Nemirsrca
ni
pustil
Chapotina
v
gradu
,
in
same
,
kar
iz
navade
,
so
se
obrnile
noge
na
znano
pot
—
na
pot
hrepenenja
.
Bil
je
čas
,
ko
bledi
danica
,
brda
so
vstajala
iz
mrakovih
tmin
,
Reka
se
je
prebujala
.
Skrivnostno
je
velo
in
šepetalo
okrog
doma
ljube
deklice
,
mlinsko
kolo
je
počivalo
še
,
le
voda
se
je
izlivala
peneč
preko
jezu
,
le
javorji
so
šumeli
o
jasnih
rjavih
očeh
...
Stal
je
tam
v
sladkogrenkih
mislih
.
Kar
se
odpro
vrata
skednja
,
prizidanega
k
hiši
,
glava
,
obvita
od
debeloglavih
kit
,
pogleda
vun
,
posluša
...
„
Rezika
!
Kaj
si
čutila
mojo
bližino
,
moje
hrepenenje
?
O
res
je
tedaj
,
kar
pišejo
in
pojo
...
Rezika
,
če
je
tvoje
hrepenenje
močno
kot
moje
—
pusti
trdega
očeta
,
starega
ženina
,
pojdi
z
menoj
!
Ozka
je
ta
dolina
,
omejeni
ljudje
v
njej
—
širok
je
svet
in
zvesto
moje
srce
.
“
Tako
je
vzkliknil
presenečen
iz
kipeče
duše
in
skočil
k
njej
.
Plaho
se
je
odmaknila
,
pogledala
na
cesto
,
dvignila
roke
:
„
Bežite
,
ne
povejte
,
za
božjo
voljo
!
Kajne
,
da
ne
boste
?
“
Obetal
je
...
Potisnila
ga
je
pod
hram
preko
ceste
.
Izpod
javorov
je
prišel
koleselj
—
se
ustavil
.
Tisti
prevzetni
mlinarski
hlapec
,
ki
si
upa
meriti
grajskega
uradnika
,
je
skočil
raz
kozla
,
odprl
naglo
vrata
skednja
nastežaj
.
Iz
koleslja
sta
stopila
oba
gospodarja
,
iz
skednja
je
prihitela
Mihčevka
.
Polglasni
vzklik
:
„
Moj
sin
!
Grga
!
“
privrel
iz
dna
materine
duše
,
je
osupnil
Chapotina
,
mu
pojasnil
vse
:
Grga
ni
umrl
.
Oni
,
katerega
dvigajo
iz
voza
,
katerega
rosijo
materine
in
sestrine
solze
,
je
Grga
...
Angleški
vojak
,
ilirski
podanik
—
ranjen
,
bolan
...
Za
njim
berač
Jožina
,
ki
vzdiha
in
kima
.
Zaprla
so
se
vrata
skednja
,
vse
je
izginilo
kot
sen
.
Chapotinu
je
legla
težka
skrb
na
dušo
.
Moral
bi
naznaniti
,
pa
ne
sme
—
ljubezen
je
premagala
čut
dolžnosti
.
Zdaj
hodi
ob
mlinu
.
V
visoki
travi
otoka
polega
obvezani
Grga
,
Rezika
prihaja
in
odhaja
po
brvi
,
pogleduje
prijazno
Chapotina
,
se
mu
nasmihava
,
berač
mu
šepeče
njen
pozdrav
.
Kolovrati
v
mlinu
,
statve
stoje
—
svatba
je
odložena
—
negotovo
,
nejasno
upanje
visi
v
zraku
...
„
Pošta
!
“
Birič
Jaka
se
postavi
po
vojaško
in
izroči
tajniku
obširen
zavitek
.
Chapotin
odpira
.
Uradni
list
Ilirije
„
Telegraf
Officiel
“
,
uradni
list
Francije
„
Moniteur
“
,
obširna
poročila
komisarja
na
glavno
intendanco
,
katere
je
vrnil
Basseli
s
svojimi
opazkami
,
poročila
zdravstvenega
sveta
,
odlok
komisije
za
likvidacijo
deželnega
dolga
in
druge
listine
.
Komisar
seže
naglo
po
novinah
,
da
pogleda
,
kje
je
že
ljubljeni
,
občudovani
vladar
sveta
?
„
Tu
je
še
pismo
za
gospo
,
“
se
oglasi
nekako
nerad
tajnik
—
saj
mu
je
naročil
predstojnik
,
da
mu
pove
in
pokaže
vsako
tako
pismo
.
Martinove
oči
zaiskre
.
Zagrabi
pismo
,
gleda
naslov
.
Od
moške
roke
!
Drznih
črt
,
lepa
je
ta
pisava
...
Iz
Pariza
prihaja
list
.
S
kom
spletkari
gospa
markiza
?
Odprl
bi
...
kar
peče
ga
papir
na
dlani
.
Odprl
bi
.
Pravico
ima
kot
soprog
—
kot
cesarjev
uradnik
.
Mu
brani
moški
ponos
ali
—
tlačanski
strah
?
Skrivna
pisma
,
Martin
,
ne
prihajajo
po
pošti
,
skrivna
pisma
najdejo
skrivne
poti
.
Pusti
!
Ni
vredno
razburjati
sebe
in
njo
.
Zdaj
ko
prideš
na
višje
mesto
in
preskrbiš
hčerki
in
ženi
ženskema
svetu
potrebnih
zabav
in
razvedril
,
uvidi
Armande
tvojo
nežno
skrb
.
—
Uvidi
...
In
pride
dan
sreče
,
pospeši
ga
zmaga
vladarjeva
nad
vso
reakcionarno
svojatjo
.
—
Martin
vrže
pismo
na
mizo
,
se
uglobi
v
„
Telegraf
“
,
se
razvname
:
„
Glejte
,
Chapotin
!
V
bojnem
gromu
ne
miruje
Napoleonov
organizatorski
duh
,
v
daljni
Ruski
ne
pozabi
njegova
očetovska
skrb
Ilirije
.
Tu
je
dekret
,
datiran
iz
Vilne
:
‚
Decret
concernant
l
’
organisation
et
la
compétence
des
tribunaus
Illyrien
‘
,
ki
naznanja
nove
cesarjeve
dobrote
.
Da
bi
vendar
umeli
Ilirci
cesarja
,
mu
bili
hvaležni
!
Ilirija
,
na
dan
!
Kličejo
Napoleonove
odredbe
,
in
dobro
je
posnel
to
pesnik
prvak
tega
naroda
,
profesor
Vodnik
.
Je
tudi
res
!
Odpirajo
se
ceste
,
širijo
se
mesta
,
oživlja
trgovina
,
razširja
omika
.
Prebivalec
slednje
barkinske
,
dalmatinske
vasi
je
deležen
dobrot
francoske
civilizacije
.
Velika
je
slava
našega
vladarja
!
Naznanja
jo
ponosni
uvod
dekretov
:
‚
Nous
Napoleon
,
par
la
grace
de
Dieu
et
par
les
constitution
Empereur
des
Francais
,
Roi
d
’
Italie
,
Protecteur
de
la
confederation
du
Rhin
,
Mediateur
de
la
Confederation
Suisse
.
‘
Kaj
,
Chapotin
?
Vsakemu
Francozu
zaigra
srce
...
‚
Nous
avons
decreté
et
decretons
...
‘
To
je
slog
vladarjev
!
Haha
!
Naj
le
bo
užaljen
angleški
kralj
,
če
mu
piše
Napoleon
:
‚
Moj
gospod
brat
‘
—
ta
:
‚
Signé
Napoleon
‘
je
odstavil
vladajoče
dinastije
—
odstavi
morda
še
koalicijsko
gospodo
...
“
Chapotin
zakašlja
,
krivi
usta
in
opomni
:
„
Guvernerjev
arrete
opominja
gospodo
in
tlačane
,
da
bi
ravnali
že
enkrat
po
postavah
,
ki
so
jim
le
v
korist
,
ker
prihajajo
vsak
dan
tožbe
od
obeh
strank
.
Le
tako
se
bodo
uredile
razmere
v
Iliriji
.
In
duhovniki
naj
govore
s
prižnic
le
to
,
kar
spada
v
cerkev
.
“
„
Vem
—
vem
,
“
mahne
Martin
.
„
Tu
—
slava
Franciji
!
je
prvi
bulletin
sedanje
vojske
.
Ta
jasnost
cesarjevega
sloga
,
ta
vzvišenost
!
Tu
odklanja
odgovornost
za
vojsko
,
pojasnuje
njene
vzroke
.
Velik
v
vojni
,
velik
s
peresom
je
Napoleon
.
Čujte
Chapotin
:
‚
Gumbinnen
,
20.
junija
1812.
Proti
koncu
l.
1810.
je
menjala
Rusija
svoj
politični
sistem
.
Vdala
se
je
zopet
angleškemu
vplivu
.
Ukaz
zoper
francosko
blago
je
bil
tega
prvi
dokaz
.
Meseca
februarja
l.
1811.
je
zapustilo
pet
divizij
ruske
armade
Donavo
.
‘
“
Chapotin
podpre
glavo
,
posluša
,
kako
dokazuje
mogočni
vladar
podložnikom
in
svetu
,
da
so
izzvali
samo
Rusi
vojno
,
hoteč
ponižati
Francijo
.
Vse
je
poizkusil
,
da
ohrani
mir
,
slednjič
so
uvideli
Francozi
,
da
mora
končati
izzivanja
samo
vojska
.
„
On
s
’
sy
prepara
.
“
Garnizija
Danziga
se
je
povečala
za
20.000
mož
,
francoska
armada
se
je
dopolnila
,
se
ekipirala
za
vojsko
.
—
Bulletin
je
še
pojasnil
,
kako
so
razvrščeni
polki
,
in
končal
z
vestjo
:
„
Cesar
je
zapustil
St.
Cloud
9.
,
prestopil
Reno
13.
,
Labo
29.
majnika
,
Vislo
6.
junija
.
“
„
To
je
prvi
!
“
vzdihne
Chapotin
in
si
zasloni
oči
.
„
In
drugi
mu
sledi
,
“
vzklikne
Martin
,
čita
vneto
:
„
Še
je
bila
senca
upanja
,
da
nastane
sporazum
.
Cesar
je
poslal
svojega
adjutanta
,
grofa
Lauristona
,
pred
carja
Aleksandra
.
Niti
ruski
car
,
niti
njegov
minister
nista
hotela
sprejeti
Lauristona
—
Napoleon
je
dal
Armadi
povelje
,
da
prekorači
Njemen
.
