,da
ni
imel
matere
,
ki
bi
bila
na-nj
uplivala
,
ko
mu
je
bridkost
grenila
življenje
.
—
Glejte
,
glejte
si
no
,
reče
na
to
Avrelija
,
kako
ste
vneta
zagovornica
njegovih
nedostatkov
!
A
kaj
vas
goni
k
temu
,
da
se
toliko
potezate
za-nj
in
se
sploh
vznemirjate
za
njegov
blagor
?
Ni
sicer
vaša
navada
,
vtikati
se
v
tuje
zadeve
,
tem
manj
v
možke
.
A
pri
njem
.
ste
uprav
prevzela
nalogo
dušnega
pastirja
,
ki
hoče
rešiti
izgubljeno
ovčico
,
posmehuje
se
Avrelija
.
—
Nič
drugega
,
nego
moje
prijateljstvo
za-nj
,
odgovori
Malvina
poluglasno
,
kakor
splašena
in
deloma
osramočena
po
Avrelijinem
ne
baš
neutemeljenem
očitanju
.
—
Ali
pa
narobe
;
njegovo
za
vas
,
poroga
se
Avrelija
.
—
Prav
imate
,
gospa
,
vzajemno
najino
prijateljstvo
je
uplivalo
toliko
na-nj
,
pritrdí
Malvina
pogumneje
.
—
Ali
,
draga
Malvina
,
kaj
res
mislite
,
da
imate
nevedno
dekle
pred
seboj
,
ki
bi
verovalo
v
prijateljstvo
mladega
možkega
in
mlade
ženske
?
Tako
prijateljstvo
drugega
ni
,
nego
našemana
ljubezen
!
Poznam
to
iz
lastnih
izkušenj
.
Malvina
upogne
glavo
ter
se
še
bolj
uglobi
v
svoje
delo
.
Po
licih
pa
jej
šine
val
bolestne
in
mogočne
sramežljivosti
.
Ni
hotela
,
da
bi
Avrelija
spregledala
,
kako
jej
je
srce
polno
nemira
in
tesnobe
.
—
Prosim
,
gospa
,
da
me
ne
sodite
po
sebi
,
odvrne
naposled
zamolklo
.
Znano
vam
mora
biti
,
da
meni
ni
za
nobeno
možko
prijateljstvo
,
tem
manj
za
ljubezenske
spletke
.
Ako
delam
v
tem
slučaju
izjemo
,
so
me
samo
nenavadne
okoliščine
napotile
k
temu
.
—
Verjamem
,
da
nenavadne
okoliščine
,
odvrne
Avrelija
hudobno
.
Kdo
ne
ve
,
da
je
Otmar
eden
najimovitejših
neoženjenih
mladih
mož
daleč
okrog
?
Da
bi
revna
družbeniea
ne
hotela
postati
užitnica
malodane
milijonskega
premoženja
,
bilo
bi
res
nekaj
nenavadnega
.
—
Ne
hlepim
po
tej
časti
,
reče
Malvina
ponosno
.
—
Ne
hlepite
,
ker
ste
modra
dovolj
,
da
ne
bi
presmotrivala
nemožnosti
česa
takega
;
dokler
grajščakinja
živi
,
ne
postane
njena
družbenica
Otmarjeva
soproga
,
jaz
sem
vam
porok
za
to
,
a
da
bi
si
vi
tega
želela
,
ne
morete
utajiti
.
—
Ne
želim
si
,
ker
si
tudi
ne
smem
—
ker
se
sploh
ne
mislim
nikoli
več
možiti
,
popravi
Malvina
hitro
,
kateri
je
v
ognju
pogovora
utekla
neprevidna
besedica
«
ne
smem
»
.
Avrelija
jo
sumljivo
pogleda
.
Res
,
v
Malvininih
črtah
je
bila
znati
neka
odločnost
,
ki
se
je
popolnoma
ujemala
ž
njenim
izrekom
.
—
Ne
smete-li
?
nočete-li
se
možiti
?
Tako
?
reče
počasi
,
kakor
da
premišljuje
,
kaj
bi
se
dalo
posneti
iz
njenih
izjav
.
A
ker
si
v
naglici
ne
more
napraviti
možnega
sklepa
,
pristavi
to
,
o
čemer
je
najbolj
prepričana
.
—
Ko
ne
bi
vedela
,
da
ljubite
Otmarja
,
bi
vam
morda
verjela
,
tako
pa
ne
verjamem
.
—
Dejala
sem
že
,
da
je
Otmar
samo
moj
prijatelj
,
in
moja
ljubezen
do
njega
je
torej
samo
prijateljske
narave
.
Ta
ljubezen
je
nesebična
,
dasi
verna
in
globoka
.
—
Aha
!
Ženske
smo
izvedene
v
spoznavanju
ljubezenskih
presunjenostij
,
se
pobaha
Avrelija
.
Vas
in
njega
sem
včeraj
opazovala
,
in
sodbo
,
katero
sem
si
pri
tem
napravila
,
ne
spremeni
mi
sto
vaših
tajitev
,
ki
so
le
prave
potrditve
.
—
O
tej
reči
sem
povedala
že
zadnjo
besedo
,
kateri
ne
bi
imela
več
pristaviti
nobene
,
reče
Malvina
dostojno
in
obrne
svoj
polni
pogled
v
Avrelijo
,
češ
,
ne
bojim
se
tvojih
napadov
.
Res
ne
vem
,
nadaljuje
z
vidno
nevoljo
,
kako
sva
zašle
v
takó
čuden
pogovor
.
Nerada
razpravljam
o
ljubezni
,
ker
večina
ljudij
jo
pozna
samo
kot
strast
,
ne
pa
kot
čustvo
.
—
Pa
,
ali
se
nebó
oblači
?
Tema
nastaja
.
Avrelija
se
ozre
navzgor
,
da
tudi
pogleda
.
Toda
vejevje
je
povsod
tako
gosto
zaraslo
,
da
neba
nikjer
ni
videti
.
V
tem
trenotju
se
začuje
otlo
bučanje
.
Ali
ni
zagrmelo
?
popraša
Malvina
in
hitro
spravlja
svoje
reči
.
Hitro
pojdive
v
grad
.
—
Bil
je
zadnji
čas
.
V
ognju
pogovora
,
v
zatišju
temnega
zelenja
,
nista
zapazili
bližajoče
se
hude
ure
.
Ko
prideta
iz
drevoreda
pod
prosto
nebo
,
so
se
po
nebu
že
podili
črni
,
težki
oblaki
,
blisek
je
švigal
za
bliskom
,
spremljevan
od
daljnega
zamolklega
grmenja
.
Tiho
in
brzo
,
obe
preplašeni
,
bežite
v
grad
.
V
prvem
nadstropju
gradu
,
baš
nad
njegovim
glavnim
vhodom
,
je
bil
hodnik
iz
težkega
kamena
,
krasno
izrezanega
,
okrašenega
s
kipom
,
umotvor
,
ki
je
jako
okraševal
pročelje
gradu
in
s
katerega
je
bil
prostran
razgled
daleč
okrog
po
grajskih
nasadih
.
Na
tem
hodniku
je
stalo
več
oseb
,
ki
so
živahno
migale
prišlima
gospema
,
da
se
podvizate
.
Malvina
maje
z
ruto
v
znamenje
,
da
je
umela
,
a
Avrelija
upira
radovedno
oči
v
ono
skupino
.
Da
bi
bili
še
drugi
gostje
tu
?
—
Da
bi
se
podala
domu
,
ni
bilo
misliti
pri
tem
vremenu
;
a
danes
se
je
toliko
dolgočasila
v
Malvinini
suhoparni
družbi
,
da
res
nima
iskrenejše
želje
,
nego
da
bi
se
zdaj
v
boljši
prav
obilo
odškodovala
.
—
Malvina
,
poglejte
,
kdo
stoji
poleg
grajščakinje
?
—
Črn
mož
je
,
zamorec
.
Najbrž
John
,
Otmarjev
toliko
pričakovani
služabnik
,
zakliče
nenadoma
Avrelija
prijetno
presenečena
.
Kako
se
ga
veselim
.
To
bo
kratkočasenje
!
Malvina
pogleda
na
hodnik
.
—
John
bode
,
nihče
drug
,
reče
brez
navdušenja
.
Brž
ko
ju
je
grajščakinja
,
katero
je
skrb
za
gospi
gnala
na
hodnik
,
da
pogleda
ali
že
kmalu
pridete
,
zapazila
,
je
zapustila
vzvišeni
odprti
prostor
,
umaknivši
se
groznemu
prepihu
,
predhodniku
nevihte
,
ter
se
podala
v
notranje
prostore
.
Tudi
druge
osebe
zapustijo
hodnik
.
Debele
dežne
kaplje
,
primešane
še
debelejši
toči
,
so
jih
pregnale
.
One
osebe
niso
bili
gostje
,
kakor
je
upala
Avrelija
,
temveč
hišni
oskrbnik
,
ki
je
privedel
h
grajščakinji
pred
dvema
urama
došlega
Johna
,
potem
John
ter
domači
služabnik
in
isto
tako
kuharica
,
kateri
vsi
so
prišli
pogledat
,
od
katere
strani
prihaja
nevihta
in
če
preti
postati
huda
.
Oskrbnik
se
hoče
na
to
posloviti
ter
oditi
z
Johnom
.
—
Pomudita
se
še
nekoliko
,
Anton
,
brani
grajščakinja
,
da
tudi
gospi
vidite
znamenitega
Johna
.
John
,
ki
je
držal
v
naročju
majhno
šegavo
opico
,
katero
je
pripeljal
s
seboj
,
da
napravi
posebno
veselje
svojemu
gospodarju
,
postane
nenadoma
nemiren
.
Že
na
hodniku
je
zapazila
grajščakinja
,
da
se
je
ž
njim
godila
sprememba
.
Prej
zgovoren
in
živahen
,
takó
da
jej
je
kaj
ugajal
ter
jo
kratkočasil
,
je
postal
nakrat
tih
in
raztresen
.
—
Kaj
vam
je
,
John
?
poprašata
grajščakinja
in
oskrbnik
ob
enem
,
katera
je
iznenadila
njegova
nemirnost
.
—
Prosim
,
da
se
smem
pokloniti
,
jecljá
John
v
silni
zadregi
.
