Alitudi
tega
veselja
ni
mogel
dolgo
uživati
.
Nekega
dne
pride
obiskat
beja
tuji
vladar
sosedne
dežele
ter
ga
poprosi
,
naj
bi
mu
prodal
kacega
belega
sužnja
,
ker
nima
nobenega
.
Osoda
je
zadela
ravno
Lavrencija
,
ker
ga
bej
ni
ravno
neogibno
potreboval
,
razun
tega
pa
mu
ga
je
ptuji
vladar
tudi
drago
plačal
.
—
Kdo
bi
mogel
popisati
žalost
,
ktero
jo
občutilo
Aleševo
sercé
pri
tej
nenadni
ločitvi
.
Oklenil
se
je
starcu
tako
terdno
krog
vratu
,
kot
ne
bi
ga
hotel
nikdar
več
izpustiti
,
ter
točil
bridke
solzé
.
Same
tuge
ni
mogel
skoraj
besedice
spregovoriti
:
„
O
moj
dobrotnik
,
moj
oče
!
“
stokal
je
,
„
nikdar
več
vas
ne
bom
videl
.
“
„
Upokoji
se
dragi
moj
,
“
tolažil
ga
je
Lavrencij
„
vse
tugovanje
nič
ne
pomaga
.
Ne
bodi
mehkužen
,
mož
mora
tudi
največe
britkosti
junaško
prenašati
.
Ti
si
še
mlad
,
malo
si
še
prestal
na
svetu
,
ko
boš
preterpel
toliko
,
kot
jaz
,
uterdilo
bode
se
ti
sercé
.
Prosim
te
,
bodi
pogumen
,
nikar
ne
žaluj
,
ker
ti
ne
prinese
nič
koristi
.
Bog
je
še
zmiraj
več
,
nego
ljudje
,
on
te
bode
rešil
iz
sužnosti
,
in
morda
se
zopet
kedaj
vidiva
,
srečnejša
nego
sedaj
.
Bog
te
obvaruj
!
Spolnuj
moje
nauke
,
boš
videl
,
da
bo
prav
.
“
Še
enkrat
je
strastno
stisnil
blagemu
starcu
roko
,
potem
pa
ga
je
odpeljal
ptuji
vladar
s
seboj
.
Aleš
je
bil
sedaj
sam
sredi
širokega
svetá
,
nobene
žive
duše
ni
imel
,
ki
bi
ga
bila
tolažila
,
nikomur
ni
mogel
potožiti
svojih
nadlog
.
Njegova
sobica
se
mu
je
zdela
grozno
dolgočasna
,
prazna
,
kot
bi
bil
kdo
umerl
v
njej
,
nobenega
veselja
ni
imel
več
na
svetu
.
—
Ali
čas
in
skušnja
uterdita
tudi
človeka
zoper
največe
težave
,
da
je
prenaša
nekako
malomarno
,
da
celó
smertnim
nevarnostim
kljubuje
.
Tudi
Aleš
se
je
uterdil
s
časoma
.
Poprej
je
bil
še
mladeneč
otročjih
misli
,
otročjih
čutov
,
sedaj
pa
je
postal
mož
krepkega
duha
,
terdne
volje
in
pogumnega
serca
.
Sklenil
je
oprostiti
se
,
naj
veljá
kar
hoče
,
poiskati
potem
Lavrencija
in
potlej
iti
po
svetu
poiskat
tudi
starišev
,
ako
še
živé
.
Te
misli
gojil
je
od
dne
do
dne
in
terdno
je
sklenil
ali
izveršiti
svoj
namen
,
ali
pa
poginiti
.
—
Aleš
je
zvesto
opravljal
svojo
službo
in
s
tem
se
je
tako
prikupil
svojemu
poglavarju
,
da
ga
je
veliko
bolj
čislal
,
nego
druge
sužnje
ter
mu
tudi
več
prostosti
dovolil
.
To
se
vé
da
je
jezilo
njegove
tovarše
,
ki
so
ga
pisano
gledali
ter
mu
zeló
nevošljivi
bili
zarad
te
prednosti
.
Posebno
nekov
gubast
in
ves
pokvečen
zamorec
,
varuh
bejevega
harema
,
ni
ga
mogel
živega
terpeti
;
še
pogledal
ga
ni
,
ako
ga
je
Aleš
pozdravil
,
in
če
je
le
mogel
,
ognil
se
ga
je
na
poti
.
To
je
Aleša
zeló
žalilo
,
ker
ni
vedel
,
zakaj
ga
zamorec
sovraži
,
ker
mu
ni
nikdar
storil
nič
žalega
.
—
Nekega
jutra
so
prišli
varuhi
bejevega
harema
vsi
pobiti
in
na
videz
zeló
žalostni
k
svojemu
gospodu
,
ter
mu
naznanili
,
da
je
po
noči
utekla
njegova
perva
sužinja
,
ktero
je
še-le
pred
nekterimi
dnevi
dobil
.
Rekli
so
,
da
je
moral
kdo
izmed
sužnjev
pomagati
jej
pri
begu
ker
so
bile
duri
povsod
dobro
zaklenjene
in
so
tudi
straže
celo
noč
čule
.
Beju
je
švigala
grozna
serd
iz
oči
pri
tem
sporočilu
;
njegovo
lice
se
je
zmračilo
,
kakor
nebó
,
kedar
se
pripravlja
na
hudo
nevihto
.
Bila
je
namreč
to
sužinja
,
ktero
je
dobil
iz
Carigrada
ter
si
jo
izvolil
za
svojo
pervo
ženo
.
„
Ničemniki
!
“
zagrozil
se
je
nad
sužnji
,
ki
so
strahu
trepetali
pred
njim
na
kolenih
,
vaša
nemarnost
zasluži
smert
,
zatoraj
boste
še
danes
vsi
zaporedoma
izgubili
glave
.
“
Kot
šiba
na
vodi
so
trepetali
varuhi
pri
teh
ostrih
besedah
vladarjevih
.
Nihče
si
ni
upal
ziniti
besede
,
nihče
pogledati
ostremu
gospodu
v
obraz
;
potuhnjeno
so
sklonili
glave
na
persa
in
ječali
.
Sedaj
se
vzdigne
njih
poveljnik
,
ki
je
Aleša
posebno
sovražil
,
približa
se
serditemu
vladarju
in
prične
z
milo
prosečim
glasom
:
„
Milost
,
mogočni
vladar
,
milost
ubogim
sužnjem
,
ki
so
nedolžni
!
Dobro
nam
je
sicer
znana
tvoja
moč
,
dobro
vemo
,
da
nas
lehko
z
eno
besedo
pogubiš
in
uničiš
,
kot
červe
v
prahu
,
ali
znana
nam
je
tudi
tvoja
miloserčnost
;
slušaj
toraj
svojega
služabnika
,
da
ti
pové
resnico
in
izprosi
milost
nedolžnim
.
“
„
Govori
!
“
zarohnel
je
bej
,
„
ali
ne
išči
nikakoršne
zvijače
,
ker
to
bi
ti
nič
ne
pomagalo
.
“
„
Moje
življenje
je
v
tvojih
rokah
,
mogočni
gospod
,
“
djal
je
potuhnjen
zamorec
,
„
ako
ne
bom
govoril
resnice
,
naj
zapadem
najgrozovitejšej
smerti
.
—
Sinoči
že
pozno
videl
sem
plaziti
se
neko
osebo
krog
harema
.
Natihoma
sem
se
bližal
,
da
bi
videl
,
kdo
je
,
ali
preden
sem
mogel
popolnoma
prepričati
se
,
zginila
je
oseba
ravno
ondi
na
mostovži
,
kjer
ima
tvoj
beli
služabnik
svojo
sobo
.
In
drugo
jutro
ni
bilo
krasne
sužinje
več
.
—
Mogočni
vladar
,
ti
si
pripeljal
tega
sužnja
v
hišo
ter
ga
bolj
čislal
,
nego
nas
druge
,
on
pa
ti
vse
te
dobrote
povrača
z
nehvaležnostjo
.
Ti
meniš
,
da
imaš
zvestega
služabnika
na
svojem
dvoru
,
ali
vedi
,
da
imaš
zvito
kačo
,
ki
te
natihoma
skuša
pikniti
.
Te
zlobne
besede
brezvestnega
služabnika
so
pripravile
beja
še
v
večo
jezo
.
Poklical
je
koj
Aleša
,
kteremu
se
še
sanjalo
ni
,
kaj
ga
čaka
.
Bej
ga
je
sprejel
temnega
obraza
in
,
zaničljivo
ga
pogledovaje
,
jel
mu
je
očitati
njegovo
hudobijo
,
ktero
je
doprinesel
po
noči
.
Aleš
je
stal
nepremekljivo
,
kot
bi
bilo
trošilo
va-nj
;
kar
mu
je
pripovedoval
bej
,
zdelo
se
mu
je
kot
v
sanjah
.
Druzega
ni
vedel
reči
,
kot
da
je
nedolžen
,
da
še
ne
vé
nič
o
tem
.
Klical
je
Boga
na
pričo
,
ki
edini
vé
njegovo
nedolžnost
,
ali
beju
to
ni
bilo
zadosti
.
„
Ako
v
treh
dneh
ne
poveš
kam
je
ubežala
sužinja
“
—
djal
mu
je
—
„
sužinja
,
kterej
si
pomagal
k
uteku
,
odrezali
ti
bodo
četerti
dan
jezik
,
peti
dan
desno
roko
,
šesti
dan
te
djali
ob
glavo
.
Dobro
tedaj
,
ali
si
si
zapomnil
?
sedaj
idi
in
pomisli
do
jutri
,
kaj
misliš
storiti
.
“
Aleševo
opravičevanje
je
bilo
zastonj
,
videl
je
,
da
mu
bije
zadnja
ura
.
Ko
se
je
pri
odhodu
ozerl
po
zraven
stoječih
služabnikih
,
videl
je
povsod
,
kako
peklensko
veselje
se
je
zibalo
po
černih
obrazih
škodoželjnih
zamorcev
.
—
Bolj
nego
kedaj
je
mislil
na
beg
.
Ni
bilo
dovelj
časa
več
prevdarjati
;
trije
dnovi
minejo
v
takovih
žalostnih
okoliščinah
,
kot
bi
trenil
.