—
Tu
je
že
proklamacija
vojakom
:
„
Druga
vojska
Poljske
se
je
začela
.
Prva
je
končala
pri
Friedlandu
,
v
Tilsitu
!
—
“
„
Gospa
markiza
želi
pošto
,
“
ustavi
Manon
z
oblastno
besedo
razvnetega
gospodarja
.
Srpo
pogleda
Martin
Armandino
dojiljo
,
ki
se
obnaša
proti
njemu
še
vedno
kakor
proti
Martinu
s
pristave
.
Pokaže
ji
pismo
.
Ona
pogleda
pozorno
pečat
,
zahteva
tudi
časopise
za
gospo
markizo
.
„
Počaka
naj
—
uradni
listi
so
za
komisarja
,
“
vzroji
Martin
.
Manon
zmigne
začudeno
z
ramo
,
strese
široke
pentlje
na
glavi
in
gre
.
Chapotin
se
nasmehne
,
Martin
hodi
jezno
po
pisarni
.
Na
pručici
pri
Armandinih
nogah
sedi
Mabelle
.
Tiho
in
prijetno
je
v
sobi
.
Sladko
dehte
šmarnice
pred
Marijinim
kipom
,
mati
in
hčerka
imata
tenko
platno
na
kolenih
,
pisane
niti
za
vratom
.
Prt
vezeta
za
grajsko
kapelico
.
Deklica
hiti
,
vbada
.
Delo
odganja
ničemurne
misli
,
ji
pravi
izpovednik
,
zatrjuje
papa
.
Tako
delo
mora
biti
izvedeno
s
čisto
dušo
,
svari
pobožna
mama
.
Tudi
ona
je
hitela
te
dni
,
kakor
da
hoče
odganjati
nadležne
misli
,
hitela
je
tudi
danes
,
dokler
ni
prinesla
Manon
zanimivega
pisma
in
se
repenčila
,
da
se
je
usodil
„
Martin
“
reči
,
da
naj
počaka
gospa
.
Mama
je
pogledala
svojo
dojiljo
,
ki
imenuje
papa
samo
Martina
,
in
rekla
:
„
Gotovo
je
gospodu
komisarju
nujno
citati
o
vojski
.
“
Osramočena
je
odšla
Manon
,
mama
je
prerezala
s
škarjami
zavitek
pisma
,
pogledala
podpis
in
zardela
.
Čitala
je
in
zastala
,
glavo
v
dlani
,
odprti
list
v
roki
.
Zagledala
se
je
v
cvetočo
lipo
pod
gradom
,
sled
burnih
misli
se
menjuje
na
lepem
obrazu
,
trepečejo
ustnice
,
modre
črte
na
beli
senci
potemne
.
Kaj
je
vendar
v
pismu
,
kdo
je
priklical
nov
nemir
v
mamičino
dušo
,
ko
se
je
ravno
malo
popravila
,
se
privadila
okolici
,
postala
malo
prijaznejša
s
papanom
?
Včasih
dobi
mama
naskrivnem
list
,
sežge
ga
,
ko
ga
prečita
,
poljubuje
tisti
dan
strastno
hčerko
,
ji
obeta
bajno
lepotičje
,
knežji
stan
.
Mabelle
se
nasmiha
takim
obetom
,
kaj
je
njej
za
to
.
Šopek
šmarnic
ji
je
ljubši
od
draguljev
,
in
papa
pravi
,
da
ne
prinaša
visokost
stanu
zadovoljnosti
srca
.
Da
bi
le
bila
papa
in
mama
srečna
,
tako
dobra
da
bi
si
bila
,
kot
so
si
zakonski
tu
.
Enega
duha
in
srca
.
Skupaj
žive
pod
nizko
streho
,
združeni
v
delu
,
v
molitvi
,
skupaj
uživajo
zadovoljno
kruh
siromaštva
.
Če
umrje
eden
,
ga
ne
preživi
drugi
—
čvrstim
otrokom
zapuščajo
zgled
zakonske
ljubezni
.
Sladko
mora
biti
pač
čuvstvo
zedinjenja
s
človekom
,
ki
nam
je
drag
.
Kako
pride
,
odkod
tako
čuvstvo
?
Neznano
je
Mabelli
.
Mnogoter
se
ji
je
že
poklonil
,
prihajajo
Andrian
,
Callot
,
de
Regipont
.
Mirno
jih
gleda
prihajati
,
odhajati
,
ne
razume
vprašanj
njihovih
oči
.
Čuvstva
,
ki
izpreminja
človeku
svet
v
raj
ali
puščavo
,
kot
pravi
Lenka
na
pristavi
,
ki
ljubi
fanta
,
tega
ne
pozna
Mabelle
.
Vsako
nedeljo
,
pravi
Lenka
,
pride
mladenič
in
ona
mu
da
šopek
in
on
ji
govori
sladke
besede
.
Kaj
vendar
ji
govori
?
jo
je
vprašala
Mabelle
.
„
Srce
mi
gori
zate
,
mi
pravi
,
“
je
razlagala
sramežljivo
polnolična
Lenka
—
„
črez
brivne
britve
bi
šel
,
da
te
vidim.
Ali
si
kaj
moja
?
“
„
Pa
kako
je
prišlo
,
da
sta
začela
govoriti
tako
?
“
„
Eh
—
to
pride
kar
tako
...
Oči
se
srečajo
...
Imela
sem
občutek
,
da
je
to
tisti
—
pravi
,
tisti
,
ki
mora
priti
,
ker
je
namenjen
.
“
Tisti
,
„
pravi
“
!
Kako
ga
je
premišljevala
Mabelle
!
Odkod
pride
,
kdaj
,
kaj
reče
njej
?
Veliko
čudo
je
vse
to
.
Žarno
stopi
v
nedolžna
lica
,
igla
zdrsne
,
sune
za
rožnati
nohtek
,
rdeča
kaplja
kane
na
platno
.
Prestrašena
pogleda
deklica
mater
,
hiti
brisat
madež
.
Pregrešne
so
njene
misli
!
Plaho
se
ozre
na
ovenčan
Marijin
kip
,
globoko
se
sklone
na
platno
,
da
bi
ji
ne
čitala
mati
iz
oči
.
Kar
vstopi
redek
gost
te
sobe
,
papa
prinaša
sam
novine
!
Kako
mu
žari
obraz
,
gosti
lasje
se
mu
kodrajo
na
širokem
čelu
;
lep
je
papa
,
kot
tisti
dan
,
ko
se
ga
spominja
prvič
.
„
Kakšne
novice
,
papa
?
“
hiti
Mabelle
k
njemu
,
nasloni
zlate
kodre
na
njegovo
ramo
in
gleda
ž
njim
v
„
Telegraf
“
.
Martin
kaže
hčeri
bulletin
,
cesarjevo
proklamacijo
in
gleda
mater
:
Kam
se
je
tako
zamislila
,
da
ni
niti
opazila
njegovega
prihoda
?
Čudne
stvari
morajo
biti
v
tistem
listu
...
Še
za
„
Moniteurja
“
se
ne
zmeni
...
Pa
se
že
razgreje
rojalistinja
ob
Napoleonovi
hvali
.
„
Kaj
,
Mabelle
?
“
se
razvnema
Martin
,
„
to
je
moč
besede
!
To
je
naš
Napoleon
,
ki
pogazi
vse
,
kar
se
mu
ustavlja
.
“
„
Rusija
pozabi
svojih
tilzitskih
priseg
zvestobe
Franciji
...
“
„
Zmagani
se
ponašajo
kot
bi
bili
zmagovalci
...
“
„
Zavedla
jih
je
usoda
naj
se
izpolni
usoda
Rusije
!
“
„
Kaj
meni
,
da
smo
propadli
,
da
nismo
več
vojaki
Jene
,
Austerliza
?
Nudi
nam
sramoto
ali
vojsko
—
ne
sme
biti
dvoma
o
tem
,
kaj
da
izberemo
.
Naprej
tedaj
!
Prekoračimo
Njemen
,
nesimo
boj
na
rusko
ozemlje
,
kakor
je
bila
prva
,
bo
tudi
druga
vojska
Poljske
slavna
poljskemu
orožju
,
toda
mir
,
katerega
sklenemo
,
nam
bo
porok
,
da
bo
nehal
prevzetni
vpliv
Rusije
na
evropske
posle
...
“
„
Razumeš
,
Mabelle
,
kako
prerokuje
Napoleon
Rusiji
pogin
?
Zaslepljena
je
,
naj
se
dopolni
njena
usoda
!
Naj
se
dopolni
usoda
Anglije
in
onih
,
ki
upajo
v
njo
...
Napoleon
ostane
vladar
Evrope
—
mogočno
državo
pusti
sinovom
,
vnukom
in
mir
in
luč
osrečita
narode
sveta
.
“
O
,
kako
sijejo
Mabelline
oči
ob
Martinovi
rami
.
Da
,
to
je
moč
besede
,
to
je
junak
dejanja
.
In
tak
—
tak
bi
moral
biti
,
tako
ponosno
vzvišeno
bi
moral
govoriti
oni
,
ki
bo
njen
„
pravi
“
...
A
glej
,
mami
je
že
dovolj
Napoleonove
hvale
...
Ko
je
prišel
Martin
,
se
je
zdelo
Armandi
,
da
prihaja
iz
velike
daljave
;
pogledala
ga
je
,
kot
da
ga
vidi
prvič
v
življenju
—
in
zdelo
se
ji
je
,
da
ga
spoznava
počasi
—
spoznava
v
njem
sliko
,
ki
živi
od
detinjih
dni
še
vedno
v
duši
,
pokrita
od
tmine
groznih
dogodkov
revolucije
.
Martin
...
Plamtečih
oči
,
navdušene
besede
—
to
je
tovariš
njene
mladosti
.
Klanjali
so
se
čestilci
mladi
markizi
,
zasledovali
so
Martinovo
ženo
—
v
splošni
moralični
propalosti
tistih
dni
je
ostala
čista
,
mrzla
,
živela
samo
svojemu
otroku
.
Ponosna
,
tuja
,
je
hodila
v
Martinovem
varstvu
,
tlačanova
gospa
,
ne
žena
.
A
večkrat
si
je
želela
,
da
bi
gojil
Martin
njene
misli
,
da
bi
ji
bilo
tako
možno
zaupati
mu
,
snovati
,
delati
ž
njim
za
stare
vzore
in
pravice
.
