,neusmiljena
morilka
!
«
—
In
zakopali
so
truplo
v
globoko
jamo
,
zabili
skozi
njo
dolg
,
ostro
ošiljen
kol
.
Toda
iz
groba
se
je
dvignila
odsekana
roka
ter
s
prstom
kazala
nanjo
,
iz
globine
pa
se
je
čul
krik
:
»
Prokleta
bodi
,
neusmiljena
morilka
!
«
Trepetajoča
in
oblita
od
znoja
se
je
prebudila
.
Doživljaj
in
pripovedovanje
Kozlevčarjevo
sta
se
prepletala
v
njeni
glavi
ter
jo
dušila
in
morila
.
S
stolpiča
nunske
cerkve
je
baš
zvonilo
dnevu
,
ko
je
vstala
,
se
naglo
oblekla
,
pospravila
sobo
in
odgrnila
zastora
z
obeh
oken
.
Pa
tudi
duri
je
odprla
na
stežaj
,
da
je
bilo
v
sobi
tem
svetlejše
ter
so
izšli
iz
nje
nočni
strahovi
.
In
pokleknila
je
in
skušala
moliti
za
življenje
rdečelasega
lopova
,
moliti
goreče
in
iskreno
...
A
ni
mogla
.
Vsilil
se
ji
je
dr.
Repič
,
vesel
,
šaljiv
,
ljubezniv
in
tako
spoštljivo
zaljubljen
.
Oh
,
on
je
nežen
in
prav
gotovo
ga
bo
bolelo
,
ko
zve
,
kaj
se
ji
je
pripetilo
...
Ali
pa
ga
ne
bo
odbilo
od
nje
?
Ali
ne
bo
verjel
,
da
se
je
zgodilo
z
njo
,
česar
bi
ji
ne
mogel
pozabiti
?
Morda
bo
sumil
,
da
je
onečaščena
,
in
ona
se
mu
zastudi
!
Sramoval
se
bo
priti
še
kdaj
v
Gradišče
ali
jo
nagovoriti
javno
!
Kako
bi
mogel
občevati
tak
gospod
z
žensko
,
ki
je
doživela
tako
javno
sramoto
,
ki
danes
govori
vse
mesto
o
njej
,
jo
morda
obsoja
,
ji
podtika
,
kdo
ve
,
kaj
vse
ter
si
smejé
pripoveduje
nemarnosti
,
ki
se
niso
zgodile
!
—
O
,
gotovo
se
zdaj
dr.
Repič
hitro
umakne
,
ker
se
zboji
,
da
se
ne
umaže
še
sam
ob
nji
,
ki
stoji
po
krivici
umazana
pred
vsem
svetom
!
Nič
več
se
ne
bo
maral
poznati
in
izogne
se
ji
,
kadar
bi
jo
imel
srečati
.
Zaničljivo
se
zasmeje
ob
spominu
na
večer
,
ko
je
prosil
svojo
»
kraljico
«
naj
bo
»
samo
malo
prijazna
«
ž
njim
,
ki
jo
»
spoštuje
kot
nobene
druge
«
!
In
Marijanica
se
je
razjokala
nad
svojo
nesrečo
.
Vsega
je
kriv
pijani
francoski
lopov
!
Zdaj
ga
je
sovražila
.
Najhujšo
kazen
mu
je
privoščila
,
toda
smrti
nikar
!
Še
živ
jo
zasleduje
s
svojim
groznim
obrazom
,
če
ga
usmrté
,
ji
pač
ne
pusti
nobene
mirne
ure
več
...
O
,
da
bi
mogla
k
dr.
Repiču
povedat
mu
vso
resnico
,
pomirit
ga
,
prepričat
,
da
lažejo
ljubljanski
grdi
jeziki
,
ter
ga
prosit
,
naj
brani
Francoza
,
da
ga
ne
ustrele
!
Če
jo
doktor
resnično
vsaj
nekoliko
ljubi
,
ji
bo
verjel
in
storil
zanjo
,
česar
ga
naprosi
.
Vpliven
je
in
njemu
se
ne
upro
.
Planila
je
pokonci
,
iskala
robec
,
da
odhiti
poiskat
dr.
Repiča
,
tedaj
je
potrkalo
na
vrata
.
Mislila
je
,
da
je
prišla
Kozlevčarka
,
dobrodošla
v
tej
uri
bridkosti
in
skrbi
,
in
skočila
je
ter
odprla
.
A
pred
njo
je
stal
—
on
.
dr.
Repič
.
Vzkriknila
je
,
presenečena
,
prestrašena
in
hkratu
nepopisno
srečna
.
»
Vi
?
Vi
?
«
je
zagrgotala
,
se
opotekla
,
se
sesedla
na
stol
in
na
glas
zajokala
.
»
Ubožica
,
ubožica
!
-
je
izpregovoril
odvetnik
iz
dna
duše
.
»
Prijatelja
potrebujete
...
samo
zato
sem
pritekel
!
«
Danè
se
je
prebudil
kakor
iz
globoke
omedlevice
.
V
želodcu
mu
je
bilo
slabo
,
v
požiralniku
je
čutil
ščemenje
,
kakor
bi
se
mu
po
goltancu
in
nebu
lepila
grenka
ilovica
,
v
glavi
pa
ga
je
bolelo
,
kakor
bi
mu
tičal
v
možganih
debel
klin
ter
se
vrtel
okoli
svoje
osi
.
Oblit
od
vročega
znoja
in
z
gorečo
glavo
se
je
oziral
po
svoji
sobi
,
zaječal
in
stisnil
čelo
med
dlani
.
Na
tleh
so
ležali
pohojen
klobuk
,
prevrnjen
stol
in
blatna
suknja
.
Obut
in
oblečen
je
ležal
na
postelji
skozi
okna
pa
je
sijalo
solnce
in
v
sobo
je
prihajal
poulični
hrup
.
Bolan
je
bil
Danè
.
Telo
ga
je
bolelo
,
želodec
se
mu
krčil
in
glava
mu
je
hotela
razpočiti
.
Ko
pa
se
je
domislil
minole
noči
,
ga
je
zadelo
kakor
s
kolom
.
Zaječal
je
iznova
,
planil
kvišku
in
omahovaje
zlezel
s
postelje
,
omahnil
na
stol
.
Kaj
se
je
zgodilo
!
In
kaj
se
zgodi
!
Težko
je
mislil
Danè
,
in
spomini
na
dogodke
minole
noči
so
mu
povzročali
bolečine
,
kakor
bi
se
mu
po
prazni
lobanji
kotalilo
ostro
kamenje
semtertja
.
Splazil
se
je
k
umivalniku
,
vtaknil
glavo
v
vodo
,
izpil
zaporedoma
polne
čaše
mrzle
studenčnice
.
odprl
na
stežaj
vsa
okna
in
hlastal
po
svežem
vzduhu
.
Takrat
pa
je
čul
,
kakor
je
dejal
nekdo
pod
oknom
:
»
Vsa
je
bila
v
krvi
!
Tak
lopov
!
Še
danes
ga
obesijo
ali
pa
ustrele
!
«
Dva
meščana
sta
hitela
mimo
in
se
razburjena
razgovarjala
.
Trop
francoskih
grenadirjev
se
je
ustavil
pred
hišo
,
ogovoril
šasérja
,
ki
jim
je
prišel
naproti
in
ž
njimi
v
živem
pomenku
počasi
odkorakal
dalje
.
Vojaška
patrulja
z
nasajenimi
bodali
je
tekla
nekam
po
sredi
ulice
,
v
bližini
je
grmel
boben
,
iz
daljave
je
zavrisnil
visoko
uglašen
rog
in
troje
kirasirjev
je
prijezdilo
od
nekod
v
naglem
diru
na
svojih
mršavih
konjih
.
Danètu
je
postalo
jasno
:
vsi
govore
in
vsi
se
zgražajo
nad
snočnjim
dogodkom
!
Alzačanovo
nasilstvo
razburja
Ljubljančane
in
Francoze
;
gotovo
se
izvrši
najstrožja
preiskava
in
potem
se
razkrije
,
da
je
kriv
vse
nesreče
in
grdobije
pravzaprav
le
on
,
Gregor
Danè
!
In
brivskega
mojstra
je
kar
naenkrat
ostavila
vsa
bolezen
,
v
glavi
so
se
mu
hipoma
razkadili
težki
alkoholni
oblaki
in
zavedal
se
je
,
da
je
zagazil
s
svojim
pajdašenjem
z
Alzačanom
v
obupen
položaj
.
Veseljačenje
,
ki
je
trajalo
dva
dni
,
se
zaključi
prokleto
žalostno
!
Vse
gostilne
sta
obšla
in
popila
vina
in
žganja
toliko
,
da
sta
podivjala
in
omagala
.
Od
sobote
do
ponedeljka
sta
spala
jedva
par
ur.
Danè
se
je
spominjal
,
da
je
bil
z
Alzačanom
tudi
na
Viču
,
kjer
je
z
belo
zastavo
,
ki
si
jo
je
bil
sešil
in
pripravil
sam
,
mahal
v
pozdrav
Bernadottovi
diviziji
ter
kričal
kakor
besen
blaznik
:
»
Vive
le
republique
!
«
Sam
vrag
ga
je
menda
obsedel
.
Zaboga
,
če
ga
je
slišal
kak
avstrijski
vohun
,
ki
ga
ovadi
!
A
potem
?
Z
Alzačanom
sta
se
vlekla
omahovaje
v
Ljubljano
,
pila
,
pela
in
razgrajala
po
različnih
krčmah
in
—
zaboga
!
—
tudi
na
Sv.
Petra
cesti
sta
bila
ter
silila
v
gostilno
»
Pri
treh
gavtrošcah
«
...
Toda
ondi
je
popivalo
že
polno
francoskih
seržantov
,
v
zgorenji
sobi
pa
so
bili
zbrani
francoski
častniki
.
Po
veži
sta
se
motovilila
,
dokler
se
ni
doli
po
stopnicah
prikazala
Nežika
Verderberica
,
vsa
žareča
in
krasna
v
svojem
zdravju
.
S
smehom
,
ki
je
bil
žgoč
kot
kopriva
in
jedek
kot
žolč
,
se
mu
je
zarogala
Nežika
in
vzkliknila
z
neznosnim
zaničevanjem
:
»
Šema
pijana
,
ali
si
zopet
tu
in
tak-le
prehajaš
k
meni
?