—
Noč
se
je
približala
in
Aleš
je
ležal
v
svojej
sobici
vedno
ukvarjaje
se
z
mislimi
,
kako
bi
se
priplazil
do
obzidja
,
da
ne
bi
ga
stražniki
zapazili
.
Pa
to
bi
že
še
bilo
,
ali
potlej
priti
čez
zid
in
uganiti
pravo
pot
,
da
ga
ne
bi
dobili
,
to
je
bilo
najtežavniše
.
Molitveno
knjigo
,
ktero
je
vedno
skerbno
skrival
in
vsaki
dan
molil
iz
nje
,
vzel
je
tudi
necoj
v
roke
,
in
čeravno
ni
mogel
v
temi
brati
,
molil
je
,
vendar
goreče
k
Bogu
,
da
bi
ga
rešil
takove
grozovite
smerti
.
Večkrat
je
poljubil
zlati
križec
na
platnicah
in
se
goreče
priporočal
v
varstvo
angelju
varhu
.
Proti
polnoči
je
nekoliko
zadremal
,
kmalo
pa
ga
prebudí
lahen
šum
,
kot
bi
se
natihoma
kdo
bližal
.
Pri
oknu
,
ki
ni
imelo
nikakošne
zapore
,
prikaže
se
moška
oseba
,
ter
nekaj
časa
tiho
obstane
in
posluša
,
potem
pa
zamahne
z
roko
,
ko
vidi
,
da
se
je
Aleš
vzdignil
,
v
znamenje
,
naj
bo
tiho
,
in
skoči
nemudoma
skozi
okno
v
stanico
.
„
Si
li
sam
?
“
praša
prišli
potihoma
skerbno
se
ogledovaje
,
ali
ni
kake
nevarnosti
.
„
Čisto
sam
;
drugi
sužnji
že
gotovo
spé
razun
straž
tukaj
zunaj
,
“
pravi
Aleš
,
ter
ogleduje
začuden
to
nenadno
osebo
.
Bil
je
že
prileten
mož
v
arabskem
plašču
s
turbanom
(
Turban
se
imenuje
kapa
,
kakoršne
nosijo
v
vzhodnjih
deželah
.
)
na
glavi
in
,
kolikor
je
mogel
spoznati
,
mladeneč
v
temi
na
njegovem
obrazu
,
ni
bil
Arabec
.
„
Danes
si
slišal
,
kaj
meni
bej
s
teboj
storiti
?
“
pravi
mož
,
in
sede
k
Alešu
,
tako
,
da
je
bil
popolnoma
v
temi
.
„
Kaj
pa
da
sem
slišal
.
Čez
tri
dni
me
bodo
jeli
mesariti
,
če
se
ne
opravičim
,
ali
jaz
nimam
druge
priče
,
kot
svojo
dobro
vest
.
“
„
Torej
bodi
pripravljen
;
ako
se
mi
posreči
,
rešim
te
pojuteršnim
zvečer
.
Tačas
pa
moraš
biti
pri
miru
in
sam
ne
poskušati
bega
,
ker
to
bi
ti
nakopalo
še
strašnejšo
smert
.
“
„
Pojuteršnjem
zvečer
?
“
djal
je
Aleš
dvomljivo
,
„
ko
bi
si
pa
bej
premislil
in
bi
me
že
jutri
jel
mučiti
?
“
„
Tega
se
ti
ni
bati
,
ker
še
nekoliko
dvomi
nad
tvojo
krivico
.
Le
miren
bodi
.
Jutri
večer
bom
ti
poslal
pripravno
obleko
,
nekaj
orožja
in
tudi
druge
potrebne
reči
za
beg
bom
preskerbel
;
tretji
večer
bova
pa
poskusila
.
“
„
Ali
kdo
pa
ste
vendar
vi
,
ki
pridete
k
meni
v
ječo
,
kot
angelj
Gospodov
,
ali
ste
morda
tudi
suženj
,
kot
jaz
?
“
„
Suženj
in
še
delj
,
nego
ti
.
Moja
domovina
je
na
Avstrijanskem
,
Slovenec
sem
po
rodu
.
“
„
Slovenec
!
“
skoraj
na
glas
vsklikne
Aleš
,
„
od
kod
pa
vendar
?
Jaz
sem
tudi
Slovenec
.
“
„
Moj
rojak
tedaj
!
“
pričel
je
mož
slovenski
in
stisnil
Alešu
roko
.
„
Dá
,
vaš
rojak
.
Ali
dragi
prijatelj
,
vi
govorite
grozno
čudno
slovenski
,
saj
vas
komaj
razumem
.
“
„
Ako
človek
devetnajst
let
ne
govori
slovenski
,
ni
čuda
,
da
skoraj
popolnoma
pozabi
.
“
„
Devetnajst
let
ste
tedaj
že
v
sužnosti
,
in
ste
še
živi
?
O
,
to
je
dolgo
!
“
„
Da
,
devetnajst
let
,
in
od
takrat
še
nisem
videl
nobenega
Evropejca
,
dokler
nisi
prišel
ti
.
Večkrat
bi
bil
že
rad
govoril
s
teboj
,
pa
ni
bilo
moč
.
Včeraj
sem
slišal
tvojo
obsodbo
in
splazil
sem
se
natihoma
tu
sem
,
da
bi
ti
oznanil
svoj
namen
.
—
Ali
dovelj
necoj
,
iti
ti
moram
,
da
me
ne
zapazijo
,
sicer
bi
bila
obadva
izgubljena
.
Lehko
noč
!
jutri
večer
zopet
pridem
.
“
In
zopet
je
skočil
skozi
okno
ter
zginil
po
dvoru
.
Aleš
je
bil
kot
na
novo
prerojen
.
Upanje
rešiti
se
grozovite
smerti
,
prevzelo
ga
je
tako
,
da
bi
bil
kmalo
na
glas
zavrisnil
,
ko
ne
bi
se
bil
bal
,
izdati
se
.
Celo
noč
ni
zatisnil
očesa
,
vedno
je
premišljeval
,
kdo
bi
bil
ta
človek
,
ki
je
njegov
rojak
,
in
kako
je
prišel
tu
sem
.
Spomnil
se
je
tudi
svoje
knjige
,
ktero
je
našel
v
tolovajski
ladiji
in
bil
je
prepričan
,
da
bo
berž
ko
ne
tega
moža
,
ki
jo
je
morda
pozabil
v
ladiji
,
ko
so
ga
prodali
tolovaji
tu
sem
.
—
Drugi
dan
je
minul
Alešu
v
grozovitih
skerbeh
.
Bal
se
je
,
da
bi
svojemu
tovaršu
kaj
ne
spodletelo
in
ga
zaderžavalo
v
njegovem
sklepu
.
—
Prišla
je
noč
,
in
ta
je
terpela
še
delj
.
Aleš
je
menil
,
da
mora
že
kmalo
dan
biti
,
a
pričakovanega
prijatla
le
še
ni
bilo
.
Vedno
je
stal
pri
oknu
in
vlekel
na
ušesa
,
ali
se
kaj
ne
giblje
.
Polastila
se
ga
je
že
grozna
misel
,
da
so
morda
moža
zalezli
,
ko
je
šel
od
njega
.
Slednjič
se
priplazi
po
dvoru
sem
varno
v
plašč
zavit
človek
in
Aleš
je
koj
spoznal
svojega
rešitelja
.
Molčé
se
je
približal
oknu
,
podal
mu
veliko
culo
ter
djal
:
„
Ná
,
tu
imaš
potrebne
reči
za
beg
.
Skrij
je
dobro
čez
dan
,
zvečer
pa
bodi
pripravljen
proti
polnoči
“
.
—
Aleš
bi
ga
bil
rad
še
marsikaj
poprašal
,
ali
mož
je
zamahnil
z
roko
,
naj
bode
tiho
,
ter
urno
zginil
za
palmovimi
drevesi
na
dvoru
.
Sedaj
pregleda
prineseno
culo
.
Bila
sta
v
njej
dva
samokresa
,
arabska
obleka
in
nekaj
jedil
.
Vse
to
skril
je
v
temen
kot
pod
slamo
,
ki
je
bila
njegova
postelj
.
—
Ko
se
je
približala
tretja
noč
,
osodepolna
ura
,
ko
je
viselo
Alešovo
življenje
na
tanki
nitki
,
oblekel
se
je
berž
,
ko
se
je
stemnilo
,
v
arabsko
oblačilo
,
vteknil
samokresa
za
pas
in
pričakoval
pri
oknu
svojega
rešitelja
.
Še
veliko
počasneje
,
nego
prejšnjo
noč
,
tekle
so
mu
necoj
ure
.
Oziral
se
je
vedno
na
nebó
in
spoznal
je
,
da
mora
biti
zdaj
zdaj
polnoči
.
Vsako
perjice
zunaj
,
ki
ga
je
pomajal
veter
na
drevesu
,
oplašilo
ga
je
,
ker
je
vedno
mislil
,
da
bodo
nemara
zapazili
njun
beg
.
Slednjič
se
je
približal
zaželjeni
trenutek
in
njegov
tovariš
je
prilezel
k
oknu
.
„
Sedaj
pa
le
urno
“
,
šepnil
je
,
„
le
minute
ne
smeva
izgubiti
.
“
Pomagal
je
Alešu
iz
sobe
,
potem
pa
sta
urno
stopala
po
dvorišču
vedno
v
senci
visocih
palm
.
Ko
se
približata
obzidju
,
sedel
je
ondi
zamorec
in
terdno
spal
.
„
Ta
dobro
straži
,
“
djal
je
spremljevalec
Alešu
ter
ga
urno
potegnil
seboj
v
neko
zatišje
,
kjer
so
bile
narejene
iz
kamenja
in
perhlih
tnal
nekake
stopnje
na
zid
.
Bila
sta
kmalo
na
verhu
,
ali
sedaj
bila
je
pot
težavneja
.
Zid
je
bil
precej
visok
in
na
vnajnej
strani
sterm
.
Dobila
sta
nekaj
germičevja
in
z
veliko
težavo
splazila
sta
se
na
tla
.
Kakih
dvajset
korakov
od
ondot
je
stala
majhena
slamnata
uta
—
stražnica
—
in
dva
zamorca
sta
ondi
slonela
na
svojih
dolzih
sulicah
ter
se
pogovarjala
.