On
pa
ji
nasprotuje
,
navdušuje
še
njenega
otroka
za
revolucijo
in
Napoleona
...
Kako
gori
Mabelle
—
oropana
,
sirota
plemičeva
,
potomka
pobožnih
križarjev
,
za
zatiralca
svetega
očeta
!
Pismo
pade
pozabljeno
iz
Armandine
roke
,
razvneta
ustavi
Martinov
slavospev
:
„
Poznamo
fanfaronade
cesarjevih
lizunov
:
Do
Petrograda
ponese
Napoleona
slaven
vzlet
.
S
prestola
Ivana
Groznega
bo
osvobodil
ruske
mužike
,
na
meji
dveh
svetov
bo
narekoval
Angliji
mir
.
Napoleon
hoče
—
Napoleon
more
—
in
tako
dalje
.
Kaj
je
tiranu
za
pol
milijona
ljudi
,
da
le
nasiti
svojo
častihlepnost
.
A
narod
v
Franciji
je
željan
miru
,
evropski
knezi
so
siti
sramote
.
In
Napoleon
ni
več
isti
.
Znano
je
v
Iliriji
,
da
se
je
pritoževal
Marmont
,
da
ne
pozna
cesar
več
zvezo
,
med
njegovimi
ukazi
in
med
sredstvi
,
ki
dajo
možnost
izpolniti
jih
.
Zavrtelo
se
je
korporalu
na
strmoglavi
višini
cesarskega
prestola
.
Pravi
,
da
je
oslepljena
Rusija
;
oslepljen
je
on
.
Bog
,
ki
mu
je
dal
šibo
v
roko
,
da
pokori
Francijo
,
udari
zdaj
nanj
.
Zasmehoval
je
cerkvene
institucije
,
preganjal
papeža
,
izzval
prokletstvo
starca
,
ki
ga
je
venčal
v
cesarja
.
“
„
Znano
Vam
je
,
gospa
markiza
,
kako
se
je
izrazil
Napoleon
o
papeževem
prokletstvu
.
“
„
Vem
.
Rekel
je
,
kaj
misli
papež
,
da
bo
padalo
radi
njegovega
prokletstva
mojim
vojakom
orožje
iz
rok
?
Bog
bo
kaznoval
njegovo
predrznost
.
V
njegovi
odsotnosti
se
pokaže
v
Franciji
,
kakšen
sad
je
rodil
cesarjev
despotični
pritisk
na
svobodo
mnenja
—
pokaže
se
moč
stare
dinastije
napram
Napoleonovi
,
iz
povojev
izlezli
.
“
„
Kaj
?
“
vpraša
pozorno
komisar
.
„
Imate
zopet
pripravljenega
kakega
Stabsa
ali
Cuodedala
?
Sramota
za
prvake
starega
plemstva
,
da
se
družijo
z
morilci
.
A
zaman
sika
rojalistična
kača
,
ne
dosega
našega
orla
,
ki
plava
po
jasni
višini
.
Nebo
samo
je
priseglo
konec
buorbonskega
izsesovanja
naroda
,
njih
vrnitev
bi
bila
nesreča
za
Francijo
.
Kraljevi
privilegirani
debeloglavi
butci
bi
imeli
domovino
zopet
za
svoj
pašnik
.
Buorbonci
so
preveč
prepričani
,
da
je
njih
pravica
od
Boga
,
da
bi
se
naučili
kaj
iz
zgodeb
revolucije
,
da
bi
kaj
pozabili
.
Bodite
uverjeni
,
Armande
:
da
se
vrnejo
tudi
z
močjo
tujega
orožja
—
dolgo
ne
bi
nosil
prosvetljen
narod
kraljevih
verig
.
“
„
Privadil
se
je
pod
Bonapartom
monarhije
—
čakal
zaman
,
da
vrne
popravljeni
prestol
pravičnim
lastnikom
.
“
„
V
Bonapartu
je
častil
narod
sam
sebe
,
svojo
moč
,
v
njem
se
je
poveličala
revolucija
,
njene
misli
so
razvnele
njegove
vojske
.
In
ni
še
končan
zmagonosni
tek
...
V
zadnji
kot
sveta
nosi
naš
prapor
revolucionarne
ideje
.
“
„
Oblast
je
in
ostane
od
Boga
,
Martin
,
“
reče
Armande
,
krene
z
nogo
,
prebledi
.
Njeno
krilo
je
zašumelo
ob
pismu
na
tleh
.
Martin
se
sklone
,
vroče
oči
padejo
na
drzne
črte
...
„
Martin
!
“
jekne
Armande
,
iztegne
roko
—
stoji
kot
da
se
je
združilo
vse
življenje
v
njenih
prestrašenih
očeh
.
Kako
izpreminja
čitanje
tistih
vrst
Martinov
obraz
—
žareč
postane
smrtnobled
—
navdušenje
prepodi
trudna
senca
,
stara
pikrost
...
Zdaj
se
naježe
lasje
,
roka
stisne
krčevito
pismo
...
Kakor
da
hoče
udariti
bledo
ženo
,
ki
strmi
proseč
vanj
,
vzraste
Martin
.
Prestrašena
skoči
Mabelle
med
roditelja
—
pa
že
vrže
Martin
zmečkano
pismo
prezirno
pred
ženine
noge
,
se
obrne
in
gre
trdega
koraka
iz
sobe
.
„
Martin
!
“
jeknejo
Armandina
bleda
usta
,
gane
se
kot
bi
hotela
za
njim
,
mu
pojasniti
,
povedati
.
Pa
že
je
zaloputnil
vrata
,
že
gre
po
hodniku
,
na
dvorišče
,
k
hlevu
.
Armande
zaihti
strastno
,
se
vrže
v
kreslo
.
Mabelle
pobere
pismo
,
objemlje
mater
,
vprašuje
:
„
Kaj
je
vendar
,
mamica
?
“
Naglo
ji
iztrže
mati
pismo
,
zaihti
:
„
Pusti
me
—
pojdi
!
“
Užaljena
pogleda
deklica
jokajočo
mater
;
počasi
odide
v
svojo
sobo
.
Iz
dvorišča
sliši
zapovedujoč
očetov
glas
:
„
Konja
!
“
Raztogotil
se
je
,
jezdil
bo
bogve
kam
,
stresal
sitnost
nad
bogve
kom
,
in
se
vrnil
bogve
kdaj
.
Materino
ihtenje
prihaja
skoz
vrata
.
Najokala
se
bo
,
dobila
glavobol
,
se
zapirala
.
Pusto
življenje
!
In
zunaj
je
solnce
,
ubogi
kmetski
zakonski
delajo
drug
ob
drugem
v
solnčnem
žaru
,
si
ne
rečejo
žalbesede
.
Vun
na
solnce
,
da
odžene
črne
sence
,
vun
med
cvetje
,
med
kmete
,
Mabelle
!
Bela
,
lahka
,
se
spusti
raz
holm
.
Proti
mlinu
.
Nad
njim
je
grič
poln
šmarnic
.
Natrga
jih
,
ovenča
ž
njimi
Marijin
kip
,
jo
poprosi
,
da
ustavi
nesrečno
vojsko
med
narodi
in
med
njenimi
roditelji
.
V
belem
šalu
,
pod
visokim
slamnikom
gre
komisarjeva
hči
,
gre
in
veselo
jo
pozdravlja
staro
in
mlado
,
ji
poljublja
roke
,
ponuja
cvetja
,
gleda
za
njo
:
Tako
ljuba
je
,
tako
dobra
.
Stopa
v
koče
bolnikov
,
tolaži
in
poljubuje
zgrbančene
starke
,
umazane
otroke
—
stopa
na
njive
,
poizkuša
kopati
,
odjemlje
ženskam
težke
koše
,
jim
pomaga
,
da
vsakemu
dobro
besedo
,
solnčen
pogled
.
Ljubke
gledajo
šmarnice
,
Mabelline
ljubljenke
,
iz
širokega
listja
,
deklica
vzklika
v
nedolžnem
veselju
,
pozabi
prizora
,
ki
je
bil
tako
mučen
njeni
občutljivi
duši
.
Lepo
je
zunaj
kot
v
božjem
vrtu
,
nežne
,
prelepe
so
Marijine
cvetlice
,
le
čista
duša
bi
jih
smela
trgati
,
le
s
čistim
srcem
se
mora
bližati
devic
Devici
.
In
kaj
se
ni
vselilo
v
Mabellino
srce
!
Vroče
pripluje
v
lice
—
težko
je
očitanje
vesti
:
Greš
v
cerkev
,
misliš
na
Lenkine
marnje
.
Vstaneš
,
ni
molitev
tvoja
prva
misel
—
pričakuješ
samo
,
da
pride
nekaj
novega
nad
te
—
pričakuješ
ves
dan
.
Trudna
hrepenenja
ležeš
zvečer
,
meniš
,
da
pride
jutri
—
jutri
,
z
mladim
solncem
,
z
novim
dnem
.
Kdo
?
Tisti
edini
,
pravi
...
Velik
je
šop
,
komaj
ga
oklepa
nežna
roka
.
Trudna
od
misli
,
se
spusti
deklica
na
travo
.
Na
vrhu
griča
je
in
krasno
se
vidi
ravno
na
mlin
in
otok
.
Kako
je
mičen
!
Obvit
od
Reke
,
opisan
od
cvetlic
,
opasan
od
starih
javorjev
,
mami
že
dolgo
Mabelle
,
mami
jo
bela
brv
nanj
.
Pa
kdo
ve
,
kaj
bi
rekli
mlinarjevi
,
da
gre
komisarjeva
hči
na
njih
otok
.
Ošabni
so
,
izogibljejo
se
Francozov
—
zasmehujejo
ubogega
Chapotina
.
On
pa
hodi
in
hodi
...
Tako
poln
skrbi
je
zadnji
čas
,
O
ta
Rezika
!
Ali
je
njej
kaj
za
Francoza
?
Morda
ji
je
všeč
,
pa
njen
oče
bi
naredil
bogve
kaj
,
da
bi
hotela
Rezika
Chapotina
.
Ves
drugačen
je
papa
!
„
Sama
si
boš
volila
,
“
ji
je
rekel
enkrat
,
ko
se
je
pritožila
zoper
materine
zakonske
osnove
,
„
revolucija
je
osvobodila
srca
.
“
Sama
si
bo
volila
!
Andriana
?
Dober
je
,
prikupljiv
.
