stranehso
stala
drevesa
iz
cvetličnjaka
,
in
v
vsakem
ovinku
je
brlela
svetilnica
.
Zgoraj
v
prvem
nadstropji
na
mostovži
je
pričakoval
graščák
Meden
svoje
goste
,
opravljen
v
frak
in
na
rokah
rumene
rokavice
in
pokrit
z
visokim
svilenim
klakom
.
Mož
je
bil
že
malo
starikav
,
dokaj
trebušnat
in
debeli
vrat
mu
je
silil
izza
ozkega
,
trdega
vratnika
.
Z
nenaravnimi
pokloni
je
pozdravljal
prišlece
in
jim
stiskal
roke
;
govoril
je
malo
,
in
tem
urneje
hodil
prihajajočim
gostom
odpirat
vrata
v
sobo
,
kjer
jih
je
sredi
došlih
gospé
pričakovala
in
pozdravljala
njegova
soproga
.
„
Prosim
,
prosim
,
gospod
sodnik
“
,
hitel
je
Meden
in
tiral
ogovorjenega
k
vratom
;
adjunktu
in
koncipistu
je
stisnil
roki
,
Korena
in
notarja
pa
le
površno
,
a
vendar
prijazno
pozdravil
.
V
sobi
je
bilo
še
malo
gostov
,
največ
uradnikov
iz
Borja
;
pa
kmalu
so
se
sobe
polnile
.
Prišlo
je
tudi
nekoliko
gospodov
iz
mesta
,
med
njimi
trije
oficirji
.
Tudi
Bolè
s
svojo
soprogo
in
Milico
se
je
pripeljal
.
Družba
je
bila
sila
raznovrstna
ali
raznobarvna
,
in
zato
s
početka
tudi
živahna
zabava
ni
mogla
prodreti
.
Vse
je
le
bolj
šepetalo
in
boljši
znanci
so
se
stiskali
skupaj
.
Gospé
so
zlasti
ogledovale
graščakinjo
,
soprogo
Medenovo
.
Bila
je
opravljena
v
težak
siv
brokat
in
sem
ter
tja
je
nosila
po
krilu
pripete
šopke
svežih
sneguljčic
.
Ta
oprava
je
čudno
pristovala
njenim
svetlim
,
plavim
lasem
,
a
prav
ker
se
je
videlo
vse
bolj
jednotno
in
skromno
,
vplivala
je
celota
zmagonosno
na
gledalca
.
Sedaj
se
je
pripeljal
tudi
doktor
Hrast
s
soprogo
svojo
.
Elza
,
Medenova
soproga
,
pozdravila
je
oba
jako
prijazno
in
doktorju
tudi
stisnila
roko
.
Boletova
in
Hrastova
družina
je
zasela
kot
v
dvorani
poleg
sobe
,
kjer
je
vzprejemala
graščakinja
goste
;
poleg
njih
na
nizkem
odru
pa
so
godci
,
vojaki
,
pripravljali
gosli
svoje
.
„
Nekoga
menda
še
pričakujejo
“
,
omenil
je
Bolè
,
prišedši
od
druge
strani
h
gospém
.
„
Koga
vendar
?
Jaz
skoraj
nobenega
znanca
ne
pogrešam
in
tujcev
je
tudi
že
nekoliko
“
,
zavrne
Hrast
.
V
tem
je
prišumela
Elza
mimo
.
Bila
je
lepa
žena
;
lepša
nego
prej
deklica
,
in
óna
mirna
samosvest
,
katera
je
prej
le
časih
zasijala
iz
njenih
modrih
očij
,
razlita
je
bila
preko
bledega
,
polnega
lica
.
Le
oko
je
bilo
nemirno
.
„
Baron
Jablonski
je
obljubil
,
da
pride
nocoj
“
,
dejala
je
,
obrnivši
se
k
Boleški
;
„
čudim
se
,
da
ga
tako
dolgo
ni
:
a
mrzlo
je
in
sneg
,
ta
sneg
—
—
“
.
„
Baron
Jablonski
?
“
ponavljal
je
Hrast
,
ki
je
stal
poleg
.
Vprašal
je
to
z
vidnim
čudenjem
,
a
takoj
mu
je
bilo
žal
,
da
je
isto
pokazal
.
„
Ste
li
že
dolgo
znani
z
njegovo
rodbino
?
“
omenila
je
Boleška
,
katera
je
bolje
vedela
prikriti
čudenje
svoje
.
„
Obiskal
nas
je
pred
kratkim
,
in
tudi
midva
sva
bila
že
v
Grobljah
pri
njem
“
.
Hrast
je
pri
teh
besedah
jel
gledati
po
dvorani
;
spomnil
se
je
nehoté
Korena
in
pogovora
ž
njim
o
priliki
,
ko
sta
prejela
povabilo
na
ples
k
Medenovim
.
V
prvi
sobi
se
je
gnetlo
nekoliko
osob
,
in
Elza
se
je
ozrla
tja
.
„
A
tu
bode
!
Res
je
“
,
dejala
je
skoraj
bolj
naglo
nego
je
sama
hotela
ter
odšla
novim
gostom
naproti
.
Hrast
je
nekoliko
potipal
Boleta
.
„
To
pa
vendar
nekaj
pomeni
,
prijatelj
!
Jablonski
—
in
tukaj
...
“
V
tem
je
prišel
Koren
urno
iz
prve
sobe
mimo
doktorja
.
„
Kaj
sem
Vam
pravil
?
“
šepnil
je
potihoma
,
a
vendar
je
bilo
nekoliko
srditosti
v
tem
vprašanji
.
„
Kaj
?
“
ponavljal
je
Hrast
,
akopram
je
vedel
,
kaj
misli
Koren
.
„
Da
je
vse
humbug
,
političen
humbug
,
in
mi
smo
okvir
,
statisti
,
klovni
,
bedaki
...
“
Bolè
se
je
glasno
zasmijal
,
da
so
celó
gospe
pozorne
pogledale
.
„
Kaj
Vam
je
,
gospod
Koren
?
“
vprašala
je
Milica
in
s
pahljačo
zakrila
pol
obraza
.
Da
bi
bil
kdo
drugi
stavil
to
vprašanje
Korenu
,
gotov
bi
mu
bil
srdit
odgovor
;
tudi
sedaj
se
je
v
koncipijentovih
očeh
posvetilo
nekaj
,
blizu
kakor
„
Vi
tega
ne
umejete
“
.
Pa
premagal
se
je
.
„
Nič
,
nič
!
“
dejal
je
naglo
.
Sedaj
se
je
tudi
Hrast
nasmehnil
.
To
je
pa
mladega
moža
še
bolj
razburilo
.
„
No
,
če
pač
hočete
védeti
—
povzel
je
zopet
besedo
,
povem
Vam
pa
lehko
—
saj
se
ne
bojim
nikogar
.
Vidite
gospodična
,
danes
smo
tu
vsi
—
ščinkovci
,
vrabci
—
ali
kar
hočete
,
—
Meden
in
tisti
oholi
baron
grobeljski
—
ta
dva
pa
stavita
nocoj
zanjke
neumnosti
naši
.
Glejte
,
volitve
so
pred
durmi
,
in
nocojšnji
ples
—
vsa
veselica
,
vse
je
le
za
to
,
da
se
pripravlja
in
gladi
pot
Medenu
,
nemškutarju
Medenu
.
“
„
Pst
,
pst
!
Ljubi
moj
Koren
!
“
hitel
je
Hrast
.
—
A
óni
je
že
odhajal
.
„
To
je
fantast
,
“
dejal
je
resno
Bolè
.
„
Pa
pojdiva
pozdravit
barona
!
A
,
glej
zeta
je
tudi
pripeljal
s
seboj
!
“
„
Oh
,
ta
ti
je
tepec
!
“
šepnil
je
doktor
.
„
Pa
zet
Jablonskega
—
in
to
je
nekaj
!
“
Baron
jima
je
prihajal
nasproti
,
spremljal
ga
je
Meden
,
kateri
se
je
držal
,
kakor
bi
bil
vzrastel
za
celo
ped
.
Jablonski
je
prijazno
pozdravljal
in
odzdravljal
na
vse
strani
,
a
lastni
mu
oholi
izraz
ni
izginil
z
njegovega
lica
.
Zet
njegov
,
pl.
Gorski
pa
se
je
bil
pridružil
oficirjem
,
ter
od
daleč
ogledaval
dame
,
sedeče
ob
dolgih
stenah
dvorane
.
Ples
se
je
kmalu
pričel
in
veselica
se
je
vršila
po
napovedanem
sporedu
.
S
početka
ni
bilo
prave
zabave
;
razni
,
po
nekoliko
jako
različni
elementi
so
se
polagoma
spojevali
,
skoraj
težavno
,
a
godba
,
izvrstno
Medenovo
vino
in
izborni
buffet
pospeševali
so
dobro
voljo
.
Pl.
Ruda
je
bil
nocoj
v
zadregi
.
Prvo
kadriljo
je
plesal
z
Bolétovo
hčerko
in
kotiljon
je
bil
ž
njo
gotov
;
a
njega
je
zdaj
mnogo
bolj
zanimala
najkrasnejša
gospa
nocojšnjega
večera
—
Elza
.
Tekmoval
je
pri
nji
z
vsemi
drugimi
,
zlasti
s
častniki
tako
,
da
je
celó
zaspani
adjunkt
zapazil
izpremembo
ter
sodniku
razodel
to
novost
—
kakor
se
je
izrazil
.
„
In
Vi
,
kaj
pa
Vi
?
“
vprašal
ga
je
ta
nagajivo
.
„
Oh
—
prestara
,
prestara
!
“
„
Oh
,
Vi
ste
lisjak
!
“
smejal
se
je
sodnik
.
„
Pa
tisti
—
ki
je
grozdje
ogledaval
!
“
pristavi
notar
.
„
Pivo
je
izvrstno
!
“
mrmral
je
adjunkt
ter
odhajal
k
buffetu
.
Celó
Koren
je
polagoma
pozabil
prejšnjo
jezo
,
in
čim
bolj
je
jel
Ruda
zanemarjati
Milico
,
tem
bolj
se
je
je
lotil
on
.
