.Ta
se
prostodušno
zavzame
za
pravico
ter
pošteno
in
odkrito
sodi
o
razmerah
,
pač
iz
prepričanja
in
izkušnje
,
ker
vsa
ta
švabska
kultura
je
strla
njegovo
rodbinsko
srečo
.
Polagoma
se
je
začel
svet
dvigati
.
Dospela
sta
do
dveh
bornih
vasi
,
do
krščanskih
in
turških
Živinic
,
katerih
hiše
so
,
na
široko
raztresene
,
stale
po
zelenem
hribovju
nasproti
Konj-planine
.
Dočim
v
krščanski
vasi
ni
nobenega
znaka
,
po
katerem
bi
bilo
spoznati
,
da
v
njej
prebivajo
kristjani
,
sta
za
turško
vas
kazala
dva
začrnela
lesena
minareta
,
vidna
že
od
daleč
.
Vilar
je
radovedno
ogledaval
kraj
in
ljudi
,
mimo
katerih
ga
bo
še
mnogokrat
vedla
pot
.
Mnogo
je
videl
tu
še
rodovitnega
sveta
,
ki
je
bil
zarasel
z
grmovjem
in
trnjem
.
Kar
se
tiče
ljudi
,
je
slišal
,
da
govore
Turki
in
kristjani
isto
narečje
,
da
so
si
po
obrazih
vsi
podobni
,
kakor
bi
bili
vsi
bratje
,
no
kristjani
se
mu
ugibajo
preplašeni
in
ponižni
,
z
malodušno
udanostjo
zrejo
vanj
,
dočim
stopajo
Turki
ošabno
in
srdito
v
stran
in
ga
niti
ne
pogledajo
.
Užalilo
ga
je
,
ko
je
videl
,
da
se
mu
ti
ljudje
umikajo
in
ne
poznajo
njegovega
dobrega
srca
in
ne
uvažujejo
njegovih
poštenih
namer
.
Ne
nosi
sicer
srca
na
dlani
,
toda
vsi
bi
morali
čutiti
,
kako
toplo
bije
zanje
.
Na
pragu
neke
hiše
v
krščanskih
Živinicah
sta
stali
dve
brhki
deklici
,
katerima
bi
bil
rad
povedal
svodobno
in
prijazno
besedo
.
Ko
pa
je
prijahal
blizu
,
sta
skočili
v
vežo
za
vrata
in
Vilar
jima
je
hudomušno
zaklical
:
"
Solnce
naj
se
vama
odteguje
tako
,
kakor
se
vedve
prikrivate
mojim
očem
!
"
Te
besede
so
celo
njegovemu
čemernemu
Turku
privabile
nasmeh
na
rjavo
lice
.
Z
Živinic
ju
je
vedla
steza
preko
predgorja
v
temno
dolino
,
po
kateri
teče
Oskova
.
Ta
močni
potok
izvira
visoko
gori
v
Konj-planini
;
skraja
ima
značaj
hudournika
:
večni
sovražnik
rastlinstva
izpodjeda
in
trebi
drevje
,
bobneč
čez
skale
,
in
si
samovlastno
razriva
in
širi
skalnato
strugo
;
v
dolini
mirno
šumlja
in
leze
preko
svetlih
tolmunov
Spreči
v
naročje
.
Podjetnim
židom
je
pokazal
pot
k
neizmernim
bogastvom
Konj-planine
.
Kraj
njega
so
dali
nakopati
zložno
pot
.
Vilarja
se
je
polastila
dobra
volja
,
ko
je
jahal
po
senčnati
dolini
.
Svež
hlad
je
vel
iz
vode
in
zelenja
.
V
dnu
zadi
je
že
videl
visoki
vrh
Konj-planine
,
ki
mu
drugujeta
še
druga
dva
vrhova
,
Zeleboj
in
Kravanja
.
V
dalji
pred
seboj
je
zapazil
bodro
postavo
kaludjera
Miloševiča
.
Pognal
je
konja
v
dir
in
ga
poleg
mladega
popotnika
hitro
ustavil
,
iz
česar
je
le-ta
sklepal
,
da
hoče
z
njim
govoriti
.
Okrenil
se
je
k
jezdecu
in
ga
spoštljivo
pozdravil
.
Vilar
se
je
obveselil
prijaznega
pozdrava
,
ker
priljudnosti
ni
prisojal
človeku
,
ki
je
poprej
tako
zadirčno
odgovarjal
Buzdugi
.
"
Ti
jahaš
pod
Konj-planino
,
gospodine
.
Inženir
si
,
"
je
rekel
Miloševič
,
odkrito
zroč
Vilarju
v
obraz
.
Kakor
bi
nekaj
veleval
,
takšen
je
bil
njegov
glas
.
Nekaj
ponosnega
,
krepkovoljnega
je
zvenelo
iz
njega
.
"
Gotovo
sem
tisti
.
Pa
odkod
veš
,
da
so
nastavili
inženirja
?
Imaš
li
zveze
s
konakom
?
"
Miloševič
je
potresel
svoje
dolge
,
temne
kodre
,
ki
so
mu
padali
čez
tilnik
,
in
se
posmejal
.
"
Stike
sem
imel
z
vašo
gospodo
,
no
precej
žalostne
.
Ako
še
nisi
slišal
o
njih
,
pa
še
boš
.
Sicer
sem
te
pa
včeraj
videl
hoditi
v
konak
noter
in
ven
,
in
ljudje
so
mi
povedali
,
kdo
si
.
