medljudmi
,
zavedajočimi
se
.
da
so
stavili
svoje
glave
družno
in
složno
na
eno
karto
.
Stari
komite
,
ki
so
jim
bila
čuvstva
nesrečnih
zaljubljencev
osebno
gotova
tuja
,
so
trpeli
vendar
le
z
našo
simpatično
trojico
,
misleči
,
kako
težko
prenaša
te
negotove
dni
.
Da
ni
bilo
vedno
veselega
Estournella
,
ki
je
privabil
s
svojo
neumorno
francosko
živahnostjo
in
dovtipnostjo
smehljaj
tudi
na
najžalostnejši
obraz
—
kdo
ve
,
kako
bi
bili
dočakali
že
tega
konca
.
In
vendar
je
bilo
njihovo
življenje
tudi
zdaj
vse
prej
nego
enolično
!
Risto
,
ki
mu
je
bila
poverjena
naloga
,
organizirati
po
vseh
krajih
,
koder
sta
se
utegnila
pojaviti
Arnavta
s
svojo
razbojniško
tolpo
na
begu
v
domovino
,
čim
najgostejšo
nadzorstveno
mrežo
,
je
bil
rešil
svojo
nalogo
preizborno
.
Sad
njegovega
dela
,
ki
ga
je
opravil
v
razmeroma
presenetljivo
kratkem
času
s
čudovito
vnemo
in
požrtvovalnostjo
,
ne
plašeč
se
naporov
,
nevarnosti
in
noči
brez
spanja
,
je
bil
malo
da
ne
preobilen
:
vsak
dan
so
dohajala
pisma
,
vsak
dan
so
se
oglašali
ljudje
iz
bližnjih
in
daljnjih
krajev
,
in
vsako
pismo
,
vsak
človek
je
prinašal
vesti
,
prave
in
neprave
.
Saj
vemo
,
kako
lahko
se
zmoti
človeška
postrežljivost
,
kadar
se
začne
zanimati
nekaj
sto
ljudi
za
odkritje
zagonetnega
zlodejstva
;
sto
in
sto
prstov
se
dviga
in
kaže
—
ta
v
pravo
,
oni
v
nepravo
smer
,
in
sleherni
meni
,
da
je
našel
sled
resničnega
krivca
.
Stvar
zasledujoče
pravičnosti
je
potem
,
izbirati
izmed
teh
neštetih
podatkov
one
,
ki
se
ujemajo
med
seboj
in
tvore
tako
podlago
za
logično
nit
,
ki
se
zadrgne
na
svojem
koncu
v
strašni
vozel
zadoščenja
in
kazni
za
zlodejstvo
.
Tako
so
primerjali
tudi
naši
prijatelji
vse
dohajajoče
podatke
in
napovedbe
;
in
kakor
živo
sliko
na
platnu
kinematografa
so
gledali
pri
tem
delu
s
svojimi
duševnimi
očmi
pot
Alija
in
Ise
Kemala
ter
njunih
jetnic
po
hribih
in
dolinah
Makedonije
,
videli
jih
,
ko
so
zavili
v
Staro
Srbijo
,
in
trepetali
v
vedno
burnejši
vročici
bližnje
odločitve
,
ko
so
to
naposled
zaključili
:
„
Vsaka
ura
nam
utegne
prinesti
klic
:
na
pot
!
Kdo
ve
,
ali
je
med
tem
trenotkom
in
med
našim
bojem
za
svobodo
Jerice
in
lady
Helene
tudi
le
še
zarja
enega
samega
dne
?
...
“
Tisti
večer
—
bilo
je
ravno
dan
pred
dogodki
,
ki
smo
jih
gledali
v
prejšnjem
poglavju
okrog
krčme
Uroša
Velimirovića
—
je
prinesel
Ivanu
in
Dušanu
jasnost
o
zagonetki
,
o
kateri
sta
ugibala
mnogo
v
teh
dneh
—
kadar
se
je
njiju
duh
toliko
utrudil
v
skrbi
za
sestro
in
miljenko
,
da
sta
mogla
misliti
na
druge
reči
...
Slišala
sta
zgodbo
,
ki
mora
zanimati
tudi
naše
čitatelje
;
saj
je
zgodba
osebe
,
ki
si
je
pridobila
veliko
važnost
v
razpletu
naše
povesti
.
Prijazna
bralka
in
naklonjeni
bralec
naj
nas
torej
spremita
v
skrivališče
naših
junakov
.
Bilo
je
skrivališče
v
pravem
pomenu
te
besede
!
Ej
,
bogme
,
rajši
bi
bili
čakali
rešitve
na
solncu
in
zraku
,
kakor
je
mrzel
in
hladan
v
tem
predzimskem
času
;
toda
bajta
kmeta
Koste
Petroviča
je
bila
premajhna
,
nudila
je
prostora
komaj
zanj
in
za
njegovo
številno
družino
,
ne
pa
za
toliko
ljudi
.
Toda
Kosta
je
imel
pod
svojo
bajto
skrito
klet
,
izdolbeno
v
skalna
tla
,
v
kateri
je
skrival
redno
srbske
četnike
;
za
tisto
kletjo
je
bil
drug
prostor
in
v
njem
na
kupe
orožja
,
pripravljenega
za
dni
,
ko
se
dvigne
tlačeni
narod
v
boj
za
svobodo
in
za
kosovsko
maščevanje
.
V
kleti
pred
tem
prostorom
so
bili
nastanili
našo
četo
;
stene
in
tla
je
obložil
Kosta
z
debelimi
snopi
slame
,
da
je
bilo
laglje
prenašati
občutni
mraz
;
to
pa
je
delalo
klet
še
manjšo
,
in
zrak
v
tem
prostoru
je
bil
takšen
,
kakršen
je
moral
biti
,
ako
pomislimo
,
da
je
zdelo
v
njem
skoraj
noč
in
dan
osem
ljudi
:
Ivan
,
Dušan
,
Wheeler
,
Brown
,
Miloš
,
Janković
,
Estournelle
in
Kazakov
.
Za
ostale
je
bilo
premalo
prostora
;
nočevali
so
po
sosedščini
,
kjer
je
kdo
mogel
,
in
prihajali
v
podzemeljsko
skrivališče
le
po
potrebi
,
kadar
je
dovoljevala
opreznost
.
Ko
je
prašal
Ivan
nekoč
,
zakaj
morajo
prebivati
bas
oni
tako
„
udobno
“
.
sta
mu
odvogorila
divji
Marko
in
Proka
povsem
resnobno
:
„
Prav
zaradi
tistega
,
zaradi
česar
iščemo
vajini
gospodični
.
Malo
za
to
,
če
pobijejo
nas
ostale
;
ako
pa
zadene
vas
kaj
neprijetnega
,
bo
svoboda
tudi
njima
dvema
v
premajhno
tolažbo
.
Da
ni
tebe
,
Dušana
in
Angleža
,
in
da
naše
podjetje
ni
to
,
kar
je
,
ne
bi
spal
nihče
v
tej
votlini
.
Le
poglej
Miloša
in
ostale
,
kako
so
bledi
od
slabega
zraka
,
ki
ga
imate
tu
spodaj
!
“
Upravičenosti
teh
naravnih
razlogov
ni
bilo
mogoče
utajiti
,
in
zato
so
ostali
naši
fantje
v
svojem
zavetju
,
ter
čakali
ure
,
ki
jih
pokliče
na
beli
dan
,
pod
rezki
veter
borbe
in
zmage
.
Kadar
pa
se
je
storila
noč
,
so
zapuščali
tudi
oni
svojo
ječo
.
Vsak
večer
sta
smela
dva
na
zrak
—
do
polnoči
—
in
dva
druga
do
jutra
.
Marko
,
ki
se
je
bil
napravil
brez
dogovorov
za
nekakšnega
trdnjavskega
poveljnika
,
pa
je
priporočal
tovarišem
tudi
na
teh
izprehodih
največjo
previdnost
.
„
Premislite
,
“
je
povdarjal
v
enomer
,
„
kako
je
škoda
lepih
pušk
,
ako
iztaknejo
naš
brlog
!
“
Ivan
,
Dušan
in
Mr.
Brown
,
ki
je
kazal
čim
dalje
več
prijateljstva
in
zanimanja
za
naša
pobratima
,
so
torej
počakali
gostega
mraka
,
preden
so
se
splazili
drug
za
drugim
na
piosto
,
preoblečeni
v
kmetsko
obleko
.
Zavili
so
med
kočami
na
polje
,
od
ondot
pa
v
redek
gozd
,
ki
je
iztezal
svoje
gole
veje
ob
cesti
proti
Skoplju
.
Večer
je
bil
lep
kljub
neprijazni
letni
dobi
,
poln
tiste
mehkobe
,
ki
ovlada
včasi
človeško
srce
sredi
tihega
,
vdanega
zamiranja
narave
in
odpre
mahoma
zatvornico
njegovih
skrivnosti
.
Molčali
so
izprva
;
nato
je
dejal
Dušan
nehote
,
sledeč
svojim
mislim
:
„
Jutri
ob
tej
uri
bo
nemara
že
vse
dobljeno
—
ali
pa
vse
izgubljeno
...
“
„
Naj
le
bo
!
“
je
zamrmral
Brown
s
čudnim
glasom
.
„
Meni
je
prav
...
“
„
Kako
menite
?
“
je
povzel
Ivan
.
ki
so
ga
presenetile
te
besede
.
„
No
,
da
—
kaj
bi
vam
ne
bilo
prav
!
Aventura
je
zanimiva
ne
glede
na
svoj
izid
—
to
moram
priznati
...
“
„
Tega
nikakor
nisem
hotel
reči
,
“
je
zanikal
Amerikanec
skoraj
užaljen
.
„
Vi
veste
,
da
sem
vse
prej
nego
brezbrižen
do
usode
in
uspeha
našega
skupnega
podjetja
.
Oprostite
;
premagale
so
me
misli
...
menil
sem
le
samega
sebe
...
“
V
prijateljih
se
je
vzbudila
mrkla
slutnja
.
„
Govorite
,
Mr.
Brown
!
“
je
vzkliknil
Dušan
.
„
Kaj
ste
mislili
o
sebi
?
...
“
„
Goddam
,
kaj
bi
mislil
!
To
,
kar
misli
človek
,
ki
se
mu
vidi
neprestano
,
da
blodi
po
svetu
le
za
to
,
ker
išče
vraga
,
ki
ga
pobere
.
