propadla.
Vsaj
upam
,
ker
bi
Angleška
dobrega
kralja
,
katerega
ima
sedaj
,
drugače
ne
bila
niti
vredna
!
“
„
O
jes
!
“
„
Da
!
da
!
stara
ženska
je
vrag
,
če
koga
ujame
v
svoje
klešče
!
“
„
O
jes
!
“
„
In
kaj
bode
počela
sedaj
vojvodinja
brunšviška
,
milord
?
“
„
Morda
pojde
med
ponesrečene
diplomate
,
svetlost
,
“
odgovori
Steward
sarkastno
.
„
O
jes
!
“
Ko
vidi
Metternich
,
da
iz
angleškega
lorda
ne
iztisne
drugega
nego
suhoparni
„
o
jes
“
,
se
obrne
h
Capodistriji
ter
vpraša
prijazno
:
„
Ekscelenca
,
ste
se
že
privadili
mestu
?
In
kako
ste
zadovoljni
s
stanovanjem
?
“
„
Privadil
sem
se
in
zadovoljen
sem
“
,
odgovori
Capodistrija
čemerno
.
„
Mesto
in
stanovanje
,
oboje
ostane
v
zgodovini
bolje
zapisano
nego
kongresa
v
Opavi
in
Ljubljani
!
“
„
O
jes
!
“
se
oglasi
lord
Stewart
.
„
S
Capodistrijo
zopet
ni
mogoče
govoriti
!
“
pravi
Metternich
hladno
.
„
Vprav
zagonetka
mi
je
,
kako
izhajaš
ti
ž
njim
,
ljubi
moj
Nesselrode
?
“
Tukaj
se
je
vtaknil
v
razgovor
grof
Blacas
,
ki
se
je
že
bal
,
da
se
prične
eden
tistih
mučnih
prizorov
,
radi
katerih
sta
imenitna
kongresa
v
Opavi
in
Ljubljani
.
„
Odkritosrčno
rečeno
,
svetlost
,
“
izpregovori
francoski
grof
,
„
v
tem
mestecu
se
bolje
počutim
nego
v
Opavi
.
Tudi
krajina
je
lepša
nego
tista
ravna
Šlezija
,
po
kateri
brije
grda
burja
!
“
In
Caraman
je
pristavil
:
„
Kaka
diabolska
burja
!
Tu
pa
smo
na
jugu
,
na
solnčnatem
jugu
!
“
„
Oj
marki
,
“
zaječi
Capodistrija
,
„
vi
bi
morali
videti
,
kaka
je
šele
Grška
v
tem
času
!
“
„
Kaj
zdihujete
,
dragi
grof
!
“
se
oglasi
knez
Metternich
.
„
Če
želite
,
vas
priporočim
njega
veličanstvu
v
Carigradu
!
Ta
vas
napravi
za
svojega
pašo
v
Moreji
in
še
nekaj
konjskih
repov
vam
navrže
.
Potem
ostanete
v
Greciji
,
kolikor
časa
se
vam
poljubi
!
“
„
Z
vašim
priporočilom
bi
se
brez
dvojbe
dalo
kaj
takega
doseči
,
svetlost
.
Pri
Turkih
vas
itak
visoko
spoštujejo
!
“
Capodistrija
je
besedo
pri
„
Turkih
“
posebno
naglasil
,
ker
so
že
v
tistih
časih
krožile
različne
vesti
o
razmerju
med
Metternichom
in
turškim
sultanom
.
Nekateri
poznejši
zgodovinarji
trdijo
,
da
je
bil
knez
Metternich
plačan
agent
turškega
vladarja
in
da
mu
je
le-ta
iz
svoje
privatne
šatulje
vsako
leto
plačal
80.000
K.
Pa
kdo
naj
take
in
enake
zgodovinske
čenčarije
presodi
,
so
li
resnične
ali
neresnične
!
Vsekakor
je
grof
Capodistrija
v
svojem
odgovoru
hotel
namigniti
na
govorice
,
ki
so
v
tem
oziru
že
tedaj
krožile
po
Evropi
.
Knez
je
nekoliko
prebledel
,
tako
da
je
grof
Blacas
izprevidel
,
da
se
mu
je
zopet
treba
vmešati
.
Vprašal
je
torej
kneza
:
„
Kako
ljudstvo
prebiva
v
tej
deželi
in
kak
jezik
govori
?
“
„
Menim
,
da
govori
ljudstvo
nemško
,
“
odgovori
knez
,
„
a
v
to
bi
svoje
glave
ne
hotel
zastaviti
.
A
naj
ljudstvo
govori
,
kakor
hoče
,
vikonte
,
dežela
je
nemška
in
ostane
nemška
!
“
„
Meni
pa
so
povedali
,
“
ga
zavrne
Capodistrija
,
„
da
je
v
deželi
skoraj
vse
slovansko
in
da
žive
Nemci
samo
po
mestih
.
A
malo
jih
je
,
morda
niti
toliko
,
kolikor
je
Turkov
po
Moreji
!
“
„
Morda
imate
prav
,
ekscelenca
,
“
se
zasmeje
knez
Metternich
,
„
a
vzlic
temu
je
Moreja
turška
provincija
!
“
Vmes
je
posegel
knez
Hardenberg
:
„
Najsi
bo
že
nemško
ali
slovensko
,
pleme
,
ki
prebiva
v
tej
deželi
,
je
krasno
!
To
se
ne
da
tajiti
!
“
„
Kar
se
tiče
ženstva
,
“
de
Metternich
,
„
bi
ti
,
dragi
moj
kancelar
,
ne
hotel
brezpogojno
pritrditi
!
Meni
se
vidi
,
da
ni
skoraj
tako
krasne
dežele
,
ki
bi
imela
tako
grdo
ženstvo
!
“
„
Ostra
,
a
po
mojem
mnenju
krivična
sodba
!
“
odgovori
Hardenberg
.
„
Pred
nekaj
dnevi
sem
obiskal
kneza
Neri
Corsinija
.
Na
stopnicah
mi
je
prišla
nasproti
deklica
,
da
mi
je
kar
kri
zastajala
po
žilah
,
ko
sem
jo
gledal
!
“
„
To
se
pri
naših
letih
“
,
odgovori
Metternich
porogljivo
,
„
kaj
brž
zgodi
,
a
to
še
ni
nikak
dokaz
,
Hardenberg
!
“
„
Oprosti
,
svetost
!
“
se
brani
pruski
kancelar
,
„
oprosti
!
Ne
ugovarjam
,
da
bi
pri
tvojih
letih
ne
bilo
tako
,
a
omenjena
deklica
je
bila
v
resnici
krasna
!
“
„
Pa
pustiva
to
!
Radi
ženske
lepote
se
midva
priletna
dečka
ne
bodeva
pričkala
!
Če
morda
ni
toliko
ženske
lepote
v
deželi
,
kakor
bi
je
želeli
naši
kongresniki
,
priznavam
pa
vendar
,
da
je
v
tej
cesarski
provinciji
obilo
ljubeznivosti
in
priljudnosti
!
Vsaj
jaz
sem
prepričan
o
tem
!
“
„
Iz
česa
sklepate
to
?
“
vpraša
Stewart
.
„
Ali
mi
bodete
hoteli
verjeti
,
da
dobivam
skoraj
vsako
drugo
jutro
svežega
cvetja
,
katero
mi
nekdo
v
tem
zimskem
času
pošilja
v
hišo
?
Ne
da
bi
vedel
kdo
!
Ni
to
ljubeznivo
?
Ni
to
priljudno
,
milord
?
“
„
O
jes
!
“
„
Upam
,
da
je
ženska
,
“
dostavi
Metternich
zavestno
,
„
da
je
dama
,
ki
me
tako
časti
.
In
sicer
lepša
od
onih
,
s
katerimi
sem
se
dosedaj
seznanil
!
“
„
Kaj
,
ko
bi
bila
gospa
Catalanijeva
,
“
se
oglasi
Capodistrija
strupeno
,
„
najela
agenta
,
da
vam
pošilja
cvetje
na
dom
ter
vam
s
tem
vzbuja
spomine
nanjo
,
ki
je
sama
svež
cvet
med
laškimi
pevkami
?
Morda
bi
se
lepa
gospa
rada
udeležila
kongresa
v
Ljubljani
,
kakor
se
je
udeleževala
drugih
kongresov
?
“
Angelika
Catalani
je
bila
imenitna
laška
pevka
ter
si
je
s
čarobnim
in
mogočnim
glasom
svoj
čas
podjarmila
celo
Evropo
.
Ob
našem
kongresu
je
štela
že
štirideset
let
,
a
bila
je
še
vedno
izredne
lepote
.
Ker
je
bila
operna
pevka
,
je
živela
,
kar
se
samo
ob
sebi
ume
,
v
nesrečnem
zakonu
.
Nesrečni
mož
je
bil
neki
francoski
kapitan
,
in
pripetilo
se
je
,
da
so
tisto
,
kar
bi
bil
on
moral
pokositi
,
včasi
drugi
kosili
.
O
madami
Catalanijevi
knez
Metternich
ni
rad
govoril
tiste
dni
.
Toliko
več
so
govorili
drugi
o
njegovih
razmerah
do
imenitne
pevke
.
Gotovega
o
teh
razmerah
se
ne
da
nič
dognati
;
da
pa
se
je
tedaj
govorilo
več
slabega
nego
dobrega
,
je
pa
res
.
Metternich
v
svojih
zapiskih
o
tem
ničesar
ne
piše
.
V
tem
pogledu
ni
tako
klepetav
kakor
Genz
,
ki
je
v
svojih
dnevnikih
vselej
vestno
zabeležil
,
kadar
je
prespal
sladko
noč
pri
svoji
Naneti
!
Umevno
,
da
so
besede
grofa
Capodistrije
kneza
Metternicha
precej
spekle
.
Odgovoril
je
pikro
:
„
Catalani
!
Catalani
!
To
ni
mogoče
!
Madama
mora
sedaj
počivati
,
da
bo
čvrstega
grla
,
kadar
jo
vi
,
ekscelenca
,
povabite
v
Ljubljano
!
“
„
Kaj
hoče
meni
starikasta
ženska
,
svetlost
?
“
je
vzkipel
Capodistrija
.
„
Ker
bode
ljubljanski
kongres
brez
dvojbe
Grecijo
osvobodil
,
potrebovali
je
bodete
,
da
vam
zapoje
„
Tedeum
“
!
Naravno
,
da
hrani
svoje
grlo
za
omenjeno
slovesno
priliko
!