Naša
dva
beguna
nastopita
nasprotno
pot
vedno
ob
zidu
se
plazivši
,
kjer
ju
je
senca
zakrivala
.
Stopala
sta
tako
varno
,
da
nobeno
suho
berstiče
ni
počilo
pod
njunima
nogama
.
—
O
nekterih
minutah
sta
že
imela
mesto
za
seboj
in
prišla
do
majhene
koče
,
ki
je
bila
opuščena
.
Alešev
tovariš
stopi
va-njo
,
in
pritira
ven
čverstega
konja
dobro
osedlanega
.
„
Sedaj
pa
le
sediva
na-nj
,
“
reče
Alešu
,
„
dovelj
krepak
je
,
da
naji
nese
do
dne
,
potem
sva
pa
tudi
že
v
varstvu
.
“
Konj
je
res
zdirjal
po
ravani
,
ko
ne
bi
imel
nobene
teže
na
sebi
.
Noben
prekop
in
nobeno
germovje
ga
ni
zadrževalo
.
Ko
se
je
dan
zazoril
,
ležalo
je
pred
njima
široko
morje
.
Zavila
sta
v
majhen
gozdič
in
ondi
sedla
raz
konja
,
ki
je
bil
ves
premočen
zavoljo
težke
noše
in
dolzega
pota
.
„
Eno
nevarnost
sva
prestala
,
“
djal
je
,
Alešev
tovariš
,
„
sedaj
pa
naju
čaka
še
veča
.
Če
ne
pride
kmalo
kaka
evropejska
ladija
,
ki
bi
naju
vzela
v
varstvo
,
ne
vém
,
kako
bo
šlo
!
Bej
naju
bo
gotovo
povsod
iskal
,
če
že
zavoljo
druzega
ne
,
zavoljo
konja
,
ki
sem
mu
ga
odpeljal
,
ker
ga
grozno
visoko
ceni
.
Potreba
je
,
da
poiščeva
kacega
skrivališča
,
da
naju
ne
bi
zapazili
,
ako
pridejo
tu
sem
.
“
Res
najdeta
v
goščavi
,
v
globokej
grapi
,
pripravni
kraj
,
kjer
ni
bilo
lehko
koga
zapaziti
.
Starec
je
potegnil
dolg
nož
izza
pasa
,
porinil
ga
zvestemu
konju
v
levo
stran
in
kri
je
švignila
curkoma
kviško
.
Čili
arabski
dirjavec
se
je
nekaj
časa
vertel
,
slednjič
pa
se
zgrudi
mertev
na
tla
.
„
Zakaj
pa
ste
to
storili
?
“
praša
Aleš
začuden
,
sedaj
nimava
nikakoršne
pomoči
,
ko
bi
naju
zasledili
.
“
„
Ker
bi
konj
koj
razgetal
,
ko
bi
začutil
konjska
kopita
in
bi
naju
izdal
.
“
Beguna
sta
legla
v
visoko
travo
,
kjer
sta
bila
še
bolj
skrita
,
ter
jela
povživati
malo
kosilce
.
Poslušala
sta
natanjko
vsako
gibanje
,
ker
vedno
sta
mislila
,
da
bodo
zdaj
zdaj
preganjalci
za
njima
.
—
Aleš
bi
bil
sedaj
rad
kaj
bolj
natanko
zvedel
stan
in
dom
svojega
tovarša
,
ali
ta
mu
reče
,
da
sedaj
ni
časa
za
dolgo
pripovedovanje
,
da
pa
mu
hoče
vse
razodeti
,
torek
bosta
popolnoma
iz
nevarnosti
.
—
Solnce
je
že
visoko
priplavalo
na
nebo
ali
naša
tovarša
sta
se
zastonj
ozirala
po
morji
,
da
zagledata
kako
ladijo
.
Zdajci
se
začuje
peketanje
konjskih
kopit
;
Aleš
povzdigne
glavo
,
splazi
se
na
rob
ter
pogleda
po
planjavi
.
Šest
jezdecev
je
dervilo
po
peščenini
sem
v
urnem
diru
,
ki
so
se
včasih
razkropili
,
potem
pa
zopet
skupaj
prišli
ter
jo
mahnili
naravnost
ob
morji
.
„
Za
nama
so
!
“
pravi
Aleš
,
bled
kot
zid
,
„
kaj
bo
?
“
„
Pogum
,
“
prigovarja
starec
potihoma
in
dva
svitla
samokresa
zabliskata
se
v
njegovih
rokah
.
„
Nimajo
naji
še
,
če
pa
pridejo
,
prodala
bova
precej
drago
svoje
življenje
.
Videl
boš
,
da
ne
bom
nikdar
zastonj
sprožil
.
“
Tudi
Aleš
je
poprijel
samokres
pa
vendar
je
bilo
videti
,
da
se
mu
je
roka
nekoliko
tresla
.
—
V
tem
hipu
zabliščé
se
tudi
jadra
v
daljavi
,
velika
ladija
je
prihajala
vedno
bliže
in
bliže
,
naravnost
proti
obrežju
.
Jezdici
so
večkrat
prebrodili
vso
goščavo
in
včasih
bili
tako
blizo
naših
begunov
,
da
bi
ju
bili
lehko
dosegli
s
svojimi
dolzimi
sulicami
,
pa
niso
ju
zapazili
v
grapi
med
visoko
travo
.
Slednjič
so
se
zopet
vernili
,
odkoder
so
bili
prišli
.
Ladija
se
je
že
precej
približala
.
„
Angleške
barve
!
“
pravi
Alešev
tovariš
kazaje
na
vihrajoče
bandero
,
„
sedaj
veljá
pogum
.
“
„
Ali
pa
naju
bodo
videli
tukaj
?
“
praša
skerbno
Aleš
.
„
Plavati
morava
nasproti
.
Znaš
li
plavati
in
imaš
toliko
moči
še
,
da
bi
sterpel
nekaj
minut
?
“
„
O
zame
ne
skerbite
;
jaz
plavam
celo
uro
,
če
je
treba
,
ali
bojim
se
,
da
vi
ne
boste
prišli
do
tje
.
“
„
Dobro
tedaj
,
le
na
delo
,
jaz
si
upam
plavati
dve
milji
daleč
.
“
—
Odložila
sta
nepotrebno
obleko
,
zročila
se
valovom
in
krepko
rezala
vodeno
plan
.
Mornarji
na
ladiji
so
ju
res
zagledali
.
Berž
so
spustili
čoln
v
vodo
in
šest
mož
je
hitelo
jima
na
pomoč
.
Malo
časa
potem
sta
bila
Aleš
in
njegov
tovariš
srečno
na
angleškej
ladiji
.
Ladija
,
na
ktero
sta
prišla
,
imenovala
se
je
„
Lastavica
“
.
Bila
je
lepo
izdelan
,
rujavo
pobarvan
trijarbolnik
,
ki
je
bil
namenjen
v
vzhodnjo
Indijo
.
Kapitén
,
še
mlad
mož
,
bil
je
jako
prijazen
s
svojima
,
novima
popotnikoma
,
kar
sicer
ni
vselej
navada
pri
poveljnikih
na
ladiji
.
„
Od
kod
prav
za
prav
prideta
vi
dva
?
in
kakova
naključba
vaju
je
izročila
valovom
?
Se
je
li
kaka
ladija
razbila
tu
blizo
?
“
popraša
ju
prijazno
.
„
Obadva
sva
Avstrijanca
,
“
odverne
Alešev
prijatelj
.
„
Jaz
se
imenujem
Tomaž
Senčar
,
bil
sem
nekdaj
posestnik
na
Slovenskem
,
pozneje
pa
v
severni
Ameriki
.
Pred
devetnajstimi
leti
sem
prišel
v
roke
morskim
roparjem
,
ki
so
me
prodali
v
Afriki
nekemu
beju
.
Ondi
sem
se
seznanil
po
naključbi
pred
nekimi
dnevi
s
svojim
tovaršem
—
Alešem
,
ki
ga
vidite
tukaj
pri
meni
.
Našla
sva
priložnost
pobegniti
,
in
ker
sva
spoznala
na
vašej
ladiji
angleško
bandero
,
plavala
sva
nasproti
,
ker
nisva
imela
upanja
drugače
rešiti
se
.
“
Kapitén
ju
je
iz
serca
miloval
,
ko
je
slišal
to
žalostno
dogodbo
.
Ker
je
videl
,
da
sta
lačna
in
utrujena
,
ter
imata
obleko
vso
premočeno
,
ukazal
je
svojemu
strežaju
peljati
ju
v
svojo
kajito
,
prinesti
jima
jedil
in
potrebnih
oblačil
.
Aleša
je
prešinila
velika
radost
,
ko
je
čul
iz
tovarševih
ust
imé
—
Tomaž
Senčar
.
To
imé
bilo
je
zapisano
v
njegovi
knjigi
in
prepričan
je
bil
,
da
je
ta
mož
tudi
v
oni
temni
sobi
na
tolovajski
ladiji
prebival
,
kjer
je
potem
pozabil
svojo
molitveno
knjigo
.
—
Strežaj
ju
je
peljal
v
zalo
stenico
,
preskerbljeno
z
vsem
potrebnim
,
kar
se
zahteva
na
ladiji
.
Bila
je
ondi
mehka
,
viseča
postelj
,
stoli
,
razni
zaboji
in
dolga
miza
,
na
kterej
je
ležalo
mnogo
knjig
in
raznega
popirja
,
znamenje
,
da
kapitén
ni
po
nepotrebnem
tratil
prostih
ur.
Ko
sta
se
preoblekla
in
sedla
h
kosilu
,
pravi
Aleš
svojemu
tovaršu
:
„
Vi
se
imenujete
Tomaž
Senčar
,
je-lite
?
“
„
Dá
,
Tomaž
Senčar
,
“
odverne
ta
,
„
kakor
moj
ranjki
oče
,
Bog
jim
daj
nebesa
.
“
„
Ter
ste
po
rodu
Slovenec
?
“
„
Slovenec
,
rojen
na
Dolenskem
pri
Kerškem
;
pozneje
pa
sem
se
preselil
na
štajersko
mejo
,
kjer
sem
imel
vinograde
.
“
Aleš
potegne
iz
mavhe
svoje
premočene
obleke
skerbno
v
usnje
zavito
knjigo
ter
jo
poda
starcu
.