Pa
niso
se
še
„
srečale
oči
“
,
ni
še
imela
občutka
,
da
bi
bil
on
tisto
bitje
,
izvoljeno
od
usode
za
njo
samo
...
Glej
mlinarico
na
pragu
.
Kako
da
je
njen
obraz
tako
veder
?
Berač
,
Rezika
prihajata
za
njo
.
Smeje
se
.
Berač
gloje
kost
,
Rezika
mu
naroča
nekaj
.
Kaj
da
so
tako
dobre
volje
?
In
vendar
gledajo
tako
okrog
kot
bi
skrivali
v
mlinu
kako
kraljičino
.
Kaj
so
pozabili
že
Grgove
smrti
?
Ni
dolgo
,
tega
so
izvabile
mlinaričine
solze
pri
maši
tudi
Mabelli
jok
—
zdaj
se
smeji
bleda
žena
,
ali
smeh
beži
,
nenavajen
gost
,
hitro
iz
njenih
oči
.
Berač
odhaja
,
gospodar
stopi
k
ženi
na
prag
.
Ona
ga
gleda
vdano
,
mu
govori
.
Mož
kima
resno
,
ji
položi
roko
na
ramo
.
Tu
je
zaupanje
,
ljubezen
.
Mabelle
vzdihne
in
bolj
kakor
kdaj
jo
vleče
v
mlin
,
na
otok
.
Rezika
gre
na
vrt
,
nabira
salato
—
kaj
ko
bi
šla
zdaj
,
se
ustavila
.
Mimo
,
mimo
je
šla
že
večkrat
.
Rezika
je
stala
že
večkrat
na
vrtu
,
se
ji
nasmihala
.
Do
pogovora
nista
prišli
.
A
zakaj
je
ne
bi
nagovorila
danes
,
vprašala
o
mrtvem
Grgu
,
jih
tolažila
.
Ta
Grga
je
moral
biti
junak
.
Kako
velik
je
Napoleon
!
Svet
leži
pred
njim
v
prahu
.
In
ta
kmetski
fant
ni
hotel
priznati
Napoleonove
pravice
do
privojevane
Ilirije
.
Rajši
je
storil
smrt
na
Španskem
,
kot
da
bi
počival
doma
.
In
papa
je
rekel
:
Ta
ni
bil
šalobarda
,
ki
obrača
plašč
po
vetru
.
Oj
škoda
junaka
!
Tako
lepo
leži
njegov
dom
v
pomladni
lepoti
.
Beli
so
kostanji
po
brdih
,
visoke
jagnjedi
,
topoli
ob
Reki
.
Valovi
žito
,
obrača
se
mlinsko
kolo
.
A
Grga
leži
zakopan
na
tujem
...
Kaj
je
treba
vojska
,
razprtij
med
narodi
?
Papa
dokazuje
potrebo
cesarjevih
vojsk
,
mama
potrebo
koalicijskih
.
Zrak
v
Parizu
je
bil
poln
rožljanja
orožja
,
bojnih
himen
.
Mabelle
je
bila
vajena
slišati
o
vojski
kot
o
potrebnem
zlu
,
ki
je
večalo
in
bogatilo
Francijo
;
kot
druge
mlade
deklice
so
jo
veselile
vojaške
parade
,
so
jo
vnemale
cesarjeve
zmage
.
Tu
pa
,
v
tihi
dolini
,
čuti
,
da
je
vojska
grozno
zlo
.
Kako
so
jokale
žene
po
Premu
,
ko
so
odhajali
sinovi
.
Kako
pravico
ima
cesar
trgati
materam
srca
iz
prsi
?
Nevede
kdaj
je
prišla
Mabelle
v
takih
mislih
pred
mlin
,
šla
mimo
njega
,
pogledala
na
vrt
.
Rožmarin
je
stal
,
košati
grm
,
sredi
vrta
,
Rezike
ni
bilo
več
.
A
tu
je
pohojena
trava
od
ceste
proti
otoku
...
Skoraj
nehote
se
spusti
deklica
na
mehko
stezico
,
mimo
glasne
živadi
,
na
novo
brv
.
Mlinsko
kolo
klopoče
za
njo
,
kot
bi
jo
svarilo
:
Ne
hodi
!
Od
zatvornice
kliče
,
vpije
mlinarski
hlapec
—
komisarjeva
hči
se
ne
ustavi
.
Priletajo
ptičice
,
se
čudijo
ščebetaje
:
To
ni
prava
,
ni
prava
...
Deklica
se
nasmiha
ptičicam
,
se
raduje
krasnega
razgleda
na
grad
,
visoke
trave
,
ki
ji
sega
skoro
do
pasu
.
Belih
žarkov
,
rumene
glave
,
gledajo
krasne
kresnice
v
njo
.
Kakor
solnce
,
vedo
one
,
vsevideče
,
skrivnosti
prihodnosti
,
jih
odkrivajo
mladim
radovednicam
.
Pekovice
jim
pravijo
nedolžni
otroci
,
jim
pulijo
lističe
,
vprašujejo
,
če
pridejo
v
pekel
,
vice
ali
nebesa
,
odrasla
dekleta
vprašujejo
vnemarne
,
prazne
stvari
—
ki
so
vendar
tako
važne
mladini
.
„
Ni
prav
,
bi
rekla
mama
,
da
se
vdajaš
sanjam
.
“
A
sanje
o
prihodnji
sreči
so
mnogo
slajše
kakor
njeno
uresničenje
...
Mabelle
položi
šmarnice
v
travo
.
„
Pride
—
ne
pride
?
“
vprašuje
lističe
vsevedoče
cvetke
.
„
Pride
!
“
odgovori
zadnji
listič
in
sladko
zažari
nežno
ličece
.
Toda
tehten
je
odgovor
šele
,
če
ga
potrdi
večina
.
„
Pride
—
ne
pride
?
“
vprašuje
drugo
kresnico
.
„
Ne
,
“
ji
odgovori
oskubljena
rumenoglavka
,
kot
bi
se
hotela
maščevati
za
izgubljeno
življenje
.
„
Ne
?
O
ti
nagajivka
!
Kaj
ne
veš
,
da
mora
priti
?
Namenjen
je
.
Čakaj
,
sestrica
tvoja
ni
tako
hudobna
.
“
„
Pride
,
“
odgovori
res
tretja
kresnica
in
Mabelle
pogleda
,
pecelj
v
roki
,
na
nebo
.
O
ti
solnce
,
žareče
,
svetlo
,
pošlji
ga
kmalu
!
Ne
imenitnega
,
ne
visokega
,
samo
pravega
!
Žari
solnce
,
izliva
življenje
na
zemljo
,
spleta
zlat
venec
v
dekličine
lase
.
A
črn
oblak
se
pripodi
na
nebo
.
Kod
je
prišel
tako
naglo
,
kam
gre
?
Zavzeta
mu
sledi
,
jasno
oko
potemni
:
Je
človeška
sreča
trajnejša
od
hipa
?
Prerokujejo
modrijani
tudi
iz
oblakov
in
ta
oblak
—
kaj
se
ni
raztegnil
nadolgo
,
naozko
,
zadobil
podobo
krste
?
Krste
!
Solnce
,
nebo
!
Komu
krsta
?
Umrjem
mlada
,
brez
pričakovane
sreče
?
Uvenem
ob
strani
neljubega
?
Težke
kaplje
padejo
v
odgovor
,
veje
dreves
se
zamajejo
,
veter
potegne
in
vse
gre
mimo
,
nebo
nad
otokom
je
zopet
čisto
.
Mabelle
si
obriše
kapljo
raz
lice
,
se
nasmehne
prisiljeno
:
Z
babjeverstvom
,
pravi
papa
,
si
greni
človek
sam
življenje
.
Človek
se
mora
osvoboditi
neumnosti
,
potem
postane
velik
.
Da
,
papa
.
A
kaj
ko
nas
vse
spominja
bežečih
dni
...
Hite
valčki
reke
,
se
ne
vrnejo
—
in
mi
...
Sklonjene
glave
je
šla
po
stezici
ob
Reki
.
Nakrat
zastane
.
Kri
zapolje
v
srcu
,
udari
v
lica
...
Dve
zvezdi
,
dve
krasni
rjavi
očesci
gledata
v
njo
.
Naslonjen
ob
debelo
deblo
jagnjedi
,
stoji
pred
njo
mladenič
v
kmetski
obleki
,
z
obvezano
glavo
;
izpod
obveze
mu
silijo
kostanjevi
kodri
v
zagorelo
čelo
,
čiste
črte
obraza
nosijo
sled
težke
bolezni
,
goli
mišičasti
vrat
je
shujšan
,
vendar
kaže
vsa
njegova
zunanjost
pogum
,
odvažnost
.
V
kmetski
obleki
ne
stoji
navaden
kmet
pred
njo
,
to
čuti
komisarjeva
hči
,
prime
s
prsti
rob
krila
,
hoče
hiteti
iz
nepričakovane
bližine
,
rešiti
se
iz
zadrege
.
Šal
ji
zdrkne
pri
nagli
kretnji
,
šmarnice
se
ji
raztresejo
po
travi
.
„
Ne
bežite
,
gospica
,
prosim
Vas
,
“
izpregovori
mladenič
z
jasnim
glasom
,
„
škoda
lepih
cvetk
.
“
Pobral
je
cvetke
,
ji
položil
šal
na
rame
,
se
poklonil
:
„
Vi
ste
komisarjeva
hči
?
“
„
In
Vi
?
“
,
Jaz
nimam
imena
—
sem
mrtev
.
“
Temno
je
izpregovoril
in
izpreletelo
je
Mabello
kot
blisk
spoznanje
:
Smejala
sta
se
mlinarica
in
Rezika
,
nekaj
tajnega
je
velo
okrog
mlina
.
Mladenič
brez
imena
je
oni
,
o
čigar
smrti
vse
govori
.
„
Vi
ste
Mihcev
Grga
,
“
je
rekla
in
mu
podala
nežno
roko
.
Pravljica
pomladi
!
Kaj
si
se
utelesila
za
mlinskim
kolesom
?
Bela
,
nežna
,
se
spušča
raz
holm
,
stopi
v
hišo
,
hiti
na
otok
.
Sede
v
hiši
za
kolovrat
,
prime
za
pinjo
,
pomeša
v
kuhinji
po
kotlu
.
Povsod
so
zlati
kodri
,
ljubki
usmev
.
Pravljica
je
oživela
pod
slamnato
streho
,
se
izprehaja
med
žitnim
klasjem
.