“
Bila
bi
se
še
dalje
prepirala
,
pol
v
šali
,
pol
v
resnobi
,
da
ni
Genz
prihitel
v
salon
ter
naznanil
svojemu
predstojniku
,
da
je
ravnokar
vstopil
v
predsobo
kardinal
Spina
.
Knez
je
kakor
živo
srebro
poskočil
ter
odhitel
.
Capodistrija
pa
je
helenski
svoj
obraz
obrnil
proti
svojemu
sosedu
,
grofu
Nesselrodeju
.
Nekaj
mu
je
siknilo
izmed
zob
.
In
mali
Nesselrode
,
vzgojen
v
mehkih
in
mehkužnih
dvorskih
manirah
,
je
kar
od
groze
otrpnil
,
ko
je
natanko
čul
na
svoja
ušesa
,
da
ni
bilo
tisto
,
kar
je
Capodistriji
siknilo
izmed
zob
,
nič
drugega
kakor
kratka
besedica
:
pes
!
Knez
je
prihitel
do
vrat
,
ki
mu
jih
je
ravno
pred
nosom
odprl
lakaj
:
papežev
odposlanec
je
stal
v
vsej
svoji
impozantnosti
pred
zbranimi
diplomati
.
Brzo
so
vstali
,
da
so
kar
stoli
zaropotali
pod
njimi
.
Spina
se
je
pred
njimi
elegantno
priklonil
.
Vse
je
bilo
rdeče
na
njem
:
rdeča
je
bila
sutana
,
rdeč
je
bil
predpasnik
in
okrog
vratu
so
mu
frfotali
rdeči
trakovi
.
Knez
in
Spina
sta
se
globoko
priklonila
drug
pred
drugim
.
Potem
se
je
kardinal
še
enkrat
priklonil
pred
vso
družbo
,
ki
se
je
tudi
priklanjala
.
Vse
je
kazalo
,
da
je
bil
Spina
tedaj
na
avstrijski
zemlji
,
kjer
so
bili
rimski
kardinali
že
tedaj
skoraj
vsemogočni
in
kjer
so
dandanes
popolnoma
vsemogočni
!
Z
razžarjenim
obrazom
je
poprijel
Metternich
kardinalovo
belo
roko
ter
ga
spremil
do
posebno
lepega
fotelja
.
Sedel
je
tik
kardinala
in
niti
za
trenotek
ni
izpustil
njegove
roke
.
„
Kako
je
vaše
zdravje
,
eminenca
?
“
„
Merci
,
mon
prince
,
“
odgovori
Spina
z
zvonkim
glasom
,
„
za
silo
!
Verujte
mi
,
svetlost
,
da
samo
za
silo
!
“
„
Moje
srce
je
žalostno
,
ko
čujem
kaj
takega
!
“
„
Po
Umbriji
se
mi
toži
,
po
moji
Bologni
se
mi
toži
,
kjer
je
zrak
mehak
in
mehak
jezik
,
ki
se
govori
okrog
mene
.
Kdo
prenašaj
to
hrestanje
,
katero
čujem
sedaj
okrog
sebe
?
“
„
Naravno
,
naravno
,
da
se
vam
toži
po
lepi
Italiji
,
eminenca
!
A
v
tolažbo
vam
bodi
,
da
smo
tu
pri
delu
,
da
ohranimo
Italiji
,
kar
je
več
vredno
od
mehkega
zraka
in
mehke
govorice
,
da
ji
ohranimo
zlati
mir
,
avtoriteto
prestolov
in
cerkve
!
“
„
Si
!
si
!
“
„
In
kako
je
z
dragocenim
zdravjem
svetega
očeta
,
eminenca
?
Njega
kraljeva
visokost
,
princesinja
salernska
,
mi
je
nekaj
govorila
o
tem
,
a
njene
besede
so
mi
napolnile
duše
s
skrbjo
.
Kake
so
zadnje
vaše
depeše
v
tem
pogledu
?
“
„
V
resnici
,
nekaj
skrbi
smo
imeli
!
Pri
visokih
letih
njega
svetosti
je
vse
mogoče
!
In
svetlost
,
veste
,
koliko
je
moral
pretrpeti
,
tako
v
Savoni
kakor
v
Fontainebleauu
!
A
sedaj
se
je
obrnilo
na
bolje
!
Deo
gratias
!
“
„
Smrt
Pija
bi
bila
hud
udarec
za
cerkev
in
vse
evropske
države
!
“
„
Papeža
,
kakor
je
njega
svetost
,
bi
težko
dobili
!
“
„
Gotovo
!
gotovo
!
“
Prišel
je
zopet
zastopnik
,
ki
ga
je
moral
knez
pri
vratih
sprejeti
.
Zatorej
je
zapustil
kardinala
.
Na
papeževem
stolu
je
sedel
tedaj
Pij
VII.
,
onemogel
starec
.
Pa
tudi
takrat
je
bilo
že
v
navadi
,
da
se
je
papež
,
ki
je
slučajno
vladal
,
štel
in
slavil
za
najboljšega
,
kar
jih
je
katoliška
cerkev
kdaj
imela
.
Tudi
dandanes
cvete
ta
navada
,
in
njej
je
pripisovati
,
da
slabega
papeža
sploh
še
nikdar
nismo
imeli
!
Knez
je
zopet
prisedel
k
ruskim
zastopnikom
.
„
Iz
Valahije
mi
prihajajo
slabe
vesti
,
“
zdihne
proti
Nesselrodeju
.
„
Ravno
prav
bi
nam
prišle
homatije
tam
doli
!
“
„
Gosudar
umira
,
“
odgovori
Nesselrode
,
„
in
Ypsilanti
se
že
oglaša
!
“
„
In
Bog
mu
daj
svoj
blagoslov
!
“
vzklikne
Capodistrija
.
„
Bog
ga
mu
morda
da
!
“
se
oglasi
Metternich
ironično
,
„
a
Rusija
in
Avstrija
ga
mu
ne
dasta
!
Ni
li
tako
,
ljubi
Nesselrode
?
“
Nesselrode
:
„
Njega
veličanstvo
je
že
ukazalo
,
da
se
knezu
Ypsilantiju
odvzame
patent
ruskega
generala
.
“
„
To
je
zopet
vaše
delo
,
svetlost
!
“
se
zajezi
Capodistrija
.
„
V
zaslugo
bi
si
štel
,
da
bi
bilo
,
“
odgovori
Metternich
,
„
a
verujte
mi
,
da
s
carjem
Aleksandrom
o
tem
niti
besedice
še
nisem
govoril
.
Tudi
je
šele
ravnokar
došel
kurir
,
ki
je
prinesel
vest
o
smrti
gosudarja
.
“
„
In
kakega
kandidata
bodete
podpirali
,
vaša
svetlost
?
“
vpraša
Capodistrija
.
„
Po
mislih
mojega
prevzvišenega
suverena
je
Callimachi
edini
,
ki
more
priti
v
poštev
.
“
„
In
zakaj
ne
knez
Ypsilanti
?
“
„
Ali
naj
govorim
odkritosrčno
,
ekscelenca
?
Zategadelj
ne
,
ker
je
Grk
in
revolucijonar
!
“
Zopet
je
odhitel
,
da
pozdravi
prišleca
,
in
zopet
je
grškemu
grofu
nekaj
siknilo
izmed
zob
.
Ko
so
bili
vsi
zbrani
,
je
knez
Metternich
vstal
;
za
njim
so
vstali
vsi
drugi
.
Galonirani
strežaji
so
odprli
vrata
v
veliko
konferenčno
dvorano
,
ki
je
bila
razsvetljena
kakor
kaka
plesna
dvorana
.
Knez
se
je
v
hipu
izpremenil
,
postal
je
v
trenotku
pravi
kongresni
„
bog
“
.
Poprej
slabim
dovtipom
pristopen
,
mu
je
bil
sedaj
obraz
kakor
iz
kamena
.
In
nepopisna
ošabnost
mu
je
priveslala
na
ta
obraz
ter
ga
preplula
.
Prvi
je
vstopil
v
posvetovalnico
;
za
njim
so
se
razvrstili
drugi
kongresniki
in
sicer
ravno
v
tistem
redu
,
kakor
so
bili
poprej
prihajali
.
Današnja
seja
je
imela
poseben
namen
.
Vsi
vemo
,
kaj
se
je
kuhalo
na
različnih
kongresih
v
tisti
dobi
.
Nazadnjaki
,
ki
so
povsod
imeli
državna
krmila
v
svojih
rokah
,
so
hoteli
iztrebiti
vse
tisto
,
kar
je
bil
francoski
prevrat
zasejal
na
njivo
človeštva
.
Zatreti
so
hoteli
vse
žlahtne
sadove
te
revolucije
,
meneč
,
da
je
kaj
takega
mogoče
in
v
njih
oblasti
.
Oklenili
so
se
svojih
„
principov
“
.
V
nobeni
dobi
tako
imenovani
„
državni
spisi
“
ne
govore
toliko
o
„
principih
“
kakor
ravno
v
kongresni
dobi
!
Vsaka
druga
beseda
,
ki
jo
je
zapisal
Genz
,
je
bila
„
princip
“
.
Glavni
princip
—
pa
je
bil
,
da
mora
v
stari
Evropi
ostati
vse
lepo
pri
starem
,
da
se
vladni
sistemi
nikjer
ne
smejo
izpremeniti
,
da
nimajo
narodi
ničesar
govoriti
,
visoki
suvereni
in
ministri
pa
vse
.
Zategadelj
se
je
morala
konstitucija
v
Neapolju
zopet
odpraviti
,
ker
so
bili
visoki
suvereni
,
oziroma
njih
ministri
soglasnega
prepričanja
,
da
je
bil
neapoljski
prevrat
revolucijonaren
,
zategadelj
nedopusten
.
Stari
kralj
je
bil
sicer
prisegel
na
novo
konstitucijo
,
a
ta
prisega
se
mu
je
bila
izsilila
;
zatorej
je
bila
neveljavna
.
„
Princip
“
je
tedaj
zahteval
,
da
se
nova
vlada
odpravi
in
da
zasede
Avstrija
z
oboroženo
roko
kraljevino
obeh
Sicilij
.
Vse
to
je
že
bilo
sklenjeno
pri
malih
konferencah
,
a
današnja
glavna
seja
je
imela
namen
,
„
principom
“
na
slovesen
način
pripomoči
do
slovesne
zmage
ter
jih
obenem
objaviti
neapoljskemu
ministru
,
vojvodi
di
Gallo
.
