muni
bilo
čisto
neznano
.
Rad
bi
bil
nekaj
dal
,
da
mu
ne
bi
bilo
treba
sniti
se
ž
njim
;
na
drugi
strani
pak
si
je
zopet
mislil
,
da
nikakor
ne
bi
bilo
moško
,
ko
ne
bi
besede
dopolnil
,
da
mu
je
skoro
dolžen
nekega
odgovora
,
opravičenja
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
že
predolgo
tukaj
stoji
—
zastonj
in
po
nepotrebnem
.
Rad
bi
bil
popred
še
z
Manico
govoril
,
preden
z
Marijanom
,
zato
ga
je
vleklo
,
da
bi
bil
svoje
mesto
popustil
in
domov
šel
.
Ali
zopet
ni
vedel
,
kako
bi
se
izgovoril
potem
,
če
ga
vprašajo
,
zakaj
ni
drugih
počakal
.
Ni
bilo
torej
drugega
,
kakor
ostati
na
odločenem
stališču
.
Frfotanje
kraguljevo
v
njegovem
obližju
ga
je
predramilo
.
Nehoté
je
vzdignil
puško
in
strelil
.
Kragulj
je
sfrfolel
po
vejah
na
tla
.
Drugi
lovci
so
čuli
strel
in
kmalu
je
slišal
Lovre
od
več
strani
klicaje
,
ki
so
se
mu
bližali
.
»
Ali
je
morto
?
«
vpil
je
gospod
stotnik
,
ki
je
prvi
pripehal
iz
gošče
.
Z
druge
strani
so
prilomastili
gospod
Benjamin
,
Vencelj
in
Marijan
.
»
Samo
kragulja
sem
ubil
,
«
odgovori
Lovre
,
ki
je
zdaj
šele
sprevidel
,
da
ni
prav
storil
,
ker
je
lovce
premotil
,
da
so
menili
,
da
je
divjo
kozo
streljal
.
»
Zakaj
niste
pustili
vraga
pri
miru
?
«
pravi
gospodar
.
»
Psi
bi
bili
vsak
čas
na
pravi
sled
prišli
in
imeli
bi
bili
morda
kaj
več
domov
nesti
kakor
tega
ptiča
.
«
»
Nič
ne
dé
,
«
odgovori
zdravnik
Vencelj
,
ki
se
je
bil
menda
že
tudi
naveličal
zastonj
stati
.
»
Tvoji
psi
niso
vredni
,
da
jim
jesti
daješ
.
Zmerom
so
okoli
človeka
,
samo
na
sledu
ne
.
«
»
Ali
nas
je
pa
oni
človek
osleparil
!
«
pravi
stotnik
.
»
Preneumen
je
za
to
!
«
reče
Vencelj
.
»
Saj
so
nekateri
tudi
za
lov
preneumni
,
bolj
ko
za
druge
reči
,
«
pravi
Marijan
in
po
strani
nekako
zaničljivo
pogleda
Lovreta
.
Poslednjega
je
kri
zalila
,
hotel
je
tudi
pikro
odgovoriti
,
pa
v
tem
hipu
je
počila
puška
precej
visoko
vrh
hriba
.
»
To
je
Zmuzne
!
«
reče
Vencelj
.
»
Slepa
kura
najprva
zrno
ujame
,
«
pristavi
stotnik
.
Ne
dolgo
potem
prisopiha
Zmuzne
preplašen
in
krvavega
lica
,
puško
za
seboj
vlekoč
.
»
Tukaj
náte
vraga
namalanega
—
nikdar
nisem
streljal
,
nikdar
ne
bom
,
«
pravi
šolmošter
jezen
ter
vrže
puško
ob
tla
.
»
Kaj
vam
je
,
da
ste
krvavi
po
licu
?
«
vpraša
ga
Benjamin
.
»
Divja
koza
ga
je
brcnila
,
«
pravi
Marijan
smejé
se
.
»
Da
bi
bila
tebe
in
tvoj
jezik
!
«
odgovori
šolmošter
in
hoče
oditi
.
»
Počakajte
no
,
nate
,
pa
se
obrišite
in
povejte
,
kaj
in
kako
ste
streljali
.
«
»
Kakor
sem
druge
videl
,
kar
živim
!
Ali
udarila
me
je
puška
s
kopitom
,
da
me
bolj
boli
kakor
zver
če
sem
jo
ravno
v
bedra
zadel
.
«
»
Kaj
ste
kozo
videli
?
«
»
To
je
da
,
če
sem
jo
streljal
,
prav
od
blizu
.
Dve
ste
bili
,
eno
sem
tako
,
da
ne
pojde
deset
stopinj
z
mesta
.
Ko
bi
me
le
tako
ne
bolelo
!
«
»
Morda
sem
vam
dal
tako
puško
,
da
je
bila
že
nabita
in
je
strel
v
cevi
zarjavel
,
vi
ste
pa
še
vdrugič
natlačili
.
Sicer
moje
puške
ne
udarjajo
.
Pa
se
vam
bo
že
zacelilo
,
zmijete
se
,
pa
bo
dobro
,
zdaj
pojdimo
gledat
.
Če
je
žival
obstreljena
,
psom
pokažemo
sled
in
pred
večerom
bomo
obe
imeli
.
Ali
veste
,
da
ste
dve
?
«
»
Dobro
sem
ju
videl
,
kakor
vas
zdajle
vidim
,
gospod
graščak
,
«
dejal
je
šolmošter
Zmuzne
in
si
lice
brisal
.
Našli
so
res
krvave
sledi
in
nekaj
odstreljene
dlake
.
Koj
potem
so
izvohali
psi
v
gošči
onemoglo
zver
.
Bil
je
mladič
.
Sklepali
so
možje
,
da
bi
se
lahko
tudi
še
druga
dobila
.
Toda
psi
so
bili
danes
tako
leni
,
da
so
vedno
sled
izgubljali
.
Tedaj
se
cela
tovarišija
z
enim
plenom
napoti
domov
,
ker
se
je
že
večer
bližal
.
Marijan
ni
hotel
iti
na
Slemenice
nazaj
.
Dejal
je
,
da
hoče
še
po
hosti
pregledati
.
Preden
pa
je
družbo
popustil
,
ozrl
se
je
proti
Lovretu
in
mu
dejal
tiho
:
»
Drevi
,
ko
sonce
zajde
,
pridi
vrh
Skal
.
«
Lovre
pomigne
.
Vsi
odidejo
.
Sonce
je
bilo
že
precej
nizko
.
Lovre
je
tedaj
začel
misliti
medpotoma
,
da
pač
ni
vredno
hoditi
domov
in
kmalu
zopet
isto
pot
nazaj
.
»
Gospodje
,
jaz
bi
skoro
tudi
še
veselje
imel
v
hosti
ostati
.
Morda
ravno
mene
sreča
čaka
,
«
dejal
je
.
»
Kakor
vam
je
ljubo
,
«
odgovori
gospodar
,
»
če
ostanete
,
bosta
z
Marijanom
vsaj
dva
,
vama
bode
krajši
čas
.
Drevi
pa
se
podvizajte
o
pravem
času
domov
in
še
Marijana
pripeljite
.
«
»
Pa
varujte
se
prepirov
!
«
zašepeta
Vencelj
in
zamežika
.
Lovre
ga
debelo
pogleda
.
Ali
kaj
vé
ali
sluti
?
Ni
mogoče
,
to
je
menda
govoril
brez
misli
.
Krene
jo
brž
,
ko
pride
lovcem
izpred
oči
,
proti
Skalam
.
Tu
je
bilo
veliko
porobje
med
vasjo
in
hosto
.
Proti
zahodu
je
viselo
strmo
pečevje
,
preraslo
z
leščevjem
in
trnjem
,
proti
vzhodu
pak
je
bila
tjakaj
do
meje
peščena
zemlja
,
po
kateri
je
redko
med
brinjem
in
kotanjami
rasla
starikava
resa
.
Tik
roba
se
uleže
Lovre
na
tla
,
prislonivši
svojo
nenabito
puško
ob
kamen
.
Ravno
se
je
mesec
,
velik
in
bled
,
vzdigoval
na
vzhodu
.
Bolj
sentimentalen
zaljubljenec
,
kakor
je
bil
Lovre
Kvas
,
bil
bi
gotovo
glasen
monolog
nanj
govoril
in
ubogi
svetilnici
na
nebu
dajal
oči
,
sluh
in
pamet
,
pozabivši
,
da
luno
pač
malo
skrbi
za
nas
črve
,
ki
lazimo
po
tej
zemlji
in
menimo
,
da
presegamo
vesoljnost
!
Kvasu
pa
je
bila
luna
zdaj
malo
mar.
Imel
je
druge
reči
v
glavi
.
Dasi
je
skoro
želel
,
da
Marijana
ne
bi
bilo
le-sem
,
vendar
ga
je
težko
čakal
,
ker
si
ni
mogel
misliti
,
kako
se
bosta
pogovorila
,
posebno
na
tako
samotnem
kraju
.
Enkrat
mu
je
misel
prišla
,
da
bi
se
morda
hotel
bíti
ž
njim
.
Ali
ta
misel
se
mu
je
zdela
preneumna
.
Moral
bi
biti
ta
Marijan
bolj
romantičnega
duha
,
da
bi
mu
kaj
enakega
na
um
prišlo
.
Ko
bi
bil
vedel
,
da
je
mladenič
veliko
tistih
romanov
bral
,
katere
Cervantes
v
Don
Kihotu
šiba
,
zdelo
bi
se
mu
bilo
še
mogoče
,
a
tako
mu
še
zaupal
ni
,
da
bi
vedel
,
kaj
je
tista
nespametna
sodba
,
ki
ji
svet
dvoboj
pravi
.
Zastavil
si
je
tudi
vprašanje
,
kako
bi
ravnal
,
ko
bi
se
mu
res
kaj
takega
pripetilo
.
Čutil
je
,
da
bi
bil
hudoben
duh
v
njem
skoro
pripraven
.
