,mu
je
bilo
zdaj
v
največje
veselje
in
tolažbo
.
Hvaležno
se
mu
je
dvignilo
včasih
oko
proti
jasnemu
nebu
in
neka
zadovoljnost
mu
je
napolnila
vselej
srce
,
kadarkoli
je
vzrl
nad
sabo
jasno
modrino
,
ki
se
mu
je
tako
prijazno
smehljala
nizdol
,
spominjala
ga
nekdanjih
,
lepših
časov
...
Mlakar
je
bil
priden
,
da
so
bili
pazniki
lahko
zadovoljni
ž
njim
.
In
prav
to
je
bilo
nemara
vzrok
,
da
so
ga
poslej
vsak
dan
uporabljali
pri
delu
.
Nekako
koncem
novembra
pa
so
ga
izpustili
iz
zapora
.
Ali
nekako
čiidno
mu
je
bilo
pri
srcu
,
ko
so
mu
naznanili
,
da
je
kazen
prestal
.
Kako
je
hrepenel
po
prostosti
,
kako
si
želel
,
da
bi
imel
to
strašno
zidovje
za
sabo
,
a
zdaj
,
ko
je
bil
prost
,
ko
je
bil
zopet
sam
svoj
,
je
bil
v
zadregi
,
kakor
otrok
,
ki
ga
postaviš
pred
tuje
ljudi
.
Domov
ga
ni
mikalo
.
Preveč
živo
si
je
predstavljal
,
kaj
ga
čaka
.
Kako
bi
ga
pogledal
oče
?
Če
bi
ga
sploh
pogledal
!
In
hči
bi
prav
gotovo
bežala
pred
njim
!
Vse
to
bi
ga
grozno
bolelo
.
Žena
pa
—
kaj
naj
začne
ž
njo
?
Vedel
je
,
da
se
kar
črez
noč
ne
bo
izpremenila
,
vedel
,
da
mora
biti
pripravljen
na
najhujši
boj
!
Ali
bi
pa
imel
potrebno
potrpljenje
,
ali
bi
ga
ne
premagala
togota
,
da
bi
zopet
učinil
kaj
,
kar
bi
ne
bilo
prav
?
Čutil
je
,
da
se
dobri
sklepi
laglje
delajo
,
nego
izvršujejo
,
čutil
,
da
so
njegove
moči
šibke
in
razne
slabe
lastnosti
v
njem
tako
ukoreninjene
,
da
bi
bilo
treba
dosti
,
dosti
truda
,
preden
bi
mogel
trditi
o
sebi
,
da
se
je
temeljito
izpremenil
,
da
se
je
poboljšal
.
In
kaj
poreko
ljudje
?
Tako
sovražni
so
mi
bili
vedno
—
ali
ga
ne
bodo
zasramovali
,
ali
ne
bodo
kazali
s
prstom
za
njim
,
kjerkoli
ga
uzró
?
...
Ah
,
tisto
šepetanje
,
tisto
spogledavanje
!
Kako
bi
mogel
prenašati
to
?
Strah
ga
je
bilo
pred
bližnjo
prihodnostjo
in
neodločno
se
je
sukal
po
trgu
semtertja
,
ko
zazvoni
v
cerkvi
.
„
Maša
bo
,
“
reče
sam
pri
sebi
in
dasi
ni
bil
izmed
pobožnih
,
je
začutil
zdaj
vendar
nenadoma
potrebo
,
da
bi
pomolil
malo
.
Potreben
je
bil
tolažbe
in
vedel
ni
,
kje
naj
bi
je
drugje
iskal
,
ako
ne
v
cerkvi
.
Stopil
je
notri
in
začel
moliti
.
Molil
je
danes
tako
lahko
,
kakor
že
od
otročjih
let
ne
.
Postal
je
pred
oltarjem
tudi
potem
še
,
ko
je
bila
maša
končana
in
ko
je
naposled
zapustil
cerev
,
je
bil
nekako
pomirjen
.
Ali
proti
domu
se
mu
vendar
še
vedno
ni
prav
hotelo
.
Najraje
bi
bil
kar
od
tu
pobegnil
kam
daleč
vstran
.
Toda
kar
tako
ni
mogel
.
Preskrbeti
si
je
moral
boljšo
obleko
,
kajti
bilo
je
postalo
zadnji
čas
mraz
in
naletaval
je
sneg
in
brez
vsega
denarja
tudi
ni
mogel
v
svet
.
To
ga
je
končno
napotilo
,
da
je
krenil
na
cesto
,
ki
ga
je
imela
pripeljati
v
domačo
vas
.
Plaho
se
je
oziral
okoli
.
Kadar
je
vzrl
v
daljavi
koga
,
ali
če
je
voz
zadrdral
za
njegovim
hrbtom
,
vselej
se
je
stresel
po
celem
životu
,
boječ
se
,
da
bi
ga
kak
znanec
ne
srečal
,
ali
ne
dohitel
.
Vse
mogoče
misli
so
mu
rojile
po
glavi
.
Zdaj
se
ga
je
loteval
obup
,
zdaj
zopet
mu
je
napolnil
pogum
srce
.
Vsak
hip
je
bil
drugega
mišljenja
in
še
vedno
ni
vedel
,
za
kaj
naj
se
odloči
.
Morda
pa
ne
bode
tako
hudo
,
morda
ga
bodo
pustili
ljudje
pri
miru
,
žena
se
poboljša
morda
in
oče
mu
ne
bo
oponašal
,
ko
izprevidi
,
da
se
je
predrugačil
—
tako
se
je
ravno
tolažil
,
ko
ga
dojde
voz
.
V
njem
je
sedel
dobro
rejen
možiček
kakih
petdesetih
let
.
„
Hej
,
Tone
,
kaj
ne
,
da
si
ti
?
“
ga
nagovori
.
„
Precej
sem
si
mislil
,
da
si
.
Poznam
te
po
hoji
.
Samo
malo
premajhen
si
se
mi
zdel
.
Preveč
doli
v
tla
gledaš
,
ali
kali
?
Pojdi
,
pojdi
in
prisedi
,
boš
kaj
novega
povedal
!
Saj
vem
,
da
si
marsikaj
novega
slišal
ta
čas
.
“
„
Hvala
,
ne
grem
,
“
odgovori
Mlakar
na
kratko
.
Čutil
je
roganje
,
ki
je
zvenelo
iz
teh
besedi
,
dasi
so
bile
previdno
izbrane
in
tako
izgovorjene
,
da
se
jim
naravnost
ni
moglo
očitati
,
da
so
zbadljive
.
„
E
kaj
boš
takisto
!
“
sili
oni
vanj
.
„
Vsedi
se
,
pa
je
!
Bolj
kratek
čas
nama
bo
,
ako
bova
dva
.
“
„
Res
ne
bom
,
“
odvrne
Mlakar
odločno
.
Želel
si
ni
ničesar
bolj
,
nego
da
bi
pognal
ter
ga
pustil
na
miru
.
Toda
kakor
nalašč
je
pridržal
oni
konja
,
zasukal
se
na
vozu
nazaj
,
opazoval
ga
nekaj
časa
,
potem
pa
rekel
s
čudnim
nasmehom
:
„
Malo
bled
si
postal
,
bled
.
Nemara
,
da
se
ti
ni
godilo
preveč
dobro
tamkaj
.
No
,
zato
si
pa
bolj
moški
zdaj
,
odkar
si
imel
opraviti
z
gospodo
!
Sicer
pa
ti
bo
res
morda
bolje
delo
,
ako
boš
hodil
peš
,
ker
si
se
itak
menda
nasedel
.
Pa
srečno
pot
!
“
Izrekši
,
je
udaril
po
konju
.
Mlakar
pa
se
je
moral
ustaviti
,
tako
mu
je
zatrepetalo
srce
.
Kaj
je
storil
temu
človeku
,
da
ga
je
tako
zasramoval
in
zasmehoval
?
Ah
,
in
to
ga
je
čakalo
zdaj
pač
dan
na
dan
!
Povsod
,
kamor
se
bo
obrnil
,
na
vsaki
svoji
poti
bo
moral
biti
pripravljen
,
da
ga
kdo
prime
na
sličen
način
.
Komurkoli
se
bode
zljubilo
,
ga
bode
lahko
pikal
!
„
Ne
,
ne
,
ne
boste
me
!
“
vzklikne
hipoma
ter
se
udari
po
prsih
,
kakor
bi
hotel
pokazati
komu
svojo
moč
.
„
Ha
,
kako
se
je
smejal
!
In
tako
bi
se
mi
smejali
vsi
!
Pa
se
mi
ne
boste
!
Raje
grem
in
se
ne
vrnem
nikdar
,
nikdar
več
!
“
Pozabil
je
v
tistem
hipu
vseh
dobrih
sklepov
,
pozabil
na
to
,
kaj
bi
bila
njegova
dolžnost
očetu
in
hčeri
nasproti
,
pozabil
na
to
,
da
je
hotel
po
možnosti
popraviti
krivico
,
ki
jo
je
delal
tako
dolgo
obema
.
Vse
bridke
izkušnje
,
ki
so
ga
bile
doletele
,
vsa
pokora
,
ki
jo
je
bil
prestal
,
njegovo
lastno
spoznanje
,
da
je
grešil
—
vse
to
ni
bilo
dovolj
močno
,
da
bi
bilo
izruvalo
iz
njegovega
srca
popolnoma
ono
nesrečno
trmo
,
ki
je
bila
kriva
vseh
njegovih
dosedanjih
nezgod
in
bila
tako
usodepolna
zanj
.
Duh
upornosti
v
njem
še
vedno
ni
bil
zatrt
.
Par
zbadljivih
besed
je
zadostovalo
,
da
je
vzkipelo
zopet
v
njem
.
In
hipoma
se
mu
je
zazdelo
,
da
bi
bilo
to
ponižanje
,
ako
bi
ljudje
opazili
na
njem
,
da
je
postal
drug
,
da
se
je
izpremenil
očetu
in
hčeri
nasproti
,
da
ni
več
slep
za
napake
svoje
žene
.
