,ko
sem
očetu
Serajniku
oddal
ključ
od
skrivnih
vrat
,
ki
vodijo
v
Svetnah
v
podzemeljski
hodnik
na
Gradišče
,
sta
bili
samo
Zala
in
Almira
pri
njem
.
Nato
sem
odšel
na
svoj
dom
in
tu
sem
iskal
oni
ključ
,
ki
zapira
in
odpira
železna
vrata
na
Gradišču
.
A
našel
ga
nisem
in
tudi
Serajnik
ga
nima
.
V
soboto
večer
je
še
bil
v
ključavnici
.
Ali
nisi
bil
ti
,
Mirko
,
tisto
noč
na
gradu
in
nisi
li
ti
potegnil
onega
ključa
iz
vrat
?
Čul
sem
o
polnoči
govoriti
v
kleti
in
nekdo
je
imenoval
celó
tvojo
ime
.
“
„
Tega
ključa
nimam
in
tudi
na
gradu
nisem
bil
v
soboto
večer
,
“
odgovori
Mirko
začuden
.
„
Ali
to
nič
ne
dé
,
ako
manjka
ključa
.
Saj
imamo
kovačev
v
taboru
.
Daj
ga
napraviti
!
“
V
tem
trenutku
pribeži
četa
,
ki
je
bila
na
straži
ob
cesti
,
proti
Gradišču
in
zdirja
v
tabor
.
Vrata
se
nato
zapró
in
zavarujejo
.
Močne
straže
se
razpostavijo
in
vse
se
pripravi
na
krvav
boj
z
ljutim
sovražnikom
.
Pol
ure
pozneje
so
turške
čete
že
naskakovale
trdno
zidovje
od
vseh
strani
.
A
ves
njih
trud
je
bil
zastonj
.
Rožanje
so
bili
hrabri
in
vstrajni
.
Vsak
napad
so
kruto
odbijali
.
Mnogo
Turkov
se
je
smrtno
zadetih
zgrudilo
na
tla
.
Tudi
po
noči
ni
bilo
miru
.
Sovražnik
je
izkušal
na
vso
moč
polastiti
se
v
kratkem
Gradišča
.
Pobiti
je
hotel
posadko
ter
si
prisvojiti
ves
plen
v
taboru
.
Po
lestvicah
so
skušali
priti
preko
zidovja
na
grad
.
Toda
na
vseh
krajih
je
bilo
toliko
oboroženih
kmetov
razpostavljenih
,
da
so
krepko
odbili
vsak
poskus
in
napad
.
Zdaj
so
kakor
skale
veliko
kamenje
valili
na
približujočega
se
sovražnika
.
Tam
so
zatočili
dolgo
in
debelo
tramovje
na
Turka
,
da
je
zlomilo
mnogim
roke
in
potrgalo
noge
.
Tu
so
zopet
vlivali
vrelo
smolo
in
krop
na
krvoločnike
,
ko
so
jeli
podkopavati
zidovje
.
Tri
dni
in
tri
noči
so
se
neprenehoma
branili
Rožanje
.
Turki
niso
imeli
nikakega
uspeha
niti
na
Gradišču
,
niti
pri
cerkvi
sv.
Jakoba
.
Izgubili
so
že
bili
mnogo
ljudi
.
Obupavali
so
celó
,
da
bi
se
mogli
v
kratkem
polastiti
kristjanskih
taborov
.
Pobito
in
žalostno
je
hodil
poveljnik
turške
čete
zvečer
po
taboru
.
Hudoval
se
je
nad
Tresoglavom
,
da
ga
je
zvodil
v
Rožno
dolino
.
Zatorej
ga
ukaže
privesti
k
sebi
ter
mu
reče
:
„
Ti
si
mi
obljubil
velik
plen
in
bogato
žetev
za
mojega
carja
,
záme
in
moje
vojake
v
tej
dolini
.
Ali
o
tem
ni
sluha
,
ne
duha
.
Ljudstvo
se
je
zavarovalo
v
močne
tabore
in
poskrilo
vse
,
kar
je
za
plen
.
Dà
,
še
celó
živine
in
druge
hrane
ni
dobiti
tu
za
moje
ljudi
.
Ako
ne
poskrbiš
,
da
nam
pridejo
kristjanski
tabori
z
blagom
in
ljudmi
vred
v
kratkem
v
pest
,
si
ob
glavo
!
“
„
Vse
pride
v
vaše
roke
.
Le
nekoliko
časa
še
potrpite
,
mogočni
gospodar
in
poveljnik
!
“
odgovori
prestrašen
Tresoglav
.
„
Še
to
noč
bomo
imeli
vsega
dovolj
.
Jaz
vem
za
tajno
skrivališče
v
gorah
.
Dajte
mi
majhen
oddelek
svojih
vojakov
!
Še
nocoj
hočem
iti
z
njimi
tja
in
se
polastiti
kristjanov
in
blaga
,
kar
se
ga
shranjuje
ondi
.
Dohod
je
sicer
težek
,
ali
tabor
ni
zavarovan
.
Stražijo
ga
le
bolehni
,
sivolasi
starci
in
matere
z
nedorastlimi
otroki
.
Moj
načrt
se
dá
o
polnoči
lahko
izvesti
.
Uspeh
je
gotov
...
“
Viharnemu
dnevu
je
sledila
temna
noč
.
Črni
oblaki
so
zakrivali
nebo
.
Niti
zvezde
ni
bilo
videti
na
njem
.
Velika
tema
se
je
vlegla
na
kristjanski
in
turški
tabor
ter
je
pozno
v
noči
končala
boj
s
sovražnikom
.
Tišina
je
zavladala
daleč
na
okrog
.
Proti
polnoči
je
začel
blagodejni
,
toliko
potreben
dež
padati
in
nato
je
deževalo
vso
noč
in
ves
naslednji
dan
.
Božja
previdnost
sama
je
poslala
dežja
ubogim
kristjanom
na
Gradišču
,
ki
so
že
malo
da
ne
umirali
od
žeje
v
vročih
dnevih
.
V
temi
in
plohi
je
zapustila
četa
,
ki
je
štela
blizu
petdeset
turških
vojakov
,
svoje
šatorišče
o
polnoči
.
Mirno
in
tiho
se
je
pomikala
proti
Rožčici
.
—
—
—
V
taboru
pod
Rožčico
je
vodil
in
urejeval
vse
oče
Serajnik
.
Bil
je
glavni
steber
ondotnim
kristjanom
.
Vsako
noč
je
določeval
straže
,
ki
so
imele
paziti
,
da
se
nihče
po
ozkem
in
strmem
potu
ne
prikrade
do
skrivališča
.
Stražila
sta
vselej
po
dva
,
in
sicer
kak
izkušen
starec
in
z
njim
še
kaka
mlada
žena
ali
deklica
.
Z
očetom
Serajnikom
je
bila
navadno
njegova
sneha
Zala
na
straži
,
ali
včasi
tudi
—
Almira
.
Največjo
pogumnost
in
odločnost
med
vsemi
je
kazala
nesrečna
Zalika
.
Bila
je
očetu
Serajniku
in
vsem
velika
pomočnica
.
Sprva
ni
spavala
v
skalnati
votlini
,
temveč
pred
vhodom
pri
straži
.
Po
cele
noči
ni
sirota
zatisnila
očesa
.
Objokavala
je
vedno
svojo
žalostno
usodo
.
Molila
je
k
Bogu
,
naj
pomaga
revnim
kristjanom
iz
te
velike
stiske
in
nadloge
;
zlasti
ga
je
prosila
,
da
obvaruje
njenega
ženina
Mirka
nesrečne
pogube
.
Z
resnimi
očmi
se
je
Zalika
ozirala
tja
na
Gradišče
,
kjer
se
je
bojeval
njen
mož
.
Nobenega
poročila
še
ni
imela
o
njem
.
Ali
še
živi
,
ali
je
že
mrtev
?
Kdo
ji
more
odgovoriti
na
to
vprašanje
!
Morda
so
ga
že
ujeli
Turki
,
ga
neusmiljeno
mučili
in
naposled
nečloveški
usmrtili
?!
...
V
takih
žalostnih
mislih
je
začela
nesrečna
žena
tiho
in
goreče
moliti
za
njegovo
dušo
.
Dež
,
ki
je
jel
proti
polnoči
padati
,
je
vzdramil
Zaliko
iz
njene
iskrene
molitve
.
Zdaj
se
je
obrnila
proti
očetu
Serajniku
in
mu
rekla
:
„
Deževati
je
jelo
.
Idite
pod
streho
v
pečino
,
oče
,
in
zaspite
!
Ne
bojte
se
ničesar
!
Sama
bom
vestno
stražila
.
“
„
Same
te
ne
pustim
na
straži
,
“
odvrne
odločno
Serajnik
.
„
Človek
lahko
zadremlje
ali
tudi
od
slabosti
omedli
.
Tedaj
pa
ima
sovražnik
prost
in
varen
pot
.
Prositi
hočem
Almiro
,
naj
se
ti
pridruži
namesto
mene
na
straži
.
Jaz
sem
upehan
in
truden
.
Mislim
pa
,
da
ne
bo
v
tako
strašni
temi
in
deževni
noči
sovražnika
blizu
.
Saj
se
nič
ne
vidi
;
celo
z
roko
sežem
dalje
,
nego
vidim
z
očmi
pred
seboj
.
“
Almira
je
z
veseljem
ustregla
Serajnikovi
prošnji
.
Težko
je
namreč
že
čakala
priložnosti
,
da
bi
bila
sama
z
Zaliko
.
„
Nocoj
v
temni
noči
se
mi
izpolni
moja
vroča
želja
,
“
misli
nato
dekle
samo
pri
sebi
.
„
Nocoj
moram
izvršiti
svoj
načrt
,
ali
nikdar
!
“
Almira
prisede
k
svoji
tovarišici
na
straži
.
Deklica
molči
,
ali
v
njenih
prsih
razgraja
strastno
maščevanje
,
srd
in
sovraštvo
.
Najprej
je
izpregovorila
,
Zala
rekoč
:
„
Kje
so
le
tvoj
oče
,
Almira
?
Ali
nimaš
nič
poročila
o
njih
?
“
„
Nič
ne
vem
,
kje
so
,
“
je
srdito
odgovorila
deklica
na
neljubo
ji
vprašanje
.
Almirin
život
je
obšla
pri
tem
mrzla
groza
.
Vsa
se
je
stresla
.
Treba
ji
je
bilo
zakrivati
notranjo
nemirnost
,
zatorej
je
molčala
.