Ali
pamet
,
sodnica
za
dilemo
da
ali
ne
,
razločila
je
naravnost
za
poslednje
.
Naj
bi
tako
ali
tako
reč
iztekla
,
ona
in
svet
bi
bila
zanj
izgubljena
.
In
vendar
je
njo
šele
spoznal
,
svet
se
mu
je
šele
odpiral
,
kako
bi
ga
mogel
izgubiti
zlahka
prej
,
preden
je
izpraznil
namenjeno
mu
kupo
—
bodisi
sladkega
veselja
ali
bridke
tuge
.
Ko
se
je
takih
misli
zavedel
,
moral
se
je
glasno
zasmejati
.
Obenem
pak
je
čutil
,
da
se
je
nekdo
s
palico
njegove
noge
dotaknil
.
Bil
je
deseti
brat
.
»
No
no
!
Pečena
mačka
!
Tako
vesel
?
Pa
tukaj
?
Kaj
si
znašel
morda
,
da
so
gori
v
le-tej
réti
(
kaže
na
luno
)
tudi
neumni
zaljubljenci
,
in
to
te
je
tako
razveselilo
,
da
se
ti
je
pečica
potresla
?
«
»
Nič
takega
nisem
znašel
,
Martin
!
Kje
pa
si
bil
?
Kako
da
tod
domov
hodiš
?
«
»
Ti
,
prijatelj
,
vprašal
bi
te
jaz
lahko
,
kje
je
moj
dom
.
Poprašal
bi
te
tudi
lahko
,
kaj
tukaj
delaš
.
Ali
vsega
tega
nočem
,
ker
sem
vesel
,
da
sem
te
enkrat
slišal
,
kako
se
smeješ
.
Prav
je
tako
,
vesel
mora
človek
biti
in
poskočen
.
Zato
te
rajši
vidim
,
da
si
enkrat
vesel
,
kakor
da
bi
tri
zime
snega
ne
bilo
in
čevljev
ne
treba
.
Sicer
imaš
vedno
navado
,
da
delaš
obraz
na
kislo
kakor
tisti
ubožni
oče
,
ki
zadnjo
plesnjavo
skorjo
med
svoje
tri
paglavce
razdeli
,
sam
pa
luknjo
tobaka
pokadí
,
da
si
kruleči
želodec
utolaži
.
Pa
to
ni
prav
;
človek
naj
se
včasi
kislo
drži
kakor
za
praznik
,
postavim
,
kadar
nima
kaj
bolj
poštenega
delati
ko
ta
svet
premišljati
in
njegove
madeže
.
«
Nastajala
je
tema
.
Vsak
čas
je
moral
Marijan
priti
.
Zato
je
Lovre
mislil
,
kako
bi
Martina
z
lepo
odpravil
.
»
Lahko
noč
,
Martinek
,
če
greš
spat
.
Jutri
kaj
pridi
,
«
pravi
.
»
Je
!
Kure
in
otroci
se
zdaj
že
zarijó
,
pošten
človek
pa
ne
mara
za
dve
tri
ure
,
če
se
pri
dobrem
možu
pomudi
.
Kaj
ne
moreva
tu
kakove
razdreti
,
ki
se
bo
nama
modra
zdela
?
Zakaj
,
če
se
midva
hočeva
iz
oči
v
oči
malo
pohvaliti
,
lahko
réčeva
,
da
sva
dva
moža
,
kakršnih
matere
ne
pobirajo
za
plotovi
,
in
vodé
takih
ne
prinesó
,
ampak
pravi
materi
ste
naju
rodili
.
Še
bo
šel
včasi
dež
,
preden
se
bosta
dva
enaka
zlegla
in
zvalila
na
dan
.
Ni
vsaka
ženica
otorej
.
«
»
Pojdi
tedaj
v
grad
,
če
ne
greš
še
spat
.
Tam
je
lepa
druščina
,
doboš
lahko
pijače
!
«
Martinek
se
čudno
nasmehne
.
Spoznal
je
bil
,
da
bi
ga
prijatelj
Kvas
rad
odpravil
.
Videlo
se
je
,
da
je
hotel
nekaj
vprašati
,
pa
premislil
se
je
in
rekel
samo
:
»
Pijače
bo
deseti
brat
med
gospodo
dobil
?
Da
,
ko
bi
bil
kdo
drug
,
dobil
bi
je
.
Ali
zdaj
mu
najrajši
dadé
—
kakor
ribniškim
povabljencem
,
ko
se
je
Urh
Prekanjeni
z
Marjeto
Režajlo
ženil
—
tepkovca
in
pisker
lesnikovca
.
Drugod
pa
še
zavdávice
zanj
nimajo
.
Bog
te
obvaruj
in
naj
se
ti
o
sami
ljubici
sanja
.
«
Rekši
,
odide
.
Komaj
pa
se
toliko
za
grmovje
zavije
,
da
ga
ni
mogel
Kvas
več
videti
,
postoji
in
čaka
.
Zrela
hruška
sama
pade
.
Narodni
pregovor
Martinek
ni
dolgo
stal
na
svoji
preži
,
ko
je
zagledal
,
da
nekdo
dohaja
.
Kdor
ne
bi
bil
imel
tako
ostrih
in
dobrih
oči
kakor
on
,
ne
bi
bil
spoznal
Marijana
,
kajti
bilo
je
precej
mračno
in
vedno
ga
je
zakrivalo
grmovje
.
»
Kaj
imata
pač
ta
dva
tukaj
opraviti
?
«
godrnja
deseti
brat
ter
se
naglo
zavije
navzdol
in
potem
počez
.
Pripognjen
in
tiho
prileze
prek
kamenja
do
mesta
,
kjer
sta
bila
mladeniča
.
Kvas
je
bil
vstal
in
stal
Marijanu
nasproti
.
»
Jaz
bi
samo
enega
človeka
na
svetu
vedel
,
kateremu
bi
zdaj
precej
odgovoril
na
tako
vprašanje
,
«
slišal
je
Martinek
Kvasa
govoriti
.
»
No
,
bom
pa
še
jaz
ob
kratkem
govoril
,
«
pravi
Marijan
.
»
Če
se
v
štirinajstih
dneh
,
ne
,
v
enem
tednu
ne
odpraviš
z
lepo
od
tod
za
vselej
,
povedal
bom
to
ljudem
,
ki
jim
je
mar
,
da
se
Manica
ne
obesi
na
berača
,
ki
je
vzeti
ne
more
.
In
če
to
nič
ne
pomaga
,
doboš
od
mene
kroglo
v
glavo
,
in
ko
bi
ne
vem
kaj
bilo
.
«
Dasi
je
imel
Lovre
na
take
besede
vzroka
dovolj
,
bet
s
cepom
odbijati
,
premagoval
se
je
in
dejal
mirno
:
»
Marijan
,
jaz
vam
naravnost
povem
,
da
sem
vas
imel
bolj
za
blagega
moža
.
Da
mi
nekove
namene
podtikate
,
kakor
bi
jaz
deklico
samo
začasno
goljufal
,
ne
morem
vam
zameriti
.
Želim
,
da
bi
me
bolj
poznali
,
sicer
—
«
»
Sicer
je
vse
hinavščina
,
prazne
besede
,
katerim
se
je
tudi
ona
dala
preslepiti
.
Povedal
sem
ti
že
,
kar
sem
mislil
.
Jaz
bi
ti
že
drugače
pokazal
,
ko
ne
bi
bilo
zavoljo
nje
.
V
enem
tednu
.
«
»
Prosim
vas
,
dajte
mi
besedo
izgovoriti
!
Žal
mi
je
,
da
sem
nedolžen
vzrok
vaši
nesreči
,
ali
preverjen
sem
,
da
vi
ne
bi
bili
nič
na
boljšem
,
ko
bi
mene
ne
bilo
nikdar
v
ta
kraj
.
Ko
bi
bil
vedel
,
da
ona
vas
ljubi
,
veselil
bi
se
bil
z
vami
kakor
prijatelj
s
prijateljem
in
nikdar
ne
bi
bil
poskušal
ničesar
záse
in
nikdar
bi
se
ne
bil
tako
spozabil
,
da
bi
vam
bil
po
namenjenem
lastnem
prizadevanju
njeno
ljubezen
odtegnil
ali
ukradel
,
kakor
mi
očitate
.
«
»
Kaj
je
nisi
,
lažnivec
!
«
»
Menim
,
da
mi
morete
malo
laži
skazati
.
Verjemite
mi
ali
ne
verjemite
,
od
kraja
,
ko
sem
mislil
,
da
je
Manica
vam
namenjena
in
da
tudi
sama
misli
na
vas
,
zatiral
sem
vsako
čut
ljubezni
.
Zdaj
pa
,
ko
od
nje
same
vem
,
da
vam
ni
nikoli
ničesar
obetala
,
imam
tudi
precej
lahko
vest
.
«
»
Pa
boš
kmalu
še
lažjo
imel
,
ko
boš
culo
navezal
in
pobral
se
po
svetu
,
od
koder
te
je
vrag
prinesel
.
«
»
Gotovo
lažjo
kakor
vi
,
Marijan
,
zakaj
,
kar
mi
že
tudi
storite
,
drugega
ne
boste
na
dobičku
,
kakor
da
si
boste
lahko
očitali
,
da
ste
veliko
pomogli
v
prezgodnjo
nesrečo
pripraviti
človeka
,
ki
vam
ni
drugega
žalega
storil
,
kakor
da
vas
je
nekaj
časa
poznal
.
Lahko
noč
!
Premislite
to
,
kar
sem
vam
rekel
,
pa
storite
,
kar
hočete
.
«
»
Prav
je
,
da
greš
,
ravno
bi
me
skoro
volja
bila
,
zalučiti
te
čez
kamenje
,
da
bi
se
nikdar
ne
pobral
.
«
»
Pretepavat
se
nisem
prišel
,
«
pravi
Lovre
,
»
pa
mislim
tudi
,
da
bi
se
vam
ne
dal
vsak
kar
tako
za
nič
lučati
po
kamenju
.