Tudi
v
novinah
sem
čital
tvoje
imenovanje
,
v
sarajevskih
,
novosadskih
in
belgrajskih
.
Pri
nas
mnogo
stvari
prikrivajo
,
mnogo
se
vrši
tajno
,
vse
,
kar
je
krivično
,
se
zastere
z
globokim
molkom
.
No
kar
se
tiče
lako
zvanega
kulturnega
dela
,
to
umejo
raztrobiti
urbi
et
orbi
,
in
inženir
je
kulturno
delo
.
"
Vilar
se
je
počudil
takšnim
izbranim
besedam
,
iz
katerih
se
je
zrcalila
ogorčena
inteligentnost
.
"
Povej
mi
,
gospodine
,
s
kakšno
voljo
jahaš
pod
Konjplanino
?
"
"
Z
dobro
.
"
"
Morda
meniš
,
da
boš
deloval
za
bosenski
blagor
,
ako
pomagaš
trebiti
naše
gozdove
.
"
"
Moja
misel
je
ta
,
da
bom
deloval
za
tistega
,
ki
me
je
najel
.
To
je
moja
dolžnost
.
"
"
Kajpada
.
Veš
,
gospodine
,
mnogo
lahko
koristiš
najetim
delavcem
.
Tvoja
inženirska
dela
ne
bodo
obsežna
,
a
z
oskrbo
delavcev
bo
dosti
opravka
.
"
Vilarju
se
je
zdelo
,
kakor
bi
stal
pred
tuzlanskim
načelnikom
,
prav
tako
je
govoril
Miloševič
o
njegovem
službenem
delokrogu
.
"
Vestno
hočem
opravljati
službo
brez
tvojega
pouka
in
ne
oziraje
se
na
desno
ali
na
levo
,
"
je
rekel
.
Ni
mu
bilo
všeč
,
da
hoče
že
vsak
s
svojimi
nasveti
segati
v
njegov
posel
.
In
pomislil
je
:
Ia
proziravi
človek
pozna
ves
moj
bodoči
delokrog
;
to
je
znak
agilnega
agitatorja
,
da
vse
ve
,
kar
se
pripravlja
ali
godi
v
nasprotnem
taboru
;
tisti
agitatorji
niso
nič
vredni
,
ki
ne
poznajo
položaja
in
ga
izpregledajo
še
le
takrat
,
kadar
dovršeni
fakt
udari
nanje
in
jih
na
glavah
zapeče
udarec
.
Konja
sta
brzo
stopala
,
toda
Miloševič
ni
zaostal
.
Njegov
korak
je
bil
trd
in
razvaljen
,
zdelo
se
je
,
da
doni
zemlja
pod
njegovo
mišičasto
nogo
,
podobno
oni
slavni
nogi
,
ki
jo
je
bil
Michelangelo
izklesal
za
razjarjenega
Mojzesa
.
S
tihim
veseljem
je
zrl
Vilar
na
orjaka
.
Čeprav
je
bil
še
mlad
,
vendar
je
že
dosti
videl
,
vedel
in
premiš
ljal
.
Vedel
je
,
da
ima
človeška
čreda
svoje
pastirje
in
tem
pomagajo
psi
.
In
oni
,
ki
se
nahaja
v
čredi
in
ni
pastir
,
pes
pa
noče
biti
,
mora
ravnati
oprezno
,
da
izhaja
.
Vzlic
temu
sam
ni
bil
oprezen
in
ni
ljubil
tistih
tihošlapov
in
lizunov
,
ki
uspevajo
po
vseh
slojih
družbe
z
neodkritostjo
in
hinavstvom
.
Ugajal
mu
je
človek
,
kateremu
je
strast
odkrila
srce
,
človek
smelega
čela
,
neupogljivega
značaja
in
drzne
misli
.
Takšen
se
mu
je
zdel
Miloševič
.
"
Kako
napreduje
kultura
v
Bosni
?
"
ga
je
vprašal
z
izrazom
nasmešljivca
,
ki
že
naprej
ve
,
kakšen
bo
odgovor
.
"
Za
tujce
dobro
;
oni
žanjejo
in
vežejo
v
snope
,
nam
pa
še
pabirkov
ne
puste
.
Oprosti
,
da
govorim
odkrito
!
Bošnjaki
ne
smemo
molčati
;
kdor
molči
,
kaže
,
da
je
zadovoljen
.
"
"
Bodi
odkrit
z
menoj
!
Glej
,
moje
srce
je
vedno
na
strani
potlačenih
in
robujočih
ljudi
.
S
svojim
znanjem
nisem
suženj
nobene
vlade
.
Sicer
pa
zasedba
Bosne
traja
še
le
tri
leta
;
v
tako
kratkem
času
ni
mogoče
doseči
vidnega
napredka
.
"
"
O
,
imamo
viden
napredek
!
Že
rastejo
naša
mesta
in
se
lepšajo
in
še
bolj
se
dvignejo
,
pred
vsemi
Sarajevo
.
Železnice
in
poti
nam
gradijo
,
vso
deželo
objema
trda
mreža
oblasti
.
Kaj
hočeš
še
več
?
Pa
mesta
napredujejo
le
po
tujcih
in
zanje
,
komunikacije
skrbe
le
za
strategične
zveze
.
Ta
napredek
nič
ne
koristi
našemu
ljudstvu
.
Kako
bi
se
sicer
trumoma
selili
Turki
iz
dežele
,
ko
se
vendar
vlada
v
prvi
vrsti
hoče
opirati
nanje
!
Poglej
pa
po
vaseh
,
kjer
prebiva
masa
ljudstva
,
če
se
je
kaj
storilo
za
kmeta
.