“
„
Ah
,
zdaj
vas
razumem
!
“
je
dejal
zamolklo
mladi
Srb
,
spomnivši
se
čudaštva
in
zagonetne
otožnosti
Amerikančeve
,
ki
si
je
nihče
ni
vedel
razložiti
.
„
Vi
bi
bili
menda
zadovoljni
,
ako
vas
jutri
ali
pojutrišnjim
pogodi
krogla
izarnavtskepuške
?
“
Brown
ni
odgovoril
;
a
prijateljema
,
ki
sta
ga
motrila
skozi
mrak
,
se
je
zdelo
,
da
je
pokimal
.
„
Mr.
Brown
!
“
je
vzkliknil
Ivan
,
ki
se
ni
mogel
več
premagati
.
„
Odkod
ta
vaša
mržnja
do
življenja
?
Odkod
ta
želja
po
smrti
?
Ako
se
vam
zdi
,
da
ste
navžiti
vsega
,
kar
vam
more
nuditi
ta
svet
—
ali
nimate
dovolj
sredstev
in
prilike
,
da
najdete
nadomestilo
za
vse
izgubljeno
v
delu
za
napredek
in
odrešenje
človeštva
,
v
podpiranju
iščočih
,
v
reševanju
trpečih
,
v
lajšanju
bolečin
?
Zdi
se
,
to
polje
je
tako
neizmerno
in
mnogolično
,
da
se
ga
človek
ne
more
naveličali
,
niti
ne
more
izčrpati
radosti
,
ki
mu
jo
ponuja
...
“
„
Poslušajte
,
“
je
odgovoril
Amerikanec
,
kakor
da
se
je
odločil
mahoma
.
..
Poskrbljeno
je
,
da
bo
služilo
moje
premoženje
po
smrti
svojega
dosedanjega
lastnika
namenom
,
ki
sie
jih
omenili
.
Sam
pa
,
dokler
sem
živ
,
se
ne
morem
posvetiti
temu
delu
.
To
delo
je
sveto
delo
,
in
človek
,
ki
si
ga
naloži
,
mora
biti
čist
do
dna
svoje
duše
.
In
jaz
nisem
čist
!
Gospoda
—
prijatelja
,
zaupati
vama
hočem
svojo
skrivnost
,
in
naj
bo
pokopana
med
nami
:
ob
uri
,
ki
nas
postavi
tem
arnavtskim
lupežein
nasproti
,
ne
bom
vedel
,
ali
je
vaš
Ali
Kemal
večji
grešnik
...
večji
zločinec
od
mene
!
“
Trepet
je
prešinil
prijatelja
,
ko
sta
slišala
te
turobne
besede
.
Mr.
Brown
pa
je
nadaljeval
:
„
Sedimo
...
Evo
,
semkaj
;
za
tem
debelim
deblom
smo
popolnoma
v
temi
.
Nihče
nas
ne
more
zapaziti
,
mi
pa
vidimo
vsakogar
,
kdor
se
približa
po
cesti
...
Potipajta
—
tu
je
skala
...
prostora
je
za
nas
vse
tri
.
Poslušajta
torej
zgodbo
mojega
greha
...
“
Premolknil
je
in
se
ni
oglasil
par
minut
,
kakor
da
zbira
spomine
in
besede
.
Vse
na
okrog
je
plavala
tišina
;
le
tu
in
tam
je
zajecalo
drevje
v
ostrem
dihu
vetra
.
Iz
dalje
...
daljne
dalje
...
je
prihajal
sunkoma
šum
;
bili
so
poslednji
odmevi
podnevnega
hrupa
v
Skoplju
,
ki
se
je
izročalo
nočnemu
pokoju
.
Zdajci
pa
je
izpregovoril
Amerikanec
z
zamolkl
m
glasom
:
„
Prijatelja
!
Zločin
,
ki
mi
ga
očita
vest
,
ni
navadno
zlodejstvo
,
ni
premišljena
hudobija
;
greh
je
,
kakor
ga
napravi
človek
v
nerazsodni
minuti
,
ko
umolkneta
pamet
in
zavest
dolžnosti
—
zato
pa
je
tem
hujši
in
neodpustnejši
,
tem
nizkotnejši
in
grji
.
Če
pomislim
,
da
je
na
moji
duši
zapisana
krivda
nad
smrtjo
mladega
,
krasnega
in
cvetočega
življenja
—
življenja
,
ki
bi
bilo
lahko
sijalo
srečo
in
solnce
v
srca
tolikih
ljudi
—
potem
,
gospoda
,
se
čudim
samemu
sebi
in
se
vprašujem
,
ali
je
strahopetnost
ali
drzen
pogum
,
da
še
nisem
zagrabil
za
samokres
in
izbrisal
iz
svojih
možganov
te
ostudne
zavesti
.
Bilo
je
pred
nekaj
leti
;
ali
sta
slišala
zgodbo
parnika
„
Pensylvania
“
?
Jaz
—
takrat
še
srečen
,
s
seboj
in
svetom
zadovoljen
mlad
človek
—
sem
bil
pasažir
te
ladije
na
njeni
katastrofalni
vožnji
.
Z
mano
vred
je
bilo
na
poti
iz
Havra
v
New
York
mnogo
odličnega
sveta
,
med
drugim
stara
dama
z
Angleškega
v
spremstvu
prelestne
,
največ
osemnajstletne
zlatolase
deklice
.
Bili
sta
iz
najvišje
aristokracije
;
toliko
žlahtnosti
in
ponosa
,
toliko
ljubkosti
in
lepote
kakor
v
mladi
grofici
Elizabeti
še
nisem
videl
združene
v
nobenem
ženskem
bitju
.
Nepremagljiva
sila
me
je
vlekla
k
njej
že
od
prvega
trenotka
;
približal
sem
se
damama
z
vso
spoštljivostjo
,
in
zdi
se
,
da
ne
zaman
,
kajti
znamenja
—
par
besed
,
par
pogledov
,
pritisk
roke
—
so
mi
razodela
nekega
večera
,
ki
bi
bil
moral
biti
predzadnji
naše
vožnje
,
da
navdajajo
tudi
njo
napram
meni
nežnejša
čustva
,
nego
so
navadna
med
tujimi
srci
.
Tisto
noč
pa
—
legel
sem
bil
pravkar
k
počitku
v
svoji
kabini
,
vso
dušo
polno
sladkih
sanj
o
njenem
ljubljenem
obličju
—
se
je
pripetila
strašna
katastrofa
.
„
Pensylvania
“
je
zadela
ob
ledeno
goro
;
ladija
,
na
kateri
je
vladalo
uro
prej
še
zgolj
veselje
in
brezskrbnost
,
je
bila
v
trenotku
razklana
skoraj
na
dvoje
,
podobna
ogromni
krsti
,
ki
je
vlekla
na
stotine
življenj
s
seboj
v
svoj
neizmerno
globoki
grob
.
Moja
prva
misel
je
bila
v
tem
trenotju
groze
in
zmede
:
Kje
je
ona
?
Hotel
sem
jo
rešiti
ali
poginiti
z
njo
,
objeti
jo
vsaj
na
svojo
smrtno
uro
...
Zaman
!
Grofice
Elizabete
in
njene
spremljevalke
ni
bilo
nikjer
,
ne
v
njiju
kabini
,
ne
na
krovu
;
sam
Bog
ve
to
,
kako
smo
se
izgrešili
v
tisti
zmešnjavi
in
obupni
borbi
za
rešilne
čolne
,
hi
že
je
drlo
valovje
preko
krova
;
ni
mi
preostajalo
drugega
,
planil
sem
v
vodo
...
Potegnilo
me
je
Bog
ve
kako
globoko
,
ali
čudež
je
hotel
,
da
sem
prišel
zopet
na
vrh
.
Rešilni
čolni
so
bili
že
daleč
odondot
;
par
splavov
,
ki
so
jih
bili
napravili
mornarji
v
naglici
,
se
je
borilo
z
valovi
.
In
po
vodi
—
strašen
pogled
!
Na
stotine
ljudi
je
kričalo
,
tulilo
in
prosilo
v
tisti
mesečni
oceanski
noči
,
iztezalo
roke
,
oprijemalo
se
drug
drugega
in
se
borilo
s
srditim
obupom
za
rešilne
pasove
.
In
morje
je
bilo
nemirno
;
nemogoče
je
bilo
,
rešiti
le
desetino
ponesrečencev
...
Jaz
sam
sem
se
čutil
že
onemoglega
;
obup
nad
gotovo
smrtjo
moje
oboževanke
mi
je
bil
zatemnil
um
.
Toda
živalska
strast
do
življenja
ne
pojenja
v
takih
trenotkih
;
ona
raste
in
nadvlada
vsa
druga
čuvstva
...
Par
hipov
,
preden
bi
se
bil
potopil
,
sem
ujel
desko
,
jedva
dovolj
močno
,
da
je
nosila
mene
:
bil
sem
otet
—
vsaj
začasno
!
Otet
!
to
je
bila
edina
moja
misel
;
blaznel
sem
od
te
nizke
,
brezumne
radosti
.
Zdajci
pa
se
pojavi
pred
mano
smrtnobled
obrazek
...
bila
je
grofica
Elizabeta
...
Iztegnila
je
roko
,
da
bi
se
prijela
za
mojo
desko
—
in
jaz
podlež
v
svoji
blaznosti
sem
se
pognal
v
stran
,
sunil
sem
z
nogami
na
vso
moč
...
in
Elizabeta
je
utonila
,
izginila
je
v
globino
pred
mojimi
očmi
.
Sam
ne
vem
,
kako
se
je
zgodilo
,
da
so
me
oteli
in
privlekli
na
splav
;
po
petdnevnem
gladovanju
sredi
morja
nas
je
rešil
ribiški
parnik
izmučene
in
napol
nore
od
prestanih
muk
.
Jaz
sem
ležal
tačas
že
v
vročici
;
imeli
so
me
privezanega
,
da
nisem
skočil
v
morje
.
Dva
meseca
sem
se
boril
s
smrtjo
;
in
ko
me
je
izpustila
iz
svojih
krempljev
,
je
bilo
uničeno
tudi
moje
življenje
—
bil
sem
to
,
kar
sem
!
...
“
Umolknil
je
in
si
zakril
obraz
z
rokami
.