Kar
pojdi
zopet
tja
,
koder
si
se
potepal
doslej
!
«
Čisto
natančno
se
spominja
Danè
,
da
ga
je
bilo
v
tistem
hipu
sram
,
kakor
še
nikoli
,
in
,
dasi
pijan
,
je
čutil
,
kako
ga
je
srce
zabolelo
.
Saj
ni
hotel
iti
k
Verderberici
,
sam
Bog
ve
,
a
Alzačan
ga
je
vlekel
tja
siloma
.
Nežika
se
mu
je
vsedla
v
srce
.
Samo
o
njej
je
govoril
in
koprnel
za
njo
s
slo
,
ki
je
bila
neukrotljiva
.
»
To
je
ženska
!
Zapisal
bi
se
zanjo
s
srčno
krvjo
samemu
hudiču
!
«
je
vzdihoval
šasér
.
»
K
nji
moram
,
in
moja
mora
biti
!
«
Šasér
je
govoril
vse
tisto
,
kar
je
čutil
Danè
,
čutil
z
gnevom
in
obupom
.
In
ko
se
jima
je
v
možganih
že
zameglilo
,
je
jecljal
Danè
svojemu
prijatelju
,
kako
blazno
je
ljubil
še
nedavno
sam
to
žensko
,
a
kako
podlo
ga
je
prevarila
z
avstrijskim
aristokratskim
častnikom
ter
ga
dala
vreči
iz
hiše
,
kjer
je
bil
včasih
preživel
najlepše
svoje
ure
in
ostavil
največ
svojega
denarja
.
»
Zaničujem
jo
sedaj
,
«
je
čenčal
šasérju
,
-
zaničujem
!
Ubogo
šivankarico
sem
še
mladenič
ljubil
,
kakor
je
ni
ljubil
nihče
na
svetu
;
že
takrat
me
je
imela
za
norca
.
Odpustil
sem
ji
,
saj
je
bila
s
svojim
prvim
možem
dovolj
izpokorjena
...
Zopet
sem
jo
ljubil
vdovo
in
zanjo
bi
bil
storil
vse
,
pa
če
bi
tudi
zahtevala
,
da
ubijem
lastno
ženo
in
se
oženim
ž
njo
...
Toda
ni
bila
vredna
moje
ljubezni
.
Pogine
naj
v
sramoti
!
Vzemi
jo
,
tvoja
bodi
,
in
ko
jo
zapustiš
,
ji
z
največjim
zadoščenjem
zalučim
v
obraz
:
»
Prav
se
ti
je
zgodilo
,
soldaška
vlačuga
!
«
Toda
njegov
gnev
je
bruhal
le
iz
ljubosumnosti
,
večne
in
strašne
,
najljutejše
ljubezni
.
Njegov
ponos
je
bil
le
filistrska
trma
in
njegovo
sovraštvo
v
istini
le
užaljena
ničemernost
domišljavega
malomeščana
.
Kar
so
mu
preklinjala
usta
,
je
oboževalo
njegovo
srce
,
in
če
bi
se
mu
bila
Nežika
le
namuznila
,
bi
bil
pozabil
in
ji
odpustil
vse
,
vse
...
Alzačan
ga
je
pač
poslušal
,
a
v
svoji
pijanosti
ga
ni
razumel
.
Kvečjemu
so
brivčeve
besede
le
podžigale
njegovo
slo
in
ga
pritirale
zopet
v
predmestno
gostilno
.
Še
drugič
je
zaštorkljal
k
Nežiki
in
jo
izkušal
objeti
,
ne
meneč
se
za
polno
sobo
tovarišev
.
Takrat
se
je
odločila
njegova
usoda
.
Nežika
ga
je
z
enim
samim
sunkom
odbila
od
sebe
,
mu
kakor
mačka
skočila
za
hrbet
,
se
ga
oklenila
okoli
prs
in
ga
pahnila
črez
prag
.
Bila
je
močna
žena
.
Ni
se
ustrašila
niti
najkrepkejšega
moškega
,
in
pijance
je
metala
iz
svoje
gostilne
vselej
lastnoročno
.
Potem
se
je
okrenila
k
Danètu
.
»
Tako
.
«
je
dejala
,
»
tvoj
prijatelj
je
že
na
ulici
.
Ti
pojdeš
menda
sam
.
Ali
naj
mari
pomagam
še
tebi
?
«
Brez
besedice
je
odšel
Danè
,
prestrašen
,
užaljen
in
pogrezajoč
se
v
sramoti
.
Iz
gostilne
je
za
seboj
slišal
le
grohot
Francozov
:
na
ulici
pa
so
se
ustavljale
gruče
ljudi
in
se
smejale
Alzačanu
,
ki
se
je
pobiral
.
Urno
je
pristopil
in
pomagal
šasérju
na
noge
.
»
Pojdiva
!
«
mu
je
dejal
.
»
Zgoraj
so
vaši
oficirji
!
«
Alzačan
pa
je
zaklel
in
blebetal
:
»
Izvrstno
!
Velikansko
!
Prijatelj
,
ni
je
lepše
ženske
na
svetu
!
Ona
mora
—
mora
biti
moja
!
Kako
ti
je
močna
in
pogumna
!
Vrag
me
vzemi
,
to
mi
je
imponiralo
.
Vidiš
,
vrgla
je
celo
mene
,
hrusta
.
Kakor
pero
,
ki
ga
pihneš
z
mize
sem
odletel
.
Neverjetno
,
kaj
?
Maha
!
O
,
prav
to
mi
je
všeč
!
Prav
tako
žensko
hočem
,
vidiš
,
prav
tako-le
!
Hahaha
!
«
Danèta
pa
je
grizla
sramota
,
ki
mu
je
množila
jezo
nad
seboj
samim
ter
ga
navdajala
z
obupom
.
Najraje
bi
bil
šel
domov
,
a
Alzačan
ga
ni
izpustil
več
.
Plačeval
je
zase
in
zanj
in
žeja
mu
je
bila
neutešljiva
.
Brezkončno
je
pripovedoval
Danètu
o
svojih
junaštvih
po
Italiji
,
po
Nemčiji
,
po
Belgiji
ter
o
svojih
ljubezenskih
doživljajih
z
ženskami
vseh
vrst
in
starosti
.
Danè
ga
je
poslušal
s
poželjivostjo
bojazljivega
malomeščana
,
ki
uživa
s
pohotnim
naslajanjem
vsaj
v
poslušanju
vse
tisto
,
kar
mu
je
nemožno
uživati
v
dejanjih
,
se
vlačil
dalje
z
bahaškim
Alzačanom
od
gostilne
do
gostilne
ter
pil
pil
,
pil
...
Polnoč
je
že
minila
,
ko
sta
prikolovratila
po
Gradišču
.
Ničesar
več
si
nista
imela
povedati
,
njuna
jezika
sta
le
še
blebetala
in
noge
so
njima
golomišile
in
se
zapletale
.
Tema
je
ležala
po
ulicah
in
le
na
dolge
razdalje
je
brlela
ob
kakem
oglu
mižava
svetiljka
.
Pred
staro
pritlično
hišo
pred
igriščem
pa
se
je
Alzačan
ustavil
.
Kakor
pribit
,
je
zijal
razrogačenih
oči
v
slabo
razsvetljeno
sobico
.
Tam
na
mizi
je
gorela
lojeva
sveča
,
na
robu
postelje
pa
je
sedela
velika
,
mlada
,
bujna
žena
.
Očividno
se
je
spravljala
spat
,
saj
je
imela
na
sebi
le
srajco
brez
rokavov
in
kratko
spodnje
krilo
.
Pozabila
je
menda
zadrhniti
zastore
na
oknih
ali
pa
je
pustila
okna
nalašč
nezastrta
,
da
bi
se
zjutraj
zbudila
tem
preje
.
Hipoma
je
vstala
.
»
Nežika
!
«
je
dihnil
Alzačan
.
»
Cela
Nežika
!
In
nikogar
pri
njej
!
«
Resnično
,
tudi
Danètu
se
je
zdelo
zdaj
,
da
je
ženska
izredno
podobna
Nežiki
.
Toda
ni
utegnil
več
premišljati
,
ker
tovariš
je
že
odprl
pritlična
vrata
in
planil
v
sobo
.
Začul
je
ženskin
krik
in
videl
ruvanje
dveh
teles
—
nato
pa
le
pobegnil
.
Zavedel
se
je
,
da
je
šasérjev
čin
opasen
tudi
zanj
,
odmajal
se
je
domov
ter
je
zaspal
,
ne
da
bi
se
bil
slekel
...
In
zdaj
to
prebujenje
!
Skrb
,
sram
in
obup
so
se
zvalili
nanj
,
kakor
bi
pljuskal
in
padal
nanj
cel
slap
ter
mu
jemal
sapo
,
vid
in
sluh
.
Prepaden
je
buljil
Danè
zdaj
predse
,
a
izhoda
ni
mogel
najti
.
Če
zgrabijo
,
zapro
in
kaznujejo
zdaj
še
njega
?
Zakaj
,
on
je
napajal
šasérja
,
on
ga
je
upijanil
,
on
ga
je
spremljal
po
vseh
gostilnah
in
kavarnah
ter
bil
ž
njim
tudi
v
Gradišču
!
On
ga
je
zapeljal
pred
tisto
stanovanje
in
bil
priča
šasérjevega
nasilstva
proti
ženski
,
ne
da
bi
mu
bil
branil
!
V
času
vojne
so
procesi
preklicano
kratki
,
zasliševanje
prič
je
kar
površno
,
obsodba
pa
tako
nagla
in
ostra
,
kakor
bi
izprožil
puško
.
Prav
možno
je
,
da
zadene
krogla
tudi
Danèta
,
sokrivca
in
povzročitelja
šasérjeve
lopovščine
!
Kaj
naj
stori
?
Kako
naj
se
opraviči
?
Ali
bi
ne
storil
najpametneje
,
da
pobegne
iz
Ljubljane
in
se
skrije
?
Tedaj
je
začul
na
stopnicah
korake
.
Vsa
kri
mu
je
šinila
v
noge
,
da
je
omahnil
na
stol
in
polnezavesten
pričakoval
:
Francozi
prihajajo
ponj
,
da
ga
vklenejo
in
odvedejo
v
pržon
!
Toda
vstopila
sta
rokavičar
Kavčič
in
krojač
Dominik
ter
se
hohotala
,
ko
sta
zagledala
njegov
obupni
obraz
.
