takodaleč
je
ni
smel
truditi
,
zato
je
hodil
ob
bergli
,
da
je
varoval
nogo
.
Petdeset
korakov
ni
napravil
po
cesti
,
ko
se
je
moral
ustaviti
.
Začel
ga
je
polivati
pot
.
Naslonil
se
je
ob
plot
pri
cesti
,
odložil
palico
in
si
brisal
čelo
.
Pogledal
je
nazaj
po
cesti
,
katero
je
prehodil
in
spoznal
je
,
da
bi
vrgel
šolar
kamen
tako
daleč
.
—
Do
potu
sem
se
strudil
in
sem
skoro
na
istem
mestu
.
—
In
bridko
je
bilo
Petru
.
Ljudje
so
na
svetu
,
ki
se
trudijo
do
potu
in
so
na
veke
kakor
zasuti
do
vratu
na
istem
mestu
.
In
kadar
se
ganejo
,
ne
morejo
dalje
,
ampak
čutijo
,
kako
se
pogrezajo
,
kako
jim
pesek
leze
po
vratu
in
se
bliža
ustnicam
in
preti
,
da
jih
zaduši
in
zasuje
.
V
tovarni
je
zatulil
rog
.
—
Torej
četrt
ure
sem
se
kopal
in
rinil
to-le
ped
ceste
!
Da
,
mi
smo
tisti
—
mi
delavci
hodimo
vsi
po
berglah
.
Zdrave
noge
krčimo
v
kolenih
in
drsamo
dalje
—
pravzaprav
se
le
vrtimo
v
kolobaru
—
po
berglah
.
Kadar
smo
lačni
in
trudni
,
hočemo
seveda
dalje
,
k
bolj
polni
skledi
.
Ali
vselej
se
nam
začne
vdirati
pod
nogami
,
bojimo
se
,
da
se
ne
pogreznemo
,
in
zadovoljni
visimo
na
berglah
,
da
nas
lahko
vrže
in
izpodbije
vsak
fantiček
,
ki
teče
hitro
mimo
nas
očetu
po
frakelj
pijače
.
—
Oj
žival
,
zakaj
ležeš
sama
pod
jarm
?
Ne
,
saj
ni
res
!
Žival
ne
gre
nobena
prostovoljno
pred
ojnice
,
žival
se
brani
...
Samo
človek
se
ne
brani
.
Samo
mi
smo
tako
abotni
,
da
se
obešamo
na
bergle
in
stokamo
ob
potu
,
kakor
da
bi
ne
mogli
dalje
.
Moč
imamo
in
ta
moč
je
naša
—
pa
hodimo
s
sključenimi
nogami
in
dvigamo
ponižne
oči
,
kdaj
se
odpre
okno
v
drugem
nadstropju
in
pred
nas
prileti
plesniva
skorja
.
„
Na
noge
!
Proč
bergle
,
proč
ponižne
poglede
,
na
noge
,
na
zdrave
noge
stopi
vsak
in
krepko
ter
široko
se
prestopi
,
da
bo
zemlja
zabobnela
pod
našimi
nogami
—
—
—
“
Peter
je
začel
misliti
glasno
.
Zaslišal
je
samega
sebe
,
lastne
besede
so
ga
prebudile
,
ki
so
mu
pretrgane
uhajale
čez
ustnice
.
Zato
se
je
ozrl
po
cesti
,
okrenil
se
je
nazaj
čez
plot
.
Iskal
je
skritega
poslušalca
,
ki
je
vjel
njegove
besede
in
bi
izdal
njegove
misli
in
načrte
ter
mu
izpodbil
noge
,
da
bi
telebil
na
grudo
in
se
pobil
na
smrt
.
Peter
ni
videl
nikogar
.
Zadovoljen
je
podstavil
zopet
berglo
in
se
gugal
naprej
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
gre
že
lažje
in
da
se
je
nerodne
opore
privadil
.
—
—
Bližal
se
je
razpotju
,
kjer
se
loči
pot
proti
hiši
,
kjer
je
imel
sam
stanovanje
v
podstrešni
izbi
od
ceste
,
ki
vodi
do
hišice
Maretkine
matere
.
„
K
materi
mi
je
velela
—
Šel
bi
,
in
tudi
grem
.
Samo
večerje
ne
počakam
.
Ne
,
danes
že
ne
morem
—
in
jutri
tudi
in
tako
dolgo
še
ne
,
da
se
nekaj
zgodi
.
Zakaj
sem
danes
Maretko
prašal
?
Ne
bi
je
bil
smel
.
Bolje
je
zame
,
da
je
ne
vidim.
Če
govorim
z
njo
,
sem
vroč
in
mehak
kakor
železo
v
Martinovi
peči
—
In
tak
ne
smem
biti
!
Sedaj
ne
—
Potem
pač
—
kasneje
—
ko
dosežemo
...
Ko
dosežemo
?
“
Bergla
je
obstala
,
Peter
je
segel
po
veliko
plavo
ruto
in
si
brisal
čelo
.
Pa
čelo
ni
bilo
potno
.
Mehanično
je
potegnil
večkrat
s
plavo
ruto
pod
okrajci
klobuka
.
Ko
dosežemo
?
Berglo
je
izpodmaknil
in
se
naslonil
nanjo
z
obema
rokama
.
Pogledal
je
na
stezo
,
ki
se
loči
ob
razpotju
od
širje
ceste
.
In
ta
steza
proti
njegovemu
stanovanju
je
ginila
boljinbolj
v
njegovem
vidu
in
izginila
v
suhi
praproti
in
od
snega
povaljani
travi
.
Če
dosežemo
?
Tale
steza
ne
doseže
nikoli
hišice
tukaj-le
gori
in
vendar
je
to
moja
steza
,
moja
pot
—
in
če
hodim
po
svoji
poti
k
svojemu
domu
,
ne
morem
,
ne
dosežem
nikoli
cilja
tukaj-le
gori
—
cilja
,
ki
je
v
njenem
srcu
...
Če
dosežemo
?
Včeraj
so
prosili
prvi
pri
vodstvu
.
In
kako
lepo
je
prosil
Jerneje
!
Jerneje
Strah
tako
lepo
govori
in
tako
ponižno
zna
prositi
.
In
kako
malo
so
prosili
vodstvo
!
Pravzaprav
tako
,
kakor
prosi
berač
pri
kmečki
omari
,
da
mu
da
gospodinja
vevničico
ajdove
moke
v
vrečo
.
Beračili
so
—
pa
imajo
pravico
zahtevati
.
Uro
—
dve
uri
več
dela
—
zastonj
,
brez
nagrade
in
povečanega
plačila
...
In
nadzornik
jih
je
zapodil
sirovo
—
ravnatelj
pa
milostno
potolažil
,
da
so
slabi
časi
.
In
tako
so
dosegli
vsi
tisti
—
prvi
seveda
Jerneje
Strah
—
v
črnih
bukvah
—
črno
piko
.
Jernejec
—
Strah
si
,
pa
se
bojiš
!
Če
si
Strah
,
naj
se
te
drugi
bojé
!
Drugače
bo
—
Dosežemo
.
Bergle
proč
!
Peter
je
sedel
pred
hišico
in
se
pogovarjal
z
Maretkino
materjo
.
Govorila
sta
o
gorkem
solncu
,
o
podaljšanem
dnevu
,
o
bolezni
in
o
otrokih
sosedovih
.
Dolgo
je
sedel
Peter
ob
starici
,
pospremil
jo
je
v
sobo
,
ko
je
zaželela
,
nato
je
pa
šel
domov
.
Njegova
sobica
je
bila
,
kakor
jo
je
bil
pustil
.
Vogel
kruha
se
je
posušil
in
razpokal
na
mizi
,
po
stolu
in
omari
se
je
bilo
nabralo
nekaj
prahu
,
in
nad
posteljo
se
je
guncal
v
lepi
,
tankostkani
mreži
dolgokraki
pajek
.
Peter
je
sedel
truden
k
mizi
.
Pretipal
je
obveze
na
nogi
.
Nekoliko
ga
je
bolelo
.
Preveč
se
je
utrudil
.
Zato
je
legel
na
posteljo
.
K
sebi
je
potegnil
zavoj
časnikov
in
nekaj
drobnih
knjižic
.
Začel
je
listati
in
brati
.
Ponavljal
je
mnogo
odstavkov
,
izgovarjal
besede
polglasno
,
kakor
bi
se
učil
iz
glave
.
Ko
se
je
zmračilo
,
Peter
ni
prižgal
luči
.
Vstal
je
in
šel
k
oknu
.
Čakal
je
nekoga
.
Pri
vsakem
koraku
,
ki
se
je
oglasil
kje
spodaj
,
ob
vsaki
besedi
se
je
nagnil
bliže
nad
okno
in
je
nemirno
poslušal
.
Morajo
priti
.
Seveda
—
saj
so
možje
.
Štirje
danes
,
štirje
jutri
in
štirje
pozneje
—
Vsi
naenkrat
ne
smejo
—
da
ne
bo
sumljivo
.
Hm
!
Skrivamo
se
v
temo
,
kakor
tatovi
,
mi
,
ki
iščemo
samo
pravice
.
Tatovi
,
očitni
tatovi
pa
hodijo
po
solncu
in
se
vozijo
v
kočijah
...
Spodaj
so
šli
koraki
.
Da
—
prihajajo
!
Danes
prvi
—
jutri
drugi
—
,
malo
nas
je
doslej
,
samo
dvanajst
—
kakor
apostolov
.
Počasi
so
se
vrata
odprla
,
štiri
črne
sence
so
se
zbrale
krog
Petra
.
—
Iz
zemlje
je
puhtela
od
juga
in
od
solnca
izvabljena
božajoča
sopara
,
ki
po
pregnani
zimi
vleče
vun
pod
zjasnjeno
nebo
.
Prve
travice
so
pribodle
skozi
rušje
,
beli
zvončki
so
odprli
kelihe
.
Povsod
so
se
odpirala
okna
,
vse
je
hitelo
na
solnce
iskat
tiste
gorkote
,
ob
kateri
se
pordi
lice
,
dvignejo
prsi
in
zvedri
težka
glava
.
Dr.