Prijatelja
sta
poslušala
to
povest
z
globoko
presunjenostjo
;
koje
bila
končana
,
je
prašal
Ivan
,
kakor
da
hoče
najti
Brownu
vsaj
iskrico
tolažbe
:
„
Ali
pa
veste
z
gotovostjo
,
da
je
mlada
dama
res
utonila
?
Kakšne
dokaze
imate
o
tem
?
...
“
Žarek
mesečine
je
posijal
ta
hip
na
Amerikančevo
obličje
,
ki
se
je
skremžilo
in
spačilo
v
čudnem
,
pošastnem
rezanju
.
Mr.
Brown
se
je
sklonil
tesno
k
Ivanu
in
dejal
šepetaje
:
„
To
je
ravno
,
da
nimam
dokazov
!
...
Prav
nobenih
dokazov
nimam
o
tem
;
kdo
ve
,
ali
se
je
sploh
zgodilo
?
Človek
božji
,
ladije
z
imenom
„
Pensylvania
“
morda
niti
ni
...
in
še
manj
se
je
potopila
...
Veste
,
prijatelj
,
stvar
je
kratko
ta
,
da
sem
zakrivil
povsem
drugačen
zločin
,
še
mnogo
strašnejši
od
onega
,
ki
sem
vam
ga
povedal
...
A
tistega
ne
izdam
nikoli
!
All
right
—
lahko
noč
,
prijatelja
!
...
“
Nekaj
mrzlega
je
streslo
Ivana
in
Dušana
ob
teh
besedah
;
naš
rojak
je
dregnil
pobratima
s
komolcem
,
dočim
je
Amerikanec
vstal
in
se
napotil
s
čudnimi
,
trudnimi
koraki
proti
selu
.
„
Blazen
je
!
...
“
je
šepnil
Dušan
.
„
In
mi
nismo
opazili
tega
...
Kdo
si
je
mislil
!
...
“
Ta
trenotek
pa
se
je
začul
na
cesti
peket
konjskih
kopit
;
prijatelja
sta
prisluhnila
.
Bila
je
družba
jezdecev
;
trije
so
jahali
spredaj
,
ostali
v
spoštljivi
razdalji
.
Kolikor
se
je
dalo
spoznati
,
so
vsi
nosili
uniformo
turške
armade
.
Jedva
deset
korakov
od
Ivanovega
in
Dušanovega
skrivališča
pa
se
je
ta
trojica
ustavila
;
tudi
spremljevalci
so
obstali
.
Prijatelja
,
ki
nista
mogla
več
neopaženo
zapustiti
svojega
zavetja
,
sta
se
potuhnila
v
temi
in
pritegnila
sapo
.
Neznani
jezdeci
so
obudili
mahoma
njiju
zanimanje
in
napeto
sta
prisluhnila
,
ko
se
je
začel
med
prvimi
tremi
razgovor
.
„
Dalje
nocoj
ne
jašemo
več
,
“
je
dejal
srednji
izmed
trojice
svojima
spremljevalcema
.
„
Opasno
je
tod
;
po
zanesljivih
izvestjih
se
pripravlja
zopet
obširno
gibanje
čet
,
s
katerimi
se
ne
maramo
srečati
.
In
ko
bi
tudi
ne
bilo
te
srbske
kanalje
—
vrag
nas
lahko
zanese
naravnost
v
naročje
Alija
Kemala
ali
pa
njegovih
zasledovalcev
...
sredi
noči
in
še
nepripravljene
po
vrhu
!
...
“
„
Kakor
nas
je
že
parkrat
ukanil
slučaj
,
“
je
nadaljeval
njegov
levi
pribočnik
,
„
res
ni
izključeno
,
da
se
zgodi
kaj
takšnega
.
Strinjam
se
z
mnenjem
ekscelence
:
nočnega
srečanja
s
svojimi
sovražniki
si
ne
želimo
,
verdammt
noch
einmal
!
...
“
Ivana
in
Dušana
je
izpreletelo
bliskovito
čuvstvo
sovraštva
;
ta
odurni
glas
,
ki
je
govoril
polomljeno
francoščino
z
nemškim
povdarkom
,
jima
je
bil
dobro
znan
.
„
Kaj
menite
vi
,
Birbantini
?
“
se
je
obrnil
vodja
k
tretjemu
.
„
Eh
,
mio
Dio
,
“
se
je
odrezal
Italijan
,
ki
je
bil
sicer
velik
strahopetec
pred
Gospodom
,
a
je
obenem
izrabljal
vsako
priliko
,
da
postavi
von
Schrattena
v
slabo
luč
,
„
rekel
bi
,
da
je
bojazen
mojega
tovariša
pretirana
.
Poglejte
selo
,
ki
leži
pred
nami
:
ogledali
bi
si
ga
vsaj
nekoliko
...
Ali
nam
niso
rekli
,
da
se
pojavljajo
tod
okoli
sumljivi
ljudje
?
...
“
„
Hm
!
“
je
velel
vodja
.
„
Ogledali
!
...
Ali
menite
,
da
moremo
tvegati
to
?
...
“
Obrnil
je
konja
;
mesečina
mu
je
obsijala
obraz
,
ki
se
je
skrival
prej
v
svoji
lastni
senci
.
Spremljevalca
sta
storila
takisto
...
Ivan
in
Dušan
sta
spoznala
razorano
,
mrklo
obličje
Halila
beja
v
uniformi
turškega
oficirja
!
...
Ivan
je
dregnil
Dušana
s
komolcem
in
ga
potegnil
za
rokav
:
zdaj
sta
se
mogla
odstraniti
z
največjo
previdnostjo
,
zakaj
pogledi
neprijateljev
so
bili
obrnjeni
v
drugo
stran
.
Storila
sta
to
,
in
dočim
sta
se
plazila
po
ovinku
z
največjo
naglico
proti
skupnemu
skrivališču
,
je
razlagal
naš
rojak
pobratimu
svoj
načrt
...
Pri
Kosti
Petroviču
sta
našla
gosta
.
Bil
je
sivolas
,
sključen
srbski
kmet
zelo
miroljubnega
videza
;
ako
pa
si
ga
pogledal
natančneje
,
si
videl
za
njegovim
pasom
skrit
samokres
in
nož
z
dolgim
,
širokim
rezilom
.
Prinašal
je
vest
,
da
so
videli
Amavte
baš
na
ovinku
,
ki
so
ga
napravili
okrog
Zelenike
—
torej
še
pred
prekoračenjem
rečice
.
„
Za
jutri
torej
,
“
je
velel
Dušan
kratko
,
ko
je
doslišal
poročilo
.
„
Toda
nocoj
ne
smemo
tratiti
časa
:
ponuja
se
nam
izredno
krasna
prilika
.
Ali
veste
,
prijatelji
,
da
stoji
zunaj
pred
selom
Halil
bej
z
jedva
osmimi
do
desetimi
spremljevalci
?
Res
so
vsi
na
konjih
,
toda
vidi
se
mi
,
da
nam
vse
eno
ne
uteko
,
ako
se
jih
lotimo
prav
...
“
„
Halil
bej
!
“
Mraz
bi
bil
stresel
vsakogar
izmed
naših
prijateljev
,
ako
bi
bili
slišali
ta
zamolkli
vzdih
,
ki
se
je
iztrgal
staremu
kmetu
:
toliko
bolečine
je
bilo
v
njem
,
toliko
neugašenega
maščevanja
!
Toda
že
je
izpregovoril
Kazakov
:
„
Ali
je
res
potrebno
,
da
se
zadržujemo
s
Halilom
?
Pustimo
v
nemar
svoje
carigrajske
zaobljube
—
te
so
naposled
otroci
prvega
nagiba
.
Jaz
sodim
,
da
nam
je
skrbeti
samo
za
naglo
osvoboditev
naših
dam
iz
rok
Alija
Kemala
in
njegovih
pajdašev
—
vse
drugo
si
lahko
prihranimo
za
pozneje
,
ako
nanese
slučaj
.
“
„
Umno
govoriš
,
brate
,
“
ga
je
prekinil
Dušan
,
„
in
vendar
ti
ne
morem
pritrditi
:
ni
vsak
tako
blag
človek
kakor
ti
in
tudi
ne
tako
brezskrben
.
Obljuba
osvete
je
tudi
obljuba
,
tem
bolj
,
ker
se
nam
nudi
prilika
,
da
si
boljše
ne
moremo
želeti
;
pred
vsem
pa
je
odstranitev
Halila
beja
zahteva
naše
lastne
varnosti
.
Z
Ivanom
sva
namreč
poslušala
bejev
razgovor
s
Švabo
in
Italijanom
,
ki
mu
stojita
ob
strani
tudi
ta
,
in
posnela
,
da
nas
išče
z
namenom
,
iztrgati
nam
lady
Heleno
in
mojo
sestro
,
kakor
hitro
ju
osvobodimo
Vi
arnavtskih
rok
.
To
je
za
nas
tem
nevarnejše
,
ker
so
jim
na
razpolago
redne
turške
vojaške
čete
.
Slšala
sva
poleg
tega
tudi
,
da
že
slutijo
naše
skrivališče
v
tem
selu
;
neizprosna
zahteva
in
naša
dolžnost
ne
le
do
sebe
,
marveč
tudi
do
posvečenih
ciljev
srbskega
osvobojenja
je
,
da
ne
uide
živ
niti
Halil
bej
,
niti
kdorkoli
izmed
njegovih
spremljevalcev
.
“
Nemo
kimanje
z
glavami
je
pritrdilo
Ivanu
,
ki
je
razložil
nato
svoj
načrt
in
zaključil
:
„
A
koga
izberemo
,
da
nas
pojde
izdat
?
„
Gospodine
,
pošlji
mene
!
“
je
zaprosil
stari
kmet
in
skočil
naprej
.
„
Pošlji
mene
,
ako
veruješ
v
Boga
...
ako
spoštuješ
majko
...
ako
imaš
sestro
,
ki
jo
ljubiš
!
Pošlji
mene
,
brate
,
zakaj
velik
račun
imam
s
prokletim
Halilom
bejem
...
razložim
ti
ga
pozneje
!
...
“
Ivan
je
pogledal
starcu
ostro
v
oči
:
zazdelo
se
mu
je
,
da
ni
prevare
v
njih
.
Nato
mu
je
položil
roko
na
ramo
in
dejal
kratko
:
„
Pojdi
,
zaupamo
ti
!