»
Ali
kakšen
pa
si
že
spet
,
Gregor
?
«
se
je
čudil
Kavčič
.
»
Zelen
kot
trava
in
bled
kot
mrlič
!
Politično
pijančevanje
ti
je
pokvarilo
želodec
in
obraz
.
«
»
Filister
naj
ostaja
ponoči
lepo
doma
!
«
je
modroval
krojač
.
»
Ni
prav
,
da
nimaš
svoje
žene
pri
sebi
,
ki
bi
skrbela
zate
.
Vidiš
,
midva
sva
solidna
zakonca
,
zato
pa
sveža
in
zdrava
.
«
»
Eh
,
menda
sem
pil
sinoči
slabo
vino
,
pa
mi
je
tako
škodilo
!
«
je
lagal
brivec
.
»
Na
zraku
mi
odleže
.
«
»
Da
,
pojdimo
na
ulico
!
«
je
silil
rokavičar
.
»
Saj
prav
zato
sva
prišla
pote
.
Že
na
vse
zgodaj
sva
bila
na
nogah
.
Videla
sva
generala
Bernadotta
,
ki
je
jezdil
po
mestu
in
tja
proti
Savi
.
Nos
ti
ima
ta
Francoz
dolg
kot
tičji
kljun
in
črno
gleda
kakor
krokar
.
Ampak
hud
je
kot
hren
in
oster
kot
britev
.
Nič
mu
ni
prav
.
Pri
vsaki
hiši
skoraj
se
je
ustavil
ter
grajal
in
popravljal
to
in
ono
.
Red
hoče
imeti
kakor
v
najlepšem
miru
.
Razne
častnike
je
oštel
kakor
male
šolarčke
.
Pri
Bidelmanu
je
izkušal
ponoči
baje
nekdo
vlomiti
v
omaro
,
kjer
ima
Rechterica
spravljeno
srebrnino
.
General
je
takoj
sklical
vse
hotelske
posle
in
vse
ondotne
Francoze
pa
nemudoma
odredil
najstrožjo
preiskavo
.
Kričal
je
,
da
se
je
slišalo
na
trg
njegovo
rohnenje
.
«
Danè
se
je
oblačil
,
poslušal
rokavičarjevo
pripovedovanje
in
trepetaje
čakal
,
kdaj
li
omeni
šasèrjevo
nasilje
in
njegovo
pajdašenje
ž
njim
.
In
ko
ni
slišal
ničesar
,
mu
je
postajalo
v
duši
lažje
in
lažje
.
»
Videla
sva
tudi
trop
šasèrjev
,
ki
so
jezdili
v
diru
po
Dolenjski
cesti
,
«
je
pripovedoval
krojač
.
»
Baje
so
namenjeni
na
Dolenjsko
.
«
Danè
je
medtem
poiskal
klobuk
in
suknjo
ter
se
odpravil
iz
sobe
.
Čim
več
novic
je
zvedel
ne
da
bi
se
bilo
omenilo
Alzačanovo
nasilstvo
,
tem
bolj
se
mu
je
vračala
nada
,
da
nevarnost
,
ki
mu
preti
,
vendar
ni
toli
velika
in
toli
blizu
,
kakor
se
je
bal
.
»
Pojdimo
pred
rotovž
!
«
je
silil
Kavčič
.
»
Opoldne
pride
tja
general
Bernadotte
.
Baje
postavi
novo
gosposko
za
Ljubljano
in
vso
deželo
.
«
»
Župan
namreč
je
odstopil
in
občinski
svet
se
je
razšel
,
«
je
pripovedoval
Dominik
.
»
Poslej
nas
bodo
vladali
čisto
po
francosko
.
Meni
je
vseeno
.
Da
bi
le
še
slabše
ne
bilo
kakor
doslej
!
«
In
stopali
so
po
Glavnem
trgu
.
Pred
Divjim
možem
so
stali
grenadirji
z
nasajenimi
bodali
ter
niso
pustili
nikogar
v
hišo
.
Pred
magistratom
pa
je
stopala
gor
in
dol
častna
straža
in
s
strehe
je
plapolala
francoska
trobojnica
.
Častniki
so
se
izprehajali
po
trgu
mirnih
in
počasnih
korakov
.
Ob
Robbovem
vodnjaku
so
se
ustavili
.
Iz
škofovega
dvorca
so
videli
urno
prihajati
duhovnika
v
dopetnem
črnem
talarju
.
Advokat
dr.
Repič
ga
je
čakal
pred
vhodom
in
se
mu
pridružil
.
Rdečelični
in
polni
obraz
duhovnikov
je
bil
resen
in
globoka
tuga
mu
je
zameglila
njegove
oči
.
Široko
je
krilil
z
rokami
ter
živahno
pripovedoval
svojemu
spremljevalcu
.
»
Naš
kaplan
Vodnik
!
Pa
iz
škofovega
dvorca
prihaja
,
kjer
stanuje
Bernnadotte
!
Kaj
li
ima
?
«
je
ugibal
Dominik
.
»
Nekaj
se
mu
je
pripetilo
,
da
je
toli
razburjen
,
«
je
dejal
Kavčič
.
In
že
je
pozdravil
Vodnika
in
ga
vprašal
:
»
Prečastiti
,
ali
delajo
tudi
vam
Francozi
skrbi
?
«
»
Samo
eden
.
Nesrečnik
bo
ustreljen
!
«
je
odgovoril
Vodnik
in
sklenil
roke
.
»
Strašno
je
:
vse
moje
prošnje
so
bile
zaman
.
«
»
Kdo
,
kdo
?
—
Francoz
bo
ustreljen
?
Sapramiš
:
saj
sem
dejal
:
ta
Bernadotte
je
hud
kot
poper
in
oster
kot
srp
!
«
»
Pa
kaj
je
storil
?
«
»
Nocoj
je
siloma
vdrl
v
Gradišču
v
neko
hišo
in
oropal
neko
žensko
.
Menda
jo
je
hotel
umoriti
,
a
iztrgal
ji
je
le
uhane
ter
odnesel
nekaj
denarja
.
Baje
nepoboljšljiv
pijanec
,
večen
prostak
,
napol
Francoz
,
napol
Nemec
,
Alzačan
,
«
je
pripovedoval
Vodnik
.
»
In
vi
ste
šli
prosit
zanj
?
«
se
je
čudil
Dominik
.
»
Strašna
je
naravna
smrt
,
a
še
strašnejša
mora
biti
nasilna
!
«
je
odgovoril
Vodnik
.
»
Le
Bog
ima
pravico
poklicati
k
sebi
človeka
.
Usmrtiti
koga
pa
je
greh
za
vsakogar
,
tudi
za
oblast
!
'
Ne
ubijaj
!
'
pravi
božja
beseda
in
nikjer
še
ni
bila
preklicana
.
In
pomislite
:
mlad
,
zdrav
,
lep
mladenič
!
V
pijanosti
,
nerazsoden
se
je
spozabil
;
morda
niti
ni
mislil
nič
zločinskega
,
morda
se
je
poredna
šala
nehote
izprevrgla
v
sirovo
dejanje
,
objestnost
se
je
bržčas
spridila
v
lopovščino
:
lepo
,
napol
slečeno
žensko
je
nenadoma
zagledal
pred
seboj
...
objel
jo
je
...
prijel
preveč
trdo
za
glavo
...
ona
šale
ni
razumela
in
ga
je
udarila
,
suvala
,
grizla
,
praskala
...
on
se
je
nato
šele
razjezil
...
sam
Bog
ve
,
kako
se
je
to
zgodilo
in
le
on
vidi
v
človeško
dušo
!
«
Goreče
je
branil
duhovnik
nesrečnega
Francoza
ter
ga
zagovarjal
iz
človekoljubja
in
iz
načelne
mržnje
do
nasilnega
usmrčenja
človeka
,
ki
je
vendar
ustvarjen
po
božji
podobi
ter
ima
neumrljivo
dušo
.
»
Edini
Bog
mu
je
vdihnil
življenje
in
edini
Bog
mu
ga
sme
tudi
vzeti
!
«
se
je
razburjal
.
»
Naj
ga
izšibajo
,
naj
ga
zapro
v
ječo
,
naj
ga
postavijo
v
boju
na
najbolj
nevarno
mesto
,
le
usmrte
naj
ga
nikar
!
«
»
A
uhani
?
Iztrgal
jih
je
!
—
In
denar
?
Saj
ga
je
vendar
odnesel
!
«
»
Ničesar
niso
našli
pri
njem
:
vse
je
menda
brezbrižno
izgubil
!
«
»
Ali
pa
iz
previdnosti
vrgel
od
sebe
!
«
»
Le
Bog
ve
vso
istino
:
le
on
bodi
sodnik
njegov
!
«
je
vzdihnil
Vodnik
.
»
Glavno
pa
je
:
niti
napadenka
ne
želi
vojakove
smrti
!
«
se
je
oglasil
zdaj
tudi
dr.
Repič
.
»
Ne
le
ne
želi
,
temveč
celo
prosi
,
naj
ga
pomiloste
:
odpušča
mu
vse
,
kar
ji
je
storil
in
mu
daruje
vse
,
kar
ji
je
morda
nehote
vzel
!
«
»
In
vendar
ste
prosili
brez
uspeha
?
«
»
Prosila
sva
za
delinkventa
oba
:
tu
spod
doktor
pri
generalu
Bernadottu
,
jaz
generalu
Muratu
...
zaman
...
zaman
!
«
»
Oba
se
sklicujeta
na
prvo
oznanilo
generala
Bernadotta
na
Kranjce
,
ki
ga
je
poslal
iz
Logatca
v
Ljubljano
,
«
je
pripovedoval
dr.
Repič
.
»
Francoz
je
resnično
mož
beseda
:
kar
obljubi
in
zažuga
,
vselej
izpolni
,
pa
če
bi
se
imel
za
to
tudi
ves
svet
podreti
.
V
tistem
oznanilu
stoje
tudi
stavki
:
Ne
bojte
se
za
poštenje
svojih
žen
!
Naši
soldatje
bodo
ostro
držani
v
dolžnosti
,
da
vam
ne
store
nič
krivega
.
Vsak
bo
pri
tej
priči
s
smrtjo
kaznovan
,
kdorkoli
bi
se
v
vaše
prebivališče
vrinil
s
silo
ali
zagrešil
rop
.
Nismo
enaki
obdivjanim
premagalcem
.
Naše
priljudno
vedenje
vas
o
tem
prepriča
...
