Iz
mrklega
jutra
se
je
bil
porodil
otožen
,
zaspan
dan
.
Leno
in
dolgočasno
so
se
plazile
sive
megle
ob
obronkih
hribov
;
kakor
velikanske
mačke
so
bile
videti
,
ki
zalezujejo
potuhnjeno
svoj
plen
.
Semtertja
je
potegnil
že
dokaj
oster
veter
ter
odtrgal
tuintam
ovenel
list
,
ga
gnal
nekaj
časa
po
zraku
,
kakor
bi
se
norčeval
iz
njega
,
potem
pa
ga
pustil
pasti
na
mokrotna
tla
.
Lastavična
gnezda
pod
lesenimi
stropovi
so
bila
prazna
,
po
vrteh
je
bilo
pusto
in
mrtvo
.
Redkokdaj
je
zaščinkal
s
slabotnim
glasom
kak
ščinkavec
,
zapela
kaka
osamela
senica
.
Tem
glasneje
pa
so
se
drle
trdokljune
kavke
,
ki
so
prihajale
trumoma
,
posedale
po
cerkveni
strehi
in
visokem
drevju
,
počivale
ondi
nekoliko
časa
,
pa
se
dvignile
zopet
in
odhajale
,
polneč
ozračje
s
svojim
neprijetnim
kričanjem
.
Solnce
se
je
zaman
trudilo
,
da
bi
predrlo
goste
,
umazane
oblake
,
iz
katerih
je
pršil
,
kakor
bi
ga
bil
sejal
kdo
,
droben
dež
.
Včasih
se
je
posvetilo
malo
,
človek
si
je
še
bolj
zaželel
modrega
neba
,
a
takoj
se
je
zopet
stemnilo
in
dolgočasnost
je
bila
le
še
večja
.
Pri
župni
cerkvi
sv.
Petra
,
ki
stoji
na
nizkem
,
prijaznem
gričku
,
zadone
otožno
zvonovi
.
Lep
je
razgled
s
tega
grička
!
Človek
bi
se
vsedel
sem
ob
lepem
večeru
in
gledal
bi
in
gledal
doli
v
dolino
na
ravno
polje
,
gledal
bi
in
počival
...
Prijeten
prostorček
je
to
za
onega
,
ki
se
je
utrudil
in
si
želi
odpočiti
!
To
so
izprevideli
menda
oni
,
ki
so
napravili
na
tem
gričku
pokopališče
okoli
cerkve
.
Prijetno
je
bilo
res
počivati
tukaj
,
kajti
tako
lepo
je
duhtelo
spomladi
po
lipovem
cvetju
in
ob
soparnih
poletnih
večerih
je
bilo
tako
hladno
pod
košatimi
vejami
mogočnih
dreves
,
v
katerih
je
zvenelo
in
šuštelo
kakor
pritajeno
pripovedovanje
vil
in
drugih
božanstvenih
bitij
.
Sem
gori
si
je
bilo
nemara
zaželelo
marsikatero
trudno
srce
,
tu
gori
na
lepem
,
prijetnem
kraju
si
je
želel
oddehniti
marsikdo
,
in
zato
so
si
bili
izbrali
ta
prostor
za
večni
počitek
...
Počivalo
jih
je
že
dosti
tu
,
a
zdaj
je
bila
izkopana
nova
jama
...
Zemlja
je
zevala
,
željna
použiti
,
kar
je
bilo
njenega
!
Med
rjavimi
,
mokrimi
kepami
prsti
so
bile
raztresene
kosti
in
čisto
na
vrh
je
bil
položil
grobokop
glavo
,
ki
je
gledala
brez
oči
tako
pomenljivo
in
režala
se
človeku
,
kakor
bi
mu
hotela
reči
:
„
Tudi
ti
še
prideš
semkaj
!
“
Zemlje
naročje
je
bilo
pripravljeno
,
da
sprejme
novo
bitje
v
svoje
okrilje
,
bitje
,
ki
se
je
veselilo
kdaj
morda
,
a
je
še
več
trpelo
in
je
sreča
zanj
,
da
si
oddahne
,
da
si
odpočije
v
dolgem
,
dolgem
spanju
...
Prijetno
se
bo
počivalo
tu
,
kajti
tam
ob
zidu
duhte
košate
lipe
,
tam
se
pojavlja
v
majnikovih
nočeh
skrivnostno
šepetanje
,
tam
šusti
in
šumi
,
tam
zveni
v
košatih
vejah
tajinstvena
pesem
,
kakor
bi
pela
mati
otroku
,
kadar
ga
zazibava
v
sladko
spanje
!
...
Grozna
je
postelja
,
ki
je
tu
pripravljena
!
Ječa
je
,
kamor
ne
prodere
solnčni
žarek
,
temnica
,
iz
katere
ni
rešitve
.
Neusmiljena
je
smrt-sodnica
;
kogar
je
obsodila
,
zanj
ni
milosti
,
kogar
si
je
izvolila
za
žrtev
,
on
se
ji
mora
ukloniti
,
njen
ukaz
je
neizpremenljiv
!
Kruta
je
smrt-kraljica
,
a
njena
beseda
je
pravična
!
Najmogočnejši
je
pri
njej
toliko
,
kakor
najubožnejši
.
V
smrti
,
edino
v
smrti
je
ono
izenačenje
,
po
katerem
hrepeni
tako
željno
človeštvo
.
V
smrti
je
enak
kralju
berač
,
beraču
kralj
!
Popolnoma
pravična
na
zemlji
je
samo
smrt
in
ker
je
pravična
,
ni
grozna
!
Človek
si
želi
pravice
in
si
želi
počitka
in
zato
je
mnogim
smrt
rešiteljica
in
tista
temna
ječa
zaželjeni
kraj
,
ker
tam
ni
srčnih
bojev
,
ni
duševnih
muk
,
ni
telesnega
trpljenja
,
ni
krivic
in
zatiranja
.
Otožno
done
zvonovi
,
vsak
zase
poje
svojo
žalostno
pesem
,
a
glasovi
vseh
skupaj
se
družijo
v
pretresljivo
ihtenje
,
kaplje
pa
,
ki
jih
rosi
nebo
na
zemljo
,
so
kakor
solze
...
Zvonovi
čutijo
s
človeškim
srcem
...
veselo
pojo
,
kadar
se
veseli
človek
,
a
tožijo
ž
njim
,
kadar
mu
žalost
pretresa
dušo
...
Otožno
done
zvonovi
...
Tam
doli
v
dolini
pa
se
pomika
dolga
vrsta
ljudi
,
a
pred
njimi
nosijo
štirje
možje
črnopregrnjeno
krsto
.
Neposredno
za
krsto
stopa
mož
štiridesetih
let
,
poleg
njega
pa
pet
do
šestletna
deklica
:
soprog
in
hčerka
one
,
ki
jo
neso
k
večnemu
počitku
...
Mrklo
je
lice
moževo
.
Trde
so
njegove
stopinje
.
Iz
njih
se
da
sklepati
,
da
je
neupogljiva
njegova
volja
.
Žalosti
ni
znati
na
njegovem
obrazu
in
suhe
so
njegove
oči
,
kakor
bi
ne
poznale
solz
.
Dekletce
poleg
njega
pa
ihti
,
da
bi
se
smililo
neobčutnemu
kamnu
,
in
joka
,
kakor
bi
si
dušo
iz
telesa
izjokati
hotelo
,
a
od
časa
do
časa
vzklikne
:
„
Mamica
,
draga
mamica
moja
!
“
Žalostno
done
zvonovi
v
otožni
jesenski
dan
,
kakor
bi
čustvovali
z
ubogim
detetom
,
ki
je
izgubilo
svoje
najdražje
,
svoje
najljubše
,
in
nebo
se
solzi
,
kakor
bi
imelo
usmiljenje
s
siroto
,
ki
je
imela
zdaj
samo
eno
,
edino
željo
,
da
bi
jo
še
kdaj
poljubovala
,
ji
še
kdaj
božala
lica
,
sladka
mamica
—
željo
,
ki
se
ji
ni
mogla
izpolniti
nikoli
,
nikoli
...
Sprevod
je
bil
dospel
na
grič
.
Krsto
so
nesli
najprej
v
cerkev
,
kjer
se
je
brala
črna
maša
ter
opravile
ob
nji
mrtvaške
molitve
.
Nato
pa
so
jo
dvignili
zopet
ter
šli
z
njo
na
mesto
,
kjer
se
je
imela
s
truplom
,
ki
ga
je
hranila
,
izročiti
materi
zemlji
.
Zamolklo
se
je
glasila
molitev
duhovnikov
,
v
tem
pa
so
vršili
nosilci
svoj
posel
.
Položili
so
krsto
na
debele
vrvi
ter
jo
spustili
v
jamo
,
da
se
je
začulo
tisto
otlo
,
pretresljivo
bobnenje
...
In
nato
so
zagrmele
nanjo
prve
grude
...
Dekletce
je
nekaj
časa
stalo
in
strmelo
,
kakor
bi
ne
umelo
,
kaj
se
godi
,
potem
pa
zdrkne
,
kakor
bi
se
bilo
hipoma
zavedlo
,
na
kolena
,
dvigne
proseč
roke
kvišku
ter
vikne
z
obupnim
glasom
:
„
Ne
mame
v
jamo
...
ne
mame
v
jamo
!
...
“
Glasno
ihtenje
se
je
začulo
.
Malokatere
oči
so
ostale
suhe
.
Samo
grobarji
so
ostali
trdi
in
neizprosni
,
zasipali
so
dalje
krsto
,
ne
meneč
se
za
vzklike
dekletove
.
In
še
nekdo
je
bil
videti
,
kakor
bi
ne
občutil
ničesar
:
oče
dekletov
!
Njegove
oči
so
bile
tudi
zdaj
suhe
,
v
njegovem
srcu
se
tudi
zdaj
ni
ganilo
,
kakor
bi
vse
to
,
kar
se
je
vršilo
,
njega
prav
nič
ne
brigalo
...