Le-ta
je
bil
z
velikimi
težavami
pricapljal
za
svojim
kraljem
v
Ljubljano
,
a
le
neradi
so
ga
,
kakor
bodemo
videli
,
za
kratek
trenotek
pustili
pred
visoki
kongres
.
Knez
Metternich
je
začel
sejo
ter
ukazal
najprej
Frideriku
Genzu
,
naj
prečita
dva
obsežna
spisa
,
katera
je
bil
dvorni
svetnik
že
nekaj
tednov
koval
v
potu
svojega
obraza
.
Na
prvem
mestu
je
prečital
Genz
širokobesedno
„
deklaracijo
“
,
v
kateri
se
je
svetu
naznanjalo
,
kaj
se
je
v
Neapolju
vse
zgodilo
,
kako
so
mučili
starega
,
a
plemenitega
kralja
,
kako
se
je
potem
le-ta
v
družbi
visokih
suverenov
potil
in
trudil
,
da
bi
svojemu
narodu
,
katerega
je
vedno
tako
gorko
ljubil
,
pridobil
največjo
srečo
in
največje
blagostanje
.
Ker
pa
vse
vrline
priletnega
kralja
pri
nehvaležnih
Neapolitancih
niso
nič
izdale
,
se
je
naznanilo
svetu
dalje
,
da
je
Avstrija
zbrala
v
svojih
laških
provincijah
armadni
voj
in
da
je
ta
na
podstavi
v
Ljubljani
sprejetih
sklepov
dobil
sedaj
povelje
,
naj
prekorači
Pad
.
Vse
to
se
je
imenovalo
ukrep
stroge
potrebe
—
eine
Massregel
der
strengen
Nothwendigkeit
!
Ob
koncu
pa
se
je
patetično
širokoustilo
:
„
Svetost
vseh
obstoječih
pravic
,
neodvisnost
vseh
pravnoveljavnih
vlad
,
nedotakljivost
njih
ozemlja
—
to
so
temelji
,
od
katerih
se
niti
najmanjši
sklep
združenih
monarhov
ne
bode
odmaknil
.
“
Nato
se
je
prečitala
ravno
tako
dolga
„
instrukcija
“
,
ki
se
je
imela
doposlati
avstrijskemu
,
ruskemu
in
pruskemu
poslaniku
v
Neapolju
,
katerim
se
je
zaukazalo
,
da
naj
pritiskajo
na
regenta
,
vojvodo
kalabreškega
,
da
ne
bode
delal
sitnosti
.
Ko
sta
bili
prečitani
deklaracija
in
pa
inštrukcija
,
zakliče
Metternich
:
„
Ekscelenca
Nesselrode
?
“
Le-ta
tiho
odgovori
:
„
V
imenu
vzvišenega
svojega
suverena
se
strinjam
!
“
Še
predno
je
bil
pozvan
,
se
oglasi
Capodistrija
:
„
Strinjam
se
;
imam
pa
nekaj
pomislekov
!
“
Sedaj
se
je
pričelo
streljanje
med
njim
in
Metternichom
,
kakor
se
je
dogajalo
skoraj
pri
vsaki
konferenčni
seji
.
Mladi
sekretarji
,
sedeč
ob
strani
pri
malih
mizicah
,
so
zvijali
vratove
ter
komaj
pričakovali
užitka
,
ki
jim
je
obetal
osladiti
toli
dolgočasno
kongresno
sejo
,
pri
kateri
niso
imeli
ne
pijače
,
ne
živahnih
deklet
iz
laške
opere
.
„
Prosim
,
ekscelenca
,
“
izpregovori
Metternich
s
hladno
vljudnostjo
,
„
povejte
pomisleke
!
Rade
volje
jih
hočemo
poslušati
!
“
Pri
tem
je
položil
nežno
,
belo
svojo
roko
,
na
kateri
se
je
od
briljantov
vse
lesketalo
,
na
usta
,
kakor
bi
hotel
prikriti
zdehanje
,
ki
ga
je
napadalo
pri
pomislekih
grofa
Capodistrije
.
S
tenkim
glasom
je
pričel
Capodistrija
:
„
Izborno
je
sestavljena
kakor
deklaracija
tako
instrukcija
.
Oboje
dela
čast
duševnemu
očetu
teh
dvojčkov
,
našemu
ljubemu
Genzu
.
“
„
Ne
bi
li
blagovolili
ostati
pri
stvari
,
ekscelenca
?
“
ga
prekine
Metternich
,
čuteč
udarec
,
ki
se
mu
je
z
Genzem
hotel
priložiti
.
„
Delo
hvali
mojstra
,
in
zakaj
bi
se
to
ne
smelo
pri
tej
slovesni
seji
izreči
!
“
„
Izrecite
raje
svoje
pomisleke
!
“
„
Takoj
,
svetlost
,
takoj
!
Ako
sem
prav
umel
,
kar
se
je
prečitalo
,
razglasiti
se
hoče
,
da
so
vse
vlade
v
Evropi
pravnoveljavne
in
da
so
vse
vlade
nedotakljive
!
“
„
Pri
Jovu
,
prav
ste
umeli
,
grof
!
Bodite
tako
prijazni
in
nadaljujte
!
“
„
Je
li
potrebno
tako
daleč
segati
?
Potemtakem
je
padišah
ob
Bosporu
ravno
tako
nedotakljiv
kakor
papež
ob
Tiberi
!
“
„
Do
pike
ravno
tako
,
dragi
mi
Capodistrija
.
“
„
Če
divja
soldateska
pustoši
krščanske
vasi
po
Greciji
,
če
na
kolce
nabada
krščanske
Grke
,
če
davijo
otroke
ter
oskrunjajo
zakonske
žene
,
je
li
to
pravnoveljavno
vladanje
,
je
li
to
nedotakljivo
vladanje
,
svetlost
?
“
„
Gotovo
,
ekscelenca
!
“
„
Ako
človek
,
ki
je
krščen
na
ime
Kristovo
,
visi
na
drogu
,
pa
se
proti
svojim
rabljem
niti
upreti
ne
sme
?
“
„
Ljubi
grof
,
saj
se
vendar
nismo
sešli
,
da
bi
revolucije
kovali
!
Najmanj
pa
radi
kopice
lenih
Fanarijotov
!
“
„
O
,
saj
so
nam
jasne
vaše
nakane
,
svetlost
!
Da
bi
vi
laže
spali
,
zadušiti
hočete
krščansko
gibanje
na
našem
Balkanu
!
“
„
Spanje
je
vsakomur
zdravo
in
tudi
vam
,
ekscelenca
,
bi
ga
privoščil
!
“
„
Atentat
je
to
na
Rusijo
,
ki
ima
na
Balkanu
čuvati
svete
svoje
interese
!
“
„
O
tem
se
,
grof
,
dogovorite
z
vzvišenim
svojim
suverenom
,
ki
pa
se
sedaj
še
vedno
strinja
z
nami
!
“
„
To
je
atentat
na
sveto
pravoslavno
cerkev
polumesecu
na
ljubo
!
“
Tu
je
ravnodušje
zapustilo
kneza
Metternicha
.
Strupeno
je
odgovoril
:
„
Kakor
je
videti
,
ste
v
službi
dveh
držav
:
bodoče
sanjarske
Grecije
in
pa
Rusije
,
ki
vas
plačuje
.
“
Capodistrija
je
postal
kar
trd
od
ošabnosti
:
„
Jaz
še
nisem
nikdar
vprašal
,
koliko
držav
vas
plačuje
,
svetlost
!
“
Bil
je
to
krvav
zbadljaj
in
bledo
lice
kneza
Metternicha
je
še
bolj
pobledelo
.
Odgovoril
je
kot
led
mrzlo
:
„
Imate
še
kaj
dostaviti
,
grof
Capodistrija
?
“
„
Dostavljam
samo
to
,
da
naj
bi
Rusija
nikdar
ne
obžalovala
,
da
se
je
udeležila
tega
kongresa
!
“
Sedel
je
ter
povesil
krasno
glavo
.
Kdor
pa
ga
je
bolj
natanko
opazoval
,
je
uzrl
debelo
solzo
,
ki
se
mu
je
iz
očesa
utrnila
po
rjavem
licu
!
Metternich
se
obrne
sedaj
k
pruskemu
zastopniku
.
„
Svetlost
Hardenberg
!
“
Obenem
šepne
proti
Nesselrodeju
:
„
Tako
ne
more
dalje
iti
!
Za
Boga
,
car
Aleksander
mora
tu
red
napraviti
!
“
Hardenberg
izjavi
v
imenu
Prusije
,
da
se
strinja
.
Kongres
pa
je
imel
svoj
„
prizor
“
.
Mali
„
atašeji
“
pri
malih
mizicah
ob
strani
so
bili
prav
zadovoljni
.
Drugo
jutro
so
pripovedovali
po
vsem
mestu
,
da
je
ruski
državni
tajnik
solze
pretakal
na
kongresu
in
da
sta
se
z
Metternichom
obkladala
s
prav
debelimi
sofisami
.
Raznašalo
se
je
,
seve
,
še
mnogo
več
,
nego
je
bilo
resnica
!
Ko
je
bil
Hardenberg
izjavil
svoje
soglasje
,
zaukaže
Metternich
,
da
naj
vstopi
vojvoda
di
Gallo
.
Bil
je
minister
vnanjih
zadev
pri
konstitucijonalni
vladi
v
Neapolju
in
zaupnik
regenta-prestolonaslednika
.
Rekli
smo
,
da
je
pricapljal
za
svojim
kraljem
v
Ljubljano
.
V
pričetku
je
bil
Metternich
mnenja
,
da
se
kongres
za
tega
človeka
niti
brigati
ne
sme
,
ker
bi
se
s
tem
nekako
pripoznala
zakonitost
novih
razmer
v
kraljevini
obeh
Sicilij
.
Potem
pa
se
mu
je
le
dovolilo
,
da
je
smel
v
Ljubljano
.
Potoval
je
takorekoč
v
etapah
:
iz
Neapolja
v
Bajo
,
iz
Baje
v
Firenco
,
iz
Firence
v
Mantovo
,
iz
Mantove
v
Gorico
.
Povsod
je
moral
precej
časa
čakati
,
predno
je
prišlo
dovoljenje
,
da
sme
pot
nadaljevati
.