Jaz
—
opica
—
in
zre
vznemirjenim
očesom
okoli
,
kakor
bi
nečesa
iskal
.
Ne
ve
namreč
,
skozi
katera
vrata
bi
odšel
,
ker
jih
vidi
več
.
—
Še
trenotek
počakajte
,
John
,
toliko
da
vas
predstavim
gospema
.
Poznate
vas
že
po
imenu
,
gotovo
sta
radovedni
na
vas
.
—
Ne
morem
,
milostiva
gospá
.
Opica
—
opica
—
moram
ž
njo
iz
sobe
,
odvrne
John
hlastno
,
pritisne
živalico
tesneje
k
sebi
ter
stopi
odločno
k
prvim
vratom
,
ki
mu
stojé
najbliže
,
da
bi
odšel
.
Grajščakinja
je
sama
vznemirjena
.
Opice
so
skrivnostne
,
hudobne
živali
,
si
misli
,
John
bode
že
vedel
,
zakaj
sili
ven
.
—
Anton
,
reče
hitro
,
potem
pa
le
idite
ž
njim
!
Soba
za
Johna
vam
je
že
odkazana
od
gospoda
Otmarja
,
kaj
ne
?
Privoščite
mu
nocoj
kaj
boljšega
za
večerjo
;
gladen
in
utrujen
mora
biti
od
potovanja
.
Oskrbnik
posluša
.
Johna
pokliče
,
ki
je
silil
v
neprava
,
zaklenjena
vrata
.
In
ko
mu
oskrbnik
otvori
druga
,
zbeži
pred
grajščakinjo
,
brzo
se
poklonivši
.
V
tem
trenotju
se
odpró
nasprotna
vrata
in
vstopite
Avrelija
z
Malvino
.
—
Kje
je
John
?
je
bilo
Avrelijino
prvo
vprašanje
,
ker
zamorca
nikjer
ne
vidi.
Pa
,
gospa
grajščakinja
,
kako
to
,
da
vas
same
najdeve
?
Kje
pa
je
družba
?
Saj
ste
imeli
goste
.
—
Goste
?
se
začudi
grajščakinja
;
žive
duše
ne
,
razven
Johna
.
Kar
je
bilo
drugih
na
hodniku
,
so
bili
sami
domačini
.
John
je
v
tem
trenotju
odšel
.
In
pove
jima
,
kako
j
je
silil
proč
,
zaradi
opice
,
kakor
sluti
.
Avrelija
je
komaj
premagovala
nevoljo
.
Danes
jej
vse
izpodleta
;
nič
ni
uživala
,
ničesar
doživela
,
popolnoma
izgubljen
je
dan
!
Poleg
okna
sede
in
čaka
,
da
se
vreme
tolike
zboljša
,
da
more
oditi
.
Komaj
je
nehalo
liti
,
poprosi
grajščakinjo
,
da
bi
jo
dala
prepeljati
domu
.
In
grajščakinja
jej
prav
rada
izpolni
željo
.
Drugo
jutro
,
nepričakovano
rano
,
je
bila
Avrelija
zopet
v
gradu
;
Johna
in
opico
bi
rada
videla
,
a
niti
prvi
niti
druga
se
nista
dala
videti
.
V
odmerjeni
mu
sobici
,
ki
je
stala
v
gospodarskem
poslopju
tik
grada
,
je
ostajal
ves
dan
,
češ
,
da
se
ne
čuti
zdravega
.
Še
le
zvečer
,
ko
je
nastal
mrak
,
je
prišel
iz
nje
in
lazil
,
opico
na
rami
držé
,
po
dvorišču
in
po
bolj
samotnih
delih
vrta
,
tod
,
koder
je
sodil
,
da
se
gospoda
ne
sprehaja
.
Tudi
drugega
in
tretjega
in
več
naslednjih
dnij
se
Avreliji
ni
izpolnila
želja
.
John
nikoli
ni
zapuščal
po
dnevi
svojega
bivališča
,
tudi
če
ga
je
grajščakinja
dala
poklicati
.
Vselej
je
vedel
za
kakšen
izgovor
,
a
da
bi
ona
privela
Avrelijo
in
sploh
druge
goste
,
ki
bi
bili
radi
videli
in
ogovorili
čudnega
možá
v
njegovem
stanovanju
,
je
bilo
pod
njeno
častjo
.
Črez
nekaj
dnij
se
vrne
Otmar
,
je
dejala
oproščaje
.
On
kot
njegov
gospodar
si
bode
znal
pridobiti
pokorščino
.
Mej
tem
so
Malvini
potekali
dnevi
enakomerno
in
dolgočasno
.
Teden
dnij
je
bilo
,
kar
je
pogrešala
prijatelja
,
teden
še
le
,
ki
se
jej
je
dozdeval
dolg
kot
večnost
.
Tega
je
bilo
krivo
nje
nenavadno
dušno
stanje
v
zadnjem
času
.
Otmarjeva
odsotnost
,
razmerje
,
ki
je
bilo
nastalo
uprav
zadnji
dan
med
njima
,
razmotrivanje
lastnih
čustev
,
pogovor
,
kateri
je
imela
z
Avrelijo
in
iz
katerega
je
posnemala
za-njo
nečastno
sumnjo
,
da
se
njeno
prijateljstvo
do
premožnega
moža
pripisuje
sebičnim
namenom
,
to
vse
jo
je
tako
pobilo
in
užalostilo
,
da
se
jej
nenadoma
dozdeva
,
da
se
je
povrnila
v
ono
preteklo
usodepolno
dobo
zapuščenosti
in
obupa
,
ko
je
mrzila
življenje
in
se
bala
bodočnosti
.
Prav
tako
tesnobno
jej
je
bilo
pri
srcu
,
tako
malodušno
.
V
sebi
čuti
velik
nemir
,
dušo
jej
oklepa
močna
pobitost
,
kot
slutnja
neke
nezgode
,
neke
bližajoče
se
neugodnosti
.
Res
ima
človek
poleg
svojih
petero
čutil
še
eno
,
tako
imenovano
slutnjo
,
ki
ima
včasih
več
veljave
,
ker
več
pogodi
,
nego
vseh
onih
petero
.
Ta
čut
nas
opominja
,
nas
vodi
po
svojem
glasu
,
po
svoji
volji
in
trmi
,
in
redko
kedaj
je
krivo
,
da
si
ga
ne
moremo
tolmačiti
.
Svojih
prostih
ur
Malvina
ne
prebije
več
v
gaju
ali
na
vrtu
,
nje
nekdanjem
raju
;
v
svoji
sobi
sedi
z
delom
—
med
prsti
,
kateri
pa
največ
počivajo
.
A
kadar
čuti
potrebo
,
iznebiti
se
tlačečega
zraka
,
kateremu
je
tako
malo
vajena
,
tedaj
se
sprehaja
po
zakotnih
potih
vrta
,
kjer
nikogar
ne
upa
srečavati
.
Dan
jako
utrudljiv
za
Malvino
se
je
nagnil
h
koncu
.
Pred
nekaterimi
dnevi
je
namreč
grajščakinja
praznovala
svoj
god
.
Ob
taki
priliki
se
je
vselej
nabrala
kopa
pisem
,
na
katera
je
trebalo
odgovarjati
.
Že
nekaj
dnij
je
odlašala
s
tem
sitnim
delom
,
toda
ta
skrb
jej
je
jemala
dobro
voljo
.
Saj
je
vedela
,
da
se
to
mora
čim
preje
zgoditi
,
ako
noče
grešiti
proti
pravilom
uljudnosti
,
česar
se
je
ona
bolj
bala
nego
česa
drugega
.
Oni
dan
je
določila
za
to
.
Njena
slaba
volja
je
dospela
do
vrhunca
.
Nič
ni
nadležneje
nego
odgovarjati
na
pisma
,
v
katerih
se
ne
nahaja
drugega
nego
prazne
,
navadne
govorice
.
Ko
sta
bili
z
odpisovanjem
gotovi
,
ni
bila
ena
menj
utrujena
od
druge
,
a
ker
neugodnosti
nikoli
same
ne
prihajajo
,
jima
tudi
popoldan
ni
bil
nič
menj
siten
nego
predpoldan
.
Kakor
bi
se
bili
dogovorili
,
so
prihajali
obiskovalci
drug
za
drugim
,
ne
ljubi
obiskovalci
,
domači
znanci
in
prijatelji
,
s
katerimi
se
občuje
prosto
,
neprisiljeno
,
da
postaje
njih
navzočnost
v
prijetno
razvedrenje
,
temveč
oni
sitni
,
običajni
,
ki
utrujajo
duh
in
telo
,
ker
je
treba
njim
nasproti
paziti
na
vsako
svojo
besedo
,
na
vsak
svoj
pokret
,
da
ni
dvoumen
ali
razžaljiv
.
Brž
po
večerji
se
grajščakinja
poslovi
od
Malvine
.
Preizmučena
je
,
da
bi
se
ž
njo
,
predno
se
poda
k
pokoju
,
podajala
na
vsakdanje
sprehajanje
.
—
Postelj
je
pač
danes
za-me
najboljši
počitek
,
je
dejala
in
jo
prepustila
samo
sebi
.
Malvina
je
hrepenela
po
svežem
zraku
,
da
si
pomiri
živce
.
In
zopet
obrne
korake
v
sadni
in
zeljnati
vrt
,
ki
je
bil
najbližji
.
Prepozno
je
,
da
bi
se
oddaljila
od
gradu
;
saj
se
misli
le
kratko
časa
muditi
zunaj
.
Tudi
ondi
so
tu
pa
tam
stale
klopice
iz
prostega
kamna
,
brez
naslanjala
,
le
tako
kakor
slučajno
postavljene
tja
.
In
takoj
so
spusti
na
eno
teh
,
ker
vedno
bolj
nastajajoča
tema
jej
ovira
hojo
.
Ni
še
sedela
pet
minut
,
ko
začuje
korake
in
govorjenje
.
Koraki
prihajajo
vedno
bliže
,
govorjenje
postaja
vedno
bolj
umljivo
.
Iz
odmevanja
korakov
se
je
poznalo
,
da
sem
prihaja
le
ena
sama
oseba
;
a
s
kom
bi
se
ta
potem
menila
?
Malvina
je
sedela
za
grmovjem
ribeza
,
a
prihajajoči
človek
je
hodil
po
oni
strani
grmovja
,
tako
da
je
ona
ostala
samogovorniku
prikrita
.