Ko
ta
odgerne
zavitek
in
vidi
v
njem
knjigo
čisto
nepoškodovano
,
vsklikne
ves
vesel
:
„
Oh
,
moje
molitvene
bukve
,
ki
sem
jih
bil
pozabil
na
tolovajski
ladiji
.
Še
ko
sem
bil
dečko
,
kupili
so
mi
jih
mati
za
moj
god
,
ko
sem
se
ravno
dobro
izučil
dobro
brati
.
Vedno
sem
jih
nosil
pri
sebi
in
tudi
na
tolovajski
ladiji
sem
vsak
dan
molil
iz
njih
.
Ker
pa
sem
se
bal
,
da
ne
bi
mi
jih
roparji
vzeli
,
skrival
sem
jih
pod
zaboj
.
Nekega
dne
pa
so
me
nenadoma
odpeljali
v
sušnost
in
nisem
utegnil
vzeti
jih
seboj
.
“
„
In
čez
dolgo
let
našel
sem
jih
jaz
še
na
onem
mestu
,
“
pravi
Aleš
.
„
Kajti
tudi
jaz
sem
bil
delj
časa
na
oni
tolovajski
ladiji
,
dokler
nisem
prišel
v
sušnost
.
Lejte
,
kako
čudovito
je
naji
Bog
združil
.
“
Starec
je
goreče
poljubil
knjigo
,
dragoceni
spominek
iz
otročjih
let
,
ter
se
priserčno
zahvaljeval
Alešu
,
da
mu
je
je
tako
zvesto
ohranil
.
Tudi
Aleš
je
bil
jako
vesel
te
starčeve
radosti
;
sklonil
se
je
proti
njemu
in
mu
prijateljsko
stisnil
roko
.
Pri
tej
priliki
razgernila
se
je
nekoliko
srajca
in
zlata
verižica
s
krasno
svetinico
zasvetila
se
mu
je
na
persih
.
Ta
spominek
nosil
je
Aleš
že
od
nekdaj
in
tudi
v
sužnosti
ga
je
skerbno
čuval
,
da
se
mu
ni
zgubil
.
Njegov
prijatelj
je
vse
to
zapazil
v
hipu
.
Kakor
stena
je
obledel
in
stermo
zerl
Aleša
.
„
Bog
pomagaj
!
kaj
pa
vam
je
?
morda
vam
je
slabo
?
“
skerbno
poprašuje
Aleš
videvši
možá
tako
nenadoma
obledeti
.
„
Mladeneč
,
kje
si
dobil
ta
spominek
?
“
pravi
s
tresočim
glasom
.
„
A
,
to
svetinjo
?
“
pravi
Aleš
in
zopet
popravi
srajco
,
„
imam
jo
že
od
nekdaj
.
Moj
dobrotnik
,
stari
Peter
,
rekel
je
,
da
jo
moram
skerbno
čuvati
,
ker
je
velike
vrednosti
.
Res
sem
jo
dosléj
še
srečno
ohranil
.
Ali
vam
je
morda
znana
?
Oh
,
povejte
mi
,
če
veste
,
potem
morda
dosežem
,
česar
že
toliko
časa
želim
.
“
„
Ali
gotovo
veš
,
da
jo
imaš
že
od
otročjih
let
?
“
„
Da
,
odkar
pomnim
.
Peter
mi
je
rekel
,
da
sem
jo
že
imel
,
ko
me
je
našel
v
gozdu
.
Dozdaj
še
nisva
utegnila
razodeti
si
svoje
dogodbe
;
sedaj
imava
priložnost
,
povedati
vam
hočem
vse
in
tudi
vi
boste
meni
,
je-lite
?
Dogodbe
dveh
rojakov
,
po
tako
nepričakovanem
seznanji
bodo
gotovo
zanimive
.
“
Starec
ni
poslušal
Aleševih
besedí
.
Sklonil
se
je
bliže
in
natanjko
ogledoval
svetinico
.
„
Je
že
,
—
on
je
!
“
vskliknil
je
ves
zavzet
,
„
moj
sin
!
“
—
„
Vaš
sin
?!
“
ponavljal
je
Aleš
in
nekaki
čudni
čuti
so
ga
prevzeli
.
„
Vaš
sin
?
“
—
„
To
je
spominek
,
ki
ga
je
nosila
moja
žena
ter
ga
obesla
potem
najinemu
pervorojenemu
sinu
na
vrat
.
—
Je
li
mogoče
,
da
si
ti
moj
sin
Vencelj
!
Z
materjo
te
objokujeva
že
toliko
časa
mertvega
;
oh
koliko
britkih
ur
sva
preživela
zarad
tebe
,
in
glej
!
sedaj
te
najdem
nenadoma
,
po
takovi
čudoviti
naključbi
.
—
O
Bog
,
tvoja
pota
so
čudna
!
“
Nekaj
trenutkov
je
nastal
molk
in
obadva
sta
so
gledala
stermé
,
kot
bi
si
hotela
brati
na
obličji
,
je-li
res
,
kar
se
jima
ravno
kar
razodeva
.
„
Moj
oče
!
“
jecljal
je
potem
Aleš
oklenivši
se
starca
krog
vrata
,
„
moj
oče
!
dá
vi
ste
moj
oče
!
“
Potem
sta
zopet
omolknila
obá
,
prevelicega
veselja
ni
mogel
nihče
govoriti
,
le
solze
so
se
jima
vdirale
po
licu
in
kapale
na
sklenjeni
roki
,
kot
poterdila
srečnega
snida
.
Nemogoče
bi
bilo
popisati
vse
občutke
,
ki
sta
jih
imela
oče
in
sin
v
tem
trenutku
,
le
kdor
je
sam
kedaj
doživel
zopet
nepričakovano
najti
onega
,
ki
mu
je
dal
življenje
,
ta
bode
vedel
,
kaka
čutila
navdajajo
sercé
.
Med
tem
je
prišel
kapitén
v
sobo
obiskat
ju
.
Tomaž
mu
vesel
hiti
nasproti
,
stiska
mu
roko
in
pripoveduje
vse
na
tanjko
,
kako
je
nenadoma
našel
sina
,
o
kterem
je
mislil
da
je
že
mertev
.
Kapitén
je
bil
mož
blazega
sercá
,
in
če
je
prej
miloval
njuno
žalostno
osodo
,
ganilo
ga
je
to
nepričakovano
veseljemsedaj
še
tem
bolj
.
Prijazno
jima
je
podal
roko
in
tudi
njemu
so
igrale
solzé
v
očeh
.
Po
kosilu
šli
so
vsi
trije
na
poveršje
barke
in
ondi
jel
je
pripovedovati
najprej
Alešev
oče
svoje
dogodivščine
:
„
Moj
oče
so
na
Dolenskem
pri
Kerškem
imeli
lepo
posestvo
,
razun
tega
pa
so
bili
tudi
vinski
kupec
.
Ko
sem
jaz
nekoliko
odrastel
,
poslali
so
me
v
šolo
,
kjer
sem
sicer
vedno
dobro
izdeloval
,
ali
vendar
sem
sklenil
zapustiti
šole
ter
se
poprijeti
gospodarstva
,
zlasti
,
ker
sem
bil
edini
otrok
,
posestvo
pa
veliko
;
zatorej
tudi
oče
niso
imeli
nič
zoper
to
,
še
celó
radi
so
videli
to
moje
početje
,
ker
so
vedno
djali
,
da
,
bi
neradi
videli
svoje
posestvo
v
tujih
rokah
.
Kmalo
sem
se
privadil
gospodarstva
in
bil
sem
popolnoma
zadovoljen
s
svojim
stanom
.
Saj
mi
ni
nič
manjkalo
:
oče
so
bili
varčen
mož
,
vse
je
bilo
v
redu
pri
hiši
in
tudi
obilo
denarja
.
—
Dve
leti
pozneje
,
ko
sem
popustil
šolstvo
,
umerli
so
mi
oče
—
mater
je
že
nekaj
let
prej
Bog
vzel
—
in
sedaj
sem
bil
prepuščen
sam
sebi
.
Moj
stričnik
,
ki
je
bil
kupčevalec
na
Horvaškem
,
me
je
vedno
pregovarjal
,
naj
prodam
posestvo
ter
se
preselim
k
njemu
,
kjer
mi
bo
bogastvo
dobro
godilo
in
se
mi
ne
bo
treba
ubijati
z
gospodarstvom
.
Jaz
pa
tega
nisem
hotel
storiti
,
ker
sem
hotel
spolnovati
očetovo
voljo
.
Tudi
se
je
govorilo
o
mojem
stričniku
to
in
uno
,
kar
me
ni
ravno
vnemalo
spolniti
njegov
svet
.
Ko
je
videl
,
da
me
ne
pregovori
,
pustil
me
je
zopet
pri
miru
in
dolgo
časa
nisem
nič
več
čul
o
njem
.
Ker
sem
se
bal
,
da
ne
bi
šlo
gospodarstvo
pod
zló
,
sklenil
sem
si
poiskati
bistroumno
ženo
,
ki
bi
pomagala
nekoliko
pri
gospodarstvu
,
kajti
na
posle
se
ni
dosti
zanašati
,
ker
je
med
njimi
komaj
eden
pošten
.
—
Na
štajarskej
meji
je
sredi
vinskih
goric
živel
bogat
vinšček
,
ki
je
imel
hčer
Marjeto
.
Pobaral
sem
za-njo
in
njen
oče
,
poznavši
našo
rodovino
,
ni
mi
je
odrekel
.
Zaročba
le
bila
sklenjena
in
jaz
sem
res
dobil
ženo
,
ki
je
bila
vredna
zlatega
denarja
;
zvestó
me
je
ljubila
,
in
zadovoljno
,
da
še
nikoli
prej
tako
,
živel
sem
sedaj
.
Še
tisto
leto
se
je
zgodilo
mnogo
homatij
,
ki
so
razderle
mojo
srečo
.
Najprej
je
umerl
Marjetin
oče
in
vsa
svoja
posestva
zapustil
svojej
hčeri
.
Sedaj
sem
postal
premožen
mož
,
kakoršnih
ni
bilo
blizo
okrog
.
Imel
sem
krasne
vinograde
,
ki
so
mi
več
prinašali
,
nego
vse
drugo
posestvo
.
