Inres
.
Margita
je
pribežala
naravnost
proti
njemu
z
veliko
naglostjo
;
a
on
se
ji
je
umaknil
na
stran
ter
jo
ujel
za
roko
,
da
sta
se
kakor
na
plesu
parkrat
zavrtela
v
kolobarju
.
„
Hvala
lepa
!
“
—
Izpustila
je
njegovo
roko
in
odšla
sta
čez
brv
h
koči
,
kjer
je
bila
ostala
družba
.
„
Margita
!
vratolomnica
,
kaj
misliš
?
In
vi
,
gospod
doktor
,
vi
ste
predrzni
,
da
vabite
Margito
v
tako
opasnost
!
Nič
več
te
ne
izpustim
iz
vida
.
Ah
,
mama
bi
bila
omedlela
,
da
te
je
videla
na
oni
skali
!
“
„
Tetka
,
ne
bodi
huda
!
Saj
ni
nič
nevarno
!
Ti
se
vsega
bojiš
!
Saj
nisem
otrok
,
saj
pazim
—
“
Margita
se
je
dobrotljivo
in
ljubko
laskala
tetki
in
jo
hitro
zopet
spravila
v
dobro
voljo
.
Sedli
so
v
lopici
krog
mize
,
in
vratar
Marko
,
katerega
so
vzeli
s
seboj
za
nosača
,
je
razložil
po
mizi
iz
težke
košare
izbornih
jestvin
in
nekaj
buteljk
.
Potem
se
je
pokorno
oddaljil
,
obstal
za
neko
smreko
in
potrpežljivo
čakal
,
kdaj
ga
pozovejo
,
da
pobere
in
naprta
plêde
,
ogrtače
in
ostanke
ter
si
od
njih
privošči
tudi
sam
kako
na
pol
oglodano
račjo
kost
.
Hoteli
so
piti
vodo
.
Ante
je
bil
takoj
pripravljen
,
da
gre
ponjo
.
Vzel
je
prazno
buteljko
in
stekel
po
stezi
proti
slapu
.
„
Nikar
,
gospod
Lacinger
,
ne
trudite
se
,
saj
je
Marko
tukaj
!
“
Lacinger
je
pa
že
odšel
in
ni
slušal
Margite
.
„
Kako
se
bojite
za
tega
plebejca
,
“
menila
je
gospa
pl.
Albenijeva
.
„
Naj
bo
vesel
,
da
je
z
nami
,
saj
uživa
plačilo
,
torej
treba
mu
je
,
da
se
potrudi
!
“
Gospe
Albenijevi
se
je
videl
na
licu
oni
prezirljivi
izraz
,
kateri
dokazuje
,
da
velja
le
plemstvo
in
bogastvo
.
Vse
drugo
je
pa
poulična
druhal
,
nizko
suženstvo
,
katero
ni
vredno
,
da
se
ga
dotakne
njena
noga
,
v
kateri
teče
žlahtni
sok
plemenitega
rojstva
.
„
Oprostite
,
milostna
,
gospod
doktor
je
plemenita
duša
,
izobražen
in
nadarjen
mož
.
Da
je
reven
,
zato
ne
more
kaj
.
“
„
Oho
,
Margita
,
odvetnica
plebejcev
!
Kaj
poreče
Lotar
?
Čakajte
,
jutri
—
saj
pride
jutri
—
kaj
ne
,
tetka
,
—
jutri
vas
zatožim
!
On
si
že
privošči
tega
študenta
,
da
bo
videl
,
kaj
je
on
,
in
kaj
smo
mi
odlični
krogi
!
“
„
Milostna
,
ne
bojim
se
tožbe
čisto
nič
.
A
vedno
bom
občudovala
moža
,
ki
iz
nič
nekaj
postane
,
ki
je
,
kar
je
,
sam
iz
sebe
,
ki
se
z
jekleno
voljo
povspne
čez
vse
zapreke
in
doseže
svoj
namen
.
Kdor
ima
v
zibko
nastlanih
cekinov
in
na
izbero
prilik
,
temu
pač
ni
umetnost
,
da
kaj
doseže
;
samo
oči
odpre
in
roko
iztegne
po
sreči
in
jo
ima
!
“
„
Margita
,
hvalim
vaše
nazore
.
Kar
je
vredno
čislanja
,
to
moramo
čislati
na
vsakem
,
na
siromaku
prav
tako
kakor
na
plemiču
.
“
Prednica
se
je
osmelila
in
proti
Albenijevi
potegnila
z
Margito
.
Ante
se
je
vrnil
.
Pogovor
je
bil
zopet
vsakdanji
,
o
gorah
,
ki
so
molele
rtaste
glave
kvišku
,
o
planinah
,
o
vremenu
,
bil
je
pač
pogovor
brez
barve
,
plitek
in
plehek
,
ki
se
govori
samo
zato
,
da
se
nič
ne
pove
;
ko
se
rabi
jezik
za
to
,
da
se
zakrije
,
ne
odkrije
to
,
kar
človeško
srce
misli
in
čuti
.
—
Odšli
so
.
Ante
je
šel
z
Margito
.
Ali
strogo
ji
je
teta
naročala
,
naj
ne
bežita
kot
poprej
,
da
se
ne
segrejeta
in
ne
prehladita
;
slušala
sta
le
deloma
.
Mlada
in
iskra
noga
,
burna
kri
in
priletne
kosti
—
to
se
pač
ne
ujema
.
„
Jutri
pride
ženin
,
gospica
,
čestitam
vam
iskreno
.
Prednica
Gabrijela
mi
je
povedala
.
“
„
Prosim
vas
,
molčite
.
“
Ante
je
bil
iznenajen
.
Šla
sta
nekoliko
časa
tiho
drug
ob
drugim
.
„
Kako
bodete
kmalu
srečni
!
“
Lacinger
je
kršil
Margitino
prošnjo
.
Margita
je
s
solnčnikom
odsekla
glavico
velike
kresnice
in
pritajno
vzdihnila
,
Ante
si
je
ni
upal
dalje
motiti
.
„
Ali
ste
opazovali
slap
,
gospod
doktor
?
“
„
Že
velikokrat
,
gospica
!
“
„
Mislim
,
če
ste
se
že
kdaj
tako
uglobili
v
to
šumenje
,
tako
s
celo
dušo
,
da
niste
nič
videli
—
nazadnje
še
slapa
ne
?
“
„
Da
,
da
,
tudi
jaz
sem
že
sanjal
ob
slapu
.
“
„
Sanjali
?
Meni
se
pa
skoro
to
niso
zdele
sanje
,
ampak
živa
,
istinita
podoba
življenja
!
“
„
Taisto
sem
čutil
tudi
jaz
!
“
„
Povejte
mi
,
kaj
ste
čutili
?
“
„
Ta
ozka
struga
so
različne
razmere
,
katere
pahnejo
človeka
v
življenja
tok
,
da
mora
plavati
po
njem
,
plavati
in
koprneti
hitro
dalje
in
dalje
jednako
nemirnemu
valu
,
katerega
je
rodilo
solnce
na
sneženih
poljanah
.
Ko
misli
,
da
je
že
priplaval
do
mirnega
vznožja
,
tedaj
je
treba
odločilnega
skoka
,
in
ta
usodni
skok
!
—
Koliko
se
jih
razbije
kakor
kipeča
voda
ob
stenah
in
izginejo
,
propadejo
.
Vse
nadeje
,
vse
upe
jim
ugrabi
neugodni
trenutek
.
“
„
Da
,
da
,
gospod
Lacinger
,
resnično
:
mi
smo
igrača
v
valovju
življenja
,
mi
smo
brez
svobodne
volje
kot
voda
v
strugi
:
ali
se
vam
ne
zdi
tako
?
“
„
Da
bi
bili
brez
svobodne
volje
—
nikakor
!
Toda
razmere
,
okoliščine
,
zapreke
,
nasprotstva
,
—
to
so
faktorji
,
katerim
se
tolikokrat
klanjamo
in
delamo
to
,
kar
nam
ni
po
volji
,
kar
nam
ne
ugaja
.
Sicer
bi
se
lahko
uprli
,
a
naša
volja
je
največkrat
preslaba
za
to
.
Mnogokrat
je
pa
strast
v
nas
tako
silna
,
da
ne
slušamo
nasprotnega
mnenja
treznega
razuma
,
in
tedaj
smo
res
igrača
valovja
,
katero
nas
navadno
uniči
,
ako
se
pravočasno
ne
streznemo
in
ne
iztrgamo
iz
vrtinca
.
“
„
Verujte
mi
,
da
pogosto
to
razmišljam
.
Ali
zame
to
ni
.
Po
takem
razmišljanju
sem
pobita
,
nemirna
,
često
bolna
.
Tega
seveda
nihče
ne
ve
in
tudi
sluti
ne
,
da
bi
otročja
Margita
mogla
modrovati
.
Resnica
je
pa
vendar
.
Zaradi
tega
močnega
vpliva
si
tudi
redno
izbijam
take
misli
in
se
izkušam
raztresti
in
telesno
utruditi
,
da
me
ne
napade
ta
čudni
pesimizem
.
Tedaj
pustiva
midva
modrovanje
.
—
Kaj
drugega
!
“
—
„
Jutri
pride
moj
brat
Adolf
;
jurist
je
kot
vi
;
morda
ga
celo
poznate
,
saj
je
bil
prvo
leto
na
Dunaju
.
“
„
Adolf
Ladič
!
“
Lacinger
je
menjal
barvo
in
moral
je
zbrati
vso
silo
,
da
tega
ni
zapazila
Margita
.
Že
prvič
,
ko
je
prišel
v
dotiko
ž
njo
,
se
mu
je
vzbujal
neki
neljub
spomin
.
A
zadušil
ga
je
.
A
sedaj
mu
je
vstal
na
novo
,
vstal
živo
in
krepko
,
da
bi
bil
Lacinger
najrajši
pustil
Margito
in
bil
sam
,
sam
v
gozdu
,
ob
slapu
,
v
sobi
—
samo
sam
,
kjerkoli
.
Toda
ni
mogel
.