Dne
27.
decembra
1820.
l.
je
zapustil
Neapolj
,
a
šele
28.
januarja
1821.
l.
je
dospel
klavrni
ta
diplomat
v
Ljubljano
.
Dne
30.
januarja
zvečer
je
bila
v
tem
poglavju
opisana
kongresna
seja
.
K
njej
je
bil
povabljen
tudi
di
Gallo
,
da
se
mu
naznanijo
sklepi
kongresa
.
Vstopivši
v
kongresno
dvorano
,
diplomat
iz
Neapolja
ni
napravljal
posebno
ugodnih
vtiskov
.
Bil
je
majhen
laški
možiček
,
v
nekaki
uradniški
uniformi
,
na
kateri
se
je
zlato
povsodinpovsod
lesketalo
.
Komično
je
bilo
gledati
tanki
obrazek
,
s
katerega
je
odsevala
velika
,
in
to
laška
živahnost
;
na
tem
obrazu
so
se
takorekoč
vse
črte
vsak
trenotek
izpreminjale
.
Bil
je
vidno
v
zadregi
,
ker
je
občutil
nedostojnost
položaja
,
v
katerem
je
tičal
.
Globoko
se
je
priklanjal
,
dočim
je
pri
kongresni
mizi
vstal
samo
knez
Metternich
ter
vrnil
globoke
poklone
z
lahkim
poklonom
.
Di
Gallo
ni
mogel
skoraj
glasu
iz
grla
iztisniti
,
zamolklo
je
parkrat
zaječal
:
„
Signori
!
signori
!
“
Tem
odločnejši
je
bil
knez
Metternich
:
„
Vojvoda
!
Visoki
kongres
vam
je
dovolil
vstop
,
pa
samo
v
ta
namen
,
da
se
vam
objavijo
sklepi
,
ki
so
soglasni
in
neizpremenljivi
.
“
Tu
je
planil
lord
Stewart
pokoncu
:
„
Da
se
ne
bode
kaj
napačnega
mislilo
,
izrekam
,
da
Anglija
ni
izrazila
svojega
soglasja
.
Njeni
zastopniki
so
le
kot
svedoki
pri
kongresu
!
“
„
To
smo
že
obilokrat
čuli
,
milord
!
“
je
odgovoril
Metternich
.
„
Sicer
pa
ostanejo
sklepi
visokega
kongresa
isti
,
kakor
so
bili
!
“
Vojvoda
je
nato
izrekel
željo
,
da
bi
smel
v
imenu
visokega
svojega
gospoda
izustiti
nekoliko
besed
,
ker
bi
se
proti
sklepom
kongresa
,
ki
jih
je
s
ponižnostjo
sprejel
v
vednost
,
dalo
to
ali
ono
omenjati
.
„
Obžalujem
,
vojvoda
di
Gallo
,
“
ga
je
zavrnil
knez
;
„
govoriti
vam
ne
dopuščam
.
“
„
Prosil
bi
vsaj
za
prepise
naznanjenih
mi
sklepov
!
“
je
zajecljal
di
Gallo
.
„
Zopet
obžalujem
!
Bilo
bi
proti
diplomatičnim
šegam
.
Sicer
pa
sklepam
konferenco
!
“
Tako
je
moral
vojvoda
di
Gallo
praznih
rok
odriniti
.
Kongres
ga
je
takorekoč
ven
vrgel
,
ker
je
bil
ravno
minister
konstitucijonalne
vlade
!
Takrat
so
bili
taki
ministri
reveži
,
posebno
če
so
padli
knezu
Metternichu
v
železno
pest
;
danes
pa
so
reveži
ministri
absolutnih
držav
,
ker
so
se
časi
od
tedaj
prav
bistveno
izpremenili
.
—
Es
gibt
übrigens
hier
recht
hübsche
Frauen
;
die
hübscheste
soll
eine
zweiundzwanzigjährige
Gräfin
Thurn
sein
.
Metternich
:
Nachgelassene
Papiere
.
Neko
popoldne
v
pričetku
meseca
januarja
leta
1821.
je
bil
grof
Venceslav
Thurn
,
tedanji
lastnik
radovljiške
grajščine
,
prav
slabe
volje
.
V
veliki
sobi
te
grajščine
je
sedel
na
usnjenem
stolu
ter
čemerno
gledal
skozi
okno
na
otožni
in
zapuščeni
mestni
trg
.
Takrat
radovljiška
grajščina
še
ni
bila
tako
razjedena
,
kakor
je
danes
,
a
njen
gospodar
,
dasi
ga
ni
bilo
šteti
med
najbogatejše
aristokrate
v
deželi
,
je
imel
obilo
dohodkov
,
da
je
lahko
živel
kot
magnat
in
čisto
brez
vsake
skrbi
.
Tedaj
je
tekla
še
desetina
,
in
doba
,
v
kateri
so
se
lahkoživno
dale
zapraviti
odvezne
obligacije
,
še
ni
bila
napočila
.
Grof
Venceslav
je
bil
torej
že
po
svojem
premoženju
veljaven
mož
in
visoko
čislan
med
gospodo
in
tudi
med
kmetskim
ljudstvom
.
A
vzlic
vsemu
temu
ga
je
trla
velika
in
huda
skrb
.
Imel
je
dve
hčeri
,
modrokrvni
rožici
,
in
ravno
oni
sta
provzročevali
očetu
skrbi
.
Grof
Venceslav
se
je
na
stara
leta
zapredel
v
prepričanje
,
da
domače
premoženje
ne
bode
zadostovalo
,
da
bi
obe
hčeri
preskrbel
stanu
primerno
.
Zatorej
si
je
vsekdar
in
pri
vsaki
priliki
mučil
glavo
,
kje
in
kako
bi
mogel
svoji
deklici
spodobno
spraviti
v
zakon
.
V
drugih
grajščinah
so
matere
imele
to
skrb
,
a
v
radovljiški
grajščini
je
grof
Venceslav
sam
ženinom
nastavljal
mreže
,
a
do
tedaj
brez
uspeha
.
Peklo
ga
je
,
ker
je
bila
starejša
kontesa
že
prebila
enoindvajseto
leto
,
dočim
je
stopala
mlajša
šele
v
sedemnajsto
leto
.
Ob
pravilnih
razmerah
bi
se
bila
morala
starejša
že
omožiti
.
Da
se
ni
,
je
kar
najizdatneje
pomnoževalo
nervoznost
staremu
očetu
.
Raditega
je
živel
grof
Thurn
tako
varčno
,
da
je
veljal
pri
vseh
svojih
sosedih
za
grdega
skopuha
,
ki
se
mu
smili
vsak
in
tudi
najmanjši
denar
,
če
ga
mora
izdati
.
Zategadelj
je
tudi
grofinji
,
ki
mu
je
namigavala
,
da
naj
bi
se
rodbina
za
časa
kongresa
preselila
v
Ljubljano
,
kamor
so
se
tudi
druge
plemenitaške
rodbine
,
naravnost
in
brez
ovinkov
povedal
,
da
se
v
Ljubljano
ne
preseli
,
pa
naj
se
preseli
tja
ves
svet
.
Ko
je
soproga
le
še
silila
vanj
,
se
je
odrezal
:
„
Čemu
neki
!
Pri
takih
kongresih
se
nabere
obilo
tistih
mladih
vikontov
,
markezov
in
drugih
takih
ostankov
!
Tretji
in
četrti
sinovi
starih
rodbin
so
,
ki
so
morali
s
praznim
žepom
odrinili
od
hiše
.
Sedaj
postopajo
po
državnih
kancelijah
ter
žive
ob
tem
,
kar
jim
daje
vladar
,
in
so
v
dolgeh
,
če
si
jih
morejo
kaj
nakopati
.
Končno
naj
se
mi
hči
zagleda
v
kaj
takega
,
potem
pa
imam
ogenj
pod
streho
!
Moja
zadnja
beseda
:
grof
Thurn
ostane
v
Radovljici
!
“
Pri
tem
je
ostalo
.
Ker
je
starega
grofa
pričela
tudi
putika
trgati
,
ker
sta
kontesi
vihali
nosova
in
ker
se
je
zlasti
tudi
gospa
grofinja
prav
pošteno
kujala
,
je
bilo
tiste
dni
prav
napeto
življenje
v
radovljiški
grajščini
.
Govorilo
se
je
le
najpotrebnejše
,
in
še
to
le
pri
obedih
.
Drugače
je
vse
molčalo
in
še
celo
strežaji
so
bili
proti
grofu
,
ker
bi
bili
tudi
oni
radi
v
Ljubljano
.
Po
zimi
v
snegu
naša
priljubljena
Radovljica
tudi
danes
ni
nebeški
raj
,
tem
manj
je
bila
v
letu
1821.
Splošno
kujanje
je
trajalo
do
zgoraj
omenjenega
popoldneva
.
Grofa
je
močno
trgalo
.
Svoj
usnjeni
stol
si
je
bil
dal
primakniti
k
oknu
,
odkoder
je
gledal
na
trg
.
Včasi
je
skušal
čitati
v
knjigi
,
a
ko
ga
je
zapeklo
po
mišičevju
,
je
zastokal
ter
vrgel
knjigo
na
mizo
.
Nahajal
se
je
torej
v
položaju
,
ko
je
potreboval
nekaj
več
postrežbe
in
nekaj
več
obzirnosti
.
Strežajem
ga
niso
mogli
prepustiti
.
Zategadelj
je
sedela
tik
njega
grofinja
soproga
.
Imela
je
v
rokah
neko
delo
,
a
držala
se
je
,
kakor
da
je
pogoltnila
dolgo
paličico
.
Ko
je
zdihoval
in
stokal
,
kadar
mu
je
putika
rezala
meso
,
je
grofinja
lahno
izpregovorila
:
„
V
Ljubljani
bi
imel
tudi
dobre
zdravnike
,
ki
bi
te
kaj
naglo
ozdravili
!
“
„
Da
bodem
z
drugimi
stroški
“
—
je
zarohnel
—
„
še
požrešne
zdravnike
prav
drago
plačeval
!
Hčerkama
boš
pa
kamenje
iz
Save
za
doto
dajala
!
“
Jako
užaljena
je
grofinja
umolknila
.
Za
nekaj
časa
je
vstala
ter
dejala
:
„
Skoraj
bi
bila
pozabila
!
Pošta
je
prinesla
neko
pismo
zate
,
Thurn
!
“
Kadar
se
je
radovljiška
grofinja
jezila
nad
svojim
soprogom
,
ga
je
poznala
le
z
rodbinskim
,
a
ne
s
krstnim
imenom
.