Malvina
posluša
.
Bil
je
možki
glas
in
se
je
pomenkoval
v
angleškem
jeziku
.
John
bode
,
ki
se
zabavlja
z
opico
,
si
misli
utolažena
.
Neprijetna
bi
jej
zdaj
bila
nova
družba
,
kogar
naj
si
tudi
bode
.
Ravno
za
njenim
hrbtom
se
samotni
sprehajalec
ustavi
in
,
kakor
bi
se
hudoval
nad
kom
,
privzdigne
glas
,
ki
je
postal
preteč
in
strog
.
Njegovemu
hudovanju
se
odzivlje
grdo
,
zoprno
kričanje
:
opica
se
mu
je
upirala
.
A
ta
Johnov
glas
!
—
Tako
znan
se
jej
zdi
.
Čimbolj
oni
razrazsaja
,
tem
nemirnejša
postaja
ona
.
Nenadoma
zagrmi
med
angleškimi
besedami
krepka
kletvica
v
nemškem
jeziku
.
Malvina
se
zgrozí
.
To
kletvico
ona
pozna
,
in
kakor
da
ne
more
poslušati
odmeva
onega
glasu
,
si
zamašuje
ušesi
;
a
tudi
potem
jej
oni
glas
prodira
v
sluh
,
jej
odmeva
v
ušesi
,
v
možgane
,
v
dušo
—
in
to
dolgo
,
dolgo
še
potem
,
ko
sta
se
John
in
opica
že
pozgubila
v
prostornem
vrtu
.
S
trepetajočimi
koleni
,
z
omagujočim
životom
in
zmedenimi
očmi
se
povrne
Malvina
kmalu
po
tem
v
grad
,
v
svojo
sobo
.
—
Naslednjo
noč
je
prebila
Malvina
klečé
pri
vznožju
svoje
postelje
,
kamor
se
je
bila
zgrudila
prišedša
z
vrta
in
kjer
jo
je
našlo
jutro
prihodnjega
dné
,
ki
se
je
rano
prikazalo
skozi
odprta
okna
,
katera
je
ona
pozabila
zapreti
.
Na
pol
moleča
,
na
pol
jokajoča
je
prosila
in
rotila
Boga
,
naj
se
je
usmili
in
skoro
sprejme
nje
trpinčevo
dušo
v
skrivnostno
pribežišče
,
ki
je
obečano
onim
,
katerih
življenje
ni
drugo
nego
borba
,
trpljenje
.
Bila
je
zaman
ta
molitev
,
še
huje
,
bila
je
celó
pregrešna
,
a
redek
je
,
ki
je
ni
izrekel
vsaj
enkrat
v
svojem
življenju
,
in
to
v
trenotkih
največjega
brezupa
!
—
Naslednji
dan
preživi
Malvina
kakor
v
omotici
.
K
sreči
ni
nihče
tujih
prišel
na
grad
,
in
vpričo
domačih
se
je
znala
kolikor
toliko
premagovati
.
A
ko
je
bila
sama
!
Ta
nemir
,
ta
negotovost
,
ta
strah
!
Bil
je
neznosen
.
Bolje
bi
bilo
izvedeti
resnico
.
Huje
je
tudi
ta
ne
more
popasti
,
nego
sta
jo
že
sumnja
in
negotovost
.
Nocoj
se
poda
zopet
na
vrt
.
Videti
mora
Johna
na
lastne
oči
,
govoriti
mora
ž
njim
—
Bog
potem
dalje
pomozi
!
Tako
je
sklenila
in
tako
storila
.
—
Grajščakinja
je
slučajno
svoj
navadni
večerni
sprehod
oni
dan
skrajšala
,
in
Malvina
je
bila
prosta
,
predno
se
je
nadejala
.
Kakor
tihotapec
se
ukrade
potem
na
vrt
,
vsede
na
klop
,
kjer
je
sedela
sinoči
,
preži
,
če
se
nihče
od
domačih
ne
mudi
v
bližini
,
v
nadi
,
da
John
gotovo
pride
in
da
bi
jej
ne
upadel
pogum
.
Ah
,
kako
so
razsajali
po
njej
vsakovrstni
občutki
!
Ni
dolgo
prebila
v
tem
bridkem
stanju
.
Ob
istem
času
,
po
isti
stezici
,
z
opico
se
pomenkujé
,
kakor
včeraj
,
prihaja
John
z
odmevajočimi
koraki
vedno
bliže
klopi
,
kjer
je
čakala
Malvina
na-nj
.
Ko
ga
čuje
priti
,
šine
jej
kri
burno
in
vroče
v
ušesi
,
da
od
nje
vrenja
ne
čuje
več
ne
korakov
ne
glasu
prihajajočega
Johna
.
To
pa
je
še
bolj
poviševalo
njeno
splašenost
.
A
nje
trdna
,
neupogljiva
volja
premaguje
slabost
.
Kakor
bi
kljubovala
,
vstane
šiloma
s
klopi
in
stopi
odločno
izza
grmovja
.
Ni
bila
popolna
tema
;
jasno
nebo
je
podaljševal
večerni
mrak
.
Prav
razločno
jo
spoznala
Johna
z
opico
na
rami
;
ni
bil
več
kakor
nekaj
korakov
od
nje
.
Ko
John
zagleda
nenadoma
pred
saboj
žensko
osebo
,
se
obrne
,
kot
bi
trenil
,
da
bi
se
zgubil
po
onem
potu
,
po
katerem
je
prišel
.
A
Malvina
je
hitreja
od
njega
.
—
Nekaj
besed
bi
rada
govorila
z
vami
,
John
,
kliče
poluglasno
in
stopi
za
njim
.
On
pospeši
korake
,
kakor
da
je
ni
čul
.
Malvina
istotako
.
Dospe
ga
.
Prime
za
ramo
,
ustavi
ga
.
—
Poslušali
me
bodete
,
John
;
gospej
se
ne
odrečejo
majhne
želje
,
reče
ukazovalno
.
—
Ne
poznam
vas
,
mrmlja
John
m
zobmi
,
da
je
njegov
glas
čisto
drugače
donel
nego
oni
,
ki
je
bil
včeraj
napolnil
Malvino
z
grozo
.
—
A
jaz
vas
poznam
,
odvrne
ona
trdo
in
se
mu
postavi
pred
oči
.
John
se
bavi
z
opico
,
da
mu
ni
treba
pogledati
Malvine
.
—
Ali
se
bojite
mene
?
dé
ona
.
Plašljivost
se
nikoli
ni
prištevala
med
Leopoldova
svojstva
.
—
Gospa
,
vi
se
motite
,
smatrate
me
za
nekoga
drugega
.
Odkar
pomnim
,
so
me
klicali
za
Johna
,
odvrne
on
drzno
.
—
Kako
zna
hudodelstvo
navihati
človeka
,
se
zgraža
Malvina
.
Iz
enega
zločinstva
prihajaš
v
drugo
.
Tvoja
tatvina
,
tvoj
be
ti
nista
obrodila
hasni
.
Ponosnega
,
prevzetnega
kavalirja
sta
spravila
na
ponižno
služabnikovo
čast
.
—
Gospa
,
grozno
se
motite
,
prisezam
vam
—
—
Ne
prisezaj
krivo
,
seže
mu
ona
zavzeta
v
besedo
;
globoko
si
padel
dovolj
,
ne
postani
še
bogokletnik
.
Izvrstno
si
se
našemil
,
mojstersko
pačiš
svoj
glas
.
A
navzlic
vsemu
temu
,
navzlic
odstranjenju
brk
in
stranske
brade
sem
te
spoznala
.
Zastonj
ves
tvoj
trud
,
da
bi
se
mi
zatajil
.
—
Gospa
,
dovolite
,
da
se
oddaljim
,
reče
on
ravnodušno
,
kakor
da
vse
to
,
kar
je
Malvina
naštela
,
njega
ne
briga
,
niti
da
tega
ne
umeva
.
—
Opica
postaja
nemirna
,
utegne
postati
hudobna
,
tujcev
ne
trpi
.
Ne
morem
biti
odgovoren
za
nasledke
.
In
hoče
iti
naprej
.
—
Ako
se
mi
sam
nočeš
odkriti
,
odkrijem
te
jaz
sodišču
,
zavrne
Malvina
z
glasom
,
ki
je
jasno
pričal
,
da
se
ne
šali
.
—
Pravico
imam
do
tega
.
—
Tega
ne
storiš
,
zakliče
on
strastno
in
jo
strupeno
pogleda
.
Čemu
mi
prekrižuješ
pota
?
Leopold
je
že
davno
mrtev
za
svet
,
čemu
ga
vzbujaš
k
življenju
?
Da
me
pa
sodišče
nikoli
ne
dobi
živega
v
pest
,
je
moja
skrb
;
nabiti
samokres
nosim
vedno
pri
sebi
.
Kakšen
imaš
torej
hasen
,
ako
me
ovadiš
?
Da
sebi
napraviš
škodo
in
sramoto
?
Žene
hudodelnika
,
goljufa
,
samomorilca
i.
t.
d.
ne
bode
nihče
držal
pod
svojo
streho
.
—
Kaj
li
delaš
prav
za
prav
na
tem
gradu
?
Kakšno
je
tukaj
tvoje
dostojanstvo
?
pristavi
s
prmenjenim
,
radovednim
glasom
,
opazujé
jo
od
nog
do
glave
.
—
Takošno
,
kakor
si
mi
ti
preskrbel
:
služim
kruh
,
zavrne
Malvina
zamolklo
.
—
A
tvoja
služba
mora
biti
izvrstna
!
Oblečena
si
izvrstno
;
dobro
si
rejena
,
in
izvrstnega
lica
.
Lepša
si
nego
kedaj
.
Kako
se
pa
meni
revežu
godi
?
Bolje
da
molčim
;
tebi
se
itak
ne
bi
smilil
.
Vidiš
,
in
to
tvojo
srečo
hočeš
v
svojem
srdu
do
mene
pahniti
od
sebe
?
Ali
pa
naj
menda
za
kazen
,
ker
sem
te
nekdaj
zapustil
,
s
teboj
pobegnem
?
Midva
itak
ne
bi
mogla
skupaj
živeti
.
Taka
gospa
na
služabnikovi
strani
!