"
Jeza
vnetega
agitatorja
je
gorela
na
Miloševičevem
obrazu
,
ožganem
od
solnca
.
Energičneje
je
potresal
s
kodri
in
više
je
dvigal
gorjaco
.
Vilar
mu
ni
ugovarjal
.
Po
kratkem
presledku
je
oni
nadaljeval
:
"
Kakor
riba
vode
,
kakor
vzduha
bi
potrebovali
vaše
ljubezni
sedaj
,
ko
smo
živeli
blizu
500
let
pod
turškim
igom
.
In
vi
nam
niste
prinesli
zaželjene
dobrote
.
O
,
ko
bi
bili
pri
nas
vse
tako
uredili
,
da
bi
nam
bilo
prijetno
in
udobno
živeti
,
da
bi
rekli
:
toplo
nam
je
pod
bosenskimi
krovi
!
No
vi
ste
tukaj
obrnili
vse
v
svoj
prid
;
vam
sije
solnce
,
a
mi
čutimo
,
kakor
bi
živeli
v
mrazu
,
vi
ne
razumete
naših
potrebščin
,
in
križajo
se
te-le
z
vašimi
na
vseh
potih
.
"
Vilar
je
kimal
z
glavo
,
pritrjujoč
agitatorju
,
ki
tega
tihega
soglasja
ni
mogel
videti
,
ker
je
govoreč
neprestano
zrl
predse
v
temna
pobočja
planin
.
Zvonek
je
bil
njegov
glas
,
neustrašenost
in
prepričanje
je
odmevalo
iz
njega
.
Zdelo
se
je
,
da
ne
govori
toliko
svojemu
sopotniku
,
ampak
v
ogromne
gozdove
Zeleboja
,
Kravanje
in
Konja
,
kakor
bi
videl
v
njih
vse
polno
naroda
,
ki
drhti
po
svobodi
in
ga
posluša
,
nadahnjen
s
prav
isto
strastno
mislijo
.
"
Naše
vode
ne
smejo
po
naših
žlebovih
teči
v
tuja
korita
.
Iztrebiti
se
ne
pustimo
.
Ako
so
izstrebili
divjake
v
Ameriki
in
naselili
tja
Evropejce
,
se
da
to
upravičiti
le
s
stališča
evropske
sebičnosti
;
no
v
Bosni
ni
divjakov
;
tu
je
bilo
modro
urejeno
gospodarstvo
že
takrat
,
ko
so
v
Carigradu
gospodovali
Grki
.
Od
tam
smo
dobili
svojo
kulturo
,
ne
s
severa
,
ne
od
vas
.
Ko
so
nas
s
tistega
Carigrada
porobili
,
se
nas
je
polastila
apatija
,
imenujem
jo
mržnja
ali
lenoba
,
kakor
hitro
smo
spoznali
,
da
ne
delamo
zase
.
Še
dandanes
se
dostikrat
prigodi
,
da
kmet
noče
pokositi
travnika
,
noče
požeti
njive
,
ker
vidi
,
da
mu
nič
ne
ostane
,
ako
redno
plača
bega
,
carja
in
najetega
delavca
.
Od
tod
večni
prepiri
,
razboji
,
nezadovoljnost
.
Lenobo
očitajo
našemu
ljudstvu
,
no
pridno
in
marljivo
postane
,
kadar
dobi
svobodo
,
mine
ga
apatija
,
prinesena
z
muhamedovsko
vero
iz
Azije
.
Prepričan
sem
,
gospodine
,
da
razcvete
v
Bosni
zopet
blagostanje
,
pride
pa
po
drugačni
kulturi
,
nego
je
tista
,
ki
jo
imajo
v
mislih
tvoji
prijatelji
v
Samojlovem
hanu
.
Ljudje
se
pomnože
in
ob
vsestranski
marljivosti
bo
Bošnjak
razmeroma
dobro
živel
;
ali
tisti
,
ki
pride
iz
tujine
in
hoče
tu
bivati
,
se
mora
čutiti
domačina
,
naš
jezik
mora
govoriti
,
naše
običaje
spoštovati
,
tisti
plamen
mu
mora
goreti
v
srcu
kakor
nam
.
Mnogojezičnosti
tu
ne
potrebujemo
.
Samo
slovanski
jezik
mora
tu
obveljati
,
pa
naj
se
imenuje
srbski
ali
hrvatski
.
Čudna
stvar
je
jezik
;
on
nas
združuje
in
razdružuje
.
Tu
je
posebno
treba
,
da
nas
združuje
,
ker
nas
ločijo
nesrečne
razlike
v
veri
.
"
"
Da
bi
vsem
en
plamen
gorel
v
srcih
,
tega
ni
nikjer
.
Povsod
se
križajo
nazori
.
Brat
,
ti
si
oduševljen
za
stvari
,
ki
niso
vseskozi
izvedljive
.
"
"
Pravijo
,
da
sem
nevaren
agitator
.
Moje
prepričanje
je
stalno
:
voda
ga
ne
izpere
,
rja
ga
ne
izje
.
Nikdar
ne
govorim
samo
zato
,
da
bi
napravil
efekt
.
Nazori
se
povsod
mešajo
,
dokler
se
ne
izbistrijo
,
misel
in
protimisel
se
vrtita
v
glavah
,
končni
uspeh
je
pa
napredek
.
Glede
naše
uprave
je
moj
nazor
ta
,
da
se
mora
prilagoditi
potrebam
ljudstva
vseh
slojev
.