Navada
,
ki
tudi
sedaj
pri
zakonskih
ženicah
ni
popolnoma
zamrla
!
„
Nič
ne
de
,
Edita
,
“
je
kričal
za
njo
,
„
prineseš
ga
mi
lahko
črez
leto
dni
!
Saj
sem
navajen
,
da
se
v
hiši
itak
nihče
ne
briga
več
zame
!
“
Prinesla
mu
je
takoj
pismo
,
sedla
na
svoje
mesto
ter
se
zopet
pečala
z
ročnim
svojim
delom
.
Grof
je
vzel
pismo
,
pretrgal
zavitek
ter
pričel
čitati
.
Ves
čas
ga
je
žena
od
strani
opazovala
—
a
v
hipu
je
opazila
,
da
je
list
zelo
vplival
na
moža
.
Med
čitanjem
mu
je
postalo
čelo
rosno
in
parkrat
ga
je
z
robcem
obrisal
.
Ko
je
bil
prečital
,
je
pogledal
na
ženo
;
v
roki
pa
je
neodločno
držal
beli
list
,
prav
kakor
bi
ne
znal
,
kaj
mu
je
početi
.
A
ženica
je
hotela
soproga
dražiti
,
ker
je
bil
poprej
nad
njo
grdo
zakričal
,
in
zategadelj
ni
hotela
ničesar
opaziti
.
Prav
pridno
je
mela
s
prsti
pri
svojem
delu
.
Nato
je
izpregovoril
grof
:
„
Edita
,
kaj
meniš
,
kdo
mi
piše
?
“
„
Za
tvoja
pisma
,
Thurn
,
se
načeloma
ne
brigam
!
“
odgovori
grofinja
Edita
pikirano
.
„
Pa
vendar
poslušaj
!
“
Glas
mu
je
bil
že
dobrovoljnejši
.
Radovednost
njena
je
prikipela
do
vrha
,
a
izpregovoriti
vendar
ni
marala
.
„
Poslušaj
torej
,
ljuba
Edita
!
“
Grof
Venceslav
je
prečital
počasi
in
glasno
to-le
pismo
:
„
Dragi
in
ljubi
mi
grof
Thurn
!
Kako
so
izginila
leta
in
kje
so
že
tisti
časi
,
ko
sva
v
Nemškem
Gradcu
skupaj
plesala
!
Ljubi
Thurn
,
ali
Ti
še
kdaj
prihajajo
na
misel
?
Pozneje
me
je
veselilo
,
ko
sem
čula
,
da
si
se
srečno
oženil
.
Žali
Bog
,
da
ne
poznam
Tvoje
žene
grofinje
.
Da
sem
se
seznanila
ž
njo
,
bi
jo
bila
gotovo
ljubila
!
Bog
nama
ni
dodelil
tega
znanja
,
a
vzlic
temu
ji
sporoči
pred
vsem
iskrene
pozdrave
stare
puščavnice
na
pozabljenem
Rakovniku
!
V
resnici
,
tu
na
Rakovniku
sem
kakor
puščavnica
!
Malo
me
tlači
bolezen
,
a
še
mnogo
bolj
starost
!
Kaj
bi
tožila
!
Na
Veselo
goro
se
oziram
ter
prenašam
,
kar
mi
Bog
prenašati
da
.
Tako
bo
bržkone
tudi
pri
Tebi
,
dragi
grof
,
ker
naša
preljuba
starost
nastopa
povsod
v
eni
in
isti
toaleti
.
Ni
li
tako
,
cenjeni
grof
Thurn
?
Pa
sedaj
sem
Ti
že
toliko
pisala
,
a
skoraj
sem
pozabila
,
čemu
hočem
nadlegovati
starega
in
ljubega
svojega
prijatelja
.
Ta
ima
že
svojih
lastnih
skrbi
obilo
,
pa
naj
mu
jih
še
drugi
nosijo
v
hišo
!
Odpusti
torej
,
da
moledujem
pri
Tebi
,
odpusti
stari
ženski
tudi
slabo
njeno
pisavo
!
Ti
ne
veš
,
dragi
Thurn
,
kako
me
včasi
po
prstih
trga
!
Torej
,
kaj
Ti
že
hočem
pisati
?
V
Ljubljani
je
kongres
,
in
vest
o
njem
se
je
raznesla
po
vseh
dolenjskih
grajščinah
.
Vse
hoče
na
kongres
!
Kje
bodo
jemali
sosedje
denar
,
to
niti
sveti
Frančišek
na
Veseli
gori
ne
ve
!
Meni
ga
ne
preostaja
,
in
naj
gledam
oskrbniku
še
tako
na
prste
.
Ali
vas
na
Gorenjskem
oskrbniki
tudi
tako
radi
goljufajo
kakor
nas
po
Dolenjskem
?
Božji
porodnici
bodi
radi
tega
potoženo
!
Včeraj
je
bil
pri
meni
baron
Mandel
iz
Mokronoga
in
ta
mi
je
docela
zanesljivo
pripovedoval
,
da
si
,
ljubi
Thurn
,
v
Ljubljani
že
najel
veliko
in
drago
stanovanje
—
v
Ljubljani
bo
sedaj
pač
vse
drago
!
—
in
da
se
s
čislano
svojo
obiteljo
preseliš
v
naše
glavno
mesto
ter
tako
postaneš
deležen
tiste
svetlobe
,
ki
se
sedaj
razširja
po
tem
mestu
.
Blagor
Ti
,
in
privoščim
Ti
,
da
uživaš
svit
teh
dni
!
Tudi
jaz
bi
rada
prišla
,
da
bi
se
pred
vsem
seznanila
s
sladkima
Tvojima
hčerkama
,
katerih
lepota
je
zaslovela
tudi
po
dolenjskih
gradovih
.
Lepa
je
bila
mladost
,
ko
smo
jo
uživali
po
Nemškem
Gradcu
.
A
sedaj
me
trga
po
rokah
in
nogah
.
Ljubi
grof
Thurn
,
če
je
pri
Tebi
tudi
kaj
takega
,
pošlji
mi
brez
odloga
vse
recepte
,
po
katerih
se
Ti
ravnaš
.
Morda
mi
kaj
pomorejo
,
ker
naši
zdravniki
so
osli
—
odpusti
mi
nespodobno
to
besedo
—
in
mažejo
me
kakor
kožo
,
kadar
se
stroji
.
Pa
vse
nič
ne
pomaga
!
Torej
v
Ljubljano
ne
morem
!
Tudi
bi
oskrbnika
za
nikako
ceno
ne
puščala
samega
!
Imam
prvorojenca
in
dediča
,
grofa
Otona
.
Ta
sili
na
kongres
.
A
s
takim
otrokom
,
ljubi
Thurn
,
so
križi
.
Denarja
se
mu
ne
smili
in
preveč
ima
v
sebi
tiste
preklicane
laške
krvi
.
In
res
,
tu
na
Rakovniku
vidi
malo
sveta
,
a
čemu
bi
mu
ne
privoščila
,
da
si
življenje
malo
ogleda
,
posebno
ker
vem
,
da
mi
itak
v
Ljubljano
uide
,
če
mu
tudi
ne
privolim
!
Tako
je
prišlo
,
da
sem
se
spomnila
starega
prijateljstva
,
ki
me
je
nekdaj
vezalo
s
Teboj
,
ljubi
grof
Thurn
.
Grofa
Otona
Ti
priporočam
v
posebno
očetovsko
varstvo
,
in
če
mi
s
kratkim
lističem
naznaniš
,
da
sprejmeš
to
varstvo
,
me
bodeš
tisočkrat
osrečil
.
In
moja
duša
bode
potolažena
in
pomirjena
spustila
grofa
Otona
na
zapeljivi
kongresni
zrak
ljubljanski
.
Če
bi
se
iz
tega
spredle
kake
trdnejše
zveze
med
mojo
in
Tvojo
hišo
,
bi
mi
to
sladilo
grenko
uro
smrti
,
ki
mi
že
itak
okrog
Rakovnika
lazi
.
Blagovoli
mi
torej
odpisati
in
odpri
mi
svoje
prijateljsko
srce
!
Prav
težko
bodem
pričakovala
Tvojega
odgovora
,
ki
mi
dojde
kakor
zarja
preteklih
srečnih
časov
.
Priporočam
se
Tebi
,
blagi
Tvoji
gospe
grofinji
in
vsej
cenjeni
obitelji
ter
Ti
ostajam
vdana
prijateljica
Alojzija
grofinja
Barbo
,
rojena
svobodna
gospa
Juričeva
.
P.
s.
Ne
pozabi
receptov
,
dragi
Thurn
!
“
„
Kaj
praviš
k
temu
pismu
,
draga
Edita
?
“
vpraša
grof
Venceslav
,
ko
je
bil
prečital
dolgi
list
z
Rakovnika
.
„
Živel
sem
skoraj
v
veri
,
da
je
že
umrla
stara
ta
moja
znanka
iz
Nemškega
Gradca
!
“
A
„
draga
“
Edita
se
je
še
vedno
kujala
.
Zarežal
je
bil
poprej
mož
nad
njo
in
nekaj
brezobzirnih
besed
je
bil
izustil
.
Kaj
takega
gospa
grofinja
ni
mogla
tako
hitro
preboleti
.
„
Kaj
hočem
reči
?
“
je
hladno
odgovorila
.
„
Grofinja
Alojzija
je
itak
prepozno
pisala
,
ker
si
že
odredil
,
da
v
Ljubljano
ne
pojdemo
.
Meni
je
tudi
vseeno
,
če
gremo
ali
ne
.
“
„
Ne
štej
mi
vendar
v
zlo
vsake
hitre
besedice
!
Saj
vidiš
,
koliko
bolečin
prenašam
!
Recepte
hoče
imeti
grofinja
Alojzija
!
Oj
ta
ljuba
revica
,
ki
meni
,
da
niso
zdravniki
povsod
eni
in
isti
mazači
!
Ali
pošljem
jih
ji
,
če
jih
ravno
hoče
imeti
!
Torej
,
ljuba
Edita
,
razmere
so
se
bistveno
izpremenile
—
v
Ljubljano
pojdemo
!
“
„
Čisto
,
kakor
je
tvoja
volja
,
Vencel
!
Poznaš
me
,
da
se
v
take
zadeve
ne
vtikam
!
“
„
Torej
smo
še
vedno
zamrzli
!
“
Težko
je
vstal
s
stola
,
krevljal
k
njej
ter
ji
galantno
poljubil
roko
.
