„Kam
pa
ti
s
tako
čutaro
?
“
„
K
Sv.
Antonu
!
“
„
Skoz
Marevževec
?
“
„
Seveda
.
Ali
bi
me
rad
napregel
?
No
,
če
daš
za
frakelj
brinjevca
,
opravim
zate
tisto
zaradi
pisma
.
“
„
Dam
,
“
je
bil
naglo
pripravljen
pismonoša
in
je
že
segal
po
pismu
.
„
Daj
sem
,
“
je
iztegnil
roko
Jok
.
„
Na
!
Samo
ne
izgubi
in
ne
pozabi
.
Moja
služba
je
natančna
!
Za
frakelj
takoj
dam
,
ko
pride
Martinek
!
“
„
Ne
bodi
tak
!
Ne
razumeš
šale
?
Kaj
si
bomo
takorekoč
sosedje
,
kakor
sva
midva
,
in
še
reveža
povrhu
,
vsako
stopinjo
plačevali
!
Kam
pridemo
?
“
Jok
je
spravil
pismo
v
listnico
.
„
Vidiš
,
kakor
bankovec
bo
varno
.
Nič
se
ne
boj
in
ne
brigaj
!
“
„
Povrnem
ti
,
Jok
,
če
bi
tako
naneslo
.
Hudo
si
mi
ustregel
danes
,
zaradi
butaric
si
mi.
“
„
To
ni
nič
,
“
je
zamahnil
Jok
in
si
zapel
kamižolo
.
Martinek
se
je
vrnil
s
tobakom
in
ga
položil
pred
mešetarja
.
Jok
je
sunil
drobiž
po
mizi
.
„
Za
tole
nama
pa
daj
brinjevca
.
Oba
sva
ga
potrebna
—
pismonoša
in
jaz
.
“
„
Kakor
kolo
mazila
,
“
se
je
veselo
zasmejal
pismonoša
in
prisedel
.
—
—
—
„
Če
nima
pri
teh
stvareh
vrag
vmes
krempljev
,
jih
nima
nikjer
,
“
je
godrnjal
mešetar
,
ko
je
za
dobro
uro
zapuščal
Plankarjevo
krčmo
in
si
tlačil
v
usta
tobak
,
katerega
je
potratno
stresal
iz
mehurja
.
Parkrat
so
se
mu
noge
zapletle
,
dokler
je
držal
mehur
v
rokah
in
palico
pod
pazduho
.
Zakaj
še
par
kronic
je
zakotalil
pred
krčmarja
,
da
je
pismonoša
pozabil
butaric
in
je
Martinku
docela
pošla
dremavost
.
Ko
je
zopet
trdo
oprl
desnico
ob
kljukasto
palico
,
se
mu
niso
noge
več
zapletale
.
Šel
je
kakor
stroj
po
cesti
.
„
Ima
kremplje
vrag
vmes
,
“
je
modroval
s
povešeno
glavo
.
„
Če
bi
se
pehal
za
dobro
in
pošteno
stvar
,
bi
ne
šlo
gladko
.
Ampak
tukaj
nam
gre
!
Samoodsebe
!
Pravzaprav
meni
nič
mar
!
On
naj
gleda
!
“
Pljunil
je
predse
na
cesto
,
kakor
bi
se
mu
gabilo
.
Niže
je
sklonil
glavo
,
ki
mu
je
prikinknila
ob
vsakem
koraku
,
kot
da
bi
hodil
tudi
z
njo
.
Več
kot
pol
ure
je
že
bil
na
cesti
in
ni
se
mu
pojavila
misel
v
pobešeni
glavi
.
Tolkel
je
in
tolkel
po
samotni
poti
in
se
ni
ozrl
ne
na
levo
,
ne
na
desno
!
Dasi
je
tuintam
slišal
kričeči
glas
rateja
z
njive
,
z
brega
ovčarski
zvonec
,
se
ni
ustavil
in
se
ni
z
nikomer
razgovarjal
.
Ko
se
je
začela
dvigati
cesta
v
klanec
proti
Marevževcu
,
je
hipoma
obstal
.
Klobuk
je
potisnil
nazaj
,
postavil
predse
palico
in
se
oberoč
vprl
nanjo
,
potem
se
pa
oprezno
ogledoval
.
Kakor
bi
se
bil
predramil
iz
dremavice
,
je
zbiral
misli
.
Potipal
je
na
prsih
,
če
se
mu
ni
gumb
pri
kamižoli
odpel
,
potem
je
segel
v
žep
po
listnico
,
se
ozrl
še
enkrat
naokrog
,
pogledal
tudi
nazaj
po
poti
,
nato
pa
odmotal
zamazani
trak
od
listnice
in
poiskal
pismo
.
Dasi
ni
znal
brati
in
je
imel
v
listnici
mnogo
papirjev
,
je
kljubtemu
naglo
uganil
,
katero
pismo
je
na
Strniško
.
Vzel
ga
je
v
roke
in
ga
ogledal
,
vtaknil
ga
spet
nazaj
,
zamotal
listnico
in
jo
spravil
.
Ko
je
zapenjal
gumb
,
so
se
mu
prsti
tresli
,
da
mu
je
dvakrat
izpodletelo
,
preden
je
zapel
.
„
Zdajle
bi
Smrekarju
lahko
zajec
pretekel
pot
,
ko
bi
jaz
hotel
.
In
prileglo
bi
se
mu
pravzaprav
!
Zakaj
je
včasih
tako
skop
!
Naj
le
sam
gazi
po
blatu
in
tokavah
!
Sam
!
Bi
se
hitro
naveličal
.
—
In
sam
naj
laže
,
da
bo
njega
obešal
vrag
za
jezik
,
ne
mene
.
“
Ko
je
tako
razmišljal
,
se
je
še
enkrat
ogledal
po
okolici
in
nastavil
korak
po
cesti
.
Komaj
je
stopil
dvakrat
,
pa
se
je
nenadoma
obrnil
in
zavil
s
ceste
v
hosto
na
stezo
,
ki
je
bila
zamedena
z
listjem
.
„
Jezični
dohtarji
trdijo
,
da
ima
vsak
paragraf
skrivna
durca
,
kjer
se
človek
v
stiski
izmuzne
.
Jok
si
tudi
ne
bo
zarinil
vseh
les
,
da
ne
bi
,
če
se
ujame
v
ta
precep
,
izmaknil
prstov
iz
njega
.
Ne
bo
si
jih
ne
!
Nisem
tako
neumen
,
kakor
se
sanja
Smrekarju
.
“
Takole
se
mu
je
nenadno
posvetilo
v
glavi
in
zato
se
je
skril
na
zapuščeno
stezo
v
lesu
,
kjer
je
prišel
v
Marevževec
,
ne
da
bi
ga
kdo
opazil
.
Tamkaj
je
stala
pod
gozdom
Strniškina
bela
hiša
,
tiha
in
samotna
,
kakor
njena
gospodinja
,
vdova
brez
otrok
.
Pred
hišo
so
rjavele
razorane
njive
,
ozimina
je
zelenela
.
Jok
je
nastavil
klobuk
nad
čelo
,
da
je
pogledal
izza
borovcev
po
polju
.
Dolgo
ni
zagledal
nikogar
.
Njegove
oči
so
stikale
in
iskale
,
dokler
se
jim
ni
zasvetila
pisana
ruta
iz
gozda
,
dokler
ni
zagledal
belih
rokavov
,
ki
so
gibali
med
bukovjem
na
vrsesnati
jasi
.
„
Sem
vedel
,
“
se
je
razveselil
,
„
sem
vedel
,
da
ob
takem
vremenu
ne
bo
družine
doma
.
Jih
ne
pusti
!
Morda
je
tudi
ona
tam
?
“
Spet
je
napel
oči
in
gledal
v
hosto
,
kjer
so
napravljali
steljo
.
„
Ne
,
ni
je
.
Zato
počakam
.
“
Skril
se
je
v
mlado
borovje
,
legel
na
mah
in
odlomil
pred
sabo
vejo
,
ki
mu
je
zastirala
razgled
.
Nato
je
segel
po
čutaro
in
se
krepčal
.
Ni
dolgo
ležal
.
Pod
njim
je
zalajal
pes
,
ki
je
priplesal
iz
hiše
na
cesto
,
za
psom
je
prišla
Strniška
s
cajnico
na
roki
.
Jok
je
pri
tej
priči
zamašil
čutaro
in
jo
spravil
.
Kar
trenil
ni
več
,
iz
levega
očesa
mu
je
vsled
napora
prilezla
kaplja
,
pa
je
ni
otrl
z
rokavom
,
kakor
ponavadi
,
tako
je
spremljal
Strniško
,
ki
je
šla
po
polju
.
Na
korenišču
se
je
ustavila
in
se
pripognila
.
„
Skopulja
,
“
je
izpregovoril
polglasno
Jok
.
„
Zadnji
korenček
,
kakor
šilo
tenak
,
izpukne
!
Ne
privošči
ga
mišim
.
Čaj
,
prav
ti
je
!
“
Tedaj
je
vstal
in
se
prihuljeno
priplazil
do
hiše
.
Strniška
se
je
sklanjala
in
nakladala
v
cajnico
,
v
gozdu
so
se
hitro
gibali
beli
rokavi
.
Naglo
je
potegnil
iz
kupa
hoste
oklešček
in
ga
prislonil
na
zaprta
vrata
,
se
zavrtel
in
se
splazil
nazaj
v
borovce
.
Srce
mu
je
tolklo
,
da
je
poskakovala
ustnica
v
žepu
,
Strniška
je
plela
in
se
ni
ozrla
.
„
Tako
,
zdaj
sem
pismo
prinesel
—
in
ga
nisem
prinesel
.
“
Skoro
po
vseh
štirih
je
nato
plazil
po
gozdu
,
dokler
ni
bil
čisto
na
varnem
,
potem
je
pa
šel
čez
hrib
proti
Sv.
Antonu
,
da
ga
je
polival
pot
.