Če
hočete
kaj
takega
skušati
,
treba
vam
bo
koga
drugega
najeti
,
ne
mene
.
«
Rekši
,
Lovre
odide
.
Svojo
puško
je
bil
na
mestu
,
ob
kamen
naslonjeno
,
pozabil
.
Marijan
je
še
obsedel
.
Kvasova
mirna
beseda
in
to
,
da
mu
ni
mogel
na
marsikaj
ničesar
odgovoriti
,
razkačilo
ga
je
še
bolj
.
»
Ko
bi
je
jaz
nikoli
ne
imel
in
ne
iskal
po
očetovi
želji
,
ta
pritepeni
bukvar
je
tudi
ne
bo
!
Ko
bi
ga
zlodej
zdajle
nazaj
prinesel
,
da
bi
ga
malo
potresel
!
«
In
da
bi
svojo
jezico
,
katere
zdaj
nad
Kvasom
ni
mogel
ohladiti
,
poskusil
nad
njegovo
tu
ostalo
puško
,
prijel
jo
je
srdito
ter
jo
pet
sežnjev
daleč
po
grmovju
zagnal
.
To
delo
so
dopolnjevale
tri
krepke
in
robate
kletve
.
Tik
pred
seboj
je
zdajci
zaslišal
preglasen
,
poreden
smeh
desetega
brata
.
»
Ti
grešnik
,
grešnikov
sin
!
Kaj
kolneš
Boga
in
hudirja
!
Ali
ne
veš
,
da
preklinjalci
ne
bodo
gledali
nebeškega
kraljestva
?
«
Po
teh
besedah
se
začne
Martinek
zopet
krohotati
.
Ko
bi
bil
ne
vem
kdo
Marijanovih
prijateljev
v
tem
trenutku
k
njemu
prišel
,
bil
bi
ga
z
jezo
odgnal
.
Lahko
se
tedaj
ume
,
kako
je
zavrelo
v
njem
,
ko
je
ravno
tá
človek
stopil
predenj
in
še
s
tem
zaničevalnim
smehom
.
Bilo
je
že
zdaj
vdrugič
,
da
mu
je
v
enakem
trenutku
pred
oči
prišel
ta
mož
kakor
hudoben
,
nagajiv
duh
.
»
Ti
pes
!
«
vpil
je
Marijan
in
zavzdignil
kopito
svoje
puške
.
»
Nič
pes
,
ne
dlake
ne
od
psa
ne
najdeš
na
moji
koži
,
samo
malo
uboge
človeške
kosti
,
ustvarjene
iz
takega
očeta
,
pa
iz
boljše
matere
kakor
ti
.
Bog
,
ti
meni
greh
odpusti
,
da
te
imam
tako
rad
,
da
ti
ne
morem
oglja
zbirati
na
tvoji
črepinji
,
kakor
Salomon
ali
neki
drug
modrijarh
pravi
v
svetem
pismu
.
Nu
,
nu
,
le
pusti
tisto
palico
kovano
,
le
,
že
vidim
,
da
je
puška
!
Kaj
praviš
,
prijatelj
Narobe
,
mož
Hudojezec
,
ali
bo
vzel
bognasvaruj
tega
Kvasa
v
pekel
ali
ga
bo
peljal
v
zakonska
nebesa
z
graščakovo
hčerjo
?
Povedi
,
kaj
meniš
?
Jaz
pravim
,
da
bo
tako
,
kakor
sem
nazadnje
dejal
;
tebi
bo
pa
kaj
odmečka
vrgel
.
Ali
bi
ne
bilo
tako
prav
?
Kaj
?
«
Za
odgovor
za
neprilično
šalo
je
dobil
Martinek
s
puškinim
kopitom
po
kolenih
,
da
je
omahnil
.
Ravno
zdaj
se
je
luna
izza
sivega
oblaka
pokazala
in
obsevala
desetega
brata
,
ki
je
prav
polagoma
odkladal
kamižolo
,
čevlje
z
rame
,
palico
in
kučmo
.
»
Fante
,
udari
še
enkrat
,
da
bom
vedel
,
da
se
nisi
spozabil
,
ko
si
me
mahnil
.
Udari
,
če
hočeš
desetega
brata
poznati
!
«
»
Ná
,
hudič
!
«
Rekši
,
mahne
Marijan
srdito
vdrugič
.
Martinek
uskoči
novemu
udarcu
,
pa
v
tem
hipu
drži
Marijana
z
eno
roko
za
puško
,
z
eno
za
vrat
.
Mladenič
se
je
zvijal
,
da
bi
se
oprostil
berača
,
pa
zastonj
,
videl
je
,
da
ima
Martin
več
moči
,
kakor
bi
je
bil
kdo
v
teh
koščenih
,
presušenih
udih
pričakoval
.
Zdaj
pa
zdaj
je
Martinek
svojega
nasprotnika
vrlo
pomikastil
in
smejaje
se
vedno
govoril
:
»
Vidiš
,
vidiš
,
žaba
!
Tako
se
norosti
iz
neumnih
,
prevzetnih
buč
iztresajo
.
Ni
pridno
,
če
človek
meni
,
da
vse
ustrahuje
.
«
In
ko
je
Marijan
zopet
jel
srdito
otepavati
z
rokami
in
nogami
,
zavihtel
ga
je
Martinek
okrog
sebe
,
zopet
malo
pomikastil
in
dejal
:
»
He
,
konjiček
,
pohleven
bodi
in
ponižen
!
Glej
,
kako
bi
te
lahko
neki
mož
čez
pečevje
v
dolino
zalučil
,
kakor
si
ti
ravno
prej
nekomu
obetal
,
ti
zgaga
,
ti
!
In
zalučil
bi
te
kakor
leščevo
batino
,
da
ne
bi
nobena
tvojih
koščic
cela
ostala
,
ko
ne
bi
bil
po
nesreči
nekoga
sin
,
kateri
bi
,
to
se
ve
,
meni
najrajši
v
testamentu
bolezen
za
dedino
zapisal
!
—
Le
počasi
,
kadar
se
mi
bo
zdelo
,
pa
te
bom
pustil
.
Ali
se
boš
poboljšal
?
Bojim
se
,
da
si
podoben
tistemu
psu
,
ki
je
s
svojim
gospodarjem
v
cerkev
romal
,
tam
fajmoštrovo
pridigo
poslušal
,
da
je
greh
krasti
,
pa
je
iz
cerkve
šel
naravnost
krast
.
Bomo
videli
.
«
Rekši
,
ga
pahne
od
sebe
.
Srdit
popade
Marijan
puško
s
tal
in
mahne
s
cevjó
po
Martinku
,
ki
pa
se
z
isto
urnostjo
ko
pred
umakne
.
»
Tako
!
Čakaj
,
podlasica
nezbóljšljiva
,
jaz
ti
bom
še
druge
muhe
iz
glavice
iztresel
.
«
Pa
preden
je
utegnil
deseti
brat
Marijana
drugič
v
svoje
klešče
dobiti
,
odskočil
je
ta
tri
korake
in
napel
petelina
pri
puški
.
»
Eno
stopinjo
stori
proti
meni
,
pa
bom
sprožil
!
«
vpije
srdit
Marijan
.
Martinek
se
zasmeje
in
v
enem
skoku
je
bil
pri
njem
.
Ali
nerodno
je
puško
prijel
,
kajti
v
tem
hipu
se
je
sprožila
.
Martinek
je
imel
kroglo
v
sebi
;
vendar
je
bil
še
toliko
v
moči
,
da
je
svojemu
nasprotniku
iztrgal
orožje
iz
rok
in
ves
divji
loputnil
ga
s
težkim
kovanim
kopitom
po
glavi
tako
,
da
se
je
zvrnil
z
ubito
črepinjo
.
Potem
se
tudi
on
ni
mogel
držati
več
pokonci
,
zgrudil
se
je
na
tla
.
Kri
mu
je
tekla
s
curkom
iz
globoke
rane
pod
prsmi
.
Z
umazano
ruto
,
katero
je
iz
nedrja
izvlekel
,
zatlačil
si
jo
je
toliko
,
da
si
je
kri
nekoliko
ustavil
,
poprijel
palico
,
čevlje
,
kamižolo
in
kučmo
ter
se
vzdignil
.
Počasi
se
je
vlekel
po
stezi
naprej
.
Mesec
je
lepo
svetil
na
nebu
in
obseval
mladeniča
,
ki
je
ležal
na
tleh
kakor
mrtev
.
Tiho
je
bilo
precej
časa
daleč
okrog
,
le
murni
in
drugi
mrčesi
,
ki
so
za
grmovjem
po
toplem
dnevu
prišli
na
večerni
hlad
,
žvrleli
so
svojo
enomerno
nočno
pesem
in
tam
doli
iz
vasi
se
je
slišalo
lajanje
dveh
psov
,
ki
sta
drug
drugemu
odgovarjala
.
Čez
kaki
dve
uri
je
bilo
slišati
ohripelo
petje
posamnega
glasa
,
ki
je
počasi
,
pa
vedno
bliže
prihajalo
.
Bil
je
to
stric
Dolef
,
ki
je
šel
iz
krčme
Obrščakove
precej
vinski
domov
po
svoji
navadi
.
Bil
je
že
komaj
streljaj
daleč
na
samotni
stezi
,
ki
je
držala
prek
Skal
.
Ali
kakor
se
je
videlo
,
se
ni
možu
posebno
mudilo
domov
,
ker
na
svojem
potu
je
večkrat
zašepétal
malo
v
stran
,
zdaj
pa
zdaj
na
jarek
padel
in
se
naprvo
na
vse
štiri
,
potem
na
dve
zopet
pokonci
skobacal
in
vedno
govoril
.
Naposled
se
je
ustopil
na
grič
in
začel
v
dolino
peti
:
»
Je
huda
zver
ko
sam
hudír
ta
žena
moja
,
stara
para
,
ne
dá
pazder
mirú
nikír
me
vara
ven
in
ven
in
kara
.