„
Ali
se
ne
bojiš
,
da
bi
ti
Turki
ujeli
očeta
in
ga
ubili
?
“
nadaljuje
zopet
Zala
.
„
Smilila
bi
se
mi
,
Almira
,
ako
bi
postala
sirota
,
kakor
sem
jaz
.
Glej
,
tudi
mojega
očeta
je
ugrabila
smrt
v
vojaškem
taboru
daleč
doli
v
globoki
Turčiji
.
Od
tiste
dobe
je
že
dvajset
let
,
a
vendar
ne
morem
pozabiti
te
izgube
.
Ne
preteče
ura
dneva
,
da
ne
bi
mislila
na
svojega
nesrečnega
očeta
.
Najtežje
pa
pogrešam
njegove
skrbne
roke
v
sedanjih
hudih
časih
.
Grenke
solze
me
vselej
oblijejo
,
ko
zmislim
,
da
sem
sama
brez
očeta
.
Osobito
zdaj
se
čutim
nesrečno
in
zapuščeno
,
ko
me
je
odtrgala
ta
nesrečna
vojska
še
od
mojega
ljubega
Mirka
.
Zdelo
se
mi
je
,
da
me
ne
more
nihče
več
ločiti
od
mojega
ženina
in
moža
;
ali
glej
,
vsa
človeška
sreča
,
vse
človeško
življenje
je
v
božjih
rokah
.
V
jutro
sem
bila
srečna
nevesta
,
a
zvečer
sem
postala
—
najnesrečnejša
žena
.
“
Solze
se
ulijejo
ubogi
Zali
po
bledem
licu
.
Glavo
nasloni
v
dlani
in
jame
zopet
moliti
,
da
ji
Bog
ohrani
njenega
moža
...
Almira
pa
ni
poslušala
Zalinih
besed
.
Njeno
srce
se
ni
usmililo
nesrečne
žene
,
temveč
radovala
se
je
nad
njeno
nemilo
usodo
.
„
Nocoj
ali
nikdar
moram
izvesti
svoj
namen
,
“
šepeta
sama
s
seboj
.
Nato
vstane
in
gre
polagoma
kakih
trideset
korakov
proč
od
vhoda
na
skalnat
rob
.
Ondi
postoji
in
premišlja
o
svojem
načrtu
,
gledajoč
v
temno
brezdno
pod
seboj
:
„
Tu
je
najgloblji
prepad
.
Sѐmkaj
jo
zvabim
.
Odtod
ji
pokažem
tja
na
Gradišče
,
kjer
je
njen
—
ne
—
moj
Mirko
.
In
gledala
bo
tja
in
vzdihovala
po
mojem
,
da
,
mojem
ženinu
.
Tedaj
pa
se
oklenem
njenega
vratu
,
kakor
da
bi
jo
pomilovala
kot
prijateljica
.
Nato
jo
izpustim
,
sunem
malo
od
sebe
,
ona
se
zvrne
—
v
globoki
prepad
...
in
Mirkove
žene
ne
bo
več
.
Očetu
Serajniku
in
vsem
pa
naznanim
,
da
je
hotela
Zala
v
temni
noči
iti
sama
k
Mirku
na
Gradišče
.
Branila
sem
ji
sicer
,
porečem
nato
,
in
jo
opozorila
na
nevarno
in
težavno
pot
o
polnoči
,
a
vse
zastonj
.
Zala
je
šla
,
bom
rekla
izpodrsnila
,
je
na
vlažni
,
kameniti
poti
ter
—
strmoglavila
v
prepad
.
Tako
brez
hrupa
in
šuma
,
nagloma
in
na
tihem
bo
storila
konec
moja
sovražnica
.
In
tedaj
bo
Mirko
zopet
moj
,
le
moj
!
“
Pri
teh
mislih
se
je
olajšalo
Almiri
srce
.
Sklep
in
načrt
je
bil
srečno
storjen
.
Oči
so
ji
zažarele
.
Iz
njih
je
odsevala
krviželjnost
in
umor
.
Zdaj
se
močno
zabliska
,
blisk
razsvetli
skale
in
gore
,
Almira
pogleda
v
globoki
prepad
,
kjer
misli
pokopati
nedolžno
žrtev
.
Med
gorami
bobni
grom
in
njegov
glas
odmeva
zamolklo
od
skale
do
skale
,
dokler
se
ne
izgubi
v
votlih
pečinah
in
vneboštrlečih
vrhovih
.
Deklica
je
zavalila
nato
težek
kamen
na
tisti
kraj
,
kjer
je
ravno
stala
,
zato
da
ne
izgubi
pravega
mesta
v
temoti
.
Med
tem
je
Zalika
,
sedeč
pri
vhodu
na
skali
,
vedno
molila
.
V
strahu
božjem
se
je
vsakokrat
prekrižala
,
ko
je
zablisknilo
in
jelo
grmeti
po
gorah
.
V
molitvi
je
našlo
njeno
srce
sladko
tolažbo
.
Čutila
se
je
za
nekaj
trenotkov
zopet
zadovoljno
in
potolaženo
.
Saj
ji
je
notranja
slutnja
pravila
,
da
bo
Bog
,
ki
skrbi
za
vse
,
obvaroval
tudi
njenega
moža
vsake
nezgode
.
Iz
teh
misli
je
vzdramila
nesrečno
ženo
Almira
,
ki
se
ji
je
zopet
približala
.
„
Kje
si
,
Zala
?
Ali
spiš
,
da
si
tako
tiha
?
—
Pojdiva
tja
na
rob
!
Meni
se
dozdeva
,
kakor
da
sem
čula
šum
in
ropot
globoko
doli
v
prepadu
,
odkoder
vodi
pot
navzgor
po
strmini
.
“
Zala
in
Almira
sta
šli
na
rob
.
Ondi
sta
pazno
poslušali
,
ali
se
res
sliši
kak
hrup
in
šum
,
ki
bi
naznanjal
prihod
nočnega
sovražnika
.
A
le
dež
je
škropil
na
skale
in
glasno
se
je
čulo
njegovo
padanje
.
Iz
globočine
je
odmevalo
šumenje
hudournika
,
ki
je
bil
ob
nočni
plohi
mogočno
narastel
ter
si
je
bobneč
delal
pot
med
ostrimi
skalami
.
Zalika
pogleda
proti
Gradišču
in
jame
zopet
tožiti
po
svojem
Mirku
.
Zdaj
se
ji
približa
Almira
,
stopi
naglo
proti
tovarišici
,
hoče
jo
objeti
okoli
vratu
,
a
v
tem
hipu
ji
izpoddrsne
noga
.
Dekle
zadene
ob
skalo
...
in
namesto
Zalike
se
zvali
ob
rob
postavljeni
kamen
v
strmo
globočino
.
V
tistem
trenutku
se
začuje
iz
prepada
strašen
krik
:
„
Joj
meni
,
moja
glava
,
moja
glava
!
“
Znan
se
je
zdel
Almiri
in
Zali
ta
glas
.
Poslušali
sta
nato
,
prestrašeni
in
začudeni
,
a
vse
je
zopet
utihnilo
.
Blisk
je
razsvetljeval
temno
noč
in
vrtoglavi
prepad
.
Grom
je
bobnel
zamolklo
med
pečinami
in
vrhovi
,
da
se
je
tresla
zemlja
in
so
skale
majale
.
Zalo
in
Almiro
obide
groza
in
strah
.
Mrzli
znoj
jima
priteče
na
čelo
.
Obedve
zbežita
,
zbegani
kakor
srni
,
proti
vhodu
,
ki
vodi
v
skalnati
dom
.
Tu
pa
ustavi
obe
in
prikuje
k
zemlji
strašen
prizor
.
Blisk
razsvetli
znova
strmino
in
gori
po
njej
se
vidijo
plazeče
črne
pošasti
...
Bil
je
sovražnik
,
ljuti
Turek
.
Prvi
med
njimi
je
že
klical
:
„
Le
za
menoj
,
le
gori
,
gori
!
Jaz
sem
že
na
vrhu
.
“
V
tem
hipu
zavali
pogumna
Zala
rtasto
skalo
doli
v
strmo
ožino
.
Skala
zadene
dobro
,
in
prvi
vojaki
strmoglavijo
v
globoki
prepad
...
Krik
in
klic
je
vzdramil
očeta
Serajnika
in
druge
tovariše
v
skalnati
votlini
.
Vsi
so
začeli
metati
skalovje
v
globočino
in
tako
so
se
srečno
rešili
nočnega
napada
in
turške
krvoločnosti
.
Proti
jutru
so
se
šele
spraljali
starci
in
žene
pod
skalnati
krov
.
Zdaj
so
se
čutili
zopet
varne
in
vsi
so
poveličevali
Zaliko
;
saj
so
videli
v
njej
svojo
rešiteljico
.
Almira
ni
iskala
pred
hudim
dežjem
zavetja
.
Šla
je
tja
na
rob
,
kjer
ji
je
bil
izpodletel
strašni
načrt
.
Tu
je
slonela
vsa
obupana
.
Gledela
je
,
zbegana
kakor
morilka
,
v
prepad
.
V
srcu
jo
je
peklo
.
Prsi
so
se
ji
stiskale
.
Zdelo
se
ji
je
,
kakor
da
bi
ji
kdo
z
žarečimi
kleščami
trgal
drobovino
.
Preklinjala
je
neobčutni
kamen
,
ki
je
zaprečil
njen
namen
.
Rotila
se
je
proti
mrtvi
prirodi
,
da
ni
pospeševala
njenega
morilnega
načrta
.
Iz
tega
mučnega
stanja
vzdrami
deklico
zamolkli
glas
,
ki
je
tužno
udarjal
iz
prepada
na
njeno
uho
:
„
Almira
,
Almira
!
Moja
glava
!
Bog
mi
pomagaj
!
“
Tak
klic
in
stok
se
je
slišal
iz
globočine
.
Deklici
zastane
sapa
,
začuvši
svoje
ime
.
Nepremično
zre
v
temni
prepad
.
Iz
njega
odmeva
zopet
jok
in
stok
,
in
drugič
se
sliši
ime
:
Almira
!
Deklici
stopijo
lasje
po
koncu
.
Groze
in
strahu
trepeče
na
vsem
životu
.
Glas
ji
je
bil
znan
,
a
vedela
ni
,
kdo
jo
kliče
.
Naposled
se
opogumi
.
Polagoma
zleze
po
strmini
navzdol
v
prepad
.