Komaj
tri
dni
je
star
ta
Bernadottov
obet
!
Tako
sva
bila
sprejeta
z
najizbranejšo
priljudnostjo
in
sva
morala
oditi
z
—
najdaljšim
nosom
.
«
Gregor
Danè
je
poslušal
molče
in
se
počutil
kakor
na
trnju
.
Navidezno
malomarno
se
je
oziral
po
trgu
in
da
bi
skril
svoj
obraz
,
je
stopil
na
vodnjakove
stopnice
ter
pil
vodo
.
Obenem
pa
je
lovil
vsako
besedico
in
pričakoval
,
da
se
omeni
tudi
njegovo
družbovanje
z
bednim
šasérjem
.
Toda
nihče
se
ni
brigal
zanj
.
Na
magistrat
sta
hitela
mimo
dr.
Podobnik
in
dr.
Jožef
Gollmayer
;
Vodnik
in
dr.
Repič
sta
se
jima
pridružila
in
obrtniki
so
ostali
sami
.
Radi
bi
bili
šli
k
»
Bidelmanu
«
,
toda
v
hotelu
je
mrgolelo
francoskih
častnikov
kakor
na
mravljišču
.
Pa
je
prikrevsal
mimo
mršavi
in
dolgokraki
Kozlevčar
.
Brez
palice
je
bil
,
znak
,
da
ni
v
službi
.
In
vstavil
se
je
in
zajavkal
:
»
Hudič
vzemi
moje
pasje
življenje
!
Ponoči
ni
bilo
miru
zaradi
razbojnika
,
ki
je
kakor
nalašč
vdrl
ravno
v
našo
hišo
,
podnevi
pa
naj
iščem
razbojnikovega
pajdaša
!
Tak
sem
,
da
že
svojih
nog
več
ne
čutim
.
«
»
V
vašo
hišo
je
vdrl
,
praviš
?
«
»
V
našo
...
h
Kalanki
.
Pomagač
pa
mu
je
neki
Žorž
Dandén
...
Ljubljančan
!
Tako
trdi
tisti
falot
...
Zdaj
pa
iščemo
vsi
policaji
prekletega
Žorža
Dandéna
po
Ljubljani
.
Kako
naj
najdemo
,
ko
ga
nihče
ne
pozna
in
se
nikoli
še
noben
Kranjec
ni
pisal
za
Žorža
Dandena
!
Šasér
ne
ve
povedati
nič
drugega
o
njem
,
nego
da
je
velik
pijanec
,
velik
babjak
in
hišni
posestnik
...
Ljubi
Bog
ve
,
da
so
veliki
pijanci
in
veliki
babjeki
vsi
LJubljančanje
—
posestniki
in
neposestniki
,
samo
če
morejo
in
imajo
...
Jaz
nisem
kajpada
,
a
le
ko
ne
morem
in
nimam
,
hudič
me
vzemi
!
«
In
Kozlevčar
je
krevsal
dalje
.
»
Dandén
,
Dandén
!
«
je
ugibal
rokovičar
Kavčič
na
glas
.
»
To
je
vendar
francosko
ime
.
Kako
naj
se
Kranjec
piše
Dandén
!
«
Pravkar
je
tekel
mimo
dr.
Repič
.
»
Gospod
doktor
,
samo
besedico
,
prosim
!
«
ga
je
ustavil
krojač
Dominik
.
»
Vi
znate
francoski
:
kaj
pomeni
Dandén
?
«
»
Dandin
?
Haha
!
Dandin
je
slovenski
:
trapa
,
prismoda
,
šupljak
,
slaboumnik
,
tepec
!
Torej
prav
neprijetna
beseda
.
«
—
In
smeje
je
hitel
odvetnik
dalje
.
»
Jur
Prismodé
...
Jur
Tepec
!
Haha
!
Kozlevčar
ga
ne
ujame
...
Tepcev
in
prismod
je
preveč
!
Ne
dobe
ga
!
Nikoli
ne
...
ker
Kozlevčar
sam
je
dandèn
,
pristen
ljubljanski
policajski
dandèn
...
«
sta
se
rogala
krojač
in
rokavičar
.
Gregor
Danè
pa
je
bil
bled
kot
stena
:
»
Imajo
me
!
Jaz
sem
Žorž
Dandèn
;
jaz
sem
v
resnici
Jur
Tepec
!
Napačno
si
je
zapomnil
šasèj
moje
ime
.
Toda
le
še
malo
in
zgrabijo
me
.
Izgubljen
sem
!
«
In
že
se
je
ozrl
po
njem
rokavičar
:
»
Ti
,
Grega
,
si
pijanec
,
babjak
in
hišni
posestnik
!
In
tepec
si
bil
že
od
nekdaj
!
Ali
si
ali
nisi
?
Glej
Nežiko
ti
je
speljal
najprej
Verderber
,
nato
dr.
Repič
,
nato
grof
Lichtenberg
,
snoči
general
Murat
in
nocoj
jo
spelje
morda
še
general
Bernadotte
!
«
»
Ej
,
speljal
mu
jo
je
še
marsikdo
,
Grega
pa
ostane
Žorž
Dandèn
—
Jur
Prismodè
!
«
je
pomagal
krojač
.
»
Torej
!
«
je
bevsknil
Danè
.
»
Pustita
me
!
Bolan
sem
in
spat
grem
!
«
In
omahnil
je
v
prvo
ulico
med
množico
ter
izginil
.
Zois
se
je
kopal
vsak
dan
v
kameniti
banji
in
čital
obenem
Lukreca
.
Po
kopeli
je
ležal
pol
ure
,
se
dal
prepeljati
v
knjižnico
,
kjer
je
s
svojo
mamo
drugič
zajtrkoval
,
nato
je
opravil
pošto
in
se
bavil
s
svojim
izumom
,
načrtom
za
voziček
.
Tisto
dopoldne
je
dobil
vozičkov
model
.
Na
pisalni
mizi
je
čakal
izumitelja
:
v
sredi
nekak
pleten
koš
s
sedežem
in
pred
njim
široka
mizica
,
na
vsaki
strani
kolo
,
visoko
skoraj
do
koševega
roba
in
z
dvema
obročema
,
zadaj
pa
majhno
kolo
,
ki
se
je
dalo
krmiti
s
krmilom
na
levi
strani
.
Vse
lahko
in
prožno
.
Voz
naj
bi
premikal
baron
z
desnico
,
ki
bi
ž
njo
brez
napora
notranji
kolesov
obroč
potezal
naprej
ali
nazaj
,
z
levico
pa
ravnal
krmilo
.
Ob
oknu
so
stali
dr.
Wagner
,
dr.
Repič
in
Valentin
Vodnik
.
Čakali
so
barona
.
»
Evo
ga
našega
kolarja
-
prvaka
!
Če
bo
treba
izumiti
nov
škorenj
,
ga
tudi
izumi
!
Vse
zna
,
česar
se
loti
,
«
je
dejal
odvetnik
šaljivec
.
»
Kolar
,
botanik
,
kemik
,
mineralog
,
matematik
,
plavžar
,
veleindustrijec
...
«
je
začel
naštevati
dr.
Wagner
smejé
na
prstih
.
»
Še
kaj
?
«
»
Velekmetovalec
,
zato
častni
član
kranjske
Kmetijske
družbe
,
član
treh
ali
štirih
akademij
...
«
je
pomagal
dr.
Repič
.
»
In
nedosežen
estet
,
kritik
,
filolog
!
«
je
dostavil
Vodnik
.
»
Saj
me
je
sram
povedati
:
brez
njega
bi
znal
jedva
jecljati
,
nikar
peti
!
«
»
Pa
diplomat
,
politik
!
«
je
dejal
dr.
Wagner
.
»
Prej
so
ga
morali
upoštevati
na
lontovžu
,
zdaj
ga
poslušajo
Francozi
v
škofiji
.
Novi
centralni
gubernij
je
sestavljen
po
njegovem
predlogu
!
Demokratsko
,
iz
samih
strokovnjakov
,
mirnih
,
resnih
mož
in
—
pozor
,
gospoda
!
—
večino
imamo
Slovenci
!
«
»
Prvič
,
odkar
živimo
na
teh
tleh
!
«
je
vzkliknil
Vodnik
.
»
Prvič
pride
do
veljave
slovenski
um
!
O
naš
Zois
zna
,
kar
hoče
.
Zdaj
smo
končno
,
končno
vsaj
enakopravni
!
Zakaj
ne
živi
več
Linhart
!
Naš
jezik
uživa
isti
ugled
kot
francoski
in
nemški
,
tudi
naši
možje
bodo
prvič
med
gospodarji
dežele
:
konec
je
privilegijev
,
žaljenj
in
zlorab
!
Svita
se
!
Mi
vstajamo
!
«
»
Vstajamo
!
Leč
ne
pojdemo
več
!
«
je
pritrdil
dr.
Repič
.
»
Zares
se
svita
.
Jutranji
vzduh
čutimo
...
petelini
pojo
—
najglasnejši
,
najvrlejši
ste
vi
,
prečastiti
!
—
spanec
nas
je
minil
...
Naj
se
zgodi
karkoli
:
nazaj
ne
gremo
,
nego
dalje
in
kvišku
.
Svobode
,
ki
nam
jo
daje
Francija
,
nam
ne
vzame
nihče
več
.
«
»
Počasi
,
počasi
!
«
se
je
oglasil
Zoisov
glas
iz
sosednje
sobe
.
Na
širokem
stolu
sta
ga
prinašala
lakaja
.
»
Pozdravljeni
!
He
,
prijatelj
doktor
,
brzdajte
nekoliko
svoj
sangvinični
temperament
!
—
Dobro
je
:
odidita
!
«
se
je
okrenil
k
hlapcema
.
»
Phaeton
,
Phaeton
!
«
je
vzkliknil
nato
s
pogledom
na
dr.
Repiča
.
»
Presmel
voznik
si
!
Res
je
,
da
odpira
Eos
rožnate
duri
na
vzhodu
,
Lucifer
preganja
zvezde
z
nebesa
in
begajoče
Hore
obrzdajo
Heliosove
belce
,
site
ambrozije
in
nektarja
.
Toda
nikar
dirkat
!
Premlad
si
,
prešibak
še
!
Bik
z
rogovi
,
žrelo
levovo
,
škarje
škorpijonove
in
rakove
ti
groze
,
ljubi
moj
Phaeton
!