Zraven
tega
če
se
nekdaj
nisva
strinjala
v
najinih
nazorih
,
bi
se
zdaj
še
manj
.
Poboljšal
se
nisem
mej
tem
,
lahko
si
misliš
.
Ljubila
me
itak
nikoli
nisi
,
a
naj
bi
me
zdaj
!
—
Nasmeje
se
robato
in
jej
drzno
pogleda
v
oči
.
Ona
odskoči
.
—
Ljubim
naj
,
kogar
zaničujem
?
odvrne
z
mržnjo
.
Uganil
si
.
Moja
ljubezen
in
moje
spoštovanje
do
tebe
sta
bila
le
kratkodobno
.
Ljubi
se
,
kdor
je
blag
,
in
čisla
se
vrl
značaj
.
To
oboje
nisi
bil
ti
.
—
A
dosti
minulega
.
Kaj
misliš
zdaj
storiti
?
—
Pobrati
čim
preje
kopita
,
umeje
se
.
Odkar
si
mi
kakor
pogubonosna
prikazen
stopila
pred
oči
—
spoznal
sem
te
v
trenotju
,
takoj
prvi
dan
,
ko
sem
te
zagledal
s
hodnika
—
nimam
tu
več
miru
.
Vedno
se
mi
zdi
,
kot
bi
hodil
po
ledu
,
a
led
,
če
še
tako
debel
,
utegne
se
prej
ali
slej
udreti
.
Tebi
ne
upam
.
Ti
bi
bila
zmožna
v
svoji
pretirani
vzglednosti
izdati
svojega
moža
.
Proč
torej
moram
od
tod
na
vsak
način
;
čim
preje
,
tem
bolje
,
predno
se
vrne
moj
gospodar
,
da
bo
manj
suma
.
A
brez
denarja
ne
morem
nikamor
.
Jaz
pa
beliča
nimam
.
Priskočiti
mi
torej
moraš
ti
na
pomoč
.
To
zadnjo
uslugo
pač
lahko
zahtevam
od
svoje
žene
.
Zato
pa
ti
slovesno
obečam
,
da
nikoli
več
ne
pridem
pred
tvoje
oči
.
Svobodna
boš
kot
ptica
.
Mene
lahko
imaš
za
mrtvega
,
smatraš
se
za
udovo
,
uravnaš
svoje
življenje
,
kakor
se
ti
ljubi
.
Omoži
se
,
pojdi
v
samostan
,
z
eno
besedo
,
odvezujem
te
vsake
dolžnosti
proti
meni
!
Malvina
je
z
zaničljivim
pogledom
,
bolestnim
izrazom
mirno
poslušala
tok
njegovih
besedij
.
Dà
,
iz
te
sleparske
govorice
je
spoznala
najbolj
Leopolda
;
niti
za
las
se
ni
spremenil
.
Tudi
nekdaj
je
bil
zgovoren
in
priljuden
samo
tedaj
,
ko
bi
jo
bil
rad
pridobil
za
goljufivo
zapletko
ali
podel
namen
.
A
ona
se
mu
ni
nikoli
udajala
;
zato
jo
je
črtil
.
In
da
bi
se
mu
zdaj
?
—
Toda
misel
,
da
tak
premeten
in
nevaren
človek
služi
in
streže
Otmarju
,
napolni
jo
s
strahom
.
Otmar
,
nje
dobri
,
dragi
prijatelj
,
blagim
srcem
in
nežnega
bitja
,
da
bi
prišel
v
zaupno
dotiko
s
tem
zavrženim
človekom
?
—
Ne
more
se
določiti
,
kaj
bi
storila
.
Leopold
postaja
nestrpen
vsled
nje
obotavljanja
.
—
Odgovori
vendar
;
saj
nimaš
ust
zašitih
,
zadere
se
surovo
.
Stotak
je
najmanj
,
kar
potrebujem
,
in
ti
mi
ga
žrtvuješ
,
kaj
ne
?
—
Nimam
toliko
denarja
na
razpolaganje
,
odvrne
Malvina
,
toliko
da
pridobi
čas
.
Obečati
mu
noče
denarja
,
a
odrekati
tudi
ne
.
Premišljevati
hoče
o
tem
,
kako
bi
bilo
za-njo
najbolj
prav
in
pošteno
.
—
Denarja
da
ne
bi
imela
?
Tvoja
plača
gotovo
ni
beraška
.
—
Kneževski
sem
plačana
,
a
jaz
podpiram
svojce
.
Dva
brata
sta
visokošolca
,
kar
bi
ne
mogla
biti
brez
moje
podpore
.
—
Kako
si
bedasta
,
da
zametuješ
gotovo
težko
zasluženi
denar
,
huduje
se
on
.
—
Bedasta
,
morda
,
toda
hvaležna
!
Kdo
je
mene
in
mojega
črvička
vzel
pod
streho
in
obrambo
,
ko
naju
je
bil
mož
in
oče
zapustil
v
največji
bedi
,
a
še
večji
sramoti
?
Dobrota
,
izkazana
v
skrajni
brezupnosti
,
se
nikoli
ne
pozabi
,
kakor
se
nikoli
ne
pozabi
smrtni
udarec
,
kateri
nam
kdo
zadaje
,
odvrne
Malvina
s
povdarkom
.
—
Oče
je
zapuščal
«
črviča
»
v
največji
bedi
?!
—
Oče
?
oče
?
—
ponavlja
Leopold
,
kakor
da
mu
je
smisel
teh
besed
uganjka
.
—
Bog
nebeški
!
pozabil
si
,
da
si
imel
otroka
,
hčerico
,
zavzame
se
Malvina
,
in
v
srcu
začuti
bolečino
,
kakor
da
se
je
mrzlo
jeklo
zabodlo
v
nje
.
Trimesečna
je
bila
,
ko
je
izgubila
očeta
.
Leopold
se
udari
ob
čelo
,
veselo
se
nasmehnivši
.
—
Da
sem
tako
zabit
!
Pozabil
sem
popolnoma
.
—
Ni
čudo
,
saj
je
nisi
nikoli
do
dobra
pogledal
,
nikoli
vzel
v
naročje
,
odvrne
ona
s
silno
žalostnim
glasom
.
—
Pa
saj
tebi
so
bila
vedno
neznana
človeška
čustva
;
z
živalimi
se
bolje
sporazumevaš
nego
z
ljudmi
,
pristavi
z
bridko
porogljivostjo
,
kazoč
na
opico
,
ki
mu
je
dremala
v
naročju
.
—
Dà
,
midva
sva
kaj
dobra
prijatelja
odgovori
on
,
in
pobožka
ostudno
žival
.
Pa
kje
je
ta
najina
hčerka
?
—
Nebesa
so
se
je
usmilila
in
jo
vzela
k
sebi
.
—
Tudi
prav
,
méni
on
brezčutno
.
Ona
zadregeče
.
In
ta
človek
je
nje
zakonski
mož
?
Kakšno
poniževanje
,
kakšna
kazen
?
Da
bi
jo
bila
zaslužila
?
—
Dobim
li
torej
denar
ali
ne
?
opominja
on
nestrpno
.
Ako
mi
sto
forintov
ne
moreš
dati
,
pa
mi
jih
vsaj
petdeset
daj
;
za
prvo
silo
bo
,
potem
si
bom
že
sam
pomagal
.
Malvina
se
strese
;
umela
ga
je
.
—
Kako
in
s
čem
si
hočeš
pomagati
?
popraša
s
sumljivim
glasom
.
—
Kakó
,
me
vprašaš
?
Kdor
je
izumil
genijalno
idejo
,
prestvarjati
belega
Evropejca
v
črnega
zamorca
,
kdor
si
je
znal
v
skrajni
sili
,
ko
mu
je
redarstvo
bilo
že
za
petami
,
prisvojiti
si
oblačila
in
potni
list
tujega
človeka
ter
onega
obleči
s
svojimi
in
ga
v
morje
bacniti
,
tak
bo
znal
priti
tudi
do
denarja
,
pobaha
se
on
.
—
Moj
Bog
,
res
,
na
hamburško
morsko
obalo
je
svojčas
priplul
mrtvec
,
oblečen
v
tvoji
obleki
,
po
katerih
žepih
so
se
našle
tvoje
vizitnice
in
druge
tvoje
listine
.
Ali
si
ti
onega
—
ne
spravi
iz
ust
grozne
besede
:
umoril
.
In
z
rokami
si
pokrije
pri
tej
besedi
zgroženo
lice
ter
zastoka
.
—
Kdor
je
tako
daleč
zašel
,
kakor
jaz
,
ne
preudarja
več
,
ampak
izvršuje
,
razloži
jej
on
hladnokrvno
.
Eno
hudodelstvo
več
ali
menj
,
kaj
za
to
!
Ničesar
se
ne
plašim
;
strah
me
je
samo
še
vislic
.
Teh
se
moram
,
če
ne
s
človeškimi
,
pa
s
peklenskimi
silami
ubraniti
.
Ne
,
na
vislicah
ne
pogine
zadnji
potomec
našega
imena
!
—
Moj
Bog
,
moj
Bog
,
kakšno
govorjenje
?
Kam
si
zašel
?
In
taka
pošast
—
—
—
—
...
je
tvoj
soprog
,
pristavi
on
hitro
.
Zato
glej
,
da
se
me
čim
preje
iznebiš
.
—
Ne
bojim
se
te
,
odvrne
ona
ponosno
,
a
vest
mi
pravi
,
da
hudodelnik
ne
sme
biti
v
službi
pravičnih
ljudij
.
—
Skrb
za
Otmarja
jo
je
zopet
prevzela
.
—
Jaz
sem
tudi
tega
mnenja
,
pritrdi
on
voljno
.
Torej
ali
dobim
denar
?
—
Dobiš
ga
,
mrmra
ona
in
se
obrne
,
da
odide
.
—
Jutri
ob
tej
uri
,
na
tem
mestu
,
mi
ga
prineseš
,
naroča
on
.
Pa
gorje
tebi
,
ako
ne
izpolniš
besedo
.
Še
ne
veš
,
česa
je
tvoj
,
hotel
je
reči
soprog
,
a
domisli
si
,
da
se
je
odpovedal
temu
imenu
,
zato
pristavi
:
česa
je
John
zmožen
.
Ona
prikima
z
globokim
vzdihom
in
se
s
počasnimi
,
utrujenimi
koraki
oddaljuje
.