Dosti
je
premešetaril
Jok
,
ali
tako
neroden
,
kakor
je
bil
to
pot
pri
Sv.
Antonu
,
ni
bil
še
nikoli
.
Nekdo
mu
je
v
obraz
povedal
,
da
je
pijan
.
„
Naj
pa
bom
,
“
se
je
razhudil
Jok
in
jezno
odšel
iz
hleva
.
„
Naj
le
bom
,
zate
,
če
hočeš
!
Mešetari
naj
ti
,
kdor
hoče
,
jaz
ne
.
Tisto
kravo
kozjo
pa
nesi
štuporamo
v
semenj
!
Le
nesi
jo
.
Jo
boš
nazaj
tudi
prinesel
!
“
Nikamor
več
ni
pogledal
Jok
,
celo
v
krčmo
ne
,
dasi
je
bil
žejen
in
čutara
prazna
.
Domov
ga
je
gnalo
in
čuda
težka
je
bila
njegova
noga
.
Ko
je
pri
Smrekarju
v
temi
otipal
,
da
še
ni
komata
na
kljuki
pred
hlevom
,
se
je
silno
raztogotil
,
in
da
je
bilo
do
Strniške
kakor
do
Plankarja
daleč
,
bi
bil
takoj
odšel
s
pismom
tja
in
bi
ga
bil
vrgel
od
sebe
.
„
Plačaš
mi
ta
pekel
,
plačaš
!
Ne
bom
zastonj
oral
z
vragom
!
“
Tako
je
bentil
,
ko
je
zaslišal
koleselj
.
Ko
je
Smrekar
zagledal
pismo
,
je
napojil
Joka
s
konjakom
in
nič
se
mu
ni
smilila
draga
pijača
.
Mešetar
se
je
pa
opogumil
ob
pijači
in
ni
odjenjal
,
dokler
ni
dobil
za
pismo
stotaka
.
Udarila
sta
—
Jok
je
pijan
zagrčal
.
Tedaj
je
Alena
plašna
potegnila
odejo
čez
glavo
.
Ko
je
Smrekar
posvetil
opitemu
mešetarju
,
ki
se
je
oprijemal
zidu
z
obema
rokama
,
gredoč
po
stopnicah
,
do
vežnih
vrat
,
se
je
Jok
upokončil
pred
njim
in
mu
,
zibaje
se
sem
in
tja
,
zagrozil
:
„
Zapomni
si
,
Smrekar
!
Zaradi
tega
pisma
jaz
ne
bom
trpel
ne
tukaj
,
ne
tamkaj
!
Ti
glej
!
Ti
!
“
Smrekar
je
odklepal
vrata
in
skoro
pahnil
pijanca
skozi
duri
ter
naglo
zaklenil
.
Slišal
je
,
kako
je
zunaj
zahreščalo
po
pesku
.
„
Padel
je
,
falot
!
“
Potem
je
razumel
kletvico
in
rigajoči
:
„
Ti
!
Ti
!
Jaz
nič
!
“
Smrekar
se
je
hitro
obrnil
,
da
ne
bi
slišal
Jokovih
groženj
.
Toda
na
tretji
stopnici
je
že
obstal
.
Svečnik
v
roki
je
trepetal
,
kakor
so
mu
udarjali
sunki
razburjenega
srca
.
Jok
je
grčal
in
klel
,
po
pesku
je
drsalo
in
praskalo
—
in
nato
je
padlo
nekaj
s
težko
težo
—
mešetar
je
pa
zakričal
:
„
Slepar
!
“
Smrekarja
je
streslo
.
„
Izda
me
v
tej
pijanosti
.
“
Postavil
je
svečo
na
tla
in
se
vrnil
k
vratom
.
Z
roko
je
prijel
za
debeli
ključ
,
da
bi
ga
zavrtel
in
pogledal
skoz
vrata
.
„
Ba
,
kaj
mi
more
!
Kdo
bi
verjel
pijancu
!
“
Roka
je
izpustila
ključ
,
zunaj
je
pa
Jok
glasneje
zakričal
:
„
Pomagaj
,
če
ne
,
povem
,
povem
—
“
Smrekar
je
odklenil
in
stopil
k
Joku
,
ki
je
visel
na
vseh
štirih
in
ni
mogel
kvišku
.
Oprijel
ga
je
in
dvignil
z
močno
roko
.
„
Tàk
ne
deri
se
!
Ne
vinarja
ne
zaslužiš
več
,
to
ti
povem
,
če
ne
boš
pameten
.
“
Mešetar
je
godrnjal
in
grgral
.
Vsi
udje
so
mu
odpovedali
,
glava
je
opletala
,
noge
ga
niso
nesle
.
Togotno
ga
je
objel
Smrekar
čez
pas
,
da
je
Jok
zastokal
in
se
ga
oklenil
z
roko
okrog
vratu
.
V
temni
noči
se
je
sramoval
Smrekar
tega
objema
,
da
so
ga
pekla
lica
v
vročici
.
Siloma
je
pol
nesel
,
pol
vlekel
Joka
v
listnjak
in
ga
tamkaj
položil
v
posteljo
.
Ko
se
je
vrnil
v
obednico
,
je
prijel
pismo
,
ki
je
ležalo
na
mizi
,
in
se
skril
v
pisarno
.
Čudovita
sla
ga
je
vlekla
,
da
bi
takoj
odpečatil
pismo
.
Poskusil
je
,
če
bi
se
dalo
odpreti
brez
sledi
.
Toda
dobro
je
držal
klej
in
še
pečat
povrhu
.
Odložil
ga
je
na
mizo
,
prekrižal
roke
na
hrbtu
in
začel
hoditi
po
sobi
gor
in
dol
.
Glava
se
mu
je
povesila
,
v
srcu
je
občutil
grozno
ponižanje
.
Zdelo
se
mu
je
hipoma
,
da
še
visi
pijana
in
umazana
mešetarjeva
roka
na
njegovem
tilniku
in
ostudni
dih
Jokovih
ust
mu
je
plul
v
obraz
.
Hodil
je
naglo
po
sobi
,
pogledal
vselej
na
pismo
,
kadar
je
šel
mimo
mize
,
dasi
ni
krenil
z
glavo
.
Polagoma
se
mu
je
zazdelo
,
da
se
je
pismo
dvignilo
z
mize
in
da
hodi
pred
njim
in
da
ga
vidi
celo
tedaj
,
ko
bi
zatisnil
oči
,
ali
pihnil
luč
:
vedno
pred
njim
belo
pismo
,
na
tilniku
roka
mešetarjeva
,
v
obrazu
pijanski
duh
.
Navsezadnje
se
mu
je
upognil
celo
hrbet
,
da
je
orjak
hodil
,
kakor
oprtan
s
silno
težo
,
izpod
katere
ni
bilo
izhoda
.
„
Vraga
,
kaj
se
mi
blede
?
“
je
izpregovoril
glasno
,
ko
je
z
nogo
zadel
ob
stol
.
Vzravnal
se
je
sredi
sobe
,
pogledal
na
pismo
in
se
nagnil
proti
njemu
.
Roke
so
se
na
hrbtu
sunkoma
razklenile
,
prsti
so
segli
po
listu
—
in
odločno
zlomili
pečat
,
da
so
se
sesuli
drobci
na
mizo
.
Ko
se
je
to
zgodilo
,
se
je
umaknila
mešetarjeva
roka
z
njegovega
tilnika
,
vsa
težka
teža
je
zdrknila
z
njegovih
pleč
in
zmaga
je
sijala
z
oči
,
ki
so
že
letele
po
odprtem
pismu
.
—
„
pettisoč
več
plačamo
vselej
za
Vaše
gozde
,
kakor
jih
plača
Smrekar
.
“
Tak
je
bil
konec
pisma
.
„
Ne
boš
se
redil
,
Taljan
!
Ne
boš
se
!
“
Kakor
skrivnost
in
kakor
zaklad
je
Smrekar
spravil
pismo
in
ga
zaklenil
.
Ko
je
skril
ključ
,
si
je
pomel
roke
in
vsa
moč
se
je
vrnila
v
njegove
žile
.
Kakor
blisk
mu
je
zažarel
načrt
v
glavi
in
vesel
je
bil
načrta
,
da
je
stisnil
pest
in
požugal
Taljanu
.
Požugal
je
tudi
proti
šoli
.
„
Minka
,
pomnila
me
boš
!
“
Nato
je
legel
in
hitro
zaspal
,
kakor
človek
,
ki
se
je
trudno
priboril
do
cilja
.
—
—
Ko
je
Alena
zjutraj
odprla
okno
,
je
sijalo
zunaj
prekrasno
jesensko
jutro
.
Veter
je
rahlo
vlekel
skoz
divjo
trto
pod
njenim
oknom
,
da
so
se
žoltordeči
listi
vsipali
trumoma
na
tla
.
Gozd
na
pobočju
hribov
je
gorel
v
prvih
solnčnih
žarkih
.
Kakor
plameni
se
je
zibalo
ovenelo
listje
.
Le
tuintam
so
stale
sredi
gozda
samotne
smreke
,
ki
so
se
rezko
dvigale
s
črno
obleko
iznad
rumenega
jesenskega
morja
.
Alena
je
obstala
pri
oknu
.
Vsled
snočnega
pisma
,
katero
je
pisala
staršem
,
so
bile
še
vse
njene
misli
in
sanje
v
mestu
,
v
skromni
sobici
,
s
tistim
pustim
razgledom
na
goli
zid
sosednje
hiše
,
od
katere
se
je
odbijal
vsako
jutro
ropot
voz
in
vozičkov
in
šum
pešcev
.
Tu
pa
svečani
pokoj
,
kakor
praznik
,
in
v
pokoju
tiho
šepetanje
,
kakor
molitve
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
je
zaspala
in
se
prebudila
v
pravljici
.