Tu
so
stokali
ranjeni
Turki
in
klicali
na
pomoč
.
Temu
je
bila
skala
odbila
nogo
,
onemu
roko
.
Ta
je
imel
prebito
glavo
,
drugi
zopet
prsi
vdrte
.
Tukaj
je
eden
ravnokar
dušo
izdihnil
,
tam
so
se
drugi
borili
s
smrtjo
.
Huda
je
bila
žetev
,
katero
je
kosila
kamenita
kosa
,
a
to
je
bila
šiba
božja
za
krutega
nevernika
.
Med
ranjenci
pa
je
najbolj
eden
vzdihoval
.
Ta
je
klical
neprenehoma
po
Almiri
,
naj
se
ga
usmili
,
naj
mu
pride
na
pomoč
.
Deklica
se
je
trepetaje
približevala
mestu
,
odkoder
je
prihajal
obupni
klic
.
Prišedši
do
njega
,
pa
se
je
zgrudila
na
prsi
—
svojemu
očetu
.
Kakor
da
bi
ji
kdo
porinil
oster
nož
v
srce
,
jo
je
speklo
v
duši
.
Pomislivši
,
da
je
bil
prvi
tužni
glas
iz
njegovega
grla
,
je
spoznala
,
da
je
sama
s
kamenom
prebila
glavo
—
lastnemu
očetu
.
„
Glej
,
Almira
,
to
je
plačilo
mojemu
početju
!
“
jame
z
zamolklim
glasom
Tresoglav
.
„
Nazaj
ne
smem
,
ker
sem
kristjane
izdal
,
a
k
Turkom
si
zopet
ne
upam
,
ker
jim
ne
morem
izpolniti
svojih
obljub
.
Mislil
sem
,
da
vzamemo
nocoj
ta
nepristopni
tabor
,
ali
zastonj
.
Sreča
mi
ni
naklonjena
.
Prvi
kamen
,
ki
je
priletel
s
strmine
,
je
zadel
mene
,
in
mnogim
drugim
je
odbila
nocoj
zadnja
ura
.
Povsod
okoli
se
razlega
jok
in
stok
.
Kdor
ni
ranjen
ali
ubit
,
pa
je
zbežal
v
turški
tabor
,
pustivši
mene
in
druge
brez
pomoči
na
mestu
.
“
Hči
izpere
očetu
rano
in
mu
jo
obveže
s
krilom
svoje
obleke
.
Tako
je
vsaj
ustavila
kri
,
ki
mu
je
tekla
iz
glave
.
„
Predno
se
stori
dan
,
oče
,
morate
iti
odtod
,
“
povzame
nato
Almira
.
„
Tudi
jaz
moram
še
pred
svitom
priti
v
svoje
skrivališče
.
Nihče
ne
sme
vedeti
,
kje
sem
bila
in
da
sem
govorila
nocoj
z
vami
.
Sicer
je
vse
izgubljeno
,
jaz
in
vi.
“
„
Vse
je
izgubljeno
,
ako
mi
ti
ne
moreš
pomagati
,
“
odvrne
Tresoglav
.
„
Tri
dni
in
tri
noči
se
že
bijejo
Turki
z
Rožani
na
Gradišču
,
ali
tabora
se
niso
polastili
.
Poveljnik
in
jaz
sva
iskala
tudi
skrivni
podzemeljski
vhod
,
ki
vodi
iz
Svéten
v
globoko
klet
na
gradu
,
a
nisva
ga
mogla
najti
nikjer
.
Ako
mi
tedaj
ti
ne
veš
pomagati
,
moram
bežati
v
gore
,
da
si
rešim
življenje
,
sicer
sem
ob
glavo
.
Tako
mi
je
zažugal
turški
poveljnik
.
“
„
Ne
bojte
se
,
oče
!
Začeto
delo
morava
in
hočeva
dovršiti
.
Jaz
vem
za
skrivni
podzemeljski
vhod
v
Svetnah
.
Vse
mi
je
povedal
in
pokazal
Mirko
takrat
,
ko
mi
je
še
bil
vdan
.
Njegove
lastne
besede
mi
dadó
moč
in
oblast
nad
njim
in
njegovo
nevesto
.
“
Izgovorivši
,
zasliši
od
daleč
peket
konjskih
kopit
in
prestrašena
umolkne
.
„
Beži
,
beži
!
“
ji
reče
naglo
Tresoglav
.
„
Turški
konjiki
jahajo
,
da
ugrabijo
mene
in
spravijo
ranjence
v
varno
šatorišče
.
“
„
Prihodnjo
noč
ob
tej
uri
me
pričakujte
,
oče
,
v
tem-le
rovu
!
Povedati
vam
hočem
vse
tajnosti
o
vhodu
in
vam
dati
ključ
za
tajna
vrata
.
“
Po
teh
besedah
je
zapustila
Almira
naglo
očeta
.
Za
skalo
skrita
,
je
še
opazovala
,
kaj
počenjajo
turški
vojaki
.
Njenega
očeta
in
druge
ranjence
so
položili
na
nosila
ter
jih
odnesli
proti
turškemu
taboru
.
Sama
pa
je
splezala
skrivši
na
oni
rob
,
kjer
je
prej
sedela
,
in
se
je
zopet
vtopila
v
svoje
grešne
misli
in
naklepe
.
Ko
se
je
storil
dan
,
jo
je
našla
Zala
še
na
tistem
mestu
slonečo
ob
skalo
.
Ali
ta
se
je
prestrašila
te
čudne
prikazni
:
Almira
je
bila
bleda
kakor
stena
;
tresla
se
je
na
vsem
životu
,
kakor
šiba
na
vodi
.
Globoke
črne
oči
so
ji
bile
napete
,
ustne
in
roke
okrvavljene
,
mršavi
lasje
so
ji
divje
padali
po
licu
.
Almira
je
bila
kakor
človek
,
kateremu
pretresajo
morilne
misli
dušo
in
srce
.
Zalika
poprime
nesrečno
deklico
in
jo
odvede
v
skalnati
dom
k
svojim
tovarišicam
.
Turškega
poveljnika
je
razljutilo
poročilo
,
da
mu
je
izpodletel
nočni
napad
na
tabor
pod
Rožčico
.
Na
mestu
ukaže
,
naj
poiščejo
Tresoglava
in
ga
pripeljejo
k
njemu
v
šator
.
Ob
glavo
ga
hoče
dejati
,
ako
se
obotavlja
izpolniti
mu
svojo
obljubo
.
„
Poslušaj
me
,
mogočni
gospod
!
“
jame
pred
poveljnikom
govoriti
Tresoglav
,
z
dlanjo
si
glavo
podpirajoč
.
„
Glej
,
moj
poveljnik
,
ni
nesreče
brez
sreče
!
Mnogo
tvojih
vojakov
je
res
ubitih
in
ranjenih
.
Tudi
jaz
sem
skoro
prišel
ob
življenje
.
Toda
to
je
bil
pot
,
katerega
nam
je
vaš
prorok
Mohamed
sam
pokazal
.
Ta
pot
vodi
edina
do
zmage
in
plena
.
Že
prihodnjo
noč
pride
Gradišče
v
naše
roke
.
Zaupaj
mi
,
visoki
poveljnik
!
“
Turški
četnik
se
je
zavzel
nad
tako
odločnimi
besedami
.
Zatorej
se
je
pomiril
in
rekel
:
„
Govori
,
žid
,
kje
in
kako
!
Ako
lažeš
,
si
ob
glavo
.
“
„
Poglej
mojo
obvezo
na
glavi
!
To
je
kos
ženskega
krila
.
Moja
hči
Almira
je
v
onem
nepristopnem
taboru
.
Slišala
je
moj
klic
,
prišla
do
mene
ter
mi
izprala
in
obvezala
rano
.
In
glej
čudo
!
Ona
ve
za
tajni
podzemeljski
vhod
,
ki
vodi
iz
vasi
na
Gradišče
.
Prihodnjo
noč
mi
razodene
vse
in
izroči
tudi
ključ
od
skrivnih
vrat
.
Za
vse
to
pa
izpolni
moji
hčeri
le
eno
prošnjo
:
Pri
življenju
ohrani
poveljnika
na
Gradišču
,
katerega
ona
ljubi
.
Mirko
se
je
sicer
že
oženil
na
dan
vašega
prihoda
,
ali
njegova
Zala
,
najkrasnejša
ženska
v
vsej
okolici
,
bo
najpripravnejši
dar
tvojemu
velikemu
carju
in
gospodu
.
“
„
Ugodim
njeni
želji
,
ako
se
uresniči
tvoj
obet
;
sicer
ne
boš
videl
drugega
dneva
.
“
Ves
dan
so
se
potem
turški
vojaki
pripravljali
na
boj
.
Prihodnjo
noč
so
imeli
zopet
na
vseh
krajih
naskočiti
ozidje
na
Gradišču
.
To
neumorno
delovanje
so
seveda
opazili
kmetje
v
kristjanskem
taboru
.
Mirko
je
tedaj
premišljeno
razpostavljal
straže
in
navduševal
svoje
tovariše
,
rekoč
,
da
bodo
Turki
ta
kraj
gotovo
hitro
zapustili
,
ako
še
to
noč
ne
vzamejo
Gradišča
;
le
nekaj
dni
še
moramo
vztrajati
,
in
vse
je
rešeno
.
Kar
je
bilo
krepkih
in
za
boj
odraslih
mladeničev
in
mož
,
vse
se
je
moralo
za
prihodnjo
noč
pripraviti
.
Tudi
straže
,
ki
so
varovale
podzemeljski
vhod
,
je
postavil
Mirko
za
ozidje
na
gradu
.
Le
nekaj
starih
mož
je
pustil
v
kleti
,
da
varujejo
železna
vrata
.
Ta
podzemeljski
izhod
na
Gradišču
je
bil
obleganim
kristjanom
zadnje
pribežališče
in
rešitev
.
Ako
bi
namreč
Turki
prodrli
skozi
zidovje
na
grad
,
tedaj
se
še
utegnejo
ženske
in
starci
rešiti
skozi
podzemeljski
hodnik
v
Svetne
na
prosto
.
A
tudi
moški
,
ki
še
ostanejo
pri
življenju
,
bi
ušli
lahko
tod
turški
sužnosti
.
Ta
tajni
pot
je
bil
torej
našim
kmetom
zadnji
up
,
zadnja
rešitev
.
Proti
večeru
je
bilo
na
obeh
straneh
vse
na
krvav
boj
pripravljeno
.