Rodovine
sem
dobre
,
poštenega
očeta
,
«
govoril
je
stric
Dolef
sam
med
seboj
nadalje
.
»
Pa
tudi
nisem
bil
nikoli
tako
neumen
ko
drugi
ljudje
ter
nisem
vtikal
vratu
babjemu
vragu
—
«
Rekši
,
se
ob
ježo
spotakne
in
pade
.
Ker
je
svet
na
onem
mestu
skoraj
še
bolj
visel
ko
kje
drugje
,
bilo
je
nevarno
za
strica
,
da
se
ne
bi
strkljali
v
dolino
.
Ali
Dolef
je
bil
mož
,
ki
je
znal
vince
piti
in
nositi
,
tudi
če
ga
je
bilo
nekaj
odveč
po
stari
hvalni
navadi
.
Kakor
je
tedaj
mož
,
plemenitega
očeta
sin
,
zapazil
,
da
je
v
tej
postelji
glava
veliko
bliže
osredku
matere
zemlje
nego
nogé
,
poprijel
se
je
vrlo
za
brinov
grmiček
in
po
nekaterih
težavah
se
je
tako
zasukal
okoli
brina
,
da
po
naturnih
postavah
ni
več
kri
v
glavo
silila
in
da
je
brez
vse
skrbi
lahko
položil
jo
na
krtino
.
Objemši
še
z
drugo
roko
brin
,
pel
je
s
slabotnim
glasom
:
»
Bo
prišla
grenka
smrt
,
hramček
bo
zaprt
,
glažek
dján
na
stran
,
jaz
bom
pa
zakopán
.
Dira
la
la
la
lóm
.
«
Potem
se
čez
nekaj
časa
zopet
na
vse
štiri
postavi
in
,
ko
stezo
dotiplje
,
opomore
si
,
večkrat
zastonj
poskušaje
,
na
noge
.
»
Bodemo
zlezli
domov
.
Pa
še
jutri
.
Dva
bokala
sem
dolžan
.
Obrščak
,
po
pravici
delaj
,
ne
pripisuj
,
saj
smo
kristjanje
;
midva
oba
!
Petra
si
ven
vrgel
in
si
ga
!
Kaj
ti
je
htel
?
—
Le
prepira
ne
,
tepeža
ne
!
Potrpimo
;
vino
je
Bog
dal
,
mi
smo
pa
otroci
njegovi
;
žganje
smo
pa
sami
napravili
,
če
mi
ne
,
pa
drugi
;
saj
vinska
trta
nima
grla
,
da
bi
sama
vince
žrla
.
Kaj
boste
vi
?
Pijte
pa
molčite
.
Ne
veste
drugega
,
kakor
kar
drugim
ljudem
iz
ust
pričakate
.
Jaz
pa
sem
že
drugačne
pivce
poznal
.
I
,
ko
bi
tebe
vragúlja
prinesla
,
ti
moj
prijatelj
Fric
!
Precej
ga
imava
kupo
in
popela
bi
tisto
,
kako
se
že
poje
,
čakaj
:
Gaudeamus
igitur
juvenes
dum
sumus
...
Ne
znam
—
«
Med
tem
samogovorom
je
bil
Dolef
prišel
do
tja
kaj
,
kjer
je
Marijan
ležal
.
»
Aha
,
tu
je
tudi
eden
,
ki
ne
sme
vina
videti
.
Revež
,
jaz
sem
se
tudi
včasi
tako
nalezel
,
da
nisem
imel
stopinje
,
zdaj
pa
—
«
Dolef
se
spotakne
in
pade
tikoma
k
ležečemu
.
»
Hoj
,
hoj
!
Brate
moj
,
vstaniva
!
«
Zdajci
zapazi
,
da
je
namišljeni
pijanec
—
Marijan
ter
da
je
krvav
po
glavi
.
Znano
je
,
da
kaj
čisto
naglega
in
nenavadnega
človeka
strézova
iz
najhujše
pijanosti
kakor
,
postavim
,
strah
.
Dolfa
pa
,
sicer
miroljubnega
in
dobrotnega
moža
,
ni
nobena
reč
utegnila
bolj
prestrašiti
kakor
kri
in
smrt
.
»
Kaj
še
!
Marijan
ubit
!
Kdo
je
to
storil
,
za
križanega
Boga
!
«
Pretipavši
ga
bolj
natanko
,
zapazil
je
stari
stric
,
da
mladeniču
še
žila
bije
,
da
pa
ima
glavo
prebito
.
Klical
ga
je
,
cukal
in
z
rosó
močil
po
čelu
,
pa
ni
se
ganil
.
Zarja
se
je
v
vzhodu
jela
žariti
,
ko
si
je
Dolef
jenjal
prizadevati
in
začel
pomišljati
,
kam
bi
šel
po
ljudi
.
Odločil
se
je
naposled
na
Polesek
in
dirjal
je
,
kar
so
ga
mogle
noge
nositi
.
Težko
je
stari
Dolef
sklical
Krivca
in
Krivčevko
iz
postelje
,
da
jima
je
mogel
povedati
,
kaj
se
je
zgodilo
,
kaj
je
videl
.
Kakor
je
pa
oskrbnikova
ženica
slišala
strašno
poročilo
,
‚
da
mladi
gospod
pol
mrtev
v
rebri
leži
,
bilo
je
toliko
vpitja
po
gradiču
Polesku
,
da
se
je
moral
tudi
stari
gospod
zbuditi
.
»
Kaj
bo
,
kaj
bo
?
O
sveta
Barbara
,
pomagalka
na
poslednjo
uro
,
mati
božja
,
pribežališče
grešnikov
,
kaj
bo
!
«
vpila
je
majka
Krivčevka
in
roke
lomila
.
»
Nikar
ne
kriči
ko
beraške
klešče
,
grča
babja
!
Kaj
bi
tantigoval
,
ko
ne
pomaga
nič
,
povedi
,
kaj
je
početi
,
«
pravi
njen
mož
,
ki
je
nekaj
časa
kakor
panj
stal
.
»
Ti
grdoba
grda
!
«
zmerjala
je
baba
in
debele
solze
brisala
.
»
Saj
pravim
,
ti
nimaš
srca
;
trd
kamen
imaš
v
prsih
;
ko
bi
kaj
srca
imel
,
jokal
bi
se
,
če
samo
mene
vidiš
jokati
,
nikar
pak
,
ko
je
naš
lepi
,
mladi
,
dobri
gospodič
ubit
.
Oh
,
rane
krvave
!
Kaj
bo
za
našo
službo
,
če
je
mrtev
ali
če
šele
bo
!
«
»
Baba
,
tebe
je
Bog
oče
ustvaril
,
ko
je
ravno
pri
slabi
volji
bil
ali
pa
že
truden
;
če
te
sam
bognasvaruj
ni
napravil
.
«
»
Drugo
krat
se
prepirajta
,
zdaj
gospoda
pokličita
vsaj
,
da
bomo
šli
pogledat
in
da
ga
domov
prinesemo
,
«
pravi
Dolef
.
V
tem
hipu
se
vrata
odpró
in
gospod
Piškáv
stopi
na
prag
z
nabranim
čelom
,
s
svečo
v
roki
,
razoglav
in
v
dolgi
halji
iz
tankega
črnega
platna
.
Ostro
pogleda
zbrano
trojico
ter
pravi
osorno
:
»
Kaj
to
pomeni
!
Oba
bom
segnal
iz
hiše
.
Jaz
nočem
nikakega
krika
.
«
Po
teh
besedah
se
obrne
na
vratih
in
hoče
oditi
.
»
O
milostljivi
gospod
,
ko
bi
vedeli
,
kaj
—
«
začela
je
Krivčevka
,
pa
stari
ji
jezno
besedo
prestriže
:
»
Nič
nočem
vedeti
,
molči
!
«
Zdajci
popade
Krivčevko
sveta
jezica
,
razkačena
postopi
za
njim
in
prime
za
vrata
.
»
Črna
živina
ste
vi
in
moj
mož
.
Kaj
ste
vi
oče
,
ko
vaš
sin
umira
zunaj
na
polju
,
vi
pa
pravite
,
da
moram
molčati
,
da
vam
še
povedati
ne
smem
.
«
Samo
dve
besedi
je
stari
slišal
:
sin
umira
—
in
bilo
je
dovolj
.
Barvo
je
sprevrgel
,
obledel
ko
zid
,
sveča
mu
je
padla
iz
rok
.
»
Kaj
praviš
?
Sin
moj
!
Kje
je
Marijan
?
«
Na
to
hlastno
vprašanje
pa
Krivčevka
ni
bila
pri
volji
brž
odgovoriti
,
kakor
je
gospod
v
svojem
smrtnem
strahu
hotel
,
ampak
mislila
mu
je
še
to
in
ono
očitati
,
ker
menila
je
:
zdajci
je
urica
.
Pa
stric
Dolef
ji
je
skazo
storil
in
v
treh
besedah
vse
povedal
.
Takega
ni
še
nikdar
nihče
starega
gospoda
na
Polesku
videl
,
kakršen
je
bil
v
tem
hipu
.
Nekaj
časa
je
stal
ko
okamnel
in
srepó
gledal
zdaj
tega
,
zdaj
tega
.
Pa
koj
je
z
roko
sive
lase
s
čela
posnel
in
,
kakor
ne
bi
mogel
več
po
svoji
navadi
človeštva
in
človeškega
čuta
zatajevati
,
postal
je
naenkrat
ves
beseden
,
hitro
in
z
neko
skrbljivostjo
zapovedal
,
kaj
naj
se
zgodi
,
in
zaradi
tega
so
kmalu
potem
koračili
vsi
trije
,
gospod
Piškáv
,
Dolef
in
Krivec
,
prek
polja
.
Botra
Krivčevka
pak
je
jokala
in
tulila
okoli
Poleska
,
da
je
bilo
strah
.
Popolnoma
iz
uma
bi
se
bila
pa
rada
dela
,
ko
so
proti
dnevu
prinesli
Marijana
,
v
rjuho
zavitega
in
popolnoma
v
nezavesti
.