Kaj
imaš
storiti
,
veš
sam
,
saj
sem
razložil
...
“
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Halil
bej
,
ki
je
bil
med
tem
razjahal
,
da
si
ogleda
s
svojimi
spremljevalci
to
sumljivo
okolico
malo
bliže
,
je
imel
nogo
že
zopet
v
stremenu
:
niti
najmanjša
stvar
ni
pričala
,
da
bi
se
potikali
tod
njegovi
sovražniki
ali
kaki
drugi
nevarni
ljudje
.
Stara
kmetica
iz
sela
,
ki
so
jo
bili
ustavili
njegovi
vojaki
in
jo
vprašali
strogo
,
ali
je
videla
takšne
in
takšne
tujce
,
je
zanikala
vprašanje
tako
verodostojno
,
da
so
jo
izpustili
brez
odlašanja
.
Zdajci
pa
je
položil
von
Schratten
svojo
roko
na
Halilovo
ramo
in
pokazal
z
desnico
na
temno
postavo
,
ki
je
tekla
iz
sela
proti
njim
,
rišoč
se
vedno
razločneje
v
bledi
mesečini
.
Bil
je
stari
kmet
,
ki
smo
ga
videli
pravkar
v
razgovoru
z
našimi
prijatelji
.
„
Stoj
,
gjavr
!
“
je
kriknil
nad
njim
vojak
z
zamolklim
glasom
.
„
Kam
dirjaš
?
...
“
Prijel
ga
je
za
ramo
in
ga
potegnil
sirovo
pred
Halila
beja
.
„
Kam
se
klatiš
ponoči
?
“
je
zarenčal
bej
nad
ubogim
,
na
videz
silno
prestrašenim
kmetičem
.
„
Govori
,
gjaur
,
drugače
te
dam
obesiti
na
prvo
drevo
!
“
„
Bog
ti
daj
zdravje
,
velemožni
paša
,
rešitelj
naš
!
“
je
zaječal
odposlanec
naših
prijateljev
.
„
Prišel
si
bas
o
pravem
trenotku
,
nebo
bodi
zahvaljeno
...
Oh
,
gospod
,
ne
mudi
se
,
ukazi
svojim
hrabrim
vojakom
,
da
primejo
razbojnike
,
pred
katerimi
trepeče
vse
naše
selo
!
“
Halilu
so
se
zasvetile
oči
;
njegova
vohuna
sta
sklonila
glavi
daleč
naprej
kakor
dve
roparski
mački
,
vohajoči
za
plenom
.
Razumela
sta
kmeta
le
slabo
,
in
tudi
Halil
bej
je
bil
pozabil
do
malega
vse
srbske
besede
,
kar
se
jih
je
bil
naučil
za
časa
svojega
nekdanjega
službovanja
v
teh
krajih
.
Toda
pristopil
je
vojak
,
ki
je
razumel
jezik
domačinov
dovolj
dobro
in
tolmačil
beju
istorijo
,
ki
jo
je
pripovedoval
jetnik
s
tako
pristno
grozo
,
da
so
mu
vsi
verjeli
.
Ko
je
hotel
Halil
vedeti
,
kdo
in
kakšni
so
razbojniki
,
pred
katerimi
išče
pomoči
,
je
popisal
starec
brez
pridržka
naše
prijatelje
do
pičice
,
kakršni
so
bili
.
Halil
bej
je
komaj
sopel
od
razburjenja
.
In
kako
ga
je
prešinilo
še
le
,
ko
je
kmet
nadaljeval
:
„
Pri
sebi
imajo
dve
jetnici
,
ki
so
ju
menda
ugrabili
tu
nekje
v
bližini
...
Dve
tujki
,
obedve
mladi
in
krasni
kakor
solnce
...
Kaj
namerjajo
z
njima
,
ne
vem
;
toda
bojimo
se
,
da
ju
hočejo
umoriti
...
“
„
Dovolj
!
“
je
vzkliknil
Halil
bej
,
ki
se
ni
mogel
premagovati
dalje
.
„
Še
to
uro
mora
biti
vsa
tolpa
teh
predrznih
komitov
v
naših
rokah
,
in
potem
—
gorje
jim
!
...
“
„
Ekscelenca
,
“
ga
je
prekinil
von
Schratten
,
izražaje
pomislek
svoje
in
Birbantinijeve
strahopetnosti
,
„
kdo
ve
,
ali
jih
zmoremo
?
Za
boj
z
oboroženo
četo
nas
je
gotovo
premalo
.
“
„
Osel
!
“
je
kriknil
bej
zamolklo
.
..
Ali
ne
vidiš
,
da
se
nam
ponuja
morebiti
edina
prilika
,
dobiti
ženski
v
svojo
oblast
?
Če
tudi
poginemo
vsi
—
odlašati
ne
smemo
!
Hej
,
ti
gjaur
,
“
je
prašal
starca
,
„
kje
se
skrivajo
?
Kje
naj
jih
iščemo
?
...
Tak
govori
,
ne
stoj
,
kakor
da
ti
je
zamrznil
jezik
!
Tolmač
je
prevedel
te
besede
najbrže
še
srditeje
,
nego
so
zvenele
,
zakaj
kmet
je
hitel
pojasnjevati
:
„
V
moji
hiši
so
...
izgnali
so
mene
in
moje
otroke
,
da
moramo
zmrzovati
brez
strehe
!
...
Oh
,
samo
varujte
nas
,
junaki
hrabri
—
ako
jih
ne
polovite
vseh
,
bo
strašno
njih
maščevanje
nad
mano
,
aad
mojimi
in
nad
vsem
našim
selom
!
...
“
„
Kaj
delajo
zdaj
?
Ali
čujejo
?
...
“
„
Napili
so
se
rakije
in
polegli
;
mislim
.
da
spe
vsi
,
razen
dveh
,
ki
stojita
na
straži
—
eden
pri
vratih
,
eden
pri
jetnicah
.
“
Kljub
mraku
je
videl
kmet
,
kako
se
je
zasvetilo
sovraštvo
v
pogledih
trojice
:
narobe
pa
ni
opazil
niti
Halil
bej
,
niti
von
Schratten
,
niti
Birbantini
zlovešče
iskre
.
ki
se
je
utrnila
v
starčevem
očesu
,
ko
je
videl
,
da
verujejo
sovražniki
njegovim
besedam
brezpogojno
.
Halil
bej
je
skočil
z
mladeniško
čilostjo
s
konja
.
„
Razjahajte
vsi
!
“
je
ukazal
svojim
vojakom
.
„
Privežite
konje
tu
...
pripravite
puške
—
ali
ste
vsi
gotovi
?
Stopajte
tiho
in
oprezno
,
ravnajte
naglo
in
brez
hrupa
!
Pazite
na
moje
ukaze
...
Ženskama
se
ne
sme
skriviti
niti
las
na
glavi
...
ako
pa
se
brani
kdo
izmed
moških
—
pobijte
ga
brez
usmiljehja
!
“
Obrnil
se
je
h
kmetu
:
„
Vodi
nas
,
starec
;
ne
boj
se
!
...
Toda
gorje
ti
,
ako
nas
misliš
speljati
v
zasedo
!
“
Starec
je
dvignil
roke
,
kakor
da
hoče
ugovarjati
;
a
Halil
bej
ni
čakal
njegovega
zatrdila
.
„
Naprej
!
“
se
je
začulo
v
smrtni
tišini
,
ki
je
zavladala
.
Maščujoča
pravičnost
je
bila
zastavila
roko
,
da
osveti
grehe
Halila
,
Nemca
in
Italijana
z
enim
mahom
.
Brez
glasu
,
kakor
prikazni
,
so
se
plazili
Turki
med
bednimi
kolibami
srbskega
sela
.
Le
tu
in
tam
se
je
začulo
pridušeno
,
razburjeno
sopenje
—
dihanje
zveri
,
ki
se
plazi
v
temi
proti
svojemu
plenu
.
Vojaki
so
pazili
skrbno
,
da
ne
bi
zarožljalo
orožje
,
da
ne
bi
počil
pod
nogami
les
in
jih
izdal
pozornosti
komitaske
straže
,
ki
jo
je
bil
omenil
starec
.
„
Pozor
!
“
je
šepnil
zdajci
vodnik
.
Bili
so
v
skoraj
popolnoma
temni
ulici
med
dvema
polupodrtima
zgradbama
:
izza
sten
se
je
slišalo
puhanje
živine
.
„
Takoj
smo
pri
njih
...
pazite
na
stražo
,
ki
stoji
na
oni
strani
vogala
.
“
„
Dva
naokrog
!
“
je
velel
Halil
bej
.
„
Obidita
hišo
in
planita
na
čuvaja
z
druge
strani
...
“
Beseda
mu
je
zastala
v
grlu
.
Kakor
peklenski
plaz
,
jih
je
zasul
z
desne
in
leve
,
od
spredaj
in
od
zadaj
roj
temnih
postav
.
Kopito
puške
se
je
zavrtilo
nad
glavo
nesrečnega
vodnika
,
ki
se
je
zgrudil
brez
glasu
.
Na
vseh
straneh
se
je
culo
bliskoma
zapovrstjo
hrstanje
glav
pod
strahovitimi
udarci
:
vse
to
se
je
zgodilo
v
trenotku
.
predno
so
se
zavedli
Halil
bej
,
Schratten
in
Birbantini
,
kaj
da
se
godi
—
in
preden
so
se
utegnili
zganiti
ter
misliti
na
beg
ali
na
obrambo
,
so
jih
že
tudi
držale
silne
roke
,
vezale
jim
ude
in
jim
mašile
usta
z
robci
.
„
Ti
trije
so
naši
!
“
je
bil
zaklical
Ivan
in
jih
zaščitil
z
roko
.
„
Nihče
naj
se
jih
ne
dotakne
!
“
„
O
,
verflucht
!
“
je
zaškrtal
von
Schratten
.
„
Der
windische
Hund
!
Slovenski
pes
nas
ima
v
svoji
oblasti
...
“
„
Ščavo
maledetto
!
“
je
jeknil
Birbantini
.
„
Mio
Dio
e
Madonna
santa
!
Usmiljenje
,
signori
!
...
“
Halil
bej
se
je
udal
v
svojo
usodo
z
nemo
resignacijo
mohamedanca
.
„
Kismet
!
“
je
bila
edina
njegova
beseda
,
preden
mu
je
potisnil
poročnik
Wheeler
klopčič
v
usta
.