„
Ste
se
li
že
potolažili
?
“
vprašala
ga
je
med
plesom
.
„
Ste
me
li
umeli
prej
?
“
—
Deklica
ni
takoj
odgovorila
.
„
Da
govorim
odkrito
“
—
dejala
je
potem
,
ter
uprla
pogled
vanj
,
„
nisem
Vas
prav
umela
.
To
vém
,
to
je
bilo
videti
,
da
se
menda
Medena
in
barona
—
bojite
?
“
pristavila
je
s
smehom
.
„
Bojim
?
Oh
,
ne
,
nikakor
ne
!
Jaz
se
nikogar
ne
bojim
—
a
te
ljudi
sovražim
,
iz
vsega
srca
jih
sovražim
,
in
to
plavolaso
Nemko
,
in
vso
to
sodrgo
—
odpustite
,
jaz
bi
tudi
ne
bil
prišel
sem
,
ako
—
.
“
Tu
se
mu
je
strastni
govor
ustavil
.
Ponehal
je
bolj
plesati
ter
postal
s
plesalko
blizu
sredi
dvorane
,
krog
nje
pa
so
se
vrtéli
drugi
v
burnem
rajanji
.
„
No
,
—
zakaj
:
„
ako
“
?
“
hitela
je
deklica
.
Koncipijentu
je
silila
kri
v
lice
.
Bil
je
res
pogumen
,
brezobziren
mož
,
kateri
je
rad
povédal
vsakemu
svoje
,
in
nikdar
prikrival
niti
sovraštva
niti
prijateljstva
,
bodi
si
komur
koli
;
a
sedaj
vendar
ni
našel
besede
.
Sam
sebi
je
bil
hotel
utajiti
,
da
je
le
zarad
Milice
prišel
k
Medenovim
,
sedaj
pa
ga
je
ob
njenem
vprašanji
nekaj
sililo
,
da
se
ji
izpové
,
a
z
druge
strani
ga
je
bilo
zopet
sram
.
Molčal
je
in
vzpodbude
iskal
v
njenih
očeh
.
Toda
deklica
je
menda
instinktivno
čutila
,
kaj
se
godi
v
njegovih
mislih
,
in
ozrla
se
ni
nanj
,
niti
ponovila
svojega
vprašanja
.
Ko
je
pripeljal
svojo
plesalko
nazaj
k
njeni
materi
,
sedela
je
tam
Elza
.
„
Oh
,
gospod
doktor
Koren
,
“
dejala
je
jako
prijazno
ter
mignila
s
pahljačo
na
prazni
stol
poleg
sebe
,
kako
je
to
,
da
Vas
nikdar
videti
ni
;
drugi
gospodje
prihajajo
k
nam
,
a
Vi
ste
—
kaj
bi
rekla
—
tako
ponosni
—
.
“
Smejala
se
je
tako
prijazno
,
ob
jednem
koketno
,
da
Koren
s
prva
ni
vedel
odgovora
.
Sédel
je
poleg
nje
—
kajti
Milico
je
bil
odvel
že
drug
plesalec
,
in
Boleška
se
je
zabavala
z
glavarjevo
soprogo
—
ter
izgovarjal
se
,
koliko
ima
posla
,
in
malo
časa
.
„
Sevéda
po
leti
—
Vaš
krasni
vrt
—
a
po
zimi
—
milostiva
—
“
.
„
Pridite
vendar
na
črno
kavo
;
—
nekateri
gospodje
nas
obiskujejo
!
“
„
Ako
dovoljujete
?
“
„
Vi
se
nocoj
mnogo
zanimate
za
to
malo
črnooko
krasotico
—
haha
,
ljubi
doktor
,
jaz
imam
izvrstno
oko
.
“
Zakrila
je
pri
teh
besedah
svoje
lice
s
pahljačo
proti
drugim
ter
obrnila
se
na
pol
h
koncipijentu
—
Moral
se
je
ozreti
v
njo
,
v
njeno
bledo
,
lepo
lice
,
in
na
belo
,
polno
ramo
,
s
katero
se
ga
je
skoraj
dotikala
.
Koren
ni
bil
več
mladenič
;
kadar
je
občeval
z
Milico
,
polastila
se
ga
je
sicer
,
kakor
je
sam
čutil
v
veliko
svojo
nejevoljo
,
neka
otročja
,
mladeniška
okornost
in
bojazen
;
—
ti
ženi
nasproti
pa
nikakor
ne
.
Znan
je
bil
že
dolgo
z
njo
,
čeravno
le
bolj
površno
;
govorilo
se
je
mnogo
o
nji
v
trgu
in
povsodi
,
kjer
se
je
je
kdo
domislil
;
vse
to
pa
je
storilo
,
da
se
je
zdela
vsem
zanimiva
,
a
vendar
je
vsak
mislil
,
da
jo
sme
in
more
nadzirati
.
Tako
tudi
Koren
.
—
Glede
ženske
lepote
pa
on
tudi
ni
bil
slep
.
„
Motite
se
,
milostiva
;
—
hvaležen
Vam
pa
moram
biti
o
Vaši
pozornosti
—
“
„
Oh
,
ne
tajite
in
tudi
tako
—
zlobni
ne
bodite
“
!
karala
ga
je
Elza
.
„
Zloben
?
Nikakor
ne
,
ampak
odkritosrčen
!
“
Mahnila
je
na
lahko
s
pahljačo
proti
njemu
.
„
Da
bi
bilo
to
,
zaupali
bi
mi
bolj
;
pa
se
vé
da
,
Vi
vsi
v
trgu
nas
gledate
malo
od
straní
,
in
zlasti
jaz
,
jaz
sem
marsikomu
na
poti
.
Ni
li
istina
?
“
„
Milostiva
!
“
„
Tudi
Vi
ste
takšen
!
V
meni
gledate
le
Nemko
,
sovraženo
in
sovražno
Nemko
—
le
pritrdite
mi
,
gospod
Koren
!
“
Smehljala
se
je
pri
teh
besedah
:
a
koncipijent
je
bil
v
silni
zadregi
.
Povsodi
drugod
in
vselej
bi
bil
rekel
„
da
!
“
ako
bi
bil
kdo
drugi
to
izjavil
;
morebiti
Elzi
sami
bi
bil
pritrdil
v
drugih
okolnostih
.
Sedaj
pa
je
dihal
tanki
vonjavi
parfum
,
s
katerim
je
polnil
zrak
vsaki
migljaj
njene
pahljače
in
pred
seboj
je
videl
krasno
ženo
.
„
Vse
to
mi
je
znano
!
In
zato
,
védite
,
gospod
Koren
,
zato
se
tudi
bojim
,
priti
v
Vašo
čitalnico
.
Kako
bi
me
pač
pogledali
?
“
„
Saj
ste
že
bili
!
“
hiti
on
,
vesel
,
da
more
izpregovoriti
besedo
.
„
Pa
tedaj
je
bilo
vse
drugače
!
Tedaj
še
nisem
bila
—
soproga
Medenova
.
“
„
Pa
Vaš
gospod
soprog
je
vendar
tudi
prihajal
!
“
„
Dà
,
dà
,
a
sedaj
sva
oba
menda
drug
zarad
druzega
izgubila
pravico
prihajati
k
vam
.
“
—
Koncipijent
je
zavrnil
z
roko
.
„
Ne
,
ne
,
dovoljujte
,
da
izgovorim
.
Prej
,
prej
ste
se
še
veselili
,
ako
se
Vam
je
kdo
pridružil
ob
priliki
čitalniških
veselic
,
ko
Vas
je
bilo
menj
,
ko
še
vsi
uradniki
niso
hodili
tja
;
sedaj
pa
izbirate
—
in
prav
tako
;
—
pa
nekoliko
tesnosrčni
ste
vendar
!
“
„
Motite
se
,
milostiva
gospa
!
“
dejal
je
Koren
ognjeno
;
„
le
pridite
,
le
stopite
v
naše
društvo
in
uverili
se
boste
,
da
so
ti
predsodki
na
Vaši
stráni
.
“
Koncipist
Ruda
je
v
tem
trenutku
prihitel
ter
odvel
Elzo
k
plesu
.
„
Bodemo
videli
!
“
dejala
je
še
naglo
in
smehljaje
svojemu
sosedu
.
Pri
kotiljonu
je
stal
Koren
z
drugimi
gospodi
ob
uhodnih
vratih
ter
gledal
ples
.
Ko
so
volile
dame
,
premišljeval
je
,
bode
li
prišla
Milica
ponj
in
poleg
nje
domislil
se
je
tudi
Elze
.
Namesto
običajnih
papirnih
redov
delile
so
plesalke
raznobarvene
trakove
.
Koren
je
dolgo
čakal
,
a
nobene
ni
bilo
k
njemu
,
kajti
tudi
prej
se
sam
ni
bil
mnogo
pobrinil
za
ples
.
A
prva
je
prišla
Elza
ter
pripela
mu
s
pomenljivim
smehljajem
bel
trak
na
prsi
.
„
Bel
!
“
omenil
je
on
,
položivši
ji
roko
okoli
pasu
,
ne
da
bil
pomislil
,
kaj
hoče
s
to
opomnjo
.
„
Sevéda
!
Rudečega
Vam
bo
prinesla
ona
črnooka
.
Saj
to
vendar
želite
?
“
Ko
se
je
obrnil
k
vratom
,
stala
je
Milica
pred
njim
in
mu
res
pripela
rudeče
znamenje
.
A
sama
se
je
malo
zarudela
pri
tem
delu
.
Plesala
sta
dvakrat
po
dvorani
a
on
ni
našel
besede
.
Molčé
jo
je
privel
na
njen
prostor
,
molčé
priklonil
se
in
odšel
.
V
sobi
,
kjer
so
starejši
gospodje
kartali
in
pušili
,
srečal
ga
je
Hrast
.
„
Ste
li
še
tukaj
,
dragi
moj
Cato
?
“
šalil
se
je
doktor
;
„
jaz
sem
mislil
,
da
ste
že
zdavnaj
ubežali
nevarnim
zanjkam
in
zapletkam
—
političnim
namreč
!
Haha
!