Daleč
v
Rusiji
se
oznanja
bojni
grom
,
pod
jagnjedi
očetovega
otoka
je
oglušil
bojevnik
svobode
zanj
.
Stari
ata
se
praska
za
ušesom
,
mladi
zakolne
,
zijajo
mlaji
,
hlapci
si
mežikajo
,
dekleta
se
gledajo
,
mlinarica
si
briše
rosne
oči
,
pravi
Jožinu
:
„
Bog
se
usmili
,
kaj
bo
iz
tega
!
Komisarjeva
hči
!
“
Jožina
jo
tolaži
:
hotela
je
tudi
njega
generalova
hči
.
Kar
umirala
je
zanj
.
Pa
general
jih
je
naštel
Jožinu
dvesto
na
podplate
in
omožil
hčer
z
drugim
...
O
ti
pravljica
pomladi
!
Beseda
ni
izdala
čuvstva
,
govorilo
je
samo
oko
.
„
Črez
brivne
britve
bi
šel
zate
,
“
pravi
Lenkin
fant
,
in
Mabelle
bi
šla
bosonoga
preko
trnja
in
kamenja
za
pogledom
krasnega
rjavega
očesa
.
Mehki
glasovi
plavajo
skoz
Armandino
odprto
okno
,
priplavajo
v
pusto
pisarno
,
se
dobrikajo
naježenemu
Martinu
,
ki
koraka
po
zatohlem
prostoru
,
kliče
po
vrsti
na
hodniku
čakajoče
kmete
,
jih
zaslišuje
,
kara
,
jim
odmerja
kazen
ter
narekuje
tajniku
poročila
do
guvernerja
.
Kot
da
siplje
bisere
,
se
preliva
prelesten
glas
okrog
Martina
;
pevka
poje
,
svira
,
kot
da
hoče
potolažiti
pljuskajoče
valove
lastnega
nemira
,
kot
da
hoče
ublažiti
moževo
nevoljo
,
razpršiti
njegov
sum
.
Toda
Martin
stisne
samo
prežimo
ustni
:
Naj
le
hite
tenki
prsti
po
tipkah
,
naj
se
le
širi
Armandina
zenica
,
vprta
v
Marijin
kip
,
ko
poje
tako
iz
duše
,
ko
prosi
Morsko
zvezdo
,
da
varuje
njen
čoln
,
njene
poti
—
zaman
je
trud
—
:
Martin
ve
,
da
je
hinavščina
vsa
njena
navidezna
čednost
,
in
Martin
rohni
nad
kmete
,
ko
bi
udaril
rad
v
ženin
beli
obraz
.
A
Chapotin
se
moti
,
črta
,
ponavlja
,
pogleduje
komisarja
,
Barkine
.
—
„
Vodi
,
svetla
Morska
zvezda
,
moj
čoln
,
“
poje
lepa
markiza
;
o
,
pač
je
treba
zdaj
žarkov
iz
neba
,
da
se
pojasni
vsa
ta
zmeda
...
Po
shujšanem
licu
se
potegne
Chapotin
,
pa
ne
prežene
sence
skrbi
z
njega
:
Uboga
gospa
,
uboga
Mabelle
in
ubogi
Marko
Chapotin
!
Sladka
je
tajnost
ljubezni
,
pa
grenak
bo
njen
sad
...
V
negotovost
,
v
propast
jadra
ladja
Mabelline
sreče
,
in
Chapotinova
se
ubije
ob
čereh
Mihčeve
trme
.
In
ladja
francoska
—
kam
plove
?
Neprijazne
novice
prihajajo
iz
nemške
države
,
tu
se
slišijo
po
brdih
bojne
pesmi
,
Mihcev
Grga
navdušuje
fante
in
može
.
Kmet
ni
več
v
takem
strahu
pred
francoskim
oblastnikom
.
Še
se
praska
za
ušesom
,
mečka
klobuk
v
roki
,
a
ne
molči
.
več
,
ugovarja
,
se
posmehuje
,
dokazuje
.
Tako
drug
za
drugim
.
Ni
čuda
,
da
se
jezi
komisar
.
Njegova
osorna
beseda
zapove
kmetom
molk
:
Kar
je
rekel
komisar
,
je
rekel
—
kmet
ne
bo
učil
gosposke
.
Kar
je
bilo
,
ni
več
.
Staro
pravo
,
stare
navade
so
se
nehale
s
staro
vlado
.
Zdaj
odločuje
Code
Napoleon
,
zdaj
se
mora
ravnati
vse
po
odlokih
zdravstvenega
sveta
:
Vsaka
hiša
mora
biti
razkužena
v
nevarnosti
kužne
bolezni
,
bolniki
osamljeni
,
gnojnice
pokrite
.
Bulletin
sur
la
vaccin
ukazuje
županom
,
župnikom
,
škofu
,
sploh
vsem
uradnim
osebam
,
da
razlagajo
narodu
korist
cepljenja
koz
.
Vsak
oče
,
ki
išče
službe
,
mora
priložiti
svoji
prošnji
izkaz
,
da
so
koze
stavljene
njegovim
otrokom
,
vsakdo
,
ki
prosi
penzije
,
mora
priložiti
tak
izkaz
.
Za
preprečenje
epidemij
deli
intendanca
razkužila
,
pohodi
iz
zdrave
v
okuženo
vas
so
prepovedani
.
Prepovedano
je
mrmranje
.
Dokler
je
Francoz
gospodar
Ilirije
,
ne
bo
trpel
Martin
de
Moussage
ugovorov
;
dokler
je
on
tu
,
bo
uvajal
naprave
civilizacije
med
zarobljenim
svetom
,
ki
išče
v
bolezni
pomoči
pri
kamnitih
in
lesenih
kipih
,
namesto
da
bi
se
zatekal
k
zdravnikom
intendance
,
namesto
da
bi
se
posluževal
razkužil
.
Seveda
,
ni
čudno
,
da
se
jezi
komisar
:
Dvojna
žetev
je
v
reški
dolini
;
pod
srpom
žanjic
pada
klasje
,
pod
smrtno
koso
ljudje
.
Od
Reke
sem
so
se
pritihotapile
črne
koze
.
Barkini
mro
za
njimi
.
Kaj
čuda
.
Sveta
in
leka
si
iščejo
pri
konjederkah
.
Tako
se
vrača
zaradi
nemarnosti
neukega
naroda
bolezen
leto
za
letom
in
znamuje
in
pobira
svoje
žrtve
.
Komisar
jase
z
zdravnikom
po
vaseh
,
deli
razkužila
,
poučuje
,
ukazuje
—
vse
zaman
.
Nespametni
ljudje
ga
poslušajo
,
a
se
nasmehnijo
porogljivo
:
Bog
je
dal
bolezen
in
vsi
komisarjevi
smradovi
je
ne
odpode
.
Zakaj
ne
bi
smeli
hoditi
k
bolniku
?
kdo
bo
pomagal
,
če
ne
sosed
sosedu
?
Drug
drugemu
,
Bog
vsem
—
stara
je
ta
,
starejša
od
francoske
modrosti
.
Kaj
misli
komisar
,
da
bo
koga
rešila
steklenica
razkužila
?
Če
je
njemu
smrad
povšeči
,
naj
ga
le
duha
!
In
gnojnica
—
ta
mora
biti
pri
kmetu
,
on
pač
ne
živi
od
snage
,
ne
more
biti
tako
natančen
kot
gospoda
.
Grad
nam
dajte
,
pa
bomo
tudi
mi
na
širokem
...
In
kjer
je
bolnik
,
so
okna
zaprta
,
okrog
njega
je
polno
boter
in
sosed
,
ki
si
ponujajo
tobačnico
,
prinašajo
zdravila
,
dajejo
najmodrejše
svete
in
se
stiskajo
po
ves
dan
v
neprenosnem
smradu
in
soparu
,
ki
duši
zdravnika
in
komisarja
.
Vse
zaman
!
Če
je
človeku
namenjeno
,
umrje
—
če
ozdravi
kozav
človek
,
je
zdrav
vse
svoje
življenje
.
In
dasiravno
se
je
trudila
že
avstrijska
vlada
,
da
prepriča
Kranjce
o
potrebi
cepljenja
,
dasiravno
pritiskajo
Francozi
z
nagradami
,
z
ukazi
—
cepljenje
zastruplja
kri
—
pravijo
ljudje
—
pa
Bog
!
A
ni
samo
to
,
kar
jezi
in
skrbi
komisarja
.
Ali
puntajo
avstrijski
emisarji
tajno
Barkine
ali
kaj
—
kar
je
šel
cesar
na
Rusko
,
so
postali
zopet
bolj
smeli
,
prihajajo
bolj
svobodnega
koraka
v
grad
,
govoričijo
po
maši
kar
glasno
pod
lipo
,
da
to
ne
pojde
:
vojska
tu
,
vojska
tam
...
Ustijo
se
o
Marmontovi
nesreči
pri
Salamanki
,
ustijo
se
o
nevarnostih
,
ki
čaka
vojakov
na
Ruskem
,
posmehujejo
se
poročilom
o
francoskih
zmagah
.
Odkod
vedo
kmetje
o
ruski
moči
,
o
pritajeni
nemški
zlovolji
?
Kdo
jim
pripoveduje
take
stvari
?
Treba
je
paziti
,
poloviti
od
Avstrije
najete
hujskače
,
spraviti
jih
pod
vojaško
kapo
.
Naj
umira
za
Napoleona
,
kdor
noče
živeti
zanj
!
Nekaj
časa
je
menil
komisar
,
da
podpihujejo
kmete
pri
Mihčevih
.
Saj
se
zbirajo
tam
ob
nedeljah
popoldne
pod
lipo
.
Mlinar
dobiva
uradni
list
in
pač
tudi
novice
iz
Avstrije
po
sinu
v
Gradcu
—
mlinar
razlaga
možem
,
kaj
se
godi
po
svetu
,
in
jezikavi
berač
se
vtika
v
rusko
vojno
.
„
Gleda
naj
mlinar
,
da
ne
izgubi
še
drugega
sina
;
Napoleonova
roka
sega
tudi
v
Gradec
!
“
Tako
se
je
bil
zagrozil
Martin
napram
Chapotinu
in
Andrianu
.
Pa
naglo
je
zagovarjal
Chapotin
Mihčeve
,
češ
da
je
odnekdaj
navada
mož
z
brd
,
da
hodijo
k
staremu
atu
po
svet
,
kdaj
naj
sadijo
,
žanjejo
in
kosijo
.