Mr.
Brown
,
ki
se
je
bil
tudi
udeležil
kratkega
boja
,
je
posvetil
z
električno
svetilko
.
Dušan
,
Ivan
,
Wheeler
,
Estournelle
.
Kazakov
in
on
so
bili
sami
s
svojimi
ujetniki
!
Le
par
krvavih
sledov
po
razteptanem
snegu
je
pričalo
o
borbi
—
trupla
Halilovih
vojakov
so
bila
izginila
.
„
Pokopavajo
jih
!
“
je
velel
Dušan
presenečenemu
Amerikancu
.
„
All
right
!
“
je
dejal
Mr.
Brown
iu
prisluhnil
;
izza
bližnjega
grmovja
se
je
slišal
šum
lopat
.
„
Vaši
fantje
delajo
naglo
kakor
ameriški
inženirji
!
...
“
„
Zdaj
pridejo
na
vrsto
ti
trije
!
“
je
izpregovoril
Ivan
zamolklo
,
pristopivši
k
lopovom
in
tipaje
njih
vezi
.
„
No
,
zvezani
so
trdno
,
lahko
jim
oprostimo
noge
...
Ne
,
počakajte
!
Zavežimo
jim
prej
oči
...
lahko
,
da
!
Stopajte
zdaj
!
...
“
Medla
leščerba
je
razsvetljevala
pretresljivo
sliko
:
V
vrsti
,
drug
poleg
drugega
,
so
sedeli
naši
prijatelji
v
izbi
svojega
gostitelja
,
pred
njimi
pa
so
stali
Halil
bej
,
Schratten
in
Birbantini
,
ki
jih
je
stražil
na
eni
strani
divji
Marko
,
na
drugi
Pero
;
vsak
izmed
njiju
je
držal
v
roki
puško
z
nasajenim
bajonetom
.
„
Razvezi
jim
oči
!
“
je
ukazal
Dušan
Milošu
.
Pogledi
jetnikov
so
izmerili
položaj
v
trenotku
;
groza
in
obup
sta
jim
napolnila
oči
in
poteze
obrazov
.
„
Tudi
usta
jim
lahko
odmašimo
,
“
se
je
oglasil
Marko
.
„
Ako
se
morejo
oprati
svojih
grehov
,
naj
ne
poreko
,
da
se
niso
smeli
zagovarjati
.
“
„
In
noge
!
“
je
velel
Dušan
,
„
da
bodo
mogli
stati
.
“
Četa
je
pritrdila
—
Miloš
je
pristopil
še
enkrat
in
jim
oprostil
usta
in
noge
.
„
Ura
sodbe
je
prišla
!
“
je
nagovoril
Dušan
prepadeno
trojico
.
„
Ker
imamo
premalo
zaupanja
v
sodnike
padisahove
,
vas
hočemo
soditi
sami
po
zakonih
časti
in
pravičnosti
,
kakršna
je
v
navadi
povsod
med
poštenimi
ljudmi
.
Mi
vsi
smo
vaši
sodniki
,
in
soditi
hočemo
brez
prizanašanja
,
kakor
ste
grešili
vi
brez
čuvstva
,
brez
usmiljenja
in
brez
sramu
.
Nihče
naj
se
ne
predrzne
pisniti
,
dokler
ga
ne
pozove
sodišče
;
vsaka
nepozvana
beseda
pomeni
gotovo
smrt
!
“
To
svarilo
je
zabičil
vsakemu
jetniku
posebej
.
Nato
se
je
obrnil
k
svojim
tovarišem
:
„
Kdo
obtožuje
?
...
“
Vstal
je
Ivan
,
stopil
na
sredo
in
položil
roko
na
Nemčevo
ramo
:
„
Obtožujem
tega
človeka
,
ki
si
nadeva
ime
von
Schratten
,
da
se
je
vtihotapil
goljufno
v
hišo
mojega
očeta
ter
se
zaročil
in
poročil
z
mojo
sestro
,
ki
jo
je
odvedel
takoj
po
poroki
v
Carigrad
in
jo
prodal
Halilu
beju
v
svrho
zločinske
zlorabe
.
Obtožujem
Birbantinija
“
—
pokazal
je
na
Italijana
—
„
da
mu
je
pomagal
pri
tem
početju
z
nasveti
,
posredovanjem
in
dejanjem
—
ne
glede
na
to
,
da
sta
on
in
takozvani
von
Schratten
najbrže
umorila
v
Carigradu
žensko
z
imenom
Olimpia
Montebello
.
Obtožujem
končno
Halila
beja
—
pokazal
je
nanj
—
„
da
je
plačal
Sclirattenu
in
Birbantiniju
denar
,
v
to
svrho
,
da
sta
mu
izročila
mojo
sestro
,
ki
jo
je
imel
zaprto
v
svoji
hiši
v
Skutariju
,
hotec
se
je
poslužiti
v
zločinske
namene
.
Vrhu
tega
obtožujem
vse
tri
,
da
so
nas
zasledovali
na
poti
iz
Carigrada
v
Solun
,
in
vzlasti
Halila
beja
,
da
nas
je
spravil
v
jetnistvo
in
smrtno
nevarnost
,
s
tem
,
da
nas
je
lažnivo
označil
solunski
policiji
kot
nevarne
anarhiste
;
obtožujem
njega
,
Schrattena
in
Birbantinija
,
da
so
nas
iskali
po
teh
krajih
z
namenom
,
preprečiti
osvobojenje
moje
sestre
in
lady
Helene
ter
nas
pogubiti
,
bodi
si
sami
,
bodi
si
s
sodelovanjem
turških
oblasti
,
kar
so
priznali
že
s
tem
,
da
so
sledili
pravkar
pozivu
,
napasti
nas
med
počitkom
,
in
da
je
ukazal
Halil
bej
svojim
vojakom
izrecno
,
naj
nas
pobijejo
vse
brez
pardona
.
“
Oddahnil
si
je
globoko
in
se
vrnil
ves
razburjen
na
svoje
mesto
.
Jetniki
so
drgetali
kakor
šibe
na
vodi
;
mrzel
znoj
jim
je
curljal
po
obrazih
,
zamolklo
ječanje
je
prihajalo
iz
ust
Schrattena
in
Birbantinija
.
Samo
ustnice
Halila
beja
so
ostale
stisnjene
v
mrzlem
,
prezirnem
usmevu
.
Za
Ivanom
je
vstal
poročnik
Wheeler
.
„
Potrjujem
vse
,
kar
je
navedel
naš
prijatelj
in
tovariš
,
ter
obtožujem
Halila
beja
še
posebej
,
da
je
pomagal
Arnavtoma
Aliju
in
Isi
Kemalu
skrivati
odpeljano
lady
Heleno
R.
S
to
zločinsko
pomočjo
je
zakrivil
,
da
se
nahaja
lady
Helena
s
sestro
našega
tovariša
vred
še
danes
v
oblasti
omenjenih
dveh
razbojnikov
in
da
v
tem
hipu
še
ni
mogoče
reči
,
ali
ju
bomo
mogli
rešiti
živi
in
zdravi
.
“
S
temi
besedami
je
zakrivil
Wheeler
veliko
neprevidnost
:
dočim
je
rekel
starec
Halilu
beju
,
da
sta
jetnici
že
pri
svojih
prijateljih
,
je
izdal
poročnik
v
svoji
neprevidnosti
resnico
.
Razburjenost
trenotja
je
uklepala
misli
njegovih
tovarišev
tako
,
da
nihče
ni
opazil
te
napake
;
pač
pa
se
je
zasvetil
v
očesu
von
Schrattena
žarek
blaznega
upanja
in
škodoželjne
radosti
.
„
Kako
se
morete
zagovarjati
,
von
Schratten
!
“
se
je
obrnil
Dušan
k
Nemcu
.
„
Kaj
navedete
v
svojo
opravičbo
?
“
Von
Schratten
je
pomolčal
.
Vedel
je
,
da
mu
ne
pomaga
noben
izgovor
in
da
bi
našlo
vsako
zatrdilo
nedolžnosti
gluha
ušesa
.
Ali
je
mogel
biti
sploh
kdo
na
svetu
bolj
kriv
kakor
on
—
ali
je
moglo
biti
pod
solncem
zlodejstvo
,
jasnejše
in
očitnejše
od
njegovega
?
Preostajalo
mu
mu
je
sicer
še
skrajnje
sredstvo
—
manever
,
ki
so
mu
ga
bile
vdahnile
nepremišljene
beseda
poročnika
Wheelerja
.
Toda
zdelo
se
mu
je
še
prezgodaj
za
to
edino
pot
rešitve
;
čim
dalje
je
trajala
ta
situacija
—
tem
bolje
je
bilo
zanj
.
„
Opozarjam
pred
vsem
,
“
je
izpregovoril
torej
bolj
zaradi
lepšega
,
„
da
ne
vidim
sploh
ni
kakega
sodišča
.
Kdo
vas
je
postavil
za
sodnike
?
Kar
hočete
storiti
z
nami
,
je
navaden
umor
.
In
kar
se
tiče
vaših
očitkov
,
moram
izjaviti
,
da
so
vsi
,
od
kraja
do
konca
,
neutemeljeni
—
pomotni
ali
naravnost
izmišljeni
...
Ako
me
mislite
umoriti
zaradi
dejanj
,
ki
mi
jih
očitate
,
je
edino
pametno
,
da
mi
to
vsaj
dokažete
.
“
„
Ta
človek
se
silno
moti
,
“
je
izpregovoril
Ivan
,
obračaje
se
k
svojim
tovarišem
.
„
V
tem
hipu
ne
gre
za
to
,
da
se
dokaže
njegova
krivda
njemu
,
marveč
za
to
,
da
se
dokaže
njegovim
sodnikom
.
In
mi
jo
poznamo
vsi
,
mi
smo
prepričani
o
njej
.
“
„
Pred
nami
je
dokazana
!
“
je
pritrdil
Dušan
in
groza
je
oblila
obtožence
,
ko
je
ponovila
vsa
četa
z
zamolklim
glasom
:
„
Dokazana
je
!
...
“
„
Takozvani
von
Schratten
torej
ne
ve
povedati
edinega
,
kar
bi
mu
moglo
služiti
v
prid
:
jasnega
in
nepobitnega
dokaza
,
da
je
storil
njegova
dejanja
kdo
drugi
!
“
je
povzel
Dušan
.