Pusti
zlati
voz
in
hodi
rajši
peš
,
da
te
,
požigalca
nesrečnika
,
ne
sklati
Zeus
s
svojo
strelo
,
da
se
ne
utrneš
kakor
meteor
ter
se
ne
pogrezneš
v
Eridanus
v
objem
ledonoudih
Najad
!
Le
počasi
,
trezno
,
hladno
,
zložno
,
toda
varno
,
prijatelji
!
«
»
Gospod
baron
,
še
vedno
dvomite
?
Glejte
,
mi
smo
polni
zaupanja
in
vere
v
bodočnosti
!
«
se
je
branil
odvetnik
.
»
Saj
je
prav
,
a
nikar
prenaglo
in
preveč
zaupati
!
Vi
pretiravate
v
obupanju
in
zaupanju
.
Iz
teme
skačete
kar
brž
na
solnce
,
iz
ledu
v
vročino
!
To
ni
zdravo
,
niti
pametno
.
O
,
ne
mislite
,
da
sem
čmeren
malodušnež
!
Čeprav
bolan
,
nisem
brez
veselja
,
in
srečen
sem
,
ker
z
vami
vred
vidim
,
da
"
e
pur
si
muove
"
.
Toda
pri
tem
ostajam
hladen
in
pri
svojem
"
videbimus
eras
"
...
In
dobro
izhajam
:
razočaran
nisem
nikoli
in
moralnega
mačka
ne
poznam
.
«
»
Ali
danes
dobimo
vendar
nov
magistrat
,
nov
centralni
gubernij
...
Naše
ljudi
...
brez
tujih
,
nam
sovražnih
birokratov
...
Slovenci
so
v
večini
in
naš
jezik
je
po
stoletjih
sramote
enakopraven
!
«
je
dejal
Vodnik
in
ponovil
:
Svita
se
!
Nobenega
dvoma
ni
več
.
«
»
Po
vaši
zaslugi
,
gospod
baron
!
Doktor
Podobnik
in
dr.
Gollmajer
sta
nama
povedala
pravkar
...
«
je
pristavil
dr.
Repič
.
»
Nič
zaslug
!
Desselbrunner
je
spremil
k
meni
generala
Murata
in
podpolkovnika
Picarda
;
govorili
smo
jedva
deset
minut
in
—
moji
predlogi
so
bili
sprejeti
.
Nihče
ne
more
trditi
,
da
niso
objektivni
.
Baron
Rossetti
sprejme
predsedstvo
gubernija
,
dr.
Gollmajer
zasede
županski
stol
,
dr.
Podobnik
,
ki
si
je
sam
želel
rešiti
ubijajočega
dela
in
skrbi
,
pa
stopi
v
gubernij
.
Tudi
škof
baron
Raigersfelški
bo
dobro
zastopal
cerkev
:
ni
zelot
,
ne
obskurant
.
Če
ostane
gospoda
vsaj
nekaj
tednov
skupaj
,
porine
lahko
naš
voz
vsaj
par
korakov
zopet
naprej
.
Če
se
vrne
avstrijski
režim
,
ga
nazaj
ne
bo
pehal
,
težje
je
,
nerodno
in
bi
izzivalo
kritiko
!
«
Sedeč
za
mizo
je
baron
preskušal
voziček
,
pritiskal
tu
,
tam
,
ga
porival
naprej
,
nazaj
,
ga
obračal
in
govoril
.
Gostje
pa
so
se
začudili
:
»
Samo
nekaj
tednov
?
—
Da
bi
se
utegnil
stari
režim
povrniti
?
Kaj
veste
,
gospod
baron
?
«
»
Ničesar
gotovega
.
Le
slutim
...
General
Murat
je
govoril
tu
še
o
maršu
na
Dunaj
,
no
...
mogoče
,
mogoče
...
Ampak
nekaj
se
pripravlja
:
previdnost
je
vsekakor
na
mestu
.
Ne
pozabite
,
da
ima
predsednik
policijskega
dvornega
oblastva
,
baron
Hager
svoje
zaupnike
še
danes
v
Ljubljani
in
po
vsej
deželi
!
Kakor
pajek
sedi
na
Dunaju
in
je
razpredel
svoje
niti
do
Trsta
in
Dubrovnika
:
vse
vidi
,
vse
sliši
...
Danes
ima
zid
ušesa
in
noč
oči
!
Zato
srebro
golk
,
zlato
molk
!
«
Gospodje
so
bili
presenečeni
.
Prepričani
,
da
ve
baron
več
kakor
jim
pove
,
so
ga
poznali
,
da
se
tudi
zdaj
ne
prenagli
in
da
jim
ne
izda
nič
natančnejšega
,
dokler
nima
v
rokah
dokazov
.
A
že
za
to
,
kar
jim
je
namignil
,
so
mu
bili
v
srcu
hvaležni
.
Zois
je
čutil
vtisk
svojih
besed
ter
se
smehljal
sam
vase
,
urno
okrenil
modelček
in
vprašal
:
»
No
,
ali
ni
čedna
moja
gajbica
?
«
Hotel
je
obrniti
pogovor
drugam
,
a
v
tem
mu
je
prišla
na
pomoč
njegova
mati
,
ki
je
stopila
v
pisarno
z
lakajem
.
Nosil
je
na
ploščku
zajtrk
ter
ga
serviral
na
mizi
.
»
Ali
je
resnica
,
kar
pripovedujeta
Alborghetti
in
Wasserthal
?
«
je
vprašala
gospa
.
»
Francoz
bo
ustreljen
?
«
—
Marko
Alborghetti
je
bil
Zoisov
knjigovodja
,
Wasserthal
pa
poslovodja
v
Zoisovi
trgovini
.
—
»
Kakšne
strahote
še
doživimo
!
Gospa
Suzana
hoče
znova
kar
pobegniti
iz
Ljubljane
,
češ
zdaj
pridemo
še
drugi
na
vrsto
.
Zdaj
postavijo
giljotino
še
v
Ljubljani
!
«
—
Suzana
je
bila
lepa
ženka
krščenega
ogrskega
Žida
Wasserthala
,
suha
Židovka
izredne
strahopetnosti
in
čudovite
zgovornosti
.
»
Gospa
Suzana
je
res
sposobna
,
da
se
zateče
iz
samega
strahu
pred
giljotino
kakemu
francoskemu
rešitelju
v
naročje
!
«
se
je
rogal
Zois
.
»
Wasserthal
naj
le
pazi
nanjo
:
Suzana
ne
bo
opraskala
nikogar
;
Kalank
ni
dosti
v
Ljubljani
!
«
Gospa
Ivana
se
je
nasmehnila
;
vedela
je
,
da
je
Žigova
sodba
o
koketni
Suzani
pravilna
,
vendar
je
hitro
vprašala
dr.
Repiča
:
»
Kako
vendar
se
je
to
zgodilo
?
Ta
edini
slučaj
nasilstva
je
Francozom
gotovo
sila
neljub
?
«
Repič
in
Vodnik
sta
pripovedovala
in
kakor
vselej
,
je
bilo
njuno
reporterstvo
tudi
to
pot
izčrpno
do
najbolj
mičnih
posameznosti
.
Tedaj
se
je
oglasil
dr.
Wagner
:
»
Mlada
,
lepa
žena
—
brez
moža
in
otrok
!
Nerodno
bo
zanjo
,
zelo
nevarno
,
ako
zdaj
tistega
Francoza
zaradi
nje
ustrele
...
Prijateljev
ima
Francoz
,
—
hm
,
kaj
če
se
kdo
maščuje
nad
njo
?
«
In
vsi
so
mu
pritrjevali
.
Sirova
doba
je
posirovela
vse
človeštvo
.
Čisto
mogoče
je
,
da
bi
našli
Kalanko
nekega
jutra
umorjeno
.
Kdo
jo
je
zabodel
ali
ustrelil
skozi
okno
?
Niti
sledu
ne
bo
po
zločincu
...
in
gospa
Ivana
je
svetovala
:
»
Pozvalo
naj
bi
se
ženo
,
naj
se
preseli
!
Pa
kar
precej
!
In
tudi
,
če
se
še
kdaj
konča
ta
vojna
,
naj
bi
se
ne
vračala
več
v
Gradišče
!
«
Dr.
Wagner
pa
se
je
hipoma
domislil
:
»
Hej
,
Jožef
Žajbelj
me
je
naprosil
,
naj
poiščem
stanovanje
s
hrano
nekemu
izredno
nadarjenemu
dečku
,
čakajte
no
!
«
Že
je
imel
notes
v
rokah
ter
je
brskal
po
njem
.
»
Evo
!
Lovro
Čeledin
,
Ubeljsko
,
sirota
,
učenček
,
ministrant
in
sluga
starega
kapelana
,
Blaža
Prašnikarja
...
Po
vsej
sili
hoče
fant
študirat
v
Ljubljano
.
Ubeljski
Premrov
pa
je
plačnik
zanj
,
kakor
je
bil
za
Žajblja
.
Kaj
menite
,
doktor
?
Kalanka
bi
ga
morda
vzela
?
—
Fant
je
baje
priden
,
že
dobro
odbojen
,
sila
dobrosrčen
in
pogumen
.
Koristen
bi
jej
bil
,
pri
moji
veri
!
«
»
Vprašam
jo
lahko
,
«
je
odvrnil
dr.
Repič
,
mirno
kakor
brezbrižno
,
dr.
Wagner
pa
je
pravil
,
kako
živo
je
skozi
Ljubljano
s
svojim
oddelkom
umikajoči
se
felčer
Žajbelj
slikal
Lovrenčkovo
hrepenenje
po
mestu
in
šolah
.
Za
učitelja
ali
kapelana
se
želi
izšolati
sirotka
in
kar
nemudoma
je
hotel
z
bežečo
armado
odriniti
s
felčerjem
v
Ljubljano
.
Ko
pa
ga
je
tolažil
,
naj
vendar
še
potrpi
mesec
,
dva
,
da
mine
vojna
in
se
vrne
ponj
,
se
je
fantek
razjokal
,
kakor
bi
se
pred
njim
podrla
nebesa
,
ter
je
ostal
neutolažen
...
Ničesar
ni
slišal
dr.
Repič
,
ker
vse
njegove
misli
so
bile
pri
Marijanici
.
Če
bi
jo
res
kak
Alzačanov
prijatelj
ubil
!
Ali
jo
iz
maščevanja
vsaj
pohabil
za
vse
življenje
!
Bilo
bi
strašno
.