Sluga
je
slonel
pri
odprtem
oknu
.
Solnce
ga
je
obsevalo
,
vlažen
jug
je
igral
z
njegovimi
lasmi
in
polnil
sobe
z
vonjajočo
vlago
ter
pregnal
iz
vseh
kotov
pusto
plesnobo
,
ki
se
je
izkadila
pozimi
iz
peči
in
se
zajedla
po
stanovanju
.
Zdravnik
je
zaklopil
knjigo
in
jo
vrgel
na
mizo
.
Obslonel
je
v
neki
sladki
melankoliji
.
Delati
se
mu
ni
ljubilo
.
Volnena
lenoba
je
ovila
njegove
ude
.
Želel
si
je
miru
,
da
bi
sanjal
na
solncu
,
sanjal
karkoli
že
brez
reda
in
volje
.
Želel
si
je
pa
hkrati
tudi
družbe
,
človeka
,
ki
bi
z
njim
govoril
popolnoma
vsakdanje
stvari
;
samo
da
bi
bil
dober
,
da
bi
brez
zlate
tehtnice
lahko
govorila
,
karkoli
bi
si
domislila
.
In
danes
je
res
čakal
takega
človeka
.
Pogledal
je
že
večkrat
na
uro
in
se
ozrl
skozi
okno
.
Prosenec
mu
je
obljubil
,
da
ga
obišče
.
Vedel
je
gotovo
,
da
pride
.
Kar
je
adjunkt
obljubil
,
je
izpolnil
.
Samo
precej
bi
ga
rad
.
Skoro
jezilo
je
doktorja
,
da
še
ni
nihče
potrkal
...
Vsak
ropot
ga
je
zvabil
k
durim
,
da
bi
zaklical
in
hkrati
odprl
vrata
,
ker
je
vedel
,
da
drugi
ne
pride
,
ne
sme
priti
—
čaka
in
mara
samo
njega
.
Slednjič
je
vendar
stal
Prosenec
sredi
sobe
.
V
veliki
desnici
je
držal
prijateljevo
roko
,
z
očmi
je
pa
sodil
in
ogledaval
stanovanje
.
„
Saj
stanuješ
kakor
grof
!
“
„
Za
silo
!
Odloži
in
sedi
!
“
Prosenec
je
vrgel
svršnik
na
stol
in
nanj
poveznil
širokokrajni
klobuk
.
„
Izvoliš
piva
?
“
„
Karkoli
—
ali
pa
nič
!
Samo
na
solnce
greva
—
k
oknu
!
“
Prosenec
je
potegnil
mizico
k
oknu
,
postavil
ob
njej
dva
stola
,
in
prijatelja
sta
sedla
tako
,
da
ju
je
grelo
solnce
v
hrbet
.
„
Prijatelj
,
to
ti
rečem
,
pomlad
je
nekaj
posebnega
!
Veselim
se
je
,
kakor
otrok
pomaranč
,
bojim
pa
kakor
nesreče
!
“
„
Zakaj
bi
se
je
bal
!
—
Dobrodošla
!
“
Izpila
sta
vsak
čašo
plzenca
.
„
Zakaj
se
je
bojim
?
Zato
ker
postanem
vselej
spomladi
nekoliko
prismojen
!
“
„
Recimo
vesel
,
kakor
vsak
.
Vpliv
predramljene
narave
!
“
„
Prismojen
,
le
ostaniva
pri
tem
izrazu
.
Prismojen
zato
,
ker
se
neke
spomladi
gotovo
tako
izpozabim
,
da
se
oženim
.
In
to
je
tisti
strah
,
ki
mi
ga
prinese
vsaka
pomlad
!
“
„
Če
se
pametno
oženiš
,
to
pač
ni
strah
.
Večno
vendarle
ne
boš
kolovratil
po
svetu
samski
.
Če
si
pa
spomladi
najbolj
dovzeten
za
prihod
ljubezni
,
odpri
ji
vrata
!
“
„
Odpiraj
jih
le
ti
,
jaz
nisem
zato
.
Pri
vseh
svojih
lumparijah
sem
vendar
toliko
pošten
,
da
ne
bom
rinil
nikogar
s
seboj
v
nesrečo
!
“
„
Saj
ne
veš
!
“
„
Še
predobro
.
—
Sedaj
kaj
drugega
,
če
ne
,
ti
uidem
.
—
Aj
,
to
solnce
!
Čaj
,
na
okno
se
naslonim
!
“
Prijatelja
sta
se
naslonila
na
blazinico
,
prižgala
smodke
in
govorila
.
Pod
odknom
so
se
pojavili
kontrolorjevi
.
Butalič
je
vodil
otroka
za
roko
,
Seme
je
spremljal
gospo
in
ji
zagotavljal
,
da
se
maščuje
nad
zdravnikom
,
ker
jo
je
tako
kruto
žalil
.
Zdravnik
se
družbi
vljudno
prikloni
.
Vsi
so
mimogrede
pogledali
na
okno
,
kontrolor
je
nekaj
zamrmral
—
odzdravil
mu
ni
nihče
.
Sluga
je
osupnil
in
odstopil
nekoliko
od
okna
.
Prosenec
se
je
pa
glasno
zasmejal
.
Na
njegov
smeh
se
je
ozrla
vsa
družba
z
jeznimi
pogledi
na
adjunkta
,
ki
je
mirno
kadil
in
gledal
na
cesto
.
Luci
je
bila
strašno
užaljena
.
„
Gospod
nadzornik
,
kdo
je
ta
impertinentni
človek
?
“
„
Oprostite
,
milostna
,
za
nekaj
trenotkov
!
“
Seme
se
je
obrnil
in
z
jeznimi
koraki
šel
po
poti
proti
vratom
,
ki
so
vodile
v
tvornico
.
„
Kaj
se
ponujaš
in
siliš
tem
ljudem
?
Si
videl
,
kako
te
prezirajo
!
Ne
bodi
šlevast
?
Kaj
pa
imate
?
“
„
Kaj
imamo
?
Nič
!
Čisto
nič
!
Saj
že
en
teden
nisem
govoril
z
nobenim
!
“
„
Nekaj
je
pa
vendar
!
Si
videl
te
obraze
?
Vsak
posebe
ti
je
dal
klofuto
!
“
„
Če
zaradi
otrok
?
“
—
—
—
„
Zaradi
otrok
?
Si
jih
razžalil
,
oštel
?
“
„
Posvariti
sem
jih
hotel
—
razumeš
—
hotel
samo
,
ker
sta
mi
iztikala
tu
po
omari
.
Pa
sta
zagnala
glasen
krik
in
bežala
potem
k
mami
!
“
„
Ali
ne
veš
,
da
manj
boli
,
če
mater
s
polenom
,
kakor
njenega
otroka
s
pogledom
?
Causa
sufficiens
!
Toda
sedaj
glej
,
da
si
mož
!
Če
se
ponižaš
pred
temi
ljudmi
,
potem
prodaj
diplomo
branjevki
,
da
zavije
fige
vanjo
!
“
Nekdo
je
rezko
potrkal
.
„
Slobodno
!
“
Nadzornik
je
vstopil
.
Na
njegovem
čelu
je
bil
pečat
nadute
predrznosti
,
v
obrazu
se
je
treslo
veliko
razburjenje
.
„
Gospod
doktor
,
prosim
ene
besede
z
Vami
!
“
„
Izvolite
!
Moj
prijatelj
,
gospod
pristav
,
ne
sliši
nič
,
kaj
ne
?
“
„
Mene
ni
tukaj
!
“
Prosenec
se
je
naslonil
skozi
okno
.
„
Med
štirimi
očmi
,
prosim
!
“
„
Da
,
med
štirimi
!
Gospoda
ni
tukaj
!
Prosim
,
izvolite
!
“
Nadzornik
je
bil
jezen
.
„
Dobro
.
Ali
Vam
je
znano
,
da
ste
Vi
razžalili
obitelj
kontrolorjevo
,
osobito
gospo
,
ker
ste
bili
kruti
z
otrokoma
?
“
„
Ali
Vam
je
znano
,
gospod
nadzornik
,
da
Vas
to
čisto
nič
ne
briga
?
“
„
Jaz
bi
ga
bil
že
vun
vrgel
,
“
je
zamrmral
adjunkt
skozi
okno
.
„
Gospod
doktor
,
jaz
sem
intimen
prijatelj
kontrolorjev
,
torej
je
moja
dolžnost
—
—
—
“
Adjunkt
se
je
obrnil
pri
oknu
in
se
zasmejal
z
globokim
basom
.
Seme
je
drgetal
gneva
.
Stopil
je
korak
proti
Prosencu
.
„
Nadzornik
Egon
Seme
,
c.
in
kr.
rezervni
častnik
.
“
„
Pristav
Prosenec
in
tako
dalje
—
kakor
Vi
!
“
„
Vi
ste
se
smejali
prej
skozi
okno
,
sedaj
se
zopet
smejete
.
Povejte
,
zakaj
?
“
Glas
se
mu
je
tresel
.
Prosenec
je
pa
kadil
in
se
ni
ganil
od
okna
,
kjer
je
slonel
s
hrbtom
na
solncu
.
„
Imam
pač
tako
navado
,
da
se
vsakemu
lažnivcu
smejem
.
“
„
Kaj
?
Kdo
je
lažnivec
!
Ali
ste
Vi
mož
,
ko
ste
rekli
,
da
Vas
ni
tukaj
,
sedaj
se
pa
meni
posmehujete
?
Vi
me
žalite
?
“
„
Morda
—
če
je
takega
pobiča
sploh
mogoče
žaliti
?
“
Seme
je
prebledel
.
Drhteča
roka
je
segla
v
žep
.
Potegnil
je
pa
prazno
iz
njega
.
Nato
je
skoro
zacvilil
:
„
Na
svidenje
!
“
in
je
izhrumel
skozi
vrata
.
Prosenčev
bas
ga
je
spremil
.
„
Kaj
si
mislil
?
Seme
te
pozove
!
“
„
To
hočem
!
“
„
Ali
sprejmeš
?
Saj
si
bil
na
Dunaju
principielni
nasprotnik
boja
?