Ali
bi
ne
bili
prišli
ljudje
do
zaključka
,
da
so
vse
te
nesreče
,
ki
so
ga
zadele
,
strle
njegovo
voljo
,
da
se
je
uklonil
in
pred
svetom
priznal
,
da
je
bil
doslej
na
napačni
poti
?
Ali
bi
se
mu
ljudje
ne
posmehavali
,
ali
bi
ne
delali
zaradi
tega
opazk
o
njem
,
ako
bi
začel
nenadoma
drugo
življenje
?
...
O
gotovo
!
„
Vidite
,
kako
so
ga
omehčali
v
zaporu
!
“
tako
bi
si
pravili
.
„
Eh
,
kako
je
postal
ponižen
!
“
tako
bi
se
mu
rogali
.
In
tega
se
je
bolj
bal
kot
vsega
drugega
!
Rad
bi
bil
postal
drugačen
,
a
ljudje
tega
ne
bi
bili
smeli
vedeti
,
ljudje
ne
bi
smeli
misliti
,
da
ni
on
več
tisti
močni
in
mogočni
,
ki
je
dozdaj
vsakemu
kljuboval
;
ljudje
ne
bi
smeli
vedeti
,
da
je
spoznal
svoje
napake
,
ne
bi
smeli
vedeti
,
da
se
kesa
...
In
ker
tega
ni
maral
,
je
hotel
raje
z
doma
,
z
doma
za
večno
...
Bilo
je
že
temno
,
ko
se
je
bližal
s
takim
sklepom
rojstni
vasi
.
Ustavljal
in
obotavljal
se
je
nalašč
med
potjo
tako
dolgo
,
da
je
bila
noč
.
Kajti
z
nikomur
,
s
prav
nikomur
več
se
ni
maral
sniti
,
ki
bi
ga
bil
meril
od
nog
do
glave
in
ga
zbadal
s
svojimi
besedami
,
ranil
ga
s
svojim
zaničljivim
smehljanjem
,
s
svojimi
pogledi
.
In
dasi
je
bila
vas
kakor
izumrla
,
ker
je
brila
ledena
burja
ter
prašila
s
snegom
tako
,
da
si
živa
duša
ni
upala
na
cesto
,
vendar
ni
hotel
iti
skozi
vas
domov
.
Plazil
se
je
temveč
plaho
po
ovinkih
ter
se
približal
naposled
po
tisti
stezi
svojemu
domovanju
,
po
kateri
se
je
vračal
nekoč
od
pogreba
svoje
rajne
žene
...
Vest
mu
ni
prizanesla
.
Spomnil
se
je
tiste
svoje
poti
.
Razjokal
bi
se
bil
,
tako
mu
je
bilo
ob
tem
spominu
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
bi
se
vračal
zdaj
od
lastnega
pogreba
...
Mar
ni
bilo
njegovo
življenje
v
resnici
pokopano
?
Dospel
je
bil
do
hišnih
vrat
.
Bila
so
zaprta
,
toda
kameniti
prag
je
bil
toliko
obrabljen
,
da
je
bila
majhna
špranja
med
njim
in
spodnjim
robom
vrat
.
Skozi
to
špranjo
je
prodiral
ozek
pramen
luči
,
ki
se
je
zdajpazdaj
zatemnil
.
Iz
tega
je
Mlakar
sklepal
,
da
je
nekdo
v
veži
.
Globoko
je
vzdihnil
ko
je
prijel
za
kljuko
.
Otepel
je
malce
sneg
raz
sebe
in
vstopil
.
Pred
ognjiščem
se
je
kretala
njegova
žena
.
Ni
menda
slišala
,
da
je
odprl
duri
,
ker
se
ni
ozrla
.
Njemu
pa
je
bilo
težko
,
pozdraviti
jo
.
Zateptal
je
z
nogama
,
kakor
bi
hotel
otresti
sneg
z
obuvala
,
v
resnici
pa
je
storil
to
zaradi
tega
,
da
bi
jo
opozoril
tako
na
svoj
prihod
.
Nič
se
ni
ganilo
v
njegovem
srcu
,
ko
jo
je
videl
po
tolikem
času
zopet
,
nikake
ljubezni
ni
občutil
do
nje
,
nasprotno
,
kakor
mraz
ga
je
pretreslo
ob
njenem
pogledu
.
„
Kdo
je
?
“
vpraša
ona
,
obrnivša
se
,
ter
pomoli
proti
njemu
trsko
,
ki
je
gorela
nad
ognjiščem
.
Ko
pa
ga
spozna
,
se
začudi
in
v
vidni
zadregi
reče
:
„
O
—
o
,
ti
?
...
Ali
si
že
...
Glej
no
,
glej
,
ti
že
tukaj
!
...
To
je
bilo
pa
nekam
hitro
!
...
Pa
te
res
še
nisem
pričakovala
!
“
Mlakarici
je
potekal
v
moževi
odsotnosti
čas
v
istini
hitro
.
Imela
,
se
je
prav
dobro
,
ko
njega
ni
bilo
in
ni
enkrat
ga
ni
pogrešala
.
Zdaj
se
ji
ga
vsaj
bati
ni
bilo
treba
.
Ostajala
je
v
gostilni
kolikor
časa
se
ji
je
ljubilo
,
a
doma
je
lahko
razgrajala
ter
se
znašala
nad
tastom
in
pastorko
,
kolikor
si
je
njeno
zlobno
srce
poželelo
.
Izpočetka
,
ko
so
bili
odpeljali
ranjenega
Italijana
v
bolnico
in
se
je
bila
raznesla
novica
,
da
so
njenega
moža
zaprli
,
se
je
držala
pač
nekaj
časa
doma
.
Vedela
je
,
da
govori
ves
svet
samo
o
nji
,
vedela
,
da
bi
se
ozirale
oči
vseh
ljudi
vanjo
,
ako
bi
se
prikazala
,
zato
se
je
skrivala
.
Toda
dolgo
ni
trajal
sramež
pri
nji
.
Bila
je
kmalu
zopet
pri
Kljukcu
.
In
da
bi
omila
sebe
,
je
zabavljala
krepko
na
Italijana
in
na
svojega
moža
.
O
onem
je
rekla
:
„
Prav
je
,
da
jo
je
izkupil
,
kaj
pa
stika
ponoči
okoli
tujih
hiš
!
“
Govorila
je
,
kakor
bi
ne
bil
prišel
z
njeno
vednostjo
in
kakor
bi
mu
ne
bila
ona
sama
dala
ključa
od
kašče
.
O
svojem
možu
pa
je
dejala
:
„
Tudi
njemu
se
prav
godi
!
Bo
vedel
vsaj
v
prihodnje
malo
bolj
svojo
jezo
krotiti
!
“
In
tako
je
ni
oviralo
prav
nič
,
da
bi
se
ne
bila
vdajala
svojemu
dosedanjemu
življenju
.
Morda
se
ni
nikdar
bolje
počutila
,
kakor
tisti
čas
,
ko
njenega
moža
ni
bilo
doma
.
Tudi
Italijana
je
kmalu
pozabila
.
V
njeno
srce
se
ni
nobena
reč
globoko
zarezala
.
Poznala
je
samo
sebe
,
vse
drugo
ji
je
bilo
postranska
reč
in
je
upoštevala
samo
toliko
,
v
kolikor
je
pospeševalo
njen
hipni
užitek
.
Veseleje
je
bilo
v
druščini
,
prijetneje
se
je
pilo
,
če
je
bil
še
kdo
zraven
,
rada
je
poslušala
laskave
besede
Italijanove
,
toda
odvadila
se
je
vsemu
temu
naglo
in
bila
je
zadovoljna
,
da
je
le
imela
svojo
pijačo
.
Seveda
,
če
bi
se
bil
Italijan
vrnil
,
bilo
bi
se
nemara
zopet
začelo
...
Toda
zvedela
je
bila
,
da
se
je
vrnil
v
svoj
kraj
,
ko
je
bil
ozdravil
,
in
nič
ni
jokala
za
njim
.
Veselo
in
brezskrbno
je
torej
živela
.
Samo
z
neko
nepriliko
se
je
morala
že
dalje
časa
bojevati
.
Posel
ji
ni
hotel
nobeden
ostati
v
hiši
.
V
domačem
kraju
že
itak
ni
mogla
dobiti
več
ne
hlapca
ne
dekle
;
a
tudi
posli
,
ki
jih
je
naročila
iz
oddaljenih
krajev
,
niso
vztrajali
pri
nji
.
Ponavljalo
se
je
vedno
eno
in
isto
.
Par
dni
jo
je
bila
sama
prijaznost
,
sama
dobrota
proti
vsakemu
hlapcu
in
vsaki
dekli
,
potem
pa
je
prišlo
na
vrsto
oštevanje
in
prikrajševanje
pri
jedi
in
pijači
.
In
razočarana
sta
pobrala
hlapec
in
dekla
svoje
stvari
ter
odšla
,
kamor
jima
je
bolje
kazalo
.
Mlakarica
pa
je
morala
zaradi
tega
hočeš
nočeš
za
kako
delo
prijeti
.
Tudi
tisti
večer
,
ko
se
je
bil
Mlakar
vrnil
,
se
je
morala
muditi
sama
pred
ognjiščem
,
ker
ji
je
ravno
dan
poprej
ušla
dekla
.
„
Brez
večerje
boš
!
“
je
izpregovorila
po
kratkem
premoru
,
med
katerim
je
z
bodečim
pogledom
motrila
svojega
moža
od
nog
do
glave
.
Zapazila
je
,
kako
se
je
izpremenil
in
postaral
.
In
še
hladneje
je
dostavila
:
„
Ravno
prej
smo
pojedli
;
pa
bi
bil
malo
prej
prišel
!
“
Mlakar
si
ni
želel
,
da
bi
mu
bila
žena
prihitela
naproti
ter
mu
podala
roko
.