Spomnila
se
je
,
kako
se
je
snoči
kesala
,
ker
ni
razodela
vsega
staršem
,
ker
je
zamolčala
,
kar
je
slutila
o
Smrekarju
.
Tudi
na
to
je
pomislila
,
kako
se
je
skrila
z
glavo
pod
odejo
,
ko
je
zagrčalo
,
tako
ostudno
zagrčalo
v
sosednji
sobi
,
in
jo
je
v
mračni
slutnji
gnalo
nazaj
k
mizi
,
da
bi
odprla
pismo
in
povedala
,
vsaj
nekoliko
povedala
očetu
in
materi
,
morda
samo
namignila
,
da
se
pleto
okrog
nje
čudne
reči
in
da
morda
ne
bo
dolgo
mogla
vzdržati
v
taki
družbi
.
Vse
to
je
premislila
v
trenotku
pri
oknu
.
Ali
danes
ob
tem
solncu
je
ni
bilo
več
strah
in
veselila
se
je
,
da
je
molčala
.
„
Kaj
mi
mar
!
Naj
si
izpijejo
kri
drug
drugemu
,
kaj
mi
mar
!
Samo
dolžnost
,
nič
drugega
,
samo
Viktorček
bo
moja
briga
,
samo
on
in
ne
Smrekar
in
njegove
kupčije
,
ne
Minka
,
ne
Mara
,
ne
Erna
—
in
tudi
ne
—
Brest
.
“
Ob
tem
zadnjem
imenu
se
je
rahlo
razburila
.
Zato
se
je
naglo
obrnila
od
okna
in
segla
po
pismu
,
da
ga
nese
na
pošto
.
„
Preneumno
!
Ali
je
vredno
,
da
se
ga
spominjam
?
Mara
naj
misli
nanj
!
Pa
zabavlja
,
lisica
,
ko
ga
ima
rada
.
“
Alena
je
odšla
na
pošto
,
da
je
še
ujela
postiljona
,
ki
je
imel
že
napreženo
ter
je
lezel
nerodno
na
kozla
,
čepico
hudo
po
strani
.
Po
zajtrku
je
šla
budit
Viktorja
,
ki
se
je
pa
že
gugal
na
lesenem
konju
in
ga
vlekel
za
okuzmano
grivo
.
Viktor
se
je
razveselil
učiteljice
in
pognal
gugalnik
,
da
se
je
zibal
še
v
večjih
nihljajih
.
Potem
je
skočil
s
konja
,
prijel
Aleno
za
roko
in
ji
splezal
v
naročje
,
jo
tesno
objel
in
skočil
spet
na
tla
.
Učiteljica
ga
je
bila
vesela
,
ure
so
potekle
tako
naglo
,
da
so
sedli
takoj
k
obedu
,
ko
sta
nehala
z
učenjem
.
Pri
mizi
je
vladalo
izredno
živahno
razpoloženje
.
Viktor
je
znosil
Aleni
,
karkoli
je
dosegel
sladčic
in
sadja
,
na
krožnik
,
Smrekar
se
je
smejal
in
pil
s
slastjo
več
nego
ponavadi
.
Po
obedu
je
Viktor
sedel
očetu
na
kolena
,
ga
prijel
za
brke
in
zaprosil
:
„
Papa
,
reci
,
da
greva
popoldne
z
Aleno
past
ovčke
!
Reci
,
da
ne
bo
nič
šole
.
“
„
Prosi
gospodično
!
“
se
je
oglasila
mama
.
Viktor
je
pogledal
Aleno
,
prijel
pa
spet
očeta
za
brke
in
rekel
:
„
Ti
ukaži
!
Kar
reci
!
“
„
Če
bova
ovčke
pasla
,
se
ne
bova
nič
naučila
,
“
je
omenila
Alena
,
dasi
ji
je
bil
Viktorjev
nasvet
všeč
.
„
Zakaj
ne
?
Mi
boš
tamkaj
povedala
;
poglej
solnček
!
“
Viktor
je
pokazal
s
prstom
skoz
okno
.
„
Le
pojdita
!
Pride
zima
,
takih
dni
ne
bo
mnogo
!
“
Sin
je
skočil
iz
naročja
očetu
in
takoj
poiskal
klobuk
,
prijel
Aleno
za
roko
ter
vriskaje
odšel
z
njo
v
hlev
po
ovčke
.
„
Alena
,
ob
štirih
bodita
doma
!
Imam
nekaj
nujne
korespondence
!
“
Tako
je
zaklical
Smrekar
skoz
okno
,
odkoder
sta
z
ženo
gledala
za
sinom
in
Aleno
.
Ob
štirih
se
je
Alena
oglasila
v
pisarni
.
Smrekar
ni
delal
;
pri
oknu
je
stal
globoko
zamišljen
.
„
Prosim
,
gospod
Smrekar
!
“
Ta
se
je
ozrl
in
se
ni
mogel
prvi
hip
odtrgati
od
misli
,
v
katere
se
je
bil
zaglobil
.
Zato
jo
je
vprašal
kakor
mehanično
:
„
Kaj
bi
radi
?
“
„
Ker
ste
rekli
zaradi
korespondence
!
“
„
Da
,
da
!
Kako
se
človek
raztrese
.
Čakal
sem
Vas
in
navsezadnje
sem
se
zamislil
in
pozabil
,
kaj
čakam
.
Sedite
!
“
Alena
je
sedla
k
pisalniku
,
si
pripravila
pero
in
ga
pomočila
.
Smrekar
je
narekaval
in
hodil
po
sobi
.
Tri
daljša
pisma
je
napisala
Alena
.
„
Še
tole
,
“
je
rekel
Smrekar
,
„
potem
je
opravljeno
za
danes
!
“
Na
mizo
pred
Aleno
je
položil
kuverto
,
ki
je
bila
drugačne
oblike
,
kakor
druga
pisma
.
„
Samo
naslov
napišite
:
Gospa
Strniška
—
—
—
“
Alena
je
pisala
in
nobena
misel
se
ji
ni
rodila
ob
tem
naslovu
.
Smrekar
ji
je
vzel
izpod
rok
kuverto
in
jo
nesel
v
omarico
.
„
Še
ta
brzojav
:
Kupčija
že
sklenjena
.
Nikar
se
ne
trudite
sem
.
“
Ko
je
Alena
zapisala
,
se
je
ozrla
v
Smrekarja
:
„
Podpis
—
Smrekar
—
kaj
ne
!
“
„
Ne
,
ne
,
ne
,
“
je
hitel
on
,
„
podpišite
Strniško
—
!
“
Alena
je
že
zastavila
pero
,
ki
je
pa
nenadoma
obtičalo
.
Obrnila
se
je
proti
Smrekarju
in
uprla
vanj
oči
.
„
Strniško
naj
podpišem
?
“
„
Strniško
,
da
!
Kaj
pa
oklevate
?
“
Smrekar
ni
mogel
zakriti
razburjenosti
.
Alena
je
odložila
pero
,
ga
pravzaprav
vrgla
na
mizo
in
vstala
.
„
Ne
,
tega
ne
podpišem
!
Gospod
Smrekar
,
jaz
nič
ne
vem
in
nič
nočem
vedeti
in
nič
mi
ni
mar
—
toda
tega
ne
podpišem
,
ker
se
mi
zdi
...
“
Smrekarjev
obraz
se
je
čudno
izpremenil
.
Iz
potez
je
gledala
zločest
,
počasi
se
mu
je
lice
skremžilo
,
dokler
ni
bušil
iz
njega
smeh
,
ne
smeh
,
pravi
krohot
.
„
Zdi
—
zdi
—
kaj
se
Vam
zdi
?
A
?
Kaj
?
“
„
Da
to
ni
vse
po
pravici
!
“
Smrekar
je
obmolknil
in
jo
pogledal
s
pogledom
,
pred
katerim
je
Alena
vztrepetala
.
„
Da
to
ni
vse
po
pravici
?
“
Spet
se
je
zakrohotal
s
tako
votlim
smehom
,
da
je
groza
grmela
iz
njega
.
„
Da
to
ni
vse
po
pravici
?
—
Torej
Vi
,
ki
jeste
moj
kruh
,
ki
bi
brez
te
službe
morda
stradali
letoindan
,
Vi
ste
prav
taki
,
kakor
vsi
—
drugi
,
kakor
Minka
.
Vse
—
tujcu
!
Če
pa
domač
človek
skuša
ujeti
nekaj
zaslužka
,
ste
vsi
zoper
njega
!
Torej
Taljan
,
ti
se
redi
,
Smrekar
,
ti
stradaj
—
samo
nas
pasi
in
redi
!
“
„
Gospod
Smrekar
!
“
Alena
je
kriknila
,
čelo
se
ji
je
omračilo
,
kakor
nikoli
,
ustnice
je
krčevito
stiskala
,
ki
so
ji
kljubtemu
trepetale
in
drhtele
.
Smrekar
je
stopil
pred
njo
,
prekrižal
roke
na
prsih
in
ji
z
orjaškim
telesom
zagradil
pot
,
ker
je
slutil
,
da
namerava
planiti
iz
sobe
.
„
Da
,
moje
škode
bi
se
veselili
,
da
!
Pa
se
je
ne
boste
!
Sem
že
poskrbel
,
da
se
je
ne
boste
!
“
„
Gospod
Smrekar
,
“
je
ponovila
Alena
,
„
jaz
sem
že
povedala
,
da
nič
ne
vem
,
da
mi
ni
nič
mar
—
“
„
Da
nič
ne
vem
,
“
ji
je
presekal
besedo
Smrekar
.
„
Vse
veste
,
smete
tudi
vedeti
—
vedeti
zase
—
zase
—
ker
ste
naša
,
naša
!
Ali
Vam
nisem
povedal
—
in
če
ne
veste
,
Vam
povem
še
enkrat
—
in
povem
tudi
to
,
da
ste
napisali
naslov
na
Strniško
za
tisto
pismo
,
ki
sem
ga
sam
jaz
prestregel
—
zato
prestregel
,
da
se
ne
bo
redil
Taljan
.