“
„
Beži
,
beži
—
principielni
nasprotnik
!
Saj
sem
še
danes
.
Ali
takega
razposajenega
fantička
je
treba
nabiti
,
da
je
priden
!
“
„
Meni
je
zelo
neljuba
ta
stvar
!
“
Zdravnik
je
bil
razburjen
in
je
hodil
po
sobi
.
„
Tega
bi
ne
bilo
treba
,
dragi
moj
Lukec
!
“
„
Ne
bodi
mila
Jera
in
ne
štuli
mi
obraza
v
gube
,
kakor
bi
tuhtal
,
koliko
funtov
so
tehtali
Aristotelovi
možgani
.
Pameten
bodi
in
meni
lepo
čedno
hvaležen
.
Daj
še
piva
!
Da
Semena
nahrulim
,
to
sem
sklenil
že
zadnjič
,
ko
si
mi
pravil
o
vajinem
ljubeznivem
razmerju
.
Jasno
je
pa
,
da
bi
bila
vidva
prej
ko
slej
treščila
skupaj
morda
že
danes
.
In
ker
se
misliš
ženiti
,
bi
bilo
vendar
škoda
tvojega
lica
,
če
bi
ti
ga
Seme
razčehal
.
Zato
sem
si
Semena
izposodil
danes
jaz
,
da
mu
za
vedno
preženem
veselje
do
pozivanja
!
Na
zdravje
!
Misli
kaj
pametnega
!
Neumnosti
pusti
zame
!
“
Zdravnik
se
še
ni
umiril
.
Zadeva
mu
je
bila
sila
neugodna
.
Žaljen
je
bil
tudi
njegov
ponos
,
češ
,
ko
bi
se
zdelo
vendarle
tako
,
kakor
bi
on
naprosil
adjunkta
,
da
se
bije
zanj
...
—
Ne
,
tega
ni
bilo
treba
.
Prosenec
je
ogrnil
suknjo
in
odhajal
.
Vinko
ga
je
spremil
po
dvorišču
v
park
.
Še
enkrat
je
poudaril
,
da
mu
je
neljubo
,
ker
se
je
Prosenec
zapletel
v
stvari
,
ki
se
ga
prav
nič
ne
tičejo
.
Toda
adjunkt
je
bil
dobre
volje
in
ni
hotel
nič
slišati
o
tem
.
Ko
je
zagledal
v
parku
Pavlo
,
ki
je
sedela
na
klopici
,
se
je
poslovil
z
dovtipom
in
z
dolgimi
,
počasnimi
koraki
stopal
proti
mestu
.
Veliki
svršnik
je
frfotal
na
dolgi
,
suhi
postavi
kakor
bandero
.
Dr.
Sluga
je
šel
nekaterekrati
po
zvinkanih
potih
v
parku
.
Skozi
grmičevje
,
ki
je
šele
poganjalo
popje
,
je
videl
Pavlo
,
ki
je
sedela
na
solncu
in
pletla
.
Večkrat
je
prenehala
in
položila
pletenje
v
naročje
,
potem
se
pa
zamislila
nekam
v
daljavo
.
Jasno
solnce
,
vzorna
postava
Pavle
,
neko
pomladno
razpoloženje
je
vleklo
zdravnika
vedno
bolj
proti
klopici
,
kjer
je
sedela
gospodična
.
Krog
drevja
je
že
poveval
probujajoči
vzduh
,
pod
lubjem
je
vrelo
,
nekateri
popki
so
že
počili
in
konica
drobnega
lista
je
pogledala
iz
zavojčka
.
Kar
naenkrat
,
kar
čez
noč
bo
prišlo
,
zašumelo
bo
,
in
ves
park
bo
venčan
z
mladim
življenjem
.
Tedaj
je
mislil
Vinko
,
če
ni
on
to
grmičevje
,
ta
kostanj
,
ona
platana
.
Tudi
on
čuti
v
sebi
,
da
se
nekaj
razvija
,
da
zahteva
v
solncu
njegovega
življenja
pomladi
,
ki
bo
vsa
posuta
s
cvetjem
,
ki
prežene
tiho
osamljenje
in
zapoje
ob
njem
kot
tisoč
škrjančkov
nad
mokrimi
brazdami
.
In
pogled
je
šel
za
solnčnim
žarkom
skozi
gole
vejice
in
tam
obtičal
na
pordelem
licu
in
zadrhtel
na
trepetajočih
kodrih
,
ki
jih
je
zibala
sapa
.
Ta
pogled
je
pa
stkal
tajno
vrvico
,
ki
ga
je
vlekla
in
zapletala
gosteje
in
gosteje
,
po
ovinkih
ga
je
vodila
,
dokler
ni
potekla
skoro
popolnoma
in
je
Vinko
stal
pred
Pavlo
.
„
Kako
ste
pridni
!
“
Komaj
je
izrekel
konvencionalno-banalni
stavek
,
se
ga
je
že
ustrašil
in
sram
ga
je
bilo
.
Pavla
ga
je
iskreno
pogledala
in
takoj
obrnila
oči
zopet
v
delo
.
„
Kaj
ne
,
gospod
doktor
,
kako
je
prijetno
v
parku
!
Boste
videli
,
ko
vse
ozeleni
?
“
„
Verujem
.
Tega
komaj
čakam
!
“
„
Poglejte
tamle
pod
španskim
bezgom
je
napravil
papa
senčnico
.
Poleti
se
tako
zaraste
,
da
je
kar
mračno
v
njej
.
Tam
sem
najraje
.
“
„
Jaz
si
tudi
kje
poiščem
sence
,
kamor
se
bom
hodil
hladit
in
brat
.
“
„
Lepše
ne
dobite
,
kakor
je
naše
senčnica
!
“
„
Žal
,
ta
je
samo
Vaša
!
“
„
Vaša
tudi
!
“
„
Kadar
bo
prazna
,
kaj
ne
?
“
„
Tudi
sicer
!
“
„
Ko
bi
postavim
gospica
tam
mirno
delali
,
pa
bi
prišel
motit
.
“
„
Gospod
doktor
,
Vi
me
ne
boste
motili
,
vi
ne
motite
nikoli
!
“
Pavla
je
dvignila
glavo
in
pogledala
zdravniku
v
lice
s
tako
jasnimi
in
kipečimi
očmi
,
da
je
Vinko
vztrepetal
v
srcu
.
Zdela
se
mu
je
Pavla
,
kakor
bi
šele
prvič
stopila
izza
mračno
prosojne
zavese
priučenih
manir
ter
razgrnila
pred
njim
vso
lepoto
svoje
bogate
narave
.
Vinko
se
ji
je
priklonil
,
ona
je
zardela
,
hitro
sklonila
glavo
in
oči
napol
zaprla
.
Tedaj
ji
je
zdrsnil
iz
naročja
klopčiček
in
je
padel
na
tla
.
Oba
hkrati
sta
segla
ponj
in
ob
tem
sta
se
srečali
njuni
lici
in
se
doteknili
roki
.
Oba
sta
čutila
nekaj
skrivnostnega
,
oba
je
spreletelo
kakor
iskra
prihajajoče
nepoznane
bodočnosti
.
In
vendar
sta
se
oba
zatajila
in
zagrnila
čez
srce
,
iz
katerega
je
silila
resnica
na
dan
,
vsakdanji
pogovor
o
bližajoči
se
pomladi
in
o
rožah
.
Slednjič
ga
je
vendar
pričakal
.
Adjunkt
Prosenec
je
stopil
v
kavarno
z
izredno
trdim
korakom
,
da
se
je
obmizje
pri
vratih
ozrlo
in
mu
pogledalo
v
obraz
.
Adjunkt
je
imel
čelo
med
obrvmi
zgubano
,
dolgi
brki
so
mu
viseli
navpično
ob
ustnicah
navzdol
.
V
obrazu
mu
je
žarela
rdečica
.
Držal
je
še
za
kljuko
pri
vratih
,
ko
je
z
dolgim
pogledom
premotril
kavarno
in
se
podal
z
dolgimi
koraki
proti
mizici
,
kjer
je
sedel
doktor
Sluga
.
Klobuk
je
nasadil
na
vrh
stojala
.
Na
čelu
se
je
držal
šop
potnih
las
,
katere
je
pogladil
kvišku
z
dolgimi
prsti
.
„
Vroče
ti
je
!
Kaj
si
tekel
?
“
„
Tekel
še
nisem
nikoli
in
tudi
ne
mislim
.
Poglej
!
“
Pomolil
mu
je
čez
mizo
roko
,
ki
se
je
nervozno
tresla
.
„
Razburjen
si
!
“
Sluga
je
prijel
kakor
avtomat
za
žilo
.
„
Nič
ne
tipaj
!
To
ni
vročica
—
prijatelj
,
to
je
od
sablje
!
“
„
Bíl
si
se
!
Povej
!
Celo
uro
te
čakam
!
“
„
Tako
hitro
ne
gre
.
Čez
tri
dni
,
v
saboto
,
zjutraj
ob
petih
pri
Črnem
bajerju
se
pomeriva
!
Sedaj
se
vadim
.
“
„
Torej
pogajanja
,
opravičenje
,
sprava
—
vse
prekinjeno
?
“
„
Pogajal
,
opravičeval
in
spravljal
naj
bi
se
!
Se
tega
je
treba
.
Kdor
išče
in
slednjič
najde
,
ne
bo
tako
aboten
,
da
bo
najdeno
stvar
vrgel
čez
streho
.
“
„
Meni
je
to
strašno
neprijetno
.
Celo
noč
nisem
spal
!
“
„
Jaz
pa
izvrstno
!
Sanjalo
se
mi
je
pa
,
da
je
pripihal
proti
meni
Seme
v
podobi
velikega
hrosta
.
Jaz
sem
mu
odščipnil
bedro
in
ga
nasadil
na
kebrov
mlin
,
postavil
ga
na
solnce
in
se
smejal
,
ko
je
ves
omoten
frčal
v
kolobaru
.
“
„
To
si
si
izmislil
!
“
„
Morda
sem
v
sanjah
pesnik
,
morda
celo
simbolist
—
torej
moderen
.
Bogve
,
kaj
tiči
še
v
meni
.