Imel
bi
bil
to
za
hinavstvo
in
hinavstvo
se
je
gabilo
tudi
njemu
.
Ali
način
,
kako
ga
je
sprejela
,
ga
je
dirnil
neprijetno
.
„
Prehitro
sem
ji
prišel
torej
?
“
je
dejal
sam
pri
sebi
.
„
No
,
le
čakaj
,
zdaj
ti
odidem
za
dalje
časa
!
Prižgi
mi
svečo
!
“
reče
popolnoma
prezrši
njene
besede
.
Mlakarica
pogleda
malo
osorno
svojega
moža
,
a
stori
vendar
,
kakor
ji
je
velel
.
On
pa
vzame
luč
in
se
poda
pod
streho
.
Ondi
so
imeli
majhno
izbico
,
v
kateri
je
bila
shranjena
vsa
mogoča
šara
.
Spravljali
so
tam
gori
črez
poletje
tudi
zimsko
obleko
.
Mlakar
se
preobleče
,
nato
pa
poseže
po
ključ
,
ki
ga
je
imel
tako
skritega
,
da
je
vedel
samo
on
zanj
ter
odklene
težko
z
železom
okovano
črešnjevo
skrinjo
.
V
skrinji
je
hranil
že
več
let
hranilno
knjižico
.
Bil
je
nekoč
prav
dobro
prodal
par
konj
,
in
pri
tisti
priliki
je
naložil
dvesto
goldinarjev
,
ne
da
bi
bil
kdaj
obresti
potegnil
.
Večkrat
bi
bil
že
denar
potreboval
,
a
vendar
ga
je
pustil
naloženega
,
kakor
bi
bil
slutil
,
da
mu
kdaj
še
posebno
prav
pride
.
To
knjižico
izvleče
zdaj
izmed
papirjev
,
ter
jo
vtakne
v
notranji
žep
svoje
suknje
.
Nato
zapre
zopet
skrinjo
in
sede
nanjo
.
S
podprto
glavo
je
sedel
nekaj
časa
in
poznalo
se
mu
je
,
da
bije
hude
notranje
boje
in
da
mu
je
težko
pri
srcu
.
Potem
pa
zamahne
z
desnico
po
zraku
,
kakor
bi
se
bil
za
nekaj
odločil
,
vstane
in
gre
zopet
izpod
strehe
v
vežo
.
Žene
ni
bilo
več
ondi
.
Upihnil
je
luč
in
že
je
hotel
zapustiti
rojstno
hišo
,
ne
da
bi
se
bil
od
koga
poslovil
,
ko
si
premisli
ter
vstopi
v
sobo
.
Oče
njegov
je
sedel
na
postelji
,
Anica
pa
je
stala
poleg
njega
,
kakor
vselej
,
kadar
sta
bila
sama
in
ju
ni
nihče
motil
.
„
Dober
večer
!
“
pozdravi
Mlakar
,
toda
odgovora
ne
dobi
.
Deklica
se
stisne
boječa
k
dedku
,
kakor
bi
bil
vstopil
popolnoma
tuj
človek
.
Mogoče
,
da
ga
pri
slabi
luči
in
ker
je
bil
tako
izpremenjen
,
res
ni
spoznala
.
Starec
pa
se
ozre
začuden
na
svojega
sina
.
Kdo
ve
,
koliko
je
bilo
zavisno
od
njegovega
odgovora
.
Mogoče
,
da
bi
bilo
prišlo
baš
zdaj
do
sporazumljenja
med
očetom
in
sinom
,
ako
bi
bil
oče
odzdravil
,
mogoče
,
da
bi
bil
sin
baš
ta
hip
premagal
tisto
trmo
,
ki
ga
je
toliko
časa
silila
,
da
je
delal
zoper
svoje
boljše
prepričanje
—
ali
iz
starčevih
ust
ni
bilo
besede
.
Morda
,
da
je
bil
iznenaden
tako
,
da
ni
mogel
izpregovoriti
,
morda
pa
tudi
,
da
je
molčal
,
ker
svojega
sina
po
vsem
tem
,
kar
se
je
bilo
zgodilo
,
ni
smatral
več
vrednega
svojega
odgovora
...
Sin
je
imel
zadnje
za
pravo
.
In
takoj
se
mu
je
vzbudil
stari
ponos
,
srce
mu
je
zakrknilo
zopet
in
žal
mu
je
bilo
,
da
se
je
tako
daleč
ponižal
.
Približa
se
tja
k
svoji
hčeri
,
položi
ji
roko
na
glavo
ter
reče
z
neprijaznim
,
skoro
jeznim
glasom
:
„
Pridna
bodi
,
veš
!
“
Nato
stopi
proti
vratom
,
da
bi
odšel
.
Toda
pri
vratih
postoji
,
se
ozre
še
enkrat
proti
očetu
ter
reče
:
„
Pa
z
Bogom
!
“
Tudi
zdaj
ni
bilo
odgovora
.
Toda
stari
Mlakar
je
menda
slutil
,
kaj
pomeni
ta
„
Z
Bogom
“
,
kajti
oči
so
se
mu
hipoma
skalile
in
solza
mu
je
pripolzela
po
velem
licu
.
Vedel
je
nemara
,
da
se
poslavlja
od
njega
tudi
ta
sin
,
toda
rekel
ni
nič
,
saj
sta
bila
že
davno
izgubljena
zanj
oba
,
oba
sinova
!
...
Mlakarica
se
je
bila
med
tem
vrnila
v
vežo
.
Ko
vidi
,
da
se
mož
pripravlja
,
da
bi
šel
z
doma
,
ga
vpraša
:
„
Kam
pa
odhajaš
zdaj
—
v
taki
noči
?
“
On
se
obrne
,
stori
par
korakov
nazaj
proti
nji
in
vpre
srepo
svoj
pogled
vanjo
.
Nekaj
časa
jo
gleda
tako
,
potem
pa
odgovori
:
„
Kam
odhajam
?
...
Tega
zdaj
še
sam
ne
vem
!
A
grem
,
da
le
tebe
več
ne
vidim
!
“
In
šel
je
...
Ona
je
strmela
nekaj
časa
v
noč
za
njim
.
Prišlo
ji
je
vse
tako
nepričakovano
,
da
ni
vedela
,
je
li
res
,
ali
se
ji
le
sanja
.
Ko
pa
se
zave
resnice
,
se
namrdne
zaničljivo
in
vzklikne
:
„
Pojdi
,
kamor
hočeš
!
Tem
bolje
!
“
...
Par
dni
po
tistem
je
dobil
Koren
,
oče
Nejčetov
in
sosed
Mlakarjev
,
pismo
sledeče
vsebine
:
„
Dragi
sosed
!
Nikoli
nisva
bila
posebna
prijatelja
in
vem
le
predobro
,
da
sem
bil
temu
jaz
kriv
.
Akoravno
pa
je
stvar
taka
,
si
vendar
upam
,
obrniti
se
z
neko
prošnjo
do
tebe
.
Mislim
,
da
mi
je
ne
odrečeš
,
tembolj
,
ker
se
ne
tiče
mene
samega
.
Poznam
tvoje
dobro
srce
,
zato
se
zatekam
k
tebi
.
Mojo
rajno
ženo
si
spoštoval
in
pomiloval
in
vem
,
da
se
ti
tudi
moj
stari
oče
in
moja
nedolžna
hči
smilita
.
Glej
,
prišlo
je
tako
daleč
,
da
sem
moral
z
doma
in
nič
ne
vem
,
kdaj
se
povrnem
.
Morda
kdaj
—
morda
nikoli
!
Kako
je
pri
meni
doma
,
veš
dobro
.
Prosim
te
,
skrbi
za
to
,
da
se
mojemu
bolnemu
očetu
in
moji
hčerki
ne
bo
prehudo
godilo
.
Ako
bi
ne
šlo
drugače
,
pokliči
sodišče
na
pomoč
.
—
Ne
čudi
se
moji
izpremembi
.
Bilo
je
treba
hudih
udarcev
,
preden
sem
se
streznil
.
Nekateri
ljudje
smo
že
taki
!
Prenarediti
se
ne
da
nič
!
Žal
mi
je
vse
,
kar
sem
storil
napačnega
,
a
pomagati
ne
morem
zdaj
ne
sebi
ne
drugim
.
Kako
bi
mogel
živeti
še
doma
?!
Moram
,
moram
vstran
,
da
pozabim
!
...
Odpusti
mi
,
če
sem
te
kdaj
razžalil
in
ne
zameri
mi
,
da
te
nadlegujem
.
Če
ne
moreš
ustreči
meni
,
spomni
se
rajne
moje
žene
,
ki
ti
bo
tam
gori
gotovo
za
vse
hvaležna
,
kar
boš
storil
njeni
hčeri
!
Pozdravlja
te
tvoj
nesrečni
sosed
—
Anton
Mlakar
.
“
Po
noči
je
bil
došel
Mlakar
iz
zapora
domov
,
po
noči
je
bil
odšel
,
a
vendar
se
je
kmalu
povsod
vedelo
,
da
je
bil
doma
.
Nekdo
ga
je
bil
moral
opaziti
,
povedal
je
to
drugemu
,
ta
zopet
tretjemu
in
tako
se
je
bila
po
bliskovo
raznesla
novica
.
Da
je
bil
zopet
tako
skrivaj
zapustil
svoj
dom
,
to
se
je
zdelo
marsikomu
čudno
.
„
Noč
ga
je
vzela
!
“
so
si
pripovedovali
ljudje
in
se
pomembno
pogledovali
.
Ako
kdo
tako
po
noči
izgine
,
to
ima
vsekakor
svoje
vzroke
in
svoj
pomen
.
„
Tega
ne
bo
več
nazaj
!
“
so
trdili
nekateri
.
Drugi
so
molčali
,
a
poznalo
se
jim
je
na
obrazu
,
da
imajo
o
celi
stvari
svoje
misli
.