„
Sedaj
bodi
pametna
in
pripravi
otroka
na
odhod
!
“
Kdo
je
storil
rajši
to
nego
grofinja
Edita
!
Ročno
je
hotela
odhiteti
iz
sobe
;
vse
to
ji
je
tlačilo
srce
in
koprnela
je
,
da
bi
je
prejkoprej
olehčala
pri
svojih
otrocih
.
Ko
je
že
bila
takorekoč
med
vrati
,
je
zaklical
grof
za
njo
:
„
Otrokoma
nič
ne
pravi
o
tem
pismu
!
Reci
jima
,
da
sem
se
pač
premislil
!
“
„
Kakor
želiš
!
“
Vedela
je
sedaj
,
da
je
hotel
grof
Venceslav
nastaviti
svoje
mreže
,
da
bi
ujel
vanje
prvorojenca
in
dediča
grofa
Otona
!
„
Rakovnik
je
lepo
imetje
!
Grof
Oton
in
naša
Moli
!
Kaj
?
“
Poznala
je
slabost
svojega
moža
.
Rahlo
se
je
zasmejala
ter
dobrovoljno
odgovorila
:
„
Glej
,
da
zopet
sam
vsega
ne
pokvariš
,
ko
pelješ
dekleti
na
semenj
!
“
„
Kako
se
moreš
tako
plebejsko
izraziti
?
Na
semenj
!
Fi
donc
!
Ali
delikatne
so
take
reči
!
Zatorej
o
pismu
grofinje
Alojzije
niti
besedice
otrokoma
!
To
naj
se
izprede
vse
samo
od
sebe
!
Jaz
sam
vzamem
vse
v
svojo
roko
,
jaz
sam
!
“
„
Pa
boš
zopet
vse
pokvaril
!
Take
reči
imej
ženska
v
rokah
!
“
Smehljaje
je
odhitela
iz
sobe
.
Grof
se
je
tudi
smejal
ter
je
klical
za
njo
:
„
Smešno
!
“
Bil
je
postal
prav
židane
volje
in
tudi
trganje
po
udih
je
bilo
kar
v
hipu
odnehalo
.
Pričel
je
takoj
pisati
in
dolgemu
pismu
grofinje
Alojzije
je
dal
še
daljši
odgovor
.
Iskreno
se
je
zahvaljeval
svoji
prijateljici
za
izkazano
mu
zaupanje
ter
neštetokrat
zatrjeval
,
da
se
čuti
visoko
počeščenega
s
tem
izkazanim
mu
zaupanjem
.
Nastežaj
je
odprl
svoje
očetovsko
srce
grofu
Otonu
in
slovesno
je
prisegal
,
da
ga
sprejme
v
svoje
varstvo
,
da
hoče
čuvati
nad
njim
bolj
nego
nad
lastnim
sinom
.
Pismu
je
—
seve
—
priložil
obširen
snopič
radovljiških
receptov
!
Tiste
dni
potem
je
bilo
v
radovljiškem
gradu
živahno
gibanje
.
Najprej
je
moral
oskrbnik
v
Ljubljano
,
da
si
ogleda
primerno
stanovanje
.
Posrečilo
se
mu
je
dobiti
tako
stanovanje
v
Špitalskih
ulicah
,
in
sicer
v
hiši
,
kjer
je
stanoval
kardinal
Spina
.
Po
ugodni
rešitvi
te
stvari
so
izbirali
pohištvo
,
katero
naj
bi
v
mesto
vzeli
.
Nato
se
je
pričelo
odvažanje
odbranega
pohištva
in
vsak
teden
se
je
odpeljal
težak
parizar
po
Gorenjski
navzdol
proti
deželnemu
stolnemu
mestu
.
Dne
31.
januarja
pa
se
je
pripeljala
grofovska
obitelj
.
Na
štirih
vozeh
se
je
pripeljala
gospoda
s
svojimi
posli
.
Iz
Radovljice
so
bili
v
trdi
temi
odrinili
,
a
v
Ljubljano
so
dospeli
,
ker
so
se
morali
v
Kranju
ustaviti
,
šele
okrog
enajste
ure
.
Ker
v
najetem
stanovanju
še
ni
bilo
vse
pripravljeno
,
so
naročili
obed
pri
„
Divjem
možu
“
,
ki
je
bil
prvi
in
edini
ljubljanski
hotel
za
časa
kongresa
.
Vsi
distingvirani
tujci
so
ostajali
pri
„
Bidelmonu
“
,
ki
se
je
,
kakor
znano
,
nahajal
v
nekdanji
Gregoričevi
hiši
na
Mestnem
trgu
.
Grof
Thurn
je
bil
,
kar
smo
že
omenili
,
oče
dveh
hčera
.
Starejša
,
kontesa
Moli
,
je
bila
ošabna
devica
,
lepotica
prve
vrste
,
a
če
nam
viri
resnico
govore
,
brez
posebne
duhovitosti
.
Aristokratinja
od
nog
do
glave
,
je
od
napuha
vse
pokalo
po
njej
:
posla
v
hiši
,
kmeta
na
polju
ni
štela
za
človeka
.
Priljubljena
ni
bila
nikjer
,
in
v
gradu
samem
se
je
vlačila
kakor
megla
od
sobe
do
sobe
;
izognil
se
ji
je
vsak
,
kdor
se
je
mogel
.
Čisto
drugačna
je
bila
sestra
,
kontesa
Eva
Lujiza
.
Včasi
se
ji
niti
poznalo
ni
,
da
je
rojena
grofica
.
Že
kot
otrok
je
skoraj
vsak
dan
uhajala
iz
grada
ter
se
na
mestnem
trgu
igrala
z
radovljiškimi
otročaji
.
Tuintam
se
je
ž
njimi
tudi
tepla
in
nekaterekrati
je
bila
še
celo
tepena
,
da
je
jokaje
prihitela
domov
,
kjer
pa
so
jo
zopet
kaznovali
,
tako
da
je
bila
pravzaprav
dvakrat
tepena
.
Ko
je
postajala
večja
,
se
je
pajdašila
s
kmetskim
ljudstvom
.
Če
je
videla
kmetiča
,
ko
je
oral
polje
,
je
priskakljala
k
njemu
ter
se
spuščala
ž
njim
v
dolge
pogovore
o
kmetskih
potrebah
in
nadlogah
.
Prihajala
je
k
plevicam
v
žito
ter
kramljala
ž
njimi
,
kar
se
je
dalo
.
Tudi
kmetskih
fantov
se
ni
ogibala
.
Če
je
srečala
veselo
družbo
,
ki
je
bila
preveč
pila
,
je
kričeče
pijančke
kaj
rada
spravila
v
stisko
s
tem
,
da
jih
je
ljubeznivo
ogovorila
.
Postali
so
mehki
,
in
ni
ga
bilo
,
ki
bi
imel
pogum
,
v
njeni
navzočnosti
še
dalje
razgrajati
.
Skratka
,
grofica
Eva
Lujiza
je
bila
ljubljenec
cele
okolice
.
Poznali
so
jo
v
vsaki
koči
,
a
tudi
ona
je
poznala
vse
,
otroke
in
odrasle
.
Kamor
je
prišla
,
so
se
razžarili
obrazi
.
Dajala
je
ljubezen
,
zatorej
ji
je
ljubezen
povsod
nasproti
hitela
!
Pri
tem
pa
si
ne
smete
misliti
,
da
si
ni
bila
v
svesti
grofovskega
svojega
rojstva
:
če
jo
je
kaj
razljutilo
,
je
vedela
prav
spretno
pokazati
svoje
aristokratsko
mišljenje
!
Tiste
čase
je
bila
dopolnila
šestnajsto
leto
,
in
naravno
je
,
da
je
bila
Eva
Lujiza
še
nedolžna
,
kakor
je
nedolžen
angel
pred
božjim
prestolom
:
pregrešna
misel
se
še
nikdar
ni
bila
doteknila
njenega
srca
.
Bila
je
cvet
v
pomladi
in
slane
še
ni
poznala
!
Da
je
padla
pozneje
slana
na
ta
cvet
in
da
ga
je
ožgala
,
da
je
moral
rano
zveniti
,
je
bila
tragična
usoda
drobne
naše
Eve
Lujize
!
Ekscentrična
njena
duša
je
tičala
v
šibkem
telesu
,
da
je
Eva
Lujiza
pri
šestnajstih
svojih
letih
bila
videti
kakor
igrača
,
katere
si
človek
,
da
bi
je
ne
strl
,
niti
v
roko
ne
upa
vzeti
.
Tudi
ne
moremo
trditi
,
da
je
bil
njen
obrazek
kake
posebne
lepote
.
Po
potezah
niti
lep
ni
bil
,
a
imela
je
dvoje
velikih
oči
,
iz
katerih
ji
je
zrla
najčistejša
duša
med
svet
.
Obdajal
jo
je
svit
devištva
,
in
temu
se
ni
mogel
odtegniti
nihče
.
Tudi
kmetsko
ljudstvo
ne
:
moštvo
in
ženstvo
radovljiške
okolice
je
bilo
vse
povprek
prepričano
,
da
ni
moči
misliti
si
lepše
ženske
,
nego
je
bila
grajska
Eva
Lujiza
.
Ona
sama
pa
o
tem
ni
nikdar
povpraševala
,
ona
sama
ni
vedela
,
čemu
sta
na
svetu
mož
in
pa
žena
;
samo
veselje
nad
življenjem
je
dihala
,
nad
življenjem
in
nad
vsem
,
kar
jo
je
obdajalo
.
A
vzlic
temu
moramo
izpovedati
,
da
je
Eva
Lujiza
,
dasi
je
komaj
dopolnila
šestnajsto
leto
,
gojila
v
sebi
veliko
,
ognjevito
in
silovito
strast
:
bila
je
v
celem
pomenu
besede
zaljubljena
,
in
sicer
v
moškega
,
in
kar
je
najhujše
,
bila
je
zaljubljena
v
oženjenega
moža
!
Ta
strast
ji
je
polnila
dušo
ter
ji
pretresavala
šibko
telo
.
Predmetu
mladenško-otročje
svoje
ljubezni
je
bila
vsa
vdana
,
vse
misli
njene
drobne
glavice
so
se
predle
okrog
njega
!
Njegova
podoba
ji
je
zrla
nasproti
,
kamor
je
pogledala
:
z
modrega
neba
in
s
sneženega
gorovja
,
ki
obdaja
radovljiško
ravnino
.