“
„
Veš
,
ljubi
prijatelj
,
povem
ti
po
duši
,
da
te
imam
rad
že
od
nekdaj
.
Da
si
mi
pa
to
naredil
,
tega
ti
ne
odpustim
.
“
„
Seveda
,
nehvaležen
si
,
kakor
ves
svet
.
“
„
Ni
res
!
Jasna
resnica
je
nama
,
da
te
nisem
nikdar
prosil
pomoči
zoper
Semena
.
Toda
za
to
resnico
veš
le
ti
in
jaz
.
Meniš
,
da
ni
Seme
toliko
pameten
,
da
uvidi
,
kako
se
bíješ
zame
—
ne
zase
.
In
to
bo
nadzornik
izrabil
.
Okleveta
me
kot
zajca
,
da
me
bo
sram
na
ulico
.
“
„
Aha
,
oziri
prihajajo
,
oziri
kar
v
procesijah
!
Ne
razumem
,
kako
moreš
biti
tako
nedosleden
.
Ali
še
veš
,
kako
si
na
Dunaju
dve
dolgi
uri
govoril
zoper
dvoboj
in
dokazoval
,
kak
filozofičen
nezmisel
je
to
?
Ali
še
veš
,
da
smo
ti
ploskali
—
pa
da
so
vstali
protigovorniki
in
ti
v
teoriji
pritrjevali
,
toda
z
obstoječimi
razmerami
ti
pa
pobili
vse
predavanje
?
In
tedaj
si
ti
planil
nadnje
s
točo
ozirov
ter
si
rekel
,
da
mož
,
katerega
vodi
trdno
prepričanje
,
ne
sme
imeti
nikakih
ozirov
,
da
mora
iti
naprej
za
cilji
,
naj
tudi
po
desetem
koraku
obleži
mrtev
—
pobit
s
kamenjem
ozirov
in
razmer
.
Bodi
torej
do
:
sleden
,
sicer
prideš
pri
meni
ob
ves
kredit
.
“
„
Prijatelj
,
ne
očitaj
mi
nedoslednosti
!
Vem
,
kaj
sem
govoril
,
in
tedanji
moji
principi
so
še
sedanji
.
Zato
pravim
,
da
bi
dvoboja
ne
bilo
treba
.
“
„
To
trdim
tudi
jaz
.
Ali
do
tega
bi
bilo
prišlo
.
Seme
ne
bi
bil
odnehal
,
ti
bi
se
bil
prenaglil
in
nazadnje
bi
te
bil
Seme
pošteno
naklestil
ter
se
ti
smejal
v
pest
.
Če
se
česa
lotiš
,
moraš
stvar
najprej
znati
.
Tvoja
sablja
je
bila
pa
pinceta
.
V
par
tednih
se
pa
navadiš
toliko
,
da
nasprotniku
prav
pripravno
pomoliš
glavo
pod
udarec
.
Jaz
sem
se
uril
pet
let
in
ni
ti
neznano
,
da
je
po
deset
sabelj
zapored
sfrčalo
po
tleh
,
če
sem
bil
dobre
volje
.
Zato
o
tem
kratko
in
malo
molčiva
!
Bodi
mož
,
pusti
ozire
in
ostani
pri
principih
,
pincetah
in
strupih
—
kot
zdravnik
,
je
najboljše
zate
in
za
druge
.
In
če
imaš
principe
o
socialnem
gibanju
—
udejstvuj
te
;
imaš
tudi
prav
.
Sedaj
te
pa
lepo
ponižno
prosim
,
oprosti
mi
to
lekcijo
.
Prav
najbolj
obloženo
drevo
potrebuje
kolca
,
da
se
ne
polomi
!
—
Žan
,
še
eno
limonado
!
“
„
Nikoli
nisem
zapiral
vrat
pametnemu
nasvetu
pred
nosom
.
Ali
ta
stvar
je
in
ostane
sitna
.
Je
še
drug
vzrok
.
Morda
bi
bilo
bolje
,
če
molčim
.
Vendar
ti
razodenem
,
ker
ti
največ
zaupam
!
“
Adjunkt
je
izpil
limonado
in
si
popravil
brke
.
Roka
se
mu
ni
več
tresla
od
naporne
vaje
,
obraz
je
izgubil
rdečico
in
bil
zopet
zagorelo
bled
,
kot
sicer
.
„
No
,
in
ta
vzrok
?
“
„
Pavla
.
“
„
Aha
,
sugestija
!
Zato
prihajajo
oziri
!
“
„
Odkritosrčno
ti
povem
,
da
se
v
meni
nekaj
vrši
,
česar
se
bojim
.
In
vendar
se
veselim
tega
strahu
.
Prijema
me
s
čedalje
večjo
silo
.
“
„
Govori
brez
ovinkov
!
Čedalje
bolj
si
zaljubljen
v
Pavlo
.
Saj
sem
te
dosti
drastično
opozarjal
.
Tega
nisem
mislil
,
da
se
tu
vnameš
.
Saj
pravim
—
vrag
je
v
ženskah
.
Najpametnejšega
fanta
obnoré
,
najtrdnejše
principe
poderó
.
Govori
,
kaj
je
!
Morda
še
ni
prepozno
.
“
„
Prosim
te
,
bodi
resen
!
Doslej
še
ni
nič
.
“
„
Pravzaprav
že
preveč
!
Dalje
!
“
„
Ko
si
se
predvčerajšnjim
vračal
od
mene
,
sem
govoril
s
Pavlo
v
parku
.
Bila
je
tako
naravna
,
da
sem
prepričan
,
da
je
njeno
moderno
vedenje
le
gledališče
.
In
kadar
igra
,
je
sicer
lepa
,
človeka
očara
,
ne
ogreje
pa
ne
.
Toda
zadnjič
je
bila
brez
maske
in
tedaj
je
krasno
bitje
,
kres
,
ob
katerem
se
moraš
vneti
.
Sicer
se
nisem
izdal
ne
z
besedico
,
a
rodilo
se
je
tako
močno
hrepenenje
,
da
je
težko
prebolim
!
Kaj
sodiš
?
“
„
Na
kolenih
te
prosim
,
ne
bodi
naiven
!
Žensk
ne
poznaš
čisto
nič
.
Ko
bi
naša
domovina
imela
tako
izborne
stratege
,
kakor
je
izborna
za
svoje
zmage
zadnja
ženska
,
naša
vojska
bi
bila
večna
zmagovalka
.
Veruj
mi
,
če
bi
prišel
pred
Pavlo
človek
,
ki
ima
počesane
lase
na
desno
oko
,
ki
hodi
z
naprej
nagnjeno
glavo
,
govori
leno
in
trudno
,
pri
petindvajsetih
letih
kakor
polomljen
starec
,
—
pa
če
bi
ji
kazalo
in
bi
ji
ugajal
—
Pavla
ne
bi
bila
nikoli
naravna
.
Zato
ti
rečem
odločno
:
Pavla
ni
zate
!
“
„
Ni
?
“
Dr.
Sluga
je
zategnjeno
in
skoro
žalostno
izgovoril
to
besedico
.
„
Ni
!
To
je
moja
zadnja
beseda
.
Če
si
ravno
pri
volji
,
ljubi
jo
le
,
samo
potiho
,
v
srcu
,
v
zadnjem
temnem
kotiču
jo
imej
in
ne
izdaj
se
nikakor
.
Ljubi
tako
,
kakor
mladi
petošolski
poetje
,
čez
ulico
,
ko
se
zvečer
zakleneš
,
ji
pa
deklamiraj
visoke
verze
,
da
ti
odleže
!
“
Vinko
se
je
zamislil
,
adjunkt
je
obmolknil
in
segel
po
časnik
ter
čital
uvodni
članek
.
Dolgo
nista
nič
izpregovorila
.
„
Plačam
!
“
Adjunkt
je
porinil
desetice
na
kamenito
mizo
in
vstal
.
„
V
soboto
po
kosilu
tu
na
svidenje
!
“
„
Počakaj
!
“
„
Ne
utegnem
!
“
—
Odšel
je
iz
kavarne
.
Dr.
Sluga
je
hitel
za
njim
.
Toda
že
je
zvoneč
z
desnico
korakal
po
tlaku
in
izginil
v
vrvežu
ljudi
.
Zdravnik
se
je
vračal
zamišljen
proti
domu
.
Izpoznal
je
,
da
ga
je
vrglo
kar
čez
noč
v
neugodno
zagato
,
da
so
se
njegove
visoke
in
idealne
misli
razblinile
v
neko
megleno
daljavo
,
v
srcu
je
pa
vstala
samo
ena
želja
,
zavrelo
je
edino
koprnenje
,
ki
je
bilo
mogočno
in
nemirno
,
a
vendar
še
tako
mračno
,
da
je
blodil
v
tej
senci
kot
potnik
brez
steze
.
V
trenutku
bi
bil
dal
vse
nazore
,
vse
svoje
stremljenje
samo
za
en
pogled
iz
Pavlinih
oči
,
kjer
bi
mogel
brati
,
da
je
adjunkt
lagal
,
da
ne
sodi
po
pravici
,
Semenu
bi
vse
odpustil
,
desnico
bi
podal
vsakemu
,
ljudski
bi
trkal
in
pil
v
družbi
,
samo
da
bi
še
enkrat
stal
pred
Pavlo
,
da
bi
ji
še
enkrat
padel
klobčič
iz
naročja
in
bi
ga
on
pobral
,
pa
bi
se
ga
dotaknili
njeni
kodri
in
bi
v
vetru
šepetali
njegovemu
srcu
:
Ni
res
!
ne
veruj
!
zate
sem
,
samo
zate
izbrana
in
ustvarjena
,
vdana
in
zvesta
brez
konca
in
kraja
!
Prišel
je
do
tovarne
pa
ni
mogel
skozi
vrata
.
Nazaj
je
moral
po
tisti
stezici
,
kjer
je
sedela
tedaj
Pavla
.
Nema
in
prazna
je
stala
klopica
,
nad
njo
je
brstelo
popje
in
hrepenelo
po
solncu
.
Vinko
je
šel
mimo
grmičja
in
mimo
klopice
.