“
„
To
je
krivica
.
—
Vi
ste
—
Vi
ste
—
“
Alena
je
težko
dihala
,
besede
so
se
ji
trgale
iz
ust
—
„
Pustite
me
—
dajte
kuverto
nazaj
—
“
Smrekar
je
stopil
bliže
do
nje
.
„
Le
recite
,
kar
recite
:
Slepar
—
slepar
!
“
„
Slepar
!
“
je
kriknila
Alena
in
solze
so
ji
stopile
v
oči
.
„
Torej
ste
pomagali
sleparju
tudi
Vi
—
pomagali
—
razumete
?
Črno
na
belem
je
Vaša
pisava
—
torej
—
“
In
spet
se
je
zakrohotal
ter
jo
gledal
z
divjim
pogledom
,
da
je
Alena
onemogla
in
se
sesedla
na
stol
.
Ko
se
je
Alena
pod
težo
Smrekarjeve
grožnje
sesedla
na
stol
,
se
je
Smrekar
vseeno
prestrašil
.
Divji
pogled
in
takisto
divji
krohot
je
zatajil
in
se
sklonil
do
Alene
,
ki
je
ihtela
na
stolu
in
si
zakrivala
obraz
.
„
Gospodična
,
gospodična
,
ne
bodite
taki
,
ne
bodite
nespametni
!
“
jo
je
izkušal
nerodno
tolažiti
in
miriti
.
„
Le
čemu
jokate
?
Kaj
če
rečem
v
jezi
in
Vam
grozim
!
—
Saj
ne
razumete
!
To
je
kupčija
,
in
če
kak
desetak
pridobim
,
verujte
,
da
zanj
izgubim
stotak
,
ker
sem
predober
,
prezaupljiv
.
—
A
Vi
ne
poznate
sveta
,
ne
poznate
ga
.
—
Zato
molčite
in
se
ne
brigajte
več
za
to
.
Je
tako
najbolje
za
Vas
—
.
“
„
Za
Vas
,
za
Vas
je
najbolje
,
“
je
dvignila
Alena
glavo
in
se
ozrla
vsa
objokana
v
Smrekarja
.
Jeza
ji
je
gledala
iz
solz
.
„
Za
oba
,
res
,
vendar
za
Vas
bolj
nego
zame
.
Le
izdajte
,
trma
!
Kaj
,
če
plačam
par
stotakov
,
mar
mi
je
!
Na
Vas
pa
pade
madež
,
ki
Vam
utegne
snesti
kruhek
—
kruhek
—
,
to
je
drugačna
stvar
—
.
“
Aleni
so
se
vsule
solze
vnovič
po
licih
,
vstala
je
in
omahovaje
šla
iz
sobe
.
Smrekar
se
ji
je
umaknil
in
ji
ni
branil
.
Dobro
uro
je
prežedela
Alena
sama
,
preden
se
je
toliko
umirila
,
da
je
šla
odpovedat
Smrekarici
večerjo
.
Nato
je
takoj
šla
v
sobo
in
vrata
za
seboj
zaklenila
.
Pri
večerji
je
Smrekarica
hitro
opazila
,
da
je
mož
razburjen
in
slabe
volje
.
Kdor
ga
ni
poznal
,
bi
bil
sodil
drugače
.
Zakaj
Smrekar
je
bil
izredno
glasan
,
kakor
bi
hotel
prevpiti
samega
sebe
.
Smejal
se
je
hrupno
,
smejal
malenkostim
,
ki
niso
bile
smeha
vredne
.
Vino
je
točil
pomalem
v
kozarec
in
izpival
pogosto
ter
posrebaval
kaplje
z
dna
.
Stol
mu
ni
bil
všeč
.
Dvakrat
ga
je
zamenil
z
drugim
.
Ali
vsak
,
se
mu
je
zdelo
,
da
se
guglje
in
škriplje
.
Servieta
mu
je
padala
na
tla
in
gonil
je
Viktorčka
,
da
jo
je
pobiral
.
Drugekrati
serviete
niti
razgrnil
ni
.
Smrekarica
je
parkrat
vprašala
,
če
misli
prodati
voli
,
ker
se
je
oglasil
mesar
,
če
bi
izorali
praho
tudi
na
korenjišču
.
„
Naredi
,
kar
hočeš
,
“
je
zamahaval
z
roko
.
„
Kaj
me
briga
!
Moram
res
za
vsak
prazen
nič
skrbeti
sam
?
Viktor
,
poberi
!
“
Kakor
bi
nalašč
izpuščal
servieto
na
tla
.
Šele
po
večerji
je
vprašal
naglo
,
kakor
bi
se
ne
bil
prej
domislil
:
„
Kaj
je
z
Aleno
?
Zakaj
je
ni
večerjat
?
“
„
Toži
,
da
jo
boli
glava
.
Oprostila
se
je
.
Je
bila
res
bleda
.
“
„
Glava
,
glava
!
Od
česa
neki
?
Gosposka
bolezen
!
Ko
bi
le
en
dan
nosila
moje
skrbi
,
bi
ji
glava
počila
!
“
„
Morda
je
preoster
zrak
,
ker
ga
še
ni
vajena
.
“
„
Preoster
zrak
,
seveda
,
preoster
—
.
“
Smrekar
je
začel
bobnati
po
mizi
s
težkimi
prsti
in
je
umolknil
.
Viktorček
se
je
splazil
kradoma
v
svojo
sobico
in
se
lotil
igrač
,
mati
je
odšla
v
kuhinjo
,
da
je
ostal
Smrekar
sam
.
„
Preoster
zrak
—
“
se
je
sarkastično
nasmehnil
Smrekar
in
bobnal
dalje
in
razmišljal
...
Alena
je
ležala
tedaj
na
postelji
oblečena
.
Trudnost
jo
je
objemala
,
vse
misli
so
bile
zbegane
in
izmed
vseh
je
videla
pred
seboj
samo
eno
in
ta
je
klicala
:
Stran
,
stran
—
odtod
!
Čezdalje
bolj
je
ta
glas
zamiral
in
jo
vabil
kakor
iz
daljave
,
dokler
ni
v
krogotoku
razburjenih
misli
utihnil
še
ta
.
Alena
je
zaspala
.
Tiha
noč
je
že
bila
,
mesečina
je
svetila
skoz
okno
,
ko
se
je
prebudila
.
Naglo
je
sedla
na
postelji
,
si
pomela
oči
,
jih
zopet
zaklopila
in
roke
sklenila
v
naročju
.
Poizkusila
si
je
priklicati
v
spomin
dogodek
,
ki
jo
je
tako
silno
razburil
.
Ko
ga
je
gledala
mirno
v
svoji
duši
,
se
je
začudila
,
zakaj
da
je
jokala
in
zakaj
se
je
razburjala
.
Spanec
jo
je
pokrepčal
,
da
je
vse
tisto
,
kar
jo
je
prej
navdajalo
z
grozo
,
kar
se
ji
je
zdelo
nekaj
velikega
,
kakor
breme
,
ki
jo
tišči
k
tlom
,
da
je
vse
tisto
ginilo
v
preteklosti
,
se
manjšalo
in
tonilo
,
kakor
dogodek
,
ki
mine
in
ga
ne
pomnimo
več
.
Pogumna
je
stopila
s
samozavestnim
korakom
po
sobi
,
prižgala
luč
in
sedla
k
mizi
.
Minula
je
že
polnoč
.
Še
enkrat
je
nadrobno
preudarila
vse
,
kar
se
je
dogodilo
.
Mirno
je
spoznala
,
da
pravzaprav
ni
vedela
in
da
ni
imela
vzroka
,
zakaj
se
je
razburila
zaradi
naslova
,
ki
ga
je
napisala
Strniški
.
Kljubtemu
ji
je
bilo
jasno
,
da
je
njen
očitek
živo
zadel
Smrekarja
;
sam
se
je
ujel
in
izdal
,
da
hodi
krivično
pot
.
Čemu
bi
ji
sicer
grozil
in
se
izgovarjal
?
—
Pretehtavala
je
,
ali
naj
molči
in
skrivaj
zasleduje
spletko
,
ali
naj
komu
razodene
to
,
kar
je
pravzaprav
bolj
slutila
,
nego
jasno
vedela
.
Najbolj
jo
je
mikalo
,
da
bi
povedala
Minki
in
bi
zedinjeni
prestrigli
niti
,
če
resnično
vežejo
hudobne
naklepe
.
Mikalo
jo
je
—
in
vendar
je
oklevala
tako
dolgo
,
da
se
je
je
lotila
dremavica
in
je
zaspala
brez
sklepa
in
načrta
.
Ko
je
drugi
dan
sedla
Alena
k
obedu
,
ji
je
bilo
tesno
pri
srcu
.
Na
Smrekarja
se
še
ozreti
ni
upala
,
dasi
jo
je
on
dražil
zaradi
glavobola
in
koledoval
o
gosposkih
boleznih
,
o
mehkih
ljudeh
in
iztegal
ob
tem
težki
roki
,
kakor
bi
s
kretnjami
razkazoval
svoje
zdravje
.
„
Tudi
na
kmetih
niso
vsi
taki
,
“
je
poizkušala
ugovarjati
Alena
.
„
Res
je
,
“
ji
je
pomagala
Smrekarica
.
„
Štefan
,
le
poglej
,
koliko
ječavcev
je
samo
v
naši
fari
.
Vsak
dan
kdo
pristoka
in
priberači
k
nam
,
ves
sušičast
in
izhiran
.
Ni
vsak
tako
srečen
,
kot
si
ti
,
tak
hrast
!
“
„
Jaz
bom
tudi
hrast
,
kakor
ata
,
še
večji
!
“
Tako
se
je
oglasil
Viktorček
in
splezal
na
stol
in
bi
bil
zlezel
še
na
mizo
ter
stopil
med
krožnike
,
da
ga
ni
zadržala
Alena
.
„
Tako
je
!