Lahko
si
je
misliti
,
da
je
botra
Krivčevka
kakor
poštena
katoličanka
najprvo
gospodu
nasvetovala
,
naj
pošlje
po
duhovnega
gospoda
,
da
pride
s
sv.
poslednjim
oljem
in
obhajilom
.
A
stari
gospod
ji
je
tako
z
ostro
besedo
prepovedal
živega
človeka
v
hišo
klicati
,
da
si
ni
upala
nobene
več
ziniti
.
Tudi
o
zdravniku
ni
hotel
ničesar
slišati
,
temveč
spiral
je
rano
sam
in
sam
obvezoval
sinovo
glavo
,
in
sicer
se
je
pri
tej
reči
tako
izvedeno
obnašal
,
da
je
Krivčevka
možu
pozneje
dopovedovala
,
trije
gospodje
Venclji
ga
ne
bi
bili
tako
obvezali
.
In
ko
je
videla
,
da
se
ni
skoro
nič
odmaknil
od
sinove
postelje
,
ampak
vedno
pazil
na
vsak
dihljaj
,
tipal
,
kako
žila
bije
in
koliko
ima
glava
vročine
,
pritegnila
je
sama
sebi
,
da
ima
vendar
še
nekaj
očetovskega
srca
,
da
,
več
srca
ko
njen
mož
,
ki
se
še
jokati
noče
,
kadar
ona
veka
.
Ko
bi
le
še
majhno
za
njegovo
dušico
skrbel
in
ga
dal
prevideti
,
pa
bi
človek
htel
kakov
očenaš
moliti
zanj
,
mislila
je
.
Večkrat
jo
je
skušnjava
obhajala
,
da
bi
kar
sama
natihoma
šla
po
fajmoštra
,
da
bi
ranjenca
vsaj
izpovedal
,
ali
bala
se
je
,
da
bi
po
svoji
nepokorščini
službe
ne
izgubila
,
zato
je
jokaje
se
obljubo
naredila
,
da
bode
opuščenje
svoje
svete
dolžnosti
kakor
glavni
greh
pri
prvi
spovedi
povedala
.
Bolan
leži
,
milo
ječi
.
Narodna
pesem
Stric
Dolef
je
koj
potem
,
ko
je
Polesek
zapustil
,
začutil
vsakdanjo
potrebo
,
namreč
da
ne
bi
bilo
napačno
malo
zaspati
.
In
ker
mož
ni
bil
vajen
odrekati
svojemu
telesu
,
česar
mu
je
lahko
privoščil
,
ulegel
se
je
doma
pred
lopo
na
voz
in
je
spal
vse
jutro
do
trdega
dne
.
Tako
ni
utegnil
Slemeničanom
zgodaj
praviti
,
kaj
je
danes
to
noč
skusil
in
videl
.
Lovre
je
bil
zarana
vstal
in
je
po
svoji
navadi
sedel
na
klopi
pod
grajskim
orehom
.
Včerajšnje
skrbi
so
mu
bile
nekaj
znemar
prišle
,
tako
da
se
je
prav
z
veseljem
in
pridom
pečal
s
svojo
knjigo
.
Zdajci
je
zaslišal
krevsanje
nerodne
stopinje
po
peščenem
potu
proti
gradu
in
,
obrnivši
se
,
videl
je
znano
podobo
Krjavljevo
,
ki
je
naravnost
proti
njemu
so
pihal
.
»
Ali
ste
vi
tisti
,
ki
zna
gosposke
otroke
učiti
in
ki
ga
za
Kvasa
kregajo
?
«
vpraša
Krjavelj
,
ustopivši
se
predenj
.
»
Jaz
sem
tisti
,
ki
ga
v
mislih
imate
,
«
odgovori
Lovre
in
se
zasmeje
.
To
pak
Krjavlju
ni
bilo
pogodu
in
dejal
je
:
»
Slišite
me
,
vi
,
zakaj
se
mi
rigate
in
smejete
?
Jaz
sem
bil
na
vojski
,
na
morski
vojski
,
pa
se
mi
niso
smejali
,
to
vam
povem
.
In
pri
fajmoštru
sem
bil
,
pa
se
mi
niso
smejali
,
glejte
!
Samo
enkrat
so
se
mi
smejali
,
pa
so
bili
še
tačas
bolj
neumen
mož
ko
jaz
,
čeravno
znajo
točo
ustaviti
,
To
je
bilo
tačas
—
da
boste
tudi
vi
to
reč
vedeli
in
se
je
naučili
—
tačas
,
ko
smo
za
velikonočno
spoved
hodili
na
izpraševanje
iz
nauka
krščanskega
.
Pa
so
mislili
gospod
,
da
me
bodo
prav
ujeli
in
me
vprašajo
:
Krjavelj
,
pravijo
,
koliko
je
bogov
?
—
Nič
več
ko
eden
,
pravim
jaz
.
Kaj
nisem
dobro
povedal
?
«
»
Prav
dobro
.
«
»
Nu
,
«
pripoveduje
Krjavelj
dalje
,
»
potlej
malo
tobaka
v
nos
natlačijo
in
se
s
tisto
majolikasto
ruto
obrišejo
in
me
še
vprašajo
:
Krjavelj
,
pravijo
,
kje
pa
je
Bog
?
—
Jaz
pravim
:
Povsod
.
Oni
me
sprašajo
:
Tedaj
,
pravijo
,
če
je
povsod
,
ali
je
tudi
v
tvoji
hiši
?
—
Tudi
,
pravim
.
—
Ali
je
v
tvojem
hlevu
?
—
Tudi
.
—
Ali
je
v
tvoji
kleti
?
vprašajo
;
jaz
pa
pravim
:
Gospod
,
ne
bodite
hudi
name
,
v
moji
kleti
ni
Boga
;
nobenega
Boga
ne
najdete
v
moji
kleti
,
če
ga
tudi
z
vžgano
trsko
iščete
;
in
hudiča
ne
najdete
v
njej
,
čeprav
mrtvaške
bukve
v
roko
primete
.
Tako
sem
jim
bil
povedal
in
malo
so
šobo
napeli
in
dejali
:
Krjavelj
,
pravijo
,
Krjavelj
,
zakaj
ni
Boga
v
tvoji
kleti
?
Poprej
si
prav
povedal
,
da
je
povsod
,
zakaj
bi
ga
v
tvoji
kleti
ne
bilo
.
Jaz
pravim
:
Zato
ni
Boga
v
moji
kleti
,
ker
nobene
nimam
.
Tačas
so
se
mi
smejali
.
«
»
Zato
,
ker
si
jim
dobro
povedal
.
«
»
Kajneda
!
Pa
skoraj
bi
bil
pozabil
,
da
me
je
deseti
brat
Martinek
po
vas
poslal
,
«
pravi
Krjavelj
.
»
Kaj
bi
mi
pa
rad
?
«
vpraša
Lovre
.
»
Veste
,
kaj
bo
najbrž
?
Martinek
je
zbolel
,
leži
,
pri
kraju
je
ko
buča
v
zelniku
,
peté
bo
stegnil
.
Testament
mu
boste
zapisali
,
jaz
menim
!
«
Ker
je
Krjavelj
to
čudno
novico
tako
malomarno
pravil
,
kakor
bi
bila
vsako
uro
slišati
,
ni
mu
Kvas
za
prvega
verjel
.
Ali
Krjavlja
je
to
zopet
ujezilo
in
rotil
se
je
na
svojo
mater
in
svojo
morsko
vojaščino
,
da
resnico
govori
.
Tudi
je
bilo
vse
Kvasovo
odpovedovanje
,
da
ne
more
in
ne
utegne
od
doma
,
da
naj
koga
drugega
poišče
,
zastonj
,
kajti
Krjavelj
je
dejal
,
da
ne
sme
o
Martinkovi
bolezni
živi
duši
nič
povedati
razen
njemu
.
Do
ure
,
ob
kateri
se
je
slemeniška
družina
k
zajtrku
spravljala
,
bilo
je
še
precej
časa
in
pot
do
Krjavljeve
koče
ne
ravno
dolga
.
Zato
se
je
Kvas
naposled
napotil
s
svojim
tovarišem
proti
Obrhku
.
»
Veste
,
kaj
vam
pravim
,
«
dejal
je
medpotoma
Krjavelj
,
»
jaz
sem
mož
;
to
so
tudi
po
svetu
vedeli
in
vedó
.
Zakaj
sem
bil
pa
pomorski
vojščak
?
To
vas
vprašam
.
Stara
ciganka
,
Bog
ji
daj
špeha
in
masla
,
bila
je
pri
meni
že
pred
dolgo
leti
in
povedala
mi
je
za
tako
srečo
,
da
bom
,
preden
sveti
božič
pride
v
deželo
,
nekaj
podedoval
.
Morda
je
letošnji
božič
v
mislih
imela
.
Kaj
menite
vi
,
ki
ste
učen
fant
,
kakor
so
se
pri
Obrščaku
o
vas
menili
,
ali
bi
se
ne
dalo
tako
narediti
,
da
bi
jaz
za
desetim
bratom
kako
stvarco
dobil
?
On
ima
nekaj
srebrnih
kebrov
,
vi
boste
pa
testament
pisali
,
če
jaz
prav
mislim
.
Postavite
v
pisanje
take
besede
in
pokrižajte
jih
,
da
bom
jaz
tudi
kaj
dobil
.
Posebno
tiste
čevlje
bi
rad
,
ki
jih
ima
;
saj
vidite
,
da
bom
na
zimo
bos
.
In
Obrščaku
sem
trinajst
krajcarjev
dolga
naredil
,
te
bi
rad
plačal
,
zakaj
,
če
dolg
na
oni
svet
nesem
,
ko
bi
se
primerilo
,
da
bi
umrl
,
ne
bom
večnega
zveličanja
dosegel
.
Pa
še
eno
kozo
bi
si
tudi
rad
kupil
,
ko
bi
denar
imel
.