„
Poslušajmo
njegovega
pajdaša
.
Kaj
navedete
v
svojo
obrambo
,
Birbantini
?
“
Skromna
zaloga
poguma
,
s
katero
je
razpolagal
v
svojem
življenju
,
je
bila
že
zdavnaj
pošla
nesrečnemu
Italijanu
.
Padel
je
na
kolena
in
dvignil
roke
:
„
Ah
,
signori
!
“
je
veknil
s
plakajočim
glasom
,
„
ne
ugonobite
nedolžnega
!
Saj
ste
vendar
pravični
in
velikodušni
ljudje
...
saj
ste
takorekoč
sosedje
naše
lepe
lepe
Italije
na
drugi
strani
jadranskega
morja
!
Da
je
zakrivil
ta
hudobni
tedesco
zločin
,
ki
mu
ga
očitate
,
je
več
kakor
verjetno
;
toda
jaz
—
mio
Dio
!
—
jaz
nisem
vedel
o
tem
ničesar
,
padel
sem
z
njim
vred
v
vaše
roke
kot
nedolžna
žrtev
!
Eccelenza
Halil
bej
naju
je
vzel
na
popotovanje
kot
navadna
spremljevalca
—
jaz
nisem
vedel
,
zakaj
mu
gre
!
Io
sono
innocente
!
Misericordia
!
Usmiljenje
,
signori
!
...
“
Toda
klaverno
tuljenje
,
v
katero
je
prešel
polagoma
njegov
glas
,
ni
moglo
ganiti
sodnikov
.
„
Tudi
ta
ne
more
podati
dokaza
o
svoji
nedolžnosti
,
“
je
izpregovoril
Dušan
,
„
marveč
hoče
rešiti
lastno
kožo
na
škodo
svojih
sokrivcev
.
Poslušajmo
tretjega
:
kaj
poveste
vi
,
ekscelenca
?
“
se
je
obrnil
k
Halilu
s
prezirljivo
vljudnostjo
.
V
tej
uri
,
ko
se
ga
je
dotikala
smrt
s
svojo
hladno
perotjo
,
je
bil
Halil
bej
edini
izmed
trojice
,
ki
si
je
ohranil
vsaj
nekoliko
moštva
.
„
Nočem
se
zagovarjati
,
“
je
izpregovoril
z
mrzlim
ravnodušjem
,
„
ker
ne
stojim
pred
sodiščem
,
postavljenim
po
svojem
vladarju
,
po
padišahu
,
ki
ga
ohrani
Allah
še
mnogo
let
!
In
tudi
zato
se
ne
zagovarjam
,
ker
vem
,
da
je
sklenjena
naša
smrt
že
naprej
.
Drugače
bi
rekel
morebiti
,
da
sem
storil
Aliju
Kemalu
in
njegovemu
bratu
uslugo
,
ki
mi
jo
očitate
,
da
pa
s
tem
nisem
kršil
zakonov
otomanskega
carstva
.
Toda
končajte
naglo
in
storite
,
kar
ste
sklenili
;
čemu
ta
komedija
,
vigjavri
!
“
„
Tudi
ta
pravi
,
da
je
nedolžen
!
“
se
je
začul
zdajci
starcevski
glas
,
tresoč
se
„
srda
in
razburjenja
.
„
Bratje
in
krščani
,
poslušajte
mojo
obtožbo
—
ti
,
Halil
bej
,
poslušaj
me
in
vedi
,
da
bije
sleherni
krivici
ura
maščevanja
!
...
“
Iz
kota
je
bil
planil
stari
kmet
,
ki
je
vodil
malo
prej
Halila
in
njegove
vojake
v
pogubonosno
past
.
Videli
smo
,
kako
je
padel
prvi
pod
udarcem
puškinega
kopita
;
toda
tisti
udarec
je
bil
le
dozdeven
in
že
prej
dogovorjen
z
Ivanom
—
zakaj
on
je
zamahnil
nad
starcem
—
zato
,
da
ne
bi
našli
Turki
prilike
,
osvetiti
se
mu
,
ker
jih
je
izdal
.
Njegova
sključena
postava
se
je
vzravnala
pred
Halilom
,
ki
je
prebledel
kakor
zid
in
izbuljil
oči
,
kakor
da
išče
v
temi
svojega
življenja
,
katerega
izmed
njegovih
grehov
ga
prihaja
tožit
ta
osemdesetletni
starec
.
Neznani
tožnik
pa
je
položil
roko
na
njegovo
ramo
in
izpregovoril
z
močnim
,
strašnim
glasom
:
„
Bratje
!
Pred
dvajsetimi
leti
je
bil
ta
človek
turški
oficir
v
naših
krajih
.
Kot
takšen
je
pogazil
in
uničil
srečo
mojega
ognjišča
—
otroka
,
ki
sem
ga
ljubil
kakor
luč
oči
—
kakor
izveličanje
svoje
duše
.
Lopov
,
ali
se
spominjaš
Zorke
Popovičeve
,
ki
si
jo
dal
po
svojih
vojakih
pritirati
v
svoj
stan
,
nato
pa
si
jo
vrgel
na
cesto
,
polumrtvo
od
sramote
,
katero
si
ji
bil
prizadejal
?
Ali
si
upaš
pogledati
v
oči
njenemu
očetu
,
ki
ni
mogel
umreti
od
te
muke
,
dokler
ni
prišla
ura
maščevanja
?
“
Halil
bej
je
kriknil
v
blazni
grozi
in
si
zakril
obraz
.
Njegova
postava
se
je
zamajala
in
zašibila
.
„
Zorka
Popovićeva
!
“
je
zastokal
z
glasom
brezmejnega
obupa
.
Tudi
v
srcu
tega
brezvestnega
grešnika
je
moralo
biti
nekaj
človeške
mehkobe
:
drugače
ne
bi
bil
mogel
spomin
na
ubogo
Zorko
omajati
ravnodušja
,
s
katerim
se
je
bil
oborožil
v
tej
uri
,
ko
je
trebalo
zaključiti
račun
svojega
življenja
.
Da
,
da
,
senca
Zorke
Popovičeve
ga
je
preganjala
in
plašila
dolgih
dvajset
let
.
da
se
dvigne
pred
njim
maščevalno
v
njegovi
smrtni
uri
!
„
Priznava
!
“
so
zamrmrali
četniki
.
Dušan
je
vstal
in
dvignil
svoj
glas
.
da
izpregovori
zaključne
besede
.
„
Bratje
in
sodniki
!
Krivda
teh
zločincev
je
deloma
dokazana
,
deloma
priznana
;
naša
naloga
je
zdaj
,
da
izrečemo
sodbo
.
Dva
izmed
obtožencev
sta
sicer
ugovarjala
,
da
naše
sodišče
ni
postavljeno
po
zakonih
držav
in
oblastnikov
.
Kako
puhel
je
ta
izgovor
!
Povejte
,
kaj
pa
so
takozvana
državna
in
zakonita
sodišča
?
Ali
so
kaj
drugega
kakor
naprave
,
postavljene
po
njih
,
ki
si
laste
pravico
razpolaganja
z
življenjem
in
imetjem
manj
mogočnega
bližnjega
,
v
posmeh
edini
pravici
,
ki
jo
priznavamo
mi
—
pravici
človeške
vesti
,
pravici
moške
časti
,
pravici
nedotakljivosti
človeške
sreče
.
To
pravico
tlači
in
zanikava
vsako
legitimno
sodišče
,
ker
nobeno
legitimno
sodišče
ne
temelji
na
predpogoju
takšne
pravice
—
na
popolni
neodvisnosti
vsakega
posameznika
.
Hvala
Bogu
,
da
nismo
takšno
zakonito
sodišče
!
Sodnik
po
zakonu
je
dostopen
vplivom
;
v
našem
slučaju
bi
gotovo
prizanašal
ugledu
Halila
beja
in
ga
kaznoval
manj
strogo
,
nego
zasluži
.
In
prašamvas
:
katero
zakonito
sodišče
,
kateri
tuj
in
brezčuten
sodnik
bi
bil
zmožen
,
oceniti
gorje
,
ki
so
ga
zakrivili
obtoženci
,
rane
,
ki
so
jih
zasekali
v
dna
človeških
src
?
Nobeden
!
Zato
je
prav
,
da
sodi
tisti
,
čigar
pravica
je
bila
žaljena
in
teptana
—
da
kaznuje
tisti
,
ki
mu
pristoja
pravica
osvete
.
In
ta
pravica
je
posvečena
od
vekov
:
kdor
se
ne
osveti
,
trpi
sam
namesto
krivega
!
Naša
vest
je
torej
čista
in
lahka
,
ko
sodimo
tem
zločincem
življenje
ali
smrt
...
Da
,
smrt
!
Živih
ne
moremo
pustiti
:
s
svojimi
dejanji
so
zaigrali
glave
.
Pa
tudi
če
jim
hočemo
biti
milostni
—
ali
ne
pomeni
njihova
svoboda
v
tem
trenotku
nevarnosti
za
ves
uspeh
našega
podjetja
?
Ako
pa
jih
obdržimo
v
jetništvu
,
dokler
se
nam
ne
posreči
namen
,
nam
bodo
v
napotje
in
težavo
,
pozneje
pa
,
ko
jih
izpustimo
,
se
maščujejo
nad
dobrimi
ljudmi
,
ki
so
nam
dali
tu
svojo
pomoč
in
zavetišče
.
“
„
Smrt
jim
!
“
so
ga
prekinili
tovariši
z
zamolklimi
,
resnobnimi
glasovi
.
„
Rekli
ste
.
Halil
bej
,
von
Schratten
in
Birbantini
,
šteti
so
vaši
dnevi
,
pripravite
se
,
da
stopite
pred
večnega
Sodnika
!
Toda
,
tovariši
,
preden
se
lotimo
gnusnega
dela
,
ubiti
troje
zvezanih
propalic
,
določimo
jim
naglo
smrt
.
“
„
Smodnika
in
krogle
ne
zaslužijo
,
“
je
dejal
divji
Marko
odločno
.
„
Obesimo
jih
,
“
je
nasvetoval
Estournelle
.
„
Beja
prepusti
meni
,
brate
!
“
je
izpregovoril
oče
Zorke
Popovičeve
z
rotečim
glasom
in
dvignil
roke
k
Dušanu
.
A
mladi
mož
je
odkimal
.