Fant
bodi
,
Viktor
,
možak
,
ne
pa
cmeravec
in
kisavec
!
“
Oče
se
je
od
srca
smejal
otroku
,
ki
je
stal
na
stolu
,
krilil
z
rokama
in
stiskal
pesti
.
Aleno
je
to
dražilo
,
da
je
bilo
čelo
vse
v
gubicah
,
in
je
nož
parkrat
zaškripal
na
krožniku
,
ker
je
jezno
pritiskala
nanj
.
„
Ne
bodi
nedostojen
in
sedi
,
“
je
trdo
velela
Viktorju
,
in
ker
ni
takoj
ubogal
,
je
odložila
nož
—
ter
dečka
potegnila
ob
suknjiču
s
stola
.
Takrat
se
je
ozrla
nehote
na
Smrekarja
,
njune
oči
so
se
ujele
.
On
je
bral
v
Aleninih
očitajoči
krik
:
Slepar
!
—
ona
je
čutila
v
njegovih
ciničen
smeh
in
iz
njega
zaničljivo
porogo
:
Kruhek
,
kruhek
!
Oba
sta
oči
naglo
povesila
.
Smrekar
je
prijel
za
kozarec
in
pil
,
Alena
je
pogledala
Viktorja
,
ki
se
je
kujal
in
užaljen
vihal
šobico
.
„
Jej
,
“
ga
je
silila
mati
,
„
jej
,
ko
ti
ni
nič
sile
.
Prav
je
naredila
gospodična
!
Čemu
bi
kvaril
stol
?
“
Aleno
je
sedaj
ujezil
še
Viktor
.
Nalašč
mu
ni
hotela
prigovarjati
,
naj
je
in
se
ne
kuja
,
da
bi
kljubovala
očetu
bolj
nego
sinu
.
Po
obedu
niso
posedeli
.
Smrekar
si
je
naročil
črne
kave
v
pisarno
,
češ
,
da
ima
dosti
posla
,
in
takoj
odšel
.
Viktor
se
je
izmuznil
,
še
vedno
nergav
,
v
sobo
in
jezno
gospodaril
nad
lesenim
konjem
.
„
Ah
,
te
večne
skrbi
!
Ugonobe
nas
,
gospodična
!
“
Tako
je
omenila
Aleni
Smrekarica
,
ko
je
spravljala
z
mize
.
Alena
se
je
ozrla
vanjo
.
V
besedi
je
bila
resnična
skrb
,
toda
Alena
ni
mogla
verjeti
,
ker
ni
hotela
,
in
je
sodila
njo
tako
kakor
njega
.
„
Hinavska
fraza
,
“
je
pomislila
,
ko
je
lupila
jabolko
.
Zato
je
rekla
malomarno
:
„
Skrbi
?
—
Kdo
jih
nima
?
“
Smrekarica
je
čutila
želo
v
odgovoru
.
„
No
,
Vaše
so
posebno
težke
,
“
je
odvrnila
Smrekarica
pikro
in
odšla
s
krožniki
.
Aleni
se
je
za
hip
dobro
zdelo
,
da
jo
je
zbodla
.
Ali
takoj
se
je
kesala
in
vzela
z
mize
kozarce
ter
jih
nesla
za
njo
v
kuhinjo
.
Tam
je
stal
pred
družinsko
mizo
Smrekar
in
glasno
dajal
povelja
poslom
.
Ko
je
vstopila
Alena
,
je
premolknil
,
jo
gospodarski
premeril
in
nato
spet
nadaljeval
.
Aleni
se
je
zdelo
,
da
jo
je
ta
pogled
vprašal
:
Kaj
se
vtičeš
med
nas
,
ko
nočeš
biti
naša
?
Zato
se
je
naglo
obrnila
in
odšla
.
Popoldne
sta
se
uri
pri
pouku
grozno
vlekli
.
Viktor
je
bil
še
vedno
užaljen
,
Alena
pa
kaj
malo
razpoložena
za
pouk
.
Čutila
je
dobro
,
da
je
iskrenost
in
veselje
zlagano
,
da
bi
najrajši
prijela
dečka
za
lase
in
ga
kaznovala
,
samo
da
bi
si
oteščala
notranje
vznemirjenje
.
Težko
je
pričakala
konca
in
se
vrlo
zatajevala
obe
dolgi
uri
,
med
katerima
ji
je
kljuvalo
v
dušo
,
kar
ji
je
bil
oponesel
Smrekar
:
Kruhek
,
kruhek
!
Domislila
se
je
Minke
,
ki
ji
je
govorila
o
delu
,
o
bremenu
,
ki
ne
vpraša
:
ugodno
ali
neugodno
,
priložno
ali
nepriložno
.
Zato
je
sklenila
,
da
jo
takoj
obišče
in
ji
vse
razodene
.
Po
pouku
je
vprašala
Viktorja
,
če
bi
šla
k
ovčkam
.
„
Nak
,
“
je
rekel
Viktor
.
„
Zato
,
ker
si
huda
!
“
Zagrabil
je
klobuk
in
ubežal
pred
njo
iz
sobe
.
Aleni
je
bilo
všeč
,
da
ni
deček
silil
z
njo
,
ali
vendar
jo
je
zabolelo
.
Čuden
stud
do
te
hiše
se
ji
je
porajal
in
krik
prejšnjega
večera
se
je
oglasil
nenadoma
:
Stran
—
stran
odtod
!
V
tem
hipu
je
tembolj
zahrepenela
po
nekom
,
da
mu
pove
in
potoži
,
da
ga
vpraša
za
svet
.
Gnalo
jo
je
iz
hiše
,
kjer
so
se
dvignili
nenadoma
strahovi
,
polni
mrkih
pogledov
,
brez
prijaznosti
in
brez
ljubezni
.
Kakor
brez
volje
,
vsa
nemirna
in
boječa
,
je
šla
po
stopnicah
in
krenila
proti
šoli
.
Bilo
ji
je
,
da
bi
se
razjokala
in
ni
vedela
,
ali
od
jeze
ali
od
žalosti
.
Ko
je
srečala
na
poti
Viktorjeve
ovčke
,
ki
jih
je
gnal
pastir
s
kravami
vred
na
pašo
,
so
ovce
obstale
in
jo
gledale
s
plašnimi
očmi
.
Nato
so
meketaje
zbežale
za
pastirjem
.
„
Tudi
ovce
se
me
ogibajo
,
tudi
te
vedo
,
da
nisem
in
nočem
biti
Smrekarjeva
.
“
Domišljija
se
ji
je
razburjala
,
čutila
je
,
da
ji
srce
nemirno
utriplje
in
da
ji
korak
beži
,
kakor
preganjani
.
Pred
njo
se
je
dvignila
bela
stena
šolskega
poslopja
,
da
ni
vedela
,
kdaj
.
Siloma
je
ustavila
nogo
,
da
ni
vsa
zasopla
prestopila
praga
in
povedala
Minki
z
vzrujano
grozo
,
kako
se
je
zgodilo
nekaj
strašnega
.
Ko
se
je
oddihala
,
da
se
umiri
in
uredi
misli
,
so
se
iz
šole
vsuli
dečki
.
Dokler
jih
je
gledalo
učiteljevo
oko
,
so
šli
paroma
.
Potem
so
se
hitro
zaprašili
v
tek
,
klobuki
so
frčali
po
zraku
,
torbice
odletavale
na
plečih
in
vsa
dolina
se
je
smejala
z
deškimi
glasovi
.
Tekli
so
veselo
vriskajoč
mimo
Alene
,
da
se
je
morala
ustaviti
in
se
umakniti
ob
poti
.
In
ta
deški
smeh
je
ni
razsrdil
,
kakor
klic
vesele
moči
jo
je
predramil
,
da
se
je
zasmejala
še
ona
in
kot
bi
s
krepko
roko
pretrgala
polo
,
na
kateri
je
bila
pisana
tožba
o
strahovih
in
grozi
,
se
je
okrenila
in
izginila
mimo
šole
v
gozdiču
.
„
Ne
,
nalašč
ji
ne
povem
.
Nisem
otrok
,
ki
pribeži
k
materi
,
ker
se
je
zbodel
v
prstek
.
Ne
,
danes
že
ne
.
Kaj
mi
mar
!
“
Pobrala
je
šibo
,
ki
jo
je
pustil
pastir
sredi
steze
,
in
začela
udarjati
z
njo
po
orumenelem
listju
,
da
se
je
vsipalo
z
grmov
.
Brez
cilja
je
hodila
po
gozdu
,
lice
ji
je
rdelo
,
in
preden
se
je
zavedela
,
je
legal
mrak
na
gozd
.
Ko
se
je
vsa
razigrana
bližala
Smrekarjevi
hiši
,
jo
je
hipoma
zopet
objelo
kakor
strah
in
stud
.
Toda
nič
več
ni
klonila
pred
to
temno
senco
.
Zapela
je
in
pevajoč
šla
po
stopnicah
.
„
Kako
bo
pri
večerji
,
“
je
pomislila
.
—
„
Kaj
mi
mar
,
“
je
rekla
odločno
,
si
popravila
lase
in
šla
v
obednico
.
Viktor
se
ni
več
kujal
.
Takoj
ji
je
splezal
v
naročje
in
ji
pravil
,
kako
jo
je
klical
in
iskal
vseokrog
—
in
se
mu
ni
hotela
oglasiti
.
Smrekar
je
bil
dobre
volje
in
takisto
ona
.
Aleni
se
je
zdelo
,
da
je
bil
večer
tako
prijeten
kakor
še
nikoli
.
„
Prazni
strahovi
!
“
se
je
veselo
zasmejala
v
sobi
in
takoj
zaspala
.
Preteklo
je
nekaj
dni
.
Smrekar
ni
Alene
nič
več
poprosil
,
da
bi
mu
pisala
trgovska
pisma
.
Dasi
ji
je
bilo
to
pogodi
,
ji
je
vseeno
vzbujalo
sumnje
in
strah
,
katerega
se
ni
mogla
docela
otresti
.