Jama
je
bila
zasuta
.
Tam
,
kjer
je
malo
prej
zevala
zemlja
,
je
bil
zdaj
majhen
hribček
iz
rjave
prsti
,
a
vrh
njega
lesen
križec
.
Zvonovi
so
bili
utihnili
in
množica
se
je
začela
razhajati
.
Mož
ranice
se
je
le
malo
pomudil
na
novi
gomili
.
Komaj
so
se
bili
ljudje
razšli
,
je
potegnil
kvišku
hčer
,
ki
je
omedlevala
ob
materinem
grobu
,
ter
se
obrnil
proti
izhodu
.
A
krenil
ni
za
drugimi
,
temveč
izbral
si
je
ozko
,
stransko
pot
,
dasi
je
bila
daljša
od
navadne
.
Slutil
je
nemara
,
kake
misli
imajo
ljudje
o
njem
,
kako
ga
sodijo
in
obsojajo
in
zogibal
se
jim
je
.
Bil
bi
res
čul
marsikako
grenko
sam
o
sebi
.
Govorili
so
dobro
o
rajni
njegovi
ženi
,
a
še
več
so
vedeli
o
njem
slabega
povedati
.
„
Ali
ste
ga
videli
“
,
pripomni
nekdo
,
„
kako
je
stal
in
gledal
tja
preko
nas
,
ko
so
mu
pokladali
ženo
v
grob
?
Prav
nič
mu
ni
bilo
,
vam
rečem
!
“
„
O
nič
,
nič
!
“
jih
pritrdi
več
.
„
Še
čudno
,
da
se
smejal
ni
!
“
„
Čudno
,
res
!
Saj
se
mu
je
izpolnilo
,
česar
si
je
želel
!
Bolj
mu
rajnica
ni
mogla
ustreči
,
nego
da
se
mu
je
umaknila
!
Zdaj
bode
pač
imel
,
po
čemur
je
tako
koprnel
!
“
„
Nikdar
je
ni
mogel
trpeti
,
te
svoje
žene
!
Žalosten
zakon
je
bil
to
!
“
„
Eh
,
žalosten
,
žalosten
!
“
potrdi
mož
štiridesetih
let
ter
pokima
z
glavo
.
„
O
tem
bi
vam
jaz
lahko
marsikaj
povedal
!
Jej
,
kaj
je
vse
počel
ž
njo
!
Vi
ne
veste
niti
deseti
del
tega
,
kar
sem
jaz
kot
sosed
na
lastne
oči
videl
!
O
to
vam
je
bila
duša
,
da
nič
takih
,
ta
uboga
Mlakarica
!
Kako
voljno
je
vse
prenašala
!
Nikdar
nikomur
ni
potožila
in
še
celo
zagovarjala
je
svojega
moža
,
zagovarjala
!
Ne
,
take
ženske
še
nisem
videl
!
Kolikokrat
me
je
prosila
,
da
naj
ne
pripovedujem
nikomur
nič
o
tem
,
kar
sem
videl
ali
slišal
!
In
res
,
molčal
sem
,
ker
je
ona
želela
tako
!
Nikdar
ne
pozabim
,
kar
sem
doživel
nekega
večera
.
Bilo
je
predlanskim
na
sv.
Matevža
dan
.
Bil
sem
gnal
voli
na
semenj
,
prodal
dobro
in
zasedeli
smo
se
malo
v
gostilni
.
Prišedši
domov
,
hočem
iti
pogledat
še
malo
v
hlev
preden
se
vležem
.
Kar
začujem
neko
čudno
hropenje
in
grgranje
tam
onkraj
plota
,
ki
dela
mejo
med
mojim
in
Mlakarjevim
svetom
.
Stopim
bližje
,
in
kaj
vidim
?
Na
tleh
leži
ženska
,
a
na
prsih
ji
kleči
moški
ter
jo
davi
in
duši
...
Da
bi
razločil
bolje
,
prižgem
vžigalico
in
kdo
je
bil
?
No
,
vsaj
sem
itak
vedel
:
Mlakar
se
je
znašal
zopet
nad
svojo
ženo
,
nad
to
revico
,
ki
smo
jo
ravnokar
zagrebli
.
Pomislite
,
ona
tako
slabotna
,
kakor
je
bila
,
pa
ji
poklekne
na
prsa
tak
hrust
!..
“
„
In
kaj
je
bilo
potem
?
“
„
Kaj
je
bilo
!
Ustrašil
se
je
svetlobe
,
skočil
po
koncu
in
pobegnil
!
Midva
nisva
bila
nikdar
prijatelja
,
spoznal
me
je
in
jo
popihal
še
hitreje
.
Jaz
pa
se
splazim
črez
plot
ter
vzdignem
ubožico
.
Posadim
jo
na
kup
žaganic
,
ki
so
bile
zložene
poleg
ter
počakam
,
da
si
opomore
.
Potem
pa
ji
začnem
prigovarjati
,
naj
gre
k
nam
ter
naj
pri
nas
prenoči
.
Ali
prvo
,
kar
je
izpregovorila
,
je
bilo
:
„
Martin
,
ljubi
Martin
,
lepo
te
prosim
,
nikomur
ne
o
pravi
tega
!
Dovolj
je
že
sramote
nad
našo
hišo
!
Saj
ni
vsega
sam
kriv
!
Včasih
tudi
jaz
katero
zinem
,
ki
bi
jo
bila
bolje
zamolčala
.
Človeko
ne
pomisli
vselej
,
kakor
bi
moral
.
Razjezila
sem
ga
bila
nekaj
brez
potrebe
...
“
Taka
,
vidite
,
je
bila
!
Raje
je
sebe
dolžila
,
kakor
da
bi
bila
črezenj
kaj
rekla
!
Sveta
nebesa
,
da
so
še
taka
srca
na
svetu
!
Ne
,
tega
nikdar
ne
pozabim
:
„
Martin
,
ljubi
Martin
,
lepo
te
prosim
,
nikomur
ne
pravi
tega
!
“
Solze
so
mi
prišle
v
oči
,
tako
vam
rečem
!
Take
besede
!
A
tem
hujši
srd
sem
imel
do
njega
,
ko
sem
videl
,
kako
je
ona
dobra
.
In
rekel
sem
ji
:
„
Nikar
ga
ne
zagovarjaj
!
Udušil
bi
te
bil
,
če
bi
ne
bilo
mene
!
To
ne
sme
iti
več
tako
in
ne
sme
iti
!
K
sodišču
stopim
jutri
in
povem
vse
,
ti
boš
pa
po
pravici
pričala
,
da
veš
!
Ali
si
ti
to
zaslužila
?
Kje
sme
on
tako
?
Temu
mora
biti
konec
!
“
Ali
zdaj
šele
me
je
začela
prositi
!
Roke
je
vzdignila
proti
meni
in
jokaje
je
govorila
:
„
Ne
,
ne
,
Martin
!
Bog
ne
daj
kaj
takega
!
Za
pet
Kriščevih
ran
,
samo
tega
ne
!
Lepo
te
prosim
,
molči
in
nikomur
ne
govori
o
tem
!
Svojega
moža
vendar
ne
bom
hodila
tožit
po
pisarnah
!
Saj
ni
zmeraj
tak
,
verjemi
,
da
ne
!
Hude
jeze
je
in
kadar
ga
zgrabi
,
ne
ve
,
kaj
počne
.
Če
bi
stopila
zdaj
predenj
,
pa
bi
bil
nemara
drugačen
!
“
Jaz
ji
pa
rečem
:
„
Kaj
bo
drugačen
!
Poznam
ga
!
Še
huje
bi
počel
!
Že
zaradi
tega
,
ker
sem
ga
jaz
prepodil
!
K
nam
pojdi
za
to
noč
!
Jutri
se
že
še
dalje
pomeniva
,
kako
in
kaj
!
“
Ali
ni
se
dala
preprositi
.
Bala
se
je
samo
tega
,
da
bi
ljudje
kaj
ne
vedeli
in
ne
čuli
,
akoravno
se
ni
dalo
prikriti
.
Kako
tudi
!
Saj
ni
bilo
samo
enkrat
!
Če
je
bil
en
teden
mir
,
je
bilo
že
dolgo
!
No
,
moral
sem
ji
,
obljubiti
,
da
bom
molčal
in
nikomur
nisem
pravil
o
tem
do
danes
.
Drugi
dan
po
tistem
pa
bi
jo
bili
morali
videti
!
Delala
se
je
tako
veselo
,
kakor
bi
se
prejšnji
večer
ne
bilo
čisto
nič
pripetilo
,
a
okoli
vratú
,
koder
so
se
poznali
nemara
vtiski
od
moževih
prstov
,
si
je
bila
zavezala
robec
,
da
je
bilo
videti
kakor
bi
bila
prehlajena
.
Taka
duša
vam
je
bila
to
,
vidite
in
tako
ljubezen
je
imela
v
svojem
srcu
do
moža
,
ki
bi
bil
zaslužil
vse
kaj
drugega
.
O
le
škoda
,
da
ni
dobil
te
žene
drug
,
ki
bi
jo
bil
cenil
bolje
!
...
“
„
Možje
,
“
se
oglasi
že
siv
mož
,
„
eno
vam
bom
povedal
,
pa
ji
pritrdite
ali
ne
...
Veste
,
pretepavati
ženo
—
nič
gršega
na
svetu
!
Res
je
tisto
,
blebetave
so
včasih
in
kratke
pameti
,
morda
tudi
zlobne
...
Dobe
se
celo
zapravljivke
in
pijanke
,
toda
slab
mož
,
ki
se
ne
zna
pomagati
drugače
!
Kaj
pa
še
,
če
mož
pretepava
svojo
ženo
iz
golega
sovraštva
!
Sram
ga
je
lahko
pred
vsem
svetom
!