In
kamižolo
imam
raztrgano
,
glejte
,
komolec
mi
jo
je
preril
;
Brzetov
Tonek
pak
ima
eno
naprodaj
.
Kaj
,
ko
bi
se
kaj
denarja
dobilo
?
Naredite
vi
otorej
testament
,
saj
ne
maram
ravno
zastonj
,
nekaj
krajcarjev
vam
bi
htel
vreči
za
molk
in
poštenje
.
Nekaj
bo
,
vem
da
,
Martinek
sam
rekel
vpisati
,
če
ga
opomnite
,
nekaj
pa
sami
priznamovajte
.
«
»
Kaj
meniš
,
da
bi
bilo
prav
,
ko
bi
se
tako
naredilo
?
«
»
Oj
,
kako
ste
neumni
!
Tako
govorite
,
da
ni
ne
za
na
ramo
ne
za
na
voz
,
prav
tako
mislite
in
govorite
,
kakor
bi
po
temi
hodil
in
sence
iskal
!
Le
poslušajte
me
:
jaz
imam
dve
kozi
,
eno
mlado
,
eno
staro
—
Dimko
in
Marogo
.
Če
Marogi
pokladam
,
dam
ji
mrve
in
slame
,
kajne
?
Nu
,
če
ona
zboli
in
umrje
—
sveti
Luka
volovske
podobe
je
varuj
!
—
kaj
bo
v
jaslih
pustila
in
komu
?
Senó
bo
pustila
in
slamo
,
kajne
?
Pa
komu
?
Meni
ne
,
ki
sem
ji
ga
dal
in
ki
sem
gospodar
njen
,
zakaj
jaz
tega
ne
jem
;
ampak
Dimki
bo
pustila
,
ki
ž
njo
pri
enih
klinih
privezana
stoji
.
Ali
ne
bo
tako
,
ka-li
?
Kaj
pravite
?
«
»
To
bo
morda
vse
tako
,
Krjavelj
!
Ti
že
umeš
,
kakove
so
kozje
postave
,
jaz
ne
.
Ali
povedi
mi
najprvo
to
,
kaj
je
desetemu
bratu
,
kakovo
bolezen
ima
?
«
pravi
Lovre
.
»
Nič
,
zdaj
je
to
govoriti
,
koliko
mi
boste
v
Martinkov
testament
zaznamovali
.
Saj
vem
,
da
znate
,
če
le
hočete
;
zakaj
ljudje
govoré
takisto
,
da
ste
črno
šolo
študirali
in
še
hudobo
znate
zagovarjati
.
Zastonj
ne
bo
,
če
mi
dobro
storite
.
Ali
bom
enkrat
za
žganje
dal
,
da
ga
bova
pila
,
ali
vam
bom
kake
tri
tolste
polhe
prinesel
za
večerjo
—
še
ne
veste
,
kako
so
dobri
in
užitni
v
krompirju
kuhani
—
ali
bom
pa
poln
svinjski
pisker
smolnjaka
za
mazanje
kol
prinesel
v
grad
,
dobrega
,
oljnatega
,
da
se
bo
vlekel
od
kuhalnice
ko
dežni
curek
.
«
»
Le
tiho
bodi
,
Krjavelj
,
vsega
tega
ne
boš
nosil
.
«
»
Kaj
!
«
zadere
se
možanec
,
»
kaj
misli
kdo
,
da
ne
morem
ali
da
lažem
.
Vse
,
kar
jaz
rečem
,
je
tako
res
,
kakor
bi
pribil
in
privezal
s
klinom
in
s
trto
.
Le
stojte
,
da
vam
povem
eno
,
potlej
boste
spoznali
,
če
sem
jaz
resničen
mož
ali
je
kdo
drug
.
«
»
Že
vem
,
da
si
pravi
mož
,
le
povedi
,
kar
sem
te
vprašal
,
kako
bolezen
ima
Martinek
,
«
pravi
Lovre
.
»
Čakajte
no
,
saj
ne
gori
voda
in
obesil
se
ni
nihče
,
to
moram
razpovedati
,
kar
sem
začel
.
Jaz
sem
resničen
mož
.
Na
svete
Lucije
dan
so
Hrvatje
prašičev
gnali
—
ono
leto
je
bilo
,
ko
se
je
Izvirnikova
češnja
podrla
,
votla
je
bila
in
suha
in
stara
kakor
naša
vas
.
Pa
so
jih
gnali
po
poti
in
tepli
po
ščetinah
in
grd
kosorep
črn
pes
jim
je
poganjal
.
Tisti
kosorepi
pes
poganja
,
laja
in
leta
okoli
takistih
prašičev
kakor
sama
božjast
.
Jaz
pa
gledam
in
ogledujem
tisto
živo
žival
.
Kar
ti
jo
en
prašič
od
krdela
ubere
čez
njive
in
dirjiha
gor
za
mojo
hišo
in
proti
hosti
.
Jaz
ves
vesel
mislim
,
Bog
ti
daj
zdravje
,
prasé
,
ti
boš
v
hosto
ubežalo
.
Hrvatje
,
bogme
,
te
bodo
pustili
in
jaz
te
bom
našel
in
jedel
.
Ali
tisti
pes
kosorepec
leti
za
prašičem
in
ga
grozno
grize
in
ustavlja
.
Bil
je
že
klek
,
kmalu
ga
prižene
nazaj
,
pa
bil
je
ves
krvav
in
raztrgan
od
pasjih
zob
.
Komaj
je
hodil
.
Jaz
postopim
in
pravim
Hrvatom
:
Možje
,
pravim
,
vi
svinjski
prekupci
,
pravim
,
ta
žival
bo
crknila
,
preden
na
semenj
pridete
,
in
bo
!
Dajte
jo
meni
za
dar
božji
.
Srečo
boste
imeli
,
pravim
,
kamor
boste
prišli
.
Pa
mi
ga
niso
hoteli
dati
.
Kar
me
jeza
popade
in
pravim
jim
:
Šleve
hrvaške
,
skoporitci
,
šemeži
,
svinje
ženete
gor
,
svinje
boste
gnali
dol
,
prodali
ne
boste
nič
,
zato
ker
ste
nevoščljivi
.
In
kaj
se
je
zgodilo
?
Jaz
sem
tisti
večer
molil
na
čast
sv.
Lucije
in
ona
je
Hrvatom
tako
naredila
,
da
sem
jaz
resnico
govoril
.
Prekupci
niso
skoro
nič
prodali
na
semnju
.
Drugi
dan
sem
videl
,
da
so
več
gnali
nazaj
ko
tri
polovice
tistih
prašičev
.
«
»
Ali
bi
tudi
zdaj
sv.
Lucijo
prosil
,
da
bi
meni
škodo
naredila
?
«
»
Nemara
da
bi
jo
hotel
poprositi
.
Ona
me
ima
rada
,
to
sem
že
tačas
pri
tistih
prašičih
videl
.
«
»
Te
molitve
te
bom
odrešil
,
zakaj
nobenega
testamenta
ne
bom
delal
,
če
je
prav
Martinek
res
bolan
,
kakor
praviš
,
«
pravi
Lovre
.
To
je
Krjavlju
upanje
malo
potrlo
.
Prizadeval
si
je
po
svoji
najboljši
moči
Kvasa
prepričati
,
da
ni
na
to
ni
na
óno
stran
ne
bi
bilo
napačno
,
ko
bi
se
kaj
takega
napravilo
,
kar
je
on
želel
.
Ko
je
pa
videl
,
da
mu
noče
ničesar
obljubiti
,
obmolknil
je
in
se
jezno
držal
.
Tako
sta
prišla
do
Krjavljeve
hiše
,
katero
hočemo
bralcu
natančneje
pred
oči
postaviti
,
nekaj
zaradi
tega
,
ker
je
enakih
človeških
stanovanj
že
poredkoma
najti
po
Slovenskem
,
nekaj
pa
,
ker
smo
te
vere
,
da
se
je
naš
Krjavelj
,
vsem
njegovim
slabostim
in
pomanjkljivostim
vprek
,
vsaj
kateremu
izmed
bralcev
toliko
prikupil
,
da
bo
potrpljivo
bral
,
kje
in
v
kakovem
je
stanoval
.
Krjavljeva
hiša
je
njegovega
lastnega
dela
,
tedaj
ji
ne
moremo
zameriti
,
če
ni
po
nobenem
pravilu
stavljena
.
Ko
se
je
bil
ta
mož
za
trdno
namenil
stanovanje
zase
napraviti
,
ni
se
najprvo
usedel
in
mislil
,
kak
črtež
bi
si
naredil
,
po
katerem
bi
potlej
skladal
,
temveč
vgozdil
je
v
zemljo
štiri
stebre
pokončnike
,
prevezal
te
z
vprečnjaki
,
na
vsakem
koncu
brano
vtvoril
in
vrh
vsega
sleme
obesil
;
vse
to
je
delal
,
ne
da
bi
bil
vedel
,
kaj
bo
iz
tega
postalo
,
ali
hlev
ali
hiša
ali
oboje
.
Kakor
vsak
,
ki
dom
dela
,
želel
je
Krjavelj
,
da
bi
hitro
izdelal
,
pa
hotel
je
tudi
,
da
bi
bilo
dobro
.
Za
lepoto
mu
že
ni
bilo
toliko
,
več
za
gorkoto
.
Začel
je
med
tramovi
pokončnjaki
zidati
,
ali
bolj
prav
,
prostor
zadelovati
.
Pa
dasi
se
je
ilovnati
zid
precej
hitro
vzdigoval
od
tal
,
zdelo
se
mu
je
vendar
vse
to
dolgočasno
,
zato
je
naložil
v
zid
panjev
,
golí
,
okornih
skal
in
vsega
.
Zato
še
zdaj
,
ko
Krjavlja
več
ni
,
niso
stene
gladke
.