Druge
so
Vam
pa
morebiti
po
volji
?
“
Danilo
se
je
,
ko
so
jele
saní
s
trudnimi
Medenovimi
gosti
dričati
zopet
proti
trgu
.
Tudi
naši
znanci
stisnili
so
se
zopet
,
kakor
ob
prihodu
,
na
sanke
,
samó
Rude
je
zmanjkalo
.
Sedèl
je
še
gori
pri
oficirjih
s
pl.
Gorskim
vred
in
igral
ž
njimi
makao
.
„
Prijetno
je
bilo
!
“
dejal
je
sodnik
in
zavil
se
tesno
v
svoj
kožuh
.
„
Dà
,
dà
,
izvrstno
pivo
in
—
šampanjec
!
“
pritrdil
je
adjunkt
.
Notar
Koprivec
je
dlesknil
z
jezikom
in
užigal
smodko
,
katero
je
bil
pri
odhodu
vzel
s
seboj
.
Koren
pa
je
sedel
poleg
voznika
in
molčal
.
Razni
,
neumljivi
čuti
so
ga
obhajali
,
in
ko
je
zrl
pred
se
na
belo
,
v
jutranjem
svitu
blestečo
planoto
,
po
kateri
je
vstajala
lahka
,
prozorna
meglica
,
zdelo
se
mu
je
,
da
vidi
še
pred
seboj
razkošno
podobo
graščakinje
,
in
potem
zopet
se
mu
je
vsiljeval
spomin
na
Milico
,
in
njene
temne
oči
in
njen
nedolžni
,
zaupljivi
govor
.
Nehoté
je
segel
z
roko
na
prsi
,
ima
li
še
tam
rudeči
trak
—
a
čutil
je
dva
—
in
tu
se
mu
je
zdelo
zopet
,
da
mu
zveni
na
uho
zapeljivi
glas
:
„
Obiščite
nas
vendar
!
“
Zvoneli
pa
so
le
tanki
kraguljci
na
vratovih
konjičev
;
na
vzhodu
se
je
žarilo
nebo
,
z
velicih
topolovcev
ob
cesti
pa
so
vstajale
vrane
v
gostih
tolpah
in
letale
nad
belo
ravnino
.
Minulo
je
več
tednov
.
Debeli
sneg
je
bil
že
davno
skopnel
,
in
cvetje
,
ki
je
lezlo
polagoma
iz
mehkih
tal
po
solnčnih
brdih
krog
Borja
oznanjevalo
je
pomlad
.
Davkarski
nadzornik
,
ki
je
bil
strasten
hribolazec
,
prinesel
je
bil
že
zeleno
bukovo
vejico
v
svojo
pisarno
,
in
gospod
Anton
,
ki
je
rad
zgodaj
vstajal
in
ob
jutranjem
sprehodu
molil
svoj
brevir
,
trdil
je
popoludne
v
čitalnični
krčmi
,
kjer
je
pil
navadno
kozarec
piva
,
da
je
čul
že
dvakrat
kukavico
.
„
Ste
li
imeli
mnogo
denarja
v
žepu
?
“
vprašala
je
krčmarica
.
„
Nič
,
prav
nič
!
“
„
To
je
slabo
!
Sedaj
ga
vse
leto
ne
boste
imeli
!
“
trdila
je
ona
.
„
Oh
,
vem
da
ne
!
“
smijal
se
je
kaplan
.
V
vsem
življenji
in
kretanji
v
Borji
ni
bilo
posebne
izpremembe
,
jedini
pl.
Ruda
je
bil
nekega
večera
prinesel
v
krčmo
vznemirjujočo
vest
,
da
je
bil
glavarjevo
soprogo
ob
belem
dnevi
sredi
trga
napadel
surov
zločinec
.
„
Kaj
,
kaj
,
kako
?
“
klical
je
sodnik
,
ki
je
sedèl
pri
večerji
,
in
celó
zaspani
adjunkt
je
odložil
svojo
smodko
in
strmel
v
koncipista
.
Ruda
pa
je
ob
jednem
položil
revolver
na
mizo
in
trdil
,
da
nikdar
ne
pojde
več
brez
orožja
iz
hiše
.
„
A
kaj
se
je
zgodilo
?
“
silil
je
sodnik
.
„
Glavarjeva
soproga
se
je
sprehajala
s
svojim
pinčem
po
trgu
,
saj
jo
poznate
,
to
ljubeznivo
živalico
,
ki
nikomur
še
ni
žalega
storila
;
in
na
trgu
je
ubogi
pinček
povohal
v
prodajalnico
mesarjevo
—
saj
ga
poznate
tudi
tega
suroveža
—
in
ta
zlobnež
je
vrgel
nož
za
peskom
,
da
je
komaj
utekel
.
Glavarjeva
gospá
je
omedlela
zaradi
tega
napada
—
vérujte
mi
,
gospoda
,
brez
revolverja
ne
grem
na
ulico
.
To
ljudstvo
,
to
prebivalstvo
je
presurovo
.
“
„
Pa
to
vendar
ni
napad
na
gospó
!
“
omenil
je
sodnik
.
„
Surovost
je
,
ako
ni
napad
!
“
hudoval
se
je
Ruda
.
„
Jaz
bi
tistega
pinča
tudi
brcnil
,
ako
bi
se
mi
približal
!
“
omenil
je
adjunkt
in
užigal
smodko
.
„
Lepa
varnost
je
to
!
“
deje
porogljivo
koncipist
in
trka
ob
svoj
revolver
.
„
Položite
tisto
orožje
v
stran
,
dragi
moj
,
potem
bomo
bolj
varni
,
kajti
meni
se
zdi
,
da
je
nabito
,
“
posmehuje
se
adjunkt
.
Drugi
so
se
smijali
in
Ruda
je
,
akoravno
malo
nejevoljen
,
ubogal
in
obesil
revolver
na
steno
.
„
Ali
bo
glavarica
morebiti
tožila
zaradi
žaljenja
časti
?
“
vpraša
notar
z
zlovoljnim
naglasom
.
„
Časti
svojega
pinča
!
“
pristavi
Koren
,
ki
je
do
sedaj
mirno
poslušal
pogovor
.
Ruda
bi
bil
jezno
zavrnil
,
ko
bi
ne
bil
sodnik
preprečil
daljšega
zabavljanja
z
opomnjo
:
„
Stojte
,
gospodje
!
Nekaj
novega
,
kaj
pa
bo
z
volitvami
?
Razpisane
so
in
v
štirih
tednih
jih
imamo
.
Kdo
bo
kandidat
?
“
„
Kje
?
Pri
nas
?
Kandidatov
dovolj
,
a
kaj
pomaga
,
ker
ne
volimo
sami
,
in
ker
ne
moremo
imeti
svojega
“
,
trdi
davkarski
nadzornik
.
Ruda
je
ponosno
gledal
po
družbi
,
notar
Koprivec
pa
je
povesil
oči
.
„
Volite
,
kogar
hočete
,
meni
je
jednako
!
Volit
itak
ne
pojdem
!
“
odreže
se
adjunkt
.
„
Lep
narodnjak
!
“
vzklikne
Koren
.
„
Eh
,
pojdite
se
solit
,
dragi
moj
,
s
svojim
narodnjaštvom
!
Slovenska
pisma
napravljajte
in
slovenske
vloge
,
dejansko
,
dejansko
pokažite
—
ne
pa
s
takimi
puhlimi
frazami
,
“
ugovarja
malo
razdraženo
sodni
adjunkt
.
„
Da
nam
jih
boste
kar
vračali
,
kaj
ne
?
“
„
Le
poskusite
!
“
„
Da
bi
vaju
vrag
!
Že
zopet
sta
si
v
laseh
!
“
hitel
je
sodnik
.
„
Govorita
vendar
jedenkrat
mirno
,
pametno
!
No
,
tu
prihaja
še
tretji
—
zdaj
se
bodo
pa
sprijeli
!
“
Zadnja
opomnja
je
veljala
gospodu
Antonu
,
ki
je
bil
v
tem
trenutku
ustopil
.
Prihajal
je
redkokrat
zvečer
,
in
zato
so
ga
pozdravljali
nocoj
vsi
z
glasnim
čudenjem
.
„
Ej
,
kaj
boste
povpraševali
,
“
zavračal
je
one
,
in
sédel
poleg
Korena
ob
konec
mize
.
„
Treba
je
vendar
,
da
pozvem
kaj
novega
—
časi
;
saj
ste
vsi
polni
—
novic
,
gospodje
.
“
„
Aha
,
gospoda
Antona
že
tišče
—
volitve
!
“
smeje
se
adjunkt
.
„
Gotovo
ste
že
izbrali
kandidata
?
“
hití
mladi
duhovnik
.
„
Seveda
!
Naš
gospod
adjunkt
ima
največ
upanja
!
“
roga
se
Koren
.
„
Tiho
,
tiho
!
Nič
zabavljanja
!
“
oglasi
se
sodnik
.
„
Dobro
,
da
ste
prišli
,
gospod
Anton
!
Jaz
bi
v
istini
želel
,
da
se
zgovorimo
o
kandidatu
—
brez
šale
,
gospodje
,
stvar
je
resna
in
zadnjo
besedo
imamo
mi
;
zakaj
bi
torej
ne
govorili
?
“
„
Pametna
je
taka
,
gospod
sodnik
!
“
pritrjuje
kaplan
;
„
naš
trg
je
velik
in
bo
odločeval
gledé
večine
,
ako
postopamo
zložno
.
Izberimo
si
svojega
moža
,
in
naznanimo
ga
osrednemu
odboru
;
saj
nas
ne
sme
prezirati
.
“
„
Tudi
jaz
tako
sodim
,
gospodje
!
Toda
z
vlado
je
treba
nekoliko
dogovora
;
“
omeni
pl.
Ruda
.
„
Aha
!
“
oglasi
se
Koren
.
Jedini
adjunkt
se
mu
je
malo
namuznil
,
drugi
pa
so
se
vêdli
,
kakor
bi
ne
bili
čuli
tega
vzklika
.
„
Jaz
bi
dejal
,
da
pride
to
pozneje
,
gospod
koncipist
!