Saj
ne
rečem
,
mož
je
lahko
slabe
volje
zaradi
tega
in
onega
,
zgrabi
ga
jeza
in
izpozabi
se
—
toda
naj
popravi
potem
tudi
,
kar
je
zakrivil
.
Žena
mora
zvedeti
,
da
je
prišlo
to
samo
tako
iz
jeze
!
...
Enkrat
,
samo
enkrat
se
je
bilo
meni
pripetilo
v
življenju
,
da
sem
bil
vzdignil
roko
proti
svoji
rajnici
...
Ali
kako
je
bilo
potem
meni
pri
srcu
!
Kakor
hudodelec
sem
se
plazil
okrog
!
Prosil
jo
seveda
nisem
naravnost
za
odpuščanje
,
toda
pokazal
sem
ji
drugače
,
kako
mi
je
hudo
,
in
odpustila
mi
je
.
“
„
Pijača
,
pijača
je
kriva
navadno
“
,
pripomni
nekdo
drug
,
„
da
človek
ne
ve
kaj
dela
in
da
rohni
ter
se
znaša
nad
ženo
in
otroci
.
Eh
,
če
bi
vina
ne
bilo
in
žganja
...
“
„
Res
,
vino
in
žganje
in
to
in
ono
...
“
potrdi
Mlakarjev
sosed
.
Toda
pri
Mlakarju
je
bilo
nekaj
drugega
.
Pri
njem
ni
bilo
pač
ljubezni
...
Pri
njem
so
bile
morda
celo
skrivne
želje
,
da
...
No
,
pa
molčimo
in
ne
sodimo
,
ker
ne
vemo
vsega
...
“
„
Kaj
bo
zdaj
z
ubogim
otrokom
!
“
vzklikne
slabotna
ženica
,
ki
si
je
še
vedno
brisala
solze
.
Bila
je
velika
prijateljica
Mlakarice
in
jokala
je
prav
od
srca
za
njo
.
„
On
tudi
otroka
nikdar
trpeti
ni
mogel
.
“
„
O
,
meni
se
to
revišče
smili
!
“
dostavi
spremljevalka
prejšnje
.
„
Ko
bi
bilo
dekletce
vsaj
malo
bolj
odrastlo
,
da
bi
moglo
z
doma
,
pa
naj
bi
tudi
šlo
služit
!
...
Ker
dolgo
nikoli
ne
bo
,
da
bo
pri
Mlakarju
mačeha
v
hiši
!
“
„
Naj
bo
!
“
se
oglasi
zopet
moški
glas
.
„
Saj
ni
res
tisto
,
da
bi
bila
vsaka
mačeha
huda
in
zlobna
.
Ljudje
se
izmišljujejo
in
pripovedujejo
dostikrat
mnogo
več
,
nego
se
je
dogodilo
.
Jaz
sem
poznal
že
mačeho
,
ki
je
skrbela
desetkrat
bolje
za
otroke
nego
prej
njih
lastna
mati
.
“
„
O
,
da
!
“
pritrdi
nekdo
.
„
Vse
mogoče
to
,
ako
pride
poštena
žena
k
hiši
.
Toda
saj
vemo
,
kako
je
pri
Mlakarju
;
kje
so
njegove
misli
in
želje
.
Jaz
sem
opazoval
na
pokopališču
Vrtačko
,
kako
se
je
ozirala
po
Mlakarju
.
Vi
bi
bili
videli
,
kako
so
se
ji
svetile
tiste
pohlepne
oči
!
...
No
,
in
tudi
on
...
Parkrat
so
mu
zašli
pogledi
tja
k
nji
!
Še
na
takem
mestu
se
nista
mogla
brzdati
!
Mene
je
bilo
groza
,
ko
sem
to
gledal
...
“
„
Dobro
se
jima
je
izponeslo
res
!
Lani
je
pokopala
ona
svojega
moža
,
sedaj
pa
on
svojo
ženo
.
Kaj
jima
je
zdaj
še
na
poti
,
da
obnovita
nekdanjo
ljubezen
in
se
vzameta
?
“
„
O
,
saj
se
bosta
!
Le
zapomnite
me
!
Preden
poteče
prihodnji
predpust
,
bo
pri
Mlakarju
svatovanje
in
Vrtačka
bo
gospodinjila
tam
!
“
„
Kaj
pa
poreče
Mlakarjev
stari
,
ki
je
bil
zabranil
prvič
,
da
ni
bilo
Vrtačke
v
hišo
.
Presneto
bi
se
mu
ta
slabo
izplačevala
,
če
bi
se
res
pripetilo
kaj
takega
...
Prizanašala
mu
ta
ženska
ne
bo
!
“
„
Ne
,
ne
!
In
bolje
bi
bilo
v
nekem
pogledu
,
da
bi
se
stari
ne
bil
protivil
sinu
.
Rajnica
bi
ne
bila
trpela
toliko
,
ker
bi
bilo
povsod
bolje
zanjo
,
kamor
bi
se
bila
možila
,
in
za
otroka
bi
se
tudi
ne
bilo
zdaj
bati
.
Še
pametneje
pa
bi
bilo
seveda
,
če
bi
bil
stari
Mlakar
izročil
domovanje
onemu
sinu
,
ki
mu
je
šlo
.
Če
starejši
sin
tudi
morda
ni
bil
v
vsakem
oziru
tak
,
kakor
si
ga
je
želel
in
četudi
ga
je
dosti
stal
,
ko
je
študiral
,
pa
bi
bilo
vendar
bolje
,
da
bi
bil
mlajšega
odpravil
z
doto
in
ga
poslal
po
svetu
,
ko
je
videl
,
kam
se
je
zavgledal
.
Seveda
,
ta
se
je
tistikrat
potajil
,
znal
se
je
potuhniti
,
in
Bog
zna
,
kaj
je
še
vse
bilo
,
da
se
je
dal
stari
tako
premotiti
.
Kesal
se
je
nemara
že
dostikrat
,
a
še
bolj
se
bo
.
Pokoro
delati
bo
šele
zdaj
prav
začel
.
“
„
Bog
ve
,
kam
je
izginil
ta
Mlakarjev
France
,
da
ga
ni
že
toliko
let
!
“
„
Bog
ve
,
res
!
Nihče
ne
ve
,
kje
je
,
niti
ne
,
če
je
živ
ali
mrtev
.
Sicer
mnogokrat
kateri
pripoveduje
,
da
ga
je
videl
tu
ali
tam
.
Ali
na
tisto
ni
da
bi
šel
.
Ljudje
tudi
lažejo
!
In
večkrat
se
zazdi
komu
kaj
,
kar
ni
res
.
Morda
je
videl
koga
,
ki
je
bil
Mlakarjevemu
Francetu
malo
podoben
,
pa
je
prišel
z
novico
.
No
,
ni
bil
napačen
človek
ta
France
.
Če
ni
postal
duhovnik
in
ni
hotel
študirati
dalje
,
kaj
bi
ga
obrekovali
zaradi
tega
,
ko
ne
vemo
kako
in
kaj
.
“
Tako
so
govorili
in
sklepali
semtertja
ljudje
,
ki
so
se
vračali
od
pogreba
.
On
pa
,
katerega
so
se
večji
del
tikali
ti
pogovori
,
je
stopal
molče
po
poljski
poti
proti
domu
.
Hčerka
njegova
,
ki
jo
je
vodil
za
roko
,
je
še
vedno
ihtela
,
a
on
se
je
menil
malo
za
to
.
Oziral
se
je
raje
po
njivah
,
ki
so
bile
že
večinoma
pospravljene
,
postal
zdaj
tu
zdaj
tam
malo
,
potegnil
kje
kako
repo
napol
iz
zemlje
in
videč
,
da
je
že
lepo
debela
,
potlačil
jo
zopet
nazaj
ter
zamrmral
sam
pri
sebi
:
„
Bo
!
Repa
se
pa
dela
letos
!
“
Tako
sta
bila
prišla
oče
in
hči
že
blizu
vasi
in
krenila
sta
proti
domačemu
vrtu
,
ki
se
je
razprostiral
za
hišo
.
Hči
je
še
vedno
ihtela
.
„
Molči
že
!
“
zarohni
oče
nad
njo
.
„
Jokati
ne
pomaga
nič
!
“
Jok
hčerin
mu
je
budil
vest
in
kakor
bi
ga
hotela
tožiti
pred
ljudmi
s
svojim
jokom
se
mu
je
zdelo
.
„
Molči
!
“
je
ponovil
ter
stisnil
v
svojem
srdu
deklico
tako
trdo
za
roko
,
da
je
od
bolečine
zaječala
in
vzkliknila
:
„
Oče
!
“
Ta
vzklik
je
pretresel
Mlakarja
.
Nehote
se
je
ozrl
proti
hčeri
doli
in
čudno
mu
je
postalo
pri
srcu
,
ko
je
opazil
na
obrazu
nezavednega
otroka
toliko
odkritosrčne
,
globoke
žalosti
.
„
Oče
!
“
Kako
je
bila
izrekla
to
besedo
!
Kakor
bi
ga
bila
zaprosila
:
„
Samo
še
tebe
imam
na
svetu
,
o
ne
bodi
trd
z
menoj
!
“
Toda
tista
mehkoba
,
ki
se
je
bila
lotila
za
hip
njegovega
srca
,
se
je
razpršila
naglo
zopet
in
še
enkrat
ji
je
rekel
:
„
Jokati
ne
pomaga
nič
!
Kar
je
,
je
!
“
Izrekši
te
besede
je
izpustil
njeno
roko
.
Dospela
sta
bila
do
kozolca
,
pod
katerim
so
posli
,
ki
so
se
bili
vrnili
po
krajši
poti
od
pogreba
domov
,
obrezavali
že
korenje
ter
ga
nosili
s
kupa
v
klet
.
Do
njih
se
obrne
Mlakar
in
reče
z
osornim
glasom
:
„
Jutri
pojdemo
pa
repo
pukat
!
Debela
je
dovolj
in
čas
je
,
da
se
je
lotimo
.