Kristjani
so
pazno
gledali
,
kedaj
Turki
nanje
udarijo
,
a
sovražnik
je
zopet
vestno
čakal
na
pravo
priložnost
in
ukaz
svojega
poveljnika
.
—
—
—
Pod
Rožčico
sta
bili
v
tem
času
zopet
Zalika
in
Almira
na
straži
.
Obedve
sta
molčali
zamišljeno
.
Naposled
je
vzdramila
Almira
svojo
tovarišico
,
rekoč
:
„
Za
Mirka
se
bojim
.
Meni
se
dozdeva
,
da
bodo
dobili
Turki
Gradišče
v
svojo
oblast
.
Tedaj
pa
so
kristjani
izgubljeni
;
vsi
se
nikakor
ne
morejo
rešiti
skozi
podzemeljski
izhod
.
“
Zala
je
globoko
vzdihnila
pri
teh
besedah
.
Verjetno
se
ji
je
zdelo
,
kar
je
trdila
Almira
.
A
vendar
se
je
tolažila
,
rekoč
:
„
Bog
bo
pomagal
kristjanom
.
Ako
so
vsi
hrabri
in
jih
nihče
ne
izda
,
se
bodo
vzdržali
na
Gradišču
.
Ozidje
je
močno
in
visoko
.
Možje
so
pogumni
in
vztrajni
.
Z
božjo
pomočjo
bodo
oteli
sebe
in
potem
tudi
nas
.
“
Zaline
besede
so
pretresle
Almiro
.
Kri
ji
je
šinila
v
bledo
lice
,
a
mrak
je
tovarišici
zakrival
to
izpremembo
.
„
Tudi
jaz
menim
,
“
odvrne
Almira
,
„
da
ne
more
priti
sovražnik
preko
ozidja
na
grad
.
Ali
bojim
se
,
da
bi
našel
Turek
podzemeljski
vhod
v
Svetnah
,
o
katerem
mi
je
čestokrat
pravil
—
Mirko
.
“
„
Tega
se
ni
bati
,
“
odgovori
naglo
Zala
.
„
Železna
vrata
so
tako
skrita
,
da
jih
nihče
ne
najde
.
Ona
so
zazidana
.
Ako
pa
hoče
kdo
priti
do
njih
,
mora
prekopati
steno
v
Strelčevi
kleti
.
A
še
potem
ne
pride
do
vhoda
.
Zakaj
duri
se
ne
morejo
zlahka
prebiti
.
Tako
so
močne
in
debele
.
Mislim
tedaj
,
da
so
naši
sosedje
z
Mirkom
vred
varni
.
In
celo
,
če
bi
sovražnik
prišel
preko
zidovja
na
Gradišče
,
se
morejo
kristjani
vendar
rešiti
skozi
tajni
izhod
.
“
Nato
se
je
storila
trda
noč
.
Na
stražo
je
prišel
oče
Serajnik
,
ženski
pa
sta
se
podali
v
votlo
pečino
k
zaželjenemu
počitku
.
Almira
ni
našla
nocoj
miru
.
Težko
je
pričakovala
polnoči
.
O
polnoči
pa
se
je
ukradla
tajno
iz
skrivališča
,
ne
da
bi
jo
dremajoči
stražnik
opazil
,
in
se
je
splazila
po
strmini
doli
v
globočino
.
Ravno
v
tem
času
pa
je
tudi
korakala
majhna
straža
proti
Rožčici
.
Z
njo
je
bil
Tresoglav
.
Prišedši
do
zaznamovanega
mesta
,
se
je
ustavilo
oboroženo
spremstvo
.
Tresoglav
je
šel
k
rovu
in
pričakoval
ondi
svojo
hčer
.
Kmalu
je
prilezla
Almira
do
njega
.
Dolgo
sta
se
pogovarjala
oče
in
hči
.
Naposled
je
še
pristavila
deklica
:
„
Ta-le
ključ
je
od
tajnih
vrat
v
Strelčevi
kleti
.
Skrival
ga
je
oče
Serajnik
.
Zalika
mi
je
,
nič
hudega
sluteč
,
naznanila
mesto
,
kjer
je
bil
skrit
.
Ali
glejte
,
oče
,
da
dobite
Mirka
in
najodličnejše
kmete
žive
v
svojo
oblast
.
Z
žuganjem
jih
lahko
prisilite
,
da
vam
sami
izročijo
Mirkovo
nevesto
.
A
on
je
potem
moj
,
in
vse
je
v
naših
rokah
!
“
—
Pol
ure
pozneje
se
je
vnel
po
vseh
krajih
okoli
ozidja
na
Gradišču
hud
boj
.
Turki
so
z
vso
močjo
naskakovali
zidovje
.
Nekateri
so
metali
zastrupljene
(
otrovljene
)
puščice
na
kristjane
v
tabor
.
Drugi
so
prislanjali
lestvice
ob
zid
,
da
spležejo
v
grad
,
ali
so
pa
podkopavali
zidovje
,
da
si
napravijo
vhod
.
A
ves
trud
in
napor
ni
mogel
pridobiti
sovražniku
Gradišča
;
zakaj
kristjani
so
se
hrabro
in
vztrajno
branili
.
Mirko
in
njegov
prijatelj
Štefan
sta
bila
na
najnevarnejšem
kraju
.
Bojevala
sta
se
kakor
ljuta
leva
.
Puščice
so
švigale
mimo
njiju
,
toda
nista
se
brigala
za
turško
orodje
.
Zaupala
sta
sredi
smrtne
nevarnosti
—
božji
milosti
.
Marsikateri
kristjan
se
je
že
,
smrtno
zadet
,
zgrudil
blizu
njiju
na
tla
.
Bati
sta
se
jela
,
da
proderejo
Turki
kmalu
skozi
zidovje
na
Gradišče
.
Zakaj
na
več
krajih
so
ga
že
bili
podkopali
,
in
tam
pa
tam
se
je
jelo
udirati
.
A
veliki
pogum
in
neustrašljiva
hrabrost
Mirkova
je
pognala
zopet
sovražnika
iz
predora
nazaj
v
šatorišče
.
A
kakor
bi
trenil
,
nastane
na
gradu
po
dvoranah
in
kletéh
krik
in
klic
,
jok
in
stok
.
Strašen
bojni
hrup
se
vzdigne
vzadi
za
Mirkom
.
V
istem
trenotku
prileti
Strelec
ves
brez
sape
k
naši
četi
ter
vzklikne
obupno
proti
Mirku
in
tovarišem
:
„
Izdani
smo
.
Sovražnik
je
prodrl
skozi
podzemeljski
hodnik
na
Gradišče
.
Železna
vrata
so
se
kar
sama
odprla
.
Prve
straže
so
posekali
,
a
potem
se
je
moralo
vdati
vse
.
Grad
je
v
turških
rokah
.
Pojdite
na
pomoč
!
Rešite
nas
!
“
Mirka
izpreleti
groza
in
strah
.
Hoče
k
svojim
,
a
v
tem
hipu
ga
napade
od
vzadi
velika
turška
četa
.
Zdaj
se
vname
hud
boj
,
mesarsko
klanje
.
Ali
kristjani
so
bili
kmalu
premagani
;
zakaj
od
vseh
strani
je
prihrul
zdaj
sovražnik
tudi
preko
zidovja
na
Gradišče
.
Za
našega
kmeta
ni
bilo
več
rešitve
.
Kdor
se
ni
hotel
vdati
,
je
moral
umreti
takoj
na
mestu
.
Mirko
se
je
sprva
ljuto
branil
s
svojimi
tovariši
.
Ali
v
kratkem
jih
je
mnogo
popadalo
pod
krutimi
meči
in
naposled
se
je
zgrudil
tudi
Mirko
,
naš
poveljnik
,
nezavesten
na
tla
.
Hud
udarec
po
glavi
ga
je
omamil
.
Ko
pa
vidijo
kristjanski
boritelji
,
da
je
njih
poveljnik
zadet
,
jim
upade
pogum
in
hrabrost
.
Vdali
so
se
...
Na
Gradišču
je
bil
sedaj
Turek
gospodar
.
Predno
je
jela
jutranja
zora
žareti
,
je
bila
usoda
kristjanov
določena
.
Vse
bogastvo
na
Gradišču
je
prišlo
Turkom
v
pest
.
Ves
živež
in
hrano
,
težko
prihranjeni
denar
in
druge
dragocenosti
,
ki
so
bile
skrite
in
zakopane
po
kletéh
,
je
vzel
sovražnik
premaganim
kmetom
.
Plen
je
bil
velik
.
Ljudje
so
prišli
vsi
brez
izjeme
,
kar
jih
je
še
ostalo
živih
,
pod
turško
oblast
in
sužnost
.
Žene
in
otroke
so
spravili
Turki
v
svoje
šatore
in
jih
tam
stražili
.
Strašno
so
vpile
in
jokale
uboge
,
nesrečne
ženske
.
Vile
so
roke
,
ruvale
si
lase
trgale
si
obupane
in
zbegane
obleko
raz
prsi
,
a
Turek
je
ostal
kamenitega
,
nečloveškega
srca
.
Prej
bi
se
bilo
trdo
jeklo
omečilo
pod
gorkimi
solzami
ubogih
kristjanov
,
nego
bi
se
ganilo
srce
krvoločnega
sovražnika
.
Može
in
mladeniče
pa
so
zaprli
v
globoke
kleti
na
Gradišču
.
Kdor
se
je
le
količkaj
upiral
stražnikom
,
je
storil
brez
milosti
konec
.
Turški
meči
so
ga
kar
na
mestu
posekali
.
Vsi
so
bili
obsojeni
v
temno
sužnost
.
Le
Mirka
in
odličnejše
njegove
tovariše
je
odločil
poveljnik
boljši
usodi
.
Le
njim
je
še
od
daleč
svetila
zvezda
zlate
svobode
.
Tisti
dan
popoldne
so
praznovali
Turki
svojo
zmago
nad
nesrečnimi
kristjani
.
Mastili
so
se
,
kolikor
so
mogli
.
Pili
in
jedli
so
,
kar
jim
je
dopuščal
želodec
.
Vinjeni
so
si
dali
privajati
ujeta
kristjanska
dekleta
;
plesali
so
okoli
njih
ter
jih
nečloveško
zasmehovali
pred
seboj
.
Zverinsko
je
bilo
to
ravnanje
.
A
Turek
ni
imel
usmiljenja
in
ni
poznal
milosti
s
kristjanskimi
dušami
.
Najbolj
pa
se
je
radoval
poveljnik
sam
in
nečloveški
—
Tresoglav
.