Ker
je
bila
moja
žena
na
svojo
rojstno
hišo
grozno
navezana
,
dal
sem
za
nekaj
let
svojo
vlast
v
najem
ter
se
preselil
na
Štajarsko
,
kjer
sem
se
posebno
pečal
z
vinsko
kupčijo
.
Tukaj
se
je
moja
sreča
popolnoma
doveršila
.
Žena
mi
je
povila
zalega
dečka
,
kterega
smo
imenovali
Venceljna
,
in
tega
sem
namenil
za
prihodnjega
gospodarja
na
svojem
prejšnjem
selišču
,
ko
odraste
.
Ali
človek
obrača
,
Bog
oberne
.
Hudó
me
je
zadela
njegova
roka
,
pa
vendar
nisem
nikdar
godernjal
.
On
že
vé
,
kaj
dela
.
Nekega
dné
dobim
nenadoma
sporočilo
od
urada
,
da
je
umerl
v
Novem-Jorku
v
severni
Ameriki
nek
Andrej
Senčar
,
doma
iz
Kranjskega
,
ki
je
zapustil
neznansko
premoženje
,
ter
izročil
vsakemu
najbliže
žlahte
po
petdeset
tisoč
dolarjev
,
ravno
tako
tudi
otrokom
žlahtnikov
.
Moj
ranjki
oče
so
mi
večkrat
pripovedovali
,
da
je
pred
dolgo
izginil
nanagloma
eden
njihove
žlahte
,
ki
je
bil
kerznar
in
se
potem
ni
nič
več
slišalo
o
njem
.
Sedaj
še-le
je
prišlo
na
dan
,
da
je
živel
v
Ameriki
in
grozno
obogatil
.
To
me
je
zopet
spravilo
iz
gnejzdišča
mojega
stričnika
.
Nekega
dné
pride
nanagloma
k
meni
rekoč
,
da
bi
se
na
tanjko
pomenila
o
tej
dedščini
.
On
ni
imel
otrok
,
toraj
tudi
ni
mogel
več
upati
,
kot
svoj
delež
.
„
Tomaž
!
“
djal
je
,
„
ti
si
že
sploh
bogat
,
kot
bi
ti
bil
sam
škrat
nanosil
denarja
,
pripusti
meni
delež
svojega
sina
;
moja
kupčija
gré
sedaj
slabo
,
in
če
ne
dobom
nagloma
denarja
,
prišel
bom
popolnoma
na
kant
.
“
—
Meni
seje
zdelo
to
zahtevanje
odveč
,
posebno
ker
sem
vedel
,
da
ga
ni
pripravila
nesreča
v
zadrego
,
temuč
razujzdano
življenje
in
zapravljivost
.
„
Čem
več
bo
imel
,
“
mislil
sem
si
,
„
tem
več
bo
pognal
.
In
to
mu
ne
bo
nič
hasnilo
,
marveč
škodovalo
.
“
„
Matevž
!
“
djal
sem
mu
,
„
tega
ne
morem
storiti
,
da
bi
ti
pripustil
delež
svojega
sina
,
to
ne
bi
bilo
pravično
od
mene
.
Bog
vedi
,
kaki
časi
še
pridejo
,
nanagloma
me
lehko
obišče
nesreča
,
da
ubožam
in
potem
ne
morem
zapustiti
svojemu
sinu
nič
.
Tvoj
delež
že
toliko
iznaša
,
da
si
lehko
pomagaš
iz
stisk
,
ako
varčno
ravnaš
,
ko
bi
ti
pa
le
kaj
primanjkalo
,
posodim
ti
rad
.
Sorodnikovo
sporočilo
pa
se
ne
sme
prenarejati
,
kar
je
vsakteremu
odmenjeno
,
to
naj
dobi
.
“
Pri
tej
priči
je
zapustil
stričnik
mojo
hišo
hudo
preklinjaje
in
mi
žugaje
.
—
Drugo
jutro
odpravil
sem
se
jaz
v
Celje
po
opravkih
in
žena
je
bila
sama
doma
.
Čudno
je
bilo
tisti
dan
,
da
me
je
vedno
nekaj
gnalo
domu
.
Kar
prej
je
bilo
mogoče
,
opravil
sem
svoje
reči
in
se
urno
povernil
domu
,
ker
vedno
se
mi
je
dozdevalo
,
da
se
je
nemara
kaj
hudega
pripetilo
ondi
.
Nisem
se
motil
.
Ko
stopim
v
sobo
,
pride
mi
Marjeta
vsa
objokana
nasproti
,
bleda
,
kot
smert
in
prevelike
žalosti
dolgo
ni
mogla
izustiti
nobene
besede
.
„
Kaj
se
je
zgodilo
?
“
prašam
jaz
ves
prestrašen
,
„
moj
Bog
!
povej
tedaj
Marjeta
!
povej
!
“
Sedaj
stopi
stara
dekla
Urša
v
sobo
tudi
vsa
objokana
.
„
Oče
!
“
pričela
je
po
dolgem
ihtenji
,
„
oče
,
vi
ne
veste
,
—
nekaj
—
strašnega
se
je
zgodilo
,
—
o
ljuba
Mamka
Božja
,
ti
nam
pomagaj
!
—
Venceljna
ni
nikjer
.
“
„
Za
božji
čas
!
“
vskliknem
jaz
ves
preplašen
,
„
kam
pa
je
prišlo
dete
?
“
„
Danes
opoldne
,
“
pravi
dekla
,
„
sedela
sem
ž
njim
na
vertu
ter
šivala
.
Na
nagloma
pa
se
me
polasti
spanec
ter
nekoliko
zadremljem
.
Ko
se
prebudim
,
ni
bilo
Venceljna
nikjer
.
Kakor
nora
letam
krog
,
kličem
na
vso
moč
,
pa
vse
zastonj
.
Potem
naznanim
to
žalostno
novico
materi
,
ki
so
perilo
ravnali
v
sobi
.
Obedve
tečeve
doli
v
vas
ter
poprašujeve
,
ali
ne
bi
bil
kdo
videl
kacega
otroka
,
pa
nihče
ni
vedel
nič
povedati
.
Vse
smo
preiskali
,
pa
ni
ga
nikjer
.
“
Meni
so
se
samega
strahu
vsi
udje
tresli
,
pa
vendar
sem
skušal
tolažiti
ženo
,
ki
je
obupno
vila
roké
in
hudo
jokala
.
Preiščemo
še
enkrat
vse
kraje
,
pa
nikjer
ni
bilo
nobenega
sledú
,
slednjič
srečam
doli
ob
vodi
nekega
starega
moža
,
ki
je
služil
nekdaj
pri
mojem
očetu
za
hlapca
.
Povem
mu
svojo
nesrečo
ali
tudi
ta
ni
vedel
nič
o
otroku
.
„
Druzega
nisem
videl
danes
“
,
djal
je
,
„
kot
pokrit
voz
,
ki
je
derdral
po
cesti
proti
Ljubljani
,
in
noter
je
sedel
popolnoma
takov
človek
,
kot
je
vaš
stričnik
,
tisti
kupec
na
Horvaškem
.
Če
me
moje
stare
oči
niso
ogoljufale
,
prav
on
je
bil
.
“
—
Pri
tej
priči
spomnil
sem
se
onih
groženj
in
preklinjanja
.
Čudne
misli
so
se
me
polastile
.
Sicer
nisem
mogel
spoznati
,
čemu
bi
mu
bil
otrok
,
ali
zdelo
se
mi
pa
vender
ni
drugače
,
kot
da
je
dete
v
njegovih
rokah
.
Zahvalil
sem
se
starcu
za
njegovo
naznanilo
in
se
nemudoma
vernil
domu
.
Najprej
sem
pisal
na
Horvaško
.
V
dveh
dneh
dobom
odgovor
,
da
omenjenega
kupca
ni
več
v
deželi
,
da
jo
je
pobegnil
in
zapustil
grozno
veliko
dolgá
.
Potem
sem
šel
v
Celje
.
Na
pošti
sem
zvedel
,
da
se
je
odpeljal
pred
nekimi
dnevi
takov
človek
proti
Dunaju
,
rekoč
,
da
gre
na
Nemško
,
ali
otroka
ni
imel
nikakoršnega
pri
sebi
,
samo
nek
mlad
človek
ga
je
spremljal
.
—
To
sporočilo
se
mi
ni
zdelo
zadostno
.
Otrok
se
lehko
kmalo
kam
skrije
toliko
časa
,
dokler
se
obravnava
pri
poštnih
uradnikih
.
Nič
drugače
nisem
sodil
,
nego
da
misli
z
otrokom
stričnik
kako
goljufijo
doprinesti
,
posebno
,
ker
se
je
obernil
proti
Nemčiji
,
odkoder
je
najkrajša
pot
v
Ameriko
.
Razodel
sem
domá
ženi
svoje
mnenje
in
tudi
ona
je
bila
teh
misli
.
Otrok
je
moral
biti
v
hudobneževih
rokah
,
to
se
nama
je
zdelo
gotovo
.
Sklenil
sem
ga
urno
slediti
ter
ga
morda
dohiteti
še
prej
,
nego
se
odpravi
na
morje
.
Sedaj
mi
ni
bilo
več
za
denar
,
temuč
za
dete
.
—
Hotel
sem
iti
sam
ali
žena
me
ni
pustila
.
„
Kamor
pojdeš
ti
,
pojdem
tudi
jaz
,
“
djala
je
,
„
po
nobenej
ceni
ne
ostanem
domá
.
Stakniti
hočem
vse
kraje
,
da
le
dobom
svoje
ljubo
dete
“
.
—
Kaj
je
bilo
začeti
?
Ženi
nisem
mogel
odreči
njene
terdne
volje
.
Poravnal
sem
urno
svoje
reči
ter
je
spravil
v
red
,
izročil
gospodarstvo
nekemu
zvestemu
prijatlu
,
na
kterega
sem
se
zanesel
,
in
tretje
jutro
derdrala
sva
že
z
ženo
proti
Nemčiji
.
Po
domačih
krajih
nisva
utegnila
popraševati
,
tudi
sva
bila
skoraj
popolnoma
prepričana
,
da
ima
otroka
stričnik
.
„
A
vendar
ste
se
goljufali
,
“
seže
sedaj
Aleš
v
besedo
,
ki
je
ves
čas
zvesto
poslušal
,
„
takrat
sem
jaz
ležal
v
Petrovi
koči
,
ki
me
je
pital
s
kozjim
mlekom
.