Znalo
bi
pritisniti
slabše
vreme
,
zato
moramo
gledati
,
da
jo
spravimo
pod
streho
!
“
Še
poslom
,
ki
niso
bili
navajeni
rahločutnosti
,
se
je
zdelo
neumestno
,
da
je
njih
gospodar
,
vrnivši
se
komaj
od
pogreba
svoje
rajne
žene
,
dajal
take
ukaze
.
Ko
je
bil
Mlakar
,
izrekši
gornje
besede
,
zavil
v
hlev
,
prepričat
se
,
če
je
pri
živini
vse
v
redu
,
je
opomnil
hlapec
:
„
Za
repo
na
njivi
in
za
najslabšo
kravo
v
hlevu
mu
je
več
,
nego
za
ženo
,
ki
jo
je
pokopal
!
Da
ga
le
sram
ni
!
“
Anica
je
bila
prišla
do
hišnih
vrat
.
Tam
je
obstala
na
pragu
in
se
zagledala
nekam
v
daljavo
.
Žalostno
je
tistikrat
na
kmetih
,
kadar
spravljajo
zadnje
poljske
pridelke
z
njiv
.
Solnce
nima
več
moči
,
noč
zmaguje
nad
dnevom
,
tuga
lega
ljudem
v
srca
...
Žalostno
je
bilo
,
kamor
se
je
ozrla
Anica
,
žalostno
tem
bolj
,
ker
je
bilo
tudi
njeno
srce
brez
veselja
.
Leno
so
se
plazile
megle
in
izpod
neba
je
rosil
še
vedno
droben
dež
.
Dolgočasnost
se
je
prijemala
ljudi
in
živali
.
Mladi
muciki
,
s
katero
se
je
Anica
igrala
včasih
,
je
bilo
neznosno
to
jesensko
vreme
,
zbežala
je
v
hišo
in
splezala
na
peč
.
In
tudi
sultan
ni
vedel
,
kam
bi
se
dejal
.
Počasni
so
bili
njegovi
koraki
in
zaspane
njegove
oči
.
Neštetokrat
je
bil
prišel
že
pogledat
,
se
li
ne
prikaže
solnce
,
naposled
je
menda
obupal
,
kajti
vlegel
se
je
poleg
ognjišča
in
zaspal
.
Prišel
je
bil
čas
,
ko
postajajo
ljudje
redkobesedni
ter
odgovarjajo
le
za
silo
drug
drugemu
,
ali
pa
se
prepirajo
,
da
dajo
tako
duška
neprijetnemu
čustvu
,
ki
jih
obdaja
spričo
megle
in
nezdravih
jesenskih
sap
...
Anica
je
bila
nehala
jokati
.
Stala
je
na
pragu
,
črez
katerega
so
bili
ponesli
pred
kratkim
njeno
drago
mamico
in
kakor
zamaknjena
je
strmela
proti
sivemu
nebu
.
Zaihtelo
se
ji
je
še
semtertja
,
a
solze
se
ji
niso
utrinjale
več
iz
oči
.
Njena
glavica
je
bila
trudna
in
neka
otrplost
se
je
lotila
vsega
njenega
života
...
Anica
je
stala
precej
dolgo
tako
in
strmela
.
Hipoma
se
zdrzne
.
Zazdelo
se
ji
je
,
kakor
bi
jo
bil
zaklical
znan
glas
.
„
Anica
!
“
„
Saj
grem
,
mati
!
“
In
stekla
je
v
sobo
.
Toda
tu
se
je
zavedla
,
da
je
sanjala
z
odprtimi
očmi
.
Mame
ni
bilo
.
Soba
je
bila
popolnoma
izpremenjena
.
Posteljo
,
na
kateri
je
prebila
bolnica
svoje
zadnje
ure
,
so
bili
že
prej
nesli
venkaj
,
med
pogrebom
pa
so
bili
odstranili
tudi
mrtvaški
oder
,
na
katerem
je
rajnica
ležala
,
preden
so
jo
bili
dvignili
ter
jo
položili
v
krsto
.
Ah
,
kolikrat
v
enem
dnevu
je
bila
pritekla
Anica
,
pogledat
v
sobo
,
če
je
njena
draga
mamica
res
mrtva
.
Vedno
zopet
ji
je
prišlo
na
misel
,
da
to
ne
more
biti
res
,
vedno
zopet
se
je
hotela
prepričati
.
Ko
je
zrla
nekaj
časa
v
njen
bledi
,
izsušeni
obraz
,
je
pobegnila
,
ker
ji
je
bilo
prehudo
in
potikala
se
je
zunaj
kje
okrog
,
dokler
se
je
niso
lotile
zopet
dvojbe
.
Včasih
se
ji
je
zazdelo
,
kakor
bi
se
mati
premikala
,
kakor
bi
se
ji
bile
zganile
roke
,
zatrepetale
ji
veke
.
Srce
se
ji
je
stisnilo
in
drhteč
je
pričakovala
,
kdaj
izpregleda
,
dokler
se
ni
uverila
,
da
so
bile
njene
nade
prazne
.
Toda
vsaj
mili
obraz
materin
je
mogla
doslej
gledati
,
zdaj
tudi
tega
ni
imela
več
!
Nepopisen
strah
jo
je
prešinil
,
ko
se
je
zavedla
,
da
ne
bo
nikdar
,
nikdar
več
videla
svoje
dobre
mamice
,
nikdar
več
zrla
v
njen
mili
obraz
...
Pri
peči
je
sedel
njen
stari
,
bolehni
dedek
.
K
njemu
se
je
zatekla
.
Položila
mu
je
glavo
na
koleno
in
zdaj
je
iznova
zaplakala
.
In
dedek
je
jokal
z
njo
!
Debele
solze
so
polzele
po
njegovih
uvelih
licih
ter
mu
padale
na
suhe
roke
,
ki
jih
je
bil
položil
deklici
na
glavo
.
Godilo
se
mu
je
kakor
njej
.
Tako
pusto
,
tako
prazno
in
zapuščeno
se
mu
je
zdelo
v
sobi
,
odkar
so
bili
njegovo
ljubljeno
sinaho
odnesli
iz
nje
!
Kamor
se
je
ozrl
,
povsod
mu
je
je
nedostajalo
.
Včasih
se
je
izpozabil
malo
;
za
hip
je
dala
v
njegovi
razgreti
glavi
temna
misel
prostora
manj
mučni
,
manj
neprijetni
;
toda
hipoma
se
je
zdreznil
in
iznova
se
je
polastila
bolest
njegovega
srca
.
Kadarkoli
so
se
odprla
vrata
,
od
veže
sem
ali
od
čumnate
,
je
mislil
,
da
mora
vstopiti
ona
,
ki
jo
je
pogrešal
.
Vedel
je
,
da
je
mrtva
,
vedel
,
da
so
jo
odnesli
štirje
možje
v
črnopregrnjeni
krsti
ven
in
jo
tam
na
pokopališču
položili
v
hladno
zemljo
,
in
vendar
se
ni
mogel
sprijazniti
z
mislijo
,
da
je
ne
bo
videl
na
tem
svetu
več
,
nikdar
več
!
Ah
,
kako
rad
bi
jo
bil
spremil
še
na
zadnji
poti
!
Toda
bolezen
in
starost
sta
ga
ovirali
,
da
ni
mogel
za
pogrebom
.
In
tako
je
sedel
doma
za
pečjo
in
prebiral
jagode
svojega
moleka
,
pa
vzdihoval
in
jokal
.
Presrčno
je
ljubil
svojo
sinaho
in
srce
mu
je
pokalo
,
ko
so
zabijali
krsto
,
v
katero
so
bili
položili
truplo
rajnice
.
„
O
zakaj
ne
raje
mene
,
zakaj
ne
raje
mene
!
“
je
govoril
sam
pri
sebi
.
„
Mene
,
ki
sem
odveč
,
ki
sem
vsemu
svetu
na
potu
,
mene
naj
bi
odnesli
!..
“
Kar
umeti
ni
mogel
,
da
te
dobre
,
pohlevne
in
ljubeznive
ženice
ni
več
med
živimi
.
In
bilo
mu
je
tem
huje
po
nji
,
ker
mu
je
bilo
znano
,
koliko
hudega
je
prestala
revica
v
svojem
življenju
in
ker
si
je
očital
,
da
je
bil
nekoliko
tudi
on
kriv
njene
nesreče
.
Stari
Mlakar
je
imel
dva
sina
.
Starejšega
je
bil
dal
študirat
,
in
sicer
iz
tistega
namena
kakor
dajo
skoro
vsi
kmečki
ljudje
študirat
svoje
sinove
.
Toda
nekoliko
predolgo
si
je
premišljal
in
nekoliko
prepozno
se
je
bil
odločil
,
da
je
poslal
sina
z
doma
.
Šele
potem
,
ko
je
bil
ta
domačo
šolo
popolnoma
dokončal
,
so
ga
pregovorili
,
šele
potem
ga
je
pripravil
lastni
pohlep
po
slavi
,
ki
ga
je
čakala
,
če
bi
postal
njegov
sin
duhovnik
,
do
tega
,
da
je
peljal
svojega
Franceta
v
mesto
.
Ta
zamuda
pa
je
bila
vzrok
,
da
je
bil
šele
v
šesti
šoli
,
ko
so
ga
klicali
k
vojaškemu
naboru
in
ga
tudi
potrdili
v
vojake
.
V
vojaškem
stanu
se
France
ni
počutil
dobro
.
Ni
ga
mikalo
,
da
bi
se
bil
posvetil
vojaštvu
in
zato
ni
hlepel
po
tem
,
da
bi
bil
postal
prej
ali
slej
častnik
,
ampak
je
po
preteku
treh
let
odložil
zopet
vojaško
suknjo
.
Ali
zdaj
je
bil
v
onem
neprijetnem
položaju
,
kakor
človek
,
ki
so
napravili
drugi
črto
srez
njegov
račun
!