„
Adolf
Ladič
,
“
je
ponavljal
,
„
najbrže
ga
poznam
.
Jedno
leto
je
bil
na
Dunaju
,
potem
ga
nisem
videl
.
“
„
Sedaj
študira
v
Gradcu
.
“
„
In
gimnazijo
je
dovršil
—
?
“
„
V
Trstu
!
“
„
Da
,
da
,
pravi
je
,
poznam
ga
.
“
„
Kako
bo
vesel
,
ko
dobi
tovariša
!
“
„
Gotovo
,
gospica
.
“
Lacinger
je
lagal
.
„
Bodete
videli
,
kako
se
je
izpremenil
in
o
svoji
izvoljenki
sam
kaj
pove
.
“
„
Izvoljenki
?
Morda
že
zaročen
?
“
„
Ne
in
da
!
Ali
bržkone
bo
tako
prišlo
.
Bogata
je
,
odlične
rodbine
—
sicer
pa
nič
posebnega
:
mislite
si
dijametralno
nasprotje
od
mene
:
koketa
,
plesačica
,
hlastačica
poklonov
—
brrr
!
—
Ali
,
kako
je
grdo
,
ker
opravljam
,
kaj
ne
?
“
Nerodna
telega
jima
je
prišla
nasproti
,
kar
je
bilo
Lacingerju
silno
všeč
,
da
ni
bilo
treba
odgovarjati
,
ker
je
moral
skrbeti
,
da
sta
se
ognila
na
strmec
v
ozki
zagati
,
skozi
katero
je
vlekel
siv
vol
kruleče
gare
.
Po
grajščini
je
vladala
grobna
tihota
,
samo
luna
je
ogledovala
polno
lice
v
nebrojnih
valčkih
grajskega
potoka
,
ki
je
šumljal
melodijozno
,
skrivnostno
,
kot
bi
se
zavedal
,
da
vsniva
pokojno
veliko
družino
ogromne
grajščine
.
V
travi
je
žarela
tu
in
tam
kresnica
z
belo
lučko
,
nekatera
švignila
po
zraku
kakor
majhna
zvezdica
,
a
kmalu
zopet
kot
utrinek
padla
v
travo
.
Nad
tem
mirom
se
je
bočilo
nebo
,
katero
je
črtala
bleda
rimska
cesta
;
ob
njej
je
na
iztoku
in
na
zapadu
gorelo
milijon
iskrivih
zvezd
.
Ante
je
slonel
pri
odprtem
oknu
,
podpiral
si
z
obema
rokama
glavo
in
gledal
v
veliki
voz
,
ki
se
je
peljal
po
nebu
nad
grajščino
.
Prijala
mu
je
nočna
tihota
,
prijal
ta
sveži
,
gorski
vzduh
.
Bil
je
zamišljen
,
globoko
zamišljen
za
tri
leta
nazaj
.
—
Podolgasta
miza
.
—
Ob
njej
sedijo
njegovi
tovariši
vseučiliščniki
.
Protivinsko
pivo
se
peni
v
okroglih
vrčih
.
Pečenka
diši
od
njegovega
soseda
.
Družba
je
živahna
,
vesela
,
bučna
.
Čaše
se
praznijo
,
boljši
pivci
pijejo
,
in
zopet
se
ziblje
sveža
,
peneča
bledorumena
tekočina
v
čašah
.
On
sedi
,
nem
,
molčéč
in
pobit
pri
tej
mizi
.
Teden
dnij
je
že
brez
novca
.
Teden
dnij
strada
in
se
prileplja
prijateljem
,
da
si
za
silo
utolaži
glad
in
žejo
.
Tovariši
so
ga
poznali
,
da
je
čudak
,
filister
,
ki
neče
živeti
ž
njimi
.
On
je
pa
molčal
in
odgovarjal
z
bolestnim
smehom
.
Vedeli
so
,
da
je
siromak
,
a
tudi
znali
,
da
dobi
na
posodo
.
Toda
on
ni
prosil
,
ni
hotel
prositi
,
ker
je
vedel
,
da
bo
težko
ali
celo
ne
bo
mogel
vrniti
.
Četudi
je
bil
mlad
,
vendar
je
bil
značajen
,
moški
.
A
glad
,
stradanje
,
to
muči
,
to
ulomi
vse
sklepe
,
vsak
ponos
,
in
človek
prime
za
vsako
ponudbo
,
poniža
se
in
potrka
,
dasi
ga
je
sram
,
in
sprejme
vsakatere
pogoje
.
Življenje
je
vendarle
življenje
.
In
zato
,
da
človek
živi
,
da
si
ohrani
največje
bogastvo
,
zato
stori
vse
,
čisto
vse
.
Kolikokrat
mu
je
pomoč
,
da
živi
,
samo
nova
zadrga
na
vrat
,
novo
breme
na
pleča
,
ki
teži
in
veča
življenja
težo
in
ga
mori
kruto
!
Ali
vendar
človek
hoče
živeti
,
smrt
je
bridka
.
Ante
je
vzel
iz
žepa
zapisnik
.
Iz
njega
je
padla
fotografija
in
obležala
pred
njim
na
mizi
,
pred
njim
—
lačnim
,
brez
večerje
,
ob
prazni
časi
.
Glavo
si
je
podprl
z
dlanjo
in
gledal
v
sliko
,
zatopil
in
poglobil
se
vanjo
,
da
je
pozabil
glad
,
izbrisal
si
iz
spomina
žalostni
stan
in
se
napajal
in
naslajal
ob
teh
očeh
,
ki
so
ga
zrle
iz
slike
,
ob
ustnah
,
ki
so
skozi
majhni
smešek
dihale
toliko
sreče
in
blaženstva
.
Trpel
je
,
stradal
—
ali
ko
je
v
zdvojenosti
videl
njo
,
videl
Ando
,
katera
ga
bo
osrečila
,
katera
ga
hoče
osrečiti
,
tedaj
je
trpel
in
stradal
bolj
potrpežljivo
,
učil
se
z
večjim
ognjem
.
Njegov
sosed
si
je
otiral
s
servieto
ustnice
in
majhne
brčice
,
natakarica
je
pobirala
izpred
njega
krožnike
.
Krepak
požirek
piva
,
nato
si
je
zmotal
cigareto
in
opazoval
Anteta
.
Skrivaj
je
gledal
lepo
Ando
,
oči
so
mu
plamtele
in
kar
použivale
majhno
sliko
.
—
„
Od
ljubezni
ne
boš
sit
,
“
nasmeje
se
Lacingerju
sosed
Ladič
in
ga
vzdrami
s
komolcem
.
„
Materijalist
,
cinik
!
“
„
Hahaha
!
Tako
je
!
Pa
pij
v
svojih
idealih
pivo
,
če
hočeš
:
boš
videl
,
če
bo
kaj
izdalo
in
zaleglo
!
“
Zopet
je
pil
v
dolgih
požirkih
.
Ante
je
molčal
.
Peklo
ga
je
,
glad
ga
je
mučil
.
„
Nevoščljivec
!
Ali
se
ti
je
ljubi
Ande
,
kaj
ne
?
“
„
Anda
je
tvoja
,
kaj
to
meni
koristi
!
“
Ladič
se
je
sklonil
na
mizo
in
zrl
Lacingerju
v
lice
.
Pričel
je
govoriti
mačje
,
zapeljivo
prijateljski
.
„
Tovariš
,
veruj
mi
,
da
bi
jaz
dal
za
Ando
vse
,
čisto
vse
;
povem
ti
odkritosrčno
,
da
jo
ljubim
,
ljubim
tako
ali
še
bolj
kot
ti
.
Veš
pa
,
da
sem
pošten
,
in
ker
vem
,
da
ona
ljubi
tebe
,
ne
hodim
ti
na
pot
,
ne
kršim
ti
sreče
.
Toda
nekaj
mi
lahko
storiš
.
Ti
imaš
sliko
in
imaš
Ando
.
Jaz
nje
ne
morem
imeti
,
a
imel
bi
rad
vsaj
sliko
;
to
bi
čislal
,
to
ljubil
,
to
hranil
in
oboževal
kot
najjasnejši
vzor
!
“
„
Vzor
?
Pa
si
materijalist
?
“
„
Fraze
!
Beži
,
vsi
smo
jednaki
.
Kadar
pijemo
in
jemo
,
smo
materijalisti
;
kadar
ljubimo
,
idealisti
.
Seveda
je
ljubezen
različna
:
Ta
se
zaljubi
v
suho
zlato
,
oni
v
pijačo
,
drugi
se
pa
zagledamo
v
ženske
.
Ali
vsakemu
je
to
,
kar
ljubi
,
vzor
,
in
popolnejši
vzor
je
menda
vendar
takov
živ
angelček
,
nego
trda
vreča
židovskih
cekinov
ali
klet
polnih
sodov
.
“
„
A
vedno
si
pravil
,
da
tudi
ženske
ljubiš
jedino
le
materijališko
,
praktično
,
da
se
ljubezen
ne
spočne
vsled
osebnosti
,
ampak
vsled
razmer
,
vsled
denarja
,
dote
.
“
„
Ti
si
čuden
!
Ali
ne
veš
:
Primum
vivere
,
dein
philosophari
!
Toda
vzpričo
temu
ti
dokazuje
ta
moja
tajna
ljubav
,
katere
nisem
nikomur
razodel
razven
tebi
,
da
sem
vendarle
velik
idealist
—
morda
večji
nego
—
ti
!
“
„
Nocoj
,
kaj
ne
!
—
A
jutri
?
“
„
Ti
me
ne
poznaš
!
Ali
sem
kdaj
tako
govoril
s
teboj
kakor
danes
?
“
„
Zares
še
nikoli
.
“
„
Nikoli
,
in
z
drugim
tudi
nikoli
.
Jaz
vem
,
da
si
ti
lačen
in
žejen
.
Stavim
ti
torej
tale
predlog
,
ki
ti
dokaže
,
da
se
skrajnji
idealizem
in
materijalizem
dasta
združiti
.
Kar
sem
ti
že
prej
rekel
,
ti
takole
predlagam
:
Prodaj
mi
—
sliko
Ande
!