Njegove
oči
so
izpraševale
drobne
listke
:
Ali
res
ni
zame
?
Veter
je
dihnil
,
lansko
listje
v
grmu
je
zašumelo
in
mu
odgovorilo
.
Šel
je
k
šumeči
vodi
.
Iver
je
plavala
po
hitrih
valovih
.
Naenkrat
je
zašla
v
tolmun
.
Valovi
so
jo
zgrabili
in
začela
se
je
vrteti
,
pot
ji
je
bila
zaprta
,
izhoda
ni
našla
iz
vrtinca
.
„
To
sem
jaz
!
“
Vinko
je
stisnil
ustnice
,
na
licu
se
mu
je
zarezala
mračna
poteza
,
ki
lega
na
obraz
človeku
,
kateri
vojskuje
veliko
vojsko
sam
s
seboj
.
Šel
je
ob
vodi
dalje
brez
cilja
in
namena
.
—
Vrnil
se
je
o
mraku
,
izza
gora
je
vstajala
noč
,
na
njegovem
licu
se
je
pa
svital
dan
.
Zmagoval
je
—
—
—
Od
daleč
je
bilo
čuti
v
spečem
vzduhu
petero
udarcev
na
veliki
zvon
.
Tedaj
se
je
pojavilo
osmero
oseb
na
peščeni
planici
pri
Črnem
bajerju
.
Nadzornik
Seme
in
adjunkt
Prosenec
sta
se
sešla
vsak
s
svojim
spremstvom
.
Bila
sta
dva
zdravnika
in
sekundantje
.
Jutro
je
bilo
hladno
,
iz
bajerja
je
kipela
megla
,
z
drevja
so
padale
rosne
kaplje
.
Ker
je
bilo
še
premračno
,
so
določili
sekundantje
,
da
počakajo
četrt
ure
.
Nadzornik
je
govoril
s
stotnikom
Auberjem
in
nadporočnikom
Virantom
.
Na
očeh
se
mu
je
poznalo
,
da
ni
zatisnil
celo
noč
očesa
.
V
govoru
se
je
silil
,
da
bi
kazal
veliko
malomarnost
.
Toda
glas
se
mu
je
tresel
,
stavki
so
bili
kakor
bi
metal
odtrgane
kosce
neke
celote
na
cesto
.
Njegovo
lice
je
bilo
bledo
.
Na
straneh
so
utripali
živci
in
dobro
se
je
poznalo
,
da
stisne
večkrat
zobe
,
ko
so
mu
zadrgetale
čeljusti
.
„
Mir
!
Pogum
!
“
mu
je
prigovarjal
nadporočnik
Virant
in
ga
vedel
nekoliko
proč
od
mesta
,
kjer
sta
zdravnika
odprla
šatulje
in
kjer
so
sekundantje
pripravljali
sablje
.
Seme
se
je
oddaljil
za
nekaj
korakov
.
V
njegovem
srcu
je
kipel
srd
.
Kletev
se
je
dvigala
,
besno
sovraštvo
je
divjalo
in
pri
vseh
satanih
se
je
rotil
,
da
pozove
ob
prvi
priliki
zdravnika
Slugo
na
dvoboj
,
da
ga
razseka
za
goljaž
in
se
tako
zmaščuje
nad
njim
,
ki
je
pravzaprav
povod
,
da
se
mu
je
upravkar
meriti
s
tem
človekom
,
ki
ga
bržkone
premaga
.
Ob
tej
misli
pa
mu
je
takoj
upal
pogum
.
Vedel
je
,
kako
izvrsten
borec
je
Prosenec
.
Res
ni
izvojeval
še
nobenega
dvoboja
in
bo
morda
danes
manj
srečen
,
ko
zagleda
ostrino
nasprotnikove
sablje
,
ki
bo
hlepela
po
njegovi
krvi
.
Spomnil
se
je
še
enkrat
na
Luci
,
kateri
je
pisal
nocoj
dolgo
dolgo
pismo
,
ki
ga
ji
vroči
tajno
Klešman
,
če
pade
ali
če
bi
bil
nevarno
ranjen
.
In
tedaj
je
zopet
skoro
zaželel
velike
rane
,
da
bi
s
krvjo
dokazal
Luci
,
kako
silno
jo
ljubi
,
kako
resnične
so
njegove
prisege
.
Ona
bo
brala
pismo
,
njen
ponos
bo
zmagan
,
padla
mu
bo
v
naročje
in
on
bo
srečen
—
—
—
Prosenec
je
prišel
na
pozorišče
miren
kakor
kip
.
Na
obrazu
je
bilo
nekaj
oblačnega
.
Toda
njegove
misli
so
bile
jasne
,
njegovi
živci
kakor
ob
pisarniškem
pultu
.
Govoril
ni
z
nikomer
.
Brki
so
bili
grozno
pobešeni
.
Ko
je
izvedel
,
da
počakata
še
četrt
ure
,
se
je
z
dolgimi
koraki
oddaljil
in
sedel
na
parobek
ob
bajerju
.
V
njem
je
bila
voda
mračna
,
skoro
črna
.
Suho
bičje
je
rastlo
gosto
po
njem
in
gledalo
v
dolgih
bilkah
nad
gladino
.
Pri
izlivu
je
voda
šumela
monotono
pesem
čez
pokvarjeni
jez
zapuščenega
mlina
.
Prosenec
se
je
dobro
zavedal
,
da
vsak
trenutek
stopi
pred
sabljo
človeka
,
ki
želi
njegovega
poraza
,
ki
bi
zavriskal
,
če
ga
pobije
na
smrt
.
Ob
tej
misli
se
je
nekoliko
zgrozil
.
Šel
je
v
boj
s
prepričanjem
,
da
se
vrne
brez
rane
,
da
se
izteče
cela
stvar
kot
pusta
šala
.
A
sedaj
mu
je
bilo
resneje
ob
srcu
.
Za
to
svoje
prepričanje
nima
nobenega
poroštva
in
napačno
je
ravnal
,
da
ni
naredil
doma
nikake
oporoke
,
da
ni
pisal
vsaj
materi
—
—
—
Materi
!
Da
,
zadnje
dni
ni
mislil
na
njo
,
dasi
jo
je
tako
prisrčno
ljubil
.
Če
pade
—
ubije
ta
padec
tudi
njo
.
V
njegovem
srcu
se
je
streslo
in
zatrepetalo
nekaj
svetega
,
kakor
bi
se
zamajal
oltar
v
svetišču
.
Da
,
prav
sedaj
vstaja
mati
v
revni
koči
.
Ko
se
bo
bil
,
tedaj
bo
ona
klečala
pri
mizi
in
gledala
v
kot
na
podobe
svetnikov
in
bo
molila
jutranjo
molitev
in
molila
bo
tudi
zanj
—
—
—
Prosenec
je
čutil
,
da
prihaja
v
njegovo
dušo
strah
—
ne
strah
pred
bojem
—
strah
,
bojazen
za
mater
.
Podprl
si
je
glavo
,
njegovo
oko
je
obtičalo
na
žilavi
desnici
,
kakor
bi
jo
ogledovalo
,
če
je
dosti
močna
,
da
zmaga
.
Četrt
ure
je
preteklo
.
Sekundantje
so
osnažili
prostor
,
odstranili
nekaj
dračja
in
par
debelih
kamenov
,
da
se
ne
bi
kdo
izpodtaknil
.
Ko
so
izvršili
še
navadne
poizkuse
za
spravo
,
so
jima
izročili
sablje
.
Ko
je
adjunkt
prijel
za
ročaj
,
tedaj
je
izginilo
vse
iz
njegove
duše
,
kar
bi
ga
vznemirjalo
.
Brki
so
se
mu
še
bolj
povesili
,
njegove
oči
so
se
skrile
pod
obrvi
,
kakor
bi
dva
divja
risa
gledala
iz
zasede
na
plen
.
Postava
se
je
vzravnala
in
zrastla
do
nenavadne
velikosti
.
Seme
je
prijel
sabljo
in
jo
hitro
stisnil
.
Čutil
je
,
da
se
mu
prsti
tresejo
.
Povelje
za
prvi
nastop
se
oglasi
.
Sablji
se
dvigneta
,
velikanska
adjunktova
roka
se
iztegne
kakor
železen
kij
.
Konici
sabelj
se
dotakneta
.
C-r-rink
!
Semenova
sablja
se
je
stresla
.
Samo
trenutek
miru
.
Nato
je
zazvenčalo
.
Seme
je
navalil
na
adjunkta
z
divjo
silo
.
Prosencu
je
izginila
zadnja
kaplja
krvi
z
obraza
.
Umaknil
se
je
za
korak
in
se
samo
branil
.
Njegove
oči
so
se
vsesale
na
konico
Semenove
sablje
.
Iztegnjena
roka
pa
je
tkala
s
sabljo
iz
tisoč
kolobarčkov
tako
gosto
mrežo
,
da
je
ni
bilo
mogoče
prodreti
z
nobenim
udarcem
.
Jekla
so
zvenela
in
se
krhala
.
Seme
je
bil
s
silo
obupanca
,
adjunkt
je
pa
Študiral
udarce
in
jih
odbijal
z
lahkoto
,
kakor
bi
padala
žoga
na
sabljo
.
Kar
se
nagne
Prosenec
naprej
in
se
malce
prihuli
.
Sekundantje
so
vsi
hkrati
imeli
isto
misel
:
Nadzornik
je
izgubljen
!
Tedaj
je
že
zasičalo
po
vzduhu
,
krvava
iskrica
je
šinila
kvišku
,
in
Semenova
sablja
je
ležala
na
pesku
.
Komaj
pa
se
je
pokazala
iskra
,
se
je
že
dvignila
strašna
kijasta
roka
adjunktova
in
z
vso
silo
zapodila
sabljo
—
toda
s
ploskvijo
—
preko
Semenovih
bokov
.
Med
borilca
so
stopili
sekundantje
.
Nikdo
ni
bil
ranjen
.
Adjunkt
je
stal
miren
kakor
bi
bil
priraščen
na
pesek
.
Seme
je
bil
razburjen
,
da
so
se
mu
v
kotih
pri
ustnicah
prikazovale
suhe
pene
.