Če
bi
ga
ne
bili
vzeli
k
vojakom
,
kako
lepo
bi
se
bilo
izteklo
vse
!
Ne
bil
bi
se
branil
izpolniti
očetu
želje
.
Tako
pa
ni
vedel
,
ne
kako
,
ne
kam
.
Da
bi
bil
šel
potem
zopet
v
šolo
,
ko
je
bil
prebil
tri
leta
v
vojašnici
,
mu
nikakor
ni
kazalo
.
Zdel
se
je
sam
sebi
prestar
za
to
,
razen
tega
se
je
bil
odvadil
učenju
in
tudi
pozabil
je
bil
mnogo
.
Vedel
je
,
da
bi
mu
ne
šlo
učenje
več
tako
gladko
in
čutil
ni
v
sebi
zadosti
moči
za
to
,
da
bi
vzel
tako
težko
nalogo
nase
.
Pisal
je
torej
očetu
in
ga
prosil
,
naj
bi
mu
dovolil
za
toliko
časa
domov
,
da
si
priskrbi
kako
primerno
službo
.
Razložil
mu
je
vse
,
a
stari
Mlakar
,
ki
je
imel
že
davno
storjen
načrt
,
kaj
bo
in
kako
bo
,
kadar
bo
sin
izštudiral
,
se
ni
mogel
sprijazniti
s
to
mislijo
.
Uvideti
ni
mogel
,
zakaj
bi
se
ne
začel
njegov
sin
zopet
učiti
in
mislil
je
,
da
ga
le
ubogati
noče
.
V
tej
misli
ga
je
še
bolj
utrjeval
njegov
mlajši
sin
Anton
,
sedanji
gospodar
.
Zavidal
je
svojega
,
samo
za
dve
leti
starejšega
brata
,
ker
se
mu
je
zdelo
,
da
mu
je
oče
odmenil
lepšo
prihodnost
nego
njemu
,
ko
ga
je
dal
študirat
.
Občutil
je
to
kot
krivico
,
dasi
sam
ni
imel
nikakega
veselja
do
učenja
.
Zato
je
zdaj
iz
nekakega
maščevanja
ščuval
očeta
zoper
brata
kolikor
je
le
mogel
.
Če
se
je
njegov
brat
sklicaval
na
to
,
da
ni
on
kriv
,
da
je
prišlo
tako
,
se
je
on
rogal
rekoč
:
„
Kdo
pa
je
kriv
?
...
Mar
jaz
?
“
In
pravil
je
očetu
,
da
bi
ga
ne
bili
nikdar
vzeli
v
vojake
,
če
bi
sam
ne
bil
hotel
.
„
Ker
ni
vedel
,
kako
bi
se
izognil
stanu
,
ki
mu
ne
prija
,
se
je
dal
pa
potrditi
.
E
,
zastonj
ni
študiral
!
Treba
vedeti
,
kako
znajo
taki
študirani
ljudje
.
“
Tako
je
govoril
.
Oče
pa
,
preprost
mož
,
ki
je
bil
vrh
vsega
nemalo
ogorčen
,
ker
so
se
mu
izjalovile
njegove
najlepše
nade
,
je
kolikor
toliko
verjel
in
ostal
trd
nasproti
svojemu
prvemu
sinu
.
Morda
je
mislil
tudi
,
da
ga
na
ta
način
prej
omehča
in
prisili
,
da
mu
izpolni
voljo
ter
se
vrne
zopet
v
šolo
.
Včasih
je
pač
začel
odnehavati
,
včasih
se
mu
je
zasmilil
njegov
France
,
ki
ga
je
,
dokler
je
še
stavil
svoje
nade
nanj
,
goreče
ljubil
;
a
tedaj
je
vselej
nastopil
z
vso
silo
mlajši
sin
,
ki
se
je
bal
,
da
bi
oče
naposled
še
domovanja
ne
izročil
njegovem
bratu
.
In
naglašal
je
:
„
Izpriden
študent
je
!
Ali
niste
izdali
že
dovolj
zanj
?
Ali
hočete
mar
,
da
vam
zapravi
še
to
,
kar
imate
?
Seveda
ugajalo
bi
mu
,
če
bi
mogel
zdaj
,
ko
se
je
naveličal
že
mestnega
življenja
,
pa
doma
ukazovati
!
Jaz
naj
bi
mu
bil
pa
za
hlapca
!
Pa
mu
ne
bom
!
On
domov
,
jaz
z
doma
!
“
„
Izpriden
študent
!
“
Hujše
psovke
si
stari
Mlakar
ni
mogel
misliti
.
On
,
ki
je
sanjal
o
tem
,
kako
ga
bo
vse
čislalo
in
zavidalo
,
da
je
pripomogel
sinu
do
tako
častne
službe
,
pa
naj
bi
poslej
poslušal
take
besede
?
In
vedel
je
,
da
bi
jih
moral
!
Kdor
bi
imel
kako
jezo
,
kako
sovraštvo
do
njega
,
pa
bi
se
maščeval
s
tem
,
da
bi
mu
očital
„
izpridenega
študenta
“
.
„
Izpriden
študent
!
“
tako
je
naglašal
mlajši
sin
pri
vsaki
priliki
,
starega
moža
pa
je
jedlo
in
grizlo
...
Ko
je
bil
dobil
France
Mlakar
že
na
več
svojih
pisem
vedno
en
in
isti
odgovor
,
se
je
obrnil
do
očeta
še
enkrat
.
Milo
ga
je
prosil
pomoči
.
Slikal
mu
je
svoje
obupno
stanje
.
Poudarjal
je
,
da
se
trudi
,
kolikor
more
,
da
bi
dobil
kako
službo
,
pa
da
se
mu
ne
posreči
.
Vsaj
za
nekaj
časa
naj
se
ga
usmili
ter
mu
dovoli
,
da
pride
domov
.
Stari
Mlakar
je
omahoval
.
Saj
v
resnici
je
ljubil
svojega
Franceta
še
vedno
,
četudi
se
je
jezil
nanj
.
Vprašal
je
z
mehkim
glasom
svojega
mlajšega
sina
:
„
Kaj
naj
mu
odgovorim
?
“
„
Kakor
veste
in
znate
!
“
„
Revež
je
!
“
„
Saj
!
“
„
Piši
mu
torej
!
“
Anton
je
vzel
papir
,
pero
in
tinto
ter
se
pripravil
.
„
Prehudo
mu
nikar
ne
piši
,
da
veš
!
“
veli
oče
.
Znal
je
,
da
je
ljubezen
med
brati
dostikrat
jako
majhna
,
znal
,
da
govori
često
sebičnost
iz
njegovega
mlajšega
sinu
.
A
ta
je
vzkipel
takoj
.
„
Hahaha
,
prehudo
mu
nikar
ne
piši
!
I
seveda
!
Kje
pa
zasluži
on
kaj
takega
?
Ostra
beseda
bi
tukaj
ne
bila
na
mestu
!
Tak
gospod
,
kakor
je
on
,
—
še
zameril
bi
nemara
!
Zatorej
le
lepo
ponižno
!
Tako-le
mu
bom
pisal
:
„
Ljubi
moj
sin
!
Pridi
hitro
in
ne
mudi
se
,
kajti
težko
že
čakam
,
da
te
poljubim
in
objamem
!
Anton
je
doslej
delal
,
zdaj
pa
naj
gre
,
kamor
hoče
!
A
ti
pridi
,
kolikor
mogoče
hitro
!
Zate
sem
hranil
,
zate
se
trudil
,
zate
varčeval
,
tvoje
je
vse
,
kar
je
mojega
!
Porabil
si
dosti
,
porabi
še
to
,
kar
imam
in
če
bi
sam
beračiti
moral
na
stara
leta
!..
“
Ali
bo
prav
tako
?
“
Stari
Mlakar
je
umolknil
ob
teh
pikrih
besedah
,
Anton
pa
je
pisal
.
Ni
ga
vprašal
,
kaj
je
pisal
in
ta
mu
pisma
tudi
ni
prebral
.
Zganil
ga
je
,
del
v
zavitek
in
oddal
.
A
v
pismu
so
stale
med
drugim
tudi
besede
:
„
Glej
,
da
mi
ne
prideš
nikdar
več
pred
oči
!..
“
Od
tistih
dob
se
ni
o
Francetu
Mlakarju
slišalo
nič
več
.
Zdaj
ni
bilo
nič
več
dvoma
,
komu
izroči
stari
Mlakar
svoje
posestvo
.
Moči
so
mu
pešale
.
Odkar
je
bil
vdovec
,
so
slonele
vse
skrbi
na
njem
in
bilo
je
že
davno
,
kar
mu
je
bila
umrla
zvesta
družica
.
Želel
si
je
odpočitka
in
odločil
se
je
po
daljšem
premišljevanju
,
da
izroči
posestvo
Tonetu
.
Imel
je
poseben
namen
pri
tem
.
Bilo
je
vsemu
svetu
in
tudi
njemu
znano
,
da
je
navezala
njegovega
mlajšega
sina
nase
ženska
,
ki
ni
bila
na
dobrem
glasu
.
Bal
se
je
,
da
bi
ga
ne
pogubila
.
Večkrat
ga
je
opominjal
,
da
naj
se
je
varuje
,
da
naj
pretrga
svoje
znanje
z
njo
,
zaman
!
Sinova
strast
se
je
bila
že
preveč
razplamenela
.
Zdaj
ga
je
hotel
rešiti
.
Reče
mu
torej
nekega
dne
:
„
Naj
bo
,
Tone
,
gospodarstvo
dam
tebi
!
Veš
,
da
bi
moralo
biti
pravzaprav
onega
,
kajti
toliko
me
ni
stal
,
da
bi
mu
moral
odreči
posestvo
.
Toda
ker
me
ni
hotel
ubogati
,
naj
se
pa
pokori
!
Tvoje
bo
torej
vse
,
kar
imam
,
le
nekaj
malega
izgovorim
sebi
.
Toda
neko
željo
mi
moraš
izpolniti
!