“
„
Kdo
bi
si
bil
to
mislil
?
“
pravi
oče
.
„
Poslušajte
sedaj
dalje
:
Ko
prideva
v
Hamburg
,
zveva
,
da
se
je
odpeljal
takov
človek
pred
nekaj
dnevi
v
Novi-Jork
,
da
pa
je
bil
preskerbljen
s
popotnim
listom
,
sicer
ne
bi
bil
prišel
na
ladijo
.
Imel
je
seboj
mladega
služabnika
,
ali
o
kakem
detetu
tudi
tukaj
niso
nič
vedeli
.
Jaz
sem
jel
že
dvomiti
,
da
bi
bil
vzel
otroka
seboj
,
žena
pa
me
je
le
silila
,
naj
greva
za
njim
,
ker
ondi
ga
bova
naj
lože
dobila
.
„„
Bog
bode
od
naji
tirjal
otroka
,
““
djala
je
.
„„
Kdo
vé
,
ali
ga
ne
bo
pustil
hudobnež
med
kakimi
divjaki
,
kjer
ne
bo
izrejen
v
kerščanski
veri
.
““
Tedaj
v
Novi-Jork
.
—
Drugo
jutro
je
odrinila
ravno
neka
kupčijska
ladija
tjekaj
in
midva
sva
dobila
ondi
prostora
.
Morje
je
bilo
skozi
in
skozi
mirno
in
upal
sem
morda
že
s
stričnikom
vred
priti
tje
.
—
Čez
mesec
dni
je
zavila
ladija
v
novo-jorško
luko
in
mogočno
mesto
se
je
dvigalo
pred
nami
.
Urno
zapustiva
ladijo
in
oberneva
se
naravnost
k
mestnemu
poglavarstvu
,
kajti
vedela
sva
,
da
je
gotovo
ondi
bil
,
če
je
že
prišel
sem
,
ker
pri
mestnem
poglavarstvu
bilo
je
sorodnikovo
sporočilo
.
—
Ko
poprašava
ondi
po
ptujem
človeku
iz
Slovenskega
,
ki
je
prišel
po
svojo
dedšino
,
pové
se
nama
,
da
je
bil
res
tukaj
.
Star
uradnik
prinese
velik
zapisnik
,
odpre
ga
ter
bere
:
„
12.
tekočega
meseca
se
je
oglasil
tukaj
Tomaž
Senčar
,
sorodnik
ranjcega
Andreja
Senčarja
,
bogatega
posestnika
,
s
svojim
bratom
Matevžem
in
svojim
enoletnim
sinom
Venceljnom
.
Skazal
se
je
s
svojimi
spričali
in
rodbinskim
listom
,
kot
pravi
ded
obilne
zapuščnine
ranjcega
Andreja
Senčarja
.
Odštelo
se
mu
je
sto
in
petdeset
tisoč
dolarjev
,
dedšina
njegova
,
bratova
in
sinova
.
“
„
O
gerdi
goljuf
!
“
zakričal
sem
serdito
.
„
Njegove
spričbe
so
bile
lažnjive
,
jaz
sem
Tomaž
Senčar
in
ta
tukaj
moja
žena
.
Sina
pa
mi
je
ukradel
,
da
je
lože
izpeljal
svoje
hudobno
,
krivično
djanje
.
“
Uradniki
so
me
začudeno
gledali
in
zmajevali
z
glavami
.
Moje
spričbe
so
se
glasile
se
vé
da
vse
drugače
,
zatorej
niso
prav
vedeli
,
sem
li
jaz
goljuf
,
ali
moj
prednik
.
„
Uravnajte
sami
prej
to
reč
,
“
djalo
se
mi
je
,
„
in
potem
oglasite
se
pri
sodniji
.
“
„
Kje
stanuje
oni
ptujec
?
“
prašam
berž
.
Uradnik
mi
naznani
ulice
in
hišo
in
nagloma
se
odpravim
tje
.
Bila
je
to
zala
,
visoka
palača
s
tremi
nadstropji
.
—
„
Kje
stanuje
tukaj
Tomaž
Senčar
s
svojim
bratom
in
sinom
,
ki
je
prišel
pred
nekimi
dnevi
iz
Slovenskega
?
“
poprašam
vratarja
in
mu
natanjko
popisujem
osebo
.
„
V
drugem
nadstropji
stanuje
enak
človek
,
“
odverne
vratar
.
„
Prišel
je
v
pondelek
s
svojim
strežajem
,
ali
sina
in
brata
nima
nobenega
seboj
.
Tudi
se
tako
ne
imenuje
,
kot
vi
pravite
,
temuč
grof
Tirałski
iz
Polskega
.
Podedoval
je
tukaj
sto
in
petdeset
tisuč
dolarjev
po
svojem
stricu
in
sedaj
se
misli
ustanoviti
tukaj
v
Ameriki
.
“
—
Te
vratarjeve
besede
naznanile
so
mi
dovelj
.
—
Stričnik
je
premenil
imé
.
Napotim
se
v
gornjo
nadstropje
.
Na
mostovžu
stal
je
lepo
oblečen
strežaj
,
še
mlad
fant
,
komaj
dvajset
let
star
.
Stermé
me
je
gledal
in
zdelo
se
mi
je
,
da
je
obledel
.
„
Ali
tukaj
stanuje
neki
grof
Tirałski
iz
Polskega
?
“
prašam
ga
z
nekako
zapovedljivim
glasom
.
„
Tukaj
stanujejo
omenjeni
grof
,
ali
sedaj
jih
ravno
ni
domá
,
jezdili
so
na
sprehod
,
“
odverne
strežaj
nekako
plaho
ponižno
se
poklonivši
.
„
Ni
res
.
Tvoj
gospod
je
doma
,
spodaj
sem
zvedel
,
“
pravim
še
bolj
ostro
in
stopim
tebi
nič
meni
nič
,
naravnost
v
sobo
.
„
Stojte
!
“
zaderževal
me
je
strežaj
.
„
Grof
so
sicer
doma
,
pa
jim
je
nekaj
slabo
,
zatoraj
so
mi
ukazali
nikogar
pustiti
noter
.
“
Jaz
ga
nisem
poslušal
,
prekoračil
sem
dve
sobi
in
ko
stopim
v
tretjo
,
slonel
je
na
divanu
moj
stričnik
Matevž
,
kupec
iz
Horvaškega
,
ter
pušil
iz
dolge
pipe
.
Kakor
zid
je
prebledel
,
ko
me
je
zagledal
;
menda
ni
vedel
,
sem
ji
jaz
v
resnici
tukaj
,
ali
moj
duh
.
Vendar
je
zbral
vso
svojo
pogumnost
ter
se
delal
,
kot
bi
ga
to
prav
nič
ne
bilo
pretresnilo
.
Približal
se
mi
je
smehljaje
se
,
podal
mi
roko
ter
djal
:
„
O
,
Tomaž
,
kaj
si
ti
tudi
že
tukaj
!
Lej
jaz
sem
te
prehitel
.
Potreboval
sem
denarja
,
zatoraj
sem
se
napotil
sem
ter
vzel
svojih
petdeset
tisoč
dolarjev
.
“
„
Lažnjivec
!
“
zakričal
sem
jaz
,
„
ti
nisi
vzel
petdeset
tisoč
dolarjev
,
temuč
še
sto
tisoč
več
.
Prekanil
si
uradnije
s
svojimi
goljufivimi
spričali
in
hudobnim
početjem
.
Ali
sedaj
ni
čas
ti
to
očitati
.
Povej
mi
,
kje
imaš
mojega
otroka
,
daj
mi
ga
nazaj
,
potem
se
bova
dalje
pomenila
.
“
„
Tvojega
otroka
!?
“
delal
se
je
nevednega
ter
me
gledal
,
kot
ne
bi
vedel
,
kaj
mislim
s
tem
.
„
Tvojega
otroka
!
kaj
noriš
,
ali
še-le
bodeš
?
—
Hm
—
kaj
meni
mar
tvoji
otroci
,
jaz
ne
vem
za-nje
.
Hvala
Bogu
,
da
jih
sam
nimam
,
da
bi
mi
delali
preglavico
.
“
„
Nikar
ne
misli
preslepiti
me
,
“
pravim
mu
,
„
ti
si
imel
mojega
sina
pri
uradniji
,
da
si
po
krivem
pograbil
njegov
delež
.
Daj
mi
ga
nazaj
,
ali
vsaj
povej
,
kje
je
,
da
grem
po-nj
.
“
„
Jaz
nič
ne
vem
—
slišiš
,
da
nič
ne
vem
;
kaj
hočeš
ti
s
svojim
otrokom
?
Pusti
me
pri
miru
;
jaz
sem
gospod
v
svoji
sobi
,
ktero
sem
si
najel
.
“
Videl
sem
,
da
ne
spravim
nič
iz
terdovratneža
,
vse
prošnje
,
vse
grožnje
niso
nič
pomagale
.
Slednjič
mi
je
celó
pokazal
duri
,
rekoč
,
da
me
bo
strežaj
ven
spehal
,
ako
ne
grem
z
lepa
.
„
Dobro
,
“
djal
sem
,
„
jaz
bom
tirjal
pravico
.
“
„
To
koj
doboš
,
ako
hočeš
,
“
režal
se
mi
je
nasproti
in
vzel
iz
omare
dva
samokresa
.
„
Ako
hočeš
pravico
,
zmeniva
se
lehko
koj
;
tu-le
ste
dve
priči
,
ki
boste
razsodili
.
“
„
Bog
obvaruj
!
“
djal
sem
,
„
jaz
ne
bom
niti
svojega
življenja
po
nepotrebnem
v
nevarnost
stavil
,
niti
ga
kratil
komu
drugemu
.
Poiskal
te
bom
pri
sodniji
.
“
On
se
mi
je
še
hudobnejše
krohotal
.
—
Zapustil
sem
sobo
ter
jo
mahnil
naravnost
k
sodniji
.
Ker
so
ondi
moje
spričbe
za
poštene
spoznali
,
obljubili
so
mi
pomoči
.
Še
tisti
večer
se
je
odpravila
policija
v
omenjeno
hišo
,
da
bi
se
polastila
izmišljenega
grofa
Tirałskega
,
ali
prišedši
tje
,
bile
so
sobe
prazne
.