Udarila
sta
drugič
.
Sedaj
se
Prosenec
ni
ganil
za
las
s
svojega
mesta
.
Po
zraku
je
sičalo
z
večjim
piskom
,
čuti
je
bilo
Semenovo
hropenje
in
šum
peska
pod
njegovimi
nogami
.
Prijelo
ga
je
,
kakor
bi
zbesnel
.
Za
noben
pravilen
udarec
se
ni
menil
.
Slepo
je
koval
po
nasprotnikovi
sablji
,
ki
je
trepetala
v
najrazličnejših
vijugastih
črtah
—
hitrejših
kakor
misel
.
Ustnice
je
imel
odprte
in
spodnja
je
v
gnevu
štrlela
daleč
naprej
.
Tudi
Prosencu
so
se
stisnile
ustnice
in
čisto
izginile
pod
brke
.
Z
enim
udarcem
bi
bil
lahko
napravil
pot
svoji
sablji
do
Semenove
glave
.
Toda
ni
hotel
.
S
tretjim
,
mojstrsko
zapeljivim
udarcem
je
treščil
z
vso
silo
v
nasprotnikovo
orožje
,
da
je
zaškripalo
—
Semenova
sablja
je
ležala
zopet
v
pesku
,
na
njegovih
bokih
je
pa
zopet
sedela
težka
ploskev
Prosenčeve
sablje
.
Nadzornik
je
zacvilil
in
zaškripal
z
zobmi
.
Pograbil
je
sabljo
,
ki
je
ležala
na
tleh
in
se
hotel
z
obupno
besnostjo
zakaditi
na
Prosenca
.
Sekundanta
sta
dvignila
sablje
in
določila
tri
minute
odmora
.
Seme
se
je
tresel
po
vsem
životu
.
Na
obrazu
so
se
mu
nabrekle
plave
žile
,
po
čelu
mu
je
lil
pot
v
gostih
curkih
.
Stotnik
Auber
je
zajel
vode
iz
tolmuna
in
mu
jo
ponudil
.
Pil
je
,
da
so
se
čuli
veliki
požirki
—
klokotanje
vode
skozi
grlo
.
Adjunkt
je
pa
stal
,
kot
bi
se
vgreznil
v
pesek
.
Njegove
obrvi
so
bile
strašno
namršene
.
Pobešena
brka
sta
se
na
bradi
stikala
.
Njegove
oči
so
prežale
in
so
se
umaknile
še
dalje
v
koščene
dupline
.
Obraz
je
bil
še
vedno
brez
krvi
,
sivkasto
rumen
.
Dolgi
lasje
so
se
mu
obesili
v
dveh
šopih
po
čelu
.
Vedel
je
,
še
en
nastop
—
to
je
bil
njegov
sklep
.
Vedel
je
pa
tudi
,
da
je
Seme
že
popolnoma
brez
razsodnosti
in
da
v
divjem
srdu
lahko
uniči
njega
in
sebe
hkrati
.
Zato
je
še
bolje
poprijel
sabljo
,
suhe
mišice
na
roki
so
se
vzvalovile
,
oko
je
stražilo
sovražnikovo
sabljo
.
Njegov
sekundant
mu
je
pošepetal
:
„
Ne
bodi
bedak
!
Udari
!
“
Prosenec
ni
trenil
z
očesom
,
ta
šepet
je
zadel
kakor
ob
skalo
,
ki
ne
čuti
in
ne
sliši
.
Zadnja
sekunda
.
Orožje
je
zazvenelo
glasneje
,
in
v
zraku
je
žvižgalo
od
bliskovih
strašnih
zamahov
.
Prosenec
je
z
neizmerno
silo
udaril
dvakrat
po
Semenovi
sablji
.
Pri
drugem
udarcu
mu
je
prebil
mrežo
na
ročniku
.
Toda
nadzornikova
roka
je
bila
tako
trdno
priraščena
k
sablji
,
kakor
potopljenčeva
,
ki
še
mrtva
drži
kos
odtrgane
vrvi
in
je
ne
izpusti
dokler
ne
razklene
prstov
trohnoba
.
Boj
je
postajal
čedalje
bolj
obupen
.
Sekundanta
nista
mogla
slediti
vsem
udarcem
Z
očmi
sta
se
spogledala
in
skoro
hotela
ustaviti
to
zdivjano
borenje
.
Tedaj
se
je
potuhnil
v
hipu
Seme
do
tal
—
kakor
mačka
.
Adjunktu
bi
bila
igrača
zadati
mu
težek
udarec
.
Toda
ni
hotel
in
čakal
je
,
česar
se
je
nadejal
.
„
Satan
!
“
je
zaklel
sičaje
nadzornik
in
se
z
vso
silo
zapodil
s
sabljo
od
spodaj
,
da
bi
jo
s
sunkom
zadri
Prosencu
v
drob
.
Videl
je
jasno
,
da
zmaga
pri
tem
človeku
ni
mogoča
.
Kolikokrat
bi
ga
bil
že
adjunkt
lahko
udaril
in
mu
razklal
črepinjo
.
Tega
pa
ni
hotel
.
Zbijal
mu
je
sabljo
in
ga
potem
pretepal
s
ploskvo
kakor
poba
.
Sramota
in
gnev
sta
se
zlili
v
njegov
žolč
in
sklenil
je
,
da
se
zaleti
v
nasprotnikovo
drobovje
,
popolnoma
prepričan
,
da
ga
pri
tem
prodre
Prosenčeva
sablja
.
Vseeno
!
Kaj
pa
mu
je
do
življenja
!
Prosenec
je
bil
na
to
pripravljen
.
Bele
pene
krog
Semenovih
ust
so
mu
pričale
,
da
Semenu
ni
prav
nič
za
življenje
,
da
mu
je
edino
le
za
smrt
nasprotnikovo
.
Bil
je
samo
trenutek
,
tako
kratek
,
kakor
cikcakasti
blisk
od
neba
do
zemlje
.
Prosenec
se
je
zganil
na
levo
,
njegova
sablja
se
je
hipoma
pobesila
in
udarila
ob
zapodeno
nasprotnikovo
,
ki
je
bila
odbita
na
desno
in
je
omahnila
v
Semenovi
roki
.
Adjunkt
je
pa
iztegnil
železno
pest
,
obdano
z
ročnikovim
sitom
,
in
jo
pomolil
Semenu
pod
nos
.
Kri
ga
je
polila
po
ustnicah
,
sekundanta
sta
dvignila
sablje
in
ukazala
:
Stoj
!
„
Gospoda
moja
,
jaz
sem
gotov
!
“
Prosenec
je
govoril
kakor
gromovnik
in
jezno
telebil
sabljo
v
bližnje
drevo
,
da
se
je
zapičila
in
prelomila
na
dva
kosa
.
„
Kogar
dvakrat
otročje
posvarim
,
naj
bo
pameten
,
pa
mi
za
to
svarilo
učini
tolovajski
in
nekavalirski
napad
,
tisti
se
ne
bo
v
naši
deželi
več
bojeval
!
Z
Bogom
!
“
Prosenec
se
je
oblekel
in
odšel
visokovzravnan
in
s
trdimi
koraki
.
Izpod
klobuka
sta
mu
pripolzeli
dve
debeli
potni
kaplji
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Dr.
Sluga
v
noči
od
petka
na
soboto
ni
mogel
spati
.
Zadremal
je
večkrat
,
a
vselej
se
je
hitro
in
nervozno
probudil
.
Glede
Pavle
se
je
toliko
umiril
,
daje
krotil
srce
,
da
je
ni
šel
iskat
in
ji
razodevat
svoje
duše
in
da
ni
sedel
ter
ji
pisal
usodnega
pisma
.
Čutil
je
popolnoma
dobro
,
da
ga
je
očarala
njena
zunanjost
,
ki
je
bila
vlita
krasota
in
je
morala
vplivati
na
vsakogar
,
ki
ni
slep
ali
čisto
apatičen
in
ki
ne
misli
samo
na
to
,
kaj
bi
se
jutri
jedlo
,
da
bi
si
človek
ohranil
življenje
še
nekaj
časa
,
da
bi
mogel
še
nekaj
časa
dobro
jesti
in
piti
.
Trenotek
je
bil
,
ki
se
je
plazil
za
njim
od
tedaj
,
ko
jo
je
prvič
videl
,
ki
se
mu
je
približal
na
plesu
in
ki
je
pod
zelenečim
grmom
na
klopici
odpehnil
vrata
v
njegovo
srce
,
da
se
je
vse
zagugalo
in
streslo
v
njem
.
Lep
je
tak
trenotek
,
močan
kakor
urejena
armada
,
dehteč
kakor
maj
—
in
tako
spreten
zagovornik
,
da
preslepi
treznega
sodnika
.
Doktor
Sluga
se
je
zamislil
z
vso
silo
in
treznostjo
ter
stavil
vprašanje
:
In
če
bi
disharmonirali
najini
nazori
,
če
bi
se
križale
najine
sodbe
,
kaj
potem
?
Ne
,
njenega
srca
,
njene
duše
ne
poznam
—
—
—
To
noč
pa
ga
je
mučila
skrb
za
Prosenca
.
Nadzornik
je
divji
;
če
ga
pobije
,
če
ga
nevarno
rani
—
ali
nisem
jaz
kriv
?
In
če
pade
Seme
,
kako
hitro
se
bo
to
izvedelo
.
In
po
celi
tovarni
si
bodo
šepetali
različne
spletke
—
po
strani
me
bodo
gledali
,
nadzornika
častili
,
mene
pomilovali
in
zaničevali
.
„
Oziri
!
“
Ti
so
mu
zveneli
na
uho
iz
pogovora
z
adjunktom
.
Rad
bi
jih
bil
pometel
čez
prag
—
ali
bilo
jih
je
toliko
,
da
so
se
kopičili
po
vseh
kotih
.
In
Pavla
!
Izve
gotovo
.
In
njeni
nazori
o
junaštvu
so
gotovo
moderni
.
In
tedaj
ga
pogledajo
tiste
globoke
oči
vse
polne
zaničevanja
in
preziranja
.
Prepovedale
mu
bodo
,
da
bi
smel
še
kdaj
pogledati
vanje
.