Rokav
treba
tako
narediti
,
da
se
prilega
roki
,
roke
ni
mogoče
prikrojiti
po
razmerah
rokava
.
"
Od
teh
splošnih
stvari
je
prešel
na
posamezne
slučaje
,
na
konkretnosti
.
Grajal
je
vlado
,
ki
ima
za
vsakega
dosti
zemlje
;
kolonisti
,
samostani
,
cerkve
,
vakuf
je
dobe
,
kolikor
požele
,
le
domači
kmet
je
ne
dobi
.
Oglasil
se
je
c.
k.
stotnik
za
zemljo
in
dobil
jo
je
ter
obdelal
s
svojo
stotnijo
.
Posebno
je
zabavljal
zistemu
kolonizovanja
.
"
Kaj
pa
so
kmetski
kolonisti
?
To
so
ljudje
,
ki
so
živeli
v
svoji
domovini
ob
beraški
palici
,
bodisi
da
nikdar
niso
nič
imeli
ali
pa
da
so
pri
slabem
gospodarstvu
zapravili
svojo
zemljo
–
pa
hajdi
v
zasedene
dežele
širit
kulturo
!
Človek
,
ki
kaj
ima
v
svoji
domovini
,
ostane
tam
in
ne
ponese
kar
na
dobro
srečo
svoje
kulture
v
tujino
.
Ker
jim
vlada
podeli
vse
mogoče
dobrote
in
svoboščine
ter
dovoli
,
da
se
povsod
svojevoljno
razprostirajo
in
odrivajo
domačine
,
se
ti
kolonisti
sčasoma
dvignejo
,
kolonije
zacveto
.
In
čez
sto
let
po
njih
prihodu
v
deželo
,
ako
ne
poprej
,
dvignejo
glave
in
se
začno
ponašati
,
da
so
oni
kultivirali
deželo
in
da
morajo
stati
,
ako
ne
na
prvem
,
pa
vsaj
na
odličnem
mestu
.
Tako
se
vedejo
dandanes
potomci
onih
,
ki
so
svoje
dni
kot
kolonisti
,
to
je
kot
berači
in
klativitezi
prišli
na
Ogrsko
,
Češko
,
Rusko
in
v
Ameriko
.
Ako
bi
vlada
proglasila
za
domorodno
prebivalstvo
tiste
ugodne
agrarne
zakone
,
kakor
jih
uveljavlja
za
koloniste
,
onda
bi
dežela
napredovala
in
se
povzdignila
z
domačo
močjo
.
Mi
imamo
samo
dolžnosti
in
nobenih
pravic
.
Poprej
tudi
nismo
imeli
pravic
,
a
vrag
se
je
menil
za
turško
carstvo
.
"
Vilar
je
zvesto
poslušal
svojega
razburjenega
sopotnika
,
ki
mu
je
strast
razgrela
glavo
,
pognala
kri
v
lice
.
Nič
ponarejenega
ni
videl
v
njegovi
gorečnosti
.
"
Čital
sem
,
da
osebne
varnosti
in
varnosti
imetka
poprej
ni
bilo
v
vaši
deželi
,
"
je
pripomnil
.
"
Da
,
tako
se
čita
v
vaših
novinah
,
da
naš
imetek
poprej
ni
bil
varen
,
a
zdaj
bo
kmalu
ves
na
varnem
,
namreč
v
tujih
žepih
.
Poprej
je
naša
pest
skrbela
za
varnost
.
Dasi
je
bilo
kristjanom
zabranjeno
nositi
orožje
,
smo
bili
za
silo
vendar
vsi
oboroženi
.
Na
turška
razbojstva
se
je
odgovarjalo
z
orožjem
.
Prigodilo
se
je
,
da
so
kmeta
,
ki
je
posamič
gnal
živinče
preko
planine
,
napadli
turški
razbojniki
.
No
strah
je
iznajdljiv
:
v
nevarnih
časih
in
krajih
so
se
napotili
kristjani
iz
ene
ali
več
vasi
s
handžarji
in
samopali
za
pasom
skupno
na
semenj
in
oboroženim
se
ni
trebalo
bati
sovražnega
navala
.
Naj
nam
ne
hvalijo
sedanje
varnosti
!
Ptica
v
kletki
je
gotovo
navarnem
in
lev
v
zverinjaku
tudi
,
toda
kakšno
je
življenje
,
kjer
ni
svobodnega
gibanja
.
"
Miloševič
je
globoko
vzdihnil
,
kakor
bi
bila
njegova
iznajdljiva
in
gibčna
misel
zadela
ob
mreže
in
okove
živalskih
kletk
in
zaporov
.
"
Zdi
se
mi
,
da
pretiravaš
in
prehitro
sodiš
,
"
je
govoril
Vilar
.
"
Vse
,
kar
je
temno
,
slikaš
črno
in
svetlobi
nikjer
ne
pustiš
prostora
.
Ako
hočemo
spoznati
posameznega
človeka
,
pravijo
,
da
treba
čakati
sedem
let
;
če
se
v
tem
času
ni
pokazal
,
kaj
je
in
kako
,
čakaj
še
sedem
let
;
onda
se
ti
gotovo
odkrije
,
kaj
velja
in
česa
moreš
pričakovati
od
njega
.
Tako
treba
čakati
tudi
na
upravo
,
ki
pri
zamotanih
razmerah
,
kakršne
je
našla
v
Bosni
,
ne
more
vsega
preurediti
kar
na
hitro
roko
.
"
"
Lahko
bi
bila
vsaj
začela
,
da
je
sposobna
in
poštena
.
