
A
kdaj
nam
je
to
storila
ali
vsaj
obetala
Avstrija
?
—
Sovražnik
,
ki
smo
trepetali
pred
njim
,
nam
prinaša
svobodo
,
—
sovražnik
,
ki
nas
odtrga
od
države
,
nam
raztrga
tudi
suženjske
verige
!
Kolika
ironija
!
«
je
glasno
razmišljal
dr.
Repič
.
Zois
pa
je
sklonil
glavo
v
skrbi
in
žalosti
ter
molčal
.
Tajiti
ni
mogel
,
da
je
v
mislih
in
besedah
sangviničnih
mladih
prijateljev
še
preveč
resnice
;
obžaloval
je
zaslepljenost
avstrijske
vlade
,
ki
je
edina
kriva
,
da
so
se
mogle
roditi
v
slovenskem
narodu
take
misli
in
besede
,
kakršne
so
kazali
in
govorili
dopoldne
kmetje
in
Gregor
Danè
pred
vojaškim
skladiščem
ter
zdaj
vpričo
njega
Vodnik
in
dr.
Repič
.
Toda
njegova
zvestoba
do
države
je
bila
neomajna
,
ljubezen
do
nje
bolesti
polna
,
zato
še
tem
svetejša
.
Niti
v
najhujšem
trenotku
ni
otemnela
v
njegovem
srcu
plamteča
zvezda
hvaležnosti
do
cesarske
obitelji
,
ki
je
dvignila
njegovega
očeta
Mihaela
Angela
v
baronski
stan
ter
napravila
malega
trgovca
iz
Bergama
prvega
veletržca
in
veleobrtnika
v
Ljubljani
.
V
svaštvu
in
prijateljstvu
z
najodličnejšimi
kranjskimi
plemiškimi
rodbinami
je
njegov
najstarejši
sin
Žiga
ohranil
vzlic
vsemu
tradicije
očetovske
v
svoji
duši
ter
jim
je
hotel
ostati
zvest
do
groba
.
Tako
je
torej
po
dolgem
premolku
dvignil
Zois
glavo
,
jo
energično
zmajal
in
z
zableskom
modrih
oči
,
ki
so
gledale
dalje
in
globlje
nego
kogarkoli
v
deželi
,
izpregovoril
po
svoji
navadi
kratko
in
rezko
:
»
Respice
finem
!
—
Videbimus
eras
!
«
Ne
prenaglimo
se
in
počakajmo
,
da
vidimo
,
kaj
nam
donese
prihodnost
!
Tihi
četrtek
je
prinesel
od
strahu
vrtoglavim
in
v
topem
pričakovanju
otrplim
Ljubljančanom
dobrodošlo
senzacijo
.
Okoli
polosmih
zjutraj
je
prijezdila
od
Vrhnike
četica
konjenikov
.
Na
čelu
sta
jahala
avstrijski
častnik
in
ob
njegovi
desnici
francoski
podpolkovnik
;
za
njim
so
jezdili
francoski
trobentač
in
štirje
Wurmserjevi
huzarji
.
Ko
so
dospeli
do
Novega
trga
,
so
pustili
,
da
so
stopali
konji
korakoma
.
In
so
se
ozirali
po
hišah
.
Očividno
so
nečesa
iskali
.
Pred
frančiškansko
cerkvijo
je
postajal
dolgopeti
mestni
policaj
Kozlevčar
in
si
krajšal
dolg
čas
s
tem
,
da
je
lučal
kamenje
na
tolpo
zanikarnih
psov
,
ki
so
preganjali
lovsko
psico
.
Tedaj
je
začul
topot
kopit
,
zagledal
konjike
in
se
sila
prestrašen
vojaško
vzravnan
postavil
ob
poti
.
Vsa
kri
mu
je
izginila
z
obličja
in
v
kolenih
mu
je
začelo
drgetati
in
se
šibiti
.
Niti
pozdravil
ni
in
ne
besede
ni
bilo
iz
njegovih
ust
.
»
Francozi
!
«
mu
je
šinilo
skozi
možgane
,
in
ko
bi
bil
le
mogel
,
bi
bil
pobegnil
.
Toda
kot
star
vojak
je
stal
kakor
vkovan
na
svojem
mestu
in
le
razrogačil
oči
.
Avstrijski
častnik
pa
je
zakričal
nad
njim
,
naj
jih
povede
do
prve
kavarne
.
In
Kozlevčar
je
hitro
iztegnil
roko
ter
pokazal
čez
most
in
skozi
Špitalsko
ulico
na
gostilno
»
Pri
divjem
možu
«
.