Preden
prevzameš
gospodarstvo
in
preden
prepišem
nate
vse
to
,
se
mi
imaš
oženiti
!
To
pa
ti
precej
povem
:
Vrtačka
ne
sme
pod
mojo
streho
!
In
če
bi
se
imel
pečati
še
dalje
z
le-to
,
potem
mi
pojdi
raje
še
ti
v
svet
,
a
jaz
prepustim
vse
svoje
imetje
tujim
rokam
.
Meni
ne
more
biti
vse
eno
,
kaka
sinaha
mi
pride
v
hišo
!
Dobro
sem
vse
preudaril
in
odločil
sem
ti
nevesto
,
kakršne
se
ne
dobi
povsod
.
Pridna
je
,
pobožna
in
—
čedna
tudi
.
Razen
tega
pa
tudi
ne
pride
prazna
k
hiši
.
S
Štefinom
sem
govoril
pred
kratkim
in
ga
vprašal
,
če
bi
ti
hotel
dati
hčer
za
ženo
.
„
Zakaj
ne
?
“
je
odgovoril
.
Torej
veš
zdaj
!
Jaz
mislim
,
da
ti
nisem
izbral
slabo
.
Marijana
je
ženska
,
ki
jo
čislajo
vsi
ljudje
.
“
„
Če
pa
meni
ni
všeč
!
“
„
Všeč
ti
ni
?..
Pa
zakaj
ne
?
Odpri
oči
in
oglej
si
jo
!
Pa
tudi
če
ne
!
Ko
bo
tvoja
žena
,
jo
boš
spoznaval
in
učil
se
jo
boš
spoštovati
!
Kaj
hočeš
z
Vrtačko
?
Pravijo
,
da
je
tako
strašansko
lepa
!
Jaz
ti
pa
rečem
:
tista
lepota
ni
kdo
ve
kaj
!
Pa
če
bi
bila
tudi
še
desetkrat
lepša
,
kaj
hoče
lepota
,
ko
pa
poglavitnega
ni
!
Vsemu
svetu
je
znano
,
da
je
razuzdana
in
ti
sam
lahko
vidiš
marsikaj
,
če
nisi
slep
.
Saj
ne
trdim
,
da
je
vsega
sama
kriva
.
Razmere
so
storile
morda
to
iz
nje
,
kar
je
.
Že
njena
mati
ni
bila
dosti
prida
.
Prišla
je
bila
sem
tam
nekje
od
laške
strani
.
Ljudje
so
jo
mrzeli
,
ker
je
imela
čudne
navade
.
Že
ona
je
razvajala
hčer
.
Potem
,
ko
je
umrla
,
so
pa
storili
še
drugi
ljudje
svoje
,
ki
niso
imeli
usmiljenja
s
tujim
otrokom
in
jim
je
bilo
vse
eno
,
kaj
postane
iz
njega
.
“
„
Kaj
pa
je
znano
takega
o
njej
?
“
„
Če
bi
ne
bilo
drugega
,
je
dovolj
,
da
je
pijanka
!
“
„
Od
kod
veste
to
?
“
„
Od
kod
to
vem
?..
Ali
je
nisi
še
nikoli
videl
v
gostilni
s
fanti
?
Morda
je
že
poleg
tebe
sedela
kdaj
!
Kaj
si
zapazil
?
“
„
Vesela
je
rada
,
drugega
nič
!
“
„
Motiš
se
!
Dekle
se
mora
vedno
po
dekliško
vesti
.
Ta
pa
se
napije
in
prepeva
,
kakor
...
Pa
saj
drugačna
skoro
biti
ne
more
!
Že
mati
je
pijančevala
in
tudi
hčeri
je
dajala
pijače
,
ko
je
bila
še
otrok
.
Na
lastne
oči
sem
to
videl
!
In
potem
ni
živ
dan
imela
nikogar
,
ki
bi
jo
bil
svaril
,
opominjal
in
učil
.
To
je
bila
pravzaprav
nesreča
zanjo
in
jaz
ji
za
svojo
osebo
ničesar
ne
oponašam
,
toda
za
sinaho
je
vendar
ne
maram
imeti
!
Da
bi
se
kdaj
poboljšala
,
ni
upati
.
Kar
je
izprideno
,
je
izprideno
!
Izbij
si
torej
misel
nanjo
iz
glave
.
Verjemi
,
Tone
,
da
ne
zahtevam
tega
samo
zaradi
sebe
,
ampak
še
mnogo
bolj
zaradi
tebe
,
ker
vem
,
da
ne
bi
bil
s
to
žensko
nikdar
srečen
!
Gorje
možu
,
ki
gleda
,
kadar
se
ženi
,
samo
na
lepoto
,
na
vse
drugo
pa
ne
!
Ubogaj
me
!
Stori
,
kakor
ti
velim
in
ne
boš
se
kesal
!
“
Sin
se
je
grizel
v
ustne
,
ko
je
oče
tako
govoril
,
a
svoje
jeze
ni
pokazal
.
Poznal
je
dobro
svojega
očeta
in
njegovo
trdno
,
neomajno
voljo
.
Vedel
je
,
da
bi
ne
odstopil
od
svoje
zahteve
,
pa
naj
bi
si
še
bolj
prizadeval
,
pripraviti
ga
do
tega
.
Njegovi
poskusi
bi
imeli
k
večjemu
ta
uspeh
,
da
bi
si
oče
zopet
premislil
.
A
on
naj
bi
ne
izrabil
te
lepe
prilike
,
on
naj
bi
si
ne
prilastil
gospodarstva
,
po
katerem
je
tako
zelo
hrepenel
?
Bolje
je
,
potajiti
se
malo
,
enkrat
!
Kadar
je
poglavitno
doseženo
—
kdo
ve
,
kaj
potem
pride
!..
Zatrl
je
torej
gnev
ki
so
mu
ga
budile
očetove
besede
v
srcu
in
uklonil
se
njegovi
volji
.
Šel
je
snubit
k
Štefinu
in
ker
so
ga
sprejeli
ondi
prijazno
,
se
je
kmalu
vršila
poroka
.
Marijana
,
Antonova
žena
,
je
imela
vse
lastnosti
,
ki
jih
mora
imeti
ženska
,
da
osreči
moža
.
Bila
je
tiha
,
potrpežljiva
,
pridna
in
neskončno
vdana
svojemu
možu
.
Skrbela
je
noč
in
dan
za
hišo
in
nikoli
si
ni
privoščila
miru
.
Stari
Mlakar
je
bil
ves
srečen
,
da
je
dobil
tako
sinaho
.
Ni
se
motil
,
ko
se
je
nadejal
,
da
bo
tudi
njemu
dobra
.
Poleg
vseh
obilih
opravkov
je
imela
vendar
še
vedno
dovolj
časa
,
da
mu
je
postregla
.
Negovala
ga
je
,
kakor
neguje
dobra
hči
svojega
očeta
,
zato
pa
jo
je
tudi
on
ljubil
,
kakor
bi
bila
njegova
lastna
hči
.
Ali
nekaj
je
pri
vsem
tem
staremu
Mlakarju
grenilo
življenje
.
Izpočetka
je
bil
Anton
še
nekaj
prijazen
s
svojo
ženo
,
potem
pa
je
začel
postajati
redkobeseden
in
čemeren
.
Zaman
je
upal
stari
Mlakar
,
da
se
njegov
sin
spreobrne
,
da
spozna
,
kako
dobro
ženo
je
dobil
,
da
začne
čislati
njene
lepe
lastnosti
,
da
jo
začne
ljubiti
,
ko
je
tudi
ona
njega
tako
požrtvovalno
in
vdano
ljubila
.
Z
vsakim
dnevom
se
je
nadejal
stari
Mlakar
preobrata
,
a
dan
za
dnevom
mu
je
dohajalo
iznenadenje
in
neprijetno
razočaranje
.
Opazoval
je
svojega
sina
natanko
,
zasledil
bi
bil
rad
v
njegovih
besedah
,
v
njegovem
vedenju
kako
malo
znamenje
,
ki
bi
ga
bilo
utrdilo
v
veri
,
da
vendar
morda
tli
iskrica
ljubezni
do
žene
v
sinovih
prsih
,
a
zaman
!
Novo
upanje
mu
je
vstalo
tedaj
,
ko
se
je
kakega
pol
leta
po
sinovi
poroki
poročila
tudi
prejšnja
izvoljenka
njegova
,
Vrtačka
.
„
Zdaj
jo
pozabi
nemara
,
zdaj
postane
nemara
drugačen
!
“
tako
se
je
tolažil
.
Ali
ravno
nasprotno
se
je
dogodilo
,
nego
je
upal
!
Njegov
sin
je
bil
poslej
z
ženo
še
osornejši
in
krutejši
.
Včasih
ni
izpregovoril
po
cele
dneve
z
njo
,
včasih
zopet
je
rohnel
nad
njo
ter
razsajal
,
ne
da
bi
bil
imel
za
eno
ali
drugo
kaj
vzroka
.
Žena
se
je
trudila
,
kolikor
je
mogla
storiti
prav
.
Na
obrazu
bi
mu
bila
vedno
rada
čitala
,
česa
želi
,
samo
da
bi
bil
zadovoljen
z
njo
.
Zdaj
pa
zdaj
ga
je
pogledala
ljubeznivo
in
ga
vprašala
:
„
Tone
,
povej
,
kaj
naj
storim
?
“
Toda
mož
je
ali
molčal
,
ali
pa
ji
je
dal
trd
in
porogljiv
odgovor
.
A
vse
to
ni
omajalo
njene
stanovitnosti
.
Kadarkoli
je
vprla
svoje
oči
v
moža
,
je
sijala
ljubezen
in
vdanost
iz
njih
in
vedno
in
vedno
je
gledala
,
da
bi
njen
mož
res
ne
imel
povoda
,
biti
nezadovoljen
ž
njo
.