Zvedelo
se
je
bilo
pa
tudi
to
,
da
je
pisal
Mlakar
svojemu
sosedu
Korenu
,
katerega
ni
nikoli
maral
,
pismo
ter
mu
naročil
,
da
naj
čuva
nad
njegovim
domom
.
Koren
sam
ni
nikomur
prikrival
tega
.
Mislil
si
je
:
„
Naj
zve
Mlakarica
,
če
hoče
,
se
bo
vsaj
malo
bala
!
“
In
Mlakarica
je
res
zvedela
o
celi
reči
,
toda
bala
se
ni
.
Ko
so
ji
pravili
,
kaj
stoji
v
pismu
,
je
bila
zelena
od
same
togote
.
Tolkla
je
kakor
besna
s
pestjo
po
mizi
ter
kričala
:
„
Naj
se
le
predrzne
Koren
umešavati
v
moje
stvari
!
Jaz
mu
posvetim
!
Hočemo
videti
,
kdo
bo
mene
nadzoroval
!
Deset
Korenov
se
ne
bojim
,
še
manj
pa
enega
!
“
In
kakor
iz
kljubovanja
je
poslej
še
bolj
razsajala
.
Nepretrgoma
se
je
ujedala
nad
svojim
tastom
in
pastorko
je
pretepavala
še
pogosteje
nego
doslej
.
Ko
je
prišel
Koren
nekoč
slučajno
blizu
Mlakarjeve
hiše
in
ga
je
Mlakarica
ugledala
,
je
začela
nalašč
vpiti
:
„
Tu
sem
jaz
gospodar
in
nihče
drugi
!
Kje
pa
je
tisti
,
ki
ima
meni
kaj
zapovedovati
?!
“
Koren
je
vedel
,
da
letijo
te
besede
nanj
,
toda
ni
se
rad
prepiral
z
ženskami
,
še
celo
ne
s
takimi
,
kakršna
je
bila
Mlakarica
,
zato
je
odšel
,
ne
da
bi
bil
kaj
rekel
.
Stari
Mlakar
si
v
takih
razmerah
ni
želel
nič
gorečneje
,
nego
da
bi
ga
Bog
že
rešil
križev
in
težav
.
Molil
je
često
,
da
bi
ga
poklical
k
sebi
.
Anica
pa
je
tavala
molče
iz
kota
v
kot
ter
medlela
in
bledela
.
Navadila
se
je
bila
vseh
muk
in
dasi
ni
bila
neobčutljiva
za
udarce
in
grde
priimke
,
s
katerimi
jo
je
obsipala
neusmiljena
mačeha
,
vendar
ni
bilo
tožbe
iz
njenih
ust
.
Potrpežljivo
in
vdano
je
prenašala
vse
trpljenje
.
Samo
na
obrazu
se
ji
je
bralo
,
koliko
trpi
in
pa
iz
njenih
velikih
modrih
oči
ji
je
odsevala
še
globočja
žalost
nego
prej
.
Ali
baš
to
jo
je
primililo
vsakemu
človeku
.
Kdor
jo
je
videl
,
je
imel
usmiljenje
ž
njo
,
vse
je
pomilovalo
lepo
dekletce
,
ki
mu
je
bila
že
od
mladosti
odmerjena
tako
bridka
usoda
.
Razsajanje
in
divjanje
pijane
Mlakarice
se
je
čulo
dostikrat
notri
h
Korenovim
,
toda
Koren
se
le
ni
mogel
odločiti
,
da
bi
začel
izvrševati
pismeno
naročilo
Mlakarjevo
.
Včasih
je
stopil
kdo
do
njega
,
ki
je
čul
,
kaj
se
godi
pri
Mlakarjevih
,
ali
Koren
se
je
pri
takih
prilikah
popraskal
za
ušesom
in
odgovoril
:
„
To
so
sitne
stvari
!
Saj
bi
rad
pomagal
,
ko
bi
človek
le
vedel
,
kaj
naj
storim
!
To
ni
kar
tako
!
Sam
od
sebe
ne
morem
nič
.
Ako
pa
grem
k
sodišču
—
kdo
ve
,
če
me
bodo
poslušali
!
“
Koren
je
imel
dobro
srce
.
Stari
Mlakar
in
Anica
sta
se
mu
v
resnici
smilila
,
ali
pred
pisarnami
je
imel
čuden
strah
in
izogibal
se
jih
je
,
dokler
je
le
mogel
.
Kolikokrat
je
zagrozil
vpričo
svojih
ljudi
,
ko
je
čul
Mlakaričino
divjanje
,
da
pojde
v
trg
.
A
šel
le
ni
,
samo
zaradi
tega
ne
,
ker
se
je
bal
,
da
bi
ga
pri
sodišču
kdo
osorno
ne
zavrnil
.
Tako
je
potekal
dan
za
dnevom
enakomerno
in
žalostno
za
starega
Mlakarja
in
njegovo
vnukinjo
.
Upala
sta
,
nadejala
se
,
kakor
upa
in
se
nadeja
vsak
človek
,
toda
olajšave
v
svojih
bridkostih
nista
pričakala
.
Za
jesenjo
je
bila
prišla
zima
in
po
zimi
je
bilo
vsaj
za
Anico
še
huje
in
dolgočasneje
.
Ob
lepem
vremenu
je
vendar
le
še
kam
smuknila
iz
hiše
,
vsaj
za
hip
se
je
raztresla
in
pozabila
,
zdaj
je
bila
navezana
na
sobo
in
kamor
je
stopila
je
bila
na
poti
svoji
mačehi
,
ki
jo
je
zmerjala
,
kolikorkrat
ji
je
prišla
pred
oči
.
Neizmerno
počasi
so
tekle
Anici
ure
in
odleglo
ji
je
pri
srcu
le
,
kadar
je
bila
v
šoli
ali
kadar
je
zapazila
,
da
je
mačeha
odšla
z
doma
in
se
je
lahko
prisedla
k
dedku
ter
se
razgovarjala
z
njim
o
pokojni
svoji
mamici
in
o
stvareh
,
katerih
se
je
oklepala
njena
otročja
duša
.
Dedek
je
znal
tako
lepo
pripovedovati
in
kadar
sta
bila
sama
,
sta
pozabila
oba
na
svoje
gorje
.
Tako
so
se
bili
približali
božični
prazniki
.
Tisti
dan
pred
svetim
dnem
je
bilo
.
Anico
je
bila
mačeha
že
na
vse
zgodaj
zapodila
iz
postelje
.
Treba
je
bilo
nekaj
več
kruha
speči
in
Anica
je
morala
nanositi
več
vode
in
več
drv
nego
po
navadi
.
Pa
tudi
pri
drugem
delu
je
morala
pomagati
.
Celo
dopoldne
jo
je
gonila
mačeha
semtertja
,
suvala
jo
in
zmerjala
,
da
so
se
ji
često
vlile
solze
po
licih
.
Bilo
ji
je
danes
tako
mehko
pri
srcu
.
Spominjala
se
je
tako
živo
,
kako
je
bilo
o
božičnih
praznikih
,
ko
je
še
njena
mamica
živela
.
Ah
,
tistikrat
ji
ni
bilo
treba
ničesar
delati
!
Samo
gledala
je
,
kako
je
mamica
mesila
župnek
in
potice
,
pa
izpraševala
jo
to
in
ono
.
In
kako
rada
ji
je
odgovarjala
,
koliko
lepega
in
prijetnega
ji
je
povedala
mati
!
Pa
hlebček
,
tako
majhen
,
tako
lepo
okrogel
ji
je
spekla
.
Bil
je
najprej
pečen
.
Vsi
drugi
hlebi
so
bili
še
v
peči
,
ona
pa
je
svojega
že
prevračala
po
rokah
,
gledala
ga
od
vseh
strani
,
a
ko
se
ga
je
bila
dosti
nagledala
,
ga
je
načela
ter
ga
delila
z
dedkom
.
Danes
je
dobila
hlebček
pač
Tonica
,
nje
pa
se
pisana
mati
ni
spomnila
.
Za
njo
so
bili
dobri
udarci
!
...
Bridko
ji
je
bilo
v
prsih
,
ko
je
vse
to
pomislila
,
ko
se
je
iznova
zavedala
velikega
razločka
med
tem
,
kako
je
bilo
nekdaj
in
kako
je
sedaj
.
In
zato
so
ji
danes
še
raje
silile
solze
v
oči
nego
sicer
.
Mlakarica
je
bila
danes
posebno
nataknjena
in
za
vsako
stvarco
se
je
znašala
zdaj
nad
tem
,
zdaj
nad
onim
.
Celo
lastno
hčer
je
bila
enkrat
udarila
preko
hrbta
,
ker
se
ji
ni
bila
dovolj
urno
umaknila
izpod
nog
.
Tem
bolj
so
leteli
na
Anico
udarci
.
Mlakarica
ni
rada
delala
in
bila
je
nemara
zaradi
tega
tako
razjarjena
,
ker
je
morala
danes
nekoliko
prej
vstati
kot
ponavadi
.
Šele
popoldne
si
je
mogla
Anica
malo
oddahniti
.
Stisnila
se
je
v
sobi
za
vrata
ter
še
dalje
razmišljevala
o
tistih
časih
,
ko
se
je
tako
veselila
lepih
božičnih
praznikov
.
Dokler
je
bila
mačeha
doma
,
si
z
dedkom
niti
govoriti
ni
upala
.
In
tako
sta
sedela
vsak
zase
,
a
oba
sta
se
zatapljala
v
iste
žalostne
misli
.
Obema
so
uhajali
pogledi
tja
v
kot
,
kjer
so
bile
prirejene
včasih
jaslice
,
oba
sta
pogrešala
pozlačenega
oltarčka
tam
nad
mizo
,
pogrešala
pastirčkov
in
svete
družine
,
pogrešala
angela
,
ki
je
včasih
visel
tam
v
zraku
,
prav
kakor
bi
bil
priplaval
ravnokar
iz
nebes
ter
oznanjal
mir
ljudem
na
zemlji
,
in
pogrešala
rdeče
lučko
pod
jaslicami
...