“
„
Lepo
te
prosim
,
ali
misliš
,
da
sem
slepar
?
“
„
Nič
slepar
,
ampak
modrijan
povsem
pametnega
kova
in
kroja
.
Ako
mi
odstopiš
mrtvo
sliko
,
zato
boš
ti
sicer
materijalist
,
toda
idealni
.
In
jaz
jo
potem
kupim
in
bom
potem
materijališki
idealist
.
Povedal
ne
bom
nikomur
,
to
je
seveda
častna
stvar
zate
in
zame
.
Ti
boš
kasneje
dobil
drugo
od
Ande
,
in
ko
ji
čez
več
let
poveš
to
anekdoto
,
tedaj
bo
vesela
in
poreče
:
Da
sem
ti
le
koristila
—
le
pomagala
...!
“
Ladičevi
sofizmi
so
zapredli
Lacingerjevo
misel
kakor
pajek
muho
.
Ali
bil
bi
jih
raztrgal
in
se
gotovo
izmotal
iz
njih
,
da
ga
ni
tri
glad
,
ni
mučila
beda
in
se
za
teden
dnij
ni
upal
dobiti
od
nikoder
pomoči
.
Zmagal
ni
v
tem
boju
Ladič
,
zmagal
je
glad
.
Tešil
se
je
s
tem
,
da
ne
trpi
čast
Ande
,
ne
njegova
,
saj
vse
ostane
tajno
.
Še
jedenkrat
je
pogledal
sliko
,
še
jedenkrat
jo
poljubil
vroče
in
strastno
,
potem
je
izginila
v
žepu
Ladičevem
.
Ante
pa
je
večerjal
in
pil
,
pil
in
večerjal
cel
teden
za
Andino
sliko
.
Za
teden
dnij
je
srečal
Ando
na
ulici
.
S
koliko
radostjo
,
ljubeznivostjo
se
ji
je
bližal
in
jo
pozdravil
!
Toda
Anda
mu
ni
odzdravila
,
prezirala
ga
je
kot
človeka
,
katerega
še
ni
nikdar
videla
,
ne
,
še
huje
:
kot
človeka
,
katerega
je
poznala
nekdaj
in
ga
celo
čislala
,
a
sedaj
ga
toliko
bolj
zaničuje
in
prezira
.
V
Lacingerju
je
vse
zavrelo
.
Obstal
je
na
ulici
in
gledal
za
njo
,
potem
pa
hitel
,
besnel
in
se
kot
obupa
pijan
opotekal
drgetajoč
na
vsem
životu
.
Grozovit
sum
mu
je
vstal
v
duši
.
Spomnil
se
je
prodane
slike
,
spomnil
svojega
koraka
,
do
katerega
sta
ga
prisilila
glad
in
prelest
tovariša
;
vest
ga
je
pekla
in
mu
očitala
,
da
je
omadeževal
svoj
značaj
,
da
Ande
sploh
več
vreden
ni
,
da
je
ravnal
do
cela
podlo
in
nizko
.
Napisal
je
silno
dolgi
in
solzni
‚
confiteor
‘
—
a
raztrgal
je
pismo
,
hodil
po
sobi
gori
in
doli
,
prijemal
se
za
glavo
,
pritiskal
jo
na
šipe
in
topo
zrl
skozi
okno
.
„
Ne
,
ne
,
on
me
ni
izdal
;
beseda
,
častna
beseda
ga
veže
,
da
je
stvar
tajna
.
To
je
nekaj
drugega
.
Anda
me
morda
videla
ni
,
zamišljena
je
bila
,
zagledala
se
je
v
kak
pouličen
predmet
in
izgrešila
moj
pozdrav
.
“
Vzel
je
novo
polo
in
pisal
ljubezenski
kot
nekdaj
;
le
na
koncu
jo
je
vprašal
,
če
ga
ni
videla
,
ko
jo
je
pozdravil
.
Z
najboljšo
nado
je
oddal
pismo
in
šel
v
kavarno
,
kjer
je
redno
igral
billard
Ladič
.
Upal
je
,
da
spozna
iz
vedenja
Ladičevega
,
ali
je
kriv
,
ali
je
izdajica
,
ali
ne
.
Sedel
je
dve
dolgi
uri
,
prebral
kopo
časopisov
,
nagledal
se
mimogredočih
ljudij
—
a
Ladiča
ni
pričakal
.
Drugi
dan
je
nestrpno
želel
pisma
.
K
predavanju
ni
šel
.
Vsaka
stopinja
ga
je
razburila
,
vsako
zvončkanje
na
hodniku
mu
je
bilo
neznosno
.
Brati
ni
mogel
,
sedeti
se
mu
ni
dalo
.
Nervozno
je
odpiral
knjigo
za
knjigo
,
zapiral
jo
zopet
in
predeval
na
mizi
ter
hodil
in
hodil
po
sobi
,
postaval
pri
oknu
,
posluškaval
pri
vratih
.
Pričakal
je
vendar
.
Odprl
je
drobno
pisemce
,
prebral
hipno
jedno
samo
usodno
vrstico
,
prebledel
,
sedel
na
stol
,
oči
so
se
mu
besno
vrtele
,
planil
je
kvišku
,
pismo
vrgel
od
sebe
,
roko
stisnil
v
krčevito
pest
in
kakor
tur
zakriknil
:
„
Prokleti
Judež
!
“
—
Iz
razganjenega
pisma
na
tleh
je
pa
nemo
gledal
v
strop
kratki
stavek
tanke
ženske
pisave
:
„
Kdor
prodaje
mojo
sliko
,
prodal
bi
tudi
mene
!
“
Lacinger
se
je
stresnil
v
oknu
,
da
mu
je
komolec
zdrsnil
ob
zidu
,
tako
živo
se
je
uglobil
v
to
prošlo
zgodbo
življenja
.
Torej
ta
lopov
,
ta
slepar
pride
jutri
!
Kako
ga
bo
sprejel
?
Ando
mu
je
izneveril
,
laskal
in
hlinil
se
ji
,
dokler
se
ni
našalil
,
potem
jo
pustil
in
odšel
,
in
sedaj
se
ženi
in
zaročuje
zopet
drugodi
.
Zakaj
?
Zato
,
ker
je
njegova
miljenka
,
tako
je
rekla
Margita
,
plemenita
in
bogata
,
sicer
pa
nič
posebnega
.
Materijalist
!
Nevesta
mu
ne
bo
družica
,
ne
plemenito
bitje
,
v
katero
bi
izlil
celo
svojo
dušo
,
ampak
golo
sredstvo
do
materije
,
sloka
lestva
,
da
se
po
njej
vspne
kvišku
!
Kvišku
mora
:
kako
,
to
je
pač
vsejedno
.
Kaj
koristi
talent
,
delo
,
nadarjenost
,
poštenost
?
Ha
—
lokavost
,
prelest
,
hlimba
,
protekcija
—
in
—
in
denar
—
to
so
činitelji
,
s
katerimi
se
računa
dandanes
,
vse
drugo
sodi
v
neresnične
romantiške
povesti
za
stare
device
,
ki
jih
ljubijo
samo
mačice
in
psički
,
drug
nihče
ne
.
Anteta
se
je
polaščal
silovit
pesimizem
,
izgubljal
je
vero
v
krepost
in
čednost
,
jezen
je
bil
na
ves
človeški
rod
,
jezen
sam
nase
,
jezen
na
svoje
rojstvo
,
jezen
na
ves
trud
in
napor
,
ki
ga
je
prebil
s
toliko
energijo
—
in
vse
to
mu
ne
bo
koristilo
,
on
ne
bo
mogel
kvišku
.
Tudi
Margita
mu
ni
več
prijala
,
čeprav
je
čutil
,
da
mu
ugaja
,
da
jo
občuduje
,
skoro
preveč
,
da
se
zanima
za
njo
,
in
da
bi
bili
brez
nje
ti
zidovi
pusti
in
dolgočasni
.
Ha
,
sestra
njegova
—
taista
kri
,
prav
taka
varalica
,
samo
da
je
vpričo
svoje
mladosti
izredno
lokava
,
prikrita
!
Lacingerja
se
je
lotil
oni
duševni
trenutek
,
ko
obspe
človeško
dušo
neprozorna
tema
dvomov
,
katere
mu
podaje
razburjena
domišljija
,
ona
tema
,
ki
mu
zlomi
vsako
silo
,
uniči
trezno
mišljenje
in
ga
spre
z
vsemi
nazori
ter
muči
na
smrt
.
Živčno
utrujen
je
legel
,
nad
njim
so
pa
pluli
milijoni
tisočletnih
zvezd
po
vesmiru
brezčutno
in
hladno
.
Ko
se
je
pripeljala
drugi
dan
popoldne
na
kolodvor
v
L.
sijajna
vprega
Albenijeva
in
voziček
igravček
Margite
,
bilo
je
pred
kolodvorskim
poslopjem
zategnjenih
vse
polno
kolesljev
,
kočij
,
omnibusov
in
par
lovskih
voz
z
belimi
strehami
iz
ruskega
platna
,
obrobljenimi
z
rdečeobšitimi
zobci
.
Široka
kočija
Albenijeva
ni
dobila
prostora
blizu
izhoda
,
in
kočijaž
je
moral
obstati
oddaljen
pod
lipo
,
da
so
bili
konji
v
senci
.
Margita
je
pa
tako
spretno
ukrenila
konjička
,
da
sta
se
gibko
vrinila
z
vozičem
vred
med
druge
vozove
in
obstala
prav
tik
izhoda
.
Leni
izvoščki
zabuhlih
obrazov
in
pordelih
nosov
so
kar
strmeli
nad
Margitino
spretnostjo
ter
se
vsi
hkrati
obrnili
od
lesene
ograje
,
na
kateri
so
leno
viseli
in
sloneli
ter
zbijali
kosmate
dovtipe
.
Bili
so
to
pač
ljudje
,
ki
so
pred
kratkim
vihteli
še
kose
,
pevali
po
senožetih
in
travnikih
in
bili
pošteni
in
vrli
fantje
.