„
Izvrstno
si
izpolnil
svojo
obljubo
,
“
jame
poveljnik
proti
njemu
.
„
Tretjino
bogastva
,
kolikor
smo
ga
danes
naplenili
,
dobiš
za
plačilo
.
Zaslužil
si
ga
.
Tvoja
hči
Almira
pa
dobi
svojega
ženina
Mirka
in
kogar
še
povrh
želi
,
v
dar
.
Le
nekaj
mi
še
manjka
.
In
to
je
ona
krasotica
,
o
kateri
si
trdil
,
da
pristoja
kot
darilo
mojemu
sultanu
.
To
žensko
še
hočem
imeti
,
prej
se
ne
ločim
odtod
.
Mnogo
je
sicer
mladih
deklet
in
žen
sedaj
v
moji
oblasti
,
ali
tako
vrlih
ne
nahajam
med
njimi
,
da
bi
jih
mogel
pokloniti
svojemu
gospodarju
v
Carigradu
.
“
„
Težko
bode
res
,
polastiti
se
lepe
Zalike
,
“
odvrne
Tresoglav
.
„
Tabor
pod
Rožčico
je
nepristopen
.
To
smo
izkusili
predzadnjo
noč
.
Ali
jaz
vem
za
drugi
pot
.
Mi
moramo
Mirka
in
njegove
tovariše
žugaje
prisiliti
,
da
nam
sami
izročé
Zaliko
.
Pretiti
jim
moramo
s
strašno
smrtjo
.
Ako
treba
,
naj
jih
trpinčijo
in
mučijo
!
Prepričan
sem
,
da
dobimo
na
tak
način
Mirkovo
nevesto
in
ženo
v
svoje
roke
.
“
„
Naj
se
zgodi
,
kar
nasvetuješ
.
Dajte
prinesti
,
častniki
moji
,
ujetega
Mirka
in
njegove
tovariše
sѐm
v
moj
stan
!
“
Ukaz
se
izvrši
.
Tresoglav
pa
stopi
za
platneni
zastor
v
šatoru
,
tako
da
sliši
pogovor
,
njega
pa
nihče
ne
vidi.
Dovedejo
Mirka
s
tovariši
,
vklenjenega
v
Železne
verige
pred
turškega
poveljnika
.
Glavo
po
koncu
držeč
,
gleda
nesrečni
mož
nepremično
in
brez
strahu
poveljniku
v
oči
.
Še
strepetal
ni
Mirko
,
ko
mu
ta
z
grmečim
glasom
zaukaže
,
naj
se
prikloni
svojemu
gospodu
in
zmagovalcu
.
Poveljnik
je
govoril
v
bosenskem
t.
j.
hrvatsko-srbskem
jeziku
.
Bil
je
iz
Bosne
domá
.
Mirko
in
drugi
so
tedaj
dobro
razumeli
strašne
besede
njegove
:
Ti
in
vsi
tvoji
ste
zdaj
v
moji
oblasti
.
Jaz
odločujem
o
vašem
življenju
in
smrti
.
Dekleta
in
žene
,
mladeniče
in
starčke
odvedem
s
seboj
v
sužnost
.
Tebe
in
tvoje
tovariše
,
ki
ste
se
najbolj
ustavljali
našim
četam
,
hočem
pa
takoj
umoriti
tu
na
Gradišču
.
“
Izgovorivši
,
udari
z
zakrivljeno
sabljo
po
tleh
,
častniki
in
vojaki
v
šatoru
pa
zarožljajo
s
svojim
orožjem
.
Strah
in
groza
je
obšla
Mirkove
tovariše
.
Vsi
so
trepetali
in
se
tresli
kakor
listje
na
košatem
drevesu
,
če
vihar
privrši
.
Le
Mirko
je
ostal
neustrašen
.
Le
njega
ni
ganilo
rožljanje
sabelj
,
niti
grmeči
glas
krutega
poveljnika
.
Zakaj
Mirko
je
mislil
le
na
svojo
mlado
ženo
Zaliko
in
sivolasega
očeta
.
V
svojih
prsih
je
čutil
le
ljubezen
do
svoje
neveste
in
starišev
,
a
strahu
in
groze
pred
smrtjo
naš
junak
ni
poznal
.
Zavzel
se
je
turški
poveljnik
nad
pogumnim
in
neustrašenim
možem
.
Občudoval
je
njegovo
mirnost
in
odločnost
.
„
Le
nekaj
vas
more
rešiti
strašne
smrti
,
“
nadaljuje
počasi
poveljnik
.
„
Le
eno
bitje
ima
še
v
sebi
moč
,
da
utegne
predrugačiti
vašo
usodo
.
Le
nevesta
in
žena
tvoja
,
Mirko
,
ki
jo
varuješ
v
taboru
pod
Rožčico
,
more
vas
in
tebe
rešiti
gotove
smrti
.
“
Skrivnostna
tihota
nastane
po
teh
besedah
v
šatoru
.
Tovariši
Mirkovi
se
začudeni
spogledajo
,
ne
vedoč
si
razjasniti
pomena
teh
besed
.
Mirko
povesi
oči
in
zre
nepremično
v
tla
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
se
ves
svet
vrti
okrog
njega
.
Tema
se
mu
je
delala
pred
očmi
.
Groza
ga
je
obhajala
,
kakor
da
bi
videl
kačje
pošasti
sikati
iz
brezdna
proti
sebi
.
Pri
tem
pa
je
postal
bled
kakor
smrt
.
Tedaj
so
spoznali
njegovi
tovariši
,
da
so
mu
vsekale
poveljnikove
besede
globljo
rano
v
srce
,
nego
more
to
storiti
brušen
meč
.
Dolgo
ni
Mirko
izpregovoril
besedice
.
Tudi
pogledal
ni
nikomur
v
oči
,
ne
v
obraz
.
Le
tresel
se
je
na
vsem
životu
in
vzdihoval
.
Zdaj
pa
zdaj
se
mu
je
tudi
svetla
solza
potočila
po
licu
.
Strašna
bolečina
je
prešinjala
njegovo
srce
.
Prsi
so
se
mu
vzdigovale
,
kakor
se
ob
viharju
ladja
ziblje
na
morju
.
„
Poslušajte
!
“
izpregovori
zopet
poveljnik
.
„
Zdaj
veste
,
od
koga
zavisi
vaše
življenje
in
smrt
.
Odločite
se
!
V
tvojih
rokah
,
Mirko
,
je
usoda
tvoja
in
tvojih
tovarišev
.
Ti
si
Zalin
mož
.
Ti
nam
lahko
sam
izročiš
svojo
ženo
in
nevesto
.
Le
njena
lepota
vas
vse
reši
.
“
Mirko
še
vedno
molči
.
A
mrzle
potne
srage
mu
stopajo
na
čelo
in
lice
.
Tako
se
je
boril
sam
s
seboj
—
nesrečni
mož
.
Štefan
,
njegov
mladostni
tovariš
in
prijatelj
,
je
prvi
spoznal
Mirkovo
srčno
borbo
in
izpregovori
tako-le
:
„
V
imenu
vseh
tovarišev
ti
naznanjam
,
mogočni
turški
poveljnik
,
da
smo
prisegli
svojemu
voditelju
večno
zvestobo
.
Kar
odloči
on
,
to
storimo
tudi
m
,
vsi
brez
izjeme
.
A
nikdar
bi
se
mu
ne
vdali
,
ako
bi
hotel
žrtvovati
za
nas
—
nedolžno
nevesto
.
“
Z
milim
očesom
je
pogledal
Mirko
svojega
prijatelja
.
Ta
pogled
je
izražal
najsrčnejšo
zahvalo
za
njegove
blage
besede
.
Še
le
zdaj
se
Mirko
opogumi
,
zravna
svoj
život
,
povzdigne
oči
proti
nebu
in
stoji
zopet
neupogljiv
in
neprestrašen
pred
turškim
poveljnikom
kakor
poprej
.
„
Česar
najljutejša
zver
ne
terja
od
zveri
,
to
zahtevaš
ti
od
mene
,
nečloveški
človek
,
“
odvrne
Mirko
poveljniku
.
„
Najkrutejši
divjak
bi
ne
silil
na
kaj
takega
,
a
ti
hočeš
od
mene
,
ki
sem
človek
in
kristjan
,
naj
ti
izročim
svojo
ženo
,
da
rešim
sebe
in
svoje
tovariše
!
Zemlja
bi
se
pogreznila
pod
menoj
,
ko
bi
se
drznil
teptati
božje
zapovedi
.
Sam
Bog
me
je
združil
z
mojo
ženo
.
A
kar
Bog
tu
na
zemlji
zveže
,
ne
sme
razvezati
—
človek
.
Le
smrt
razruši
najino
vez
.
Le
božja
vsemogočna
roka
more
presekati
najino
zakonsko
vez
.
Rad
bi
vam
rešil
,
dragi
tovariši
,
življenje
.
A
to
,
kar
zahteva
kruti
sovražnik
od
mene
,
to
ni
v
moji
oblasti
.
Zalino
življenje
je
v
božjih
rokah
.
Vedi
torej
,
nečloveški
poveljnik
:
Kar
zahtevaš
ti
,
ne
morem
in
ne
smem
storiti
.
A
tudi
,
ko
bi
smel
in
mogel
,
ne
bi
storil
kaj
tako
nečloveškega
nikdar
.
Po
tem
se
ravnaj
!
Stori
z
menoj
,
kar
hočeš
.
Moje
življenje
je
v
tvojih
rokah
.
“
Z
zobmi
je
škripal
turški
poveljnik
.
Oči
so
mu
žarele
same
togote
in
tresel
se
je
od
jeze
nad
Mirkovimi
odločnimi
besedami
.
„
Vrzite
njega
,
predrzneža
,
in
njegove
tovariše
,
častniki
moji
,
v
najglobljo
ječo
!
Stražite
dobro
to
kačjo
zalego
!
Jutri
pa
hočemo
živo
kožo
rezati
raz
nje
in
enega
za
drugim
peči
na
žarečem
železu
,
dokler
ne
izpolnijo
moje
želje
.
Strašno
mučeniško
smrt
moramo
pripraviti
drznim
kristjanskim
psom
.
“
Mirka
in
tovariše
so
odvedli
v
ječo
.
Tresoglav
pa
je
odgrnil
platneni
zastor
in
rekel
poveljniku
:
„
Ne
bi
bil
mislil
,
da
se
bo
ta
mladenič
obnašal
tako
predrzno
.