Pri
tej
ljubezni
pa
si
Eva
Lujiza
ni
predstavljala
nič
hudega
,
nič
pregrešnega
;
tudi
je
dobro
vedela
,
da
je
oženjen
,
da
ima
otroke
.
To
vse
pa
ni
bila
nikaka
zapreka
:
on
ji
je
bil
vse
,
njemu
je
bil
posvečen
vsak
dih
,
njemu
so
bile
posvečene
še
celo
njene
sanje
.
Včasi
mu
je
dajala
prednost
pred
rodnim
svojim
očetom
,
ki
ga
je
vendar
tako
prisrčno
ljubila
.
Bila
je
sicer
otročja
ljubezen
,
a
z
veliko
strastjo
se
je
zagrizla
in
zajedla
v
deviško
bitje
.
Končno
pa
je
uboga
Eva
Lujiza
na
grmadi
te
nesrečne
ljubezni
zgorela
in
poginila
,
ker
ravno
drugače
biti
ni
moglo
!
Da
je
bila
hiša
grofa
Thurna
črno-žolta
od
temelja
do
strehe
,
se
za
tiste
čase
samo
ob
sebi
ume
.
Pri
takih
rodbinah
tudi
danes
ni
drugače
!
Pred
vero
v
Boga
je
bila
tedanjim
plemičem
vera
v
dinastijo
!
Kdor
čita
tačasne
časopise
ali
druge
listine
,
si
skoraj
predočevati
ne
more
te
suženjske
vdanosti
do
vladajoče
dinastije
.
Črno-žolti
duh
je
preveval
grad
radovljiški
,
a
preveval
je
tudi
vsakega
posameznega
člana
grofovske
obitelji
.
Ako
se
je
izpregovorilo
ime
cesarja
Franca
,
je
od
lojalnosti
vse
otrpnilo
.
Da
bi
se
bila
nahajala
kaka
pega
na
imenu
tega
vladarja
,
kaj
takega
samo
misliti
je
bil
najhujši
smrtni
greh
!
Glavni
steber
vladarski
rodovini
pa
je
bil
knez
Metternich
,
zategadelj
je
bil
Thurnovim
vzor
vseh
državnikov
,
diplomat
vseh
diplomatov
.
Bil
jim
je
večji
od
vseh
generalov
,
ki
so
razbili
Napoleonovo
moč
po
nemških
bojiščih
,
skratka
:
knez
Metternich
je
bil
Thurnovim
nekaj
nadnaravnega
,
nekak
malik
,
kateremu
so
neprenehoma
kadili
.
Da
bi
tisti
,
ki
so
s
svojo
krvjo
pojili
omenjena
bojišča
,
ki
so
Korzovo
pogubo
poplačali
z
lastnim
svojim
življenjem
,
imeli
kaj
zaslug
,
na
to
se
v
hiši
grofa
Thurna
niti
mislilo
ni
.
Vse
zasluge
so
šle
edino
le
knezu
Metternichu
:
ta
je
vse
dosegel
,
ta
je
pregnal
iz
Evrope
neznosnega
francoskega
uzurpatorja
,
ta
je
bil
edini
steber
,
na
katerem
je
slonela
sreča
države
in
moč
presvetle
dinastije
.
Vsekdar
je
Venceslav
grof
Thurn
govoril
le
v
ditirambih
o
Metternichu
,
in
ti
ditirambi
niso
v
njegovi
hiši
nikdar
potihnili
!
In
kakor
nebeško
roso
jih
je
jemala
v
se
mlada
duša
Eve
Lujize
in
v
srcu
njenem
je
stal
prestol
,
na
katerem
je
kakor
pagoda
iz
zlata
noč
in
dan
kraljeval
knez
Metternich
.
Ta
knez
je
bil
predmet
tisti
veliki
in
globoki
ljubezni
,
ki
je
polnila
našo
nežno
in
ljubko
Evo
Lujizo
.
Vzor
vseh
vzorov
ji
je
bil
,
v
njem
so
se
osredotočile
vse
njene
želje
,
njemu
sta
bila
vdana
njeno
telo
in
njena
duša
!
Ko
ji
je
bila
mati
povedala
,
da
so
se
stvari
tako
zasukale
,
da
se
vendar
preselijo
na
kongres
v
Ljubljano
,
jo
je
hotela
v
prvem
trenotku
zapustiti
zavest
in
kri
ji
je
zasilila
k
srcu
,
da
ji
je
bil
obrazek
bel
kakor
sveča
.
Nato
pa
se
je
potopila
v
valove
globoke
sreče
in
vse
kotičke
njenega
srca
je
preplula
ena
misel
:
njega
videti
,
ž
njim
govoriti
!
Dne
31.
januarja
je
prišla
torej
Eva
Lujiza
s
svojim
očetom
v
Ljubljano
.
Bil
je
lep
in
solnčnat
dan
,
kar
Costa
posebej
omenja
v
svojem
dnevniku
.
V
tem
,
ko
se
je
pri
„
Bidelmonu
“
pripravljal
obed
,
je
šla
grofovska
obitelj
v
najeto
stanovanje
.
Bilo
je
v
njem
še
vse
v
neredu
in
posli
so
imeli
dovolj
opravila
.
Starejša
kontesa
se
je
kakor
razžaljena
boginja
iz
Olimpa
usedla
k
oknu
v
edini
zakurjeni
sobi
,
kamor
so
spravili
tudi
starega
grofa
,
kateremu
se
je
med
dolgo
in
pusto
vožnjo
bilo
zdramilo
trganje
po
udih
.
Zdihoval
in
ječal
je
,
pa
le
bolj
po
tihem
,
ker
se
je
neprestano
tešil
z
dolgim
pismom
rakovniške
grofinje
.
Mati
grofinja
,
ki
je
bila
praktična
gospodinja
,
se
je
takoj
polastila
dela
in
poslom
zaukazavala
,
da
se
ji
je
kar
čelo
rosilo
.
Mlajša
hči
—
starejša
je
itak
morala
biti
pri
bolnem
očetu
—
bi
ji
morala
pomagati
.
To
pa
mali
Evi
Lujizi
ni
bilo
čisto
nič
všeč
;
kakor
strežek
se
je
izmuznila
izpred
kril
stroge
matere
.
Odela
se
je
v
gorko
ogrinjalo
ter
si
zavila
obrazek
v
grozno
širok
klobuk
(
ki
je
bil
tedaj
v
modi
)
,
da
je
gledala
izpod
njega
s
svojim
obrazkom
kakor
čmrlj
iz
širokega
,
mahovitega
gnezda
.
Nato
pa
je
kakor
podlasica
zdrknila
po
stopnicah
navzdol
in
skoraj
preglasno
se
je
zasmejala
,
ko
je
stopila
v
solnčno
obsijane
Špitalske
ulice
.
Plaho
se
je
ozrla
okrog
,
če
je
ni
morda
kdo
čul
,
a
na
tlaku
ni
bilo
nikogar
.
Na
bližnjem
šenklavškem
zvoniku
je
udarjalo
poludvanajstih
,
solnce
pa
je
sijalo
s
pomladansko
gorkoto
.
Še
vedno
je
plamtelo
v
njej
:
njega
videti
,
njega
kneza
Metternicha
!
Če
je
že
morala
Eva
Lujiza
v
Ljubljano
,
je
hotela
prejkoprej
zreti
svoj
vzor
od
obličja
do
obličja
.
Ni
ga
bilo
zadržka
,
ki
bi
ji
bil
delal
ovire
pri
tem
.
Že
v
Radovljici
je
čula
,
da
se
diplomatje
okoli
poldne
izprehajajo
po
Latermanovem
drevoredu
:
zategadelj
je
odhitela
črez
Frančiškanski
most
naravnost
proti
drevoredu
.
Zavedala
se
je
sicer
,
da
jo
bodo
doma
pogrešali
;
pa
nič
ne
de
,
ona
je
hotela
videti
svojega
Metternicha
!
Dospela
je
v
nekdanje
Slonove
ulice
;
bile
so
prazne
.
Nekaj
korakov
pred
njo
je
stopal
mlad
dijak
v
temni
,
dolgi
suknji
.
Postava
tega
človeka
se
ji
je
videla
znana
.
Gledal
je
ves
čas
predse
v
zemljo
,
kakor
da
je
zamišljen
v
globoke
probleme
.
Tudi
to
gledanje
jo
je
spominjalo
na
nekoga
,
dasi
v
prvem
hipu
ni
vedela
na
koga
.
Tudi
ti
kodri
,
ki
so
se
izpod
klobuka
usipali
,
ji
niso
bili
neznani
.
Ali
sedaj
se
ji
je
vzbudil
spomin
!
Ta
človek
ni
bil
nihče
drugi
nego
tisti
dijak
iz
Vrbe
,
ki
jo
je
preteklo
poletje
poučeval
par
mesecev
v
zgodovini
,
ne
da
bi
bil
dosegel
posebnih
uspehov
.
Pač
pa
se
je
ves
čas
med
poukom
prav
izvrstno
zabavala
z
neokretnostjo
svojega
učitelja
,
katere
ni
mogel
zatajiti
,
kadar
je
prišel
v
gosposke
sobane
v
radovljiški
grajščini
.
„
Prešeren
!
“
je
živahno
zaklicala
.
Da
bi
mu
bila
privoščila
pridevek
„
gospod
“
,
ji
niti
na
um
ni
prišlo
,
ko
je
bila
vzgojena
v
duhu
,
da
je
tak
dijak
kvečjemu
polčlovek
.
Doma
so
ji
itak
vedno
zabičevali
,
da
mora
z
ljudmi
te
vrste
govoriti
v
tretji
osebi
;
to
je
bila
takrat
prav
močno
razširjena
puhloglava
navada
pri
višji
gospodi
.
„
Prešeren
!
“
je
zaklicala
,
„
kaj
pa
on
tu
dela
?
“
Niti
občutila
ni
,
da
tiči
v
njenem
vprašanju
kaj
žaljivega
.
France
Prešeren
pa
je
bil
tedaj
v
zadnjem
letu
filozofije
in
zašel
je
bil
tudi
v
demokratsko
družbo
Andreja
Smoleta
.
Snel
je
sicer
klobuk
z
glave
,
a
srepo
je
pogledal
proti
vprašalki
.
„
Ravno
to
,
kar
dela
—
ona
!
Hodim
!
“
je
odgovoril
pikro
.
Od
začudenja
so
se
ji
odprla
usteca
:
„
Moj
Bog
,
ali
naj
vam
rečem
vi
?