Nekaj
je
že
uvidela
,
lani
je
nekaj
pometala
z
uradniki
,
ali
takšnih
,
ki
bi
imeli
srce
za
nas
,
nam
še
ni
poslala
.
Že
nocoj
ali
jutri
boš
spoznal
gozdarja
Bierlopfa
in
tedaj
porečeš
,
da
govorim
resnico
.
Obljubila
nam
je
v
proklamacijah
široko
kulturo
,
blagostanje
in
kaj
še
vse
,
no
od
besede
do
dela
se
mnogo
predela
in
od
besede
do
dejanja
se
človeku
mnogo
sanja
.
Ako
inadniki
ne
delajo
za
nas
,
kdo
naj
dela
?
Morda
nune
,
ki
so
jih
poslali
sem
in
so
v
mestu
otvorile
šolo
za
otroke
častnikov
in
uradnikov
?
Priredile
so
pozimi
neko
božičnico
ter
povabile
na
slavnost
tudi
bosanske
otroke
.
Obdarile
so
jih
z
manšetami
,
ovratniki
,
zavratnicami
ter
s
hlačicami
švabskega
kroja
,
z
igračkami
in
drugo
drobnjavo
,
ki
za
naše
otroke
nima
prida
.
Zato
so
bile
pa
tudi
poti
iz
samostanske
šole
kar
nastlane
s
takšnim
blagom
,
došlim
z
Dunaja
.
Z
manšetami
kulturo
sejati
na
Balkanu
,
to
je
pač
smešno
.
"
Miloševič
se
je
trpko
posmejal
.
Tudi
Vilar
se
je
smejal
.
"
Glej
,
tvoji
ljudje
tam
v
mestu
pravijo
,
da
žive
patriarhalno
življenje
na
otoku
sredi
sirovega
naroda
.
Svoje
sirovosti
,
kričeče
v
nebo
,
ne
vidijo
in
prisojajo
jo
nam
.
"
Vilar
mu
ni
odgovoril
,
a
razsodil
je
sam
v
sebi
:
Ta
človek
bi
s
komolcem
,
ne
–
s
handžarjem
bi
si
delal
pot
med
tirane
.
In
spoštovati
je
začel
človeka
,
čigar
filozofija
si
je
nadela
žalno
obleko
narodnega
gorja
.
Rad
bi
ga
bil
vprašal
po
njegovi
preteklosti
,
kje
je
študiral
,
kako
je
prišel
v
samostan
,
kako
iz
njega
,
zakaj
nosi
roko
v
obvezi
,
pa
Miloševič
je
zaostal
za
njim
.
Pogreznjen
v
svoje
strastne
misli
je
molče
korakal
poleg
Turka
.
Vilar
je
zagledal
pred
seboj
na
levo
ob
poti
ponižno
hišico
,
naslonjeno
ob
breg
nad
Oskovo
,
ki
je
šumela
na
desno
v
globoki
strugi
.
Miloševič
je
pospešil
korak
in
se
zravnal
z
njim
.
"
To
je
Mušičev
han
ali
han
ob
Oskovi
.
Tukaj
se
ločita
najina
pota
.
Tvoj
pelje
dalje
vedno
poleg
potoka
,
jaz
sem
tukaj
doma
.
"
"
V
tem
hanu
?
"
"
Moj
pravi
dom
je
daleč
od
tukaj
v
Hercegovini
,
a
sedaj
bivam
v
Piliču
.
To
je
pravoslavna
vas
dobre
pol
ure
nad
Oskovo
.
Gori
bivam
s
handžijo
Mušičem
pod
eno
streho
.
Tukaj
si
odpočijem
in
potem
hajdi
v
breg
.
"
Tudi
Vilar
je
postal
pred
hanom
.
Nameraval
je
kar
na
konju
popiti
čašico
kave
,
ko
pa
je
zagledal
pod
visokim
pristrešjem
,
stoječim
na
koncu
hana
na
štirih
drogih
ter
pokritim
s
suhim
vejevjem
in
prapretjo
,
kopo
otrok
,
rajajočih
in
igrajočih
neko
igro
,
in
poleg
njih
deklico
mamljive
lepote
,
je
razjahal
ter
oddal
konja
Turku
.
Tedaj
je
stopil
iz
hana
visok
,
suhljat
,
star
mož
prijaznih
,
dobrih
oči
,
ki
je
v
pozdrav
površno
dvignil
rjavo
in
koščeno
roko
h
koničasti
albanski
kučmi
,
nekoč
beli
,
sedaj
pa
zelo
obnošeni
in
zamazani
.
"
Pomozi
Bog
,
gospodine
!
Hočeš
li
kave
?
"
je
vprašal
starec
s
tiho
,
hripavo
in
ubito
besedo
.
"
Prinesi
,
handžija
!
"
In
Vilar
se
je
okrenil
proti
pristrešju
,
kjer
je
sedel
na
konec
klopi
,
ki
je
stala
ob
zunanji
steni
.
"
Daj
i
meni
,
Pero
!
"
je
zaklical
Miloševič
in
šel
za
inženirjem
.
"
Umoril
sem
se
danes
,
bogme
!
Dolgo
pot
sem
napravil
.
Ob
treh
zjutraj
sem
bil
še
v
hribih
Majeviceplanine
,
"
je
rekel
ter
sedel
.
Vilar
ga
ni
poslušal
,
njegova
pozornost
se
je
obrnila
k
rajajočim
otrokom
.