“
oporeka
notar
.
„
Kakor
Vam
drago
!
“
odgovori
oni
zbadljivo
in
potegne
rame
kvišku
.
„
To
ni
naša
stvar
!
O
tem
naj
ukrene
osredni
odbor
,
gospodje
!
“
povzame
zopet
sodnik
besedo
.
„
Oglejmo
si
malo
okoli
!
—
Koga
bomo
kandidirali
?
Drugod
nam
ni
treba
iskati
,
jaz
bi
dejal
,
da
se
tudi
pri
nas
še
kdo
najde
,
ki
bi
nas
v
deželnem
zboru
pošteno
zastopal
.
Tu
nam
je
treba
novih
cest
,
novo
šolo
bomo
zidali
,
in
povódnji
,
povódnji
tam
doli
v
Drenovski
dolini
bo
treba
zabraniti
.
In
napoóled
—
ne
pozabite
železnice
!
Dežélni
zbor
bo
imel
važno
besedo
o
nji
,
torej
pazimo
,
da
dobimo
zastopnika
,
ki
pozna
naše
razmere
.
“
Koren
je
pod
mizo
drezal
z
nogo
soseda
svojega
,
gospoda
Antona
.
Vsi
so
čutili
,
da
so
sodnikove
besede
nekakov
kandidatski
govor
,
a
misel
na
to
jih
ni
mogla
ogreti
.
„
Pa
liberalec
ne
sme
biti
!
“
vzklikne
kaplan
.
„
Sedaj
smo
vsi
klerikalni
,
ljubi
moj
!
“
smeje
se
adjunkt
.
„
In
naroden
,
odločno
naroden
mora
biti
!
“
oglasi
se
Koren
.
„
Sedaj
smo
vsi
narodni
!
“
pristavi
zopet
adjunkt
.
Razven
Korena
in
kaplana
se
je
smijala
vsa
družba
.
„
Kandidirajte
Vi
,
gospod
sodnik
!
“
omeni
davkarski
nadzornik
,
ko
je
bila
veselost
nekoliko
ponehala
.
„
Oh
,
kaj
pa
mislite
!
Časa
ni
,
časa
,
in
kaj
bom
jaz
?
“
A
govoril
je
to
tako
,
da
so
vsi
čutili
,
da
ne
odbija
onega
predloga
.
„
Ali
pa
gospod
notar
!
“
nadaljeval
je
nadzornik
hladnokrvno
.
„
Haha
!
“
oglasil
seje
Koprivec
s
posiljenim
smehom
,
kateri
ni
dejal
niti
„
da
“
niti
„
ne
“
.
„
Gospodje
,
jaz
se
čudim
,
da
se
ne
spominjate
moža
,
kateremu
vendar
gre
v
prvi
vrsti
poslanstvo
našega
okraja
,
“
vzklikne
zdajci
Koren
.
„
Ste
li
pozabili
doktorja
Hrasta
?
Jaz
vsaj
ne
vem
sposobnejšega
poslanca
za
nas
!
Ali
vé
kdo
boljšega
?
“
„
Ne
vem
,
kako
bo
ž
njim
?
“
deje
sodnik
;
„
pri
nas
pač
,
pri
nas
,
—
toda
drugod
se
mu
bodo
ustavljali
.
“
„
Duhovščina
se
ga
bo
branila
,
“
pritrdi
gospod
Anton
:
„
preliberalen
je
!
“
„
In
malo
preradikalen
!
“
pravi
Ruda
.
„
A
,
tako
!
Potem
pa
volite
glavarjevega
pinča
,
ki
reprezentuje
v
javno
varnost
—
ali
pa
Tebe
,
dragi
Anton
moj
!
Živel
!
“
„
Živel
gospod
Anton
!
“
pritrdi
adjunkt
in
privzdigne
svojo
čašo
.
Kaplan
ni
bil
razžaljen
.
„
Kaj
bi
bil
jaz
slab
kandidat
?
“
klical
je
med
glasnim
smehom
druzih
.
„
Toda
,
stojte
gospodje
,
jaz
vem
boljšega
.
Radoveden
sem
,
kaj
porečete
o
njem
.
Tudi
on
pozna
naše
razmere
,
kakor
mi
,
in
jaz
stavim
,
da
ga
bodo
vsi
tržani
radovoljno
vzprejeli
!
“
„
Kdo
,
kdo
je
to
?
“
klical
je
ves
krog
.
„
Meden
,
graščák
Meden
!
“
Učinek
teh
besed
je
bil
skoraj
dramatičen
.
Sodnik
in
notar
sta
plašno
in
strmeč
pogledala
govornika
,
adjunkt
se
je
glasno
zagrohotal
,
in
davkarski
nadzornik
je
tako
naglo
segel
po
svojem
kozarci
,
da
ga
je
prevrnil
in
izlil
pivo
po
mizi
.
Koren
pa
je
planil
k
višku
,
ter
zagrabil
soseda
Antona
za
ramo
.
Jedini
Ruda
je
mirno
pušil
svojo
cigareto
,
kakor
bi
mu
ta
kaplanova
misel
ne
bila
nova
.
„
Meden
!
Si
li
z
uma
—
kaj-li
?
“
vpil
je
Koren
.
„
To
je
nemškutar
,
najodličnejši
nemškutar
v
trgu
,
in
—
in
“
—
Hotel
je
pristaviti
:
—
„
njegova
žena
“
—
a
umolknil
je
zadnji
hip
.
„
Kdo
pravi
,
da
je
nemškutar
?
“
ugovarja
kaplan
.
„
Ali
ne
prihaja
v
našo
čitalnico
?
Se
ve
da
,
ne
vselej
,
pa
tega
ne
more
nihče
zahtevati
.
A
kadar
more
,
pa
pride
!
“
„
Ta
prokleta
čitalnica
!
Torej
ta
bo
še
legitimacija
vsakemu
kar
se
tiče
narodne
zavesti
—
kdor
je
le
jedenkrat
utaknil
svoj
nos
vánjo
?
“
„
Oj
,
prijatelj
—
s
tem
kandidatom
se
pojdi
solit
!
Dokler
bom
jaz
v
Borji
le
še
z
mazincem
migal
,
toliko
časa
ne
bomo
volili
nemškutarjev
!
“
„
A
jaz
trdim
,
da
je
Meden
naroden
!
“
„
Ako
se
je
nocoj
prelevil
!
Ne
,
ne
,
ljubi
moj
kolega
,
pusti
take
burke
!
“
„
Jaz
govorim
resno
,
gospodje
.
Meden
bo
pristopil
narodnemu
klubu
,
in
—
duhovščina
je
tudi
zánj
!
“
„
Vlada
se
mu
gotovo
ne
bo
protivila
!
“
deje
oblastno
Ruda
.
„
Torej
imamo
tu
že
—
dognano
stvar
!
Oh
,
stojte
,
gospodje
,
preko
nas
ne
boste
hodili
!
“
Pri
teh
besedah
je
koncipijent
srdito
trkal
s
kozarcem
ob
mizo
.
„
Jaz
tudi
mislim
,
da
to
ne
gre
kar
tako
—
brez
nas
!
“
oglasi
se
notar
.
„
Treba
bo
vendar
sklicati
volilni
shod
!
“
„
Le
skličite
ga
!
“
posmehuje
se
Anton
.
„
Meni
je
Meden
—
kakor
kakšen
drugi
,
“
deje
sodnik
;
„
a
pravilno
bo
vendar
vprašati
volilce
,
tržane
.
“
„
Saj
jih
bomo
!
“
kliče
Koren
.
„
To
bo
izvrstno
!
Malo
zabave
vendar
!
Haha
!
“
oglasi
se
adjunkt
.
„
Radoveden
sem
,
kakov
bo
kandidatski
govor
Medenov
!
“
„
Vse
za
vero
,
dom
in
cesarja
,
bo
dejal
in
dovolj
bo
!
Oj
,
le
počakaj
,
dragi
prijatelj
Antonius
,
jaz
ti
že
zmedem
spletko
tvojo
.
Naših
tržanov
še
ne
poznaš
!
“
„
Kako
lepo
ste
to
izumili
,
in
gospod
koncipist
tudi
vé
nekaj
o
tem
—
Ali
ne
?
“
„
To
je
vendar
naša
dolžnost
,
gospod
Koren
!
“
omenjal
je
pl.
Ruda
samosvestno
.
Navzlic
peréčemu
vprašanju
vendar
zabava
ni
mogla
več
v
tok
.
Vsi
so
postali
jako
redkobesedni
.
Prvi
je
vstal
Koren
in
ž
njim
vred
notar
Koprivec
,
in
oba
sta
se
hladno
poslovila
pri
družbi
.
„
Jaz
sem
že
slutil
,
da
nekaj
nameravajo
!
Zadnjič
na
plesu
pri
Medenovih
sem
Vam
omenil
nekoliko
o
tem
.
O
to
so
lisjaki
!
Hrasta
se
boje
in
ga
hočejo
izpodriniti
,
in
zato
se
zavezuje
ta
kaplan
z
nemškutarji
,
in
na
drugi
stráni
z
našo
skrivnostno
,
nepreračunljivo
vlado
!
“
šepetal
je
Koren
zunaj
na
cesti
.
„
Da
,
da
,
“
odgovarjal
je
notar
.
Korakala
sta
po
trgu
proti
Hrastovemu
stanovanju
.
„
In
vsak
bi
bil
rad
—
kandidat
!
“
deje
v
novič
Koren
.
„
Haha
!
“
Notarjev
posmeh
je
bil
zopet
takšen
,
kakor
prej
v
krčmi
,
ko
mu
je
nadzornik
ponujal
poslanstvo
.
„
Hrasta
se
boje
!
To
je
gotovo
!
Pa
ne
zarad
liberalstva
,
saj
dobro
vedó
,
da
je
to
otel
strah
,
katerega
tudi
zvunaj
nič
ni
.
In
kaplan
itak
zna
,
da
hodi
naš
doktor
tolikokrat
v
cerkev
,
kakor
kakšen
drugi
tržan
;
ta
je
bosa
—
z
liberalstvom
!