Slišala
je
tudi
,
da
je
tuintam
prišel
Jok
k
Smrekarju
.
Toda
pred
njo
se
ni
pojavil
in
nikdar
več
nista
govorila
s
Smrekarjem
drugače
kakor
na
samem
.
Kolikokrat
si
je
ponavljala
:
„
Kaj
mi
mar
!
“
Ali
vselej
je
čutila
,
da
ji
je
mar
,
da
jo
stvar
tem
bolj
zanima
,
čim
bolj
jo
prikrivajo
pred
njo
.
Dasi
ji
ni
Smrekar
niti
z
besedico
žugnil
,
dasi
je
bil
prijazen
kot
le
kaj
,
se
je
vendar
zagrizla
vanjo
radovednost
tako
globoko
,
da
je
po
dolgem
razmišljanju
sklenila
:
„
S
Strniško
se
snidem
!
Tam
izvem
vse
.
Pomagati
mi
mora
Minka
!
“
Kakor
pozdrav
v
slovo
je
sijalo
solnce
,
ko
so
se
napotile
popoldne
Alena
,
Minka
in
Mara
proti
Marevževcu
.
Previdno
jih
je
izvabila
Alena
na
izprehod
,
ne
da
bi
katera
le
količkaj
slutila
,
kaj
so
njeni
cilji
in
nameni
.
„
Pozdravljen
,
solnček
,
pozdravljen
za
slovo
!
“
je
vzklikala
vesela
Mara
,
snela
slamnik
in
si
ga
pripela
ob
pas
.
„
Le
obsij
me
,
saj
ni
več
daleč
blato
in
brozga
in
megla
,
ko
se
zaližemo
v
sobe
kakor
polži
.
Ah
,
krasen
poklic
,
kajne
,
Alena
!
“
„
Je
več
bridkosti
v
njem
,
kakor
sem
sanjala
v
Ljubljani
.
“
„
Več
bridkosti
?
Ne
več
—
sama
suha
bridkost
in
nič
drugega
,
puščoba
in
dolgčas
,
da
bi
ga
prodajale
na
kilometre
!
“
„
Jaz
se
veselim
zime
!
Ko
ob
takih
dneh
delam
kakor
za
stavo
,
začne
pošteno
mesti
okrog
oken
,
to
je
zame
užitek
.
Ko
dovršim
delo
za
Miklavža
,
imam
že
drug
načrt
za
zimo
.
“
„
Ah
,
Minka
,
ti
in
tvoji
načrti
!
“
„
Povejte
,
mene
zanimajo
!
“
je
prosila
Alena
.
„
Najprvo
predlagam
,
da
bomo
bolj
iskrene
:
tikajmo
se
!
“
Vse
so
bile
s
tem
predlogom
zadovoljne
in
so
si
segle
v
roke
.
„
Torej
suha
bratovščina
,
“
se
je
zasmejala
Mara
in
stisnila
roko
Aleni
.
„
Toda
prvega
vaju
povabim
na
punš
.
Takega
vama
napravim
,
da
se
še
tebi
,
Minka
,
otaja
zmrzlo
srce
.
“
„
Dobro
!
Ali
ne
samo
prvega
.
Določimo
vsak
teden
čajni
večer
!
“
„
Izvrstno
!
Živeli
čajni
večeri
!
“
Mara
je
zamahnila
s
solnčnikom
.
„
Toda
naprej
ti
povem
,
Minka
,
da
ne
bomo
puste
pri
teh
večerih
.
Jaz
,
postavim
,
bom
govorila
o
sami
ljubezni
in
zabavljala
na
vse
tiste
,
ki
so
si
izmislili
naš
imenitno
dolgočasni
poklic
.
“
„
Pri
večerih
bo
vladala
republika
!
“
„
Čeprav
anarhija
,
“
se
je
zasmejala
Minka
.
„
Sedaj
pa
moj
načrt
,
Alena
!
Mara
ga
itak
ne
bo
poslušala
.
“
„
Bom
ga
,
toda
vem
,
da
bo
gorela
iz
njega
požrtvovalna
ljubezen
do
domovine
!
Le
pridiguj
!
“
„
Moj
načrt
je
ta
:
Za
dekleta
,
ki
so
že
iz
ponavljalne
šole
,
otvorim
tečaj
za
gospodinjstvo
.
“
„
Za
gospodinjstvo
?
“
sta
se
zavzeli
obe
hkrati
.
„
Da
,
za
gospodinjstvo
.
Prečitala
sem
nekaj
izvrstnih
del
,
kako
skrbe
za
izobrazbo
ženstva
drugod
.
Zakaj
bi
pri
nas
ne
?
“
„
Seveda
naj
skrbe
tudi
pri
nas
!
Kdo
trdi
,
da
smo
zoper
izobrazbo
—
ali
,
da
bi
se
ubijale
me
,
ko
imamo
šole
že
preko
grla
,
no
,
hvala
lepa
za
take
načrte
.
In
zastonj
povrhu
!
Minka
,
lepo
te
prosim
,
ne
nori
!
“
„
Sodim
,
da
to
delo
ne
bo
zastonj
!
Narod
bo
žel
od
te
setve
!
“
„
Narod
,
narod
,
ti
in
tvoj
narod
!
Brr
!
Kar
začni
po
Prešernovo
:
Gosence
kaj
na
repo
var
’
je
,
kak
prideljuje
se
krompir
najbolji
!
Alena
,
ne
pohujšaj
se
nad
socialistom
!
“
„
Da
bi
mogla
biti
resnični
socialist
in
pohujšati
vse
—
vse
!
“
Minki
so
se
svetile
oči
v
navdušenju
.
„
Poglejta
,
tu
smo
pri
krasnem
sadovnjaku
.
Zimska
jabolka
odtrgavajo
.
Vidita
,
ta
vrt
je
delo
moža
,
ki
je
bil
socialist
,
preden
se
je
svet
tega
imena
zavedal
.
Z
rovnico
,
z
nožem
in
cepiči
je
hodil
od
vrta
do
vrta
.
In
danes
blagoslavlja
fara
njegov
spomin
!
Da
,
da
,
blagoslovljeno
tvoje
ime
,
ti
revni
,
prvi
vaški
učitelj
!
“
„
Alena
,
Minka
že
pridiguje
!
Sedaj
sva
izgubljeni
!
Poslušaj
,
solnce
,
in
se
ustavi
na
svoji
poti
!
“
Mara
je
iztegnila
roko
proti
nebu
.
„
Mara
,
strahovito
si
poredna
!
Meni
se
zde
Minkine
ideje
izvrstne
.
Samo
vsaka
ni
da
bi
jih
izvajala
!
“
„
Tole
je
ideja
zame
,
“
se
je
zasmejala
Mara
navihanski
in
pokazala
s
solnčnikom
po
cesti
.
Oddaleč
so
zagledale
popotnika
v
gosposki
suknji
.
Njegova
hoja
je
bila
prožna
in
mladeniška
.
Pojav
kulturne
moške
obleke
je
bil
v
samotni
dolini
tak
dogodek
,
da
so
vse
tri
umolknile
in
opazovale
prihajajočega
.
„
Tisti
Taljan
je
,
ki
kupuje
od
Strniške
,
“
je
prva
izpregovorila
Alena
.
„
Agent
,
“
je
omenila
malomarno
Minka
,
ki
je
sicer
niso
užalile
besede
Marine
,
ali
je
bila
vendar
nekoliko
potrta
,
ker
ni
mogla
dati
duška
čustvom
,
ki
so
ji
polnila
srce
.
„
Ni
Taljan
in
ni
agent
!
Poglejta
,
pozdravlja
!
“
Popotnik
je
resnično
zamahnil
s
klobukom
,
kakor
v
pozdrav
.
Zdelo
se
jim
je
celo
,
da
se
je
podvizal
,
odkar
jih
je
zagledal
.
„
Tvoja
ideja
ti
gre
naproti
,
“
je
ponagajala
Minka
Mari
,
ki
je
napeto
vpirala
oči
v
popotnika
.
Toda
Mara
je
vzkliknila
,
preden
je
Minka
dokončala
stavek
:
„
Brest
!
“
Vse
tri
so
obstale
.
Mara
je
razpela
solnčnik
in
zakrožila
z
njim
nad
glavo
.
Popotnik
je
snel
vnovič
klobuk
in
zamahnil
z
njim
v
pozdrav
.
„
Brest
!
“
je
vzkliknila
zopet
Mara
in
tako
zardela
,
da
je
takoj
opazila
Alena
.
Ali
čutila
je
tudi
sama
,
da
ji
je
v
lice
zavalovila
kri
.
„
Čeden
študent
!
V
par
dneh
je
dovršil
semester
.
“
Tako
je
Bresta
hladno
obsodila
Minka
,
kateri
je
bilo
tako
očitno
navdušenje
obeh
tovarišic
zaradi
dijakovega
prihoda
sila
odveč
.
Alena
in
Mara
sta
se
ob
Minkini
pikri
opazki
spogledali
.
Druga
drugi
sta
brali
z
obraza
,
kar
bi
bili
radi
obe
zabrisali
.
„
Briga
me
njegov
semester
!
Nekaj
zabave
bo
vendarle
z
njim
.
Za
silo
je
dober
!
“
Tako
je
izkušala
prikriti
rdečico
Mara
.
„
Egoistka
!
“
je
zamrmrala
Minka
.
„
Ne
sodimo
,
“
ga
je
opravičevala
Alena
.
„
Bržkone
ima
vzrok
,
da
se
je
vrnil
tako
hitro
z
Dunaja
.
“
Nato
so
vse
utihnile
.
Na
trdi
cesti
so
se
že
čule
Brestove
stopinje
.
Vse
tri
so
pridržavale
korake
,
kakor
bi
lagodno
šetale
in
bi
mu
hotele
dokazati
,
da
mu
ne
gredo
naproti
.