Silno
je
vznemirjena
.
Ne
ve
,
ali
je
prav
ali
ne
prav
,
da
mu
pomaga
k
begu
.
Prepričate
se
je
,
da
ni
navaden
hudodelec
,
temveč
nenavaden
tolovaj
,
za
katerega
nobena
kazen
in
najhujša
smrtna
obsodba
ni
ostra
dovolj
.
A
da
bi
ga
ona
izročila
zasluženi
usodi
?
—
Ni
jej
mogoče
.
Ona
,
žena
njegova
,
očeta
njenega
otroka
!
Komaj
je
Malvina
stopila
v
grad
,
ko
spozna
,
da
se
je
tu
v
nje
otsotnosti
moralo
kaj
posebnega
zgoditi
.
Nad
seboj
v
prvem
nadstropju
začuje
korake
in
ropot
,
vrata
so
se
odpirala
in
zapirala
,
sluga
je
pritekel
brzo
po
stopnicah
navzdol
,
kot
bi
se
bal
nekaj
zamuditi
,
a
iz
kuhinje
je
prihajal
razdraženi
kuharičin
glas
.
Po
slugi
,
katerega
sreča
,
izve
,
da
je
Otmar
ravnokar
prišel
.
Gospa
grajščakinja
že
spi
,
a
družina
si
ne
vé
pomagati
.
Gospod
želi
večerje
,
a
baš
danes
ni
pri
hiši
poštenega
mrzlega
grižljaja
.
Zato
je
naročil
toplo
večerjo
,
in
to
je
kuharico
zbegalo
;
ob
tej
pozni
uri
je
težko
česar
dobiti
;
on
pa
mora
v
trg
po
sodovo
vodo
,
da
si
gospod
ugasi
silno
žejo
.
Malvini
,
to
začuvši
,
zastane
srce
.
Dolžnost
jej
veli
,
skrbeti
,
da
se
Otmarju
po
želji
ustreže
,
ona
pa
da
ga
pozdravi
ter
po
njem
pozveduje
.
Toda
njemu
naj
se
prikaže
,
ž
njim
naj
govori
v
tem
strašnem
dušnem
,
položaju
?
Še
ni
pri
koncu
s
svojo
mislijo
,
ko
se
vrh
nje
odpro
vrata
,
začujejo
se
koraki
in
na
vrhu
stopnic
,
po
katerih
je
ona
kakor
sanjaje
stopala
,
se
prikaže
Otmar
.
Ko
Otmar
ugleda
Malvino
,
kar
steče
doli
po
stopnicah
;
v
trenotju
je
bil
pri
njej
.
Mlademu
možu
se
je
poznalo
,
da
prihaja
s
planin
.
Po
njegovem
obličju
je
še
vela
čvrstost
gorskega
zraka
.
Obraz
,
ki
je
lahno
zarudel
,
je
bil
močno
zagorel
,
v
očeh
pa
je
seval
goreč
,
hrepeneč
sijaj
.
—
Malvina
,
gospa
Malvina
,
zakliče
z
glasom
,
v
katerem
je
trepetala
radost
svidenja
,
ter
jej
stiska
roko
nem
,
presunjen
.
Samo
pogled
je
govoril
jasno
govorico
.
A
Malvinina
roka
leži
ledena
in
kot
mrtva
v
njegovi
topli
,
njeno
oko
se
ne
odziva
pogledu
,
ki
je
iskal
njenega
.
—
Dobro
došel
!
reče
samo
z
glasom
,
ki
se
je
zdel
,
da
prihaja
z
onega
sveta
;
tako
je
bil
votel
in
turoben
.
On
jo
pomembno
pogleda
,
in
pri
tem
se
razprostré
nekaj
kot
oblak
po
radostni
jasnoti
njegovega
obličja
.
Njemu
samemu
je
postalo
mahoma
tesno
,
a
sam
bi
ne
mogel
povedati
zakaj
.
Grozna
sprememba
na
Malvininem
obrazu
,
njena
mrliška
bledoba
in
prepalost
,
katero
še
le
zdaj
zapazi
,
poleg
svoje
notranje
slutnje
,
ki
je
posebno
lastna
občutljivim
naravam
,
to
vse
mu
pravi
,
da
se
je
med
njiju
nekaj
vrinilo
,
kar
zabranjuje
,
da
bi
njiju
duši
občevali
naravnost
in
odkritosrčno
,
kakor
dozdaj
.
—
Malvina
,
kaj
se
je
zgodilo
z
vami
v
teh
kratkih
dneh
,
kar
sem
bil
z
doma
?
Komaj
vas
je
spoznati
.
Ste
li
bolna
?
Tlači
vas
li
kakšna
skrb
?
pozveduje
nemiren
,
mej
tem
ko
skrb
in
bolest
odmevata
iz
njegovega
glasu
.
Njegova
sočutnost
pretrese
Malvino
.
Kakšna
razlika
med
njim
in
Leopoldom
!
Njena
roka
oživi
,
njeno
okó
se
upré
v
njegovo
.
Stisne
mu
roko
,
pogleda
ga
hvaležno
.
—
Trpim
,
strašno
,
strašno
!
zašepeče
in
zadregeče
od
nog
do
glave
.
—
In
kdo
je
temu
kriv
?
Morda
celo
jaz
popraša
on
hlastno
,
skoro
s
strahom
.
—
Ne
vi
,
prijatelj
moj
,
gotovo
ne
.
Vse
izveste
,
a
ne
nocoj
,
ne
zdaj
.
Odkar
je
vedela
,
da
nje
mož
živi
,
se
je
nje
pregloboko
čustvovanje
do
Otmarja
mahoma
utešilo
.
V
Otmarju
je
videla
spet
samo
dragega
pritelja
,
in
mahoma
začutila
do
njega
več
zaupanja
in
menj
zadrege
.
Zato
tudi
zdaj
natihoma
sklene
,
zaupati
se
njemu
popolnoma
.
Vedela
je
,
da
je
možat
dovolj
,
da
bi
se
,
spoznavši
brezdno
,
ki
zija
med
njima
,
udal
neizprosni
usodi
in
se
je
oklenil
s
tem
udanejšim
,
tem
vernejšim
prijateljstvom
.
In
kako
je
bila
takega
prijateljstva
potrebna
!
On
ničesar
ne
odvrne
.
Predobro
vidi
,
da
ona
trpi
,
da
je
do
smrti
izmučena
.
Morda
se
tudi
boji
dalje
siliti
v
njo
;
saj
,
kar
njo
tako
bolestno
pretesuje
,
ne
more
njega
prijetno
zadeti
.
Da
se
izve
neprijetnost
,
pa
ni
nikoli
prepozno
.
—
Prvo
,
kar
je
grajščakinja
drugi
dan
razpravljala
z
Otmarjem
,
je
bila
pritožba
na
čudno
in
celó
razžaljivo
Johnovo
vedenje
.
Še
le
potem
poizveduje
po
vspehih
njegovega
potovanja
.
Otmar
se
je
čudom
čudil
tej
pritožbi
.
Poznal
je
Johna
kot
najpametnejšega
in
najuljudnejšega
človeka
.
Takoj
ga
da
poklicati
,
in
John
se
ne
brani
več
priti
med
domače
.
Čemú
bi
se
tudi
?
Prej
se
je
hotel
izogibati
Malvine
,
sedaj
,
ko
je
na
čistem
ž
njo
,
nima
več
nobenega
pomisleka
.
Da
ga
ona
ne
izda
,
o
tem
je
bil
več
nego
prepričan
.
A
ne
samo
,
da
je
voljno
priletel
,
ampak
delal
je
tudi
čast
dobremu
mnenju
,
katero
je
gospodar
o
njem
s
toliko
gorečnostjo
razširjal
.
Prikupil
se
je
v
trenotju
vsem
takó
,
da
so
mu
radi
odpustili
prejšnjo
trmoglavnost
.
Onega
dne
je
bila
spet
večja
družba
zbrana
v
gradu
,
in
John
je
bil
središče
njih
kratkočasenja
.
Koliko
je
znal
pripovedovati
o
običajih
svoje
domovine
,
o
tem
,
kar
je
videl
in
doživel
v
svojem
življenju
,
mnogo
potujé
po
svetu
s
svojim
prejšnim
gospodarjem
!
Kako
gladko
mu
je
tekla
beseda
,
če
mu
je
tudi
nemščina
,
za-nj
«
tuji
»
jezik
,
delala
preglavice
!
Kako
uljudno
in
dostojno
se
je
vedel
!
Res
,
priprosti
služabnik
poludivjega
rodu
,
mulat
,
ki
je
le
za
silo
znal
citati
in
pisati
,
je
delal
s
svojim
izbornim
vedenjem
sramoto
marsikateremu
izobražencu
,
ki
je
vse
svoje
življenje
prebil
med
knjigami
in
olikanimi
ljudmí
.
John
si
je
bil
svest
ugodnega
utisa
,
ki
ga
je
delal
,
in
vsa
ta
komedija
mu
je
delala
mnogo
šale
.
Bilo
je
pa
tudi
vredno
nekoliko
se
potruditi
,
saj
,
čim
večja
je
danes
navdušenost
,
tem
večja
bode
jutre
poparjenost
,
ko
njega
nikjer
več
ne
bo
.
Kje
bode
on
jutri
ob
tej
uri
!
In
napenjal
je
vse
svoje
duševne
moči
,
da
se
junaški
izkaže
.
Grajščakinja
se
za-nj
tako
vname
,
da
ukaže
slugi
,
ki
je
stregel
z
jedili
in
pijačami
,
tudi
njemu
postreči
.
A
med
vsemi
najbolj
navdušena
je
bila
Avrelija
.
Ona
ni
videla
v
njem
le
zares
izvanrednega
človeka
,
temveč
tudi
,
in
to
najbolj
,
krasnega
moža
.
Kakošno
ima
rast
,
kakšne
ima
oči
,
zobé
!
Kako
prikupen
je
zvok
njegovega
glasu
,
posebno
kadar
se
zasmeje
.
Kar
najbliže
se
mu
primakne
,
da
ga
more
natanje
ogledovati
in
poslušati
.
In
v
svoji
zamaknenosti
pozabi
skoro
na
svoje
prežanje
na
Otmarja
in
Malvino
.