Smrt
vidi
pred
seboj
,
a
nič
ga
ne
gane
.
“
„
Razljutil
me
je
ta
pes
s
svojo
predrznostjo
.
Zato
pa
hočem
njega
in
njegove
tovariše
jutri
dejati
ob
glavo
.
Naj
spozna
,
kako
ravna
„
nečloveški
“
sovražnik
s
kristjani
.
Tvoji
Almiri
ne
morem
pomagati
.
Naj
si
izbere
drugega
moža
za
svoje
plačilo
!
Le
Zala
edina
more
rešiti
svojega
ženina
gotove
smrti
.
Le
za
njo
samo
dam
Mirka
živega
iz
rok
!
“
—
Na
Gradišču
so
med
tem
plesali
Turki
veseli
in
zadovoljni
.
Vsak
si
je
ta
dan
sam
poplačal
svoj
trud
in
tridnevno
pomanjkanje
.
Naravno
je
tedaj
,
da
so
turški
vojaki
,
preveseli
svoje
zmage
,
pozabili
na
strogo
vojno
službo
.
Kako
pa
tudi
ne
?
Saj
je
bila
kristjanska
posadka
na
Gradišču
premagana
in
vsi
moški
kot
ujetniki
zaprti
v
kletéh
.
Kmalu
se
je
približal
večer
,
prišla
je
temna
noč
,
in
na
Gradišču
se
je
vlegel
trudni
sovražnik
k
počitku
.
Nocoj
je
bila
prva
noč
,
ko
so
Turki
mirovali
brez
strahú
.
Zatorej
je
tudi
marsikateri
stražnik
zatisnil
trudne
oči
,
da
si
malo
odpočije
.
To
vse
je
opazil
junaški
mladenič
Davorin
,
katerega
so
bili
Turki
,
jahaje
v
Rožno
dolino
,
ujeli
na
preži
.
Žalnikov
Vinko
jim
je
bil
srečno
odnesel
pete
,
a
Davorina
so
odvedli
ujetega
s
seboj
v
tabor
pred
Gradišče
.
Nocojšnjo
priložnost
se
je
odločil
naš
ujetnik
porabiti
,
da
reši
sebe
in
ako
mogoče
,
tudi
svoje
tovariše
,
zlasti
Mirka
.
Davorin
se
obleče
tedaj
skrivši
v
turško
obleko
.
Opaše
si
sabljo
in
vzame
orožje
,
kakoršno
so
nosili
turški
vojaki
.
Tak
se
pridruži
nepoznan
stražam
.
Tu
posluša
pogovore
med
stražniki
,
ki
so
govorili
njemu
razumljiv
bosenski
jezik
,
in
tako
izve
vse
,
kar
se
je
godilo
v
turškem
taboru
.
Groza
je
izpreletela
mladeniču
život
,
ko
je
čul
,
da
hoče
poveljnik
drugi
dan
zjutraj
pomoriti
vse
kristjanske
glavne
voditelje
.
Slišal
je
tudi
govoriti
o
prijatelju
Mirku
in
o
njegovi
lepi
nevesti
Zaliki
.
Ko
tedaj
junaški
mladenič
spozna
kakšna
nevarnost
preti
Mirku
če
ne
izroči
Turkom
svoje
žene
se
zavzame
in
sklene
še
tisto
noč
naznaniti
Mirkovo
usodo
nesrečni
Zali
in
očetu
Serajniku
.
Predno
je
dotekla
ura
polnoči
,
je
že
klical
Davorin
iz
prepada
pod
Rožčico
očeta
Serajnika
.
Ta
ga
je
po
glasu
spoznal
in
mu
dovolil
,
da
se
približa
skalnati
votlini
.
Prestrašil
se
je
sprva
sivolasi
mož
turško
oblečenega
in
oboroženega
mladeniča
.
Ko
pa
vidi
da
je
zarés
tisti
Davorin
,
ki
so
o
njem
že
vsi
mislili
,
da
je
mrtev
,
se
ga
oklene
okoli
vratu
ter
ga
poljublja
od
samega
veselja
.
„
Bog
te
sprimi
,
Davorin
!
“
ga
nagovori
starček
radostnega
srca
.
„
Ti
prideš
gotovo
iz
turškega
tabora
,
ker
si
po
turško
oblečen
.
Kaj
nam
boš
povedal
novega
?
Kako
se
godi
kristjanom
,
kako
gre
Mirku
?
Govori
,
moj
mladi
prijatelj
!
“
Mladenič
se
je
komaj
iztrgal
iz
starčevih
objemov
in
odgovoril
ves
pobit
:
„
Vse
je
izgubljeno
,
vse
je
proč
.
Gradišče
je
v
turških
rokah
.
Kje
je
Zalika
,
Mirkova
nevesta
in
žena
?
Pokličite
jo
!
“
Oče
Serajnik
ni
mogel
razumeti
pomena
teh
strašnih
besed
.
Hotel
je
govoriti
in
vprašati
po
svojem
sinu
,
ali
beseda
mu
je
zastala
v
grlu
.
Omahnil
je
na
tla
.
Davorin
ga
je
ujel
in
položil
v
svoje
naročje
.
V
skalnati
votlini
je
začula
Zalika
znane
glasove
.
Prišedši
k
izhodu
,
je
spoznala
Davorinov
glas
.
Težkega
srca
se
je
približala
mestu
,
kjer
sta
bila
mladenič
in
starček
.
A
ko
je
zagledala
Serajnika
,
omedlelega
v
Davorinovem
naročju
,
se
je
zgrudila
nanj
,
objela
svojega
tasta
in
se
razjokala
na
njegovih
prsih
.
Slutila
je
nesrečo
ter
že
čutila
v
svoji
duši
,
kako
strašno
novico
je
prinesel
nočni
prišlec
.
Kakor
zblaznela
,
skoči
Zala
naenkrat
po
koncu
,
prime
mladeniča
za
roko
in
ga
vpraša
s
tresočim
glasom
:
„
Je
li
Mirko
mrtev
?
Ali
še
živi
?
Govori
,
človek
!
Usmili
se
nesrečne
žene
!
“
„
Umiri
se
,
Zalika
!
“
jo
tolaži
Davorin
.
„
Tvoj
Mirko
,
tvoj
ženin
in
mož
še
živi
,
ali
jutri
mora
umreti
s
tovariši
vred
.
“
Pri
teh
besedah
zažari
nesrečni
ženi
oko
in
nov
up
prešine
njeno
dušo
.
Krčevito
prime
očeta
Serajnika
za
roke
ter
vzklikne
radostno
:
„
Oče
,
moj
Mirko
še
živi
!
“
Starček
se
vzdrami
,
pogleda
z
milim
očesom
svojo
sneho
in
ponavlja
s
tihim
glasom
:
„
Moj
Mirko
,
tvoj
Mirko
še
Živi
.
Tisočkrat
bodi
večni
Bog
zahvaljen
za
to
neskončno
dobroto
,
ki
si
jo
izkazal
meni
,
ubogemu
grešniku
!
“
In
starec
je
sklenil
roke
in
molil
k
Vsemogočnemu
v
zahvalo
,
da
mu
je
rešil
edinega
sina
.
Hrup
in
šum
pred
skalnato
votlino
je
hitro
privabil
Mirkovo
in
Zalino
mater
in
druge
tovarišice
pod
milo
nebo
.
Tudi
Almira
se
je
približala
,
radovedno
od
strani
poslušajoč
,
kaj
pripoveduje
znani
ji
mladenič
Davorin
.
Naznanilo
Davorinovo
je
kar
pretresalo
Mirkovo
ženo
.
Strah
in
obup
se
je
boril
v
njenem
srcu
.
V
duhu
je
že
videla
pred
seboj
Mirka
—
mrtvega
.
Nesrečna
Zala
je
bila
vsa
obupana
in
zbegana
.
A
naposled
se
je
ohrabrila
in
opogumila
.
Pamet
se
ji
je
vrnila
zopet
v
glavo
.
Njeno
srce
se
je
pomirilo
.
Ta
strašna
nezgoda
Mirkova
je
storila
Zaliko
neobčutno
za
vsako
drugo
nesrečo
.
Ni
več
plakala
,
ni
vzdihovala
.
Z
mirnimi
očmi
je
pogledala
proseče
proti
nebu
in
vzela
iz
nedrij
podobo
Matere
božje
,
katero
je
bil
pobožni
menih
Kapistran
podaril
njenemu
rajnkemu
očetu
.
Nato
je
pokleknila
na
tla
in
molila
goreče
,
v
sklenjenih
rokah
sveto
podobo
držeč
.
Iskrena
molitev
pa
ji
je
vdahnila
nov
pogum
in
odločnost
v
srce
.
V
njeni
duši
je
bil
sklep
storjen
.
Po
molitvi
je
rekla
tedaj
Zala
mirno
in
odločno
:
„
Ako
je
torej
res
mogoče
,
da
morem
jaz
s
svojim
življenjem
rešiti
Mirka
in
njegove
tovariše
strašne
smrti
,
se
ne
obotavljam
trenutek
ne
.
Še
nocoj
grem
tja
v
turški
tabor
in
hočem
žrtvovati
lastno
življenje
za
svojega
ženina
.
Lahko
noč
,
oče
,
z
Bogom
,
mati
!
“
Izgovorivši
,
se
hoče
Zalika
iztrgati
od
svojih
starišev
ter
iti
naravnost
na
Gradišče
,
toda
oče
Serajnik
jo
ustavi
rekoč
:
„
Stoj
,
Zalika
!
Ti
si
ravno
tako
moj
otrok
,
kakor
Mirko
.
Boljše
je
,
da
eden
živi
,
kakor
pa
da
sta
mrtva
oba
.
“
Zala
pogleda
začudena
Serajniku
v
oči
in
odvrne
po
kratkem
molku
,
pomišljujoč
:
„
Vi
imate
prav
,
oče
.
Kdo
ve
,
ali
bi
prizanesli
Turki
Mirku
,
če
bi
imeli
tudi
mene
v
svojih
rokah
?
Kdo
nam
je
porok
za
to
?!
Boljše
je
res
,
da
eden
živi
,
kakor
da
umrjeva
oba
.
“
„
Ti
ostaneš
pri
meni
,
Zalika
,
“
pristavi
Serajnik
.
„
Ne
pustim
te
od
sebe
.
Ako
mi
ubijejo
Turki
Mirka
,
imam
še
vsaj
v
tebi
enega
otroka
,
ki
mi
zatisne
oči
na
smrtni
postelji
.