Konjiki
so
pognali
konje
ter
izginili
v
hotelu
,
Kozlevčar
pa
je
tekel
v
mestno
hišo
povedat
županu
novico
,
da
so
v
Ljubljani
Francozi
in
Avstrijci
ter
da
pri
»
Bidelmanu
«
pravkar
zajutrkujejo
.
Hude
čase
je
prebil
dr.
Podobnik
.
Mesece
in
mesece
so
polnile
Ljubljano
gladne
,
objestne
in
brezobzirne
avstrijske
vojne
čete
,
odhajajoče
skozi
mesto
v
Italijo
ali
pa
umikajoče
se
pred
Francozi
.
Neznosna
bremena
je
nalagala
vojna
mestu
.
Čeprav
je
imelo
mesto
razvito
obrt
ter
prav
bogato
trgovino
,
je
delala
temna
bodočnost
županu
vendar
velike
skrbi
.
Strnišče
,
ki
so
ga
pustili
za
seboj
avstrijski
voji
,
popasejo
zdaj
še
francoski
polki
.
Kaj
še
ostane
?
Ali
pa
ne
izzove
ljubljanska
beda
le
še
hujše
okrutnosti
in
nasilnosti
sovražnikov
?
Viharni
dnevi
čakajo
župana
,
ki
je
ostal
osamljen
kot
najvišji
uradnik
v
trepetajočem
mestu
brez
zaščite
!
ogromna
odgovornost
ga
zadene
.
Ako
poizkusi
z
vljudnostjo
in
postrežljivostjo
pridobiti
Francoze
ter
vplivati
na
njih
oblastnost
v
korist
meščanov
,
mu
bodo
ljuto
zamerili
avstrijski
vladni
krogi
;
ako
pa
bi
se
drznil
ugovarjati
,
prikrivati
in
varati
,
si
izvestno
sam
razbije
glavo
in
razdraži
sovražnike
le
še
huje
.
Nikogar
ni
imel
dr.
Podobni
k
v
teh
nervoznih
in
skrbi
polnih
dneh
,
s
komer
bi
se
bil
mogel
posvetovati
.
Večina
občinskih
svetovalcev
je
pobegnila
na
deželo
,
deželni
glavar
in
njegovi
uradniki
so
se
med
prvimi
odpeljali
celo
onkraj
štajerske
meje
,
Desselbrunner
je
na
Selu
v
svoji
tovarni
za
sukno
delal
noč
in
dan
,
da
odpravi
velike
tovore
iz
svojih
skladišč
z
vozovi
še
pravočasno
do
Zaloga
in
z
ladjami
po
Savi
na
Hrvatsko
na
varno
,
baron
Zois
pa
je
bil
bolan
.
Prav
naveličan
je
bil
torej
župan
svoje
službe
in
najrajši
bi
bil
odložil
svoje
častno
mesto
ter
se
zaprl
v
svojo
odvetniško
pisarno
.
Če
bi
ne
imel
nič
drugega
dela
,
bi
začel
urejati
literarno
zapuščino
prijatelja
Antona
Linharta
,
ki
itak
že
drugo
leto
čaka
njegove
roke
,
ali
pa
bi
se
zakopal
med
znanstvene
knjige
.
Vesel
,
miren
in
srečen
bi
bil
,
da
bi
ne
imel
ničesar
več
opraviti
z
javnimi
posli
,
ki
prizadevajo
človeku
le
jezo
,
žalost
in
skrbi
pa
nikake
hvaležnosti
.
Le
ljubezen
,
ki
se
je
rada
žrtvovala
,
ker
je
videla
,
da
koristi
someščanom
,
je
zadrževala
dr.
Podobnika
na
županskem
stolu
;
v
duši
pa
mu
je
naraščala
nada
,
da
se
bliža
čas
,
ko
se
bo
mogel
brez
škode
pa
tudi
brez
osebne
sramote
umakniti
z
mesta
,
ki
je
sedel
nanje
le
na
silne
prošnje
svojih
prijateljev
.
Dotlej
je
hotel
vztrajati
pogumno
.
Navsezgodaj
je
že
prihajal
na
magistrat
v
pisarno
,
reševal
spise
,
odkazoval
v
plačilo
račune
,
ki
so
jih
predlagali
meščani
za
dodajanje
hrane
in
zobi
umikajoči
se
avstrijski
vojski
,
ter
urejal
vse
uradne
posle
,
da
bi
mogel
vsak
hip
nemudoma
ostaviti
magistrat
in
ga
v
redu
prepustiti
neslednikovemu
vodstvu
.
V
skrbi
za
someščane
je
dal
nabiti
poziv
,
naj
bodo
,
kadar
dospejo
Francozi
,
vsi
mirni
in
tihi
,
da
se
ne
pripeti
kakšna
nesreča
.