Prezrla
je
popolnoma
nenavadno
resnobnost
in
malobesednost
Malvinino
;
samo
to
je
bila
na
njej
s
skrito
ugodnostjo
iztaknila
,
da
njena
zunajnost
pogreša
danes
one
njej
lastne
izbrane
okusnosti
v
obleki
,
da
je
trpečega
lica
,
slabo
razpoložena
,
z
eno
besedo
,
da
danes
ni
lepa
,
niti
prikupna
.
Prezrla
pa
je
tudi
,
kako
Otmarjevo
oko
z
neizmernim
sočutjem
in
živim
vznemirjanjem
vedno
in
vedno
počiva
na
onim
skrivnostno
—
resnem
,
presunljivo
—
upalem
obrazu
.
Še
dolgo
potem
,
ko
je
John
zapustil
gospôdo
,
se
je
pomenkovala
Avrelija
o
njem
in
se
čudila
njegovim
posebnostim
.
Nenavaden
,
skozi
in
skozi
genijalen
človek
!
Taka
je
bila
občna
sodba
o
njem
.
—
Mrak
se
je
delal
.
Gostje
so
se
razšli
,
samo
Avrelija
je
še
bila
ostala
,
ni
se
jej
mudilo
;
saj
ni
imela
daleč
domu
.
Že
precej
temno
je
bilo
,
ko
se
tudi
ona
pripravi
,
da
bi
odšla
.
Iz
uljudnosti
se
jej
Otmar
ponudi
,
da
jo
spremi
,
a
kar
bi
bila
Avrelija
sicer
radostno
sprejela
,
je
odklonila
nocoj
prijazno
se
zahvalivši
.
Poznam
domači
red
in
gospe
grajščakinje
natančnost
,
dejala
je
;
večerja
že
čaka
,
ne
dajte
se
zaradi
mene
motiti
.
Večerni
mrak
je
meni
najljubši
dnevni
čas
;
uživati
ga
hočem
tudi
danes
na
svojem
kratkem
sprehodu
do
doma
.
Nihče
jej
ni
ugovarjal
.
Zató
se
ona
kmalu
izgubi
v
večerno
polutemo
.
Ko
gre
Avrelija
mimo
grajskega
sadovnjaka
,
se
mahoma
ustavi
.
Vrata
so
bila
široma
odprta
;
najbrž
je
zopet
John
nastopil
svoj
večerni
sprehod
z
opico
,
misli
sama
pri
sebi
.
Izvedela
je
namreč
o
tem
njegovem
vsakdanjem
poznem
sprehajanju
.
Z
usti
v
smeh
nabranimi
nekaj
pomišlja
.
Dà
,
John
je
prava
oseba
;
do
njega
se
obrnem
,
pravi
si
potem
natihoma
.
Poskusimo
,
najlepša
prilika
mi
je
dana
nocoj
.
To
rekši
že
tudi
stori
takó
.
Ozré
se
okoli
;
žive
duše
ni
videti
nikjer
.
Bilo
je
umevno
,
v
gradu
sta
gospoda
in
družina
sedeli
pri
večerji
.
Vedela
je
,
da
John
se
pojedinam
nikoli
ne
pridružuje
;
v
njegovo
sobo
mu
prinašajo
jedila
.
Kakor
nalašč
je
torej
dana
prilika
,
da
izvrši
svoj
namen
.
Pri
najboljši
volji
,
s
popolno
gotovostjo
,
da
pridobi
v
Johnu
,
ako
se
jej
posreči
naleteti
nanj
,
razumnega
človeka
,
ki
jej
pojde
na
roko
pri
preiskavanju
,
v
kakošnem
razmerju
občujeta
med
seboj
Otmar
in
Malvina
.
Zató
stopi
na
vrt
.
Nekaj
časa
tava
sem
in
tja
,
a
nikogar
ne
vidi
,
niti
ne
čuje
nobenega
glasu
,
ki
bi
izdajal
pričujočnost
katere
osebe
.
—
Vsedem
se
ter
nekoliko
počakam
,
najbrž
tudi
John
večerja
,
potem
pa
pride
,
si
misli
.
Doma
ne
bodo
njeni
zaradi
nje
v
skrbeh
;
saj
vedo
,
kje
da
je
.
In
spusti
se
na
prvo
klop
,
katero
zagleda
.
Bila
je
slučajno
ona
ista
,
kjer
je
Malvina
dva
večera
zaporedoma
posedala
.
Ne
dolgo
potem
začuje
za
ribezovim
grmovjem
tihe
stopinje
,
kakor
če
bi
prihajajoči
človek
želel
ostati
prikrit
.
Za
grmovjem
,
prav
za
njenim
hrbtom
,
se
dotičnik
ustavi
:
črna
človeška
glava
se
pripogne
nad
njim
in
zašepeče
:
Ali
si
ti
Malvina
?
Avrelija
se
zgane
.
Osupli
ah
!
jej
uide
iz
ust
.
Na
to
koj
umolkne
.
John
je
klical
Malvino
!
Je
li
to
mogoče
?
—
Ta
živa
krepost
,
ta
odločna
sovražnica
možkih
,
ta
boriteljica
vseh
ženskih
čednostij
,
da
bi
imela
zaupno
znanje
s
tem
nizkim
človekom
,
s
služabnikom
?
Neverjetno
,
a
vendar
!
Odzvati
se
noče
,
naj
misli
John
,
da
je
ona
,
da
je
Malvina
.
Kaj
neki
vse
izvé
!
A
—
a
!
kako
srečen
slučaj
,
da
je
prišla
na
vrt
!
Sestanek
imata
zgovorjen
:
o
tem
ni
dvoma
.
Pa
da
prav
ona
je
pozvana
razkrinkati
to
hinavkinjo
!
Srce
jej
poskakuje
radosti
in
pričakovanja
tega
,
kar
še
iztakne
.
Oni
nategnjeni
Avrelijin
«
ah
»
je
bil
Johnu
najzgovornejši
odgovor
.
Pozna
Malvino
,
vé
da
drugega
ne
zna
nego
zdihovati
.
Približa
se
jej
.
—
Le
sem
z
denarjem
!
reče
hlastno
,
da
naju
kdo
ne
zasači
.
Vrt
ni
več
varen
.
Pozno
sinoči
se
je
gospodar
po
njem
sprehajal
;
pred
četrt
ure
pa
je
mlada
gospa
iz
vaše
družbe
tod
hodila
.
Še
nocoj
jo
pobrišem
.
Med
vašimi
obiskovalci
sem
zavohal
nevarno
osebo
,
upokojenega
svetnika
,
s
katerim
sem
svoj
čas
večkrat
prihajal
v
dotiko
.
Večkrat
me
je
oprezno
opazoval
,
najbrž
je
v
meni
iztaknil
nekaj
znanega
,
če
me
ta
spozna
,
sem
izgubljen
.
—
Daj
vendar
denar
,
pristavi
nestrpno
in
bije
z
nogo
ob
tla
.
Še
ne
ganeš
se
?
Pa
kaj
tako
bedasto
upiraš
na-me
oči
.
Ali
se
me
hočeš
v
slovo
še
nagledati
?
Pa
kaj
je
to
?
—
Malvina
zakrohoče
—
s
tujim
glasom
!
—
Pogleda
jo
natanje
.
—
Ni
Malvina
!
Izgubljen
je
!
—
A
izgubljen
noče
biti
.
Ne
pomišljuje
si
dolgo
.
Kot
bi
mignil
,
zgrabi
z
močnima
rokama
Avrelijo
za
vrat
,
da
bi
jo
zadavil
.
Toda
Avrelija
je
bila
krepkega
života
,
čilih
močij
in
pogumne
,
nevsplašene
narave
.
Takoj
ugane
,
kaj
namerava
.
Z
vsemi
svojimi
močmí
,
katere
sila
in
obup
pomnožujeta
,
prime
za
njegovi
roki
,
da
si
osvobodi
grlo
,
kar
se
jej
tudi
posreči
.
Toda
samo
za
trenotek
;
kajti
on
jo
takoj
še
enkrat
popade
,
a
tedaj
krepkeje
nego
prej
,
da
jej
ni
več
moč
rešiti
se
njegovih
jeklenih
prstov
,
ki
jo
tišče
in
davijo
,
kakor
bi
nje
vrat
tičal
med
kremplji
divjega
jastreba
,
da-si
se
je
ona
borila
na
smrt
in
življenje
.
A
oni
prosti
trenotek
je
zadostoval
,
da
je
Avrelija
iz
celega
grla
zaupila
na
pomoč
.
Nje
obupni
klic
je
zadonel
in
odmeval
v
nočni
tišini
,
kakor
bučanje
pretečega
groma
.
Temu
klicu
se
takoj
odzove
neki
prestrašeni
glas
.
—
Kaj
se
godi
?
Pomoč
prihaja
.
In
res
,
začuli
so
se
tekajoči
,
vedno
bliže
prihajajoči
koraki
.
John
se
prestraši
.
Spoznà
,
da
svoje
žrtve
ne
uničiti
z
lepa
;
na
svojo
kožo
mu
je
torej
treba
misliti
,
predno
ga
zasačijo
pri
groznem
činu
.
Komaj
spusti
Avrelijo
,
ko
zagleda
med
drevjem
podobo
,
ki
se
ozira
okoli
,
kot
ne
bi
vedela
,
kam
naj
se
obrne
.
Morda
je
Malvina
,
ki
mi
prinaša
denar
,
si
misli
in
jej
gre
nekoliko
nasproti
.
A
to
ni
bila
ženska
,
temveč
možki
,
ni
bila
Malvina
,
temveč
Otmar
.
Oba
se
ob
enem
spoznata
.
—
John
,
kaj
se
je
zgodilo
?
kliče
mi
gospodar
ves
razburjen
,
ko
ga
spozna
.
Kdo
je
klical
na
pomaganje
?
—
A
že
se
je
John
obrnil
in
odbežal
,
kolikor
so
ga
nesle
pete
.
Kot
bi
imel
peroti
,
je
izginil
od
tod
.
Otmar
teče
za
njim
.
Johnov
beg
in
pa
oni
obupni
klic
mu
pričata
,
da
se
je
zgodilo
nekaj
prepovedanega
,
da
se
ga
John
boji
.
Ko
teče
mimo
klopi
,
kjer
se
je
izvršil
napad
,
zadene
ob
nekaj
mehkega
.