Kakšnih
petnajst
let
star
deček
s
fesičem
na
glavi
,
nevelik
,
toda
životen
,
v
novih
opankah
,
je
držal
za
povodec
,
na
katerem
je
bil
krog
vratu
privezan
mlajši
deček
,
bos
,
raztrgan
in
odet
čez
glavo
v
staro
kožuhovino
,
obrnjeno
narobe
.
Ta
kožuhar
je
v
krogu
po
strani
stopical
z
nogama
črnima
kakor
zemlja
krog
svojega
vodnika
,
nagibajoč
glavo
zdaj
na
desno
zdaj
na
levo
,
mrmrajoč
,
brundajoč
in
buleč
oči
.
Oni
v
opankah
mu
je
nasmešljivega
obraza
s
tankim
glasom
pel
:
"
Igraj
,
igraj
medjede
!
Igraj
,
igraj
medjede
!
"
–
ter
cukal
s
povodcem
.
,
Medved
'
smrči
,
grči
kakor
razdražen
ris
,
hrka
,
voha
,
pade
na
vse
štiri
,
potem
se
postavi
na
zadnji
dve
.
Smešno
.
Vodnik
mu
neprestano
poje
:
"
Igraj
,
igraj
,
medjede
!
"
Drugi
otroci
so
stali
v
krogu
ali
ležali
na
trebuhih
na
tleh
ali
čepeli
na
podvrtih
nogah
in
drezali
z
dolgimi
šibami
v
,
medveda
'
,
ki
je
imel
podolgovat
živalski
obraz
in
je
znal
strahovito
bliskati
z
očmi
.
Da
bi
bila
slika
popolna
,
prinese
zavaljen
deček
s
krasto
na
bradici
peharček
ter
ga
pomoli
,
medvedu
'
.
Ta
podaljša
čeljust
ter
ga
zagrabi
z
belimi
zobmi
,
miga
z
očmi
,
se
reži
,
ščeperi
in
pobira
,
nagibajoč
se
na
stran
.
In
gledalci
mečejo
v
peharček
kamenčke
,
travo
,
prah
,
kdo
vrže
tudi
gumb
.
Vilar
se
je
vzpel
ter
vrgel
dvajsetico
.
Potem
je
v
pohvalo
plosknil
z
rokama
,
kar
je
dečke
tako
preplašilo
,
da
so
mahoma
prenehali
z
igro
.
"
Naš
narod
je
podoben
medvedu
na
povodcu
,
prav
tako
mora
slušati
,
stopicati
,
kakor
bi
bila
razbeljena
tla
pod
njim
,
sicer
ga
cukajo
,
vlečejo
sem
in
tam
in
kopobatin
mu
nalože
na
kožuh
.
Renčati
ne
sme
,
da
ne
bi
slišala
Evropa
,
ki
z
vsem
svojim
razumom
in
s
tisočerimi
očmi
pazi
na
balkanske
dežele
.
"
Te
Miloševičeve
besede
je
prekinil
handžija
Pero
,
ki
je
prinesel
kavo
.
"
Je
li
dosti
klaje
v
Majevici-planini
,
Jovica
?
"
je
vprašal
.
"
Detelje
ne
bodo
kosili
,
ker
vsled
kuge
je
popadla
živina
.
Vse
pojde
v
propast
,
"
je
odgovoril
agitator
,
in
handžija
je
skrbno
pogledal
Vilarja
,
ki
je
precej
vedel
,
da
govorita
o
oni
živini
,
ki
je
bila
zaplenjena
in
predvčeranjim
prignana
v
Tuzlo
.
"
Ta
gospod
je
inženir
,
potuje
pod
Konj-planino
,
"
je
nadaljeval
Miloševič
.
"
Dober
,
pošten
človek
,
"
in
mešaje
kavo
je
dodal
:
"
On
se
zavzame
za
sekače
,
on
ne
pripusti
,
da
bi
jih
odirali
in
izsesavali
.
In
tudi
našo
porobo
pripozna
;
kdor
pripozna
našo
bedo
,
je
usmiljen
človek
in
z
nami
.
"
Handžija
je
skomizgnil
z
ramo
,
češ
:
mnogo
so
nam
obetali
takšni
dobri
in
pošteni
ljudje
,
srca
pa
le
niso
imeli
za
nas
.
Vendar
pa
se
je
zasvetil
v
njegovih
milih
,
skoraj
otroških
očeh
usmev
,
ki
je
veljal
inženirju
.
Podpiraje
se
z
žilastima
rokama
ob
suha
boka
je
rekel
:
"
Boga
mi
,
pametni
in
učeni
so
ti
ljudje
,
ki
so
prišli
k
nam
.
Nikdar
si
nisem
mislil
in
nikomur
v
Bosni
se
še
sanjalo
ni
,
da
pojde
kedaj
vsa
Konj-planina
po
Oskovi
v
dolino
.
Za
Konjem
prideta
na
vrsto
Kravanja
in
Zeleboj
,
potem
Ozren-planina
ter
vsi
neprodirni
gozdi
ob
Krivaji
in
Spreči
od
Doboja
pa
do
Kladnja
.
To
je
bogastva
!
Turek
je
spal
,
tiho
se
je
nakopičilo
takšno
bogastvo
krog
njega
,
a
on
ga
ni
videl
.
"
"
Zdaj
vidimo
,
ko
je
prepozno
.
"
"
Modri
ljudje
so
nam
zavladali
,
takšnih
ni
bilo
prej
.
"
Agitator
je
pljunil
.
"
Vsak
zase
,
Bog
za
vse
,
"
je
rekel
Pero
,
zroč
na
Jovico
,
kakor
bi
mu
očital
preveliko
iskrenost
.