Kako
bi
me
ozmerjala
sestra
Moli
,
če
bi
zvedela
!
“
„
Vi
!
kontesa
Eva
Lujiza
,
in
čisto
nič
drugače
!
To
je
moja
pravica
in
dala
mi
jo
je
francoska
revolucija
!
“
Debelo
ga
je
gledala
:
„
Sveta
Marija
,
revolucijonar
ste
tudi
!
“
Mrzlo
jo
je
zavrnil
:
„
Časi
so
taki
,
da
se
porajajo
revolucijonarji
na
vseh
straneh
!
In
ostri
nož
,
kontesa
Eva
Lujiza
,
se
vsiljuje
sam
ob
sebi
najnedolžnejšim
v
roko
!
“
„
Jezus
!
Jezus
!
odkod
imate
vse
to
?
“
„
Da
čujete
mojega
prijatelja
Smoleta
,
bi
še
bolj
strmeli
,
kontesa
Eva
Lujiza
!
“
„
Kaj
hočete
z
ostrim
nožem
?
Vi
se
samo
šalite
,
go
—
spod
Prešeren
!
“
—
Ta
„
gospod
“
ji
je
tako
nerad
prekoračil
rožnate
ustnice
.
„
Prav
tiho
vam
povem
!
“
Ozrl
se
je
okrog
,
in
ker
ni
bilo
nikogar
,
je
šepnil
proti
njej
:
„
Knezu
Metternichu
bi
ga
zabodel
v
prsi
in
ponosno
bi
vzkliknil
:
Sic
semper
tyrannis
!
“
Vse
je
zavrelo
po
tanki
grofici
.
Tu
pred
njo
je
bil
človek
,
ki
bi
mogel
knezu
Metternichu
nož
zabosti
v
srce
!
Bilo
ji
je
,
kakor
bi
bil
njej
sami
nož
zaboden
v
prsi
,
in
nizke
hišice
v
ulici
so
se
pričele
sukati
pred
njenim
pogledom
.
Z
roko
se
je
morala
opreti
na
steno
,
potem
pa
je
zaječala
:
„
Vi
se
samo
šalite
,
Prešeren
!
Vi
resno
na
kaj
takega
ne
mislite
!
“
„
Čisto
resno
!
Jaz
in
Andrej
Smole
,
oba
misliva
tako
!
Svobodno
vam
,
da
naju
ovadite
,
kontesa
Eva
Lujiza
!
“
Je
li
prav
čulo
njeno
uho
?
Bila
je
zdravega
in
čistokrvnega
plemena
ta
grajska
grofica
iz
Radovljice
.
Takoj
se
ji
je
zjasnilo
pred
očmi
.
Tu
pred
njo
je
človek
,
ki
jo
pozivlje
,
naj
postane
denuncijantinja
!
Ona
,
kontesa
Eva
Lujiza
!
Krepko
se
je
postavila
pred
njega
,
ga
premerila
od
nog
do
glave
ter
izpregovorila
počasi
:
„
Grofica
Thurnova
ni
policaj
!
“
Nato
ga
je
še
enkrat
premerila
od
nog
do
glave
ter
dostavila
ošabno
,
strupeno
in
zaničljivo
:
„
On
je
prismojen
človek
!
Zbogom
!
“
Mala
osebica
se
je
napihnila
kakor
žabica
na
veji
in
enaka
užaljeni
kraljici
je
odšla
,
ko
ga
je
poprej
še
zadnjikrat
obsula
z
iskricami
razljučenih
svojih
oči
.
Gledal
je
toliko
časa
za
njo
,
da
se
mu
je
skrila
za
oglom
Maličeve
hiše
.
„
Sedaj
si
jih
izvedela
,
ošabna
kontesa
!
“
je
dejal
sam
pri
sebi
.
„
Vdrugič
pa
ne
nadleguj
ljudi
,
ki
so
boljši
od
tebe
!
“
Eva
Lujiza
je
dospela
v
drevored
.
Bilo
je
malo
izprehajalcev
v
njem
,
a
skoraj
za
vsakim
drevesom
je
tičal
policaj
,
kar
je
pričalo
,
da
je
nekaj
„
visokih
“
suverenov
na
izprehodu
.
Med
dvanajsto
in
eno
so
vladarji
kaj
radi
zahajali
v
drevored
.
Obdajal
jih
je
kordon
stražnikov
,
ker
se
tedaj
še
nikakor
ni
bil
pozabil
Sanda
smrtonosni
atentat
na
ruskega
državnega
svetnika
Kotzebueja
.
Evi
Lujizi
ni
nihče
branil
vhoda
in
prav
kmalu
se
je
nahajala
pod
kostanji
,
katerih
je
dandanes
že
veliko
padlo
,
bodisi
od
viharja
,
bodisi
pod
sekiro
.
Tiste
dni
je
bila
rast
teh
kostanjev
še
prav
ponižna
,
takrat
je
bil
slavni
naš
drevored
takorekoč
ravnokar
izlezel
iz
jajca
,
če
se
smemo
tako
izraziti
.
Eva
Lujiza
ni
mogla
pozabiti
,
kar
se
je
bilo
zgodilo
.
Venomer
je
šepetala
predse
:
„
Ta
kmet
!
Da
si
le
upa
kaj
takega
govoriti
!
“
Nasproti
ji
prideta
dva
visokorasla
gospoda
.
Bila
sta
sicer
civilno
oblečena
,
a
vendar
se
jima
je
poznalo
,
da
sta
vojaka
.
Ker
sta
bila
zavita
v
plašča
,
se
jima
nista
dobro
videla
obraza
.
Prvi
je
hodil
nekaj
naprej
ter
izpregovoril
tuintam
kako
besedo
z
drugim
.
Zadnji
je
pazil
na
vsak
korak
spredaj
idočega
,
in
kar
videlo
se
je
,
kako
je
lovil
vsako
besedo
,
da
bi
je
le
ne
preslišal
.
Kazal
je
največji
respekt
do
onega
,
ki
je
počasi
,
a
ponosno
korakal
pred
njim
!
„
Vedeta
se
,
kakor
da
sta
tujca
,
“
si
je
mislila
Eva
Lujiza
,
„
in
zato
sta
gotovo
s
kongresa
!
“
Nato
je
postala
pozorna
na
ponosno
hojo
prvega
in
zapazila
je
tudi
visoko
spoštljivost
,
s
katero
je
drugi
ostajal
za
onim
.
Kri
ji
je
zalila
možgane
in
pred
pogledom
ji
je
hotelo
mračno
postati
!
„
To
je
Metternich
!
Knez
Metternich
sam
!
“
Nihče
drugi
ni
smel
s
tem
ponosom
korakati
kakor
le
njen
knez
Metternich
!
Ta
hipna
misel
jo
je
s
silo
tirala
k
njemu
,
ki
je
moral
biti
Metternich
.
Ko
je
stala
pred
njim
in
je
oni
nekako
strme
obstal
,
jo
je
obšla
deviška
sramežljivost
.
Pogum
jo
je
zapustil
in
kakor
obstreljena
golobica
je
tičala
pred
neznancem
,
ki
je
odvil
svoj
obraz
izpod
plašča
ter
vprl
vanjo
historično-krasno
svoje
oko
,
pod
katerim
je
svoj
čas
baje
koprnela
še
celo
divno
lepa
pruska
Lujiza
!
„
Gospica
?
“
je
vprašal
prijazno
v
francoskem
jeziku
.
„
Gospod
!
“
je
zajecljala
v
istem
jeziku
.
Iztegnil
je
roko
ter
ji
vzdignil
glavico
,
da
se
mu
je
pod
širokim
klobukom
kakor
rdeč
cvet
prikazal
nežni
njen
obrazek
.
Zrla
sta
si
iz
oči
v
oči
,
a
on
kot
izkušen
poznavatelj
ženske
lepote
je
takoj
umel
preceniti
pikantno
rastlinico
pred
sabo
.
Eva
Lujiza
pa
ni
opazila
drugega
nego
le
milobo
njegovega
pogleda
.
Zarojilo
ji
je
po
glavi
:
„
Take
oči
more
imeti
samo
knez
Metternich
!
“
Ojačila
se
je
ter
vprašala
pogumno
:
„
Svetlost
ste
vendar
knez
Metternich
?
“
Rahlo
se
je
zasmejal
:
„
Ne
,
gospica
,
dasi
bi
včasi
hotel
biti
na
njegovem
mestu
!
“
„
Oj
,
kaka
škoda
!
“
je
vzdihnila
.
Tu
se
je
obrnil
neznanec
k
svojemu
spremljevalcu
ter
izpregovoril
z
zapovedujočim
glasom
:
„
Volkonski
!
Poglej
po
drevoredu
,
ni
li
tu
svetlost
Metternich
?
In
sem
ga
privedi
!
“
Volkonski
je
odhitel
,
kakor
bi
ga
sapa
nesla
.
„
Včasi
bi
hotel
biti
na
njegovem
mestu
!
“
Teh
besed
grofica
ni
preslišala
in
takoj
je
mislila
,
da
je
gotovo
njen
neznanec
mož
,
ki
služi
pod
Metternichom
,
ki
mu
je
včasi
nevoščljiv
,
kakor
so
vsi
uslužbenci
nevoščljivi
svojim
načelnikom
.
„
Dokler
ne
pride
Metternich
...
“
„
Prosim
,
knez
Metternich
!
“
se
je
pikirano
vpletla
vmes
.
„
Dokler
ne
pride
knez
Metternich
,
gospica
—
!
“
„
Kontesa
,
prosim
,
kontesa
!
“
Ker
je
vedela
,
da
nima
Metternicha
pred
seboj
,
ji
neznanec
ni
nič
kaj
imponiral
.
Zatorej
je
od
njega
zahtevala
,
kar
se
ji
je
spodobilo
.
Mož
se
je
hotel
nekaj
razburiti
,
pa
se
je
ukrotil
:
galantno
je
posegel
po
njeni
roki
ter
jo
stisnil
pod
pazduho
.
„
Pri
božjih
nebesih
,
“
je
dejal
,
„
vam
je
težko
ustreči
,
kontesa
!
Dokler
torej
ne
pride
knez
Metternich
,
privoščite
mi
čast
razgovora
,
kontesa
!
“
Vdala
se
je
tej
galantno
izraženi
želji
.
A
ker
ni
bil
knez
Metternich
,
je
ni
dalje
zanimal
.
Obraza
,
ki