„
Pomiri
se
,
dobri
človek
:
ko
ga
ne
bo
več
med
živimi
,
pozabiš
svoje
muke
,
tudi
če
jih
ne
poplačaš
z
okrutnimi
obrestmi
.
Izvolite
,
Mr.
Brown
?
“
Amerikanec
mu
je
pomolil
stekleničico
,
ki
jo
je
bil
izvlekel
iz
prsnega
žepa
.
„
Cijankali
,
“
je
dejal
.
„
Imam
ga
vedno
pri
sebi
.
“
Dušan
se
je
spogledal
z
ostalimi
;
vsi
so
razumeli
predlog
in
prikimali
.
Zato
se
je
obrnil
k
obsojencem
:
„
Ali
ste
voljni
,
da
odidete
s
sveta
brez
nasilja
—
od
lastne
roke
?
Damo
Vam
čašo
otrovanega
vina
:
ta
smrt
vam
bo
najlažja
in
vsekakor
lepša
,
nego
če
vas
obesimo
.
“
Halil
bej
je
dvignil
glavo
in
odgovoril
z
mirnostjo
,
ki
je
zaslužila
priznanje
v
tej
usodni
uri
in
pri
tako
izžitem
,
mehkužnem
in
podlem
človeku
:
„
Ako
ste
sklenili
naš
pogin
,
mi
je
pač
vseeno
,
kako
izvršite
svoj
namen
;
toda
sam
se
ne
bom
ubijal
.
Zastran
mene
nas
lahko
nataknete
na
kolce
ali
karkoli
;
ako
nas
hočete
spraviti
s
sveta
,
potrudite
se
sami
.
“
Birbantini
je
zavekal
kakor
babnica
in
začel
prositi
milosti
;
misel
,
da
bi
izpraznil
sam
smrtonosno
čašo
,
mu
je
bila
preveč
strašna
in
tuja
.
Vse
drugo
rajši
,
samo
tega
ne
!
Zdaj
se
je
zdel
Schrattenu
trenotek
ugoden
za
njegovo
zvijačo
:
trebalo
je
dobiti
časa
—
samo
časa
!
Vse
drugo
se
mora
posrečiti
trem
lisjakom
samo
od
sebe
,
tudi
če
so
zvezani
—
tako
si
je
dejal
.
Besede
poročnika
Wheelerja
so
pričale
,
da
Jerica
in
lady
Helena
še
nista
osvobojeni
;
na
to
dejstvo
je
bil
zgradil
svoj
načrt
.
„
Poslušajte
,
gospodje
—
ako
smem
govoriti
z
razbojniki
v
tako
izbranih
besedah
,
“
je
začel
z
nesramno
predrznostjo
in
hladnokrvnostjo
izgubljenega
lopova
,
ki
stavi
vse
na
eno
karto
.
„
Kaj
bi
se
pogajali
o
naši
smrti
,
kakšna
bodi
in
kakšna
ne
;
saj
nas
ne
boste
umorili
—
ne
vi
nas
,
ne
mi
sami
sebe
.
“
„
Kako
to
?
Kaj
hočete
reči
?
“
je
vzkliknil
Dušan
,
sluteč
nekaj
nečuvenega
.
„
Reči
hočem
,
da
morate
ravnati
z
nami
prav
oprezno
in
prijazno
,
ako
vam
je
res
pri
srcu
usoda
ženskih
,
ki
ju
iščete
.
“
Te
besede
so
padle
na
naše
prijatelje
kakor
bat
.
Ali
laže
Švaba
,
ali
govori
resnico
?
Nihče
ni
mogel
odpreti
ust
v
tej
obči
osuplosti
.
Von
Schratten
pa
je
nadaljeval
samozavestno
:
„
Vaši
dami
sta
že
približno
tri
ure
v
naši
oblasti
.
Ako
se
ne
vrnemo
pravočasno
,
je
njiju
usoda
zapečatena
.
“
Potuhnjeno
se
je
ozrl
po
svojih
pajdaših
:
na
njiju
obrazih
se
je
svetil
rahel
žarek
nade
.
Pogledal
je
neprijatelje
:
Ivan
se
je
držal
z
obemu
rokama
za
glavo
.
vsi
drugi
so
strmeli
.
Uspeh
laži
je
bil
skoraj
popolen
,
in
lopov
je
zavriskal
v
svojem
srcu
,
prepričan
,
da
otme
vsaj
svojo
lastno
kožo
.
„
Pripravljeni
smo
ju
zameniti
za
svojo
prostost
.
Izpustite
me
,
da
vam
ju
privedem
.
“
„
Haha
,
zdaj
te
razumem
,
lopov
!
“
je
kriknil
Ivan
.
„
Ne
boš
nas
ukanil
s
svojimi
pravljicami
!
“
„
Ni
mi
treba
verjeti
,
“
je
dejal
Schratten
hladnokrvno
.
„
Ubijte
nas
torej
;
za
posledice
boste
odgovarjali
sami
sebi
.
“
„
Torej
je
resnica
,
kar
govoriš
?
“
„
Gola
in
čista
!
Mein
Ehrenwort
!
“
Dušan
,
Ivan
in
njuni
prijatelji
so
bili
v
resnični
zadregi
.
Kakor
neverjetna
se
je
zdela
Nemčeva
trditev
—
mogoče
je
bilo
vendarle
.
In
če
je
bilo
res
—
kako
strašne
posledice
bi
rodilo
potem
usmrčenje
zločinske
deteljice
!
A
z
druge
strani
—
kdo
naj
varuje
uboge
seljake
Halilovega
maščevanja
,
kadar
zamenjajo
lupeže
za
Jerico
in
lady
Heleno
?
...
Starec
in
Pero
sta
pomignila
Dušanu
in
ga
povabila
v
kot
,
kjer
jih
jetniki
niso
mogli
slišati
,
tudi
če
bi
bili
razumeli
srbsko
.
„
Ali
mu
veruješ
,
brate
?
“
je
prašal
Pero
.
„
Ne
verujem
;
toda
—
če
bi
bilo
res
?
“
...
„
Pa
dobro
.
Ni
ti
treba
izpustiti
Švaba
;
naj
ti
napiše
pismo
,
ki
ga
ponese
eden
izmed
nas
.
Bodi
brez
skrbi
—
vse
se
da
ukreniti
varno
.
Ako
pride
med
tem
vest
od
naših
in
se
izkaže
,
da
smo
nalagani
.
se
lahko
popravi
,
kar
zamudimo
.
“
„
Toda
potem
—
Bože
mili
!
Kaj
potem
?
Mari
ne
misliš
na
Kosto
in
njegove
sosede
...
na
zalogo
orožja
v
njegovi
kleti
?
Recimo
,
da
govori
Švaba
resnico
,
toda
zdaj
,
ko
smo
jih
spravili
semkaj
,
nas
niti
misel
na
ubogi
jetnici
ne
sme
zapeljati
,
da
bi
izpostavili
te
uboge
ljudi
in
to
,
za
bodočnost
naše
domovine
tako
pomembno
orožje
maščevanju
bejevemu
in
njegovih
spremljevalcev
.
“
„
Da
veš
,
brate
,
jaz
ne
verujem
ničesar
;
Švaba
laže
—
kako
naj
bi
govoril
Švaba
resnico
?
Ali
si
slišal
kaj
takšnega
,
odkar
so
ljudje
na
svetu
?
Jaz
bi
pobil
lopove
kakor
pse
—
brez
najmanjše
skrbi
.
Moj
nasvet
je
bil
samo
tako
—
ako
si
hočeš
pomiriti
vest
in
biti
popolnoma
gotov
,
da
ne
pljuješ
v
lastno
skledo
.
Zato
ti
pravim
tudi
:
ne
boj
se
,
izpusti
lopove
.
ako
ti
vrnejo
jetnici
.
Naj
odidejo
,
naj
se
obrnejo
kamor
koli
.
Mene
in
tega
starega
moža
bi
moral
potem
seveda
pogrešati
za
nekaj
časa
.
Za
to
pa
ti
jamčim
z
glavo
,
da
ne
izda
našega
zavetja
nihče
izmed
njih
.
Ne
bodi
neumen
,
brate
!
Čemu
bi
držal
besedo
ljudem
,
ki
je
še
nikoli
niso
spoštovali
—
držal
jo
,
ko
veš
,
da
moreš
zakriviti
s
leni
neizmerno
gorje
!
“
Dušan
se
je
v
srcu
zgrozil
nad
tem
predlogom
,
čeprav
je
uvide
!
takoj
,
da
mu
drugega
ne
preostaja
.
Tudi
ostali
tovariši
,
ki
so
pristopili
med
tem
,
so
morali
priznati
,
da
je
Perova
misel
sicer
kruta
,
pa
tudi
edina
pametna
v
tem
trenotku
.
„
Ne
bodimo
norci
!
“
je
menil
Kstournelle
.
„
Kakor
da
bi
oni
trije
pomišljali
,
če
bi
bili
na
našem
mestu
.
Nazadnje
se
izkaže
itak
prav
gotovo
,
—
da
lažejo
—
to
slutim
!
Najboljše
je
,
če
odpošljemo
njihovo
pismo
,
ni
ed
tem
pa
jih
postrelimo
že
naprej
na
ta
račun
!
“
In
tako
je
obveljal
Perov
predlog
v
vsem
,
svojem
obsegu
.
Že
je
stopil
Dušan
k
lupežem
in
izpregovoril
:
„
Na
slepo
vam
ne
moremo
vrniti
svobode
.
Ako
je
res
,
bo
zadoščalo
tudi
pismo
iz
vaših
rok
,
da
se
vrneta
jetnici
k
nam
—
seveda
brez
vojaškega
spremstva
in
brez
vsega
,
kar
bi
moglo
ogražati
njiju
dve
ali
nas
.
To
prepuščam
vaši
lastni
previdnosti
:
za
vsako
zavratnost
ali
zvijačo
ste
nam
odgovorni
s
svojimi
glavami
,
tudi
če
izpolnite
glavni
pogoj
.
Sicer
pa
vam
nihče
prav
ne
verjame
;
naše
mnenje
je
,
da
si
hočete
pridobiti
samo
časa
za
beg
.
A
vedite
,
da
je
ta
beg
nemogoč
:
pazili
bomo
na
vas
kakor
na
punčico
v
očesu
!