Ko
se
je
Vilar
okrenil
od
kave
k
otrokom
,
se
je
njegovo
oko
ustavilo
na
deklici
,
ki
je
,
opirajoč
se
ob
drog
pristrešja
,
zrla
nanj
.
Nekaj
toplega
ga
je
izpreletelo
.
Le
za
hip
je
videl
v
njene
temne
oči
,
ki
so
se
precej
umaknile
njegovemu
pogledu
.
On
sam
bi
se
ne
bil
upal
dalje
gledati
vanje
,
ker
je
vedel
,
da
se
Bošnjaku
ne
zdi
vse
dopustno
,
kar
je
pri
nas
običajno
in
spodobno
.
Grozeče
motri
tujca
,
če
se
drzno
ozira
na
njegovo
ženstvo
.
"
No
,
deca
,
sedaj
nam
zapojte
srbsko
pesem
in
ti
,
Danica
,
mi
prinesi
sveže
vode
!
"
je
ukazal
Miloševič
.
Vilar
je
gledal
za
deklico
,
ki
je
z
bakreno
konvico
v
roki
gibčno
in
hitro
korakala
preko
poti
k
Oskovi
.
Vse
na
njej
je
bilo
prijetno
napeto
,
lica
in
grudi
,
vsa
postava
v
pravilnih
razmerah
,
ki
se
ne
vidijo
vselej
na
mestni
ženski
,
dasi
ji
na
rafiniran
način
pomaga
šivilja
.
Le
tista
široka
dimlija
(
žensko
krilo
)
,
ki
se
zdolaj
ob
členkih
privezuje
k
nogi
,
se
mu
je
zdela
neokretna
in
smešna
.
"
Kje
se
je
vzela
v
teh
gozdih
takšna
krasotica
?
"
je
pomislil
Vilar
,
ko
mu
je
bila
izginila
deklica
v
strugi
Oskove
.
Otroci
so
zapeli
srbsko
pesem
in
Vilar
je
,
kimajoč
z
glavo
,
zvesto
poslušal
.
"
Kje
so
se
naučili
tako
lepo
peti
?
Imate
li
šolo
v
vasi
?
"
je
vprašal
.
"
V
Piliču
ni
bilo
nikdar
šole
,
no
jaz
zberem
po
trikrat
štirikrat
na
teden
otroke
ter
jih
učim
čitati
,
pisati
,
računati
in
peti
.
Naši
ljudje
so
nadarjeni
in
vneti
za
pouk
,
šol
pa
vendar
nimamo
razen
v
mestih
,
samostanih
in
večjih
središčih
pravoslavnega
naroda
.
Kakor
bi
ne
imel
vseh
petih
čutov
,
takšen
se
mi
zdi
človek
,
ki
ni
hodil
v
šolo
.
"
Vilar
mu
je
pritrdil
in
pohvalil
njegovo
šolo
.
–
Bog
ve
,
ume
i
ona
čitati
in
pisati
–
si
je
mislil
,
ko
je
sprejel
iz
Daničine
roke
čašo
z
vodo
.
In
pijoč
je
kradoma
dvignil
oči
od
njenih
rok
na
njeno
skoraj
gosposko
nežno
obličje
.
–
Ni
mogoče
,
da
bi
takšno
dekle
ne
umelo
čitati
–
je
pomislil
.
"
No
,
Vazko
,
prinesi
gusle
in
zapoj
nam
našo
pesem
!
"
je
velel
Jovica
onemu
brhkemu
dečku
,
ki
je
maloprej
vodil
medveda
.
Deček
je
prinesel
iz
hana
stare
gusle
.
Počenil
je
na
tla
in
brundajoč
po
struni
,
je
pel
dolgo
pesem
o
starem
bosenskem
junaku
.
Njegov
zatemneli
obraz
se
je
pokril
z
resnostjo
in
starčevsko
solzljivostjo
,
ko
je
z
otožnim
glasom
bolj
pripovedoval
nego
pel
o
narodnem
junaku
.
Oči
je
zastrl
s
trepalnicama
,
kakor
bi
bil
pravi
pravcati
slepec-pevec
.
Njegovi
tovariši
so
počenili
pred
njim
in
prekrižali
roke
na
prsih
ali
polegli
po
tleh
,
oprli
glave
z
dlanmi
ter
napetih
oči
zvesto
poslušali
,
ker
greh
bi
bil
,
ne
poslušati
.
Nihče
ni
dal
glasu
od
sebe
.
Danica
je
slonela
ob
zidu
,
očividno
z
vso
mislijo
vtopljena
v
junaško
pesem
,
dasi
jo
je
že
mnogokrat
slišala
.
Inženir
in
Jovica
sta
molče
pušila
svalčice
in
srebala
kavo
.
Handžija
Pero
je
pazno
in
bistro
pogledaval
na
novega
gosta
,
ker
všeč
mu
je
bilo
,
da
mu
ugaja
takšna
zabava
in
se
kaže
zadovoljnega
.
In
res
je
bilo
Vilarju
mehko
pri
srcu
.
Preproste
gusle
so
se
mu
zazdele
nekakšna
vrsta
duše
,
iz
katere
hrope
sama
bolečina
,
hrope
že
mnogo
stoletij
žalka
in
enozvočna
:
izliva
se
iz
nje
potok
solz
in
bridkih
spominov
na
dolgotrajno
sužnjost
.
Naveličal
se
je
bil
tistih
praznih
radovank
pri
gosposkih
ljudeh
,
ki
se
vrste
dan
za
dnem
,
so
povsod
enake
,
šablonske
,
mnogokrat
sirove
in
nikdar
ne
nagnejo
duše
do
globlje
,
sočutne
misli
.