Streha
je
bila
sicer
le
ena
,
pa
mnogovrstna
,
kajti
Krjavelj
je
pokril
nekoliko
s
slamo
,
nekoliko
z
mahom
,
nekoliko
z
deskami
ali
s
pazderjem
,
po
vrhu
pak
je
imel
naloženo
kamenje
in
stara
kolesna
platišča
,
da
mu
ne
bi
sapa
strehe
trgala
.
Ker
Krjavelj
ni
bil
nobene
kamenite
vloge
v
zemljo
postavil
,
poobesila
se
je
bila
njegova
hiša
tako
na
zapadno
stran
svetá
,
da
je
Lovre
,
stopivši
skozi
duri
,
malo
mislil
,
ali
si
je
človek
tu
življenja
v
svesti
ali
ne
.
Še
bolj
čudno
je
bilo
to
stanovanje
od
znotraj
;
kajti
bilo
je
tukaj
vse
v
enem
,
hlev
,
izba
,
kuhinjska
shramba
in
klet
.
V
enem
kotu
sta
bili
privezani
dve
kozi
,
v
v
drugem
je
bilo
natovorjenih
dokaj
črnih
piskrov
krompirja
,
koškov
za
smolo
in
druge
ropotije
.
Tam
v
poslednjem
kotu
pak
je
na
slami
ležal
Martinek
Spak
.
Tja
v
kamro
,
tja
v
kamro
že
sije
prebeli
dan
,
pomenek
,
pogovor
še
ni
dokončan
.
Narodna
pesem
Ko
je
deseti
brat
začutil
,
da
je
Krjavelj
s
Kvasom
v
hišo
stopil
,
obrnil
se
je
od
stene
.
Videlo
se
je
,
da
mu
vsako
gibanje
veliko
težave
in
bolečine
dela
.
Lovre
je
obstrmel
,
ko
je
videl
,
kako
zelo
se
je
Martinek
od
sinoči
spremenil
.
Z
rjavega
lica
je
bila
kri
izginila
in
vseh
tistih
značajnih
prog
ni
bilo
po
obrazu
.
»
Ali
ste
prišli
?
Prav
je
,
da
ste
prišli
.
Krjavelj
,
primakni
gospodu
tisti
panj
,
naj
se
usede
,
«
pravi
deseti
brat
.
Lovre
je
zapazil
,
da
se
Martinku
ni
samo
način
govorjenja
sploh
(
poprej
ga
je
,
kakor
skoro
vse
ljudi
,
tikal
)
,
temveč
tudi
glas
spremenil
.
»
Krjavelj
,
idi
ven
,
midva
imava
svoje
pomenke
,
«
pravi
Martin
nadalje
.
Dasi
ne
posebno
rad
,
pobral
se
je
hišni
gospodar
Krjavelj
vendar
iz
hiše
,
poprej
pak
je
pol
skrivaj
namežikal
Kvasu
in
dejal
:
»
Kaj
sem
pravil
,
da
bo
testament
!
«
»
Martin
,
«
reče
Lovre
,
»
jaz
vidim
,
da
si
zelo
bolan
;
pošlji
po
zdravnika
.
Če
ti
kaj
manjka
,
nič
ne
skrbi
,
bode
se
že
dobilo
.
Zdravje
je
draga
reč
,
pa
nikdar
predraga
.
«
»
Za
take
ljudi
,
ko
ste
vi
,
zame
ne
!
Meni
noben
zdravnik
ne
pomaga
.
Moje
ure
so
se
stekle
.
«
»
Te
misli
ne
smeš
imeti
.
Ti
si
nisi
dal
sam
življenja
,
tedaj
nisi
gospodar
svoj
in
ne
veš
,
doklej
imaš
živeti
.
Kajne
,
da
privoliš
,
da
pošljem
po
Venclja
.
Na
Slemenicah
je
zdaj
,
koj
bo
tukaj
,
«
pravi
Lovre
.
»
Če
povem
,
da
imam
svinec
v
sebi
,
mislim
,
da
boš
tiho
—
prosim
,
ne
zameri
,
da
te
tičem
in
govorim
kakor
v
dnevih
svoje
neumnosti
.
Jaz
že
vem
,
zakaj
te
tičem
.
«
»
Svinec
?
«
vprašal
je
Lovre
.
»
Cel
strel
!
Pa
ne
vprašaj
dalje
,
odgovora
ne
boš
dobil
.
Kar
sem
staknil
,
to
je
zasluženo
.
Rad
grem
gor
k
svoji
materi
.
Upam
,
da
mi
bo
Bog
milostljiv
,
«
pravi
Martinek
.
»
Ali
bi
ti
ne
bilo
veliko
tolažbe
,
ko
bi
po
duhovnika
poslal
?
«
»
To
bom
že
oskrbel
,
«
pravi
Martinek
.
»
Tebe
bom
pa
nekaj
drugega
prosil
.
Veliko
ljudi
je
,
ki
so
me
radi
videli
,
in
marsikoga
sem
tudi
jaz
rad
imel
,
zaupal
pa
nisem
nikomur
.
Tebe
bi
bil
lahko
sovražil
zavoljo
tvojega
imena
in
rodu
,
ki
me
na
nekoga
domišlja
.
Toda
ko
sem
te
vprvič
videl
,
spoznal
sem
te
,
da
nisi
še
drugemu
svetu
podoben
,
zlasti
pa
enemu
človeku
ne
,
ki
ti
je
v
rodu
,
katerega
sem
pa
jaz
sovražil
žive
dni
.
Bog
mi
odpusti
ta
greh
!
Zato
sem
te
rad
imel
in
zato
sem
te
prosil
,
da
si
prišel
zdaj
k
meni
,
ko
mi
je
treba
človeka
,
kateremu
moram
nekaj
zaupati
.
Ali
smem
tebi
?
«
»
Če
ti
jaz
morem
kaj
storiti
,
storim
ti
z
veseljem
.
Vendar
,
če
imaš
kaj
posebnega
povedati
,
premisli
,
komu
poveš
.
Jaz
sem
ti
še
skoro
na
pol
tujec
.
«
»
To
ni
res
!
Ti
si
med
dvema
eden
,
ki
ni
verjel
,
da
sem
jaz
to
,
kar
sem
bil
na
videz
.
Eden
je
vedel
,
ti
si
pa
mislil
.
Rad
bi
šel
s
sveta
,
da
bi
to
med
vama
ostalo
.
—
Posezi
tu
v
zglavje
!
«
Lovre
poseže
v
zglavje
in
dobi
nekaj
v
ruto
zavitih
listin
.
Martinek
se
stegne
in
jih
vzame
v
roke
,
nekoliko
razvije
,
oko
se
mu
zasveti
in
poljubi
jih
:
»
Prijatelj
,
samo
ena
duša
je
bila
na
širokem
svetu
,
ki
je
mene
ljubila
,
kakor
bolj
ne
more
,
in
to
je
bila
—
moja
mati
.
Ona
je
te
črke
pisala
.
Smrt
imajo
v
sebi
,
zakaj
nekega
človeka
lahko
pogubé
.
In
vendar
jih
je
pisala
ljubezen
,
ljubezen
do
sina
!
«
Pri
teh
besedah
desetega
brata
je
Lovre
videl
,
da
se
mu
je
solza
utrnila
z
očesa
.
»
Ali
tvoja
mati
še
živi
?
«
vpraša
Martinek
.
»
Še
,
«
odgovori
Lovre
.
»
Kaj
pa
oče
?
«
»
Tudi
oče
še
živé
.
«
»
Ali
pa
ti
ljubiš
tudi
svojega
očeta
?
«
pravi
deseti
brat
.
»
Da
,
gotovo
ga
ljubiš
.
Srečen
človek
si
,
zakaj
nobena
reč
ne
žge
in
ne
peče
bolj
človeka
,
kakor
če
ima
očeta
in
ga
mora
sovražiti
.
«
»
Martin
,
ti
si
zelo
bolan
,
nikar
svojega
zdravja
še
bolj
ne
kvari
s
tem
,
da
si
enake
reči
domišljaš
,
«
dejal
je
Lovre
.
»
Domišljaš
?
Vprašam
te
,
prijatelj
,
ali
si
je
treba
domišljati
,
če
je
človek
vse
življenje
take
misli
in
skušnje
imel
.
Ti
boš
dejal
,
da
takega
ni
,
pa
pogledi
ga
,
ki
pred
teboj
leži
,
in
videl
boš
takega
človeka
.
Zdi
se
mi
,
da
sem
ti
več
povedal
,
kakor
sem
bil
namenjen
.
Tukaj
vzemi
to
pisanje
in
nesi
ga
na
Polesek
.
Tam
poišči
starega
gospodarja
in
daj
mu
vse
to
.
Reci
mu
,
da
sem
ga
pred
svojo
smrtjo
prosil
,
naj
mi
odpusti
.
Tam
gori
bom
ž
njo
vred
—
tako
mu
povedi
—
prosil
Boga
,
da
mu
bo
tudi
on
odpustil
.
Pa
zarotim
te
na
tvoje
poštenje
in
na
ljubezen
do
matere
,
katera
te
je
rodila
in
te
s
trudom
,
skrbjo
in
potrpljivostjo
odgojila
,
pomni
,
da
ne
pokažeš
te
reči
živemu
človeku
razen
njemu
.
Tudi
sam
je
ne
smeš
pogledati
.
«
Lovre
je
mislil
že
šop
spraviti
,
ko
se
je
Martinek
še
v
drugo
stegnil
in
rekel
:
»
Daj
,
še
enkrat
daj
edini
žalostni
spomin
moje
matere
.
Kadar
sem
imel
tole
v
roki
,
spomnil
sem
se
nje
,
kako
je
na
smrtni
postelji
slovo
od
mene
jemala
z
jokom
in
težkim
srcem
.
Tačas
sem
zaprisegel
,
da
se
bom
maščeval
.
Da
se
nisem
,
zahvaliti
se
imam
samo
njej
,
njenemu
dobremu
srcu
.
Deseti
brat
bi
bil
lahko
premožen
mož
,
ali
zaradi
nje
ni
mogel
biti
,
ki
je
v
revščini
in
nadlogi
živela
.