Morda
je
verovala
v
zmagovitost
svoje
ljubezni
,
morda
jo
je
podžigala
pri
tem
misel
,
da
se
prej
ali
slej
vendar
omehča
njenemu
možu
srce
in
da
pride
vendar
enkrat
čas
,
ko
stopi
pred
njo
ter
ji
poreče
:
„
Odpusti
,
Marijana
,
krivico
sem
ti
delal
!
“
Ah
,
kako
bi
se
ga
bile
oklenile
njene
roke
,
kako
bi
se
bila
jokala
velike
sreče
!
Predenj
bi
bila
zdrknila
na
kolena
,
roke
bi
bila
vzdignila
proti
njemu
in
vzkliknila
bi
bila
:
„
Molči
,
Anton
,
vse
je
dobro
!
“
Samo
to
,
samo
to
naj
bi
doživela
in
odškodovana
bi
bila
za
vse
!
Nič
bi
ji
ne
bilo
,
da
je
toliko
trpela
,
toliko
prejokala
na
tihem
.
Vse
hudo
bi
pozabila
zaradi
enega
samega
lepega
hipa
v
življenju
.
Samo
to
naj
bi
doživela
,
potem
pa
umrla
!..
Tudi
njo
,
kakor
njenega
tasta
,
so
varale
nade
!
Njen
mož
je
ostal
,
kakršen
je
bil
.
Niti
rojstvo
otroka
ga
ni
izpremenilo
.
Če
je
bil
dva
,
tri
dni
malo
boljši
,
so
sledili
zato
tem
hujši
časi
.
Sčasoma
se
je
dogajalo
celo
,
da
je
zašel
v
gostilno
in
se
vrnil
vinjen
domov
.
In
ker
je
bil
po
naravi
togoten
,
je
prišlo
o
takih
prilikah
celo
do
prizorov
,
kakršnega
je
popisaval
Mlakarjev
sosed
ljudem
,
ko
so
se
vračali
od
pogreba
domov
.
Uboga
žena
pa
je
trpela
,
trpela
tem
bolj
,
ker
nikdar
nikomur
svoje
nesreče
tožila
ni
.
Niti
svoji
lastni
materi
ni
nikdar
izdala
,
koliko
bridkega
ji
je
prenašati
,
tem
manj
še
kakemu
tujemu
človeku
.
Stari
Mlakar
se
včasih
ni
mogel
premagati
in
pokaral
je
ostro
svojega
sina
radi
njegovega
grdega
ravnanja
z
ženo
.
A
sin
je
vselej
zarohnel
nad
njim
in
kakor
nalašč
je
bil
potem
še
hujši
.
Hotel
je
na
vsak
način
dokazati
,
da
je
nesrečen
in
da
je
te
njegove
nesreče
kriv
oče
.
Zdelo
se
je
,
kakor
bi
bil
hotel
s
svojim
početjem
vsak
dan
ponavljati
očetu
:
„
Če
bi
me
bili
pustili
,
ženiti
se
,
kakor
sem
hotel
,
pa
bi
bilo
drugače
!
“
Stari
Mlakar
je
sinovo
počenjanje
včasih
tudi
umeval
tako
.
In
pri
takih
prilikah
mu
je
bilo
žal
,
da
ni
pustil
sinu
njegove
volje
,
ker
se
mu
je
smilila
nedolžna
žena
;
še
bolj
žal
pa
mu
je
bilo
,
da
je
zavrgel
starejšega
sina
in
izročil
posestvo
mlajšemu
...
Tako
so
potekala
leta
,
a
izpremembe
niso
prinesla
.
Prepad
med
Antonom
in
njegovo
ženo
je
ostal
isti
,
da
,
včasih
se
je
zdelo
,
kakor
bi
njegovo
sovraštvo
do
nje
postajalo
večje
in
večje
.
Naposled
pa
so
se
začeli
kazati
na
ubogi
ženi
nasledki
telesnih
,
še
bolj
pa
duševnih
muk
.
Marijana
je
začela
slabeti
in
hirati
in
ljudje
so
začeli
zmajevati
z
glavo
nad
njo
.
Čim
bolj
so
ginile
njene
nade
,
da
postane
njen
mož
kdaj
drugačen
,
tem
bolj
so
pešale
njene
moči
.
Ko
se
je
vlegla
zvečer
v
posteljo
tako
nesrečna
in
onemogla
vsled
telesnega
truda
in
prestanih
srčnih
bridkosti
,
so
se
ji
včasih
vlile
po
licih
tihe
solze
,
ki
jih
je
zadrževala
črez
dan
in
vzkliknila
je
sama
zase
:
„
O
Bog
,
o
Bog
,
zakaj
dopuščaš
vse
to
!
“
Umeti
ni
mogla
,
da
ne
izda
vsa
njena
velika
ljubezen
nič
,
da
je
brez
uspeha
vse
njeno
prizadevanje
,
da
bi
omehčala
možu
srce
.
Prišli
so
hipi
,
ko
jo
je
skoro
zapustila
potrpežljivost
,
ko
ji
je
prišlo
na
misel
,
da
bi
storila
kaj
groznega
,
prišli
hipi
,
ko
ji
je
zli
duh
šepetal
na
uho
,
da
naj
stori
konec
neznosnemu
trpljenju
,
konec
svojemu
bednemu
Življenju
.
„
Bodi
svojemu
možu
pokorna
!
“
to
povelje
je
dano
ženi
in
ona
se
ga
je
vedno
zavedala
,
vedno
se
ravnala
po
njem
.
A
kaj
je
pomagalo
vse
to
?
Sužinja
doseže
milost
svojega
gospodarja
,
ona
,
ki
je
služila
svojemu
možu
kakor
dekla
,
si
ni
mogla
priboriti
trohice
njegove
ljubezni
!
Bil
je
trd
,
kakor
kamen
.
„
Morda
bi
se
mu
zasmilila
,
če
bi
umrla
!
“
si
je
mislila
včasih
.
Samo
malo
sočutja
si
je
želela
od
njega
in
za
to
sočutje
bi
bila
rada
dala
življenje
!
A
ko
je
začutila
,
da
je
strta
,
uničena
,
da
gloje
neozdravljiva
bolezen
na
njenem
mozgu
,
jo
je
bila
groza
.
Ne
zaradi
sebe
!
Njej
je
mogla
prinesti
smrt
le
rešitev
in
boljšo
bodočnost
.
Ali
spomnila
se
je
hčerke
.
Njen
edini
otrok
,
njena
ljuba
Anica
se
ji
je
smilila
tako
,
da
se
ni
mogla
ubraniti
solz
,
kadarkoli
se
je
spomnila
nanjo
ter
je
začela
premišljati
in
preudarjati
,
kaj
postane
iz
deklice
,
kadar
zatisne
ona
oči
,
kadar
nje
ne
bo
več
,
da
bi
čuvala
nad
njo
.
Kaj
naj
bi
jo
tudi
čakalo
dobrega
,
ko
je
kazal
oče
do
svoje
hčere
baš
tako
malo
ljubezni
,
kakor
do
nje
,
žene
svoje
!
Da
se
mož
po
njeni
smrti
zopet
oženi
,
o
tem
ni
dvomila
.
A
to
bi
je
še
ne
bilo
bolelo
tako
,
ko
bi
ne
bila
znala
tako
natanko
,
kdo
postane
njena
naslednica
!
Šlo
je
vse
po
volji
moževi
.
Oni
Vrtački
,
ki
bi
jo
bil
tako
rad
vzel
njen
mož
in
zaradi
katere
je
bila
od
njega
tako
sovražena
,
je
bil
soprog
umrl
.
In
njen
mož
je
le
premalo
skrival
svoje
srčne
želje
.
Vse
njegovo
vedenje
in
počenjanje
je
izdajalo
,
kaj
čuti
,
kaj
misli
ter
kazalo
jasno
,
da
hrepeni
po
prostosti
in
da
želi
tudi
sebi
samskega
stanu
.
Strah
jo
je
bilo
svojega
moža
,
ko
je
vedela
,
da
se
veseli
njene
smrti
,
in
rada
,
rada
bi
mu
bila
izpolnila
željo
,
rada
bi
se
mu
bila
umaknila
,
ko
bi
jo
skrb
za
ljubljeno
hčerko
ne
bila
vezala
na
življenje
!
Misel
,
da
bode
njen
otrok
brez
matere
in
brez
ljubečega
srca
očetovega
,
jo
je
navdajala
z
nepopisno
bridkostjo
.
No
,
vedela
je
,
da
se
zgoditi
mora
in
da
čas
ni
več
daleč
,
ko
bode
njena
hčerka
osamela
sirota
.
Živo
si
je
predočevala
večkrat
vse
,
kar
je
moralo
priti
.
In
ker
je
videla
v
duhu
vso
ono
grozno
bedo
,
ki
je
čakala
ubogega
otroka
,
je
svojo
Anico
tem
bolj
ljubila
.
Skušala
ji
je
nadomestiti
s
svojo
ljubeznijo
vse
ono
,
kar
bi
pozneje
pogrešala
in
poznala
ni
večje
sreče
,
nego
če
je
mogla
razveseliti
njeno
otročje
srce
in
če
je
mogla
gledati
nekaj
hipov
mirno
v
njene
jasne
,
nedolžne
oči
.
Večkrat
,
kadar
ni
bilo
moža
doma
,
je
poklicala
svojo
Anico
k
sebi
,
stisnila
jo
v
svoje
naročje
ter
jo
učila
:
„
Anica
,
le
pridna
bodi
!
“
„
Ali
nisem
pridna
,
mamica
?
“
„
Pridna
si
,
pridna
!
Le
vedno
taka
ostani
!
Ubogaj
očeta
,
tudi
kadar
mene
ne
bo
!
“
„
Kam
pa
pojdete
,
mamica
?
“
Ni
ji
odgovorila
.
Solze
so
ji
zalile
oči
in
še
iskreneje
jo
je
stisnila
k
sebi
,
še
prisrčneje
jo
je
poljubovala
...