Ugovori
prihajajo
od
drugod
—
oh
,
jaz
poznam
naše
razmere
—
vedite
dragi
,
naši
karpi
se
boje
ščuke
,
in
doktor
Hrast
bi
bil
taka
ščuka
med
našimi
poslanci
.
Od
tod
izvirajo
tudi
vsi
ugovori
!
Oh
,
ubogi
rod
slovenski
!
Kadar
si
bomo
malo
oddahnili
od
pritiska
trde
nemške
pete
,
tiščala
nas
bo
pa
svoja
domača
samoljubnost
,
lenoba
in
zavist
,
in
ona
grozna
domišljavost
—
češ
:
saj
ga
ni
boljšega
od
mene
!
In
tako
nimamo
nič
višjih
vzorov
,
narodnost
je
le
sredstvo
,
namen
pa
svoja
korist
.
Pa
vsi
ti
naši
gospodje
?
Le
poglejte
jih
.
Sodnik
bi
bil
rad
kandidat
—
pa
je
li
naroden
?
In
kaplan
?
Naroden
je
,
pa
danes
mu
ni
za
narodnost
,
nego
da
prodere
njegova
stranka
!
In
Meden
?
V
štirinajstih
dneh
bo
mož
tako
proslavljen
,
kakor
bi
bil
sam
slovenski
rešenik
in
Vam
ne
more
slovenskega
stavka
pravilno
napisati
.
Pobil
in
proklel
bi
jih
vse
te
nečimurne
,
samoljubne
—
“
„
Ej
,
kaj
se
boste
jezili
,
prijatelj
!
Svet
je
takšen
,
in
če
se
hočete
bojevati
ž
njim
,
ugonobili
Vas
bodo
prav
ti
,
katerim
se
sedaj
grozite
!
“
Postala
sta
pred
Hrastovim
stanovanjem
.
Gori
v
odvetnikovi
pisarni
je
še
gorela
luč
in
Koren
gre
k
njemu
naznanit
mu
,
kar
je
pozvedel
nocoj
v
krčmi
.
Pogovor
med
doktorjem
Hrastom
in
njegovim
koncipijentom
bil
je
jako
živahen
in
dolgotrajen
.
Koncem
je
napisal
odvetnik
dolgo
pismo
in
Koren
je
prejel
nalog
,
nesti
isto
drugo
jutro
k
Boletu
na
Drenovo
,
in
mu
tam
tudi
ustno
poročati
o
položaji
.
Hrast
pa
se
je
moral
v
opravkih
odpeljati
k
sosednemu
sodišču
,
a
do
večera
se
je
hotel
vrniti
in
potem
ukreniti
v
soglasji
z
Boletom
,
na
katerega
se
je
povsem
zanašal
,
o
nadaljnem
postopanji
.
Početkom
odvetnik
sam
ni
mnogo
mislil
na
poslanstvo
;
a
upor
in
nasprostvo
,
katero
se
mu
je
sedaj
napovedalo
,
dirnilo
ga
je
in
izpodbudilo
,
da
je
hotel
delati
na
vse
kriplje
za
svojo
kandidaturo
.
In
kdo
je
bil
veselši
tega
,
nego
Koren
!
—
Druzega
dné
je
hitel
malo
razburjen
na
Drenovo
.
Ob
jednem
ga
je
z
nekakim
nemirnim
veseljem
navdajala
misel
,
da
bo
videl
in
morebiti
govoril
z
Milico
,
kajti
,
dasiravno
si
je
skušal
mnogikrat
sam
utajiti
ta
čut
,
tlelo
mu
je
vendar
nekaj
v
dnu
srca
,
nekaj
o
čemur
si
je
časih
sam
dejal
,
da
je
ljubezni
do
one
mlade
deklice
podobno
;
nasmehnil
se
je
vselej
pri
tem
spoznanji
,
a
vračalo
se
mu
je
vedno
in
vedno
,
in
če
je
sedèl
v
pozni
noči
sam
doma
pri
odprti
knjigi
,
zrlo
mu
je
oko
preko
črk
tja
v
belo
,
golo
steno
,
misli
pa
so
mu
uhajale
strani
,
strani
tja
proti
gradiču
na
Drenovem
.
„
Sanje
,
sanje
!
“
vzkliknil
je
skoraj
vselej
ter
jezno
zaprl
knjigo
.
A
danes
na
poti
se
ga
je
lotil
oni
čut
z
dvojno
silo
,
in
čudno
!
danes
se
ga
ni
branil
,
nego
strastno
se
je
utapljal
vanj
,
kakor
v
nadi
,
da
mu
bode
mogel
duška
dati
v
jedinem
tem
,
da
vidi
ono
temnooko
deklico
.
Zvunaj
Borja
ga
je
srečal
voz
,
katerega
je
bil
že
od
daleč
spoznal
.
Medenov
je
bil
;
Elza
se
je
peljala
v
trg
,
in
ko
je
odzdravljala
Korenu
,
zdelo
se
mu
je
,
da
še
nikdar
ni
bila
tako
prijazna
,
nego
danes
!
„
Aha
,
to
izvira
iz
kandidiranja
!
“
mislil
si
je
Koren
,
a
vendar
si
ni
mogel
kaj
,
da
bi
se
ne
bil
ozrl
za
drdrajočim
vozom
.
„
Ta
koketa
bo
gotovo
agitirala
.
Hvala
Bogu
,
da
je
nisem
slušal
,
in
da
še
nisem
šel
tja
k
nji
,
kakor
me
je
vabila
!
“
Pogled
na
beli
Drenovski
gradič
,
ki
se
je
prikazal
sedaj
izza
ovinka
,
vzbudil
mu
je
zopet
prejšnje
misli
,
in
čim
bliže
je
korakal
gradu
,
tem
počasneje
je
stopal
.
Ta
mož
je
bil
navzlic
svojim
tridesetim
letom
kakor
dvajsetletni
mladenič
,
ki
se
zarudi
,
ako
sreča
svojo
izvoljenko
.
In
danes
mu
je
bila
usoda
naklonila
nekaj
posebnega
.
Ko
je
povprašal
po
graščáku
,
zvedel
je
,
da
ni
niti
njega
niti
soproge
njegove
doma
;
odpeljala
sta
se
bila
v
mesto
.
Hišna
,
ki
mu
je
to
naznanjala
,
videla
je
,
da
ima
koncipijent
nekaj
nujnega
poročati
,
in
pristavila
je
:
„
A
gospodična
Milica
so
doma
!
“
„
Torej
oglasite
me
!
“
deje
Koren
pogumno
in
stopi
v
sobo
,
katero
mu
je
hišna
odprla
.
Jezil
se
je
,
čuteč
,
da
mu
utriplje
srce
,
pa
v
pomagati
si
ni
mogel
.
Čakal
ni
dolgo
,
da
je
prišla
Milica
.
Zarudela
se
je
malo
,
pa
z
naravno
prijaznostjo
ga
je
pozdravila
kot
starega
znanca
in
mu
podala
roko
.
„
Kaj
vendar
pomenja
Vaš
prihod
?
To
je
nekaj
nenavadnega
?
“
„
Res
je
tako
!
A
Vas
ne
bo
zanimalo
;
sigurno
ne
!
Volitve
—
volitve
!
“
hitel
je
koncipijent
.
„
Oh
,
to
je
pa
Vaš
element
!
“
smijala
se
je
deklica
.
Sela
je
k
mizici
pri
oknu
,
in
on
na
nizek
stoliček
poleg
nje
.
Početkom
ni
bil
namenjen
razložiti
ji
vseh
podrobnostij
denašnjega
svojega
poslanstva
,
a
trajalo
ni
dolgo
,
in
zatekel
se
je
bil
v
najnatančnejše
poročilo
o
raznih
kandidaturah
in
ob
agitaciji
,
ki
se
bo
gotovo
vnela
v
domačem
trgu
.
Jezil
se
je
govoreč
ob
vladi
,
zabavljal
kolegi
gospodu
Antonu
in
klerikalcem
,
in
ko
je
omenjal
Medena
,
postal
je
skoraj
strasten
in
pozabil
,
da
govori
z
deklico
,
katera
vendar
teško
ume
razburjenost
njegovo
.
„
Sicer
ste
pa
vendar
prijazni
z
vsemi
temi
gospodi
?
“
vprašala
je
Milica
.
„
Prijazen
?
V
takem
položaji
ne
velja
več
prijateljstvo
,
in
še
menj
prijaznost
!
“
„
To
mi
je
neumljivo
!
“
„
Dozdeva
se
Vam
tako
;
a
le
potrpite
,
gospodična
!
Želel
bi
skoraj
,
da
bi
Vam
bilo
zabranjeno
tako
spoznanje
;
pa
ne
bo
Vam
—
gotovo
ne
!
Ko
se
Vam
odkrije
življenje
z
vsemi
svojimi
strastmi
in
brezdni
,
s
svojimi
nadami
in
prevarami
,
s
srečo
in
nesrečo
—
oh
,
gospodična
,
verujte
mi
—
ako
le
stopite
malo
ven
iz
tihega
svojega
zavetja
,
potem
Vam
ono
tudi
ne
bo
več
tako
povsem
neumljivo
.
“
„
A
naš
oče
vendar
niso
takov
!
Smeje
se
,
govoreč
o
politiki
in
agitaciji
—
ali
kakor
drugače
imenujete
te
zabave
svoje
—
in
jaz
mislim
,
da
bi
se
zarad
razlike
v
mišljenji
o
takih
vprašanjih
z
nikomer
ne
skregali
ali
sprli
.
“
„
V
mirnih
časih
,
in
dokler
človek
sam
ne
stopi
na
pozorišče
,
naj
velja
to
;
pa
letošnje
volitve
Vas
o
nasprotnem
poučé
,
gospodična
!
“
„
Prosim
Vas
,
gospod
Koren
!
Vi
trdite
,
da
se
boste
bojevali
letos
samó
za
narodnost
,
za
slovenstvo
;
a
kako
to
—
saj
trdite
,
da
so
nasprotniki
,
kakor
gospod
Anton
,
tudi
narodni
,
in
da
hoče
Meden
postati
narodnjak
?
“
„
Ti
gospodje
imajo
druge
namere
.