Proč
!
—
mu
poreko
,
proč
,
ker
si
tako
slab
,
da
se
drugi
bijejo
zate
!
Proč
,
takega
ne
maram
,
ki
ne
bi
hotel
in
mogel
braniti
moje
časti
,
ako
bi
bilo
treba
...
Oziri
—
razmere
—
—
—
Dr.
Sluga
je
vstal
prav
zgodaj
.
Šel
se
je
izprehajat
.
Potoma
je
mislil
na
dvoboj
,
na
uro
je
pogledaval
in
računil
.
Sedaj
je
že
končano
;
kmalu
pripeljejo
tega
ali
onega
v
bolnico
.
Zvečer
se
bo
že
govorilo
po
mestu
.
Šel
je
daleč
od
tovarne
,
hodil
je
po
borovem
gozdu
.
Narava
je
vstajala
,
zdravniku
je
pa
klecalo
koleno
.
Vihar
je
divjal
vnovič
.
Vračajoč
se
je
šel
v
bolnico
.
Na
pragu
je
srečal
Almo
.
Začuden
se
je
umaknil
za
korak
in
ji
dal
prostora
na
potu
.
Almo
je
oblila
rdečica
,
kakor
bi
šinila
zarja
po
belem
Snežniku
.
Vendar
ni
pobesila
oči
,
pogledala
ga
je
tako
prostodušno
,
kakor
bi
rekla
:
da
,
le
poglej
mojo
dušo
,
le
ozri
se
na
dno
srca
,
če
hočeš
—
vse
je
pred
teboj
na
dlani
.
Vinko
jo
je
pozdravil
in
nekaj
je
hotel
reči
.
Alma
mu
je
odzdravila
in
hkrati
odšla
vesela
po
potu
in
zažvižgala
:
Škrjanček
poje
,
žvrgoli
...
Dr.
Sluga
je
obstal
na
pragu
in
gledal
dolgo
za
njo
—
—
—
—
—
—
—
V
ženskem
oddelku
bolnice
sta
ležali
dve
dekleti
.
Postrežnica
Marjeta
je
mavljala
kos
piškota
pri
postelji
bolnice
.
Doktorja
se
je
prestrašila
in
vtaknila
košček
sladčice
v
žep
.
„
Oranže
imate
in
pecivo
!
To
smete
uživati
.
Kje
ste
dobili
!
“
„
Oh
,
gospod
,
naj
ne
zamerijo
,
“
—
Marjeta
je
lovila
njegovo
roko
,
da
bi
mu
jo
poljubila
—
,
„
samo
en
košček
sem
vzela
.
Saj
je
veliko
,
poglejte
;
gospodična
so
prinesli
!
“
„
Gospodična
Alma
?
“
„
Alma
,
mhè
,
Alma
.
Grozovito
so
dobrih
rok
in
kadar
so
dekleta
bolne
,
vedno
pridejo
.
Še
preobvezujejo
jih
,
tako
so
domači
.
Kaj
ne
,
Liza
?
“
„
To
je
angel
!
“
je
rekla
bolnica
z
težkim
glasom
.
Zdravnik
se
je
po
obisku
vseh
bolnikov
vračal
v
tovarno
.
Kar
je
slučajno
naletel
danes
,
ga
je
vnovič
tako
navdušilo
in
hkrati
zbegalo
,
da
se
je
posmejal
sam
sebi
:
Kaj
faktično
nisem
več
normalen
!
Ko
je
šel
skozi
tovarno
,
je
zaslišal
od
nekod
Semenov
cvileči
glas
.
Kakor
nož
ga
je
sunila
v
srce
misel
:
Prosenec
je
poražen
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Popoldne
sta
si
pa
privoščila
z
adjunktom
steklenico
sekta
v
kavarni
.
Zdravnik
je
napil
Prosencu
,
češ
,
ker
je
bil
tako
izboren
pedagog
!
Pri
Črnem
bajerju
so
se
zbirali
tisto
nedeljo
popoldne
delavci
.
Od
raznih
strani
so
prihajale
mračne
postave
in
se
ozirale
plaho
in
vprašujoče
naokrog
.
Vsak
,
kdor
je
prišel
na
peščeno
planico
,
je
zažvižgal
znano
popevko
.
Iz
raznih
grmov
se
je
oglasilo
potem
isto
žvižganje
.
Na
to
se
je
tudi
zadnji
prišlec
umaknil
od
odprtega
prostora
v
zatišje
in
sedel
na
parobek
.
Tedaj
je
stopil
Peter
iz
gošče
.
Hodil
je
še
ob
palici
in
nekoliko
še
omahoval
na
bolno
nogo
.
Skrbno
je
pogledal
na
vse
strani
,
šel
po
pesku
in
se
oziral
ob
strugi
gorindol
.
Nikogar
ni
zapazil
.
„
Tovariši
,
sèm
!
Varni
smo
!
“
Grmovje
je
oživelo
in
dvanajst
starih
in
mišičavih
mož
se
je
zbralo
krog
Petra
.
Nihče
ni
imel
obrite
brade
.
Dva
sta
bila
še
čisto
mlada
;
pod
nosom
so
jima
poganjali
brki
;
drugi
so
bili
bradati
.
Nekaj
groznega
je
bilo
na
teh
obrazih
.
Nad
brado
so
bila
bleda
lica
,
nad
temi
mračne
oči
,
vse
podplute
s
trpljenjem
in
napolnjene
z
nezadovoljnostjo
.
Njih
koraki
so
bili
počasni
.
A
stopali
so
trdno
,
s
težkimi
nogami
;
te
noge
bi
vzbudile
hrup
,
ko
bi
jih
vsi
topotaje
postavili
na
tla
.
Na
Petrovem
licu
je
vtripalo
navdušenje
.
„
Tovariši
,
najprej
nastavimo
nekoliko
prevare
!
—
Tako
!
—
Tukaj
je
cilj
,
tukaj
je
deščica
,
tu
pa
krajcarji
!
“
Peter
je
posul
krog
deščice
13
novčičev
.
„
To
naj
bo
za
varnost
.
Če
koga
začutimo
,
začnimo
takoj
glasen
govor
,
vsak
pobere
krajcar
in
pričnemo
igrati
.
S
tem
slučajnega
izdajavca
preslepimo
,
da
ne
more
slutiti
ničesar
.
“
Delavci
so
se
spogledali
in
pohvalno
prikimali
brez
besede
.
Vseh
oči
so
bile
vprte
v
Petra
,
kateremu
so
brezpogojno
zaupali
.
Peter
je
še
enkrat
pogledal
naokrog
,
potem
jih
je
ogovoril
:
„
Tovariši
!
Žalostno
je
to
,
da
se
skrivamo
.
Toda
danes
je
tako
na
svetu
,
da
mora
pravica
v
luknjo
,
krivica
se
greje
na
solncu
.
Vsi
ste
bili
že
pri
meni
,
vsi
veste
,
čemu
smo
se
zbrali
.
Prepričan
sem
,
da
smo
poklicani
in
da
imamo
važno
nalogo
na
svetu
—
namreč
to
,
da
pomagamo
sebi
in
svojim
.
In
to
je
žalostno
,
da
si
moramo
sami
pomagati
.
So
sicer
na
svetu
ljudje
,
ki
bi
nam
radi
pomagali
,
pa
so
preslabi
;
tisti
,
ki
bi
mogli
pomagati
,
ne
vidijo
naše
bede
,
oni
,
ki
bi
pa
morali
pomagati
,
oni
nočejo
.
Torej
tovariši
,
kdo
nam
bo
pomagal
,
da
ne
bomo
pohojeni
kot
črvi
,
tlačeni
kot
pomandrana
trava
v
boju
pod
konjskimi
kopiti
,
da
ne
bodo
izpili
krvi
nam
in
našim
otrokom
kot
pijavke
,
da
ne
izsesajo
našim
dekletom
in
hčerkam
mozga
do
upalih
lic
in
vele
polti
?
Kdo
nam
pomore
,
tovariši
?
Kdo
?
Povejte
tistega
!
“
„
Nihče
,
nihče
!
“
je
votlo
mrmralo
v
krogu
.
„
Da
,
nekdo
pomore
,
nekdo
,
ki
je
z
nami
,
ki
biva
z
nami
,
ki
je
naš
hlapec
,
pa
ga
ne
pošljemo
na
delo
.
In
kdo
je
ta
?
Naša
moč
,
tovariši
,
naša
složna
moč
!
“
„
Naša
moč
,
moč
,
moč
—
—
—
“
Od
ust
do
ust
je
šla
ta
beseda
.
V
žepih
skrite
pesti
so
se
krčevito
stiskale
,
po
vrhovih
dreves
je
zašumel
veter
.
„
Tovariši
,
poslušajte
,
naj
vam
preberem
,
kako
krvavo
resnične
so
te
besede
!
“
Peter
je
potegnil
iz
žepa
list
‚
Naša
moč
‘
.
Ves
je
bil
umazan
in
zmečkan
.
Peter
ga
je
bral
mnogokrat
.
Pomenljivejša
mesta
je
imel
podčrtana
.
„
Poslušajte
!
—
Čegava
naloga
je
,
da
ščiti
in
varuje
delavca
?
To
sveto
dolžnost
ima
država
v
prvi
vrsti
.
Ona
ima
dolžnost
in
sveto
pravico
,
da
nas
varuje
,
ona
ima
tudi
moč
in
zmožnost
,
da
nas
varuje
pred
tlačitelji
.
Res
nismo
mi
edini
,
ki
tvorimo
državo
.
Toda
mi
smo
tista
velika
,
največja
množica
,
ki
jo
redimo
in
pitamo
in
bogatimo
.
Blagostanje
gre
od
naših
žuljev
.
Vojske
zmagujejo
z
našo
krvjo
,
palače
se
dvigajo
pod
našimi
kladivi
,
vsaka
skodelica
juhe
,
vsak
kos
pečenke
in
vsaka
prežganka
in
suha
skorja
,
ki
pride
na
mizo
—
vsaka
je
hčerka
žuljavih
rok
.