In
čim
bolj
je
Marijana
čutila
,
da
se
bliža
čas
,
ko
se
ji
bode
treba
ločiti
,
tem
bolj
si
je
želela
hčerke
poleg
sebe
,
tem
bolj
ji
je
izkazovala
svojo
ljubezen
in
tem
manj
so
se
je
mogle
nagledati
njene
oči
.
Skrb
za
otroka
jo
je
privedla
do
tega
,
da
je
nekoč
,
ko
že
več
hoditi
ni
mogla
in
je
ostajala
tudi
črez
dan
v
postelji
,
poklicala
svojega
moža
k
sebi
.
Stopil
je
k
nji
,
dasi
se
mu
je
poznalo
,
kako
nerad
to
stori
.
Izpolnil
ji
je
to
željo
,
ker
je
nemara
vedel
,
da
ga
ne
bo
več
dolgo
nadlegovala
.
„
Tone
,
“
ga
je
nagovorila
s
prosečim
glasom
,
„
glej
,
moj
dan
se
nagiblje
!
Dobro
čutim
,
da
se
mi
bliža
zadnja
ura
!
V
življenju
nisva
bila
prijatelja
,
sprijazniva
se
vsaj
zdaj
,
ko
je
prišel
čas
ločitve
!
Saj
veš
,
da
sem
bila
jaz
pri
tem
nedolžna
!
Ko
bi
bila
le
malce
slutila
,
da
boš
tako
nesrečen
poleg
mene
,
nikdar
,
nikdar
bi
ti
ne
bila
podala
roke
v
zvezo
!
Ali
tako
,
—
kaj
naj
bi
bila
storila
?
Prišel
si
,
vprašal
najprej
mojega
očeta
,
ki
so
bili
zadovoljni
,
in
potem
vprašal
še
mene
.
Pogledala
ti
nisem
v
oči
;
sramovala
sem
se
morda
,
morda
tudi
bala
,
kaj
vem
!
Ko
bi
ti
bila
,
bi
bila
zapazila
nemara
,
da
ni
ljubezni
v
tvojem
pogledu
in
preprosila
bi
bila
očeta
,
da
bi
me
ne
bili
silili
.
Tako
pa
sem
verjela
tvojim
besedam
.
Sicer
so
bile
hladne
dovolj
,
a
zdele
so
se
mi
odkritosrčne
!
Kaj
te
je
nagnilo
,
da
si
prišel
,
tega
seveda
nisem
vedela
.
In
tako
sva
postala
nesrečna
oba
,
ti
in
—
jaz
!
Pa
kaj
jaz
!
O
tem
raje
molčim
!
Če
bi
bila
videla
,
da
si
srečen
ti
,
bi
bila
gotovo
tudi
jaz
srečna
!
Jaz
nisem
poznala
druge
sreče
nego
tvoje
!
Tone
,
tega
ne
boš
tajil
,
da
sem
si
prizadevala
,
da
sem
imela
gorečo
željo
,
pridobiti
tvoje
spoštovanje
in
ljubezen
.
Bodi
Bogu
potoženo
,
da
ni
vse
to
nič
izdalo
!..
Ničesar
ti
ne
očitam
.
Morda
nisi
mogel
drugače
!
In
kaj
bi
tožila
zdaj
,
ko
bo
meni
kmalu
pomagano
,
ko
se
mi
bliža
ura
rešitve
.
Naj
bo
pozabljeno
vse
!
Tudi
ti
pozabi
,
Tone
!
Ne
jezi
se
več
name
!
Vsaj
te
zadnje
dni
se
ne
jezi
name
!
Še
par
dni
,
Tone
,
in
vse
bo
dobro
!
Pozabi
,
da
si
bil
nesrečen
,
pozabi
na
preteklost
in
upaj
na
boljšo
bodočnost
.
Saj
se
ti
že
odpira
,
saj
je
čas
že
tu
,
ko
...
Tone
,
od
srca
ti
želim
,
da
bi
užival
z
drugo
vso
tisto
srečo
,
ki
si
jo
pogrešal
pri
meni
!
Ničesar
te
ne
prosim
zase
,
Tone
!
Niti
tega
ne
zahtevam
,
da
bi
se
me
spominjal
kdaj
.
Kaj
misel
name
kalila
veselje
!
Ali
usmili
se
ubogega
,
zapuščenega
otroka
,
Tone
!
Saj
je
tvoj
,
kakor
moj
!
Za
otroka
te
prosim
,
Tone
,
ki
ni
nič
drugega
zakrivil
,
kakor
da
je
na
svet
prišel
.
Tega
ne
dopusti
,
da
bi
trpinčil
kdo
mojo
in
—
tvojo
hčer
!
Jaz
vem
,
Tone
,
da
nisi
tako
trd
,
kakor
si
se
delal
!
Kaj
ne
,
kaj
ne
,
da
mi
izpolniš
to
željo
?
Samo
to
mi
zagotovi
in
mirno
zatisnem
oči
!
“
Anton
je
stal
poleg
postelje
in
srpo
zrl
pred
se
.
„
Jaz
vem
,
Tone
,
da
nisi
tako
trd
,
kakar
si
se
delal
!
“
Ali
je
bilo
to
res
?
V
tem
hipu
se
mu
je
omehčalo
nekaj
v
prsih
.
Ženine
besede
so
ga
pretresle
.
Vzbudile
so
mu
vest
in
kar
samo
ob
sebi
se
mu
je
pojavilo
vprašanje
,
kaj
mu
je
vendar
storila
ta
žena
,
da
je
ravnal
tako
grdo
,
tako
neusmiljeno
ž
njo
.
Zaskelelo
ga
je
,
ko
se
je
zavedel
,
da
je
on
kriv
prezgodnje
smrti
svoje
soproge
.
Bilo
mu
je
,
kakor
bi
mu
bil
zaklical
kdo
:
„
Ubijalec
!
“
Nenavadni
,
mehki
občutki
so
ga
preobvladali
za
trenutek
.
Srce
mu
je
velelo
,
da
naj
poklekne
ob
postelji
pred
bolnico
ter
jo
prosi
odpuščanja
.
Zdaj
prvič
v
svojem
življenju
se
je
zavedal
,
da
je
imel
gotove
dolžnosti
do
žene
,
do
te
žene
,
ki
leži
zdaj
umirajoča
pred
njim
in
čutil
je
prav
živo
,
kako
krivico
ji
je
delal
ves
čas
njunega
zakona
.
Nehote
so
mu
obtičale
oči
dalje
časa
na
njenem
upadlem
,
izhujšanem
obrazu
in
zdela
se
mu
je
zdaj
tako
lepa
,
tako
dobra
,
tako
spoštovanja
vredna
!..
Toda
to
čustvo
ni
bilo
še
dovolj
krepko
,
ni
bilo
tako
močno
,
da
bi
bilo
predrlo
zunanjo
ledeno
skorjo
.
Slutil
je
,
kako
bi
osrečil
ubogo
ženo
,
če
bi
ji
pokazal
,
kar
mu
je
v
tem
hipu
prešinjalo
prsi
,
slutil
,
da
bi
jo
odškodoval
morda
za
vse
,
kar
ji
je
bil
prizadel
hudega
—
a
storil
ni
ničesar
.
Spomnil
se
je
,
da
mu
je
bila
vsiljena
in
oživil
se
je
v
njem
stari
ponos
.
Da
bi
se
ponižal
pred
svojo
ženo
,
da
bi
tako
priznal
o
svojo
krivdo
—
ne
!
S
silo
je
zatrl
to
,
kar
se
mu
je
tako
neprijetno
gibalo
v
prsih
in
odgovoril
je
ženi
z
navadnim
,
vsakdanjim
glasom
:
„
Pojdi
,
pojdi
,
kaj
bi
govorila
tako
!
Nisi
še
tako
slaba
ne
,
da
bi
se
morala
poslavljati
!
Ve
ženske
mislite
precej
,
da
ste
na
smrt
bolne
,
če
vas
le
malo
zavije
kje
!
Prej
bo
mene
konec
kot
tebe
!
“
In
šel
je
ven
.
Uboga
žena
je
obrnila
svoj
obraz
proti
steni
...
Nekaj
dni
po
tistem
pa
so
jo
položili
na
mrtvaški
oder
...
Dolgo
sta
molčala
dedek
in
Anica
drug
poleg
drugega
zatopljena
vsak
v
svoje
misli
.
Obema
je
bilo
težko
pri
srcu
a
oba
sta
menda
čutila
,
da
bi
nobena
glasna
tožba
ne
pomagala
nič
in
da
se
je
treba
brez
ugovora
vdati
temu
,
kar
je
neizogibno
.
In
tako
sta
molčala
.
Motilo
je
samo
ihtenje
in
semtertja
kak
globok
vzdih
ta
molk
.
Anica
se
je
stiskala
k
dedku
,
kakor
bi
se
bala
,
da
bi
je
kdo
ne
odtrgal
od
njega
,
on
pa
je
gladil
njene
mehke
,
rumenkaste
laske
in
ji
brisal
solze
iz
lic.
Naposled
pa
se
je
zdelo
dedku
vendar
potrebno
,
da
izpregovori
in
začel
je
tolažiti
deklico
:
„
Nikar
ne
jokaj
,
Anica
!
Saj
mami
je
dobro
zdaj
,
dosti
bolje
nego
nama
!
Moliva
zanjo
,
da
bo
tudi
ona
prosila
za
naju
pri
Bogu
!
“
„
Kje
pa
so
zdaj
mama
?
“
vpraša
v
svoji
razmišljenosti
in
otročji
nevednosti
Anica
.
„
I
kje
drugje
,
Anica
,
nego
gori
v
svetih
nebesih
!
“
ji
odgovori
dedek
ter
jo
poboža
po
razgretem
licu
.
Deklica
umolkne
in
povesi
glavico
.
Ozre
se
po
sobi
in
zazdi
se
ji
,
kakor
bi
ti
nemi
stoli
okrog
in
miza
in
klopi
šepetali