Mlakarica
ni
pustila
napraviti
jaslic
,
trdila
je
,
da
je
to
neumnost
in
da
je
v
hiši
drugega
potrebnejšega
dela
.
In
tako
je
bilo
pusto
in
prazno
pri
Mlakarjevih
na
sveti
večer
.
Vse
,
vse
drugače
je
bilo
,
nego
po
sosednih
hišah
.
Mlakarica
je
šla
leč
takoj
,
ko
se
je
bilo
zmračilo
.
Smilila
se
je
sama
sebi
radi
truda
,
ki
ga
je
imela
črez
dan
,
in
ker
so
bile
vse
njene
misli
strnjene
samo
na
to
,
kako
bi
stregla
sebi
,
ni
vpraševala
po
tem
,
kaj
bi
prijalo
drugim
ta
večer
.
In
tako
ni
bilo
nikogar
,
ki
bi
bil
pokropil
in
pokadil
po
hiši
,
v
hlevu
in
po
shrambah
.
Hlapca
že
dalje
časa
ni
bilo
pri
hiši
,
novo
deklo
pa
so
bili
dobili
šele
pred
par
dnevi
od
daleč
nekod
.
Ker
se
hiši
še
ni
bila
privadila
,
je
sedela
sama
zase
zunaj
v
kuhinji
in
dremala
.
Tiho
sta
ždela
Anica
in
dedek
vsak
v
svojem
kotu
.
Bilo
je
tako
tiho
v
hiši
,
da
sta
čula
drug
drugega
vzdihljaje
.
Ali
tedaj
so
zapeli
zvonovi
.
Veličastno
so
se
razlegali
v
nebeško
noč
,
kmalu
tišje
,
kmalu
glasneje
.
Kakor
bi
bila
prihrumela
vesela
pesem
zmagujočega
krdela
,
tako
jih
je
bilo
čuti
,
kadar
je
potegnila
ugodna
sapa
,
a
potem
so
zamirali
zopet
njih
glasovi
,
postajali
bolj
in
bolj
nerazločni
in
naposled
se
je
samo
še
zdelo
,
kakor
bi
izvabljala
nevidna
roka
sladko
ubranim
strunam
pridušeno
,
otožno
brnenje
...
„
Pojdi
sem
!
“
je
poklical
dedek
Anico
.
„
Mati
je
šla
spat
!
Moliva
midva
,
ker
ne
moli
nihče
drugi
!
“
Anica
je
stopila
k
dedku
in
se
stisnila
k
njemu
.
In
molila
sta
s
tihim
glasom
,
da
se
je
komaj
čulo
,
en
rožni
venec
za
drugim
.
Anici
je
drhtela
duša
v
nepoznanih
čustvih
,
ko
je
odgovarjala
v
molitvi
dedku
in
so
tako
veličastno
in
tako
skrivnostno
segali
do
nje
glasovi
zvonov
.
Nikdar
se
ji
ni
zdelo
zvonjenje
lepše
kot
ta
večer
.
Budili
so
ji
v
srcu
čudno
hrepenenje
,
želela
si
je
nekam
daleč
,
daleč
od
tod
...
Zdelo
se
ji
je
,
kakor
bi
jo
bili
ti
glasovi
vabili
in
klicali
,
kakor
bi
jo
hoteli
privesti
tja
,
kamor
je
neprenehoma
silila
njena
duša
,
do
njene
dobre
,
do
njene
drage
nepozabne
mamice
...
„
Dedek
,
ali
smem
k
polnočnici
?
“
je
zaprosila
,
ko
sta
bila
odmolila
.
„
Nikar
,
mraz
je
!
“
ugovarja
dedek
.
„
Oh
,
nič
me
ne
bo
zeblo
.
Sosedov
Nejček
pojde
gotovo
tudi
.
Zakaj
pa
ne
bi
jaz
šla
?
“
„
Sosedov
Nejček
ima
s
kom
iti
,
ti
pa
...
“
„
Oh
,
dekla
pojde
gotovo
!
Čakajte
,
grem
jo
vprašat
!
“
Stekla
je
ven
in
se
kmalu
vrnila
.
„
Gre
,
gre
!
“
je
vzkliknila
veselo
.
„
Ah
,
naj
grem
še
jaz
!
“
„
Pa
pojdi
,
če
greš
tako
rada
.
Samo
gledi
,
da
se
dobro
zaviješ
!
“
Umolknila
je
zopet
.
Anica
je
bila
srečna
.
Z
nepremagljivo
silo
jo
je
vleklo
danes
v
obližje
njene
mamice
.
Že
ob
sami
misli
,
da
bode
tako
blizu
nje
,
ji
je
utripalo
srce
.
Nocoj
,
to
sveto
noč
,
jo
je
pogrešala
še
bolj
,
kot
druge
dni
.
Vsta
vtopljena
v
svoje
premišljevanje
je
naslonila
svojo
glavico
na
dedkovo
koleno
ter
zatisnila
oči
.
Dedek
pa
se
niti
ganiti
ni
upal
,
mislé
,
da
je
zadremala
in
da
si
tako
odpočije
...
Tako
sta
sedela
sama
in
zapuščena
.
Po
drugih
hišah
je
bilo
nocoj
vse
živo
.
V
veselih
pogovorih
so
pričakovali
ljudje
enajste
ure
,
da
bi
se
potem
vzdignili
ter
napotili
v
cerkev
.
Veselo
in
praznično
je
bilo
po
drugih
hišah
,
pri
Mlakarju
pa
je
bilo
kakor
izumrto
.
Nobenega
glasu
,
skoro
grobna
tišina
!
Samo
starec
je
včasih
globoko
vzdihnil
,
sklenil
roke
ter
dvignil
oči
proti
nebu
.
Njegove
ustnice
se
niso
pregibale
,
a
njegove
misli
so
molile
.
„
Kje
sta
moja
dva
sina
?
“
mu
je
zdajpazdaj
prešinilo
možgane
.
In
hudo
,
tako
hudo
mu
je
bilo
!
Saj
ljubil
je
vendar
oba
,
pa
naj
mu
je
tudi
Anton
tako
slabo
plačeval
njegovo
ljubezen
!
...
Zazvenelo
je
skozi
zrak
;
veliki
zvon
je
oznanjal
enajsto
uro
;
dedek
se
je
zganil
in
Anica
je
dvignila
glavo
.
Nekoliko
je
bila
zaspana
,
a
vendar
je
veselo
skočila
na
noge
.
„
Kaj
počne
dekla
?
“
pomisli
.
„
Ali
je
že
odpravljena
?
...
Pa
menda
vsaj
ni
odšla
brez
mene
?
“
Zaskrbelo
jo
je
in
stekla
je
venkaj
.
Toda
dekla
je
bila
trdno
spala
in
ni
se
dala
vzdramiti
.
Klicala
jo
je
,
a
ničesar
ni
slišala
.
Majala
jo
je
semtertja
,
kolikor
so
ji
dopuščale
njene
slabotne
roke
,
ali
dekli
je
bilo
menda
,
kakor
bi
jo
zibal
kdo
.
Začela
je
smrčati
še
glasneje
.
Zunaj
po
cestah
se
je
oživilo
.
Čule
so
se
stopinje
,
čulo
govorjenje
.
Ljudje
so
trumoma
hiteli
v
cerkev
,
Anica
pa
si
je
zaman
prizadevala
,
da
bi
spravila
deklo
po
koncu
.
Jokaje
je
šla
tožit
to
dedku
.
„
Brluzgni
ji
malo
vode
v
obraz
,
“
ji
je
svetoval
.
Vrnila
se
je
,
storila
tako
in
pomagalo
je
.
Toda
preden
se
je
dekla
popolnoma
vzdramila
in
oblekla
,
je
preteklo
še
precej
časa
.
Dasi
do
cerkve
ni
bilo
več
kot
četrt
ure
,
sta
bili
vendar
toliko
zakasnili
,
da
sta
prišli
v
cerkev
,
ko
je
bila
že
natlačeno
polna
.
Rili
in
silili
sta
nekaj
časa
naprej
proti
oltarju
,
a
v
gneči
je
Anica
kmalu
zaostala
ter
se
izgubila
od
dekle
.
No
,
storila
si
ni
nič
iz
tega
.
Saj
se
dobite
po
maši
lahko
.
In
če
tudi
ne
,
saj
je
vedela
kam
domov
.
Tudi
je
bilo
polno
ljudi
,
ki
se
jim
je
lahko
pridružila
,
in
noč
je
bila
svetla
.
Že
tja
grede
se
je
ozirala
v
luno
,
ki
je
visoko
tam
gori
mirno
plavala
preko
jasnega
neba
.
Tako
lepo
,
tako
čarobno
se
ji
je
zdelo
ponočno
nebo
.
Redke
zvezde
so
prijazno
migljale
,
kakor
bi
ji
pomežikavale
in
jo
pozdravljale
...
Zapazila
je
bila
Šmarni
križ
,
ki
ji
ga
je
bila
še
rajna
mamica
nekoč
pokazala
,
zapazila
tudi
Aronovo
palico
,
sestavljeno
iz
treh
zvezd
.
Zanimalo
jo
je
jasno
nebo
in
v
srebrno
mesečino
zagrnjena
okolica
tako
zelo
,
da
niti
čutila
ni
skelečega
mraza
,
ki
jo
je
rezal
v
obraz
.
V
cerkvi
je
kakor
zamaknjena
strmela
v
veliki
oltar
,
na
katerem
je
mrgolelo
vse
polno
lučic
.
In
ko
so
mogočno
zabučale
orgle
in
je
zadonelo
po
cerkvi
lepo
božično
petje
,
ji
je
zatrepetalo
srce
v
čudni
slasti
.
Kakor
bi
prihajalo
iz
nebes
to
petje
,
se
ji
je
zdelo
.