Ah
,
čim
dalje
bolj
se
je
zavedal
,
da
se
mu
iz
pustolovske
šale
in
zaletniške
vsiljivosti
razvija
v
srcu
čuvstvo
,
mehko
in
dobrotno
,
kakor
ga
še
ni
poznal
...
Zares
,
čudovito
je
,
a
resnično
:
ljubi
jo
,
to
priprosto
rožo
.
Čisto
in
ponosno
.
Nobene
ni
še
tako
ljubil
,
ker
ni
še
nobene
tako
spoštoval
.
Lahko
je
biti
pošten
,
če
si
bogat
,
brez
skrbi
in
brez
skušnjavcev
;
če
pa
si
ubog
,
osamljen
,
obdan
od
prepadnikov
,
ti
je
vsa
obramba
tvoj
ponos
.
Gorje
ubožni
in
še
lepi
ženski
brez
ponosa
v
današnjih
dneh
večnih
napasti
!
Kruta
je
narava
,
da
jemlje
prav
tam
največ
na
ponosu
in
duhu
,
kjer
razsipa
lepote
in
mikavnosti
z
najpotratnejšim
razkošjem
.
Pevki
Irena
Tomeoni
in
Olga
Silvani
,
igralki
Mizzi
Tauber
,
plesalka
Bertha
Suppan
pa
vse
različne
Malke
,
Ančke
,
Katrice
,
Albine
in
Lojzike
,
vse
,
vse
so
bile
krasne
,
pikantne
,
temperamentne
,
a
tudi
vse
brez
ponosa
.
Lahko
jih
je
pridobil
in
še
lažje
pustil
ali
vsaj
brez
bolesti
izgubil
.
Ničesar
drugega
ni
iskal
niti
našel
pri
njih
kot
zabave
,
banalnega
užitka
,
dražila
in
mamila
,
veliko
lepote
,
a
skoraj
nič
duševnosnti
.
Marijana
pa
je
ženska
brez
rafiniranosti
,
brez
koketnosti
,
brez
poznanja
globin
in
višin
življenja
,
pa
vendarle
bogatejša
na
srcu
in
duhu
:
neomadeževana
,
nekupljiva
in
dasi
le
malo
šolana
,
za
čast
in
poštenje
neverjetno
nežnočutna
.
Ne
,
njej
se
ne
približa
z
drugim
čuvstvom
nego
kot
rešitelj
in
ljubeč
prijatelj
.
Dokazati
jei
hoče
,
da
niso
vsi
moški
enaki
,
»
vsi
grdi
...
«
Predvsem
pa
jo
pregovori
,
da
se
skrije
nevarnosti
.
Kakor
bi
ga
speklo
,
je
vstal
in
se
naglo
poslovil
.
»
Kaj
mu
je
?
«
je
vprašala
gospa
.
»
Naenkrat
je
utihnil
.
«
»
Jezi
ga
,
ker
je
ostalo
najino
posredovanje
za
Alzačana
brez
uspeha
,
«
je
odgovoril
Vodnik
.
»
Kalanka
,
pravi
,
še
zboli
od
groze
,
če
bo
nesrečnež
zaradi
nje
ob
življenje
!
Preveč
jej
je
menda
obetal
:
izgubil
je
pravdo
,
to
ga
boli
.
«
»
Nič
drugega
?
«
je
pomežiknil
Zois
.
»
Pazite
nanj
!
Kalankin
mož
ima
velike
pesti
!
Tone
Kalan
ni
Wasserthal
!
«
Dobre
volje
so
se
razšli
.
Na
rotovžu
so
se
zbirali
občinski
možje
.
Prišlo
je
le
par
dvanajstakov
in
štiriindvajsetakov
,
precej
občinskih
svetovalcev
,
večinoma
pa
preprosti
ljubljanski
obrtniki
,
kramarji
,
predmestni
hišni
posestniki
,
dvoje
troje
duhovnov
,
učiteljev
in
mestne
uradništvo
.
Policaji
so
jih
zgnali
z
grožnjami
in
prošnjami
.
Nihče
ni
prišel
rad
.
A
dvorana
je
morala
biti
polna
.
»
Gospod
župan
so
ukazali
!
Zaradi
kontribucije
gre
!
General
Bernadotte
se
hoče
z
meščani
dogovoriti
.
Razžaljen
bo
,
če
mu
ne
pokažemo
prijaznih
obrazov
.
Gorje
Ljubljani
,
če
se
zameri
Francozom
!
«
Tako
so
dokazovali
Kozlevčar
,
Kobal
,
Nagode
in
drugi
mestni
stražniki
vsakomur
,
kogarkoli
so
srečali
.
Izbirčni
niso
bili
.
A
trudni
,
naveličani
letanja
in
iskanja
.
In
mestna
dvorana
se
je
napolnila
še
pred
napovedano
uro
.
Pisana
družba
:
obriti
gospodje
z
vlasuljami
in
kitami
,
kuštravi
kmetje
v
sukničih
,
duhovniki
v
talarjih
,
odvetniki
v
modnih
nošah
in
z
revolucionarno
dolgimi
kodri
,
avstrijske
uradniške
uniforme
,
tik
vrat
francoski
grenadirji
z
visokimi
kosmatimi
kučmami
in
nekaj
višjih
republičanskih
častnikov
.
Pravkar
je
zvonilo
poldnevu
,
ko
je
z
majhnim
spremstvom
prijezdil
general
Bernadotte
pred
magistrat
in
urno
odkorakal
v
staro
poslopje
...
Dr.
Repiča
pa
ni
bilo
niti
v
dvorani
niti
med
radovedneži
na
trgu
.
Zanimalo
ga
ni
nič
več
,
ker
skrbela
ga
je
le
še
usoda
Marijaničina
.
Po
Zoisovem
vrtu
je
postopal
kakor
brezumen
in
ugibal
,
kaj
bi
,
kako
bi
...
K
njej
!
Svarit
,
pregovorit
jo
,
naj
se
skrije
!
—
Toda
mu
bo
verjela
?
Ne
bo
li
sumila
,
da
jo
hoče
le
zastražiti
iz
grdih
sebičnih
namenov
?
In
kam
naj
jo
spravi
,
da
je
ne
izroči
zlobnim
jezikom
v
žrtev
?
—
da
bo
resnično
vama
pred
zločinskim
maščevanjem
Alzačanovih
prijateljev
?
Tedaj
je
zagledal
pred
sabo
profesorja
Pelzla
.
Med
dvema
grmoma
je
stal
,
zrl
v
tla
,
kimal
in
nekaj
prešteval
na
prstih
svoje
levice
.
Doktor
se
mu
je
približal
.
»
He
,
vi
?!
«
se
je
začudil
profesor
,
kakor
zbujen
iz
sna
.
»
Kod
hodite
?
Pri
»
Treh
gavtrožcah
«
vas
že
dolgo
nisem
videl
.
Zaradi
vas
sem
zašel
tjakaj
,
a
vi
se
mi
menda
umikate
?
«
»
Nikakor
ne
,
dragi
gospod
profesor
!
Le
prehrupno
mi
je
ondi
.
Vam
pa
je
všeč
?
«
»
Všeč
.
Navadil
sem
se
tistega
kotička
,
in
Metka
mi
streže
izvrstno
.
Čudovito
bistro
dekle
!
In
zanimiva
sanjarka
!
Francozov
ne
mara
in
govori
le
o
svojem
'
bratcu
'
,
grofu
Leonu
Latourju
.
Neverjetno
:
mladi
ulanski
plemič
ji
ne
gre
iz
spomina
.
Strastno
zaljubljen
otrok
!
Ponoči
se
razgovarja
v
snu
ž
njim
in
podnevi
ne
neha
pripovedovati
o
njem
...
Ampak
,
čujte
,
gospa
Verderberica
je
silno
huda
na
vas
!
«
»
E
?
Zakaj
neki
?
«
»
Ker
vas
ni
nič
blizu
.
In
menda
je
ljubosumna
!
Sprašuje
me
to
in
ono
,
naposled
pa
se
vrača
vedno
k
istemu
vprašanju
:
kod
se
ženite
?
—
ali
kaj
vem
,
kdo
vam
blodi
po
srcu
?
—
He
,
he
,
—
ali
ste
ji
nezvest
?
Zdi
se
mi
,
doktor
,
hm
...!
«
»
Haha
!
S
takimi
čenčami
vas
trpinči
,
ubogi
gospod
profesor
!
«
se
je
rogal
odvetnik
nevoljen
.
»
Pobegnite
še
vi
!
«
»
Kam
?
Kje
dobim
danes
hrano
?
Prokleta
draginja
!
Človek
je
lačen
in
žejen
,
žep
pa
vendar
prazen
!
Z
lastno
kuhinjo
bi
gotovo
izhajal
dvakrat
ceneje
.
Toda
nimam
niti
kuhinje
niti
kuharice
.
«
Dr.
Repič
se
je
zgenil
:
za
Boga
,
to
je
misel
!
Toda
rekel
ni
ničesar
in
stopal
s
Pelzlom
dalje
po
drevoredu
.
Pa
se
je
ustavil
profesor
,
se
zagledal
v
tla
,
potipal
z
desnico
prste
na
levici
ter
vprašal
glasno
:
»
Zmotili
ste
me
...
O
čem
sem
že
pravkar
razmišjal
?
O
čem
že
?
—
Ha
,
stojte
:
kolera
!
—
mezinec
je
kolera
,
da
...
Aha
!
Zdaj
vem
...
Čujte
!
Konstatiral
sem
,
da
premore
diplomatski
jezik
našega
Thuguta
za
francosko
revolucijo
vsega
skupaj
le
bore
petero
metafor
:
vulkan
,
kuga
,
rak
,
požar
in
moralna
kolera
!
Dunajska
Kasandra
je
prokleto
dolgočasna
;
tile
francoski
generali
pišejo
zabavneje
.
Ali
ste
že
čitali
najnovejšo
Buonapartovo
proglasilo
?
«
»
Ne
še
.
Zdajle
ga
menda
obJavijo
na
rotovžu
...
Ali
,
čujte
,
gospod
profesor
:
jaz
imam
kuhinjo
...
lepo
,
svetlo
,
prostorno
kuhinjo
.
Poleg
stanovanja
s
tremi
sobami
sta
kuhinja
in
jedilna
shramba
.
Vse
v
redu
.
Kuharico
pa
poiščite
vi
!
«
je
dejal
Repič
,
dasi
smejé
,
povsem
resno
.