In
zelo
da
so
potrti
Mihčevi
,
kar
so
čuli
,
da
je
Grga
ubit
.
Kar
se
je
seznanila
komisarjeva
hči
z
Reziko
v
mlinu
in
občuje
tako
ljubeznivo
ž
njo
,
se
ne
ogibljejo
več
Francozov
;
tajnik
je
zdaj
v
mlinu
ljub
gost
.
—
Tako
se
je
potegnil
Chapotin
za
Mihčeve
in
hitro
se
mu
je
pridružil
Andrian
.
Njemu
je
ljubo
,
da
se
spušča
draga
mu
deklica
med
kmete
,
ker
ga
prepričuje
to
,
da
ne
sanja
visokih
sanj
svoje
matere
.
In
Martin
ne
brani
hčeri
,
da
hodi
vedno
bolj
pogostoma
v
mlin
.
Uvažuje
,
da
se
je
popravila
in
razvila
nežna
deklica
,
ker
se
izprehaja
po
solnčnem
otoku
,
solnce
ji
je
pozlatilo
prozorno
polt
,
oči
imajo
nov
lesk
,
v
njeni
hoji
in
kretnji
,
v
njenem
usmevu
je
nekaj
neizmerno
srečnega
.
Iz
srca
je
bil
vesel
Martin
,
kmetski
sin
,
da
je
ugajalo
markizini
hčeri
med
kmeti
,
in
ko
je
našel
nekoč
Mabello
v
solzah
pri
vezenju
oltarnega
prta
,
se
je
razburil
ob
pritožbi
Mabellini
,
da
je
ne
pusti
mama
v
mlin
.
„
To
ni
za
njo
,
navadi
se
pohajkovanja
,
“
se
je
oglasila
Armande
in
gledala
pozorno
hčerko
.
„
Kaj
ni
za
njo
?
“
je
vzrojil
on
.
„
Grajski
zid
je
mrzel
,
sedenje
in
vezenje
ji
je
nezdravo
—
in
boljša
je
zanjo
družba
poštene
kmetske
deklice
,
kot
hinavsko
pobožnjaštvo
aristokratke
,
ki
je
nezvesta
v
mislih
,
ker
ne
more
še
biti
v
dejanju
.
“
Ponosno
ga
je
premerila
takrat
Armande
in
zapustila
sobo
.
Mabelle
pa
ni
čula
v
svojem
veselju
,
kako
je
žalil
oče
mater
;
objela
ga
je
,
odhitela
,
in
on
se
je
radoval
,
da
je
zadal
nov
udarec
Armandi
,
ji
vrnil
nekoliko
za
bolečine
,
katere
trpi
on
.
Kako
se
je
veselil
obljubljenega
povišanja
!
Zdaj
se
ga
boji
.
Kot
intendant
Kranjske
bo
moral
v
Ljubljano
.
Tu
,
v
tihem
gradu
,
ni
prilike
,
da
bi
se
bližal
Armandi
kak
plesniv
aristokrat
,
ki
bi
delal
poklone
materi
in
škilil
za
hčerjo
.
Saj
sta
lepi
obe
...
Kot
bi
bili
sestri
,
kot
dva
lista
rože
.
Pomladila
se
je
Armande
s
pomladjo
,
okrepilo
se
ji
je
zdravje
,
povrnila
se
ji
lepota
.
In
z
mladostjo
se
je
vrnila
želja
po
uživanju
.
Bliža
se
ji
,
tako
meni
ona
,
uresničenje
njenih
nad
,
zato
žari
,
trepeta
,
se
lepotici
—
čaka
težko
...
Ženska
najpobožnejša
,
ostane
vedno
ženska
,
vso
krepost
ji
izbijaš
z
zofizmi
,
kadar
govori
narava
v
nji
.
Armande
,
svetohlinka
!
Za
vso
tvojo
pobožnost
ima
Martin
le
pomilovalen
smeh
.
Kako
ostudno
je
vse
to
!
Ženska
,
ki
hoče
prelomiti
sveto
vez
,
poteptati
,
kar
je
spletalo
gloriolo
svetnice
okrog
njene
glave
.
In
če
že
hoče
,
misli
—
ne
bo
izbirala
,
v
živem
vrvenju
ilirske
prestolnice
najde
madame
de
Moussage
čestilcev
,
in
skoraj
je
Martinu
žal
,
da
se
je
potrudil
do
guvernerja
—
;
ostal
bi
tu
...
Varen
,
visok
je
grajski
zid
,
in
če
ne
ljubi
Armande
njega
,
ne
more
vsaj
ljubiti
drugega
—
se
ne
more
razporočiti
.
Roalistični
gad
!
Njej
je
pisal
—
njega
je
piknil
.
Vedel
,
slutil
je
,
da
pride
enkrat
do
tega
—
vendar
ni
verjel
,
vedno
je
nosil
pritajen
up
v
sebi
...
Kako
da
niso
zasegli
na
pariškem
poštnem
uradu
tega
pisma
?
Saj
vendar
strogo
nadzoruje
policijski
minister
Fouché
korespondenco
Parižanov
in
sluti
povsod
zarote
.
Seveda
,
pisma
madame
de
Moussage
niso
sumljiva
,
Martin
je
znan
kot
revolucionar
,
znan
kot
Napoleonov
oboževatelj
.
—
Pozabili
so
pač
,
da
je
Armande
žena
in
hči
na
giljotini
padlih
aristokratov
,
oropana
dedinja
velikih
posestev
.
Neprečitano
je
prišlo
zlovešče
pismo
do
komisarjeve
žene
in
zdaj
peče
,
skli
komisarja
njegova
vsebina
.
Moral
bi
bil
naznaniti
,
da
je
zvedel
iz
pisma
to
in
to
,
te
in
te
osebe
,
da
se
plete
v
Parizu
v
cesarjevi
odsotnosti
nekaj
zoper
njega
.
A
da
je
naznanil
,
ne
bi
prišel
v
preiskavo
samo
grof
Luzignan
in
njegovi
drugi
,
marveč
tudi
Armande
,
in
tega
noče
,
ne
more
Martin
.
On
ljubi
cesarja
,
svobodo
,
velikost
Francije
,
pa
preden
je
poznal
vse
to
,
je
ljubil
Armando
in
dni
sreče
v
njeni
družbi
,
otroška
leta
,
so
mu
kot
svetla
,
daljna
zvezda
.
In
Mabelle
,
nežna
njegova
ljubljenka
!
Umrla
bi
,
da
odtrga
mater
od
nje
.
—
Ne
!
Preden
izroči
Armando
sumu
,
naj
pogine
rajši
vse
!
In
saj
ni
vredno
vznemirjati
se
radi
navadnih
roalističnih
fraz
.
Izborno
policijo
ima
Fouché
,
Parižani
so
vdani
cesarju
,
obožujejo
ga
,
malika
naroda
,
zvesti
senat
čuva
red
in
mir
.
Ni
treba
,
da
se
vznemirjaš
,
Martin
.
Vendar
ti
kliče
vest
,
ti
kliče
užaljeno
srce
vedno
in
vedno
one
bliskoma
prečitane
vrste
v
spomin
.
Goreče
stoje
ponoči
pred
dušo
,
plešejo
divje
okoli
cesarjevega
kipa
,
se
vsesavajo
Martinu
v
razbeljene
možgane
,
in
nestrpneje
kot
onih
z
ruskega
bojnega
pozorišča
čaka
novic
iz
Pariza
.
Vsakih
osem
dni
dobiva
guverner
poročila
,
pošilja
važnejša
intendancam
.
V
prestolnici
slavijo
cesarjeve
zmage
,
se
posmehujejo
Rusom
,
ki
so
zapustili
Vilno
brez
boja
.
Cesar
organizira
Litvanijo
,
ustvarja
poljsko
gardo
,
polke
pešcev
in
jezdecev
,
jim
določa
orožje
,
našive
;
imenuje
guvernerje
.
Poljaki
vriskajo
vzbuditelju
Poljske
,
ki
pokliče
raztrgane
kose
nesrečne
dežele
v
novo
slavno
celoto
,
kakor
je
poklical
v
življenje
nekdanjo
Ilirijo
.
V
Parizu
so
polni
sanj
o
novih
zmagah
,
v
Ljubljani
kaže
guverner
mogočnost
svojega
cesarja
,
poudarja
njegovo
skrb
za
Ilirce
,
jih
vedri
z
veselicami
.
Proslava
pomladi
z
vožnjo
v
okrašenih
ladjah
,
ples
in
razsvetljava
,
guvernerjeva
ljubeznivost
,
vse
to
podžiga
mlačneže
,
tolaži
nezadovoljneže
.
Vse
je
v
redu
:
zakaj
te
motijo
,
Martin
,
grožnje
v
onem
pismu
?
Te
boli
ženina
hinavščina
ali
nehvaležnost
nadutih
roalistov
napram
možu
,
ki
je
dvignil
Francijo
iz
tmin
nereda
in
jo
osvetil
pred
svetom
?
V
potoku
je
našel
francosko
krono
in
si
jo
del
na
glavo
—
zdaj
sika
proti
njemu
zavist
slabičev
,
ki
niso
znali
braniti
te
krone
.
„
Šel
je
Korzikanec
,
“
je
govorilo
tisto
pismo
,
„
upajmo
,
da
se
ne
vrne
več
.
A
da
se
vrne
,
ga
posadi
narod
na
zatožno
klop
,
kajti
slabo
upravlja
od
naroda
mu
izročeno
oblast
.
Lahkomiselno
stavi
pridobitve
na
kocko
,
uklepa
‚
svobodno
‘
ljudstvo
v
težke
verige
.
Napoleon
ni
več
mož
Francije
.
Roalisti
in
republikanci
so
zložni
v
tem
,
da
je
odigral
uzurpator
svojo
vlogo
.
On
pojde
dalje
in
dalje
v
srce
Rusije
,
mi
porabimo
njegovo
odsotnost
.
Oblast
je
od
Boga
,
dinastije
se
ne
pokličejo
iz
tal
,
kakor
meni
Napoleon
,
narod
,
željan
miru
,
bo
vriskaje
sprejel
Ljudevita
.
O
markiza
,
naš
dan
se
bliža
,
moj
up
se
oživlja
.
Živeli
ste
,
prelepa
,
krepostna
Armande
,
že
kot
ljubka
deklica
v
mojem
srcu
.
Moja
prva
in
zadnja
ljubezen
.
Nič
ni
zame
tako
sladkega
kot
Vaš
spomin
,
nič
tako
bolestnega
.