Trudila
se
je
,
da
bi
molila
,
ali
vedno
so
ji
obtičale
misli
sredi
očenaša
.
Na
misel
ji
je
prišlo
vse
,
kar
ji
je
kdaj
pravila
mati
o
Betlehemu
,
o
pastirčkih
in
sveti
družini
,
dalje
o
preprostem
hlevcu
,
kjer
je
ležalo
božje
dete
.
A
spomnila
se
je
pri
tem
tudi
matere
same
,
spomnila
,
da
leži
tam
zunaj
ob
cerkvenem
zidu
tako
sama
in
zapuščena
,
spomnila
,
da
je
tudi
zaradi
nje
nocoj
semkaj
prišla
.
In
z
novo
silo
se
ji
je
obnovilo
hrepenenje
,
da
bi
šla
tja
na
njen
grob
,
potožila
ji
,
razjokala
se
zopet
enkrat
pri
nji
...
Preden
so
se
ljudje
po
končani
maši
vsuli
iz
cerkve
,
se
je
prerila
ven
ter
smuknila
preko
grobov
do
mesta
,
kjer
so
bili
zagrebli
zemske
ostanke
njene
matere
.
Ker
je
bila
materina
gomila
prav
za
cerkvijo
,
torej
na
nasprotni
strani
od
cerkvenih
vrat
,
in
je
imelo
pokopališče
samo
en
izhod
,
je
ni
mogel
nihče
opaziti
in
motiti
.
Železni
,
pozlačeni
križ
,
ki
ga
je
bil
dal
napraviti
Mlakar
svoji
rajni
ženi
,
da
bi
mu
kdo
kaj
ne
očital
,
se
je
lesketal
v
luninem
svitu
.
Anica
se
ga
oklene
z
obema
rokama
,
potem
pa
nasloni
glavico
nanj
in
hipoma
se
ji
vdero
debele
,
grenke
solze
po
licih
.
Srce
ji
je
prekipelo
bolesti
ob
spominu
na
vse
zlo
,
ki
ga
je
bila
pretrpela
,
ob
spominu
,
da
se
njena
mamica
ne
vrne
nikdar
,
nikdar
več
,
da
je
ne
bo
nikdar
več
ščitila
,
nikdar
več
pritiskala
nase
,
nikdar
več
gladila
ji
las
in
brisala
solz
z
lica
.
„
Oj
mamica
,
k
vam
bi
rada
,
k
vam
!
“
Ihtela
je
na
glas
in
tako
je
bila
zatopljena
v
svojo
bol
in
svoje
misli
,
da
ni
kar
nič
slišala
,
ko
so
ljudje
trumoma
drli
iz
cerkve
in
potem
raz
griček
doli
v
dolino
.
„
Oj
mamica
,
k
vam
bi
rada
,
k
vam
!
“
je
ponavljala
.
Drhtela
je
in
se
tresla
,
da
se
je
križ
majal
pod
njo
,
in
da
se
ji
je
od
hipa
do
hipa
zazdelo
kakor
bi
se
dvigal
kamen
pod
njo
,
kakor
bi
nevidne
roke
segale
do
nje
...
„
Oj
,
mamica
,
k
vam
bi
rada
,
k
vam
!
“
Njeno
hrepenenje
je
rastlo
,
njeno
koprnenje
je
postajalo
večje
in
večje
...
Bolest
,
trudnost
in
mraz
so
jo
premagovali
,
glava
ji
je
bila
omamljena
,
neko
slabost
je
občutila
po
vsem
životu
...
Nogw
je
niso
hotele
nič
več
držati
in
zdrknila
je
na
kolena
.
A
njeno
srce
je
še
vedno
hrepenelo
in
vse
njene
misli
,
vse
njene
želje
so
bile
osredotočene
na
eno
edino
stvar
...
„
Oj
,
mamica
,
k
vam
bi
rada
,
k
vam
!
“
Priletel
je
oblak
in
zagrnil
luno
,
da
je
nastala
tema
.
Zamižala
je
od
groze
.
Toda
nemudoma
se
je
zasvetilo
zopet
.
In
zdaj
se
je
žarilo
,
kakor
bi
sijalo
zlato
solnce
.
Njene
oči
so
bile
zaprte
,
a
videla
je
vendar
vse
svetlo
,
vse
žarno
okrog
sebe
.
Kakor
prej
pred
oltarjem
in
še
bolj
se
je
blestelo
in
blesketalo
.
Plameni
so
švigali
proti
nebu
in
tam
gori
,
tam
gori
,
glej
,
je
videla
zobet
nebes
kraljico
,
obdano
od
angelov
in
svetnikov
,
videla
ob
vznožju
njenega
svetlega
prestola
ono
bledo
,
lepo
ženo
—
svojo
mater
...
„
Oj
,
mamica
...
“
„
Pridna
bodi
,
Anica
.
“
„
Bom
,
mamica
,
bom
!
...
Kdaj
pridem
k
vam
,
mamica
?
“
Potegnila
je
močna
sapa
.
Skozi
prazne
veje
stoletnih
lip
je
zaihtelo
in
zaječalo
...
Križi
po
grobeh
so
zašklepetali
in
železna
vrata
na
pokopališču
so
se
zasukala
v
zarjavelih
tečajih
ter
zacvilila
,
da
je
šlo
skozi
mozeg
...
Deklica
se
vzdrami
in
skoči
pokoncu
.
Prvi
hip
ni
vedela
,
odkod
ti
glasovi
,
niti
ne
,
kje
je
.
Prestrašena
obstoji
in
se
ne
gane
,
kakor
bi
se
šele
spametovati
hotela
.
A
tedaj
završi
drugič
burja
,
še
huje
kot
prej
.
Iznova
zašklepečejo
križi
vse
naokrog
,
iznova
zacvilijo
vrata
ter
butnej
ob
zid
.
Tedaj
pa
se
deklica
zavé
.
Smrtna
groza
jo
prevzame
.
Obrne
se
in
steče
proti
cerkvenemu
vhodu
.
Ali
tukaj
je
bilo
že
vse
prazno
.
Cerkvena
vrata
so
bila
zaprta
in
žive
duše
ni
bilo
več
nikjer
.
V
tistem
času
,
ko
je
bila
ona
na
grobu
in
se
je
pomenkovala
s
svojo
mamico
,
so
se
bili
ljudje
razšli
in
sama
,
čisto
sama
je
bila
zdaj
na
mestu
,
kjer
so
počivali
mrtvi
.
Spusti
se
v
beg
proti
domu
.
Sapa
je
brila
in
žvižgala
še
vedno
in
zdelo
se
ji
je
,
kakor
bi
klicalo
za
njo
:
„
Anica
,
pridna
bodi
!
“
Toda
odgovarjala
ni
,
samo
solze
,
so
ji
lile
po
licih
.
Tekla
je
vzdržema
in
vsa
razgreta
je
prisopihala
do
domače
hiše
.
Kakor
bi
bežala
pred
kom
in
bi
ji
bilo
na
tem
,
da
se
skrije
čim
preje
pred
njim
,
prime
naglo
za
kljuko
vežnih
vrat
.
Ali
,
vrata
so
bila
zaklenjena
.
„
Odprite
!
“
zakliče
,
„
odprite
!
“
ne
da
bi
pomislila
,
komu
velja
njen
klic
.
„
Odprite
!
“
ponavlja
s
prosečim
glasom
,
toda
nihče
se
ne
odzove
njeni
prošnji
.
Dedek
bi
ne
bil
mogel
priti
ven
,
tudi
če
bi
jo
bil
slišal
.
Dekla
je
najbrž
trdno
spala
.
Tudi
je
bilo
njeno
ležišče
toliko
oddaljeno
,
da
klicanja
ni
mogla
tako
lahko
slišati
.
Mogla
bi
ji
torej
odpreti
samo
mačeha
.
Toda
na
vse
to
Anica
ni
mislila
.
Želela
si
je
samo
pod
streho
.
Bilo
jo
je
še
vedno
groza
in
zeblo
jo
je
tako
,
da
je
že
skoro
omagovala
.
Za
nohtmi
na
rokah
jo
je
ščipalo
in
noge
so
ji
bile
trde
kakor
iz
lesa
.
„
Oh
,
odprite
no
!
“
zaječi
še
enkrat
ter
začne
razbijati
s
pestmi
po
vratih
.
Kmalu
na
to
se
posveti
luč
v
sobi
,
kjer
je
spala
Mlakarica
.
Bila
je
šla
spat
tako
zgodaj
,
da
se
je
bila
že
naspala
in
je
ni
bilo
tako
težko
vzdramiti
.
Mogla
si
ni
misliti
,
kdo
bi
bil
zunaj
,
zato
je
vstala
in
šla
odpirat
.
Anica
je
bila
pripravljena
na
to
,
da
jo
mačeha
ne
sprejme
prijazno
,
ampak
tako
,
kakor
je
bila
njena
navada
.
Bila
je
pripravljena
na
to
,
da
jo
pretepe
sredi
noči
,
a
vendar
je
bila
vesela
,
ko
je
ugledala
luč
.
Naj
se
zgodi
kar
hoče
,
zmerjana
naj
bo
in
tepena
,
samo
da
pride
v
svojo
posteljo
.
Čutila
je
,
da
bi
morala
umreti
,
če
bi
ostala
še
nekaj
časa
zunaj
,
kajti
čimdalje
hujša
je
postajala
sapa
in
do
kosti
jo
je
pretresal
mraz
.
Vsaka
minuta
se
ji
je
zdela
večnost
,
ko
je
tako
stala
in
čakala
.
Naposled
je
vendar
izginila
luč
iz
sobe
in
v
veži
so
se
začule
stopinje
.
„
Naj
bo
kar
hoče
,
naj
bo
kar
hoče
!
“
je
šepetala
deklica
sama
pri
sebi
,
pričakuje
,
da
jo
mačeha
napade
.
„
Naj
Bo
kar
hoče
!