Vratar
je
naznanil
,
da
se
je
odpeljal
grof
še
pred
solnčnim
zahodom
s
svojim
strežajem
iz
mesta
.
Kam
?
tega
ni
vedel
.
Sedaj
je
bilo
moje
prizadevanje
popolnoma
uničeno
.
Žena
je
tarnala
,
da
sem
se
že
bal
za
njeno
zdravje
.
Sam
nisem
vedel
,
kaj
bi
sedaj
počel
.
Tako
daljavo
od
doma
,
čisto
med
ptujimi
ljudmi
;
prepričan
skoraj
za
gotovo
,
da
živi
tu
kje
moj
otrok
,
če
ga
ni
hudobnež
umoril
.
Vse
sem
prebrodil
,
vse
preiskal
,
o
mojem
sinu
ni
bilo
ni
duha
ni
sluha
.
—
Ker
mi
je
denar
že
jel
pohajati
,
pisal
sem
domú
svojemu
prijatelju
,
naj
dá
vse
moje
posestvo
v
najem
ter
mi
pošlje
denarja
,
ker
mislim
še
tu
ostati
nekaj
časa
,
če
ne
bi
se
po
naključbi
kaj
zvedelo
o
mojem
detetu
.
V
dveh
mesecih
sem
imel
zopet
obilo
denarja
.
Kupil
sem
si
zunaj
mesta
lepo
posestvo
ter
pričel
tukaj
svoje
novo
življenje
.
Tudi
žena
je
želela
v
Ameriki
ostati
,
saj
doma
ni
imela
nič
več
,
kar
bi
jo
bilo
veselilo
.
Nekaj
mesecev
pozneje
sem
zvedel
po
nekem
kupčevalcu
,
ki
je
prišel
iz
južne
Amerike
,
da
je
bil
ondi
delj
časa
pri
nekem
nemškem
posestniku
,
Enriku
Egenheim-u
,
blizo
mesta
Lime
,
ki
se
je
še-le
ob
kratkem
času
ondi
naselil
.
Po
njegovem
natanjčnem
popisu
sem
koj
spoznal
svojega
stričnika
in
novo
upanje
je
uživelo
v
meni
.
Naznanil
sem
svoj
sklep
ženi
in
ona
je
bila
zadovoljna
,
če
ravno
me
ni
rada
samega
pustila
.
Hotela
je
iti
z
menoj
,
ali
njene
okoliščine
niso
dopuščale
.
Kar
mi
je
hudobna
roka
odvzela
,
povernil
mi
je
Bog
zopet
nekoliko
.
Dal
mi
je
druzega
sina
Ferdinanda
.
To
je
zmanjšalo
sicer
nekoliko
najino
žalost
,
ali
vendar
nisva
prenehala
vse
si
prizadjati
najti
izgubljenega
pervorojenčka
.
Poslovil
sem
se
pri
ljubljeni
ženi
ter
jej
obljubil
verniti
se
,
kar
najprej
mogoče
.
Dobil
sem
prostor
na
nekej
španskej
ladiji
,
ki
je
peljala
blagó
v
južno
Ameriko
.
Od
začetka
smo
imeli
lepo
vožnjo
,
nikjer
ni
bilo
nobenega
oblaka
videti
,
ki
bi
naznanjeval
hudo
vreme
.
Miren
veter
je
gnal
ladijo
,
da
je
derčala
po
gladkem
morji
,
kot
ptica
pod
nebom
.
—
Čez
nekaj
dni
pa
je
nastal
strašen
vihar
:
ladija
se
je
skoraj
prekucevala
,
kermilo
se
je
odlomilo
in
nič
več
nismo
vedeli
,
kam
gremó
.
Nebó
se
je
pooblačilo
,
da
je
bilo
skorej
temno
,
strele
so
švigale
in
vihar
je
podil
neznane
valove
od
vseh
krajev
,
ki
so
žugali
pogin
našej
ladiji
.
Ta
vihar
je
terpel
celo
noč
in
tudi
drugi
dan
.
Nakrat
se
strese
naša
ladija
tako
močno
,
da
se
je
v
tem
hipu
odlomila
vélika
jarbola
.
Mornarji
so
jeli
tuliti
in
strah
se
je
bral
na
vseh
obrazih
.
„
Zadeli
smo
!
“
donelo
je
od
vseh
strani
,
in
vse
je
vrelo
v
spodnji
del
,
kjer
je
pljuskala
voda
skozi
velike
špranje
.
Kar
je
le
moglo
laziti
,
pomagalo
je
vodo
vén
buhati
,
kapitén
je
priganjal
zdaj
s
spodbudljivimi
,
zdaj
z
grozečimi
besedami
,
pa
vse
je
bilo
zastonj
.
Še
enkrat
se
ladija
strese
in
špranje
so
se
še
bolj
pomnožile
.
„
Čolne
v
morje
!
“
kričal
je
kapitén
,
in
ko
bi
trenil
,
bili
so
odvezani
čolni
.
Naglo
smo
sedli
va-nje
,
v
vsacega
kacih
dvajset
mož
,
rešili
nekaj
hrane
,
potem
pa
prepustili
bogato
obloženo
ladijo
ljutim
valovom
.
Videli
smo
,
kako
se
je
nagibala
zdaj
na
desno
,
zdaj
na
levo
,
slednjič
pa
se
je
jela
verteti
,
kot
obstreljena
žival
in
kmalo
so
jo
pogoltnili
valovi
,
da
nismo
druzega
videli
,
kot
razcefrana
jadra
,
ki
so
plavala
po
veršini
.
—
Bil
je
zadnji
čas
rešitve
.
Mornarji
niso
zgubili
poguma
,
kapitén
jih
je
vedel
spodbujevati
.
Veslali
smo
dalje
,
čeravno
so
nam
valovi
žugali
pogin
.
Drugi
dan
je
vihar
pojenjal
in
mornarji
—
ti
morski
sinovi
—
bili
so
zopet
veseli
,
kot
ne
bi
se
bilo
nič
posebnega
pripetilo
prejšnji
dan
.
Morje
bilo
je
zopet
mirno
in
mornarji
so
obračali
z
vajeno
rokó
krepko
vesla
.
Tretji
dan
zapazili
smo
v
daljavi
ladijo
in
naš
strah
se
je
spremenil
v
veselje
.
Kapitén
je
velel
še
urneje
veslati
in
njegovi
služabniki
so
izverstno
pokazali
,
kaj
premore
njih
moč
.
Ko
smo
se
dovelj
približali
,
dali
smo
znamenje
in
ladija
je
plavala
proti
nam
.
O
nekterih
urah
smo
bili
zopet
v
varnem
zavetji
,
v
varnem
,
kolikor
se
more
zahtevati
na
morji
.
Bila
je
to
francoska
ladija
,
ki
je
šla
v
Aleksandrijo
,
in
njen
kapitén
,
že
póstaren
mož
,
nas
je
rad
sprejel
in
nam
obljubil
odložiti
nas
v
Algiru
,
kjer
bode
obstala
njegova
ladija
nekaj
časa
.
—
Jadrali
smo
mirno
dalje
,
prišli
v
sredozemsko
morje
in
sedaj
smo
upali
kmalo
priti
na
suho
.
Nekega
večera
naznani
ogleda
na
jarboli
ptujo
ladijo
.
Kapitén
vzame
svoj
daljeglas
(
Daljeglas
zdi
se
mi
najbolj
pripravna
beseda
za
nemški
„
Spraehrohr
“
.
)
ter
stopi
na
prednji
del
ladije
.
Ptuja
barka
se
je
kmalo
toliko
približala
,
da
smo
mogli
razločiti
posamezna
dela
;
bila
je
precej
obširna
.
„
Ohó
,
ladija
,
ohó
!
zakriči
kapitén
“
.
—
Nobenega
odgovora
.
Še
enkrat
ponovi
,
—
zopet
nič
.
—
Sedaj
stopi
k
mornarjem
,
dá
jim
povelje
,
in
ko
bi
trenil
,
bili
so
vsi
oboroženi
do
petá
.
Razun
pušk
,
bila
sta
na
ladiji
tudi
dva
topa
.
„
Najberž
bomo
imeli
opraviti
z
morskimi
roparji
,
“
pravi
malomarno
,
„
pozor
tedaj
fantje
!
“
Nam
drugim
,
ki
smo
zvečer
vedno
radi
sedeli
na
poveršji
zarad
prijetnega
hladú
,
zapové
iti
v
spodnji
del
,
da
ne
bi
nas
zadela
kaka
sovražna
krogla
.
Še
sedaj
se
spominjam
tistega
moža
,
kako
junaško
je
stal
na
ladiji
,
v
enej
roci
daljeglas
v
drugi
pa
golo
sabljo
.
Nekaj
trenutkov
preteče
.
Zdajci
zagermé
puške
na
našej
ladiji
in
koj
potem
tudi
od
nasprotne
strani
.
Sedaj
je
pokalo
neprenehoma
in
zdaj
pa
zdaj
zagermela
sta
tudi
naša
dva
topa
.
To
je
terpelo
dobro
uro
,
potem
preneha
strelj
,
na
ladiji
nastane
šum
in
mi
v
spodnjem
delu
srno
slutili
nekaj
grozovitega
.
Nismo
se
motili
.
Tolovaji
so
zasadili
svoje
kljunače
v
našo
ladijo
,
priderli
na
poveršje
,
in
ker
so
bili
obilnejši
,
premagali
so
kmalo
naše
mornarje
,
ki
so
se
borili
do
zadnjega
;
tudi
kapitén
je
izdihnil
svojo
junaško
dušo
.
Potem
so
privreli
v
spodni
del
,
pobrali
,
kar
je
bilo
veče
vrednosti
,
polastili
se
tudi
nas
,
potem
pa
so
zavertali
ladijo
in
jo
potopili
v
morje
.
Sedaj
smo
bili
sužnji
na
tolovajskej
ladiji
.
Pobrali
so
tudi
nam
vse
,
kar
je
bilo
kake
vrednosti
,
samo
jaz
sem
ohranil
v
spodnjem
žepu
molitveno
knjigo
,
ktero
sem
že
od
nekdaj
vedno
nosil
seboj
.
—
Ne
dolgo
potem
smo
prišli
na
suho
.