O
Medenu
ne
govorim
,
kajti
ako
postane
naroden
,
potem
je
veternjak
,
in
pri
nas
se
ne
veselimo
tako
poboljšanega
grešnika
,
kakor
gori
v
nebesih
.
Nemškutar
ostane
nemškutar
,
in
ta
sramoten
pečat
mu
je
na
veke
vtisnen
,
naj
se
leví
,
kolikorkrat
mu
je
drago
ali
možno
.
Drugo
pa
je
z
Antonom
!
On
je
naroden
,
to
je
istina
,
toda
narodnost
mu
ni
prva
;
—
on
je
bojevnik
za
vero
,
in
potem
še
le
za
slovenstvo
!
In
poleg
teh
imamo
še
drugih
gospodov
,
za
katere
se
tudi
ne
morem
ogreti
:
to
so
naši
vladni
narodnjaki
.
V
našem
trgu
še
nimamo
nobenega
pravega
zastopnika
te
stranke
,
pa
bojim
se
,
da
se
prekmalu
pokaže
na
dan
.
“
„
In
zakaj
se
teh
bojite
?
“
„
Ker
so
polovičarji
!
Za
polovično
,
navidezno
korist
žrtvujejo
—
ako
treba
—
naj
blažje
svetinje
naše
narodnosti
—
pa
,
gospodična
,
kaj
bi
Vam
govoril
o
tem
?
“
„
Zanima
me
,
ako
mi
pripovedujete
o
teh
stvareh
,
akoprem
jih
ne
umem
popolnoma
;
—
res
je
tako
,
vse
mi
je
novo
!
“
Koren
pa
je
bil
pri
pravem
predmetu
.
Razkladal
je
na
dalje
politična
vprašanja
in
popolnoma
pozabil
,
kako
maloumesten
je
ta
pogovora
gledé
zabave
mladi
deklici
.
Pa
počasi
in
nehoté
je
zapustil
ozko
polje
domačih
političnih
razmer
in
pripovedoval
ji
o
slovanstvu
sploh
,
o
zgodovini
in
o
slovstvu
slovanskih
rodov
,
in
ognjeno
navdušenje
,
ki
je
sedaj
donelo
iz
njegovih
besed
,
vplivalo
je
silno
na
mlado
poslušalko
.
Vsa
njena
vzgoja
je
bila
nemška
;
—
jedinega
slovenskega
govor
še
ni
pozabila
,
kakor
se
ga
je
bila
priučila
v
otročjih
letih
;
a
tu
se
ji
je
odpiral
nov
svet
,
novo
prizorišče
in
ko
je
nekolikokrat
med
Korenovim
govorom
omenjala
,
„
oh
,
to
mi
je
popolnoma
neznano
,
“
ni
bila
to
sama
običajna
opomnja
,
nego
čulo
se
je
v
nji
tudi
obžalovanje
,
da
ji
je
doslé
ostalo
vse
to
prikrito
.
—
Z
malega
grajskega
stolpiča
se
je
oglasil
zvon
,
ki
je
oznanjal
delavcem
v
bližnjih
Boletovih
tovarnah
poludansko
uro
.
Koncipijent
se
je
skoraj
prestašil
,
kajti
ni
mislil
,
da
se
je
pomudil
tako
dolgo
.
Izročil
je
Hrastovo
pismo
Milici
,
da
je
oddá
,
očetu
,
nato
se
poslovi
.
„
Zakaj
ne
prihajate
večkrat
?
“
vprašala
je
Milica
in
se
zarudela
.
„
Tako
sami
in
zapuščeni
smo
,
in
tudi
oče
si
želé
mnogokrat
družbe
.
“
Spremila
ga
je
veselo
do
mostovža
in
mu
tam
še
jedenkrat
podala
roko
.
Nekako
čudno
ji
je
bilo
pri
srci
,
ko
se
je
vrnila
v
sobo
;
postala
je
pred
zrcalom
,
in
pogladila
si
lase
,
kakor
da
bi
bili
v
neredu
,
in
pri
tem
je
videla
svoje
zarudelo
lice
.
Obrnila
se
je
stráni
in
hitela
v
drugo
sobo
pospravljat
svoje
pletenje
;
a
ni
je
strpelo
tam
.
Vrnila
se
je
veselo
pevaje
in
stopila
k
oknu
,
od
koder
se
je
odpiral
krasen
razgled
na
vso
dolino
.
Tam
doli
se
je
vila
bela
cesta
proti
Borji
,
in
prav
doli
pod
klancem
jo
je
meril
sedaj
urnih
korakov
naš
znanec
.
„
Se
bode
li
ozrl
?
“
To
vprašanje
ji
je
sililo
v
glavo
,
in
ž
njim
vred
kri
,
ta
izdajalska
kri
.
In
res
;
oni
tam
doli
se
je
ozrl
na
ovinku
,
a
videti
je
ni
mogel
,
kajti
že
pri
prvi
misli
,
da
bi
jo
mogel
ugledati
,
stopila
je
za
široko
zagrinjalo
;
in
predaleč
je
bilo
tudi
.
Videl
je
le
belo
prijazno
ozidje
,
in
visoke
bezgove
grme
ob
njem
,
ki
so
poganjali
prvo
zelenje
.
Blizu
Borja
je
srečal
Koren
zopet
Medenov
voz
;
tudi
gospa
Elza
,
ki
se
je
vračala
v
njem
,
ugledala
je
že
od
daleč
koncipijenta
ter
velela
kočijažu
ustaviti
.
„
Oprostite
,
gospod
Koren
!
“
dejala
je
z
najprijaznejšim
smehljajem
,
kater
je
premogla
;
„
govorila
bi
rada
o
nujni
stvari
z
Vami
.
Jaz
in
soprog
moj
.
Pridite
vendar
nocoj
v
grad
...
“
„
Ni
mogoče
,
milostiva
,
nocoj
ne
morem
,
obžalujem
“
—
hitel
je
oni
,
dobro
vedoč
,
česa
želita
Medenova
.
„
Kaj
pa
imate
tako
silnega
?
“
Koren
je
bil
časih
tudi
zloben
.
„
Védite
,
milostiva
,
jako
važno
obravnavo
imamo
nocoj
—
o
kandidatu
za
deželni
zbor
!
“
lagal
se
je
z
nedolžnim
obrazom
.
„
O-oh
!
No
,
tudi
jaz
bi
o
tem
rada
govorila
z
Vami
!
“
„
Vi
,
milostiva
?
“
„
Ne
strašite
se
!
Jaz
ne
kandidiram
.
A
jaz
mislim
,
da
bi
bilo
možno
zjediniti
se
o
kandidatu
—
in
Vi
imate
jako
vplivno
besedo
.
“
Naslonila
se
je
na
kraj
voza
in
smehljaje
se
zrla
v
koncipijenta
,
da
mu
je
skoraj
gorko
prihajalo
.
A
ostal
je
trden
.
„
Pridite
k
zboru
,
“
šalil
se
je
,
„
poslali
Vam
bomo
vabilo
.
“
„
Zakaj
ne
?
Saj
imam
volilno
pravico
v
trgu
!
“
Videla
je
,
da
danes
ne
opravi
ničesar
s
Korenom
,
in
velela
je
vozniku
pognati
konja
.
„
Oh
,
Vi
ste
bili
gotovo
na
Drenovem
!
Tudi
morebiti
v
volilnih
zadevah
?
“
omenila
je
še
zbadljivo
.
Koncipijent
se
je
molče
priklonil
in
voz
je
oddrdral
dalje
.
„
Haha
,
stvar
postaje
zanimiva
!
“
smijal
se
je
Koren
ter
hitel
v
trg
.
Nekoliko
dnij
pozneje
je
kazalo
prebivalstvo
našega
trga
vse
drugačno
lice
.
Vsi
so
bili
čudno
izpremenjeni
.
Doma
in
v
krčmi
se
je
govorilo
le
o
volitvah
,
o
kandidatih
,
o
shodih
;
družbe
so
se
ločile
po
političnem
izpovedanji
,
in
prejšnji
prijatelji
se
niti
pozdravljali
niso
srečajoč
se
v
svojih
opravkih
.
Sodnik
,
davkarski
nadzornik
in
Ruda
niso
zahajali
v
krčme
,
v
katere
bi
utegnil
priti
Koren
ali
notar
,
ali
celó
dr.
Hrast
;
gospod
Anton
pa
je
lazil
rad
za
sodnikom
,
in
se
itak
ogibal
Korena
.
K
onim
je
časih
prišel
celó
Meden
.
In
kakor
ti
,
tako
so
se
ločili
tudi
drugi
tržani
;
jedini
adjunkt
je
„
plaval
nad
strankami
“
,
kakor
se
je
sam
izrazil
,
ter
nocoj
popijal
z
notarjem
Koprivcem
,
jutri
pa
zabavljal
Medenu
in
Antonu
,
in
dražil
pl.
Rudo
.
Nasprotstvo
se
je
ostrilo
dan
za
dnevom
,
akopram
niti
še
kandidata
niso
bili
imenovali
;
to
pa
je
moral
storiti
shod
volilcev
,
kateri
je
bil
napovedan
v
nedeljo
popoludne
.
Ta
shod
je
bil
volilen
manéver
,
katerega
je
bil
izumil
Koren
.
Védel
je
,
kako
mehki
,
neodločni
so
tržani
,
in
da
jih
bode
spreten
govornik
,
kakor
je
bil
dr.
Hrast
,
takoj
dobil
na
svojo
stran
in
jih
trdneje
držal
,
nego
najsilnejša
agitacija
.
Če
bi
hoteli
nasprotniki
postaviti
Medena
,
nemogoč
bi
bil
takoj
,
in
umaknil
bi
gotovo
svojo
kandidaturo
,
kajti
on
je
bil
vse
drugo
prej
,
nego
govornik
.
Tako
je
računala
Korenova
stranka
,
ki
se
je
imenovala
sama
odločno
narodno
,
in
bila
si
je
tako
svesta
zmage
,
da
ji
ni
bilo
niti
na
tem
,
zbrati
večjega
števila
odločnih
privržencev
pri
shodu
,
češ
,
saj
morajo
vsi
za
nami
.