A
odkar
se
je
oživilo
in
otvorilo
letovišče
,
vrgli
so
koso
preč
,
sedli
na
kozla
in
vzeli
vajeti
v
roke
ter
z
lahka
služili
na
uro
več
nego
preje
cel
dan
.
A
ni
jim
bilo
to
v
blagoslov
.
Čakanje
pred
gostilnami
,
čakanje
vlakov
,
večna
pijača
,
večno
brezdelje
je
zlomilo
njih
moralno
moč
,
ugonobilo
vse
blago
in
dobro
in
iz
nekdanjih
poštenjakov
vzgojilo
ono
samopašno
,
propalo
sodrgo
,
katere
so
se
ogibali
poštenjaki
z
nravnim
čutom
,
pred
katerimi
so
nepokvarjena
dekleta
zardevala
in
se
jim
umikala
,
kot
se
umakne
snažen
čeveljček
in
belo
krilo
umazani
gnojnici
.
„
Poglej
babnico
,
kako
ti
vozi
!
“
„
Jo
bo
že
vrag
prevrnil
v
kak
jarek
,
da
si
polomi
tiste
gosposke
kosti
—
.
“
Margita
in
Ante
se
nista
zmenila
niti
čula
v
kolodvorskem
vrišču
takih
opazk
;
odšla
sta
na
peron
,
na
čigar
stropu
je
dihala
divja
trta
sveži
hlad
.
Pred
peronom
je
korakal
mogočno
sloki
dolgobradi
postajni
načelnik
,
popravljal
si
ščipalnik
na
precej
rtastem
nosu
,
pogledoval
na
uro
in
se
oziral
proti
progi
,
kjer
se
je
imel
vsak
trenutek
pojaviti
sivkasti
dim
osebnega
vlaka
.
Na
peronu
je
čakalo
dokaj
tujcev
na
vlak
.
Različna
govorica
,
raznobojne
toalete
,
oholi
in
razposajeni
pogledi
,
trepetanje
pahljač
,
nepotrebni
krik
otrok
,
dvorjenje
,
pokloni
,
laskanje
,
med
vrtincem
par
stoično
resnih
Angležev-hribolazcev
,
golih
osmojenih
kolen
,
natlačenih
,
umazanih
nahrbtnikov
.
Na
solncu
so
stali
trije
Riklijanci
v
sandalah
,
z
visoko
zavihanimi
hlačami
,
da
so
kazali
vesoljnemu
svetu
trtaste
kite
rjavih
,
suhih
gležnjev
.
Nad
tem
šumom
je
pa
brezčutno
drgetal
pod
peronovo
streho
električni
zvonček
.
Margita
in
Ante
se
nista
mnogo
brigala
za
nepoznano
ljudstvo
,
ampak
si
izbrala
ugoden
prostor
,
po
katerem
sta
šetala
gori
in
doli
.
Gospa
Albenijeva
in
Delnegrova
sta
sedli
na
prazno
klopico
.
„
Vlak
ima
zamudo
,
“
omeni
Lacinger
,
da
je
razplel
pogovor
.
Zakaj
,
čim
bliže
je
bil
vlak
,
tem
manj
sta
govorila
.
Obema
je
bilo
nekako
neugodno
,
tesno
,
in
najrajša
bi
bila
oba
imela
,
da
bi
vlaka
sploh
ne
bilo
,
in
da
bi
zasedli
zopet
vozove
in
se
peljali
sami
brez
novih
gostov
kamorkoli
po
gladki
cesti
.
Zal
,
o
tem
nista
smela
govoriti
,
in
dobri
Ante
in
naivna
Margita
sta
morala
igrati
ulogo
hinavcev
,
kot
jo
igrajo
tolikrat
ljudje
,
ki
si
zró
z
najljubšim
pogledom
v
lice
,
njih
srce
pa
kolne
vsako
minuto
,
katero
prežive
v
tistem
položaju
.
„
Mislite
,
da
ima
zamudo
?
Prav
je
,
sicer
bi
mi
zamudili
.
“
„
Grajska
ura
se
ne
ujema
z
železniško
.
“
Margita
je
obstala
in
se
zagledala
za
trenutek
v
mogočne
Julijske
alpe
,
ki
so
kljub
jasnemu
dnevu
motno
zrle
izza
vročinskega
vzduha
,
kot
nejasna
,
šele
v
konturah
izdelana
slika
.
„
Narave
se
nikdar
ne
naužijem
in
ne
nagledam
!
Da
,
da
,
še
ostanemo
tu
,
gospod
doktor
;
še
bomo
imeli
krasne
dneve
!
“
„
Gospica
,
vi
gotovo
!
A
jaz
,
morda
je
zadnji
—
.
“
„
Kaj
mislite
,
gospod
Lacinger
—
?
“
„
No
,
to
mislim
,
da
je
danes
dovršena
moja
ljubezniva
naloga
družabniška
.
Odslej
bom
nepotreben
.
“
Margita
ga
je
pogledala
z
velikimi
očmi
,
vprašaje
,
očitaje
in
proseče
.
Dolg
je
bil
ta
pogled
,
dolg
in
tako
globoko
se
je
zasecal
v
dušo
Antetu
,
da
bi
bil
vsled
tega
pogleda
preklical
vse
,
utajil
vsak
pomislek
,
uničil
vsak
dvom
in
bil
prepričan
,
da
bo
Margita
s
tistim
pogledom
zvladala
tudi
prišla
gosta
in
jima
molčé
narekavala
,
da
ga
bodeta
,
njega
,
plebejca
,
siromaka
,
cenila
,
spoštovala
in
ga
zahtevala
v
družbi
.
Ante
je
to
čutil
,
čutil
pa
tudi
v
sebi
neko
temno
,
nejasno
čustvo
,
katerega
se
je
zavedal
samo
toliko
,
da
biva
v
njem
,
da
živi
to
čudno
razmerje
do
Margite
,
to
razmerje
,
ki
ni
bilo
ljubezen
in
ne
bojazen
,
ne
prijateljstvo
,
ne
sovraštvo
,
pač
pa
nekaj
nedovršenega
,
spočetega
v
temnih
obrisih
,
bolj
temnih
kakor
v
soparnem
dimu
zavite
gorske
črte
.
Vlak
je
zabrlizgal
.
Pisana
množica
je
začela
vreti
hitreje
,
glasneje
.
Sluge
so
dvigali
težke
kovčege
,
zaboje
,
škatle
in
jih
nosili
s
perona
do
vlaka
.
Gospoda
se
je
pa
postavila
v
špalir
pred
peronom
in
vse
oči
so
bile
uprte
v
bližajoči
se
vlak
.
Leni
izvoščki
so
planili
k
izhodu
in
se
pehali
za
prve
prostore
.
Dremajoči
konji
so
dvignili
ušesa
,
vzravnali
vratove
;
stara
navada
jih
je
izučila
,
da
je
z
žvižgom
konec
dremanja
,
da
bo
treba
kmalu
bežati
pred
bičem
po
prašni
cesti
.
Predno
je
vlak
obstal
,
pojavila
se
je
iz
kupéja
prvega
razreda
fino
počesana
glava
barona
Lotarja
.
Margita
ga
je
takoj
zapazila
,
in
šinilo
ji
je
nekaj
skozi
vse
ude
,
nekaj
neprijetnega
,
nemilega
,
rezkega
.
Pogledala
je
to
glavo
,
ki
se
ji
je
klanjala
od
daleč
,
to
črno
lice
,
ki
se
ji
je
smehljalo
,
in
to
oko
,
ki
jo
je
objemalo
,
použivalo
—
ah
,
Margiti
ni
bilo
mehko
,
gorko
krog
srca
kot
nadepolni
nevesti
,
ne
,
ne
,
tesno
,
usodno
ji
je
bilo
,
zelo
usodno
.
Vlak
je
obstal
,
iz
voza
sta
elastično
skočila
dva
kavalirja
,
elegantna
,
da
sta
budila
pozornost
vsega
občinstva
.
Korak
je
stopila
naprej
Margita
bratu
in
Lotarju
naproti
,
več
ji
ni
bilo
treba
,
saj
je
baron
že
stal
pred
njo
in
gluh
in
slep
za
vse
druge
klanjal
se
samo
njej
in
pridrževal
njeno
roko
,
da
jo
je
komaj
izpulila
v
toliko
,
da
je
objela
brata
Adolfa
.
Nato
je
brata
takoj
opozorila
na
Lacingerja
,
katerega
je
Adolf
brž
spoznal
,
in
kot
bi
se
ne
bilo
nikdar
nič
pripetilo
med
njima
,
mu
stisnil
roko
in
krepko
vzkliknil
:
„
Servus
,
collega
!
“
Lacingerja
je
presenetila
ta
drznost
,
a
mu
tudi
ugajala
.
„
On
igra
,
“
mislil
si
je
,
„
bom
še
jaz
.
“
Najboljše
volje
,
kot
davno
dobra
znanca
,
ki
sta
komaj
zaželela
tega
sestanka
,
sta
sedla
v
kočijo
gospe
Albenijeve
,
zabavala
dami
tako
spretno
,
da
je
kapitanka
sodila
:
„
Saj
sem
vedela
,
da
se
vse
poživi
,
ko
prideta
ta
dva
!
Še
vi
,
gospod
doktor
,
ste
kar
prerojeni
!
Poglejte
Margito
spredaj
!
Tako
se
ni
smejala
in
radovala
,
kar
je
iz
doma
.
Krasen
parček
!
“
Lacinger
se
je
ozrl
po
Lotarju
in
Margiti
,
ki
sta
vozila
spredaj
,
in
res
videl
,
kako
se
je
Margita
smejala
in
sedela
tesno
ob
baronu
,
ki
je
vodil
konjiča
mesto
nje
.
„
Komedija
,
“
si
je
mislil
Ante
,
„
le
igrajmo
jo
vsi
!
“
in
bil
je
zabaven
in
vesel
.
Bil
je
prepričan
,
da
Margita
Lotarja
ne
ljubi
kdo
ve
kako
;
toliko
je
moral
spoznati
iz
njenega
vedenja
;
zakaj
tako
nevesta
o
ženinu
ne
govori
,
oziroma
molči
,
nevesta
,
ki
se
je
užgala
z
vsem
plamenom
in
srčnim
žarom
za
onega
,
kateremu
se
izroči
za
celo
življenje
.