«
Vse
,
kar
je
Lovre
danes
slišal
in
videl
,
vse
to
se
mu
je
tako
čudno
in
posebno
zdelo
,
da
vsega
ni
mogel
razmotati
.
Pač
že
prej
ni
veroval
,
da
bi
bil
Martinek
v
istini
deseti
brat
z
vsemi
lastnostmi
,
katere
mu
je
kakor
takemu
ljudstvo
prisojalo
in
katere
si
je
sam
tako
dobro
prisvajal
.
Ali
zraven
vsega
tega
ni
nikdar
mislil
,
da
bi
bil
ta
človek
kaj
več
kakor
bistroglav
in
lokav
mož
,
ki
je
znal
morda
nekaj
iz
samopridnosti
ali
pa
iz
posebnega
veselja
vlastito
in
čudovito
živeti
ter
radoverne
ljudi
varati
.
Dasi
bi
mu
ta
ali
óni
prigodek
,
kdajšnje
Martinkovo
govorjenje
in
vedenje
bilo
lahko
misel
zbudilo
,
katere
se
je
ta
dan
prepričal
,
vendar
ni
prišel
do
tega
,
bodisi
da
mu
ni
bilo
mar
ali
pa
da
je
z
lastnimi
rečmi
imel
preudarka
dovolj
.
Nehoté
mu
je
tedaj
vstala
človeštvu
sploh
znana
slabost
zvedavosti
in
,
pozabivši
,
da
je
deseti
brat
bolan
,
dejal
je
:
»
Martinek
,
do
danes
te
nisem
poznal
natanko
.
Iz
tega
pak
,
kar
si
zdaj
govoril
,
posnamem
,
da
si
drugačno
življenje
preživel
,
kakor
sem
jaz
mislil
.
Za
vse
to
te
ne
vprašam
,
že
veš
,
zakaj
si
reč
zakrival
.
Samo
to
bi
rad
vedel
,
ali
ti
je
resnica
,
kar
si
prej
dejal
,
da
bi
namreč
mene
lahko
sovražil
zaradi
mojega
imena
in
rodu
.
«
»
Ti
si
Kvas
,
«
odgovori
Martinek
,
»
Kvas
se
pa
lako
spremeni
v
besedo
Kaves
.
Ti
si
iz
kraja
doma
,
kjer
je
neki
Kaves
doma
.
«
»
Na
imenu
in
domu
pač
ni
nič
,
Martinek
!
«
»
Vem
,
da
ne
,
prijatelj
,
vem
,
da
ne
;
če
je
človek
pošten
in
dober
,
ostane
pošten
in
časti
vreden
,
naj
ima
kazno
ali
nekazno
ime
.
Po
imenu
in
po
licu
jaz
ne
sodim
ljudi
.
Pa
to
pravijo
ljudje
,
da
na
lesniki
jabolko
ne
zraste
.
«
»
Potemtakem
ti
je
kdo
iz
moje
rodovine
kaj
žalega
storil
?
«
»
Meni
ne
,
meni
ne
!
«
odgovori
deseti
brat
ter
naenkrat
nekaj
bolj
resen
postane
.
Lovre
je
mislil
,
da
mu
njegovo
vprašanje
ni
ljubo
,
zato
je
obmolknil
.
Ko
tudi
Martinek
nekaj
trenutkov
ne
reče
nobene
besede
,
vstane
Kvas
in
pravi
:
»
To
pisanje
bom
že
izročil
,
kakor
želiš
,
ne
skrbi
.
Sicer
pa
bo
prišel
zdravnik
k
tebi
,
če
dovoliš
ali
ne
dovoliš
.
«
Martin
je
medtem
v
okajeni
leseni
strop
gledal
in
ni
poslušal
,
kaj
pravi
Lovre
.
Šele
ko
je
ta
mislil
oditi
,
poklical
ga
je
nazaj
in
dejal
:
»
Usedi
se
na
panj
nazaj
!
«
Lovre
se
je
domislil
,
da
ne
utegne
muditi
se
,
da
ga
bodo
v
gradu
pogrešali
,
vendar
se
ni
mogel
izgovarjati
.
Nekaj
mu
je
dejalo
,
naj
ostane
in
ustreže
možu
,
kateri
je
imel
pač
nekaj
zanimivosti
zanj
,
dasi
do
današnjega
dne
ne
več
kot
toliko
,
kakor
mika
vsak
original
mislečega
človeka
,
ki
hoče
poznavati
čudno
kodrčijo
tega
sveta
,
v
katerem
je
on
sam
en
del
,
čeravno
neznanljivo
manjši
,
kakor
si
v
svojem
egoizmu
včasih
domišlja
.
»
Od
kod
si
doma
in
kaj
je
tvoj
oče
,
to
sem
vedel
popred
,
preden
sem
te
videl
,
«
dejal
je
Martinek
.
»
Zdaj
te
pa
vprašam
,
ali
ne
moreš
vedeti
,
če
je
kdo
iz
tvoje
sorodovine
kdaj
šolal
se
.
«
»
Pač
!
«
dejal
je
Lovre
.
In
kakor
bi
mu
nekaj
na
um
padlo
,
pogleda
desetemu
bratu
v
obraz
.
Pa
dasi
je
bil
poslednji
postaren
na
videz
in
nagrban
,
toliko
let
,
kakor
bi
jih
bilo
za
potrdilo
njegove
hitre
misli
treba
,
ni
mogel
Martinku
prisoditi
.
»
Koliko
je
že
tega
in
kdo
je
bil
to
?
«
vpraša
Martinek
.
»
Jaz
sem
vedel
,
da
se
ne
motim
.
«
»
To
je
kakih
štirideset
ali
še
več
let
,
kar
se
ne
vé
zanj
.
Mislimo
,
da
je
umrl
.
Mojega
očeta
brat
je
bil
.
«
Ko
je
Martinek
to
slišal
,
uprl
se
je
z
levo
roko
v
zglavje
,
na
pol
usedel
se
in
s
čudnim
,
strmečim
glasom
dejal
:
»
On
je
tvoj
stric
!
«
Koj
po
teh
besedah
pa
se
zgrudi
na
posteljo
nazaj
.
Iz
tega
,
kako
je
usta
razvlekel
in
oči
zatisnil
,
videlo
se
je
,
da
ga
je
rana
hudo
zabolela
,
ko
je
nanagloma
sklonil
se
pokonci
.
»
Da
,
res
je
,
lahko
je
tako
,
«
govoril
je
potlej
Martinek
kakor
sam
s
seboj
.
»
Mislil
sem
za
gotovo
,
da
je
kaj
takega
.
Da
bi
bilo
pa
tako
,
stric
,
stric
—
tega
nisem
vedel
.
Da
,
v
enem
pismu
sem
našel
Kvas
,
drugod
je
Kaves
.
Ali
pa
veš
,
da
ni
še
kdo
drug
tvojih
prednikov
šel
od
doma
?
«
»
Nobeden
.
Tudi
za
tega
so
doma
pozabili
.
Le
dvakrat
sem
slišal
o
njem
praviti
.
Sicer
so
bili
vsi
kmetje
.
Moj
oče
je
bil
osem
let
star
,
ko
je
šel
óni
od
doma
.
Potem
se
ni
več
oglasil
.
Pa
kakor
vidim
,
ti
nekaj
več
veš
o
njem
.
«
»
Vem
,
vem
,
še
preveč
vem
!
«
pravi
Martin
nekako
zamolklo
.
»
Ker
te
zdaj
še
bolj
poznam
,
moram
ti
zgodbo
povedati
,
katere
nisem
drugemu
ko
sam
sebi
še
nikoli
pravil
,
da
boš
tudi
ti
vedel
,
kdo
sem
jaz
.
«
Ker
je
povest
Martinkova
precejšno
dolga
,
stavimo
jo
blagovoljnemu
bralcu
v
naslednji
odstavek
.
On
,
ki
je
sam
bil
ljubi
moj
,
on
,
ki
je
pravi
oče
tvoj
,
šel
je
po
svetu
,
Bog
ve
kam
,
tebe
in
mene
ga
je
sram
!
Prešeren
Že
je
tega
nekaj
let
—
tebe
in
mene
še
ni
bilo
ko
je
v
poglavno
mesto
naše
dežele
prišel
mlad
doktor
,
zdravnik
;
imenoval
se
je
Peter
Kaves
.
Ni
mi
treba
praviti
,
da
je
bil
to
tvoj
stric
.
Zakaj
je
svoje
rodovinsko
ime
spremenil
,
tega
ne
vem
.
Mislim
,
da
mu
ni
bilo
všeč
in
hotel
se
je
bolj
učenega
napraviti
.
Hitro
je
bil
znan
po
mestu
kakor
najboljši
svojega
poklica
.
Imeli
so
ga
za
najbolj
učenega
in
res
je
ozdravljal
ljudi
,
ki
so
imeli
take
hromote
,
da
že
zdravja
niso
več
upali
.
Tako
se
je
raznesel
glas
o
njem
tudi
po
okrožju
.
Nekega
dne
je
dobil
povabilo
,
naj
pride
v
graščino
,
ki
je
bila
kake
tri
ure
od
mesta
proč
.
Obenem
se
mu
je
s
prošnjo
vred
poslal
voz
.
Ker
je
ravno
utegnil
,
šel
je
še
tisto
uro
.
Plemenitaš
Strug
—
tudi
ime
smem
povedati
,
ker
je
ta
rodovina
do
današnjega
dne
že
vsa
pomrla
—
Strug
ga
je
prijazno
sprejel
in
mu
naznanil
,
da
je
njegova
stričnica
,
bratova
hči
,
katero
pa
kakor
za
lastno
ima
in
ljubi
,
že
več
časa
na
očeh
bolna
.
Tudi
mu
je
tako
povedal
,
da
je
doktor
lahko
umel
,
da
ne
gleda
za
noben
,
še
tako
velik
denar
,
če
se
le
deklica
ozdravi
.
Doktor
Kaves
je
bil
denarja
lakomen
.
To
je