Drugega
so
Vam
odbrali
Vaši
roditelji
.
Bil
je
bolj
obdarjen
od
boginje
sreče
kot
mlajši
grof
Luzignan
.
Sin
svoje
dobe
,
se
je
bližal
mladenič
ženi
drugega
.
Omrežil
je
že
toliko
žena
...
Markiza
me
je
odbila
s
prezirom
.
Zato
pa
je
živela
,
živi
njena
čista
slika
v
meni
,
ko
sem
pozabil
metuljev
,
katerih
lesk
je
umazal
moje
prste
.
Prišel
je
čas
groze
.
Zvesto
srce
je
hotelo
k
Vam
,
da
Vas
varuje
.
Vrgli
so
me
v
ječo
.
Videl
sem
grozo
septembrskih
dni
in
mojo
bolest
je
večala
skrb
za
Vas
.
Slišal
sem
,
naj
povem
odkrito
,
z
radostjo
,
da
je
umrl
Vaš
soprog
,
a
da
ste
se
rešili
Vi
,
da
Vas
je
rešil
Vaš
tlačan
.
Iskal
sem
Vas
—
našel
.
Zaklinjal
sem
Vas
,
da
bežite
z
menoj
.
Kam
?
—
ste
rekli
in
objemali
dete
.
—
Tu
je
varen
otrok
,
pri
Jakobincu
.
—
Prosil
sem
Vas
.
Odbijala
so
usta
,
kar
so
obetale
oči
.
Saj
ste
trpeli
ob
tlačanu
...
Rekli
ste
mi
:
Prisegla
sem
!
—
in
jaz
,
uničen
,
nisem
silil
do
Vas
.
A
danes
,
po
tolikih
letih
,
ki
so
izpremenila
vse
,
samo
moje
ljubezni
ne
,
naj
se
obrnem
še
enkrat
do
Vas
.
Luzignan
podeduje
premoženje
svojega
brata
,
svojega
strica
.
Zdaj
je
vse
to
v
rokah
drugih
,
pa
ko
se
vrne
naš
kralj
,
se
vrne
tudi
naša
last
.
In
dotedaj
,
draga
markiza
,
uvažujte
,
da
nima
prisiljena
prisega
nobene
vrednosti
,
da
je
sploh
zakon
med
markizo
in
tlačanom
monstruoznost
,
ki
se
razdere
samaobsebi
.
Tudi
Josipina
Beauharnais
je
prisegla
Bonapartu
—
a
prisega
,
veljavna
generalu
,
ni
bila
veljavna
cesarju
.
Armande
,
pozabite
v
moji
ljubezni
leta
sramote
...
“
Prokleti
gad
!
Že
mesec
dni
peče
Martina
strup
,
ki
je
bil
zavit
v
dehteče
pismo
.
Zasledoval
je
tedaj
ta
plemiški
petelin
Armando
,
in
nikdar
ni
vedel
on
o
tem
.
Ostala
je
pri
njem
radi
otroka
,
izgovarjala
se
je
s
prisego
.
A
zdaj
...
Zdaj
priča
pobožna
pesem
,
da
bi
krenila
rada
s
poti
čednosti
.
Sladki
Armandin
glas
umolkne
in
pusteje
kot
kdaj
postane
v
pisarni
.
Z
jezno
besedo
zapodi
komisar
zadnjega
kmeta
in
stopi
k
oknu
.
Sklonjene
glave
gre
Armande
na
vrt
,
za
njo
valovi
modra
obleka
,
biseri
se
svetijo
v
plavih
laseh
.
Na
vrt
gre
,
med
lilije
,
katere
je
vsadila
sebi
v
uteho
,
njemu
v
zasmeh
.
Zdaj
so
vzrastle
,
se
razcvetele
.
Grajska
gospa
,
ki
pričakuje
trubadurja
,
se
izprehaja
rada
med
njimi
.
Potrgam
in
pomandram
lilije
,
Armande
,
in
tebe
udarim
v
hinavsko
rožno
lice
...
Chapotin
vidi
Martinovo
stisnjeno
pest
,
se
pregane
nervozno
.
Hude
jeze
je
komisar
.
Nad
kmeti
rohni
,
ko
se
jezi
na
ženo
,
kako
razbesni
nad
Chapotinom
,
da
izve
,
da
se
je
vrnil
skrivaj
Mihcev
Grga
,
da
se
je
seznanila
komisarjeva
hčerka
z
uhajačem
,
da
hodi
radi
Grga
v
mlin
.
Sveti
Denis
!
Kaj
nastane
iz
te
zmešnjave
?
Zakaj
ne
gre
Grga
,
kot
je
obetal
,
da
pojde
,
da
se
bo
bojeval
,
kjerkoli
vstane
kdo
zoper
zatiralca
evropske
svobode
?
Ha
!
Ženska
ustavlja
junaka
!
In
taki
smo
vsi
.
Da
bi
nesla
nesreča
neumnega
fanta
preko
meje
—
naj
se
bije
,
kjer
se
hoče
.
Nevarno
za
Mihčeve
,
Mabello
in
tajnika
je
njegovo
odlašanje
.
Chapotin
se
strese
.
Nerodna
noga
je
butnila
v
vrata
,
odprla
so
se
,
zaloputnila
.
Sveti
Ljudevit
!
Pred
komisarja
se
ziblje
razmršen
,
podplutih
oči
,
Šimen
,
Mihcev
hlapec
.
Kaj
pomeni
to
?
Pa
se
nista
sprla
z
Grgom
,
z
Reziko
!
Francoza
gleda
predrzni
vsiljivi
hlapčina
zmeraj
izpod
čela
:
Zdaj
je
pijan
,
vtika
roke
za
naramnice
,
lovi
sapo
,
se
prestopa
,
a
ne
spravi
besede
iz
spačenih
ust
,
ne
sname
klobuka
.
„
Gotovo
ovadba
,
“
reče
Martin
prezirno
,
ko
je
premeril
fanta
,
„
navlekel
se
ga
je
na
korajžo
in
na
račun
nagrade
.
Znan
obraz
,
veste
,
kdo
je
?
“
Tajnik
ne
odgovori
,
zastalo
mu
je
srce
.
Da
,
gotovo
ovadba
.
Kaj
naj
stori
?
Ali
naj
posluša
,
ali
beži
,
da
posvari
uhajača
?
Pobil
bi
na
tla
hlapca
...
Miga
mu
,
obljubuje
z
gesto
večjo
nagrado
,
a
potuhnjeno
škili
Šimen
samo
v
komisarja
in
mrzle
kaplje
oblivajo
Chapotinu
polt
.
„
Klobuk
dol
!
“
vzroji
Martin
.
„
Taki
boste
hodili
pred
gosposko
?
Vas
že
odvadim
.
Kaj
hočeš
,
mrcina
pijana
!
“
Strah
strezni
Šimna
.
Vzravna
se
,
jeclja
ves
bled
:
„
Gospod
komisar
—
jaz
sem
iz
poštene
hiše
,
moja
mati
...
“
„
Kaj
to
meni
mar
?
“
se
zadere
komisar
in
opomni
tajniku
,
ne
da
bi
bil
zapazil
njegovo
zadrego
:
„
Smešna
navada
teh
ljudi
.
Naštejejo
vam
vse
svoje
prednike
,
tete
in
botre
do
četrtega
kolena
,
cenijo
svoje
rodoslovje
kot
kak
star
plemič
.
Hitro
!
Je
skrit
smodnik
,
denar
,
ali
vojaški
begunec
?
“
„
Iz
poštene
hiše
sem
,
“
ponavlja
Šimen
,
„
zakaj
bi
me
zaničevala
Rezika
—
za
druge
še
ne
ve
,
kakih
ljudi
da
so
.
Nabili
me
bodo
fantje
,
nobeno
dekle
me
ne
bo
več
maralo
...
Pa
smrkavec
me
ne
bo
podil
od
hiše
in
škrici
ne
bodo
oblizovali
naših
deklet
.
“
„
Zapodite
ga
pijanca
!
“
se
zadere
Chapotin
.
„
Kaj
pijanec
!
“
pogleda
Šimen
hudobno
nanj
in
zvije
klobuk
v
klopko
.
„
Bog
me
kaznuj
,
če
sem
pijan
.
Še
prosili
me
boste
,
sem
rekel
—
če
sme
Francoz
objemati
Reziko
,
zakaj
bi
je
ne
smel
jaz
?
Pa
me
je
udaril
Grga
—
čakaj
sem
rekel
,
že
nocoj
bom
videl
tvojo
kri
!
“
„
Kaj
so
meni
mar
vaši
pretepi
za
dekleta
,
“
zarohni
komisar
in
pogleda
očitaje
Chapotina
.
Kaj
mu
ni
rekel
,
da
naj
pusti
Reziko
pri
miru
?
„
Izgubi
se
!
“
veli
hlapcu
.
Že
se
oddiha
Chapotin
:
Martin
ne
sluti
nič
hudega
,
odpravi
hlapca
,
Grga
odide
,
in
vse
bo
v
redu
.
Toda
Šimen
pozeleni
od
jeze
,
se
ne
gane
.
Danes
jih
mora
izplačati
,
vse
,
vse
:
Reziko
,
Grga
,
pisarja
in
komisarja
.
Zlobno
poškili
na
Chapotina
:
„
Golobje
gnezdo
je
pri
nas
...
To
golči
in
gruli
—
Mihčev
Grga
je
res
zal
fant
...
“
„
Mihčev
Grga
—
gotovo
kak
hlapec
?
“
„
Mihčev
Grga
,
“
zatrjuje
Šimen
,
„
Mihčev
sin
,
španski
vojak
.
“
„
Chapotin
?
“
pogleda
Martin
prodirno
tajnika
,
„
kaj
niste
rekli
,
da
je
bil
ubit
Mihčev
Grga
,
da
žalujejo
vsi
po
njem
,
in
...
“
Komisar
zastane
—
porodila
se
je
bliskoma
čudna
misel
,
sum
...
Chapotin
rdi
,
se
sklone
nad
mizo
,
zmagovito
posname
Šimen
:
„
Dejali
so
,
da
je
mrtev
,
pa
je
prišel
z
luknjo
v
glavi
s
Španskega
—
zdaj
hoče
na
Rusko
.
“
„
Nevarno
ranjen
,
in
iz
boja
v
boj
...
Junak
je
.
Ti
pa
si
zaslužil
palico
.
“
„
Palico
!
hoho
!
Vam
je
žal
za
zeta
?