Ko
so
dospeli
do
grajščine
,
pozdravili
tamkaj
tetko
Tero
in
nekoliko
pojužinali
v
senčnici
na
vrtu
,
odpeljali
sta
se
gospe
Albenijeva
in
kapitanka
,
Lacinger
je
pa
spremil
nova
gosta
po
pešpotu
do
bližnje
vasi
,
kjer
je
bilo
dobro
obiskano
letovišče
Š.
-
ovo
in
za
barona
in
Adolfa
najeto
stanovanje
.
Solnce
še
ni
zatonilo
,
v
travi
se
je
igral
lahen
vetrič
,
in
od
nje
je
sopla
prijazna
hladna
vonjava
.
„
Per
Bacco
,
Adolf
,
tu
bo
prijetno
.
“
Baron
je
dvigal
in
širil
prsi
ter
globoko
vsrkaval
sveži
zrak
.
„
Gotovo
,
gospod
baron
,
“
odgovarjal
je
Lacinger
.
„
Družbo
imate
izborno
in
ob
tej
družbi
ta
narava
!
“
Nasproti
naši
trojici
so
prišle
štiri
grabljice
,
mlade
in
čvrste
,
na
njih
licih
je
bila
razlita
vsa
naivnost
in
jasnost
nepokvarjene
dekliške
duše
,
osvetljena
z
najlepšo
zarjo
trdnega
zdravja
in
nedolžnega
življenja
.
Ante
jih
je
poznal
,
ker
je
hodil
ž
njimi
kot
deček
v
vaško
šolo
,
ko
je
bival
pri
stricu
.
Zato
jih
je
šaljivo
podražil
,
da
se
prerano
vračajo
domov
,
in
jedno
je
celo
poprosil
za
šopek
,
ki
ga
je
nosila
v
nedrijih
.
In
mu
ga
je
dala
s
tistim
prostodušnim
nasmehom
,
s
katerim
se
smeje
otrok
,
dasi
ne
ve
zakaj
,
smeje
se
za
vsako
malenkost
.
„
O
,
prokleto
,
o
,
o-h
,
“
jecal
je
baron
in
kar
drobno
stopical
;
„
gospod
doktor
,
dobro
!
Adolf
,
ali
si
videl
?
“
In
tlesknil
je
s
prstom
ter
se
še
jedenkrat
ozrl
za
grabljicami
,
katerim
so
ob
hitri
in
lahni
hoji
plapolali
beli
predpasniki
v
večernem
vetru
.
„
Blago
ljudstvo
,
ne
verjamete
,
gospod
baron
!
“
Ante
ni
hotel
umeti
Lotarja
,
dasi
ga
je
spekla
ta
opazka
tako
,
da
bi
bil
najrajši
brutalno
zgrabil
barona
za
pleča
in
ga
potresel
,
kot
potresejo
vaški
fantje
nepoklicane
vsiljence
.
„
Lotar
,
ti
še
Lacingerja
ne
poznaš
!
On
je
idejalist
,
ne
boš
nič
opravil
ž
njim
,
kaj
ne
,
kolega
!
“
„
Pri
takih
idealnih
grižljajih
bi
bil
marsikdo
idealist
,
jaz
tudi
,
“
zasmejal
se
je
frivolno
baron
.
„
Ne
,
ne
,
Lotar
,
ti
si
poreden
.
Lacinger
je
res
tak
.
Vem
to
iz
lastne
izkušnje
.
Na
Dunaju
sem
ga
hotel
izpodriniti
in
mu
zapeljati
neko
ljubko
stvarco
,
pa
se
je
to
revišče
tako
napilo
njegovih
nazorov
,
da
sem
jo
moral
brez
uspeha
slovesno
pustiti
,
kaj
ne
,
Ante
?
Ali
si
kaj
hud
?
“
Adolf
se
ga
je
oklenil
za
komolec
in
se
mu
smehljal
v
lice
.
Že
je
Lacinger
imel
na
jeziku
zabavljico
tako
ostro
in
bodečo
,
da
bi
bilo
prišlo
gotovo
do
resnega
razpora
med
njima
:
a
v
istem
trenutku
mu
je
zašepetal
v
srce
tajni
glas
:
„
Ante
,
komedija
se
igra
!
“
Zajedno
ga
je
pa
neizmerno
veselilo
,
da
je
Ando
dobro
vzgojil
,
da
se
ni
varal
o
njej
,
in
zato
je
veselo
odgovoril
:
„
Kaj
ne
,
kako
znam
vzgajati
!
Trdnjave
zidam
iz
ženskih
src
,
da
ti
vsa
vojna
lokavost
nič
ne
hasne
!
“
„
Ante
,
Ante
,
stari
idealist
,
še
vedno
stari
!
Čakaj
,
z
Lotarjem
te
vzgojiva
!
“
Bili
so
pred
letoviško
gostilno
.
Baron
in
Adolf
sta
si
ogledala
sobici
,
začela
prazniti
kovčege
in
se
pripravila
,
da
gresta
takoj
spat
.
Ante
se
je
poslovil
.
Sekal
je
kresnicam
cvetne
vence
s
palčko
,
po
glavi
so
mu
pa
rojile
misli
,
mučne
,
zbegane
,
in
nad
tem
rojem
je
plavala
kot
čist
genij
skoro
pozabljena
Anda
.
Obilna
rosa
je
bila
.
Po
kostanjevih
,
lipovih
in
hrastovih
listih
so
drsele
in
cepale
svetle
,
debele
kaplje
,
trava
se
je
kar
klanjala
in
spri
jemala
v
čope
.
Žito
je
polegalo
in
bilo
zavito
v
zmedene
vrtince
.
Po
noči
je
bil
močen
naliv
in
vihar
.
Tu
in
tam
so
ležali
po
peščeni
poti
odtrgani
kobulji
,
katere
je
vihar
odlomil
in
otresel
po
tleh
.
Zrak
je
bil
svež
,
skoro
mrzel
,
vzduh
čist
in
prozoren
kot
navadno
po
nevihti
.
Tetka
Evfrozina
je
šetala
zgodaj
po
vrtu
in
se
opirala
ob
beli
solnčnik
.
Negotovi
so
bili
njeni
koraki
,
koleno
ji
je
nervozno
klecalo
,
in
mišice
na
licih
bolnega
izraza
so
podrhtavale
.
Počasi
je
stopala
in
prestavljala
solnčnik
,
dvignila
ž
njim
sedaj
pa
sedaj
prepojeno
cvetno
glavico
,
ki
je
visela
nagnjena
iz
grede
na
pot
.
Postala
je
ob
taki
cvetki
in
šepetaje
kramljala
z
rožami
:
„
Ah
,
ti
ubožica
,
revica
!
Vihar
te
je
,
ti
sirotka
moja
!
Čakaj
,
na
,
tako
,
vidiš
,
nazaj
na
gredico
se
nagni
!
Solnček
te
posuši
...
“
In
šla
je
počasi
dalje
skozi
vrt
,
potem
krenila
po
širokem
šetališču
med
kostanji
.
Levica
je
visela
ob
njej
kot
suha
veja
brez
soka
in
življenja
na
drevju
.
Le
tanki
,
beli
prsti
,
katere
je
objemala
nekoliko
zgubana
koža
,
so
se
premikali
in
prebirali
jagode
velikega
,
črnega
molka
,
na
čigar
koncu
je
žvenkljala
srebrna
svetinja
ob
kovinski
križec
.
Polagoma
je
pririsala
bolehna
Evfrozina
blizu
kapelice
sv.
Antona
puščavnika
.
Kapelica
je
bila
lesena
,
zunaj
obita
s
smrekovim
lubjem
,
in
je
imela
na
vrhu
takisti
stolpič
z
majhnim
zvončkom
.
Pred
njo
sta
bili
dve
klopici
iz
brezovih
palčk
.
Sestra
Evfrozina
je
sedla
vsa
spehana
,
zaprla
trudne
oči
,
upognila
glavo
,
roko
oprla
na
solnčnik
in
sedela
tako
brez
življenja
,
kot
samotni
jesenski
cvet
sredi
polja
,
ki
čaka
samo
še
slane
,
da
leže
še
on
za
tovariši
v
grob
črne
zemlje
.
Jedine
premikajoče
se
ustnice
so
pričale
:
Ni
to
mrtvi
kip
,
še
je
v
njem
življenje
.
Tetko
vzdrami
pohrstavanje
drobnega
peska
,
šum
kril
—
.
Pogleda
.
K
njej
je
hitela
Margita
.
Tetki
se
ustnice
ustavijo
,
oneme
,
oko
ji
zašije
radostno
,
žalobni
izraz
na
licu
se
stopi
in
prelije
v
dobrohoten
nasmeh
,
iz
katerega
je
gledala
vsa
ljubeča
duša
dobre
tetke
,
ki
je
tako
silno
ljubila
Margito
.
„
Tetica
,
zlata
tetica
!
“
je
vzklikala
Margita
,
ko
je
spoznala
,
da
jo
Evfrozina
vidi.
Pospešila
je
korake
in
kar
skakljaje
preletela
še
konec
poti
do
kapelice
,
da
ji
je
belkasto
jutranje
krilce
pahljalo
po
zraku
,
kot
bi
božji
krilatec
plaval
na
perutih
.
Gledala
je
teta
to
zdravo
življenje
,
to
srčkano
svojo
stričnico
,
zadovoljno
,
zadivljeno
:
Margita
—
utelešena
veselost
in
živahnost
,
ona
—
strto
življenje
;
Margita
—
pomlad
,
ona
—
ovenela
jesen
.
In
skozi
srce
ji
je
zašumel
spominek
spremljan
od
vzdiha
:
Tempi
passati
!
„
Dobro
jutro
,
tetica
moja
!
Po
vsem
vrtu
sem
vas
iskala
.
“
„
Hodila
sem
po
vrtu
,
pa
solnce
je
zame
prevroče
.