—
Tovariši
,
to
smo
mi
,
to
so
tisti
naši
zaničevani
žulji
,
ki
so
večjega
spoštovanja
vredni
,
nego
dehteče
rokavice
,
ki
varujejo
belo
roko
gorkega
solnca
.
In
ko
so
spoštovanja
vredni
,
kdo
jih
spoštuje
—
ceni
?
—
“
„
Zaničujejo
nas
!
“
Med
zborovalci
je
rastla
napetost
.
Njihove
oči
so
stopale
iz
pod
košatih
obrvi
predrzno
na
dan
in
so
se
začele
svetiti
.
Peter
se
je
ozrl
po
poslušavcih
,
zgenil
časnik
previdno
in
z
velikim
tovariši
,
kdo
jih
spoštovanjem
ter
ga
varno
spravil
v
telovnikov
žep
,
kakor
drag
talisman
.
Na
njegovem
obrazu
je
gorelo
nekaj
svetega
in
strašnega
.
Ponos
vojskovodja
je
ožarjal
Petrovo
čelo
.
„
Tovariši
,
rekli
ste
,
zaničujejo
nas
.
Prašam
vas
,
zakaj
?
Ker
jim
mi
to
dovoljujemo
!
Naša
prva
dolžnost
je
,
da
vsaj
pokažemo
,
da
smo
,
da
živimo
in
da
smo
začeli
misliti
.
Odločen
krik
:
Ne
,
ne
pustimo
;
ne
dovolimo
!
—
bi
stresel
visoke
dvorane
in
zbegal
mogočnike
,
da
bi
spali
noči
brez
spanja
.
Da
se
pa
sliši
krik
tako
visoko
,
mora
biti
močan
;
ne
sme
biti
ječanje
otrokovo
,
ki
se
ne
čuje
iz
ene
sobe
v
drugo
.
Grom
mora
biti
,
ki
seže
od
gore
do
gore
in
se
vali
čez
nje
brez
konca
.
Zato
pa
moramo
biti
složni
.
In
prva
naloga
je
,
da
ustvarimo
jekleno
slogo
.
In
to
nalogo
imate
vi
,
dvanajsteri
apostoli
.
Poučujte
in
zbirajte
!
Varujte
se
Judežev
!
Med
berači
je
izdajavcev
veliko
.
Dokler
nismo
edini
,
dotlej
smo
smeti
.
Nadzornikova
metla
nas
vrže
na
cesto
in
vse
je
v
starem
tiru
in
vse
je
za
dolgo
pokopano
.
Prosim
vas
pa
,
da
ne
storite
ničesar
,
kar
vam
nisem
naročil
.
Verujte
,
da
noč
in
dan
mislim
in
berem
,
da
imam
že
načrt
narejen
,
kako
priborimo
boljšo
bodočnost
.
Imam
v
drugih
tovarnah
spretne
delavske
prijatelje
,
ki
mi
pišejo
in
me
uče
!
“
„
Ali
naj
mirno
delamo
pridano
uro
?
Zato
moramo
dobiti
plačilo
.
“
Izmed
delavcev
se
je
oglasil
najmlajši
,
katerega
lice
je
bilo
zelo
inteligentno
,
ki
je
vsako
Petrovo
besedo
povžil
,
kakor
spehan
človek
studenčnico
.
„
Tovariš
,
nismo
še
pripravljeni
,
torej
se
moramo
ukloniti
.
Toda
sestavljeno
imam
že
pritožbo
na
šefa
tovarniškega
podjetja
barona
Pinkelesa
.
Njemu
vse
sporočim
in
ga
prosim
,
naj
nas
pride
zaslišat
.
Doma
niste
opravili
nič
.
“
„
Morda
bi
,
ko
ne
bi
bilo
bestije
—
nadzornika
!
“
je
dostavil
zopet
mladi
Miklav
Hostnik
.
„
Dobro
;
tega
tudi
zatožimo
.
Čakajte
,
takoj
mi
poveste
vse
,
kar
veste
o
njem
!
“
Peter
potegne
kos
papirja
in
gre
k
parobku
,
da
si
zapiše
.
„
Če
vse
povemo
,
je
treba
cele
knjige
!
“
„
Bo
že
dosti
!
Poglavitno
!
“
„
Janeza
Jeršina
je
sunil
,
da
se
je
opotekel
na
vretena
in
mu
je
zmečkalo
prst
!
“
Peter
piše
.
—
„
Kaj
še
?
“
„
Franceta
Jakopina
je
oklofutal
,
ker
se
mu
ni
odkril
,
ko
je
nesel
težko
breme
!
“
—
„
Nesel
težko
breme
.
Dalje
!
“
„
Meni
“
—
„
Tebi
—
Juri
Medved
—
“
„
Meni
je
odvzel
po
10
krajcarjev
na
dan
,
ker
se
mi
je
utrgal
jermen
brez
moje
krivde
.
“
„
Dekleta
je
zmerjal
strašno
grdo
in
jih
suval
in
—
“
„
O
tem
vem
sam
več
kot
dosti
.
“
Peter
se
je
spomnil
Maretke
.
Jeza
ga
je
spreletela
,
pritisnil
je
s
svinčnikom
,
da
se
mu
je
zlomil
.
„
Tovariši
,
zadosti
!
Marsikaj
vem
sam
in
to
še
dostavim
.
Sedaj
na
delo
!
Kar
smo
sklenili
,
bodi
nam
zapoved
.
Ko
se
zberemo
drugič
,
se
nam
ne
bo
treba
več
skrivati
.
Prošnja
na
barona
bode
bržkone
brez
uspeha
,
ker
ne
bo
verjel
nam
,
ampak
drugim
.
Pa
to
nič
ne
dé
.
Med
tem
bo
stvar
zorela
—
—
“
„
Tedaj
jim
pokažemo
!
“
Miklav
Hostnik
je
dvignil
roko
.
Peter
ga
je
potrepal
po
rami
.
„
Prijatelj
,
ne
misli
na
glas
!
“
Zborovalci
so
tiho
in
zamišljeni
izginili
na
vse
strani
po
molčečem
gozdu
.
—
—
—
Ko
je
že
utihnila
zadnja
stopinja
,
ki
je
zadela
na
suho
vejo
in
jo
prelomila
,
se
je
priplazila
iz
gostega
smerečja
Korta
.
Na
njeni
obleki
ni
bilo
sledu
,
da
je
nedelja
.
Koraki
so
bili
negotovi
.
Parkrat
se
je
skoro
opotekla
.
Ruta
ji
je
zlezla
z
glave
na
vrat
.
Nepočesani
lasje
so
ji
mahali
po
senceh
na
čelu
.
„
Ni
ga
,
hudiča
!
Že
dobro
!
Imaš
drugo
!
Pa
denarja
nič
!
Poiščem
te
nocoj
.
Oči
ji
bom
izpraskala
.
Kadar
imam
kronco
,
sem
vselej
tvoja
.
Že
dobro
!
Kanalja
!
“
Korta
je
sedla
na
parobek
,
kjer
je
sedel
prejšnje
jutro
Prosenec
.
Težko
glavo
je
zagvozdila
med
rdeče
roke
in
bulila
v
tolmun
.
„
Sèmle
bi
legla
.
—
Saj
je
vseeno
,
prej
ali
slej
!
Par
dni
več
ali
manj
na
dnu
pekla
.
Sicer
ga
pa
ni
še
nihče
videl
.
Trikrat
sem
že
hotela
v
vodo
.
Pa
kar
ne
gre
.
—
Voda
je
zanič
.
Na
zadnjo
uro
se
je
pa
res
ne
napijem
,
nak
!
V
vodo
ne
grem
!
“
Zamislila
se
je
,
glava
se
ji
je
sklonila
na
vsehle
prsi
.
Obždela
je
,
kakor
bi
zaspala
—
Naenkrat
se
pa
dvigne
.
Porodila
se
ji
je
misel
.
„
Čemu
v
vodo
?
K
Semenu
po
kronce
!
Bogve
,
kaj
so
se
menili
ti
dedci
tukaj
.
Nekaj
sem
čula
,
pa
se
mi
je
zadremalo
.
Kaj
mi
mar
!
Semenu
rečem
,
da
ga
ubijejo
!
In
za
to
mi
dá
ta
zajec
kronco
.
Ala
,
ponjo
!
Potem
pa
—
en
glažek
al
’
pa
dva
—
—
—
“
Korta
je
s
sklanim
glasom
zapela
in
mahaje
z
ruto
izginila
za
podrtim
mlinom
.
Maretka
je
sedela
pred
hišo
na
hribčku
.
Pod
njenimi
nogami
je
že
razprostirala
narava
zeleni
prt
in
tkala
vanj
prve
marjetice
.
Iz
gostilne
na
koncu
vasi
se
je
čulo
neubrano
petje
.
Maretka
je
držala
v
naročju
odprto
knjigo
.
Ali
njeno
črno
oko
je
gledalo
preko
ravnine
in
se
zamišljeno
ustavilo
na
črnem
griču
,
ki
je
bil
porasel
z
bori
.
Sanjala
je
z
bujno
dekliško
domišljijo
.
V
njenem
srcu
je
bilo
vse
polno
življenske
pomladi
.
Razgrinjale
so
se
v
njem
zelene
trate
,
cvetje
je
bodlo
iz
tal
,
toda
vse
popje
je
bilo
še
zaprto
;
Maretka
je
slutila
,
da
se
odpre
nenadoma
,
da
zaplava
in
zapleše
nad
to
trato
velika
sreča
.
Pod
njenimi
nogami
se
bodo
odpirali
cvetovi
.
Vsaka
časa
ji
bo
odkrila
sladko
skrivnost
.
In
ona
bo
hodila
za
srečo
in
vživala
in
se
radovala
.
Ob
njej
pa
bo
hodil
Peter
,
ki
bo
z
očmi
dajal
znamenja
sreči
.
In
ta
ga
bo
slušala
;
počivala
bo
pod
zeleno
senco
in
s
Petrom
sedeta
k
njej
,
tesno
drug
ob
drugim
,
mož
in
žena
.
In
koliko
mu
bo
tedaj
pripovedovala
!
Vsako
malenkost
,
ki
jo
je
naredila
čez
dan
,
o
vsakem