Za
Mirkovo
dušo
pa
molimo
,
da
bode
zveličana
.
V
nebesih
se
v
kratkem
snidemo
!
“
Po
teh
besedah
se
spusti
sivolasi
mož
na
kolena
in
moli
na
glas
,
vsi
drugi
pa
spremljajo
tiho
šepetaje
njegovo
molitev
.
Kmalu
umolkne
starček
in
nato
utihne
tudi
ostala
množica
.
A
nenadoma
se
oglasi
Almira
,
stopivši
pred
Zalo
in
Serajnika
,
rekoč
:
„
Ako
se
obotavljate
tedaj
vi
žrtvovati
svoje
življenje
za
Mirka
,
storim
to
jaz
.
Pokazati
hočem
,
da
sem
ljubila
Mirka
in
ga
še
ljubim
bolj
,
nego
nevesta
njegova
.
Živa
duša
me
ne
more
zadržati
v
mojem
sklepu
.
Jaz
se
hočem
žrtvovati
za
tistega
,
kateremu
sem
poklonila
svoje
srce
.
Almira
daruje
lastno
življenje
—
za
svojega
Mirka
!
“
Smrtna
tišina
je
nastala
po
teh
odločnih
,
nepričakovanih
besedah
.
Vse
se
je
kar
strmé
spogledovalo
.
Oče
Serajnik
ni
nikdar
mislil
,
niti
verjel
,
da
Almira
res
čuti
pravo
ljubezen
do
njegovega
sina
;
ali
zdaj
je
moral
verovati
njenim
besedam
,
saj
hoče
zanj
žrtvovati
svoje
življenje
.
Zala
je
kar
okamenela
na
mestu
.
Osramočena
pred
vsemi
je
stala
kakor
neobčutna
mramorna
podoba
sredi
svojih
sosedinj
.
Najblažji
njen
čut
je
bil
razžaljen
.
Ona
,
nevesta
in
žena
,
bi
naj
manj
ljubila
svojega
moža
,
nego
ga
ljubi
Almira
!
O
njeni
goreči
in
iskreni
ljubezni
do
Mirka
hoče
še
kdo
dvomiti
?!
In
pri
teh
mislih
se
ji
je
dozdevalo
,
da
že
dvomi
ves
svet
,
tudi
oče
Serajnik
,
tudi
Mirko
,
njen
lastni
ženin
in
mož
sam
,
nad
njeno
pravo
,
srčno
ljubeznijo
!
Kakor
da
bi
ji
gad
zasadil
strupene
zobe
v
telo
,
tako
so
jo
pekle
Almirine
besede
,
tako
jo
je
bolelo
v
srcu
njeno
sumničenje
.
Vsa
potrta
se
je
naslonila
svoji
materi
na
prsi
in
jela
ihteti
.
Jokaje
pa
je
tožila
tiho
:
„
Tukaj
v
srcu
me
boli
,
mati
.
Meni
je
,
kakor
da
bi
mi
trgal
kdo
srce
iz
prsi
.
Bog
mi
pomagaj
!
“
„
Tolaži
se
,
ljuba
moja
Zalika
!
Pomiri
se
!
“
„
Nikdar
bi
ne
bila
mislila
,
da
to
človeka
v
srcu
tako
žge
in
peče
,
če
kdo
ženi
in
nevesti
očita
,
da
ne
ljubi
svojega
moža
.
Ali
to
ni
res
,
mati
?
Jaz
ljubim
Mirka
nad
vse
.
Sam
Bog
je
naju
združil
.
“
„
Pokaži
v
dejanju
svojo
ljubezen
,
Zala
!
“
pristavi
osorno
Almira
.
„
Daruj
življenje
svoje
za
Mirka
,
kakor
ga
hočem
žrtvovati
jaz
.
Še
to
noč
bodemo
videli
,
katera
naju
je
vrednejša
Mirkove
roke
—
ti
ali
jaz
!
“
To
je
bilo
občutljivi
in
nežni
ženi
preveč
.
Zalino
srce
je
vzkipelo
do
vrhunca
.
Obrnila
se
je
proti
Almiri
in
rekla
s
povzdignjenim
prstom
:
„
Naj
velja
,
nesrečno
dekle
,
kar
govoriš
.
Še
to
noč
hočemo
videti
,
katera
ljubezen
je
močnejša
,
tvoja
ali
moja
.
V
dejanju
naj
se
pokaže
,
kolika
je
ljubezen
zakonske
žene
!
“
Z
mirnim
,
prav
proroškim
glasom
pa
nadaljuje
:
„
Posvariti
te
moram
,
nesrečna
Almira
:
Ne
izkušaj
Boga
,
ne
želi
razrušiti
zakonske
vezi
med
Mirkom
in
menoj
!
Le
sam
večni
Bog
more
razvezati
v
nebesih
,
kar
je
zvezal
tu
na
zemlji
.
“
In
obrnjena
proti
očetu
Serajniku
in
svoji
materi
govori
:
„
Z
Bogom
,
oče
in
mati
!
Zdaj
grem
od
vas
.
Rešiti
hočem
Mirka
in
njegove
tovariše
sužnosti
in
gotove
smrti
.
Božja
pomoč
bodi
z
menoj
!
“
Izgovorivši
,
prime
mladeniča
Davorina
za
roko
ter
ga
odvede
v
skalnati
dom
...
Kmalu
potem
sta
stopili
dve
nočni
prikazni
v
gosti
temi
iz
skalnate
votline
.
Bila
sta
Zalika
in
Davorin
.
Prva
,
zavita
v
dolgo
turško
haljo
,
z
ostro
sabljo
opasana
,
Davorin
pa
v
turški
obleki
,
oborožen
kot
stražnik
.
Polagoma
sta
splezala
po
strmini
v
globoki
prepad
in
se
napotila
proti
Gradišču
.
Nočna
potnika
je
opazovala
,
na
skalnatem
robu
sedeč
,
nesrečna
Almira
,
zavita
v
temno
haljo
.
Govorila
je
sama
s
seboj
:
„
Zdaj
je
v
mojih
rokah
.
Ravno
je
došla
v
globoki
prepad
.
Dobro
se
slišijo
semkaj
trdni
koraki
.
Sedaj
sta
že
v
rovu
in
korakata
proti
taboru
.
Tudi
záme
je
čas
,
da
grem
.
“
In
šla
je
.
Oprezno
se
je
splazila
po
strmini
v
globino
ter
sledila
v
temni
noči
svojima
znancema
proti
Gradišču
.
Bila
je
od
njiju
vedno
kakih
petdeset
korakov
oddaljena
.
Kadar
sta
postala
Zala
in
Davorin
,
počakala
je
tudi
Almira
;
če
sta
se
pa
onadva
napotila
naprej
,
šla
je
tudi
Almira
za
njima
.
Četrt
ure
pred
Gradiščem
se
ustavita
nočna
potnika
in
jameta
šepetaje
govoriti
.
Almira
se
prikrade
blizu
njiju
ter
posluša
njun
pogovor
,
skrita
za
grmovjem
.
„
Vse
se
nama
bode
posrečilo
,
Zala
,
“
ohrabruje
svojo
spremljevalko
Davorin
.
„
Stražniki
niso
pazljivi
nocoj
.
Vsi
so
utrujeni
in
povrh
še
vinjeni
.
Naju
ne
bodo
spoznali
.
Jaz
sem
itak
kot
stražnik
oblečen
,
ti
pa
si
v
turški
halji
videti
kakor
turški
častnik
.
V
največji
sili
pa
primeva
tudi
lahko
za
orožje
!
“
„
Jaz
se
ne
bojim
ničesar
,
Davorin
!
Zanašaj
se
na
moj
pogum
!
Vse
hočem
storiti
in
prestati
,
ako
le
rešim
Mirka
.
“
„
To
lahko
storiš
,
ali
uživala
ne
boš
nikdar
z
njim
zakonske
sreče
,
“
šepeče
tiho
za-se
Almira
v
bližnjem
grmovju
in
posluša
dalje
.
„
Kod
pa
prideva
na
Gradišče
,
Davorin
?
“
vpraša
potem
radovedna
Zalika
.
„
Mi
smo
shranjevali
ključ
,
ki
odpira
v
Strelčevi
hiši
vhod
na
grad
.
Očetu
ga
je
bil
izročil
Strelec
sam
,
da
ga
čuvamo
v
svojem
zatišju
.
Na
ta
ključ
sem
stavila
vse
svoje
upanje
.
A
nocoj
ga
nisem
mogla
najti
nikjer
,
in
tudi
oče
ne
vedó
,
kje
je
.
Zatorej
ne
vem
,
kako
prideva
na
Gradišče
.
“
„
Ne
skrbi
za
to
!
“
odvrne
spremljevalec
.
„
Ko
sem
bil
zvečer
med
turškimi
stražniki
,
sem
zvedel
za
ključe
,
ki
zapirajo
podzemeljsko
pot
.
Natihoma
sem
si
jih
prisvojil
,
predno
sem
šel
pod
Rožčico
.
Brez
njih
bi
pač
ne
mogla
priti
na
grad
,
kajti
vrata
so
močno
zapahnjena
.
“
Nató
stopata
tiho
dalje
in
Zalika
je
med
potom
stiskala
majhno
podobico
Matere
božje
na
prsi
ter
prosila
v
duhu
Boga
pomoči
.
Srečno
sta
došla
do
Strelčevega
doma
,
njima
pa
je
sledila
oprezno
Almira
,
kolikor
toliko
oddaljena
.
V
hiši
ni
bilo
nikogar
.
Vse
je
bilo
mrtvo
in
zapuščeno
.
Potem
sta
se
spravila
po
stopnicah
v
klet
,
a
tu
je
bil
tisti
zid
razkopan
,
ki
je
prej
zakrival
železna
vrata
.
„
Bog
ve
,
kako
so
našli
Turki
ta
skrivna
vrata
!
“
opomni
tiho
Zala
.
Almira
se
pri
teh
besedah
strese
in
srce
ji
jame
močno
plati
.
Davorin
vzame
ključ
ter
odklene
počasi
in
tiho
vrata
.
Ko
pa
stopi
v
podzemeljski
hodnik
,
se
spotakne
nad
človeškim
truplom
in
pade
črezenj
.
V
tem
trenutku
se
vzbudi
stražnik
iz
spanja
in
zakliče
na
pomoč
,
ali
Davorin
mu
zasadi
ostro
sabljo
globoko
v
prsi
in
turški
stražnik
izdihne
svojo
dušo
.