»
Jaz
?
Kuharico
?
V
klasikih
morda
,
v
življenju
nikdar
.
Ostaniva
rajši
pri
dunajski
Kasandri
!
«
»
Ostaniva
rajši
pri
najini
Hobi
!
Poznam
jo
...
a
vi
morate
govoriti
Z
njo
:
mene
bi
se
bržčas
bala
.
Slab
glas
...
no
,
da
...
ampak
prisegam
:
pošteno
mislim
ž
njo
.
«
»
Torej
stara
in
grda
kot
Hekuba
?
«
se
je
zasmejal
profesor
.
»
Hm
,
govore
,
da
vam
ne
uide
nobena
mlada
ženska
,
če
ni
skočna
kot
veverica
,
da
lahko
uteče
na
vrh
smreke
,
ali
pa
sklizka
kot
ščuka
,
da
šine
po
valovih
!
«
»
Pretiravajo
!
Ali
žena
,
ki
govorim
o
njej
,
je
najlepša
in
najnesrečnejša
ženska
v
Ljubljani
!
In
poštena
kot
zlato
,
čista
kot
kristal
!
Rešil
bi
jo
rad
...
rešil
!
«
»
Sebi
?
O
,
gospa
Verderberica
...!
«
»
Ne
šalite
se
!
Krvavo
resno
govorim
:
gre
morda
za
življenje
in
smrt
,
«
je
zagotavljal
odvetnik
.
In
povedal
mu
je
,
kaj
se
je
govorilo
pri
baronu
Zoisu
,
kakšno
slutnjo
je
izrekel
dr.
Wagner
in
kakšen
je
bil
baroničin
nasvet
.
»
In
vi
mislite
,
da
bi
šla
Kalanka
nama
za
kuharico
?
«
je
majal
profesor
glavo
.
»
Oprostite
:
meni
se
pa
le
zdi
da
vam
je
več
za
kuharico
kot
za
kuhinjo
!
«
In
poredno
se
je
muzal
.
»
Bog
me
!
«
se
je
rotil
odvetnik
.
»
Zakaj
človeštvo
ne
verjame
tatu
,
ki
se
hoče
poboljšati
?
—
zaletniku
,
ki
misli
pošteno
in
zgolj
prijateljsko
?
—
Človeštvo
je
samo
krivo
,
da
tat
ostane
tat
in
zaletnik
nepoboljšljiv
zaletnik
!
Ponavljam
:
najresnejši
je
moj
namen
in
dokažem
vam
,
da
sem
boljši
nego
moj
sloves
!
«
In
že
sta
bila
v
Gradišču
,
še
par
korakov
in
stopila
sta
v
Kalankino
sobo
...
Pol
ure
nato
sta
koračila
mimo
kapucinskega
samostana
.
»
Apetitna
kuharica
!
«
se
je
norčeval
profesor
.
»
Ampak
brado
si
že
lahko
obriševa
:
brez
angela
varuha
se
ne
upa
v
Mefistofelovo
bližino
!
Haha
!
Prokleto
pametna
žena
!
Jaz
bi
tudi
ne
hodil
...
k
vam
ne
!
«
»
A
k
vam
—
je
dejala
—
bi
šla
takoj
!
«
»
Žalibog
.
To
pa
je
zame
še
bridkeje
!
«
Nasmejala
sta
se
in
molče
razmišljala
.
»
Če
bi
govoril
z
generalom
Muratom
?
Njemu
bi
bilo
mogoče
...
«
je
dejal
Repič
.
»
Gospod
doktor
,
tako
daleč
vas
priganja
vaša
kaprica
!?
Pazite
se
!
Kalan
se
vrne
:
delavec
ne
pozna
duelskih
šal
,
nego
obračuna
z
vami
brez
formalitet
sam
z
gorjačo
ali
pa
z
nožem
!
«
»
Kaj
li
govorite
!
Še
vedno
mi
ne
verjamete
in
ne
zaupate
?
«
je
ječal
Repič
.
»
Prisegam
vam
...
«
»
Zbogom
!
Lačen
sem
,
in
Metka
me
pričakuje
!
«
je
odrezal
profesor
in
hitel
po
cesti
Sv.
Petra
dalje
.
»
Noben
pošten
mož
in
nobena
poštena
ženska
mi
več
ne
zaupa
!
«
se
je
togotil
odvetnik
in
stopal
preko
mostu
.
»
Ampak
hočem
!
hočem
!
Preverim
jih
.
In
dosežem
kar
sem
sklenil
.
«
V
Gradišču
pa
je
sedela
Marijanica
zopet
sama
v
svoji
sobici
in
jokala
.
Okoli
glave
je
imela
ovit
robec
,
ki
ji
je
zakrival
ranjena
in
otekla
uhlja
.
Hudo
jo
je
bolelo
,
a
zdaj
ni
čutila
ničesar
.
Mislila
je
le
na
dr.
Repiča
in
videla
pred
sabo
še
vedno
njegovo
otožno
,
pobledelo
lice
.
»
Nemogoče
!
Kaj
bi
rekli
ljudje
!
Kaj
bi
dejal
moj
mož
!
«
je
zavrnila
Pelzlov
predlog
.
»
In
potem
:
saj
smo
vendar
zreli
ljudje
!
Premlad
je
gospod
doktor
...
Da
,
k
vam
bi
šla
takoj
,
gospod
profesor
.
«
»
A
sami
vendar
ne
smete
ostati
tu
!
Nevarnost
vam
grozi
...
premislite
,
mesto
je
polno
Alzačanov
!
In
težko
živimo
:
mi
in
gotovo
nič
lažje
vi
...
Vsem
bi
bilo
pomagano
...
Kmečko
siroto
,
pridnega
dečka
,
vzamemo
na
doktorjevo
stanovanje
...
v
vaši
sobi
bo
lahko
spal
fantiček
...
živa
duša
ne
bo
mogla
niti
misliti
česa
zlega
!
«
je
prigovarjal
profesor
.
»
Vse
storim
,
karkoli
zahtevate
!
«
se
je
rotil
dr.
Repič
.
»
Ne
besedice
ne
izpregovorim
z
vami
brez
priče
...
ves
dan
sem
z
doma
...
zajtrkovala
,
obedovala
in
večerjala
bova
vedno
z
gospodom
profesorjem
skupaj
!
Dam
vam
ključe
...
greste
in
pridete
,
kadar
hočete
...
za
Boga
,
prepričajte
se
vendar
,
da
sem
kavalir
in
da
vas
spoštujem
brez
sence
hinavske
misli
!
«
Zaman
.
Odbila
je
vse
ponudbe
.
A
vendar
se
je
zagovorila
:
»
Če
bi
bil
v
hiši
deček
,
morda
...
«
Nič
več
ni
rekla
,
a
izdala
je
vse
.
Kako
rada
bi
mu
zaupala
,
lepemu
,
prijaznemu
šaljivcu
!
Saj
je
tako
simpatičen
in
vsak
njegov
pogled
,
vsaka
njegova
kretnja
govori
,
kriči
in
prosi
:
»
Ljubim
te
!
Ah
,
ljubi
me
!
«
—
Zgražala
se
je
sama
nad
seboj
:
Kako
je
mogoče
vse
to
?
-
Še
nedavno
jej
je
bil
nepopisno
zoprn
,
še
nedavno
se
jej
je
zdel
smešen
,
nesramen
,
predrzen
,
razžaljiv
,
a
zdaj
mora
misliti
le
nanj
?
—
ponavlja
si
vsako
njegovo
besedo
,
vidi
njegove
oči
,
usta
,
dolge
,
bele
roke
in
njegovo
prožno
elegantno
postavo
!
Kako
zna
govoriti
,
kako
se
smejati
!
Kako
vstopi
,
mehko
poda
roko
,
sede
,
nagne
glavo
,
zaokroži
ustne
,
zabliska
z
očmi
!
Ah
,
vse
drugačen
je
njen
dobri
Tone
:
resen
,
malobeseden
,
čmeren
,
utrujen
in
vedno
ves
umazan
...
Delavec
,
odljuden
rokodelec
širokih
palcev
in
lopatastih
dlani
,
kot
skorja
raskave
polti
,
neobrit
,
nepočesan
.
In
vendar
dober
,
dober
!
In
pošten
,
zgolj
žrtev
zanjo
,
vsak
pogled
le
njen
!
Zadnji
novčič
ji
izroči
in
nikoli
je
še
ni
žalil
ne
z
besedo
,
ne
z
dejanjem
.
Pa
da
bi
mogla
njega
varati
?
—
O
,
niti
ne
žaliti
!
Zvestobo
mu
je
prisegla
in
zvesta
mu
ostane
,
če
bi
tudi
imela
poginiti
.
»
Torej
res
ne
marate
?
«
sliši
dr.
Repiča
.
»
Poštenega
dela
za
pošteno
plačilo
vas
prosiva
...
ničesar
drugega
.
Pomagati
nama
v
teh
dragih
časih
...
pomagati
in
morda
življenje
rešiti
sami
sebi
!
Nihče
vas
ne
pozna
v
naši
ulici
...
nihče
ne
zve
vašega
pravega
imena
!
In
vrhu
vsega
vam
preskrbiva
še
angela
varuha
:
dečka
—
!
In
vi
vendar
nočete
?
«
Ozrla
se
mu
je
v
oči
,
vztrepetala
,
a
se
premagala
:
»
Ne
morem
...
ne
smem
!
Zaradi
Toneta
...
zaradi
sebe
!
Ne
silite
več
vame
!
«
In
odšla
sta
.
Nema
,
žalostna
...
»
Oh
,
če
bi
mogla
,
če
bi
smela
!
—
Tone
,
Tone
,
vrni
se
!
Reši
me
!
Reši
me
same
sebe
!
«
In
Marijanica
je
plakala
.
»
Pri
treh
gavtrožcah
«
je
bilo
tistega
večera
živo
in
hrupno
kakor
v
panju
.
Krojač
Dominik
,
rokavičar
Kavčič
,
nekaj
kramarjev
in
drugih
obrtnikov
je
popivalo
za
najdaljšo
mizo
,
se
kričavo
razgovarjalo
in
krohotalo
za
stranskimi
mizicami
so
sedeli
starejši
francoski
podčastniki
,
pušili
iz
dolgih
pipic
,
požirkoma
okušali
vino
,
poslušali
neznano
in
nerazumljivo
govorico
,
mešanico
slovenskega
,
nemškega
in
laškega
jezika
,
se
spogledovali
,
nasmihali
in
večinoma
molčali
;
mladi
grenadirji
,
šasérji
,
mušketirji
,
huzarji
in
topničarji
so
prihajali
v
vežo
,
izpijali
stoje
merico
,
dve
ter
odhajali
dalje
,
šaleči
se
med
seboj
in
popevajoči
kratke
,
ostro
ritmizirane
pesmice
.