Mestni
birič
je
moral
z
bobnom
hoditi
po
vseh
trgih
in
cestah
ter
še
ustno
zabičevati
ljudem
,
naj
se
Francozom
v
nikakem
oziru
ne
upirajo
,
naj
ostanejo
doma
ter
pazijo
,
da
ne
izbruhne
pri
pokvartiranju
francoske
vojske
po
hišah
,
skladiščih
,
hlevih
in
senikih
požar
,
ki
bi
mogel
upepeliti
vse
mesto
,
ker
je
zlasti
v
predmestjih
še
mnogo
hiš
napol
lesenih
in
kritih
le
s
slamo
.
Da
ne
bi
nastala
opasna
pomota
in
da
ne
bi
ljudje
mislili
,
da
bije
morda
plat
zvona
,
je
v
svoji
preskrbnosti
dosegel
celo
,
da
so
vsi
župniki
prepovedali
cerkvencem
zvoniti
z
velikimi
zvonovi
.
Edino
mrtvaški
zvončki
so
smeli
še
naznanjati
,
kadar
se
je
na
oni
svet
preselila
duša
kakega
Ljubljančana
.
Tri
dni
je
že
minilo
,
odkar
so
se
tudi
še
zadnji
cesarski
piketi
umaknili
izpred
mesta
daleč
onkraj
Save
.
Dr.
Podobnik
je
že
vsako
uro
pričakoval
navala
Francozov
.
Ko
je
torej
stražnik
Kozlevčar
brez
sape
planil
v
sobo
,
ga
je
župan
takoj
vprašal
:
»
Ali
so
tu
?
«
Čisto
miren
je
bil
njegov
glas
in
brez
nervoznosti
je
segel
po
klobuku
.
»
So
že
tukaj
,
gospod
župan
,
«
je
ihtel
Kozlevčar
.
»
General
in
trobentač
pa
nekaj
huzarjev
.
Pri
'
Bidelmanu
'
so
.
«
In
povedal
je
ves
dogodek
pred
mostom
.
Župan
je
odšel
nemudoma
v
sosednjo
Rechterjevo
gostilno
,
Kozlevčar
pa
se
je
vrnil
na
ulico
,
kjer
je
dopovedoval
vsakomur
,
da
je
francoski
general
že
v
mestu
,
da
prevzame
gospodarstvo
pravkar
iz
županovih
rok
in
da
se
bliža
Francozov
kot
listja
in
trave
.
Dr.
Podobnik
se
je
kmalu
vrnil
na
magistrat
,
iz
Rechterjeve
gostilne
pa
so
brž
potem
jadrno
odjezdili
konjiki
,
na
čelu
jim
francoski
in
avstrijski
častnik
.
Dirjali
so
skozi
Slonovo
ulico
,
po
Dunajski
cesti
mimo
pokopališča
in
dalje
proti
Savi
.
Po
mnogih
ovinkih
so
se
gnetle
ženske
,
otroci
pa
tudi
moški
in
zrli
za
jezdeci
.
»
Kaj
pomeni
ta
mešana
konjica
?
Kam
jahajo
?
Francoski
general
in
cesarski
oficir
skupaj
!
Kateri
je
zmagalec
in
kateri
ujetnik
?
«
so
ugibali
Ljubljanci
.
Pa
se
je
raznesla
vest
:
»
Za
Borovnico
je
bila
bitka
!
Saj
smo
slišali
grmenje
topov
,
a
smo
mislili
,
da
se
pripravlja
k
nevihti
.
Avstrijci
in
Kraševci
so
pobili
Francoze
in
jih
zapodili
v
kotanjo
,
iz
katere
ne
morejo
uiti
.
Zdaj
jezdi
francoski
general
k
cesarski
vojski
naznanjat
,
da
se
Francozi
vdajajo
.
«
Tretji
pa
so
trdili
:
»
Vojne
je
konec
!
Mir
je
sklenjen
!
Cesar
je
odstopil
vse
laške
dežele
in
Kranjsko
francoski
republiki
!
«
In
nekateri
so
vzdihali
:
»
Hvala
Bogu
,
samo
da
imamo
zopet
mir
!
«
Večina
pa
je
stiskala
pesti
in
sikala
:
»
Naši
generali
so
tepci
in
strahopetci
,
vrag
jih
poberi
!
«
Stražnik
Kozlevčar
in
njegova
tovariša
Kobal
in
Nagode
so
med
tem
tekali
po
mestu
in
iskali
občinskih
svetovalcev
.
Župan
jih
je
poklical
na
posvetovanje
.
Le
malo
so
jih
našli
,