Ondi
so
nas
tolovaji
razločili
in
odgnali
v
razne
kraje
.
Mene
so
prodali
nekemu
beju
v
majhenem
afrikanskem
mestu
,
kjer
sem
bil
suženj
devetnajst
let
.
Nobene
kerščanske
duše
nisem
videl
nikoli
,
celó
svojega
materinega
jezika
bi
bil
pozabil
,
ko
ne
bi
bil
včasih
sam
seboj
govoril
slovenski
.
Večkrat
bi
bil
rad
ubežal
,
pa
nikdar
ni
bilo
priložnosti
,
ker
sem
bil
vedno
dobro
zavarovan
.
Nekaj
časa
sem
pa
so
mi
izročili
gleštanje
mladega
konja
,
ko
je
bej
svojega
prejšnjega
varuha
prodal
nekemu
drugemu
poglavarju
,
in
sedaj
sem
dobil
priliko
ubežati
.
Še
bolj
,
nego
moja
lastna
rešitev
,
gnala
me
je
k
temu
početju
žalostna
osoda
mladega
Evropejca
,
ki
je
bil
obsojen
k
strašnej
smerti
—
in
ta
Evropejec
je
moj
sin
Vencelj
.
Skrivaj
sem
po
noči
konja
spravil
iz
mesta
v
neko
zapuščeno
kočo
,
potem
pa
sem
rešil
še
tega
mladenča
in
obadva
sva
srečno
utekla
.
—
O
,
kdo
bi
bil
takrat
mislil
,
da
bežim
s
svojim
lastnim
sinom
!
Danes
pa
se
je
vse
razodelo
in
tudi
mojo
nekdanjo
molitveno
knjigo
mi
je
izročil
,
ktero
sem
pustil
v
tolovajskej
ladiji
.
Moja
edina
skerb
sedaj
je
priti
kar
najprej
mogoče
v
Ameriko
,
da
pozvem
,
sta
lí
še
živa
moja
žena
in
moj
sin
,
ali
ju
že
krije
hladni
grob
.
“
Tako
je
končal
starec
svoje
pripovedovanje
in
oče
in
sin
sta
hvalila
Boga
za
takovo
čudovito
rešitev
in
srečen
snid
.
Sedaj
je
tudi
Aleš
povedal
od
konca
do
kraja
svoje
dogodivščine
in
nazadnje
je
izrekel
željo
,
naj
ga
ne
zovejo
Venceljna
temuč
tudi
zanaprej
Aleša
,
ker
je
že
vajen
tega
imena
,
še
bolj
pa
v
spomin
njegove
srečne
rešitve
v
gozdu
,
ki
se
je
zgodila
ravno
sv.
Aleša
dan
.
Oče
mu
je
rad
dovolil
to
željo
,
saj
je
imel
zopet
svojega
sina
,
kterega
ni
mislil
še
kedaj
videti
.
Kapitén
je
pazno
poslušal
vse
te
dogodbe
in
videti
mu
je
bilo
,
kako
ga
je
vse
ganilo
.
Prijazno
jima
je
podal
rokó
ter
obljubil
preskerbeti
jima
v
Kalkuti
ladijo
,
ki
ju
bode
zopet
pripeljala
v
Ameriko
,
razun
tega
jima
tudi
dati
potrebnega
denarja
za
pot
,
ker
nista
imela
nobenega
pomočka
.
Ladija
„
lastavica
“
,
ki
je
nastopila
še-le
pervo
pot
,
izverševala
je
dobro
svojo
nalogo
.
Urno
je
prejadrala
atlanško
morje
in
obveslaje
afrikanske
otoke
na
vzhodu
,
zavila
je
proti
izhodnej
Indiji
.
Imena
,
ki
je
kinčalo
njeno
čelo
,
bila
je
popolnoma
vredna
.
—
Aleš
si
je
tudi
sedaj
kratil
čas
s
tem
,
da
je
opravljal
mornarska
dela
.
Vse
mu
je
šlo
tako
dobro
od
rok
,
da
so
se
mu
vsi
čudili
.
Vsaka
najmanjša
stvarca
bila
mu
je
že
znana
,
kot
bi
bil
že
od
mladih
nog
na
morji
.
Če
ni
imel
druzega
posla
,
šel
je
h
kermilu
in
tu
mu
je
razlagal
kermar
posamezne
reči
,
kako
se
vodi
ladija
,
kako
se
je
treba
ravnati
ob
času
nevihte
i.
t.
d.
Aleš
si
je
vse
dobro
zapomnil
,
in
česar
ni
dobro
razumel
,
pogledal
je
v
knjige
,
kterih
je
imel
kapitén
mnogo
na
ladiji
.
Med
potoma
se
jim
ni
nič
posebnega
pripetilo
,
vedno
so
imeli
lepo
vreme
,
čeravno
se
je
že
bližal
jesenski
čas
,
ko
je
indiško
morje
večidel
zeló
nemirno
.
Kapitén
je
se
je
rad
pogovarjal
z
Alešem
in
njegovim
očetom
.
Pripovedoval
jima
je
o
raznih
ljudeh
,
ki
stanujejo
na
otokih
,
njih
šege
in
navade
,
ktere
je
že
večkrat
sam
opazoval
.
Tudi
o
kitajskih
morskih
tolovajih
je
vedel
mnogo
povedati
,
ki
so
zeló
prederzni
in
.
se
lotijo
včasih
celó
največih
ladij
.
Tudi
sam
je
doživel
pred
nekaj
leti
takov
nevaren
boj
s
temi
prevzetneži
,
ko
je
bil
še
oficir
pri
indiskej
kompaniji
,
in
zagotovljal
je
,
da
tem
roparjem
ni
lehko
priti
do
živega
,
ker
jih
je
vedno
veliko
število
skupaj
in
se
na
svojih
lehkih
čolnih
,
ki
jih
imenujejo
„
džunke
“
naglo
umaknejo
v
zatišje
,
ako
čutijo
nevarnost
,
kjer
je
morje
preplitvo
,
da
bi
jim
mogla
slediti
veča
ladija
.
Na
ladiji
so
imeli
razun
mnogo
pušk
tudi
šest
topov
,
ki
so
metali
triliberne
krogle
,
precej
obilno
število
za
kupčijsko
ladijo
,
ki
ni
bila
namenjena
v
nikakoršen
boj
,
temuč
samo
braniti
se
v
sili
.
Eden
teh
topov
je
bil
napravljen
na
vertelo
,
da
se
je
lehko
obračal
na
vse
kraje
.
Aleš
,
kot
nekdanji
topničar
,
pečal
se
je
mnogo
s
tem
orožjem
.
Pregledal
je
streljivo
,
kterega
je
bilo
obilo
,
popravil
,
kar
je
bilo
pokvarjenega
,
potem
pa
si
izbral
nekaj
mornarjev
ter
jih
vadil
oskerbovati
potrebne
reči
pri
topu
v
boji
,
pri
kojem
poslu
so
bili
ti
možje
jako
okorni
in
niso
imeli
nikakoršnega
zapopadka
,
kako
se
mora
meriti
,
da
krogla
dobro
zadene
.
Vsega
tega
jih
je
privadil
Aleš
in
kapitén
ga
je
šaljivo
zarad
njegovih
zaslug
izvolil
poveljnika
svojej
malej
bateriji
.
Aleš
je
vse
tako
modro
uredil
,
kot
bi
se
že
pripravljal
na
boj
z
morskimi
roparji
,
o
kterih
je
vedel
kapitén
toliko
zanimivega
povedati
.
Bili
so
že
kacih
sto
morskih
milj
od
Kalkute
,
kamor
je
bila
namenjena
ladija
„
lastavica
“
.
Vse
te
bilo
veselo
zarad
ugodnega
vremena
in
nihče
ni
mislil
na
kako
nevarnost
,
kakor
je
sploh
navada
pri
mornarjih
,
ki
nevarnosti
pozabijo
,
ko
minejo
,
ter
ne
mislijo
na
nove
,
dokler
jim
ne
grozé
z
vso
resnobo
.
Pesmi
v
raznoterih
jezicih
so
donele
v
hladnih
večerih
na
poveršji
in
tudi
Aleš
je
moral
zapeti
nekaj
slovenskih
národnih
,
ki
so
bile
kapiténu
in
tudi
drugim
zeló
všeč
.
Samo
kermar
,
stari
Jaka
,
ki
je
opravljal
že
blizo
trideset
let
svojo
službo
ter
je
bil
na
morji
popolnoma
doma
,
bil
je
nekako
tih
.
Sicer
je
bila
to
že
njegova
navada
,
da
ni
dosti
govoril
,
ali
necoj
pa
se
mu
je
tudi
lice
zamračilo
,
kot
bi
oznanjalo
hudo
uro
.
Vedno
je
zerl
na
nebó
,
kjer
so
se
zbirali
majčkini
sivi
oblački
in
se
zopet
razpodili
.
Včasih
je
zmajal
z
glavo
in
zopet
zameknil
so
v
svoje
delo
.
„
Jaka
!
“
ogovori
ga
kapitén
drugo
jutro
,
„
kaj
si
tako
otožen
?
Ali
slutiš
morda
kako
nevarno
vreme
?
“
„
Skoraj
bi
rekel
,
da
se
ne
motim
,
“
odverne
stari
mornar
mirno
,
kot
bi
se
pomenkoval
o
kakej
navadnej
reči
.
„
Ti-le
oblački
,
ki
se
že
dva
dni
vzdigujejo
in
zopet
zgubljajo
,
niso
mi
nič
kaj
všeč
.
Sedaj
je
čas
morskih
neviht
,
posebno
v
tem
morji
.
Gospod
,
jaz
sem
jih
že
nekaj
doživel
in
dobro
vem
,
kako
se
pričnó
in
kako
potem
razsajajo
po
več
dni
.
“
„
Upam
,
da
bomo
prej
v
zatišji
,
preden
se
vzdigne
kaka
nevihta
,
“
odverne
kapitén
,
„
saj
letos
še
ni
bilo
slišati
nič
o
njih
.
Navadno
razsajajo
meseca
oktobra
in
novembra
.
Razun
tega
pa
je
naša
ladija
tudi
terdna
,
da
se
ni
bati
,
da
bi
jo
uničili
tako
berž
valovi
.
—
Zapovedal
bom
razpeti
tudi
spodnja
jadra
,
da
prej