Dve
natakarici
,
rdeči
,
potni
,
razoglavi
,
do
pazduhe
zavihanih
rokavov
in
kratkih
kril
,
ki
so
jedva
čez
kolena
zakrivala
bele
,
debele
doma
spletene
nogavice
,
sta
imeli
toliko
dela
in
letanja
,
da
se
nista
utegnili
niti
zmeniti
,
ko
so
ju
objestneži
ščipali
v
nadlehti
,
ramena
in
izzivajoče
okrogle
boke
.
Ali
pa
sta
bili
dobrikanja
take
vrste
vajeni
,
da
ga
nista
niti
opazili
več
?
V
kotu
za
posebno
okroglo
mizico
tik
peči
je
sedel
sam
profesor
Pelzl
.
Mižavo
je
še
trmel
in
buljil
predse
.
Pravkar
se
je
bil
izčajmal
.
Kakor
navadno
vsak
dan
,
se
je
bil
že
po
obedu
vpijanil
in
nato
trdo
zaspal
.
Tudi
če
bi
prožili
topove
tik
njega
,
bi
se
ne
bil
prebudil
.
Nepremično
je
sedel
,
z
glavo
naslonjen
na
peč
,
jedva
vidno
sopel
in
spal
kakor
mrlič
.
Natančno
po
treh
urah
pa
je
dvignil
veki
,
si
naravnal
premaknjeno
vlasuljo
,
zabobnal
s
prsti
po
mizni
ploči
,
se
ozrl
po
natakarici
ter
velel
:
»
Polič
Vipavca
!
«
in
srepil
je
predse
ter
molčal
.
Šele
ko
je
izpraznil
prvo
kupo
,
je
bil
zopet
povsem
sam
svoj
,
trezen
in
bister
.
Tudi
zdaj
si
je
natočil
pravkar
prvo
čašo
in
jo
zlil
vase
na
izkap
.
In
takoj
ga
je
minila
vsa
zaspanost
.
»
He
,
gospa
naj
pride
!
«
je
zaklical
natakarici
.
»
Ni
mogoče
.
Generali
so
zgoraj
!
«
je
odvrnilo
dekle
in
polagalo
pred
profesorja
nož
in
vilice
.
»
Kaj
meni
mar
generali
!
Gospo
hočem
,
ne
generalov
.
«
se
je
razhudil
profesor
.
»
Če
pa
ne
utegnejo
!
Ali
boste
večerjali
,
gospod
profesor
?
«
»
Metka
naj
pride
!
«
»
Tudi
Metka
ne
utegne
.
Generali
,
gospod
Desselbrunner
...
«
je
začela
razlagati
natakarica
,
a
že
je
zarohnel
Pelzl
:
»
Hudič
vzemi
vse
skupaj
!
Talar
pa
uniforma
panata
vsako
žensko
.
Pošasti
!
Izgubi
se
!
Ampak
pojdi
in
povej
jima
:
če
ne
prideta
onedve
k
profesorju
Pelzlu
,
tudi
profesorja
Pelzla
ne
bo
nikoli
več
k
njima
!
Dixi
!
Apage
!
«
Rokavičar
Kavčič
se
je
oglasil
:
»
Da
,
da
,
civilisti
smo
dandanes
vsi
na
smetišču
,
gospod
profesor
!
Nobena
mrcina
nas
več
ne
povoha
.
«
»
Danè
je
resnično
zbolel
,
odkar
ga
Verderberica
nič
več
ne
pogleda
!
«
je
pravil
Dominik
.
»
Tak
vam
je
,
kakor
stekel
pes
.
Če
se
ne
obesi
,
znori
prav
gotovo
.
«
»
No
,
pameti
ni
imel
itak
nikoli
več
kot
za
ženski
naprstnik
!
«
se
je
regal
rokavičar
.
»
Znoreti
mu
bo
torej
prava
igrača
.
«
In
družba
je
na
bričev
rovaš
zbijala
najslabše
dovtipe
.
Pelzl
se
ni
brigal
zanje
.
Grdo
je
srepil
v
mizo
in
pil
duškoma
čašo
za
čašo
.
Ne
bo
večerjal
,
če
ne
pride
niti
Verderberica
niti
Metka
!
Ali
se
spodobi
ravnati
tako
brezobzirno
s
stalnim
gostom
?
Francozi
so
danes
tukaj
,
jutri
pa
morda
že
čez
devet
gora
in
devet
voda
,
a
mi
ostanemo
!
In
vendar
imajo
tujci
prednost
pred
domačini
.
Kajpada
,
ženska
simpatija
je
kakor
val
ali
veter
:
za
hip
te
pozna
,
že
drvi
dalje
ter
se
te
niti
ne
spomni
več
.
Kakor
mesec
je
ženska
:
vsak
ščip
je
že
v
par
tednih
mlaj
!
In
osel
moški
je
vendar
ves
blažen
,
ako
prileze
njegov
ideal
zopet
počasi
do
prvega
krajca
!
Čez
teden
dni
pa
se
že
obupno
oklepa
zadnjega
krajca
.
Večno
smešna
,
zaničevanja
vredna
igrača
je
moški
že
od
Evinih
časov
v
ženski
roki
,
in
ni
je
večje
,
domišljavejše
laži
,
kakor
deklamiranje
o
močnem
spolu
!
Pelzl
se
je
togotil
na
vse
ženstvo
in
pil
,
pil
...
Toda
bolelo
ga
je
srce
.
Metko
bi
bil
rad
videl
,
se
razgovoril
in
pošalil
ž
njo
.
Vzljubil
je
sanjavo
dekletce
zaradi
njene
bistrosti
,
tenkočutnosti
,
še
bolj
pa
zaradi
njene
nenavadne
lepote
in
naivne
zaupnosti
.
Navadil
se
je
njenega
iskrenega
čebljanja
,
obstati
ni
mogel
brez
njenih
globokih
črnih
oči
in
rdečkastozlatih
las
.
Najlepše
in
najboljše
,
kar
je
našel
ne
le
v
tej
predmestni
krčmi
,
nego
v
vsem
svojem
pustem
življenju
starega
samca
,
je
bila
Metka
.
Pa
da
bi
ga
pozabila
zaradi
tujcev
?
In
da
bi
ne
prišla
k
njemu
vsaj
za
nekaj
trenotkov
?
—
Saj
pride
!
Mora
priti
!
—
a
Pelzl
je
čakal
,
čakal
,
a
ni
dočakal
...
In
izpil
je
polič
,
drugega
,
tretjega
...
Samo
momljal
je
še
,
krčil
pesti
in
krvavo
gledal
okoli
sebe
.
Obrtniki
pa
so
medtem
premlevali
ljubljanske
najnovejše
dogodke
:
opoldne
je
dospelo
zopet
dvatisoč
mož
,
dve
kompaniji
grenadirjev
in
mušketirjev
;
oskrbnik
na
Mrzlem
Studencu
pa
je
dal
štiri
pijane
razgrajajoče
Francoze
aretirati
in
je
bil
za
svoj
pogumni
čin
celo
pohvaljen
.
Ob
štirih
popoldne
je
sprejel
general
Bernadotte
na
knezoškofijskem
dvorcu
vse
magistratovce
,
jih
očaral
s
svojo
prijaznostjo
ter
jih
je
z
novim
imenom
municipija
potrdil
.
Ob
petih
popoldne
pa
je
general
Bernadotte
sprejel
na
Glavnem
trgu
zopet
divizijo
pešcev
,
ki
so
dospeli
z
vihrajočimi
praporji
in
turško
godbo
.
In
kakor
satan
je
režal
ta
dolgonosec
pred
fronto
,
ko
je
svojim
rojakom
zabičeval
:
»
Vojaki
!
Ostanite
mirni
,
dostojni
,
disciplinirani
!
Vaš
brat
sem
.
Ali
kdorkoli
mi
zagreši
le
najmanjši
izgred
,
trezen
ali
pijan
,
pri
moji
veri
,
dam
ga
ustreliti
brez
milosti
in
pardona
!
Svobodo
,
enakost
,
bratstvo
prinašamo
temu
,
doslej
zasužnjemu
narodu
.
Ne
onečastite
torej
časti
francoske
republike
!
Ne
oskrunite
ugleda
svojih
poveljnikov
in
našega
vrhovnega
generala
Buonaparta
,
ki
vam
zaupa
!
V
krasni
deželi
ste
,
med
dobrim
,
mirnim
,
gostoljubnim
narodom
.
Dokažite
mu
s
svojim
vedenjem
,
da
so
Francozi
prvi
,
najbolj
kulturni
narod
na
svetu
!
Živela
republika
!
«
In
pripovedovali
so
si
,
da
ni
naložil
Ljubljani
in
deželi
nikake
vojne
naklade
ter
je
ukazal
,
naj
uradujejo
uradi
mirno
dalje
,
kakor
bi
se
ne
bilo
prav
nič
izpremenilo
.
Zlat
mož
!
In
bili
so
polni
občudovanja
in
strmenja
...
»
Prokleto
prebrisani
politiki
so
Francozi
!
«
je
modroval
krojač
Dominik
.
»
Kakor
bi
bili
narodi
ničemerne
ženske
,
jih
krote
in
osvajajo
z
ljubeznivo
silo
.
Vedo
pač
,
da
se
posiljena
ljubezen
navadno
izpremeni
v
najstrastnejšo
.
Ženska
ne
mara
solznega
,
vzdihujočega
bojazljivca
,
ampak
tudi
s
surovo
grobostjo
ne
pridobiš
njene
ljubezni
:
s
pravo
mešanico
sladkosti
in
impertinence
pa
osvojiš
vsako
žensko
na
svetu
.
Francoska
galantnost
do
ženstva
je
obenem
njih
umetnost
v
osvajanju
narodov
.
V
tem
se
Francozi
razločujejo
od
brutalnih
,
lakomnih
angleških
kramarjev
in
domišljavih
nemških
brezsrčnežev
.
«
»
Prebito
učeno
trabuzljaš
,
Dominik
!
«
se
je
rogal
Kavčič
.