Aleni
se
je
ob
prvem
Marinem
vzkliku
,
da
prihaja
Brest
,
porodila
misel
,
ki
se
je
dvigala
,
čezdalje
krepkeje
,
čim
bolj
se
je
krajšala
razdalja
med
njo
in
Brestom
:
„
Brest
je
filozof
,
Brest
je
mož
—
njemu
vse
razodenem
,
kaj
se
godi
pri
Smrekarjevih
.
On
je
domačin
,
pozna
Smrekarja
,
pozna
razmere
.
Da
,
samo
on
!
Kakor
nalašč
,
da
je
prišel
.
“
In
želja
,
ki
je
bila
porojena
iz
strahu
in
prerojena
v
radovednosti
,
je
zorela
v
koprnenje
,
ki
v
Brestu
ni
iskalo
ne
častilca
,
ne
družabnika
,
ampak
samo
duše
,
ki
bi
ji
ob
tej
stiski
izpregovorila
pametno
besedo
.
„
Klanjam
se
!
Pozdravljene
,
gospice
!
“
Še
nekaj
korakov
oddaljen
je
Brest
obstal
,
snel
z
elegantno
kretnjo
klobuk
in
se
priklonil
.
„
Čeden
študent
,
gospod
Brest
!
Hitro
ste
dovršili
semester
!
“
Mara
je
nalašč
ponovila
,
kar
mu
je
očitala
prej
Minka
.
„
Gospodična
Mara
,
nepoboljšljiva
nagajivka
!
“
Brest
ji
je
segel
v
roko
.
„
In
gospodična
Trpotčeva
?
Kako
Vam
ugaja
,
če
dovolite
,
pri
nas
?
“
Tudi
Aleni
je
podal
roko
in
ji
vprašujoče
pogledal
v
oči
,
kakor
bi
iskal
,
če
je
slika
,
kakor
jo
je
nesel
s
seboj
v
duši
od
prvega
srečanja
,
resnična
ali
ne
.
„
Pa
gospodična
socialistka
?
Kaj
delate
?
“
„
Norim
,
trdi
Mara
.
“
„
To
se
pravi
,
da
ne
hodite
po
prostoizvoženem
kolovozu
—
in
o
človeku
,
ki
hodi
ženialna
nova
pota
,
so
trdili
že
klasiki
,
da
nori
!
Sodba
gospodične
Mare
Vam
je
v
čast
!
“
„
Hinavček
kavalirski
!
“
mu
je
požugala
Mara
.
„
Povejte
,
kaj
Vas
je
prignalo
tako
naglo
nazaj
.
Vam
je
bilo
dolgčas
na
Dunaju
?
“
Mara
je
ob
tem
prijela
tesno
Aleno
okrog
pasu
,
da
je
z
dejanjem
dokončala
,
kar
ni
hotela
z
besedo
.
Brest
je
opazil
,
da
ga
draži
Mara
z
Aleno
,
pa
se
je
potajil
.
„
Naloga
,
gospodične
,
naloga
!
Saj
veste
,
da
sem
že
o
počitnicah
delal
—
in
da
mi
je
treba
od
lakote
do
kruha
.
Teče
peto
leto
.
Tovariš
mi
je
preskrbel
virov
—
in
zato
sem
jo
pobral
takoj
z
zabojem
knjig
proti
domu
.
Letos
upam
,
da
dovršim
.
—
Ali
oprostite
,
da
Vas
zadržujem
.
Kam
ste
namenjene
?
“
„
Do
Marevževca
,
da
si
ogledam
okolico
,
dokler
je
še
kaj
vremena
,
“
mu
je
pojasnjevala
Alena
.
„
Do
Marevževca
?
Potem
se
oglasite
pri
Strniški
.
Smrekar
in
Jok
barantata
,
da
se
razlega
skoz
okna
na
cesto
.
In
iz
buteljk
pijo
,
da
od
mize
teče
.
“
„
Kaj
ni
Strniška
dobila
pisma
?
“
je
vprašala
Alena
tako
naglo
in
razmišljeno
,
da
bi
se
bila
skoro
ugriznila
v
ustnico
.
„
Pisma
?
Ne
razumem
,
gospica
?
To
je
najbrže
domača
politika
!
“
„
O
,
nič
ni
.
Z
Minko
sva
se
nekaj
menili
o
tej
stvari
.
“
Minka
se
je
ozrla
v
Aleno
,
ki
ni
vzdržala
pogleda
,
in
je
silila
:
„
Pojdimo
,
dokler
je
solnce
!
“
„
Na
svidenje
!
“
je
zaklical
Brest
in
odšel
po
cesti
.
Učiteljice
so
se
vrnile
,
preden
so
prišle
do
Marevževca
.
Ko
so
se
poslovile
pred
šolo
,
so
bile
vesele
,
da
so
se
razšle
,
ker
so
vse
občutile
z
nerazumljivo
slutnjo
,
da
se
je
mednje
dvignilo
nekaj
kakor
črna
,
žugajoča
senca
.
Brest
je
povedal
po
pravici
,
da
sta
Jok
in
Smrekar
barantala
pri
Strniški
.
Ko
je
Smrekar
z
mešetarjevo
pomočjo
prestregel
pismo
lesnega
trgovca
iz
Trsta
,
je
kljub
prvemu
,
nenadnemu
sklepu
dolgo
omahoval
,
preden
se
je
odločil
.
Alenina
obsodba
,
ko
mu
je
,
tresoč
se
stida
in
ogorčenja
,
rekla
v
lice
„
slepar
“
,
ga
je
morila
in
mučila
,
da
je
dosti
ur
preležal
na
postelji
in
bdeč
z
zaprtimi
očmi
pretuhtaval
v
nemirnih
nočeh
,
kaj
bi
ukrenil
.
Tudi
zlagane
brzojavke
na
trgovca
v
Trstu
ni
upal
odposlati
.
Skoraj
se
je
že
odločil
,
da
počaka
na
preži
in
takrat
,
ko
bi
prišel
Taljan
,
poseže
vmes
ter
—
ali
kupi
sam
ali
tujcu
tako
podraži
,
da
si
ne
bo
upal
zlepa
več
v
te
kraje
po
kupčiji
.
Ko
pa
ni
bilo
par
dni
nikogar
iz
Trsta
in
ko
je
prišel
Jok
ter
mu
povedal
,
da
se
Strniška
silno
togoti
na
vse
trgovce
,
češ
,
sami
sleparji
so
,
se
je
odločil
v
trenotku
,
poslal
Joka
na
drugo
pošto
z
zlagano
brzojavko
in
se
pripravil
na
kupčijo
.
Dasi
je
imel
dokaj
gotovine
doma
,
si
je
izposodil
še
nekaj
tisočakov
,
nabil
z
bankovci
listnico
kakor
blazino
,
spisal
kupno
pogodbo
,
v
kateri
je
navel
natančno
vse
parcele
in
previdno
izpustil
samo
ceno
za
gozde
.
Nato
je
poslal
Joka
,
da
mu
gre
pripravljat
in
mečit
Strniško
,
sam
je
pa
napregel
in
se
peljal
s
kolesljem
na
Staniško
vas
,
da
bi
se
vrnil
potem
kakor
slučajno
mimo
Marevževca
.
Jok
si
je
pri
Plankarju
pomiril
vest
in
namočil
jezik
z
najboljšo
slivovko
,
preden
se
je
napotil
k
Strniški
.
„
Dober
dan
Bog
daj
,
gospodinja
!
“
Strniška
je
sipala
kokošim
zrnje
,
ko
jo
je
Jok
pozdravil
.
Ker
ga
je
poznala
po
glasu
,
ni
niti
glave
dvignila
;
odgovorila
je
nevoljno
„
Bog
ga
daj
“
in
sipala
zrnje
iz
pehara
ter
se
pogovarjala
s
kurami
„
Ciba
,
ciba
,
čopa
,
koconoga
“
...
Jok
je
sedel
na
tnalo
,
se
odkril
in
si
otiral
v
veliko
plavo
ruto
pot
s
čela
.
Za
hrbtom
ji
je
pomežikaval
in
zbiral
misli
.
Ko
je
Strniška
vrgla
zadnjo
pest
,
se
je
obrnila
proti
vratom
,
ne
da
bi
se
kaj
menila
za
Joka
.
„
Mati
,
ali
še
ni
bilo
Taljana
po
les
?
“
Strniška
se
je
ustavila
pred
pragom
.
„
Jok
,
ne
draži
me
;
sicer
odklenem
psa
z
verige
in
ga
naščujem
nate
.
Tebi
nič
mar
Taljan
!
“
Nato
je
šla
v
hišo
.
Jok
se
je
odhrkal
in
momljal
jezne
kletvice
.
Še
je
posedel
na
tnalu
,
pobral
par
iveri
,
ki
so
ležale
naokrog
,
jih
drobil
med
prsti
in
metal
drobce
proti
psu
,
ki
je
napenjal
verigo
in
lajal
v
mešetarja
.
„
Kako
bi
ji
do
živega
!
Zakaj
kakor
sršen
je
danes
!
“
Mešetar
je
še
parkrat
zagrabil
po
iverih
,
kakor
bi
iskal
v
njih
uvodne
misli
,
potem
se
je
opogumil
in
šel
v
hišo
.
„
Mati
,
poslušajte
pameten
svet
,
ne
bo
Vam
žal
.
“
Strniška
je
luščila
natiški
fižol
in
metala
prazne
stroke
na
tla
.
Nič
mu
ni
odgovorila
.
Joka
to
ni
nič
zbegalo
in
je
takoj
prisedel
k
mizi
ter
začel
:
„
Po
pravici
povedano
,
sam
Sveti
Duh
Vam
je
vlil
tako
pamet
,
da
niste
prodali
Smrekarju
za
ceno
,
kakor
Vam
je
oni
dan
ponujal
.