Zaliko
je
seveda
obšla
groza
pri
tem
prizoru
,
toda
kmalu
se
je
opogumila
ter
korakala
z
Davorinom
dalje
po
podzemeljskem
hodniku
na
grad
.
A
naenkrat
se
je
zopet
ustavila
,
rekoč
:
„
Ali
ni
zaškripalo
pri
vratih
?
Zdi
se
mi
,
kakor
da
bi
jih
bil
kdo
zaklenil
.
“
Davorin
posluša
,
a
vse
je
bilo
tiho
kakor
v
grobu
.
Almiri
pa
zaiskré
v
tem
hipu
oči
od
same
radosti
.
„
Zdaj
je
vse
v
mojih
rokah
,
“
si
misli
nesrečno
dekle
.
„
Mirko
je
moj
.
Zala
je
v
kletki
kakor
ptiček
.
“
Nato
sledi
zopet
pazno
za
njima
.
Srečno
prispó
vsi
trije
do
izhoda
na
Gradišču
.
Vrata
se
odpró
.
Zala
in
Davorin
stopita
v
klet
,
iz
kleti
pa
prideta
brez
vsake
zapreke
na
prosto
.
Za
njima
prikoraka
skrivši
tudi
Almira
.
Veselje
in
radost
sije
vsem
trem
iz
oči
,
ker
so
tako
srečno
dospeli
na
Gradišče
.
Nato
se
približata
Davorin
in
Zala
nagloma
turški
straži
,
ki
je
čuvala
ječo
,
kjer
so
bili
Mirko
in
njegovi
tovariši
zaprti
.
Davorin
je
že
mislil
odpreti
vrata
,
toda
zdaj
se
ni
mogla
Almira
več
brzdati
v
svoji
hudobiji
in
strasti
.
Zlobno
dekle
ni
moglo
trpeti
,
da
bi
Zalika
objela
,
četudi
v
ječi
,
svojega
ženina
Mirka
ter
mu
še
enkrat
srečna
pogledala
v
drago
obličje
.
„
Tega
ne
!
“
si
misli
dekle
in
v
tistem
trenutku
zakriči
na
ves
glas
.
Hipoma
nastane
hrup
in
šum
.
Straža
se
vzdrami
in
v
trenutku
ugrabijo
turški
vojaki
ponočne
vsiljence
.
Davorin
se
zgrudi
ranjen
na
tla
,
Zali
odpade
sablja
in
vsi
trije
se
potem
mirno
vdajo
sovražnikom
.
V
jutro
na
vse
zgodaj
so
jih
privedli
v
glavni
stan
.
Davorin
in
Zalika
sta
pisano
gledala
svojo
izdajalko
,
zakaj
spoznala
sta
natanko
njene
namere
.
Ali
to
ni
presedalo
Almiri
.
Zmagovito
je
nosila
glavo
po
koncu
.
Neprestrašeno
je
zrla
stražnikom
v
oči
.
Kmalu
je
stopil
tudi
poveljnik
turške
čete
v
šator
.
A
kako
se
je
zavzel
nad
lepoto
mlade
Mirkove
žene
!
Kar
obstal
je
pred
njeno
veliko
,
častito
postavo
.
Dolgo
ji
je
gledal
v
oči
in
obraz
,
kakor
da
bi
se
ne
mogel
ločiti
od
njenega
milega
pogleda
.
Zalika
zre
nepremično
na
tla
.
Rdečica
oblije
njeno
lice
.
Nedolžnost
odseva
z
njenega
obličja
.
Neka
vzvišenost
in
blagi
mir
ji
sije
z
visokega
čela
.
Globok
vtis
je
napravila
ta
izredna
prikazen
na
poveljnikovo
dušo
.
Prej
ljut
in
divji
,
je
postal
sedaj
krotek
in
miren
.
Blagi
Zalin
pogled
ga
je
očaral
;
ona
je
ukrotila
neusmiljenega
Turka
.
„
Resnico
je
govoril
Tresoglav
,
“
si
je
mislil
poveljnik
.
„
To
je
zlato
darilo
za
mojega
gospodarja
.
Nisem
še
videl
take
žene
in
tudi
car
sam
nima
med
svojimi
sužnicami
lepše
,
kakor
je
ta-le
pred
menoj
.
“
„
Odkod
si
prišla
,
žena
?
“
jo
nagovori
poveljnik
v
bosenskem
jeziku
.
Ali
Zala
molči
,
kakor
da
ne
bi
imela
jezika
.
Njeno
srce
je
okamenelo
.
Zala
je
že
videla
v
duhu
vso
svojo
nesrečo
,
slutila
je
že
v
srcu
strašno
svojo
usodo
.
Vedela
je
,
da
je
postala
sužnja
turškega
poveljnika
ter
izgubila
na
veke
—
svojega
Mirka
.
Še
v
drugo
jo
popraša
poveljnik
.
Ali
Zala
molči
,
kakor
da
bi
bila
mrtva
,
brezčutna
stvar
.
Na
tretje
vprašanje
pa
odgovori
Almira
namesto
Zalike
:
„
To
je
žena
Mirkova
,
katero
želiš
,
da
jo
daruješ
svojemu
gospodu
.
Mirko
in
njegovi
tovariši
so
ti
včeraj
odrekli
to
ženo
.
Rajši
umrjejo
kakor
da
ti
izročé
kras
cele
Rožne
doline
.
Ali
jaz
sama
sem
ti
jo
spravila
v
tvojo
oblast
,
zato
da
rešim
Mirka
,
svojega
ženina
.
Ta-le
ključ
v
moji
roki
priča
dovolj
,
da
bi
brez
mene
ne
bila
prišla
ta
žena
v
tvoje
roke
.
Ako
bi
ne
bilo
mene
,
prost
bi
bil
Mirko
,
prosti
bi
bili
njegovi
tovariši
in
prosta
tudi
—
Zala
!
Ta-le
mladenič
,
ki
si
ga
ujel
na
potu
v
našo
dolino
,
je
vzel
skrivši
tvojim
stražam
ključe
od
podzemeljskega
vhoda
.
Z
njimi
je
otvoril
Zali
in
sebi
vhod
in
ondi
je
ubil
tudi
tvojega
stražnika
.
V
svoji
zbeganosti
pa
je
pustil
ključ
v
vratih
in
jaz
sem
ga
vzela
s
seboj
,
da
ti
izpričam
svojo
vdanost
in
uslugo
.
A
ravno
ko
sta
mislila
obadva
stopiti
v
ječo
k
Mirku
in
njegovim
tovarišem
,
sem
zbudila
stražo
...
in
zdaj
smo
vsi
trije
tu
pred
teboj
.
Usmili
se
me
!
Jaz
sem
Almira
,
hči
Tresoglavova
.
“
Togote
se
je
tresel
Davorin
,
ko
je
čul
to
strašno
obtožbo
.
Poveljnik
pa
ji
je
odgovoril
mirno
in
krotko
:
„
Veliko
hvalo
sem
ti
dolžen
,
Almira
.
Izberi
si
svoje
plačilo
!
“
„
Ako
mi
dovoljuje
tvoja
milost
,
te
prosim
,
da
mi
rešiš
Mirka
in
njegove
tovariše
smrti
in
temne
sužnosti
.
“
Nato
odvedejo
stražniki
Davorina
v
zaduhlo
ječo
.
Zaliko
in
Almiro
pa
pelje
poveljnik
sam
v
stranski
oddelek
svojega
šatora
.
Kmalu
potem
so
privedle
straže
Mirka
in
njegove
tovariše
iz
temne
ječe
v
glavni
šator
turškega
poveljnika
.
Ujetniki
so
že
mislili
,
da
jim
sedaj
naznanijo
smrt
.
Pričakovali
so
najstrašnejših
muk
.
Strah
in
groza
jih
torej
obide
,
ko
stopi
poveljnik
,
s
sabljo
rožljaje
,
v
šator
.
A
ko
privzdignejo
glave
in
se
ozrejo
nanj
,
zdrgečejo
vsi
na
celem
životu
:
Zraven
njega
je
stala
Almira
,
zavita
v
črno
haljo
.
Kakor
pogleduje
gad
zmagonosno
in
s
pisanim
očesom
ptička
,
katerega
je
zavratno
ugrabil
v
travi
pevajočega
,
tako
zmagovito
in
ponosno
je
zrla
zdaj
Almira
na
vklenjenega
Mirka
.
In
on
se
je
zares
zbal
tega
pogleda
.
Strašna
slutnja
mu
je
pretresla
dušo
.
Nehote
mu
je
prišla
na
misel
tista
usodepolna
noč
,
ko
se
mu
je
bilo
dekle
zaklelo
v
strašno
maščevanje
.
Mirko
je
spoznal
,
da
se
je
sedaj
uresničilo
Almirino
žuganje
.
Uvidel
je
,
da
je
izdala
njega
in
vse
njegove
tovariše
nekdanja
njegova
—
prijateljica
!
Ves
žalosten
in
potrt
je
povesil
tedaj
glavo
in
oči
ter
se
vdal
nemili
usodi
.
Nov
up
in
nada
pa
prešine
njegovo
dušo
,
oživi
njegovo
srce
,
ko
jame
poveljnik
tako-le
govoriti
:
„
Včeraj
sem
vam
bil
zaradi
predrznega
govora
zažugal
s
strašno
smrtjo
.
Danes
sem
hotel
izvršiti
svojo
grožnjo
.
Pokazati
sem
vam
hotel
,
kako
ravná
s
kristjani
nečloveški
poveljnik
,
kakor
ste
mene
včeraj
vi
imenovali
.
Toda
moje
srce
se
je
danes
omečilo
,
moja
želja
izpolnila
.
Vi
ste
sužnosti
in
smrti
—
rešeni
.
Otela
vas
je
ta-le
deklica
,
znana
vam
Almira
.
“
Vsi
jo
kar
začudeno
pogledajo
in
vsak
jo
v
duhu
že
zahvaljuje
za
njeno
veliko
dobroto
.
Tudi
Mirko
se
zdaj
,
ves
oživljen
in
radosten
,
ozre
na
nekdanjo
svojo
prijateljico
.
Milo
in
hvaležno
jo
pogleda
rekoč
:
„
Presrčna
ti
hvala
,
draga
Almira
!
“
V
tem
trenutku
pa
se
zasliši
iz
stranskega
šatora
obupen
krik
:
„
Mirko
,
Mirko
,
to
ni
res
,
ni
res
!
“
Mladeniču
se
zdi
ta
glas
znan
.
V
srce
ga
zbode
,
kakor
da