Omotica
se
me
rada
prime
,
zato
sem
šla
v
senco
.
“
„
Pardon
—
tetka
,
vi
molite
!
Motila
sem
vas
.
“
Margita
je
zagledala
molek
v
njeni
roki
.
„
Nič
me
ne
motiš
,
dete
moje
.
Kaj
hočem
,
ako
sem
sama
?
Smrt
trka
na
vrata
,
treba
se
je
pripravljati
.
“
„
Nikar
,
tetka
,
prosim
vas
,
nikar
ne
govorite
o
smrti
!
Koliko
bolj
ste
že
čvrsti
,
odkar
ste
tukaj
!
Ne
bodete
še
umrli
,
ne
,
jaz
vas
ne
pustim
!
“
Margita
je
dela
belo
,
mehko
roko
krog
velega
tetinega
vrata
in
jo
iskreno
poljubila
na
lice
.
„
Kako
pa
ti
,
se
smrti
bojiš
,
seveda
,
ker
si
nevesta
!
“
Margita
je
izpustila
tetko
iz
objema
in
molčala
,
kot
bi
ji
ne
prijalo
to
govorjenje
.
Toda
teti
ni
mogla
zameriti
.
„
Tetka
,
povejte
,
ali
vam
ugaja
Lotar
,
prosim
vas
,
povejte
odkritosrčno
!
Učite
me
,
svarite
me
—
oh
,
jaz
sama
ne
vem
,
za
kaj
mi
gre
.
“
Margita
je
skrila
obraz
za
tetin
tilnik
in
jo
zopet
tesno
objela
.
„
Draga
moja
,
o
tem
ne
morem
še
govoriti
.
Saj
veš
,
da
ga
premalo
poznam
.
Vedi
pa
dobro
,
da
je
ta
korak
,
ki
ga
namerjaš
,
važen
,
da
,
da
,
prevažen
za
celo
življenje
,
da
,
za
celo
večnost
.
Naj
te
ne
izvabi
baronstvo
,
naj
te
ne
moti
lepa
zunanjost
,
naj
te
ne
zapelje
sladka
govorica
:
Pri
tem
velja
jedino
pravilo
:
—
prüfe
,
der
sich
ewig
bindet
,
Ob
sich
das
Herz
zum
Herzen
findet
.
Toda
srce
spoznati
ni
lahka
stvar
.
Saj
še
svojega
ne
spoznamo
z
lepa
:
kdo
bi
spoznal
tuje
srce
!
Hipna
strast
še
ni
ljubezen
;
nekaj
nagnjenja
do
kake
osebe
še
ni
ljubezen
;
prijetna
zabava
še
ni
odsev
ljubezni
.
Torej
vprašaš
,
če
je
srce
za
srce
.
A
veruj
mi
,
da
tega
ne
zveš
sama
nikdar
popolnoma
—
,
ker
Bog
je
,
ki
preiskuje
srca
človeška
.
Torej
nikar
ne
žabi
iskati
svetlobe
od
zgoraj
!
“
Margita
je
slonela
še
vedno
ob
tetki
,
poslušala
te
nauke
—
a
morala
je
priznati
,
da
jih
ni
umela
.
Ostalo
ji
je
v
spominu
in
ji
donelo
kot
neumljiva
pesem
:
„
Prüfe
,
ob
sich
das
Herz
zum
Herzen
findet
—
.
“
Kako
bi
umela
,
sirota
!
Njeno
srce
ljubezni
še
ni
poznalo
;
ljubiti
Lotarja
ji
ni
narekovalo
srce
,
ampak
volja
starišev
,
ki
je
bila
zadovoljna
s
tem
,
da
je
njegova
poročena
družica
—
,
za
srce
je
niso
vprašali
.
Margita
je
bila
ribica
sirotica
,
ki
jo
je
praktična
,
brezsrčna
mama
nataknila
na
trnek
,
da
ulovi
ž
njo
bodočo
srečo
cele
hiše
.
—
Teta
Evfrozina
je
vstala
počasi
,
prijela
se
za
podboje
,
prestopila
prag
kapelice
in
v
njej
sedla
na
ki
opico
za
vrati
.
Mehanično
ji
je
sledila
Margita
,
pokleknila
na
leseni
klečalnik
in
se
zagledala
v
svetnika
,
ki
je
slonel
ob
skali
in
si
podpiral
sivo
glavo
.
Na
skali
in
pod
njo
so
se
videli
gadi
,
pošasti
,
in
ob
njegovi
levici
je
bulila
vanj
pordele
oči
sinovom
Abrahamovim
nečista
žival
.
Podobar
si
je
pač
mnogo
več
prizadeval
,
da
je
izrezljal
vse
te
zmije
in
pošasti
,
ki
so
trapile
in
nadlegovale
puščavnika
,
kakor
za
to
,
da
bi
upodobil
na
samotarjevem
licu
tisti
mir
,
tisto
veselje
in
svetlobo
,
katera
prisije
na
lice
možu
,
ki
zmaga
največjo
zmago
—
stre
samega
sebe
in
podjarmi
nemirno
srce
popolnoma
.
Margita
se
je
zbala
teh
pošastij
,
neprijetno
ji
je
bilo
pri
srcu
,
obraz
je
zakrila
z
roko
in
pred
črno
temo
so
se
oživili
vsi
ti
zmaji
in
so
pihali
in
sikali
vanjo
ter
se
ji
smejali
in
režali
ter
ji
zlobno
šepetali
:
Margita
,
glej
,
to
je
življenje
!
In
ona
ni
molila
,
ni
vzdihovala
:
zdela
je
in
brez
mislij
zrla
v
ta
mrak
,
kateri
je
bil
zanjo
najhujša
muka
celega
življenja
.
Zunaj
so
trepetali
kostanji
,
veter
je
zavel
po
vejah
,
debele
kaplje
so
tlesknile
na
leseno
streho
,
Margita
se
je
stresnila
,
vzdihnila
,
vstala
in
proseče
velela
teti
:
„
Pojdiva
od
tod
!
“
Evfrozina
je
spravila
molek
,
oprijela
se
Margite
,
in
stopili
sta
iz
temne
kapelice
na
jasni
svet
,
ki
je
plaval
v
solnčnem
svitu
.
„
Teta
,
ali
greva
še
nekoliko
dalje
,
tjekaj
na
klopico
?
“
„
Le
pojdiva
!
Tam
ne
bo
prehladno
,
ne
premrzlo
!
“
Molčé
sta
odšli
po
majhni
brežini
,
in
v
taistem
trenutku
sta
stopila
na
dolnjem
koncu
v
drevored
Lotar
in
Adolf
.
„
Margita
in
Evfrozina
!
“
„
V
tisti
lopici
sta
bili
!
“
„
Lotar
,
sedaj
bom
opazoval
,
kako
se
boš
teti
Evfrozini
prikupil
.
Pazi
,
ona
je
prebrisana
.
Kolikrat
je
že
mene
spravila
v
zadrego
!
“
„
Tebe
seveda
,
mene
pa
ne
bo
!
Veš
,
kako
je
rekel
tisti
slavni
Francoz
—
e-e
—
no
,
imena
se
ne
spominjam
—
slab
talent
za
imena
—
.
“
„
Pa
za
lepe
obraze
boljši
—
.
“
„
Très
bien
,
tako
je
.
Tedaj
tisti
Francoz
je
rekel
,
da
jezik
ni
zato
,
da
bi
ž
njim
razodevali
,
kar
imamo
v
srcu
,
ampak
da
svoje
misli
in
nazore
drugim
ljudem
zatajimo
.
“
„
Radoveden
sem
,
kako
boš
opravil
.
Evfrozina
je
temeljito
izobražena
in
je
bila
poprej
svetna
gospica
,
ki
je
kraljevala
v
finejših
družbah
,
kakor
sedaj
kot
preoblečena
nuna
.
“
„
Tem
bolje
!
Nesrečna
ljubezen
,
kaj
pa
drugega
,
jo
je
gnala
za
ozidje
in
nekoliko
jo
bodo
še
vedno
poščegetali
tisti
mehki
spomini
na
onega
junaka
,
ki
je
poduhal
cvetlico
in
odjezdil
k
drugi
.
“
„
Morda
,
toda
ne
verujem
!
“
„
Beži
,
beži
,
ne
verujem
!
Kaj
pa
ti
veš
o
ženskih
?
Če
si
nekoliko
študentovskega
ljubkovanja
preživel
,
že
hočeš
soditi
o
tem
kot
nas
jeden
,
ki
imamo
presojeno
in
pretehtano
vsako
žilico
na
ženskih
;
le
verjemi
,
če
bi
danes
prišli
vsi
tisti
junaki
,
kot
so
jih
vse
te
samostanke
nekdaj
oboževale
,
izfrčé
ti
tako
izza
ozidja
kot
roj
iz
panja
.
“
„
Lotar
,
pustiva
to
!
Ves
svet
ni
,
kakor
sva
midva
.
Vedi
,
da
sem
o
teti
Evfrozini
popolnoma
prepričan
,
da
je
tvoja
sodba
čisto
napačna
in
kriva
.
Dovolj
!
Ne
govori
več
tako
—
sicer
me
žališ
!
Ona
je
moja
teta
.
“
Prišla
sta
do
kapelice
.
Baron
pogleda
skozi
vrata
,
ozre
se
po
kapelici
in
skoro
zaničljivo
reče
Adolfu
:
„
To
ni
senčnica
,
kapelica
je
.
Molili
sta
,
ali
kaj
.
Vrag
vedi
,
kaj
imajo
ljudje
od
molitve
!
“
„
Klanjam
se
milostnima
,
“
govoril
je
za
par
trenutkov
pozneje
baron
Lotar
in
hotel
ponižno
poljubiti
roko
sestri
Evfrozini
,
katera
jo
je
pa
z
gracijoznim
poklonom
odmaknila
in
se
molčé
zahvalila
za
toliko
prijaznost
.
Ves
ta
zanikujoči
akt
sestre
Evfrozine
je
bil
tako
fin
in
neprisiljen
,
da
je
bil
baron
kar
presenečen
.
„
Kako
vam
je
zdravje
,
prečastna
?