“
Dajala
je
s
temi
besedami
sama
sebi
pogum
,
a
vendar
se
ni
tresla
samo
od
mraza
,
temveč
tudi
iz
strahu
.
Ključ
zaškriplje
,
vrata
se
odpro
in
Mlakarica
se
pri
kaže
na
pragu
.
Ko
zagleda
svojo
pastorko
,
se
razhudi
,
rekoč
:
„
Kaj
?
...
Ti
si
,
potepenka
?
...
Ali
se
pride
zdaj
domov
?
...
Kjer
si
bila
dozdaj
,
bodi
pa
še
poslej
!
...
Le
poberi
se
!
...
Da
sem
se
morala
zaradi
te
malopridnice
vzbuditi
in
vstati
iz
gorke
postelje
!
Le
gledi
,
da
se
mi
ne
približaš
še
enkrat
do
vrat
!
Vstran
od
tu
!
“
...
lzrekši
sune
deklico
s
tako
močjo
od
sebe
,
da
se
opoteče
ter
zvrne
po
ledenih
tleh
,
potem
pa
zapahne
duri
in
gre
zopet
v
posteljo
.
Vse
to
je
storila
v
jezi
in
brez
pravega
preudarka
.
Toda
ko
je
ležala
,
je
začela
razmišljati
,
kaj
o
bi
nastalo
lahko
iz
tega
,
ako
pusti
deklico
zunaj
v
takem
mrazu
.
In
začele
so
se
ji
buditi
hudobne
želje
v
srcu
in
satanska
misel
se
ji
je
porodila
v
glavi
.
Kaj
,
če
bi
deklica
zmrznila
zunaj
?
Kolikokrat
bi
se
je
bila
že
rada
iznebila
!
Ni
je
pretepavala
samo
zaradi
tega
,
da
bi
si
ohladila
hipno
jezo
,
ni
ji
prikrajševala
pri
jedi
samo
iz
mimoidoče
nevolje
,
ne
,
vse
to
je
imelo
globočji
vzrok
.
To
dekletce
ji
je
bilo
boli
na
poti
nego
njen
mož
.
Njen
mož
se
ji
je
umikal
,
njen
mož
ji
ni
bil
nevaren
,
saj
je
celo
pobegnil
pred
njo
,
toda
dokler
je
živela
njena
pastorka
,
je
bil
neizvršljiv
marsikateri
njenih
načrtov
.
Ako
bi
ne
bilo
tega
dekletca
,
kako
brezskrbno
bi
se
bilo
živelo
,
kako
bi
bila
lahko
zapravljala
.
Saj
bi
bilo
potem
vse
njeno
,
še
celo
to
,
kar
je
imela
deklica
po
svoji
rajni
materi
.
Kaj
bi
se
menil
njen
mož
?
Da
,
vse
bi
bilo
njeno
in
pa
njene
hčere
.
In
tisti
sosedo
Nejče
bi
se
naposled
vendar
le
zagledal
v
njeno
Tonico
in
tudi
sosedovo
bi
bilo
potem
njeno
!
Mlakarica
je
računila
v
svojem
groznem
pohlepu
na
vse
strani
.
Njene
potrebe
so
bile
velike
,
a
Mlakarjevo
premoženje
se
je
ničilo
.
In
ker
svojih
želj
brzdati
ni
znala
,
je
mislila
na
to
,
kako
bi
si
zagotovila
tudi
za
prihodnje
čase
razkošno
živijenje
.
„
Da
,
če
bi
pastorke
ne
bilo
,
če
bi
se
moj
mož
ne
vrnil
več
in
če
bi
naposled
svojo
hčer
dobro
omožila
—
potem
bi
se
ne
bilo
ničesar
bati
,
“
je
dejala
sama
pri
sebi
.
Za
sedaj
pa
si
je
najbolj
želela
,
da
bi
imela
pri
svojem
počenjanju
proste
roke
.
Anico
je
sovražila
od
tistih
dob
še
bolj
,
ko
je
bila
zvedela
za
pismo
,
ki
ga
je
bil
pisal
njen
mož
Korenu
.
Kajti
včasih
se
je
vendar
le
bala
nekoliko
,
da
bi
ta
ne
posegel
vmes
.
In
zato
ji
je
bilo
tem
prijetneje
ob
misli
,
da
se
dekletca
morda
iznebi
...
Seveda
,
če
bi
se
kaj
izvedelo
...
to
bi
imelo
lahko
neljube
posledice
zanjo
.
Ali
kdo
ji
more
kaj
dokazati
?
Je
li
mar
dolžna
slišati
,
če
jo
kdo
kliče
?
Da
pa
je
bila
zunaj
pred
vrati
in
da
je
govorila
s
svojo
pastorko
,
ni
vedel
nihče
.
Samo
dekletce
bi
lahko
pričalo
zoper
njo
,
toda
dekličina
usta
bodo
jutri
zaprta
in
bodo
molčala
...
Njeno
zlobno
srce
se
je
napolnilo
s
slastjo
,
ko
si
je
predstavljala
deklico
mrtvo
...
Vse
bi
šlo
potem
po
njeni
volji
,
vse
,
če
bi
se
to
zgodilo
...
Sama
bi
bila
tu
gospodar
in
delala
bi
,
kar
bi
hotela
!
Tast
njen
,
ha
,
ta
itak
ni
mogel
dolgo
živeti
,
in
če
bi
tudi
živel
,
saj
je
bil
priklenjen
na
svojo
posteljo
...
Samo
tega
dekleta
še
iznebiti
se
!
Prišlo
ji
je
sicer
o
tudi
na
misel
:
„
Kaj
pa
,
če
se
dekletce
na
kak
način
reši
in
če
pove
potem
,
kaj
sem
storila
,
z
njo
?
“
—
Ah
,
no
potem
se
izgovori
lahko
na
sto
in
sto
načinov
!
Ali
se
dekle
ni
potepala
?
In
kdo
naj
bi
verjel
taki
potepenki
?
Reče
lahko
tudi
,
da
jo
je
samo
malo
kaznovati
hotela
,
potem
pa
,
da
je
zaspala
.
In
še
to
in
ono
je
lahko
navedla
v
svojo
opravičbo
.
Nič
se
torej
bati
!
Ali
ko
se
je
tako
pripravljala
na
to
,
da
bi
se
zagovarjala
pred
ljudmi
,
se
je
tam
globoko
nekje
v
njenem
srcu
pojavil
glas
,
ki
je
že
dolgo
,
dolgo
ni
vznemirjal
.
In
prestrašila
se
je
.
Nasproti
ljudem
se
je
čutila
dovolj
močno
,
dovolj
zavarovano
.
Ali
pa
je
bila
tudi
dovolj
zavarovana
zoper
samo
sebe
,
zavarovana
zoper
glas
vesti
?
Zaskelelo
jo
je
pri
srcu
in
zazdelo
se
ji
je
,
kakor
bi
ji
bil
zašepetal
nekdo
na
uho
:
„
Morilka
!
“
Groza
jo
je
izpreletela
in
hotela
je
že
vstati
ter
iti
zopet
ven
.
Toda
tedaj
se
ji
je
porogal
drug
glas
:
„
Kaj
,
tako
lepo
priliko
imaš
,
pa
je
nočeš
porabiti
?
Kdo
pa
bo
vedel
,
kdo
?
“
Borila
sta
se
v
nji
menda
dobri
in
zli
duh
.
Premagal
pa
je
zadnji
.
Ta
ji
je
obetal
uživanje
,
dobri
je
zahteval
od
nje
žrtev
!
A
jemati
je
prijetneje
in
laglje
,
nego
dajati
!
Prišli
so
ji
Kljukčevi
sodi
na
misel
—
kaj
za
to
,
če
postane
tudi
kdaj
nje
vest
sitna
!
Udušila
jo
bo
v
vinu
...
Vrnila
se
je
k
prejšnjemu
sklepu
.
Ali
popolnoma
pomiriti
se
ni
mogla
.
Zdajpazdaj
se
ji
je
zazdelo
,
kakor
bi
čula
deklico
klicati
.
Da
bi
je
to
ne
motilo
,
se
je
odela
črez
glavo
in
prizadevala
si
je
,
da
bi
pozabila
in
zaspala
...
Anica
prvi
hip
ni
vedela
,
kaj
se
je
zgodilo
ž
njo
.
Nekaj
se
je
bila
prestrašila
,
nekaj
pretresla
vsled
padca
.
A
ko
se
je
vzdramila
,
jo
je
izpreletela
groza
.
„
Mati
,
mati
!
“
je
hotela
zaklicati
,
toda
glas
ji
je
obtičal
na
jeziku
.
Zavedla
se
je
,
da
trdosrčna
ženska
,
ki
jo
je
tako
kruto
pahnila
od
sebe
,
ne
zasluži
,
da
bi
jo
nazivala
s
tem
sladkim
imenom
.
In
kaj
bi
tudi
pomagalo
,
če
bi
jo
še
tako
lepo
prosila
.
Saj
jo
je
že
tolikokrat
,
a
nikdar
niso
izdale
njene
prošnje
nič
.
Še
manj
bi
nocoj
!
Njena
nedolžna
duša
je
zaslutila
hudobno
nakano
,
ki
se
je
bila
porodila
v
srcu
njene
neusmiljene
mačehe
,
zaslutila
,
da
bi
tej
najbolj
ustregla
,
ako
bi
umrla
.
In
kaj
jo
je
čakalo
drugega
nego
smrt
?
Saj
so
ji
bili
udje
že
zdaj
vsi
otrpli
.
Kako
bi
mogla
prebiti
do
drugega
jutra
zunaj
pod
milim
nebom
?
Vstala
je
in
pomislila
,
kaj
naj
stori
.
Na
licu
in
desni
roki
je
krvavela
,
ker
se
je
bila
odrla
po
ledenih
tleh
,
toda
bolečine
niti
čutila
ni
.
Čutila
je
samo
,
da
v
tem
mrazu
dolgo
vztrajati
ne
more
.
„
Kaj
naj
storim
?