Jaz
sem
seveda
mešetil
—
saj
veste
—
kruh
je
kruh
,
ni
potica
,
za
lačnega
je
tudi
tak
dober
,
in
vendar
ste
dobro
čutili
,
ko
sem
Vas
dvakrat
sunil
pod
mizo
:
„
Nikar
ne
daj
!
“
„
Nič
me
nisi
sunil
.
“
Strniška
je
jezno
vrgla
izluščeni
strok
na
tla
.
„
Sem
,
za
resnico
,
da
sem
Vas
.
Ali
čutili
niste
.
Zato
Vam
danes
tole
razodenem
,
ko
sva
sama
.
“
—
Jok
se
je
ogledal
po
hiši
,
in
okrenil
glavo
proti
oknu
,
da
je
videl
še
na
cesto
.
—
„
Ko
sva
sama
Vam
rečem
:
Prodajte
Smrekarju
,
ampak
pet
tisoč
več
mora
dati
.
Mora
!
Tako
je
po
pravici
za
oba
.
On
bo
nekaj
zaslužil
,
Vi
pošteno
prodali
!
“
„
Pet
tisoč
,
“
je
ponovila
Strniška
mečje
in
pogledala
Joka
.
„
Pet
!
Toda
za
Boga
Vas
prosim
,
ne
črhnite
o
tem
besede
.
Smrekar
bi
zdivjal
,
ko
bi
izvedel
,
da
sem
mu
jaz
podražil
.
“
„
Pet
jih
ne
primakne
,
poznam
ga
!
“
„
Se
bo
krčil
,
to
je
istina
.
Nič
ne
marajte
!
Žugajte
mu
s
Taljani
,
in
primakne
Vam
.
Dasi
ne
bo
žel
kdovekaj
pri
kupčiji
,
toda
čast
,
čast
—
in
kredit
.
Je
tudi
nekaj
vreden
!
Torej
jutri
bi
ga
pripeljal
,
če
Vam
je
prav
.
“
„
Kakor
hočeš
.
Ne
silim
te
ne
in
te
ne
prosim
.
“
„
To
se
zna
,
da
ne
!
Saj
Vam
ne
poje
boben
pred
hišo
,
kakor
revežu
.
Jutri
potemtakem
se
dogovorimo
.
“
Jok
je
vstal
in
stopil
bliže
do
Strniške
,
zamižal
na
bolno
oko
ter
šepetaje
moledoval
:
„
Če
ga
tako
privijete
,
ne
pozabite
name
.
Stotaček
se
mi
spodobi
,
je
zaslužen
,
prav
res
,
kajne
,
Strniška
?
“
„
Potlej
bova
govorila
,
nič
ne
obetam
naprej
.
“
„
Seveda
potlej
!
Stotak
,
kajne
?
Pa
z
Bogom
,
pozdravljeni
!
“
Med
durmi
je
še
enkrat
obstal
in
se
obrnil
ter
s
prstom
na
ustnicah
ponovil
:
„
Ne
črhnite
!
“
Jok
ni
šel
daleč
od
Marevževca
.
Kakor
hitro
je
bil
na
samem
,
je
zlezel
v
grm
,
legel
na
listje
,
otipal
čutaro
v
žepu
in
pil
.
„
Lažje
mi
je
!
Smrekar
ne
odneha
,
vem
,
da
ne
,
Strniška
tudi
ne
.
Obema
sem
navil
uro
,
sebi
pa
olajšal
vest
.
“
Iz
žepa
je
potegnil
listnico
in
pogledal
pismo
,
na
katerem
je
bil
naslov
napisan
od
Alene
.
Pismo
je
bilo
hudo
posvaljkano
in
zamazano
.
Ogledoval
je
znamko
,
ki
je
imela
samo
pol
kolesa
poštnega
pečata
.
„
Kako
je
slepar
vse
previdno
ukrenil
.
Staro
znamko
,
aha
,
in
pisal
tega
tudi
ni
sam
in
ona
tudi
ne
.
Poznam
njegove
kljuke
.
—
Kdo
je
neki
pisal
?
—
Pa
ne
tista
punica
,
ki
jo
je
dobil
v
hišo
?
—
Hudir
je
tudi
to
potegnil
vmes
!
“
Na
cesti
je
zaropotal
koleselj
.
Jok
je
naglo
spravil
pismo
in
zlezel
izza
grma
.
Poznal
je
voz
po
glasu
.
Ko
je
Smrekar
zagledal
Joka
,
je
takoj
ustavil
.
„
Kako
je
?
“
„
Je
že
naša
!
Mehka
kakor
medna
hruška
!
Kar
pojdiva
.
Za
jutri
sem
te
napovedal
,
Štefan
,
ali
opraviva
še
danes
.
“
Smrekar
je
vesel
udaril
po
konju
,
ki
je
zbežal
,
da
je
zanašalo
zadnji
konec
voza
.
„
Toda
povem
ti
,
Štefan
,
da
se
bo
ženska
dobro
krčila
.
“
„
Koliko
,
sodiš
,
bo
vzkočila
?
“
„
Pet
bank
po
tisoč
!
“
Štefan
je
nehote
potegnil
za
vajeti
,
da
je
konj
obstal
v
diru
.
„
Pet
!
Ne
dam
toliko
!
“
„
Pa
pusti
!
Meni
vseeno
.
Ali
tega
vražjega
pisma
ne
bom
več
prenašal
s
seboj
.
Kakor
bi
mi
živ
ogenj
sedel
v
malhi
.
Še
danes
ga
ji
dam
.
“
Smrekar
je
utihnil
in
se
ugriznil
v
jezik
.
Namesto
Joka
je
tepel
konja
.
„
Morda
jo
pritisneva
kaj
malega
,
“
je
Jok
povzel
besedo
.
„
Ali
samo
kaj
malega
.
—
Sicer
pa
že
še
zaslužiš
;
saj
ni
treba
,
da
bi
se
ti
kar
z
vozom
zavalil
dobiček
.
“
Ker
Štefan
še
ni
nič
odgovoril
,
je
molčal
tudi
Jok
,
dokler
nista
obstala
pred
Strniško
.
Mešetar
je
zlezel
s
koleslja
,
Smrekar
je
sedel
na
njem
in
malomarno
kadil
smotko
.
„
Mati
,
ko
bi
danes
naredili
.
Vidite
,
Smrekarja
sem
srečal
!
Da
ne
bo
še
ene
poti
!
“
„
Bomo
videli
,
“
je
rekla
Strniška
in
začela
pospravljati
stroke
v
košaro
.
Štefan
je
privezal
konja
ob
oknovo
okrižje
in
šel
v
hišo
.
„
Strniška
,
danes
sem
volje
,
pogodiva
se
,
“
je
začel
Smrekar
prijazno
.
„
Pet
tisoč
pridala
,
potem
naj
bo
v
božjem
imenu
!
“
„
Pet
tisoč
,
“
se
je
zasmejal
po
sili
Smrekar
.
„
No
,
no
,
saj
se
tudi
na
šale
razumemo
.
“
„
Nič
,
ne
boš
me
ne
!
Kakor
pribito
!
Pet
,
če
ne
,
kar
sedi
na
voz
in
poženi
!
“
Strniška
je
udarila
ob
mizo
,
da
se
ji
je
izmaknil
iz
levice
vogal
predpasnika
ter
se
je
stročje
vsulo
po
tleh
.
„
Berače
in
bajtarje
le
pestini
,
mene
ne
boš
.
Če
segnije
ves
les
na
mestu
,
ne
bom
lačna
do
smrti
.
Ne
bom
!
Da
veš
!
“
Strniška
je
pobirala
stročje
v
predpasnik
in
ga
huda
odnesla
iz
hiše
.
„
Jok
,
pod
sedežem
na
koleslju
je
vino
in
cvrtje
.
Prinesi
!
“
Ko
se
je
Strniška
vrnila
,
so
že
stale
buteljke
na
mizi
in
rumeno
cvrtje
je
gledalo
iz
belega
papirja
.
„
Prigriznimo
,
Strniška
!
In
v
miru
se
pogovorimo
!
Na
dobro
zdravje
!
“
Smrekar
je
natočil
čaše
sladke
in
močne
starine
.
„
Da
bi
me
napojil
,
kajne
?
“
A
vseeno
je
Strniška
prijela
za
kozarec
in
krepko
potegnila
.
„
Mati
,
to
je
vino
za
staro
kri
!
Le
brez
skrbi
ga
srknite
!
“
Strniška
si
je
otrla
ustnice
s
predpasnikom
in
sedla
k
mizi
.
Začela
je
prigrizavati
cvrtje
,
ki
ji
je
teknilo
,
ker
si
sama
iz
gole
skoposti
ni
zlepa
privoščila
kaj
boljšega
.
Smrekar
je
pridno
pil
in
pridno
točil
Strniški
ter
jo
silil
z
vinom
.
O
kupčiji
ni
govoril
,
dokler
ni
opazil
,
da
so
se
stari
ženici
posvetile
oči
in
ji
je
stopila
kri
v
glavo
.
„
Torej
,
Strniška
,
sedaj
naredimo
.
“
Na
mizo
je
vrgel
debelo
listnico
,
jo
odprl
in
skladal
iz
nje
bankovce
po
mizi
.
„
Takoj
denar
!
Poglejte
!
Ne
kupujem
,
kakor
kak
pritepen
tujec
,
ki
mnogo
ponuja
,
potem
ga
pa
lovi
za
denar
bogvekje
.
“
Začela
se
je
barantija
;
Jok
je
privabil
v
hišo
še
par
sosedov
,
ki
so
s
Strniško
vred
poželjivo
gledali
razsuti
denar
na
mizi
,
pili
in
začeli
prigovarjati
,
dokler
ni
Jok
prijel
Strniške
za
roko
,
jo
vlekel
k
Štefanu
in
udaril
po
roki
:
„
Bog
daj
srečo
!
“
—
udaril
še
po
Smrekarjevi
in
ju
sklenil
.
Strniška
od
vina
v
dobri
volji
,
prigovarjana
od
sosedov