Ustavi
se
.
Pogleda
.
Bog
nebeški
!
gosposka
ženska
oseba
je
ležala
deloma
na
klopi
,
deloma
na
tleh
,
nezavedna
ali
pa
celo
mrtva
!
Pripogne
se
nad
njo
.
Takoj
spozna
,
da
nima
mrliča
pred
seboj
,
temveč
nezavestnico
.
Srce
jej
je
tolklo
in
život
se
je
zdaj
pa
zdaj
krčevito
zvijal
.
Pogleda
jej
v
obraz
.
—
Avrelija
!
—
Kaj
je
tod
iskala
,
pa
z
Johnom
!
Pregleduje
jo
še
enkrat
,
ali
je
morda
ranjena
.
Nikjer
ne
vidi
ne
rane
ne
krvi
;
to
ga
potolaži
.
Privzdigne
jo
in
položi
jo
na
klop
,
on
pa
beži
v
grad
po
ljudi
.
—
Ko
je
tudi
zadnji
gost
—
in
ta
je
bil
Avrelija
—
zapustil
grad
,
so
se
podali
grajski
,
kakor
je
bilo
že
povedano
,
k
večerji
.
Ta
ni
dolgo
trajala
.
Vsi
trije
,
grajščakinja
,
Otmar
in
Malvina
so
bili
molčeči
,
kot
utrujeni
od
dolgega
neprestanega
govorjenja
z
gosti
.
Grajščakinja
je
takoj
vstala
od
mize
,
ne
da
bi
se
bili
,
kakor
navadno
,
o
tem
in
onem
več
pomenkovali
.
Tudi
ne
mara
običajnega
večernega
sprehoda
.
Da
ima
že
nekaj
dnij
težke
ude
,
kot
bi
bili
iz
svinca
,
se
je
pritožila
in
odšla
v
svojo
sobo
.
—
Mati
je
že
nekaj
časa
bolehna
videti
,
opazi
Otmar
proti
Malvini
,
ko
sta
ostala
sama
.
—
Tudi
jaz
sem
to
zapazila
,
odgovori
Malvina
raztresena
in
se
z
vidnim
nemirom
ozira
na
stensko
uro
,
od
tod
na
odprto
okno
,
kakor
če
bi
presojevala
,
ali
se
večerna
ura
tudi
ujema
z
zunajno
temo
.
Zadnji
čas
se
gospa
tudi
potožuje
na
pomanjkanje
teka
in
spanja
,
nadaljuje
in
pomišlja
,
kako
bi
se
Otmarju
utrgala
,
ne
da
bi
ga
žalila
ali
vzbudila
sumnje
.
Obetala
je
Leopoldu
,
da
pride
na
vrt
;
priti
mora
.
—
Pa
menda
je
samo
huda
vročina
kriva
njene
bolehnosti
,
dé
naposled
Malvina
.
—
Vi
bi
morali
to
najbolje
vedeti
,
meni
Otmar
,
ki
ste
na
njeni
strani
preživeli
že
toliko
poletij
.
Kako
se
je
čutila
druga
leta
ob
času
velike
vročine
?
—
Vedno
nekoliko
betežna
,
a
ne
tako
kakor
letos
.
Dobre
volje
pa
ni
nikoli
izgubivala
;
letos
pa
že
nekaj
časa
sem
opazujem
,
da
postaja
malodušna
in
da
je
večkrat
slabo
razpoložena
,
pripomni
Malvina
ne
brez
skrbi
.
—
Ali
vas
je
morda
ona
v
slabem
trnotku
razžalila
,
in
bi
bil
to
uzrok
vaše
po
bitosti
?
poizveduje
Otmar
nemiren
.
Malvina
temu
živahno
ugovarja
,
tako
živahno
,
da
se
je
Otmar
čudil
.
Saj
bi
to
vendar
ne
bilo
nič
nenavadnega
.
Pri
tem
njenem
ugovarjanju
pa
raste
njena
zadrega
in
njeno
vznemirjenje
.
Ko
bi
Otmar
vedel
za
pravi
uzrok
!
—
Gospa
grajščakinja
je
vedno
dobra
in
prizanesljiva
z
menoj
,
pristavi
še
iskreno
;
njena
slaba
volja
se
nikoli
ne
obrača
proti
meni
.
A
vi
ste
me
spominjali
moje
dolžnosti
.
Spodobi
se
,
da
pogledam
k
njej
,
ako
bi
me
morda
potrebovala
.
Vstala
je
hitro
in
mu
podala
roko
v
pozdrav
.
Za
nocoj
torej
srečno
in
lehko
noč
!
—
A
jaz
sem
se
veselil
,
da
bodem
užival
v
vaši
družbi
še
prijetno
urico
,
potoži
se
Otmar
.
Kar
nič
nisva
danes
bila
sama
.
Dan
pa
smatram
kot
izgubljen
,
kadar
midva
v
njem
ne
menjava
mislij
,
utisov
in
počutkov
.
—
Jutre
je
še
en
dan
,
se
nasmehne
ona
...
s
smrtjo
v
srcu
.
Jutre
!
usodepolni
dan
za
njo
.
Jutre
,
ko
bode
Leopold
čez
hribe
in
doline
,
hoče
,
mora
mu
povedati
zgodovino
svojega
življenja
.
Kako
jo
sprejme
?
—
A
sinoči
ste
mi
obetali
,
začne
Otmar
z
novič
se
pritoževati
—
—
Vem
,
in
svojo
obljubo
hočem
tudi
držati
,
seže
mu
Malvina
hitro
v
besedo
,
a
ne
nocoj
;
saj
vidite
,
da
je
nemogoče
.
Dolžnost
me
kliče
drugam
.
Ona
gre
h
grajščalunji
,
a
Otmar
na
prosto
.
Nikamor
ni
bil
namenjen
,
le
nekoliko
se
meni
sprehoditi
,
ker
mu
je
prerano
,
da
bi
šel
počivat
.
Stopil
je
na
vrt
,
od
tam
hotel
v
gaj
,
ko
mu
zadoní
na
uho
oni
klic
na
pomaganje
.
—
Malvina
je
našla
grajščakinjo
že
v
pojstelji
.
—
Ničesar
ne
potrebujem
,
nego
miru
,
hvala
vam
za
skrbnost
,
je
odgovorila
na
Malvinino
vprašanje
,
da
li
jej
more
biti
v
čem
postrežna
.
Kamen
pade
Malvini
s
srca
,
ko
jo
njena
gospodinja
odslovi
,
a
zato
se
na
njo
zavali
še
hujša
mora
:
skrb
,
da
izpolni
Leopoldu
dano
obljubo
.
Stotak
je
že
v
jutro
vtaknila
k
sebi
z
upom
,
da
se
jej
menda
po
dnevi
prikaže
prilika
,
izročiti
mu
ga
.
S
tem
bi
si
bila
prihranila
zvečer
težavno
in
črez
vse
mučno
pot
.
A
ni
se
jej
posrečilo
,
in
prisiljena
je
bila
poiskati
ga
zdaj
.
Gorjé
,
če
mu
ne
bi
želje
izpolnila
;
gotovo
ne
bi
to
ostalo
brez
zlih
nasledkov
.
Čim
preje
tem
bolje
mora
rešiti
grad
njegove
nevarne
navzočnosti
.
Že
je
na
vrtu
.
Stotak
drži
v
pesti
,
da
mu
ga
izroči
,
potem
pa
hoče
zbežati
,
ne
da
bi
ž
njim
govorila
besedico
.
Njegova
bližina
jo
v
mislih
napolnuje
z
grozo
,
njegove
besede
,
zdi
se
jej
,
jo
oskrunjajo
.
Še
ni
napravila
dvajset
korakov
,
ko
jej
hiti
nekdo
nasproti
.
—
Hej
,
kdor
tudi
ste
,
kliče
jej
prišlec
že
z
daleka
,
hitite
brž
v
grad
po
luč
in
ljudi
;
nesreča
ali
prav
za
prav
zločinstvo
se
je
prigodilo
nedaleč
od
tod
,
za
ribeznim
grmom
.
Pa
čim
hitreje
!
Mudi
se
jako
;
jaz
se
vrnem
k
ponesrečenci
.
Rekši
se
oni
obrne
in
odteče
spet
po
potu
,
po
katerem
je
prišel
.
Začuvši
Otmarjev
glas
—
kajti
on
je
bil
ta
—
zastane
Malvini
noga
grozne
vznenadjenosti
.
Njega
sreča
v
tem
usodepolnem
položaju
!
A
ko
izvé
njegovo
željo
,
zastane
jej
tudi
srce
.
Nesreča
,
zločinstvo
se
je
pripetilo
na
vrtu
?
Pa
na
kom
in
po
kom
je
bilo
izvršeno
?
—
Od
koga
,
ni
jej
treba
mnogo
pomišljati
;
saj
sluti
,
ne
,
saj
ve
za
gotovo
,
da
od
nikogar
drugega
nego
od
njega
,
nje
ničvrednega
moža
.
Pa
koga
naj
bi
bil
napadel
?
Saj
samo
ona
mu
je
tu
bila
na
poti
.
Zastonj
bi
si
trpinčila
možgane
s
to
uganjko
.
Pa
,
da
le
njemu
,
da
le
Otmarju
se
ni
nič
pripetilo
!
V
otrpnelosti
strašne
novice
jej
postane
ta
gotovost
v
neko
polajšanje
.
A
zdaj
hitro
v
grad
!
Teči
hoče
,
a
ne
more
;
strah
jej
pretresa
ude
,
da
ne
more
teči
.
Komaj
da
se
pomika
naprej
.
K
sreči
naleti
na
dvorišču
na
kočijaža
in
pa
na
hlevskega
hlapca
.
V
konjski
hlev
sta
bila
namenjena
in
sta
imela
prižgano
svetilnico
.
Tema
dvema
naroči
,
na
kateri
kraj
vrta
naj
se
podasta
.
Takoj
stečeta
tjekaj
...
Ona
gleda
hip
za
njima
.
In
ona
,
kaj
pa
naj
stori
?
Naj
li
roké
križem
drži
in
počaka
,
da
izvé
kaj
natanjega
?
—
Nikakor
ne
!
Na
pozorišče
zločinstva
pojde
;
naj
jo
tam
pričakuje
tudi
najhuje
.