“
ta
misel
ji
je
vedno
zopet
šinila
v
glavo
.
Toda
odgovora
si
ni
vedela
.
Sama
tu
sredi
noči
,
kako
naj
bi
si
pomagala
?
Nikjer
ni
bilo
več
nobene
luči
,
vse
je
že
spalo
.
Umreti
!
Tisti
strah
,
ki
navdaja
vsako
živo
bitje
pred
smrtjo
,
je
obšel
tudi
njo
.
Ali
spomnila
se
je
v
tistem
hipu
svoje
mamice
in
nekaj
sladkega
ji
je
napolnilo
srce
.
Ah
,
potem
jo
bodo
položili
poleg
nje
in
pri
nji
bode
tam
gori
nad
zvezdami
,
pri
nji
venomer
!
In
vzbudila
se
ji
je
hipoma
želja
,
da
bi
res
umrla
,
da
bi
bilo
konec
teh
muk
,
konec
neznosnemu
trpljenju
!
Drgetala
je
po
vsem
životu
.
Noge
so
se
ji
šibile
in
utrujenost
se
je
lotevala
vseh
njenih
udov
.
Umreti
!
Nič
več
strašnega
ni
imela
zanjo
ta
misel
,
odkar
se
je
spomnila
svoje
drage
mamice
.
Ah
,
to
ji
je
ona
izprosila
!
Božja
volja
je
tako
!
Že
se
hoče
vleči
preko
poti
ter
položiti
glavo
na
sneg
,
ki
je
bil
nakopičen
ob
strani
,
ko
začuje
stopinje
za
seboj
.
Obrne
se
in
pred
njo
stoji
Jernej
,
njih
bivši
hlapec
,
ki
je
služil
sedaj
pri
sosedovih
in
s
katerim
sta
bila
še
vedno
prijatelja
.
Drug
v
drugega
sta
strmela
nekaj
časa
.
Prvi
izpregovori
Jernej
:
„
I
kaj
pa
ti
delaš
tukaj
o
tej
uri
?
“
„
Notri
me
ne
pusté
!
“
odvrne
s
težavo
deklica
,
kajti
zobje
so
ji
šklepetali
vsled
mraza
,
da
ji
ni
bilo
mogoče
govoriti
gladko
.
„
Kdo
te
ne
pusti
notri
?
“
„
Mati
!
“
„
Kakšna
mati
?
“
se
zatogoti
Jernej
,
ki
je
takoj
razumel
vse
.
„
O
to
je
pa
res
mati
,
da
nič
takih
!
...
No
,
le
sem
pojdi
z
menoj
!
Zdaj
bo
Koren
menda
vsaj
vedel
,
mu
je
početi
!
“
Izrekši
prime
deklico
za
roko
ter
jo
pelje
s
seboj
pod
Korenovo
okno
.
Trkal
je
toliko
časa
na
šipo
,
da
je
videl
prižigati
luč
.
„
Kaj
je
,
za
Boga
svetega
?
“
vpraša
Koren
,
kajti
bil
je
prišel
sam
odpirat
vrata
.
Jernej
mu
razloži
ob
kratkem
,
kaj
se
je
zgodilo
ter
mu
izroči
Anico
,
a
sam
se
odpravi
v
hlev
spat
.
Mlakarica
se
je
vzbudila
drugo
jutro
po
nemirnih
sanjah
.
Zaspala
je
bila
naposled
,
a
oni
glas
v
prsih
se
ji
je
oglašal
tudi
v
spanju
.
Med
drugim
se
ji
je
sanjalo
,
da
so
prinesli
njeno
lastno
hčer
mrtvo
v
hišo
.
Jokala
je
in
vila
obupno
roke
,
ljudje
pa
so
se
ji
rogali
in
jo
dolžili
,
da
jo
je
sama
umorila
.
Z
divjim
krikom
skoči
iz
postelje
.
Srce
ji
je
bilo
kakor
razmesarjeno
.
A
ko
se
ozre
naokoli
in
zagleda
v
postelji
svojo
Tonico
,
se
oddahne
.
Zdaj
šele
se
domisli
,
kaj
se
je
godilo
ponoči
in
kaj
je
storila
z
Anico
.
Zdrezne
se
in
kri
ji
izgine
iz
obraza
.
Če
bi
bil
morda
vendar
kdo
kaj
videl
?
Kaj
naj
poreče
,
kako
naj
se
izgovori
?
Na
vse
tisto
,
kar
si
je
bila
ponoči
v
svojo
obrambo
izmislila
,
je
bila
popolnoma
pozabila
.
In
kje
...
kje
je
zdaj
dekletce
?
Saj
so
jo
morali
vendar
že
dobiti
!
Ali
ni
še
nihče
vstal
?
Kako
to
,
da
je
še
vse
tako
mirno
,
tako
tiho
,
kakor
bi
se
ne
bilo
nič
zgodilo
?
Zašumelo
ji
je
po
glavi
in
zazdelo
se
ji
,
kakor
bi
nastal
velik
hrup
zunaj
.
„
Morda
so
jo
zdaj
prinesli
!
“
pomisli
.
„
Pa
kako
to
,
da
me
ne
pride
nihče
klicat
?
...
Kam
so
šli
z
njo
?
Ali
jo
imajo
v
veži
,
ali
so
jo
pa
nesli
v
hišo
?
...
No
,
stari
bo
gotovo
precej
mene
obdolžil
!
Pa
jaz
ne
vem
nič
,
jaz
ne
vem
o
nič
!
“
Obleče
se
naglo
in
strahoma
odpre
spalnična
vrata
.
Ko
vidi
,
da
je
v
veži
vse
mirno
,
se
začudi
.
„
Tedaj
so
že
v
hiši
!
“
Postoji
in
vleče
na
uho
,
a
tudi
od
tam
ni
bilo
nikakega
glasu
.
Da
bi
se
prepričala
,
stopi
preko
veže
ter
pogleda
v
sobo
,
kjer
je
ležal
njen
tast
.
Nobenega
tujega
človeka
ni
bilo
notri
in
Anična
postelja
je
bila
prazna
.
Mlakarično
srce
se
je
napolnilo
hipoma
s
pogumom
.
„
Ha
,
morda
je
šla
pa
vstran
od
tu
in
je
zablodila
kam
!
“
Lepše
bi
se
za
Mlakarico
ne
bilo
moglo
narediti
.
Če
bi
dobili
deklico
kje
daleč
proč
,
dobili
zunaj
vasi
kje
,
bi
nje
ne
mogel
nihče
dolžiti
.
Izgovor
bi
bil
potem
lahek
!
Da
bi
se
še
bolj
pomirila
ter
odvrnila
od
sebe
vsak
sum
,
vpraša
deklo
,
ki
se
je
bila
ravnokar
vrnila
iz
hleva
:
„
Kje
pa
si
dekleta
pustila
?
...
Ali
niste
hodili
sinoči
skup
od
polnočnice
?
“
Dekla
pogleda
malce
debelo
in
odgovori
:
„
Ne
!
V
cerkvi
sva
se
izgubili
ena
od
druge
in
potem
je
nisem
videla
več
.
Mislila
sem
,
da
je
dobila
koga
znanega
in
da
se
je
ž
njim
vrnila
.
Ko
sem
bila
doma
,
sem
pa
že
pozabila
nanjo
.
“
„
I
zakaj
je
pa
jemlješ
s
seboj
,
če
ne
maraš
paziti
nanjo
!
“
se
začne
Mlakarica
hudovati
navidezno
.
Delala
se
je
,
kakor
bi
je
ne
skrbelo
malo
za
dekleta
.
„
Če
se
ji
je
kaj
pripetilo
,
boš
ti
kriva
in
nobeden
drugi
!
“
Dekla
je
stala
z
odprtimi
ustmi
in
ni
vedela
,
kaj
bi
dejala
.
Prestrašila
se
je
hudo
.
Ali
tedaj
se
oglasi
nekdo
na
hišnem
pragu
:
„
Kdo
praviš
,
da
bo
kriv
?
...
Ali
ta-le
?
...
Dobro
bi
bilo
zate
tako
!
Ali
ne
boš
!
Kriva
si
ti
,
pa
ne
ta
.
Sicer
se
ni
nič
hudega
zgodilo
,
ali
toliko
pa
le
,
da
boš
ti
malo
sedela
in
se
postila
.
Zdaj
te
imamo
,
vidiš
,
enkrat
tako
v
pasti
,
da
se
nam
ne
izmuzneš
!
Ti
preklicano
Adamovo
rebro
ti
!
...
Boš
ti
pehala
v
taki
zimi
in
pa
še
ponoči
dekleta
na
sneg
?
...
Menda
je
še
kaj
pravice
na
svetu
!
In
če
jo
je
,
ne
bo
ravno
dobro
zate
!
“
Jernej
vso
noč
ni
mogel
spati
in
zdaj
ga
je
staro
sovraštvo
do
Mlakarice
prignalo
pred
njeno
hišo
.
Hotel
jo
je
zjeziti
malo
.
In
ta
svoj
namen
je
dosegel
takoj
v
polni
meri
.
Ko
je
Mlakarica
dognala
,
da
se
njena
nakana
ni
posrečila
,
da
se
njeni
pastorki
ni
nič
hudega
zgodilo
,
pa
da
Jernej
celo
ve
,
kaj
je
storila
,
se
je
razsrdila
.
Začela
je
kričati
in
preklinjati
,
ne
zmenivši
se
za
to
,
da
je
bil
svet
dan
.
Vmes
pa
je
obsipala
Jerneja
s
priimki
,
kakršnih
še
ni
čul
v
svojem
življenju
.
Ali
nič
si
ni
storil
iz
tega
.
Zadovoljen
je
bil
,
ko
je
videl
,
da
se
Mlakarica
togoti
.
Kaj
drugega
danes
niti
hotel
ni
.
Mlakarica
je
zahtevala
,
da
se
Anica
takoj
vrne
in
je
pretila
,
da
pojde