“
„
Kaj
?
“
Probledi
in
vzraste
Martin
,
lasje
se
mu
naježe
,
oči
stopajo
iz
votlin
,
tako
strašen
stoji
pred
Šimnom
,
da
mu
je
skoraj
žal
,
da
trepeče
sam
zase
.
„
Molči
,
čuvaj
se
nesrečnež
,
“
brani
Chapotin
Šimnu
in
hipoma
se
zabliska
fantu
v
glavi
;
kaj
ne
dela
samo
sebi
škodo
,
ko
ovaja
iz
ljubosumnosti
in
maščevanja
gospodarjevega
sina
?
Kaj
ne
preprosi
grajska
očeta
komisarja
,
da
pusti
bežati
Grga
,
ali
pa
ga
premami
,
da
prestopi
v
francosko
vojsko
?
Šimna
pa
zapro
,
nabijejo
...
Pa
če
tudi
!
Mora
,
mora
jih
izplačati
:
Grga
,
Reziko
,
vsiljivega
pisarja
in
ošabnega
komisarja
.
V
zopern
smeh
se
sili
Šimen
in
poudarja
:
„
Kaj
ne
veste
?
Tista
Vaša
punca
,
ki
hodeva
v
mlin
,
se
zastopi
z
Mihčevim
uhajačem
.
“
Komaj
je
izgovoril
,
že
zleti
tintnik
v
njegovo
glavo
,
močna
roka
ga
prime
za
naramnice
in
stresa
,
Martinov
debeli
glas
hropi
:
„
Kaj
si
rekel
?
Povej
,
ponovi
še
enkrat
!
“
„
Križani
Jezus
!
“
stoka
Šimen
,
„
pomagajte
,
nič
nisem
rekel
ničesar
!
“
„
Ah
!
nič
nisi
rekel
,
hlapčina
?
Čakaj
,
naučim
te
govoriti
o
komisarjevi
hčeri
.
Jaka
!
Jan
!
“
Martinov
glas
grmi
preko
dvorišča
.
Birič
Jaka
,
konjar
Jan
,
ki
je
spremil
komisarjeve
iz
Francoske
na
Kranjsko
,
oba
močna
debelih
pesti
,
prihitita
.
Na
kuhinjskem
oknu
se
pokaže
starikav
obraz
,
Manon
mrmra
:
—
Kaj
tuli
Samson
?
Gospa
na
vrtu
pogleda
prestrašena
v
okna
.
„
Na
klop
!
“
zapove
Martin
.
„
Naštejta
mu
jih
petindvajset
za
nagrado
—
potem
v
stolp
!
Modro
je
to
avstrijsko
zdravilo
za
jezične
ljudi
.
“
Z
veseljem
pograbita
biriča
Šimna
,
in
če
se
tudi
brani
in
razbija
,
ga
premagata
in
odneseta
.
Dostikrat
ju
je
dražil
s
svojim
zveranjem
okrog
deklet
,
zdaj
si
ohladita
srce
nad
njim
.
Obupno
se
vije
Šimen
v
njunih
rokah
.
Sluti
svojo
usodo
.
Sladko
se
mu
je
zdelo
maščevanje
,
pa
mu
zagreni
vse
življenje
.
Koliko
njih
so
spravili
Francozi
za
malo
pregreho
iz
domačega
kraja
,
jih
vtaknili
v
vojaško
suknjo
...
Vznemirjen
je
sledil
Chapotin
mučnemu
prizoru
,
ki
mu
je
dajal
vendar
up
,
da
ne
bo
lovil
komisar
uhajača
.
K
zdaj
pride
on
na
odgovor
,
francoski
uradnik
,
ki
pospešuje
beg
uhajača
...
Rdeč
,
naježen
prekriža
Martin
roki
in
izpregovori
srdito
:
„
Kakšen
cesarjev
uradnik
pa
ste
Vi
?
Preti
kazen
,
da
boste
odpuščeni
.
Povejte
:
koliko
resnice
je
v
zlobnem
blebetanju
tega
fantalina
?
“
Prišla
je
huda
ura
...
Grmelo
je
nad
Šimnom
,
zdaj
trešči
v
Chapotina
in
se
vlije
ploha
na
Mabello
.
Pomirjen
od
take
misli
,
pripoveduje
Chapotin
,
kako
ga
je
neslo
majnikovo
noč
pred
mlin
in
kako
je
bil
nehote
priča
Grgove
vrnitve
.
Prosila
ga
je
Rezika
,
da
naj
molči
—
kako
bi
mogel
ovaditi
brata
ljubljene
deklice
?
Kaj
pa
bi
imela
Francija
od
tega
?
In
Barkini
bi
se
razburili
.
„
Zdaj
pa
niso
razburjeni
?
Dejal
sem
Vam
,
da
se
širi
uporni
duh
od
Mihčevih
—
sokrivi
ste
.
In
ne
samo
to
,
krivi
ste
,
da
se
je
upal
umazan
hlapec
sramotiti
poštenje
moje
hčere
.
“
„
Prišlo
je
brez
moje
krivde
,
“
ugovarja
Chapotin
,
pove
,
kako
je
naletela
deklica
na
Grga
.
Mlinarjevi
so
se
bili
močno
prestrašili
,
ko
je
bila
prišla
komisarjeva
hči
na
otok
in
našla
Grga
.
Blaga
deklica
je
zatrdila
materi
,
da
ne
izda
junaka
,
ki
se
bojuje
za
svoje
prepričanje
.
Mlinarjevi
niso
vedeli
kaj
od
hvaležnosti
in
ker
ljubi
Mabelle
povesti
o
slavnih
činih
,
ji
je
pravil
Grga
o
bojih
Tirolcev
,
Kranjcev
,
o
pogumnih
španskih
guerillah
.
„
Zato
tedaj
—
opazil
sem
,
da
se
ne
razvnema
dekle
več
tako
za
Napoleona
.
Vsaka
stvar
ima
dve
strani
,
in
Grga
je
pokazal
boljšo
stran
Avstrijcev
.
Toda
sicer
?
“
Ostro
gleda
Martin
Chapotina
.
„
Sicer
je
Grga
izobražen
,
dostojen
fant
,
ki
ni
še
nikdar
prestopil
meje
dostojnosti
napram
komisarjevi
hčeri
.
“
„
Dobro
,
“
se
oddahne
Martin
.
„
Toda
tako
znanje
je
vendar
nevarno
za
romantično
nrav
moje
hčer
—
kaj
menite
?
“
„
To
je
delikatna
stvar
,
“
se
ogiblje
Chapotin
,
„
kdo
bi
smel
pogledati
v
svetišče
deviškega
srca
?
A
da
je
tako
—
kot
ni
treba
,
da
bi
bilo
—
ona
umrje
,
če
uvedete
strogost
postave
napram
uhajaču
.
“
„
Ona
umrje
,
prenežna
je
.
A
jaz
sem
komisar
—
in
vprašam
Vas
,
gospod
:
Ste
li
mislili
kaj
na
svojo
prisego
,
ko
niste
znali
premagati
teh
slučajev
?
Grom
in
strela
!
Poznate
postavo
?
“
„
To
ni
bil
slučaj
,
“
de
pobito
nesrečno
zaljubljeni
Chapotin
,
„
bila
je
moč
,
ki
nas
najde
povsod
,
bila
je
usoda
.
“
„
Zakaj
ne
rečete
božja
volja
?
Vidim
,
da
ste
postali
pobožni
in
tako
Vam
bo
lahko
izpričati
vsak
prestopek
napram
preganjalcu
Cerkve
—
;
navzeli
ste
se
pač
duha
,
ki
veje
v
naši
bližini
.
Ste
nemara
rojalist
?
“
„
Toliko
kot
Vi
,
gospod
komisar
,
“
pogleda
pomenljivo
Chapotin
,
„
nam
vsem
se
zgodi
lahko
,
da
pridemo
v
konflikt
med
dolžnostjo
in
svojim
srcem
.
“
„
Ah
,
“
udari
Martin
po
mizi
,
„
Vi
me
zbadate
?
Pa
to
je
druga
stvar
,
ki
ne
opere
Vaše
krivde
.
Kaj
naj
Vam
rečem
?
Grom
in
strela
!
Komisarjeva
hči
skriva
uhajača
!
Da
se
izve
to
,
pride
na
mesto
povišanja
kazen
—
in
kaj
reče
gospa
markiza
?
Uradnik
,
ki
pospešuje
beg
uhajača
,
izgubi
službo
;
ste
li
mislili
,
zaljubljenec
,
na
to
?
“
Chapotin
zmaje
z
ramo
.
„
Kdor
je
čist
,
naj
vrže
prvi
kamen
...
In
kako
naj
se
izve
?
Samo
ljubosumnost
je
izdala
Grga
,
bi
izdala
Vas
.
Hlapca
pošljite
k
vojakom
,
de
Varburg
ne
sluti
ničesar
,
in
Grga
odide
tako
...
“
Glej
gada
,
kako
pika
!
„
Kdor
je
čist
,
“
in
„
Andrian
ne
ve
ničesar
!
“
Kaj
je
z
Mabello
?
Sramota
in
kazen
,
ženin
prezir
,
vse
bi
prenesel
Martin
,
le
tega
ne
,
da
trpi
Mabelle
.
Da
ga
mora
pikati
radi
Armande
,
tako
pikati
ta
navidez
topoglavi
Chapotin
!
Ničesar
mu
ne
more
,
ker
ve
o
Armandinih
proticesarskih
težnjah
.
Gadi
,
samo
gadi
so
okrog
njega
.
Vsakemu
se
zgodi
kaj
...
Toda
tu
—
ne
more
,
ne
sme
,
on
je
komisar
!
Chapotinova
dolžnost
je
bila
naznaniti
Grga
,
tako
ne
bi
bilo
prišlo
do
znanja
z
Mabello
.
„
Brez
vesti
ste
,
“
očita
temno
tajniku
,
„
prisegli
ste
—
ste
pozabili
prisege
?
“
„
Prisegel
sem
?
komu
,
gospod
?
Državi
,
tvorbi
naših
rok
,
cesarju
po
ljudski
volji
.
Osvobodimo
se
vendar
tega
predsodka
,
svobodomiselni
gospod
komisar
.
Cesar
in
večina
njegovih
uradnikov
ne
veruje
v
Boga
.
Kako
naj
jih
veže
prisega
pri
bitju
,
v
katero
ne
verujejo
?
“
Začuden
motri
Martin
drznega
govornika
:
„
To
je