Zdaj
,
ko
je
bila
izvršila
Otmarjev
ukaz
,
jej
poleže
nekoliko
razburjenost
.
Udje
polagoma
dobivajo
prejšnjo
gibčnost
.
Z
nemalo
utripajočim
srcem
in
s
temnimi
slutnjami
se
poda
za
onima
dvema
na
vrt
.
Sredi
pota
sreča
kočijaža
.
Zapreči
moram
,
da
popeljem
gospo
Avrelijo
domu
.
Nekaj
se
jej
je
moralo
pripetiti
;
v
nezavesti
jo
je
našel
gospod
,
a
zdaj
se
že
zaveda
,
pripoveduje
ta
v
eno
sapo
Malvini
,
čudeči
se
njegovemu
hitremu
povratku
.
Na
to
nadaljuje
z
brzimi
koraki
svojo
pot
.
Avrelija
leži
nezavestna
?
ponavlja
Malvina
sama
sebi
,
kakor
da
dvomi
,
da
li
je
prav
čula
.
Česa
je
iskala
Avrelija
na
vrtu
?
—
Stvar
jej
postaja
vedno
bolj
zamotana
,
vedno
bolj
skrivnostna
.
Še
predno
dospe
na
naznačeni
kraj
,
spozna
iz
votlega
,
zagrljenega
kašljanja
,
ki
jej
bije
na
uho
in
ki
je
bilo
podobno
dušenju
,
ki
popade
človeka
,
kadar
se
mu
zaleti
,
da
je
to
Avrelijin
glas
.
Bliže
prišedši
pa
takoj
spozna
pri
slabi
svečavi
hlevske
svetilnice
,
ki
je
visela
na
nekem
drevesu
,
tudi
Avrelijo
.
Slonela
je
Otmarju
v
naročju
,
hlapec
Govedar
pa
jo
je
zdaj
pa
zdaj
stresal
in
jo
drgal
po
čelu
in
sencih
,
da
bi
jo
oživil
.
Malvina
pristopi
bliže
vsa
nema
in
začudjena
,
Otmar
je
ni
prašal
,
od
kod
je
ona
prišla
sem
,
a
videlo
se
mu
je
,
da
je
njenega
prihoda
vesel
.
—
Gospa
,
reče
resno
in
vidno
vznemirjen
,
mi
stojimo
pred
veliko
uganjko
,
katera
se
nam
prej
ne
reši
,
dokler
se
Avrelija
ne
zavé
.
Njen
obupni
klic
na
pomoč
,
ki
me
je
pred
nekaj
časom
,
privedel
sem
,
in
položaj
,
v
kojem
sem
jo
našel
,
nje
votlo
dušeče
kašljanje
in
pa
ti
rudeči
otiski
po
vratu
pričajo
,
da
jo
je
nekdo
hotel
zadaviti
.
In
pové
jej
,
kaj
je
opazil
.
Tudi
brez
nje
izjavljenja
bi
se
nam
razkrila
deloma
ta
skrivnost
,
meni
Malvina
s
silno
pobitim
glasom
.
—
Kako
to
ménite
?
se
začudi
on
.
—
Nič
več
o
tem
,
že
se
prebuja
in
zaveda
,
opominja
Malvina
.
Res
je
bila
Avrelija
odprla
oči
in
jih
najpred
začudjena
,
potem
pa
vsplašena
obračala
okoli
.
Na
to
pa
jih
je
z
globokim
vzdihljajem
in
z
novim
zakašljenjem
zopet
zaprla
.
—
In
—
in
—
kdo
sodite
,
da
bi
bil
to
učinil
?
Ali
John
?
nadaljuje
Malvina
prejšnji
razgovor
,
toda
s
tišjim
glasom
,
spoznavši
,
da
Avrelija
še
ni
pri
polni
zavesti
.
—
Nihče
drug
nego
on
,
meni
Otmar
prepričevalno
.
Ali
bi
sicer
bil
zbežal
pred
menoj
?
—
Ali
nihče
ne
misli
,
da
bi
zasledovali
zločinca
?
dé
ona
,
in
nekaj
kot
mraz
jo
spreleti
.
—
Kam
naj
bi
tudi
zbežal
?
odvrne
Otmar
ravnodušno
.
Znancev
nima
,
denarjev
nima
.
Sam
se
povrne
in
pové
,
kaj
je
storil
.
Pri
vsej
njegovi
navidezni
odličnosti
tiči
vendar
kal
njegovega
poludivjega
plemena
v
njem
.
Radoveden
sem
pa
vendar
,
kaj
se
je
med
tema
dvema
pripetilo
in
kaj
je
temu
nečloveškemu
činu
dalo
povoda
.
Malvina
zmaje
z
glavo
.
—
Pa
ko
bi
se
sam
obsodil
?
ko
bi
sprevidel
svoje
hudodelstvo
in
bi
si
v
strahu
pred
zasluženo
kaznijo
vzel
življenje
?
opozarja
na
to
.
V
tem
trenotjn
,
kakor
v
potrjenje
njene
sumnje
,
zadoni
zaporedni
strel
.
Oba
se
spogledata
,
posluhneta
.
Nič
več
ni
čuti
,
samo
dim
po
strelivu
,
ki
je
mahoma
okužil
čisto
večerno
sapo
,
jima
svedoči
,
da
ne
daleč
od
njiju
je
nekdo
imel
opraviti
s
puško
ali
samokresom
.
—
To
je
Johnov
čin
,
vsklikne
Malvina
zavzeta
.
Zabledi
,
omaguje
.
Otmar
izroči
brž
Avrelijo
hlapčevim
rokam
in
jej
hiti
na
pomoč
.
—
Za
Boga
,
ali
ni
danes
konec
nezgod
?
zakliče
prestrašen
.
Malvina
,
kaj
je
z
vami
?
zašepeče
v
smrtnem
strahu
in
jo
ljubeče
podpira
s
krepkimi
rokami
,
tresočimi
se
razburjenosti
.
—
Mimogredoča
slabost
,
odgovori
ona
komaj
slišno
in
se
počasi
oprosti
njegove
naslombe
.
A
zdaj
pojdiva
—
iščiva
—
poglejva
,
kdo
je
ustrelil
.
Bojim
se
,
da
se
je
moja
sumnja
uresničila
,
sili
v
pretrganih
stavkih
nervozno
in
hlastno
.
Silni
napor
vseh
sil
jej
je
povrnil
takoj
moči
.
Z
drevesa
sname
svetilnico
in
še
enkrat
ponovi
:
Pojdiva
,
Otmar
,
človekoljubnost
to
zahteva
od
naju
.
—
Pa
če
se
je
res
vaša
sumnja
uresničila
,
tako
grozni
prizori
niso
za
vas
,
ugovarja
Otmar
v
skrbeh
.
Pomislite
,
kako
ste
slaba
.
Kaj
pa
Avrelija
?
Kdo
naj
ostane
pri
njej
?
V
tem
trenotju
pride
hlapec
naznanjat
,
da
voz
že
čaka
.
Avrelijo
,
ki
je
še
vedno
bila
mrtvečna
,
privzdignejo
in
nesejo
v
kočijo
.
—
Malvina
,
vi
bi
jo
morali
spremiti
na
dom
,
da
se
njeni
preveč
ne
ustrašijo
in
bi
jim
povedali
,
kako
smo
jo
našli
.
Mej
tem
bi
pa
jaz
šel
pogledat
,
kaj
je
uzrok
streljanju
,
zašepeče
Otmar
.
—
To
je
nemožno
,
Otmar
,
odvrne
ona
baš
tako
tiho
.
Važnejša
dolžnost
me
sili
prepričati
se
,
ali
se
je
John
ustrelil
.
Prizanašajte
mi
in
izpolnite
mi
željo
.
Prepričate
se
kmalu
,
da
ne
želim
tega
brez
važnega
razloga
...
Kaj
je
hotel
Otmar
nego
udati
se
?
Avrelijo
priporoči
poslom
,
saj
jih
je
poznal
,
da
so
zanesljivi
,
ter
jim
naroči
,
kaj
in
kako
naj
sporočijo
njenim
ljudem
.
Brž
ko
se
prepriča
,
kaj
je
z
Johnom
,
pride
sam
tja
povedat
ves
dogodek
.
Na
strani
Malvinini
,
katero
komaj
dohaja
,
hodi
potem
križem
po
vrtu
.
Malvina
,
ki
mu
ni
hotela
prepustiti
svetilnice
,
kakor
je
želel
,
preiskuje
ž
njo
vsak
kotiček
,
posveti
za
vsak
grm
,
vsako
drevo
,
pregleduje
vsak
jarek
,
da
čudno
nje
vedenje
Otmarja
vznemirjuje
.
Bog
,
ko
bi
njeni
možgani
ne
bili
prav
v
redu
?
—
Tako
čudovito
izpremenjeno
sem
jo
našel
,
vrnivši
se
s
svojega
potovanja
,
pravi
Otmar
sam
pri
sebi
,
ne
reče
pa
glasno
ničesar
.
Pusti
jo
delati
po
svoje
ter
jo
samo
podpira
pri
preiskovanju
,
da-si
so
njegove
misli
daleč
proč
od
predmeta
,
kateri
iščejo
.
Le
skrb
za
njo
mu
napolnuje
dušo
in
glavo
,
in
trdno
sklene
,
takoj
jutri
dati
jo
preiskati
po
domačem
zdravniku
.
—
Malvina
,
stopite
sem
z
lučjo
.
Zdelo
se
mi
je
,
kot
bi
bil
čul
neko
stokanje
.
Malvina
je
bila
bliskoma
na
njegovi
strani
.
Za
trenotek
posluhneta
.
Res
,
komaj
slišno
stokanje
jima
bije
na
uho
.
Otmar
še
posluša
,
kakor
da
hoče
spoznati
,
od
kod
prihaja
ono
stokanje
.
A
Malvina
je
takoj
uganila
in
pogodila
.
Obrne
se
na
levo
.
Ni
napravila
dvajset
korakov
,
ko
zagleda
na
tleh
ležati
možko
telo
.
V
obraz
mu
ne
pogleda
;
saj
predobro
vé
,
kdo
leži
v
svoji
krvi
pred
njo
.
Odloži
svetilnico
,
oči
si
pokrije
z
rokama
in
kliče
s
srce
pretresujočim
glasom
:
Otmar
!
Pa