“
vpraša
baron
Evfrozino
,
ko
je
strastno
poljubil
roko
Margiti
.
„
Sedita
,
gospoda
!
—
Kaplja
na
veji
,
saj
veste
,
gospod
baron
,
starost
in
utrujenost
.
“
„
Tu
vam
bo
gotovo
odleglo
,
ta
zrak
,
mir
in
počitek
.
“
„
Kakor
je
božja
volja
.
“
„
Bog
gotovo
hoče
vašega
zdravja
;
za
tako
požrtvovalno
življenje
je
treba
pač
nagrade
.
“
„
Da
,
da
,
gospod
baron
!
Jaz
vem
,
da
se
bo
tetka
pozdravila
.
Sv.
Anton
puščavnik
bo
prosil
za
njo
,
kaj
ne
tetka
,
da
bo
?
“
Margita
je
z
otročje
skrbnim
očesom
pogledala
velo
lice
Evfrozinino
.
„
Zares
,
prečastna
,
Anton
puščavnik
,
da
,
da
,
ta
bo
pomagal
!
“
Baron
je
lokavo
hvaležno
pogledal
Margito
,
ki
mu
je
nehote
izdala
ime
svetnika
,
ki
je
bil
v
kapelici
.
„
Videla
sva
,
kaj
ne
,
Adolf
,
ko
sta
šli
v
kapelico
,
in
nisva
hotela
motiti
.
Če
se
torej
mož
,
kot
je
bil
sv.
Anton
,
tako
poniža
,
da
zapusti
sijajne
dvorane
in
gre
past
—
pardon
—
take
živali
,
kaj
ne
,
tedaj
mora
pač
onega
,
ki
takisto
zapusti
vse
veselje
in
tudi
pase
—
skoro
bi
rekel
—
tudi
take
živali
,
hudodelke
in
grde
bolnike
,
mora
pač
do
takega
imeti
velike
simpatije
in
mu
gotovo
pomaga
,
gotovo
,
prečastna
,
prepričan
sem
.
“
Baron
se
je
strmo
nagnil
nekoliko
naprej
in
samozavestno
pogladil
trde
brke
,
kakor
je
vselej
storil
,
kadar
si
je
bil
v
svesti
,
da
je
govoril
duhovito
.
Margita
ga
je
karajoč
pogledala
,
Adolf
je
čakal
uspeha
,
Evfrozina
se
je
pa
dobrodušno
nasmehljala
.
„
Oprostite
,
gospod
baron
,
svetniških
legend
ne
poznate
temeljito
,
česar
vam
čisto
nič
ne
zamerim
.
Govorimo
rajši
kaj
drugega
!
“
Baron
se
je
ugriznil
v
ustnice
in
klel
v
srcu
,
da
je
tako
slavno
pogorel
.
Adolf
je
pa
nalašč
prestavil
nogo
na
pesku
ter
se
dotaknil
barona
,
češ
,
ali
si
jo
skupil
!
A
baron
ni
bil
človek
,
ki
bi
prišel
v
zadrego
.
„
To
je
lepo
,
to
je
prekrasno
,
prečastna
!
To
je
istina
,
da
mi
,
ki
živimo
v
svetu
,
ne
moremo
poznati
vseh
svetih
spisov
in
pobožnih
knjig
,
in
tega
nam
,
prečastna
,
ne
zamerite
kakor
drugi
samostanci
in
duhovščina
.
Vi
ste
kljub
redovniški
obleki
še
vedno
ona
plemenita
,
ona
visoko
izobražena
—
da
vas
kar
naravnost
—
oprostite
odkritosrčnost
,
to
je
zame
nekaj
prirojenega
—
prečastno
nazivljem
:
emancipirano
usmiljenko
.
“
Evfrozina
ni
na
te
poklone
nič
odgovorila
,
njeno
lice
je
bilo
neizpremenjeno
,
vedno
obsijano
s
tistim
blagim
smehljajem
,
le
oko
je
živo
prodiralo
v
barona
,
da
se
je
kljub
svoji
predrznosti
moral
umikati
njenim
v
dušo
mu
sezajočim
pogledom
.
„
Gospod
baron
,
vi
sodite
nekoliko
krivo
naš
stan
.
Seveda
,
saj
niste
imeli
prilike
občevati
.
Upam
,
da
se
sedaj
prepričate
,
da
za
našim
ozidjem
ni
taka
tema
,
kakor
ste
morda
brali
tu
in
tam
,
da
je
nasprotno
tukaj
doma
prisrčno
veselje
,
tudi
modrost
in
znanost
,
prav
tako
kakor
zunaj
,
kaj
ne
,
Margita
,
saj
si
se
tudi
ti
bala
?
“
„
Resnično
,
tetka
;
ali
sedaj
sem
že
čisto
doma
,
in
tako
silno
mi
prija
—
veste
kaj
,
gospod
baron
,
jaz
pa
pojdem
v
samostan
!
“
Margita
se
je
veselo
zasmejala
,
baron
se
ji
je
priklonil
:
„
Gospica
,
če
greste
vi
,
potem
grem
še
jaz
in
Adolf
seveda
tudi
!
“
„
Tako
je
!
Ali
Lotar
,
midva
bi
bila
skoraj
prepridna
,
saj
bi
naju
še
ne
sprejeli
!
“
„
Šaljivci
,
“
se
je
nasmehnila
sestra
Evfrozina
,
počasi
vstala
,
želela
dobro
zabavo
in
odšla
,
trdeč
,
da
ji
ne
ugaja
predolgo
pod
milim
nebom
,
ker
je
še
preslabotna
.
Margita
jo
je
prijela
za
roko
in
jo
spremila
do
grada
.
Tam
se
je
poslovila
od
tete
,
ki
ji
je
rekla
:
„
Le
pojdi
dete
,
in
veseli
bodite
.
“
Iz
njenih
očij
je
pa
sijala
bojazen
—
za
Margitino
srečo
.
„
Na
zdravje
!
Klanjam
se
,
gospod
baron
!
“
„
Sluga
,
Ante
!
“
„
Kako
sta
spala
?
“
„
Izborno
,
gospod
doktor
!
In
sedaj
še
osem
ni
ura
,
a
že
sediva
tu
.
Leto
dnij
že
nisem
tako
zgodaj
in
tako
lahko
vstal
kakor
danes
.
“
Lacinger
je
sedel
na
klop
k
njima
,
baron
mu
je
ponudil
cigareto
,
potem
še
Adolfu
,
in
sedeli
so
,
puhajoč
čvrsto
oblake
dima
v
sveži
zrak
.
„
Ante
,
sedaj
naredi
načrt
,
kam
da
pojdemo
danes
!
Ti
si
domačin
...
“
„
Načrtov
naredim
lahko
dovolj
;
toda
treba
je
vprašati
celo
družbo
,
ali
bo
in
s
katerim
bo
zadovoljna
.
Lahko
se
peljemo
,
ali
gremo
peš
,
na
gore
ali
po
logih
,
kakor
bo
komu
ugajalo
.
“
„
Dopoldne
ostanemo
doma
;
po
kosilu
odrinemo
.
Tedaj
se
zmenimo
še
z
gospo
teto
,
kapitanko
in
pl.
Albenijevo
.
“
„
Dobro
;
po
kosilu
pridem
k
vam
,
in
za
kar
se
odločite
,
to
napravimo
.
“
„
Margito
vprašamo
takoj
;
spremila
je
teto
Evfrozino
,
gotovo
se
kmalu
vrne
.
“
„
Čakajte
,
gospod
doktor
:
predno
pride
Margita
,
dovolite
jedno
vprašanje
.
“
Baron
je
rafinirano
pogledal
Anteta
.
„
Prosim
,
na
uslugo
,
gospod
baron
.
“
„
V
gostilni
nama
je
prinesla
zajutrek
deklica
,
katero
gotovo
poznate
;
povem
vam
,
da
je
to
živalca
,
kakor
bi
jo
izklesal
.
To
zdravje
,
ta
lica
,
oko
,
—
in
vse
vse
—
no
kratko
in
malo
:
ljubčkan
metuljček
.
Ergo
,
gospod
doktor
,
Tilka
ji
je
ime
,
kaj
ne
,
Adolf
—
Tilka
,
da
:
torej
njeno
biografijo
:
Ali
je
domača
,
ali
je
natakarica
,
ali
je
tako
za
zabavo
tujcev
.
—
O
tem
moram
biti
dobro
informiran
,
predno
nadalje
ukrenem
.
“
„
Gospod
baron
,
oprostite
,
če
vam
naravnost
izjavljam
,
da
se
morate
takih
poskusov
in
manevrov
kar
čisto
otresti
.
Tukaj
si
bodete
okrepili
telo
,
razvedrili
duha
,
a
na
velikomestne
burke
pozabite
,
to
vam
prijateljski
svetujem
.
Pri
nas
velja
pravilo
:
‚
Me
Kranjice
hočm
’
o
bit
’
ženice
,
ljub
’
ce
ne
za
kratek
čas
.
‘
Poleg
tega
povem
tudi
,
da
je
Tilka
moja
sorodnica
,
torej
pod
mojim
varstvom
!
“
„
Slišiš
,
Lotar
!
Le
previden
bodi
,
sicer
pride
tu
na
kmetih
še
do
turnirja
med
tabo
in
Antetom
.
“
„
Zanimivo
,
gospod
doktor
,
rečem
vam
,
prezanimivo
.
Že
vidim
,
da
bo
tu
življenje
.
Adolf
je
rekel
prav
,
če
je
trdil
,
da
ste
optimist
.
“
„
Idealist
,
sem
rekel
.
“
„
Bien
,
idealist
.
Sedaj
pa
se
vam
ponujam
za
učitelja
in
vam
bom
dokazal
,
da
se
silno
varate
,
če
prisegate
na
žensko
zvestobo
in
poštenost
.
Ha
,
takole
dete
—
čemu
je
na
svetu
kakor
za
to
,
da
nam
življenje
sladi
?
Par
dnij
pošteno
napojnino
,
par
šopkov
po
desetici
,
nekaj
ljubeznivih
besedij
—
frr
—
in
tičica
je
v
kletki
!