Nasprotniki
pa
,
na
čelu
jim
premeteni
gospod
Anton
in
večina
uradnikov
,
ravnali
so
drugače
:
iskali
in
prigovarjali
so
tržane
,
naj
se
v
obilem
številu
udeležé
shoda
,
in
zlasti
kaplan
pri
tem
ni
pozabil
prehvaliti
graščáka
Medena
,
češ
,
koliko
več
lahko
on
stori
za
trg
,
nego
odvetnik
,
ki
skrbi
le
za
svoje
pravde
in
za
svoj
žep
.
Vspeh
tega
je
bil
,
da
je
pred
zborovanjem
v
nedeljo
bilo
že
več
nego
dve
tretjini
volilcev
za
graščáka
pridobljenih
.
Koren
tega
ni
verjel
,
ampak
čakal
,
da
se
otvori
zbor
.
Lekarja
,
kateri
se
dosedaj
ni
bil
izjavil
za
nobeno
stran
,
izvolili
so
predsednikom
,
in
ta
je
potem
prosil
kandidate
,
da
se
oglasijo
.
Prvi
je
nastopil
doktor
Hrast
,
in
v
lepem
,
dovršenem
govoru
razložil
svoj
program
:
varovanje
narodne
ideje
v
vseh
okolnostih
,
skrb
za
širno
slovensko
domovino
in
za
ožji
volilni
okraj
—
in
pristaši
njegovi
so
mu
burno
ploskali
.
Meden
,
ki
se
je
drugi
predstavil
,
ni
bil
tako
srečen
;
a
izpregovoril
je
vendar
par
priučenih
fraz
,
in
gospod
Anton
ni
nehal
klicati
mu
„
živio
“
in
„
slava
“
,
zlasti
ko
je
oni
poudarjal
v
svojem
programu
geslo
:
vse
za
vero
!
Koren
je
sedaj
uvidel
,
da
preti
nevarnost
njegovi
stranki
in
isprosil
si
je
besede
,
da
stavi
nekoliko
vprašanj
do
kandidata
.
Hotel
ga
je
osramotiti
,
ker
si
je
bil
v
svesti
,
da
Meden
ni
zmožen
odgovoriti
.
Kaplan
je
nemirno
gledal
,
a
ugovarjati
ni
mogel
.
Koren
pa
je
interpeloval
,
kako
si
misli
kandidat
ustanovo
deželne
hipotekarne
banke
,
in
takoj
za
njim
pride
notar
Koprivec
z
vprašanjem
,
kaj
bode
ukrenil
kandidat
gledé
konečne
uravnave
zemljiškega
razbremenila
.
To
sta
bila
predmeta
,
s
katerimi
se
Meden
v
svojem
življenji
nikdar
pečal
ni
,
in
jecljaje
je
odgovoril
,
da
se
bo
v
teh
vprašanjih
ravnal
tako
,
kakor
bo
ukrenila
narodna
večina
.
Ta
še
najbolj
umestni
odgovor
je
prouzročil
pritrjevanje
na
strani
njegovih
privržencev
,
toda
glasni
smeh
in
grohot
pri
nasprotnikih
.
To
je
bilo
pa
znamenje
za
občno
kričanje
,
žuganje
in
zabavljanje
,
tako
da
so
mirnejši
takoj
zapustili
zbor
in
da
ni
prišlo
do
imenovanja
pravega
kandidata
.
Koren
je
ostal
z
malo
tolpo
svojih
ljudij
zadnji
na
pozorišči
;
vseh
se
je
lotila
vesela
razburjenost
,
da
se
jim
je
posrečilo
vsaj
prvi
mahljaj
nasprotnikov
odbiti
.
Pa
videli
so
,
da
bodo
imeli
teško
stanje
,
kajti
osupnila
jih
je
večina
,
ki
je
bila
na
oni
stráni
.
„
Pa
bomo
jih
,
moramo
jih
!
“
kričal
je
Koren
.
„
Nemarni
smo
bili
z
agitacijo
!
Agitirati
je
treba
,
prigovarjati
jim
;
—
možje
,
gospodje
,
mi
moramo
takoj
na
delo
.
Kje
je
doktor
?
“
„
Odšel
je
,
“
omeni
notar
.
„
Odpovedal
se
je
!
“
oglasi
se
adjunkt
za
mizo
,
kjer
je
kozarec
piva
v
roki
,
z
velikim
veseljem
poslušal
in
gledal
,
kaj
se
godi
krog
njega
.
Koren
je
bil
nejevoljen
.
„
In
Boléta
tudi
ni
bilo
!
“
ponavlja
glasno
.
„
Tega
menda
nikdar
ne
bo
“
,
deje
učitelj
Skubè
,
ki
je
bil
tudi
prisegel
na
Hrastovo
zastavo
.
„
Zakaj
?
“
„
Ker
ga
bo
prihodnji
zet
pregovoril
.
“
Koren
je
prebledel
,
a
nikdo
ni
pazil
na
to
.
Notar
ga
prehiti
z
vprašanjem
:
„
Kateri
zet
?
Mi
ne
vemó
ničesa
.
“
„
I
,
po
trgu
se
govori
tako
!
Tisti
gizdavi
Ruda
je
bajè
mnogokrat
gori
na
Drenovem
,
in
ljudje
ugibljejo
,
da
ni
zaman
tamkaj
.
Pravijo
,
da
je
že
zaročen
.
“
„
Oh
,
klepetanje
starih
bab
!
“
deje
Koprivec
,
katerega
je
jezilo
,
da
Boléta
ni
bilo
.
„
Mogoče
;
a
vsekako
je
čudno
,
da
graščáka
ni
bilo
semkaj
,
“
ugovarja
učitelj
.
„
Odpotoval
je
menda
za
par
dnij
,
“
reče
Koren
,
akopram
sam
tega
ni
verjel
.
„
Sedaj
pa
gospodje
,
treba
,
da
se
organiziramo
.
Ako
vam
je
po
volji
,
snidemo
se
še
nocoj
,
da
se
dogovorimo
,
kako
nam
bo
postopati
.
Dovolj
nas
je
,
ako
smo
energični
,
dovolj
,
da
vso
nasprotno
tolpo
spravimo
v
beg
.
Shoda
menda
ne
bo
več
,
in
zato
je
treba
le
delati
in
agitirati
na
vse
kriplje
.
Osrednji
odbor
bo
postavil
Medena
,
to
je
sedaj
skoraj
gotovo
;
za
to
bo
že
gospod
Anton
skrbel
—
a
mi
se
ne
udamo
—
nikdar
ne
,
mi
ne
maramo
kruhoborcev
,
polovičarjev
,
naš
kandidat
je
odločno
narodni
doktor
Hrast
.
“
Koren
je
stal
sredi
družbe
,
vihtel
svoj
klobuk
,
ter
govoril
strastno
in
naglo
.
„
Živio
Hrast
!
“
klicali
so
drugi
.
Določili
so
večerno
uro
,
da
se
snidejo
zopet
,
in
potem
jih
zapusti
koncipijent
.
Napotil
se
je
domóv
,
a
potem
se
zopet
premislil
in
krenil
ven
iz
trga
.
„
Kaj
,
ko
bi
šel
na
Drenovo
?
Povoda
imam
dovolj
—
volilski
shod
in
—
saj
so
me
večkrat
vabili
!
In
morebiti
vendar
jedenkrat
pozvem
resnico
o
Rudi
in
o
—
nji
?
“
Odločil
se
je
naglo
in
zavil
na
stezo
,
ki
je
po
bližnjici
skozi
gozd
držala
proti
Bolétovem
gradiču
.
Rude
ni
bilo
pri
shodu
borjanskih
volilcev
.
Védel
je
že
prej
,
da
bode
tam
dovolj
pristašev
one
stranke
,
kateri
se
je
prišteval
sam
,
da
opravijo
tudi
brez
njega
.
Poleg
tega
se
mu
ni
zdélo
umestno
,
riniti
preveč
v
javnost
tam
,
kjer
ni
šlo
v
prvi
vrsti
za
njegovo
osebo
.
A
vse
to
bi
mu
konečno
vendar
ne
bilo
branilo
,
pokazati
se
med
tržani
volilci
,
ko
bi
ga
ne
bil
prevzel
popolnoma
še
tretji
,
recimo
glavni
in
najmerodajnejši
ozir
.
Ugibal
je
namreč
,
da
bodo
nocoj
dame
na
Drenovem
same
domá
.
Graščák
je
bil
v
istini
zjutraj
odpotoval
zarad
nujnih
opravkov
,
in
Meden
in
Hrast
,
katera
sta
s
svojima
ženama
prihajala
ob
prostih
dnevih
k
Bolétovim
,
bila
sta
danes
prisotna
pri
shodu
;
drugi
obiskovalci
pa
so
redkokrat
prihajali
na
Drenovo
,
zlasti
tedaj
še
ne
,
ko
je
bilo
pomladansko
vreme
še
tako
izpremenljivo
.
Koncipist
pa
je
imel
svoje
namene
.
Po
oni
predpustni
zabavi
pri
Medenovih
zanemaril
je
bil
Bolétove
ter
zahajal
mnogokrat
ob
prostih
urah
na
bližnji
gradič
,
kjer
je
kraljevala
gospa
Elza
.
Samosvestna
gizdavost
ga
je
vodila
tja
in
domišljal
si
je
,
da
ljubeznivost
,
s
katero
ga
je
sprejemala
Medenovka
,
ni
več
običajna
,
ampak
da
velja
le
njegovi
zmagoviti
osebi
.
In
ob
prvi
priliki
—
kdo
vé
,
je
li
koketna
žena
ni
sama
pospešila
?
—
predrznil
se
je
tudi
stopiti
korak
naprej
z
ognjeno
izjavo
,
da
mu
ni
moči
živeti
brez
nje
;
a
sreča
mu
ni
bila
ugodna
.
Elza
se
mu
je
na
glas
smijala
in
le
nenadni
prihod
gospoda
Medena
je
reši
tedaj
koncipista
iz
silne
zadrege
.