“
Von
Schratten
pa
je
upal
vendarle
.
da
pride
neopažena
minuta
,
ki
ponudi
,
če
ne
vsem
,
pa
vsaj
njemu
priliko
,
rešiti
si
življenje
z
blaznim
,
obupnim
poizkusom
.
Isto
sta
mislila
vsak
zase
tudi
njegova
tovariša
,
in
Halil
bej
se
je
ponudil
brez
obotavljanja
,
da
napiše
zahtevano
pismo
.
Razvezah
so
mu
roke
.
Tisti
hip
pa
je
zagrmel
pred
hišo
konjski
peket
;
slišal
se
je
skok
jezdeca
raz
konja
,
in
preden
so
mogli
naši
prijatelji
pograbiti
orožje
in
skočiti
pogledat
,
kaj
je
—
je
planil
v
izbo
vrli
Risto
,
ves
upehan
od
blazne
dirke
.
„
Slava
Bogu
,
bratje
!
“
je
kriknil
s
hropečim
glasom
in
omahnil
na
sredo
.
„
Imamo
jih
!
Na
noge
—
na
pot
!
Naša
ura
bije
...
ali
,
tristo
vragov
—
kaj
pomeni
to
?
Kakor
vidim
,
ste
ujeli
med
tem
tri
ptičke
,
ki
so
krivi
vseh
naših
nadlog
!
Saj
se
ne
motim
,
kaj
ne
,
Dušane
?
...
“
„
Ne
motiš
se
!
“
sta
vzkliknila
Dušan
in
Ivan
skoraj
hkrati
,
„
a
to
povest
izveš
pozneje
.
Za
Boga
,
zdaj
povej
novico
,
ki
si
jo
prinesel
!
“
„
Goddam
!
Ali
je
mogoče
?
“
je
zamrmral
poročnik
Wheeler
,
ki
je
pristopil
naglo
,
slišavši
Ristove
besede
.
Njegov
obraz
je
bil
bled
kakor
zid
,
toda
v
njt
govih
očeh
se
je
svetila
iskra
vroče
radosti
.
Risto
pa
je
nadaljeval
ves
zasopel
:
„
Ali
Kemal
,
Isa
Kemal
,
jetnici
in
vse
njuno
spremstvo
počivajo
v
Uroševi
krčmi
!
Zalezel
jih
je
prvi
Damjan
,
ki
pazi
nanje
...
Evo
vam
dokaza
:
našel
sem
enega
izmed
tistih
listov
!
...
Odpravite
se
naglo
—
ako
hitimo
,
jih
pobijemo
lahko
še
pred
poldnevom
!
...
Ah
,
zakaj
nimamo
konj
!
...
“
„
Imamo
jih
,
brate
Risto
—
blagovestnik
ti
naš
!
“
je
vzkliknil
Ivan
,
ki
so
se
mu
zašibila
kolena
od
burnega
veselja
.
Spomnil
se
je
,
da
čakajo
tam
gori
za
gozdom
še
konji
Halila
beja
in
njegovih
spremljevalcev
,
po
vsem
videzu
lepe
in
čile
živali
.
„
Imamo
jih
!
“
Še
preden
pa
je
dogovoril
,
se
je
zgodilo
nekaj
nepričakovanega
in
nečuvenega
.
Krik
presenečenja
je
bruhnil
iz
vseh
grl
.
Halilu
beju
so
bili
prej
razvezah
roke
,
da
napiše
pismo
.
V
njegovo
radost
,
da
najde
s
tem
zavlečenjem
priliko
za
drzen
beg
,
je
padla
Ristova
novica
—
katere
sicer
ni
razumel
,
pač
pa
uganil
po
vtisu
,
ki
ga
je
napravila
na
vso
našo
četo
—
kakor
strela
z
jasnega
neba
.
Načrt
,
ki
ga
je
zasnoval
von
Schratten
tako
smelo
,
je
bil
pokopan
.
Halilu
,
ki
ga
je
bila
misel
o
možni
rešitvi
vzdramila
iz
njegove
tope
resignacije
,
je
šinilo
po
glavi
kakor
blisk
:
„
Trenotek
je
tu
!
...
Kdor
se
ne
reši
zdaj
,
je
izgubljen
!
...
“
Vsi
obrazi
so
bili
obrnjeni
proti
Ristu
.
Celo
divji
Marko
je
zrl
z
napetostjo
na
novodošleca
;
njegova
roka
je
oklepala
puško
z
nasajenim
bajonetom
le
narahlo
.
Vrata
so
bila
odprta
,
in
on
,
Halil
bej
,
je
bil
prost
na
rokah
in
nogah
!
Spogledal
se
je
s
Schrattenom
in
Birbantinijem
in
zapazil
v
njiju
očeh
plamen
iste
blazne
misli
...
Minilo
je
tisto
strašno
,
napeto
,
neskončno
kratko
trenotje
med
sklepom
in
med
dejanjem
...
In
po
bliskovo
je
izdrl
Halil
bej
Marku
puško
iz
rok
ter
planil
skozi
vrata
—
za
njim
pa
Nemec
in
Italijan
,
dasi
z
zvezanimi
rokami
.
Preden
so
mogli
četniki
treniti
z
očesom
,
jih
je
požrla
črna
noč
!
Toda
lopovi
so
zavrisnili
prezgodaj
v
svojih
srcih
.
V
trenutku
,
ko
so
planili
okrog
vogala
,
sta
se
vzpeli
pred
njimi
dve
temni
senci
:
bila
sta
Mihajlo
Janković
in
Miloš
,
ki
sta
bila
hitela
privezat
in
odet
upehano
Ristovo
žival
.
Bliskovita
slutnja
jima
je
velela
,
zastaviti
trojici
pot
,
čeprav
nista
razločila
obrazov
.
Mihajlo
,
ki
ni
bil
vzel
puške
s
seboj
,
je
planil
praznorok
.
A
že
v
sledečem
trenutku
je
zaječal
in
omahnil
vznak
:
Halil
bej
mu
je
bil
predrl
prša
z
bajonetom
.
Miloš
je
zavihtel
kopito
svoje
karabinke
kakor
v
snu
:
izgrešil
je
Halilovo
glavo
in
ga
zadel
po
roki
.
da
je
izpustil
orožje
.
Preden
pa
je
mogel
Turek
obnoviti
napad
in
preden
mu
je
mogel
zadati
Miloš
poslednji
udarec
,
se
je
začulo
zadaj
dvoje
zamolklih
treskov
,
dvoje
jekov
,
dvoje
padcev
...
priskočilo
je
dvoje
postav
!
...
Zgodilo
se
je
bilo
tole
:
Ko
je
videl
Ivan
,
da
bežita
podleža
,
ki
sta
zakrivila
toliko
gorja
,
je
zavrelo
v
njegovi
glavi
;
v
slepem
gnevu
je
stisnil
svojo
puško
za
cev
in
šinil
za
bežečimi
kakor
granata
.
Kako
je
napravil
,
kaj
je
storil
s
Schrattenom
in
Birbanlinijem
,
tega
se
sam
ni
zavedal
v
tistem
trenotku
.
Toda
Marko
je
izjavil
pozneje
,
da
ni
videl
še
nikoli
tako
strašno
zdrobljenih
glav
,
kako
,
sta
bili
glavi
nemškega
in
laškega
lupeža
.
zadeti
od
Ivanovega
kopita
.
Prvi
,
ki
je
udri
za
njim
,
da
dohiti
begunce
,
je
bil
—
stari
seljak
,
sivolasi
Popovič
,
ki
je
skočil
z
mačjo
,
skoraj
mladostno
prožnostjo
na
ta
človeški
lov
.
V
trenotku
.
ko
je
dohitel
Ivan
Schrattena
in
Birbantinija
,
je
planil
starec
mimo
njega
in
padel
kakor
jaguar
na
tilnik
Halila
beja
.
Njegov
nož
se
je
zasvetil
v
visokem
zavihtljaju
—
to
je
bilo
vse
:
gorak
curek
krvi
je
brizgnil
osuplemu
Milošu
v
lice
...
„
Moja
Zorka
je
maščevana
!
“
so
slišali
reči
starca
z
drhtečim
glasom
.
Nato
se
je
obrnil
in
odkorakal
v
hišo
,
sključen
in
s
tihimi
solzami
na
obrazu
,
kakor
da
ga
je
šele
zdaj
,
po
izpolnitvi
zaprisežene
osvete
,
zmogla
vsa
teža
starosti
in
vas
bridkost
njegove
davne
,
nikdar
pozabljene
nesreče
.
Dušan
in
divji
Marko
,
ki
sta
dospela
v
svojem
slrmenju
in
začudenju
zadnja
na
pozorišče
te
nagle
,
a
tem
strašnejše
drame
,
sta
priskočila
k
Milošu
,
misleča
,
da
je
ranjen
.
„
Ne
jaz
...
Mihajlo
!
...
“
je
zamrmral
mladenič
,
ki
ga
je
bila
premagala
groza
trenotka
.
Prijeli
so
ranjenega
Jankovića
in
ga
prenesli
v
hišo
.
Umiral
je
.
Halilov
bajonetni
sunek
ga
je
bil
predrl
skoz
in
skoz
...
kri
je
uhajala
nesrečnežu
v
potokih
.
Marko
,
ki
se
je
sklonil
čezenj
in
pogledal
rano
z
veščim
očesom
,
se
je
vzravnal
takoj
in
zmajal
turobno
z
glavo
,
kakor
da
hoče
reči
:
„
Ni
mu
pomoči
!
...
“
Obrazi
vseh
so
bili
bledi
in
razburjeni
,
a
nihče
ni
občutil
groze
tega
trenotka
živeje
od
našega
rojaka
Ivana
.
Njegova
sestra
je
bila
zdaj
prosta
—
prosta
pred
Bogom
in
pred
ljudmi
—
prosta
spone
zločinskega
zakona
,
v
katerega
je
bil
zvabi
!
Nemec
v
svoji
pohlepnosti
po
denarju
in
svojem
prirojenem
,
naturnem
nagnenju
do
zlodejstva
.
Toda
to
spono
je
morala
razdreti
kri
,
človeška
kri
!
Ivan
je
vedel
in
čutil
,
da
je
boljše
,
če
pogine
lopov
sam
,
kakor
da
bi
se
zadušila
v
pogubi
njegova
nedolžna
žrtev
;
in
vendar
—
koliko
bi
bil
dal
,
da
se
konča
vsa
zapletena
stvar