“
„
Gospod
baron
,
ne
svetujem
vam
,
da
bi
tako
lovili
tičice
;
častno
besedo
,
da
ne
dosežete
svojega
podlega
namena
,
in
če
bi
ga
...
“
„
Potem
pa
dvoboj
za
natakarico
,
bravo
,
bravissimo
,
Lotar
!
“
„
Makari
,
gospod
baron
!
Ona
je
meni
sorodnica
,
doslej
skozi
in
skozi
poštena
,
torej
natakarica
gori
,
natakarica
doli
,
jaz
jo
branim
ali
osvetim
!
“
Lacinger
se
je
razvnel
in
govoril
pikro
.
Baron
se
mu
je
smejal
in
bil
vesel
,
da
ga
draži
.
Zato
je
nadaljeval
in
pikal
še
ostreje
Anteta
.
„
Dobro
,
od
mene
častno
besedo
,
ker
ste
vi
zastavili
svojo
,
proti
temu
,
da
ne
bodete
nič
vplivali
in
se
vmešavali
v
mojo
politiko
—
častno
besedo
na
to
,
da
bo
Tilka
v
osmih
dneh
nora
zame
in
dozorela
za
vse
,
kakor
jabolko
,
ki
ga
sapica
v
jeseni
otrese
z
drevesa
.
“
„
Velja
,
“
udari
Ante
.
„
A
slovesno
izjavljam
,
da
je
tako
vedenje
podlo
in
nizko
,
in
da
ne
govorim
še
bolj
žaljivo
,
trdim
,
da
smatram
celo
stvar
kot
za
šalo
.
“
„
Nič
šala
—
ampak
resnica
!
Kaj
menite
,
da
se
jaz
s
častno
besedo
šalim
,
da
jaz
...
“
Po
poti
je
prišlo
desetero
kaznjenk
s
travnika
in
ž
njimi
usmiljenka
.
„
Hvaljen
Jezus
!
“
„
Na
veke
!
“
je
odgovoril
Ante
,
ki
je
bil
vajen
kot
večletni
gost
v
grajščini
tega
pozdrava
.
Baron
in
Adolf
sta
molčala
in
pasla
poželjive
poglede
nad
nesrečnimi
bitji
,
katera
so
stopala
sramežljivo
in
hitro
,
s
povešenimi
očmi
mimo
njih
.
Marsikateri
kaznjenki
so
takisto
tudi
ušli
pogledi
na
krepke
mlade
može
,
in
marsikatera
je
morda
v
srcu
klela
prav
takega
mladeniča
,
lahkoživca
,
ki
ji
je
obetal
bele
gradove
,
naposled
pa
odžvižgal
drugam
in
jo
pahnil
v
obup
,
da
je
postala
mati
—
morilka
;
tako
ji
je
pritisnil
na
čelo
pečat
zločinke
,
vtaknil
jo
v
kazenski
raš
za
omreženo
okno
in
ji
za
vselej
pokončal
srečo
tukajšnjega
življenja
.
„
Kleto
,
kaka
rafiniranost
,
“
vzklikne
baron
,
ko
so
odšle
kaznjenke
na
ovinku
in
se
skrile
v
drevoredu
.
„
Kako
mislite
to
,
gospod
baron
?
“
„
To
ste
idealist
!
Saj
ste
vendar
culi
pozdrav
,
kateri
rabijo
najpobožnejše
duše
,
svetci
in
puščavniki
.
Ali
ni
to
najgorja
hudobija
,
da
kaj
takega
izreka
ta
sodrga
,
te
tatice
,
morilke
,
goljufice
!
“
„
Ne
sodite
tako
,
gospod
baron
!
Puščice
,
katere
streljate
na
to
ubogo
ljudstvo
,
priletele
bi
lahko
nazaj
in
ranile
vas
!
“
„
Kaj
,
gospod
doktor
,
pomislite
,
kaj
govorite
!
To
je
žaljivo
,
to
sodi
pred
justico
!
Torej
naj
sem
jaz
tat
,
goljuf
,
morivec
—
gospod
doktor
!
“
Baron
je
srepo
gledal
Anteta
,
nervozno
in
razburjeno
ponašal
z
roko
in
nazadnje
jezno
položil
roko
na
mizo
.
„
Ne
prepira
,
vidva
sta
skrajnja
elementa
in
si
bodeta
vedno
v
laseh
.
Toda
pogovorimo
se
mirno
in
rešetajmo
to
vprašanje
,
saj
je
jako
zanimivo
,
drugega
dela
tako
nimamo
.
“
Adolf
je
poznal
oba
in
vedel
,
da
je
baron
silno
občutljiv
,
da
ne
čisla
ničesar
bolj
kot
svojo
takozvano
„
čast
,
“
o
kateri
je
imel
klasične
moderne
pojme
,
da
se
čast
oskruni
le
s
tatvino
,
goljufijo
in
umorom
—
in
to
le
tedaj
,
če
ga
zagrabi
pravica
za
vrat
.
Poznal
je
tudi
Lacingerja
,
da
je
trdoglav
značaj
,
kateremu
ne
imponira
plemstvo
in
denar
,
da
se
bije
in
pravda
za
svoje
nazore
do
skrajnjega
.
Zato
je
pomirjal
oba
,
da
ne
bi
prišlo
do
resnih
spopadov
z
neljubimi
nasledki
.
„
Hvala
ti
,
Adolf
!
Olikanci
naj
se
trezno
pravdajo
o
svojih
nazorih
,
previdno
modrujejo
—
bodo
odkritosrčni
—
,
a
žaliti
se
ne
smejo
med
seboj
.
Torej
,
gospod
baron
,
jaz
pojasnjujem
prejšnjo
trditev
.
“
„
Prosim
,
a
sem
jako
radoveden
.
Sofizmi
vas
morejo
rešiti
,
drugega
nič
.
“
„
Bomo
videli
.
Da
je
med
kaznjenkami
veliko
čisto
propalih
duš
,
da
jih
je
mnogo
nepoboljšljivih
,
tega
nikakor
ne
tajim
.
Trdim
pa
vendar
,
da
jih
je
mnogo
,
katere
je
privêl
semkaj
obup
,
slučajni
trenutek
,
zadrega
,
ki
jih
je
pripravila
do
pregrešnega
dejanja
in
zločina
.
Vzemimo
primer
.
Znano
mi
je
,
da
so
najboljše
kaznjenke
iz
večine
detomorke
.
Tako
zverinsko
—
ne
,
saj
je
hujše
to
dejanje
—
vsakdo
obsoja
,
jaz
tudi
.
A
vprašam
vas
,
gospod
baron
,
ali
so
te
bolj
krivične
in
bolj
hudobne
,
nego
velika
masa
najbolj
olikane
sedanje
svetne
družbe
?
Koliko
žrtev
imajo
na
vesti
bogataši-lahkoživci
,
pustolovci
,
ki
služijo
samo
strasti
,
oni
podli
živinski
strasti
,
in
s
tem
,
da
njej
zadoščajo
,
moré
tisoče
in
jih
pehajo
v
prerani
,
gnili
grob
?
Vprašam
vas
,
ali
niso
ti
rafinirani
morivci
?
Vprašam
vas
,
ali
nimajo
hujšega
bremena
na
ramenih
tisti
krogi
,
ki
ne
poznajo
in
nečejo
poznati
prvega
in
pravega
namena
poštenega
zakona
?
Na
vse
zadnje
je
pač
vse
jedno
,
ali
stres
pšenično
zrno
,
ali
če
pohodiš
kal
,
ali
če
utrgaš
še
zeleno
bilko
?
Ali
ne
sodijo
prav
tako
le-sem
tisti
kapitalisti
,
ki
premišljujejo
,
kako
bi
še
kaj
izumili
,
kar
bi
ščegetalo
njihovo
polt
,
ko
se
jim
najboljše
jedi
studijo
in
gabijo
vsled
prenasičenosti
,
a
tega
nečejo
vedeti
in
videti
,
da
večkrat
ubožno
družino
delavčevo
,
čigar
žulji
rede
njihov
kapital
,
pahnejo
v
bedo
,
v
stradanje
,
zaradi
česar
seže
mati
po
strupu
,
in
si
oče
kupi
samokres
za
zadnje
novce
in
je
morivec
,
krut
morivec
lastne
družine
?
In
take
imenuje
pošteni
visoki
svet
izvržek
človeštva
!
Pred
takimi
beži
,
za
takimi
kaže
s
prstom
in
si
umiva
roke
kakor
Pilat
in
vzdihuje
nad
propalo
poulično
druhaljo
.
Pri
vrhu
se
začne
drevo
sušiti
,
in
družba
človeška
je
še
vselej
začela
propadati
in
gniti
zgoraj
.
Od
tam
je
zašla
nalezljivost
v
nižje
sloje
—
svetovna
povest
nam
je
priča
.
In
sedaj
gospod
baron
,
omenjam
čisto
mirno
:
Ali
ni
vaša
šala
gledé
Tilke
prav
taka
?
“
Baron
je
pomolčal
;
Antetovi
nazori
mu
niso
bili
ljubi
,
a
moral
je
v
srcu
priznati
,
da
niso
neresnični
.
„
Ba
,
paradoksen
filozof
!
Teorija
je
teorija
;
vi
poznate
svoje
knjige
,
drugega
nič
.
Ko
bi
poznali
življenje
,
živeli
in
sodili
bi
drugače
.
Saj
veste
,
kaj
je
modrovanje
!
Najbližji
modrijanom
so
norci
.
—
Brez
zamere
;
tam-le
gre
Margita
!
“
Baron
je
takoj
vstal
in
hitro
odšel
Margiti
naproti
.
Vesel
je
bil
,
da
se
je
otresel
Lacingerja
,
kateri
bi
mu
bil
na
vse
zadnje
vzbudil
še
vest
,
ki
je
mirno
spala
že
mnogo
,
mnogo
let
.
„
Gospica
,
dolgo
vas
ni
bilo
!
“
„
Bila
sem
s
prečastito
sestro
prednico
na
cvetličnem
vrtu