Uvidel
je
,
da
—
naj
govore
ob
Elzi
,
kar
hoté
—
on
vendar
ni
poklican
,
igrati
večje
uloge
ž
njo
ali
poleg
nje
,
in
z
ono
lehkoživnostjo
,
katera
je
lastna
z
nesramnostjo
vred
vsem
ljudem
njegove
baze
,
pozabil
je
naglo
ta
polom
.
A
domislil
se
je
sedaj
zopet
Bolétove
Milice
in
jel
zahajati
pogostem
na
Drenovo
.
Tam
so
ga
sprejemali
veselo
in
gostoljubno
,
kakor
vsakega
znanca
;
da
bi
bil
on
več
,
nego
samó
znanec
,
tega
si
navzlic
najboljši
volji
ni
mogel
domišljati
,
a
mladi
mož
je
hrepenel
dalje
.
Tam
pri
Medenovki
ga
je
vabila
prej
sama
gizdavost
,
a
tu
pri
Boletovih
se
ji
je
pridružila
še
umazana
misel
,
da
bode
Milica
bogata
nevesta
.
Nežnost
ljubeznive
deklice
pa
mu
je
vzbujala
še
druga
čutila
,
o
katerih
,
si
je
časih
sam
trdil
,
da
pomenjajo
ljubezen
.
Gosti
pohodi
na
Drenovem
in
samosvestno
vedenje
njegovo
,
kadar
je
bil
govor
o
Bolétovih
,
prouzročalo
je
mnogo
klepetanja
v
trgu
,
in
tako
je
prišlo
,
da
so
ga
lahkovérni
tržani
smatrali
Miličinim
zaročencem
,
ko
v
ožjih
krogih
nihče
niti
mislil
ni
na
tako
razmero
.
Koncipistu
so
donele
sicer
mnogokrat
jednake
opazke
na
uho
,
in
ne
smemo
trditi
,
da
bi
mu
bile
neprijetne
.
Danes
popoludne
se
je
bil
torej
napotil
vnovič
na
Drenovo
,
v
veseli
nadi
,
da
bo
kolikor
mogoče
sam
z
mlado
deklico
,
in
da
se
mu
morebiti
vendar
ponudi
prilika
,
odkriti
ji
svojo
ljubezen
;
o
zmagi
svoji
niti
dvojil
ni
;
saj
je
bila
Milica
vedno
tako
prijazna
ž
njim
,
in
da
do
sedaj
še
ni
odgovarjala
njegovim
na
pol
prikritim
izjavam
,
stavil
je
le
na
račun
njene
neiskušenosti
in
dekliške
bojazni
.
Našel
je
gospó
in
hčerko
na
grajskem
vrtu
,
in
obe
sta
ga
pozdravili
z
odkritim
veseljem
.
„
Nikogar
ni
danes
k
nam
!
“
omenila
je
Boleška
.
„
Tisti
shod
je
kriv
tega
.
“
„
In
Vi
?
Vi
se
niste
hoteli
udeležiti
?
“
pristavila
je
s
smehom
Milica
.
„
Ne
,
ne
!
To
ni
za
nas
vladne
.
Mi
smo
nad
strankami
,
in
le
kadar
treba
,
stopimo
v
bojne
vrste
.
“
„
In
kedaj
je
treba
?
“
vpraša
z
malicijoznim
naglasom
deklica
.
„
No
,
kadar
vlada
hoče
!
“
deje
naivno
koncipist
.
„
Torej
kadar
vam
zapovedó
od
zgoraj
?
Ubogi
vladni
gospodje
!
“
Glasen
smeh
jo
je
posilil
.
„
Vi
ste
danes
prav
dobre
volje
,
gospodična
!
“
„
Samó
zato
,
ker
se
ne
bavim
s
politiko
.
A
nekaj
me
vendar
zanima
,
škoda
,
da
se
niste
udeležili
denašnjega
shoda
,
potem
...
“
„
Potem
bi
ne
mogel
biti
tu
,
in
Vi
bi
ne
imeli
toliko
zabave
,
kakor
jo
imate
!
Ni
li
res
tako
?
“
„
Védite
,
gospod
Ruda
,
“
oglasi
se
Boleška
,
„
govorili
sva
že
mnogo
o
denašnjem
shodu
,
in
o
naših
znancih
kandidatih
,
in
zato
sva
jako
radovedni
,
kako
bo
danes
.
Kdo
bo
prodrl
,
kdo
propal
?
“
„
Ako
ukazujete
,
milostiva
,
vrnem
se
takoj
v
trg
,
in
zvečer
Vam
prinesem
natančno
poročilo
!
“
„
Nikakor
ne
!
Tako
nisem
mislila
.
Zvedeli
bomo
vse
,
če
ne
nocoj
,
pa
jutri
.
A
sedaj
ostanite
pri
nas
!
“
„
Tu
morate
ostati
!
In
povejte
nam
kaj
druzega
novega
iz
trga
!
“
šali
se
Malica
.
„
To
pa
ni
mogoče
!
Prva
in
zadnja
beseda
tam
tiče
se
volitve
!
Vse
drugo
je
ponehalo
.
“
„
Niste
li
bili
pred
malo
dnevi
v
mestu
?
“
dé
Boléška
.
„
Bil
!
Toda
tudi
v
mestu
se
je
vse
življenje
,
socijalno
življenje
predrugačilo
,
nego
je
bilo
pred
meseci
.
Najprijetneje
je
sedaj
še
na
deželi
.
“
„
Ste
se
li
že
navadili
Borja
?
“
vpraša
Milica
.
„
Oh
,
kaj
bi
se
ga
ne
!
Pa
,
ker
imamo
še
tako
ljubeznivo
soseščino
!
“
„
Katero
tudi
radi
zanemarjamo
...!
“
„
Tega
ne
smete
trditi
;
a
če
sem
pač
kriv
greha
...
“
„
Potem
naj
Vam
bode
danes
odpuščeno
,
ko
se
žrtvujete
ter
zanemarjate
državljanske
svoje
dolžnosti
,
da
le
nas
zabavate
.
“
„
Milica
,
ti
si
poredna
!
“
omenja
mati
,
kateri
je
bil
mladi
mož
vidno
povšeči
.
„
Oh
,
gospod
koncipist
me
že
pozná
,
in
on
sam
trdi
,
da
mu
je
ljubo
,
ako
se
časih
malo
zabavljivo
razgovarjava
.
“
„
Ker
se
o
takem
položaji
vedno
spominjam
znane
prislovice
!
“
„
Katere
?
“
vpraša
naglo
deklica
.
„
Da
tičí
za
takim
zbadanjem
vedno
—
prijateljstvo
!
“
odgovori
oni
z
afektiranim
priklonom
.
„
Le
glejte
,
da
se
ne
zmotite
!
“
smeje
se
Milica
.
A
malo
potem
je
postala
resnejša
.
—
V
lahkem
pogovoru
so
jim
tekle
ure
,
in
ker
je
bilo
vreme
gorko
,
ukazala
je
Boléška
pripraviti
mizo
za
popoludanico
na
vrtu
.
Pozneje
pa
je
šla
Milica
s
koncipistom
na
kratek
sprehod
okrog
grajskega
ribnjaka
.
Ta
je
bil
v
dolinici
za
vrtom
in
od
treh
stranij
ga
je
objemal
krasen
bukov
gozd
,
katerega
sočnato
zelenje
je
jasno
odsevalo
iz
mirne
vode
.
„
Ste
li
vajeni
veslati
?
“
vpraša
deklica
svojega
spremljevalca
,
kažoča
na
lep
nov
čolnič
,
ki
je
bil
ob
kraji
privezan
.
„
Oh
,
da
!
To
je
lepo
!
Čolnič
ste
še
le
sedaj
napravili
.
“
„
Prosila
sem
tako
dolgo
,
da
so
ga
papa
omislili
.
A
jaz
tudi
že
nekoliko
veslam
.
“
Sédeta
v
čoln
drug
druzemu
nasproti
in
Ruda
pogumno
odrine
od
kraja
.
Ribnjak
ni
bil
majhen
in
jako
globok
po
sredi
,
kjer
se
navzlic
čistosti
vode
ni
videlo
do
dna
.
Ob
krajih
so
švigale
velike
ščuke
pod
nizko
vrbovje
,
debeloglavi
karpi
pa
so
leno
plavali
prav
na
površji
;
bukovje
nad
bregom
so
zlatili
večerni
solnčni
žarki
,
in
tam
v
vrhu
velike
jagnjedi
stoječe
v
vrtni
meji
je
žvižgal
cikovec
svojo
melodijozno
pesem
,
da
se
je
glasno
razlegala
od
brega
do
brega
.
„
Kako
lepo
je
nocoj
!
“
šepnila
je
deklica
poluglasno
in
zrla
za
ptičkom
,
ki
se
je
v
jednomer
žgoleč
gugal
na
vrhovni
jagnjedini
vejici
.
„
Lepo
je
,
krasno
!
“
ponovil
je
koncipist
;
a
njemu
ni
bilo
mnogo
do
te
lepote
,
do
solnčnih
žarkov
ali
do
ptičjega
petja
;
njega
je
naudajala
le
misel
,
da
se
morebiti
sedaj
bliža
prilika
,
ko
bode
mogel
razodeti
deklici
svoja
čutila
,
svojo
—
ljubezen
.
„
Sedaj
,
ali
pa
nikoli
!
“
ponovil
si
je
v
mislih
,
da
se
ohrabri
.
Čolnič
je
plaval
sedaj
za
krajem
v
polumračni
senci
košatih
bukovih
vej
,
ki
so
molele
daleč
nad
vodo
;
breg
je
bil
tam
gosto
zarasten
,
med
grmovjem
pa
se
je
vila
ozka
stezica
,
bližnjica
med
Borjem
in
Drenovim
,
katere
se
je
redkokrat
kdo
posluževal
.
Milica
je
še
vedno
vsa
navzeta
te
mirne
,
večerne
lepote
,
molčé
zrla
pred
sé
,
koncipist
pa
je
položil
veslo
čez
čolnova
roba
,
in
pustil
,
da
se
je
zibal
čolnič
sam
,
kakor
ga
je
zaganjal
lahni
vétrič
.
Mladi