Hotel
je
Vazka
,
ko
je
odpel
,
nagraditi
,
pa
deček
ni
hotel
sprejeti
,
ker
mu
je
bil
Jovica
odmignit
z
besedami
:
"
Vazko
,
sebi
in
narodu
na
slavo
si
pel
in
nam
v
veselje
.
Pohvala
naj
ti
bo
v
nagrado
!
"
"
Od
Boga
je
pesem
in
k
njemu
kipi
,
"
je
rekel
handžija
,
vihajoč
si
v
zadovoljstvu
dolge
osivele
brke
.
Celo
uro
je
posedel
Vilar
in
še
dalje
bi
ostal
,
pa
ura
in
dolge
sence
,
padajoče
od
drevja
,
so
ga
spomnile
,
da
je
čas
odriniti
po
nepoznani
poti
.
Ker
mu
je
handžija
bore
malo
zaračanal
za
kavo
,
mu
je
natresel
nekaj
drobiža
kot
nagrado
v
pest
,
kar
je
Pero
jasnega
obraza
spravil
za
svoj
pas
.
Mušićev
han
leži
že
na
ozemlju
Konj-planine
,
toda
do
onih
kolib
,
kjer
je
bila
nastanjena
uprava
drvarskega
tabora
,
je
bilo
še
uro
hoda
.
Konja
sta
postajala
trudna
,
ni
ju
bilo
mogoče
izpodbuditi
v
izdaten
dir.
Dolina
se
je
čim
dalje
bolj
ožila
,
znožje
gor
se
je
dotikalo
že
Oskove
,
ki
je
šumela
po
plitvi
,
le
malokje
skalnati
strugi
.
Na
nekaterih
krajih
se
je
dolina
zopet
razširila
v
majhen
kotel
;
tam
je
držala
pot
že
rajši
preko
kakšnega
obrunka
kakor
pa
tesno
ob
izpodjedajočem
potoku
.
Ti
obrunki
in
razrastki
planin
so
bili
gosto
zarasli
in
pot
po
njih
je
bila
tudi
podnevi
temna
.
Od
vseh
strani
je
popotnikoma
zavelo
dihanje
gozda
naproti
.
Z
radostjo
se
je
oziral
Vilar
v
temo
drevja
.
Tu
si
odpočije
.
Tudi
gorski
potok
ga
je
zanimal
,
tista
žila
,
po
kateri
se
je
stekalo
planinsko
bogastvo
v
dolino
.
Na
nekaterih
krajih
je
bilo
videti
,
kako
je
človeška
roka
ugladila
vodno
pot
s
tem
,
da
je
posekala
drevje
ob
bregu
ter
tu
zožila
strugo
,
tam
jo
razširila
,
da
so
v
njej
gladko
potekli
hlodi
in
se
niso
ustavljali
in
kopičili
.
Ponekod
so
potok
napeljali
v
novo
strugo
in
jo
ogradili
s
krlji
ali
obzidali
,
tako
da
je
voda
brez
ovir
hitela
navzdol
.
S
pobočij
gor
so
držale
suhe
drče
do
Oskove
;
po
njih
so
spuščali
pozimi
po
zamrzlem
snegu
les
k
vodni
poti
.
Ob
pritokih
so
bili
napravljeni
široki
leseni
žlebovi
;
vanje
so
visoko
v
gori
napeljali
vodo
,
jo
zajezili
,
navalili
lesa
pod
jez
,
odprli
zatvornico
in
splav
je
bliskoma
drvel
v
dolino
.
Pozimi
,
ko
je
zamrznil
sneg
v
žlebovih
,
ni
trebalo
vodne
sile
;
po
njih
so
kakor
po
suhih
drčah
spuščali
hlode
.
Tako
je
umni
človek
odstranil
zapreke
ter
z
močno
roko
posegel
po
zakladih
,
ki
so
se
zdeli
do
tedaj
nedosegljivi
.
Vilarja
so
že
v
mestu
poučili
in
ga
uvedli
v
njegov
posel
:
vse
te
naprave
naj
nadzira
,
po
njegovih
navodilih
naj
se
popravljajo
in
izpopolnjujejo
;
kjer
treba
,
naj
se
gradijo
nove
.
Bile
so
še
močne
,
jedva
dve
leti
stare
,
z
njimi
ne
bo
premnogo
dela
,
zato
se
hoče
tem
bolj
zanimati
za
delavsko
blaginjo
.
Ni
vse
v
redu
pri
delavcih
,
to
je
posnel
iz
prikritih
namigavanj
tuzlanske
gospode
in
liferanta
Samojla
ter
iz
jasnih
Miloševićevih
besed
,
no
on
spravi
vse
to
v
red
,
tako
da
zadovolji
delavce
in
ne
bo
trpela
škode
vlada
.
Kakor
ga
je
skraja
jezilo
,
ker
so
mu
naprtili
administracijo
,
tako
ga
je
to
veselilo
zdaj
,
ko
se
je
bil
že
nekoliko
uživel
v
položaj
.
S
paznim
očesom
je
ogledaval
one
umetne
naprave
,
ob
katerih
se
bo
potikal
od
jutra
do
mraka
,
s
slastjo
je
vsesaval
vase
krepilni
zrak
,
pomešan
z
vonjem
najrazličnejšega
rastlinstva
.
Dehtele
so
temne
gore
in
pogrezal
se
je
vedno
globlje
vanje
.
Zaukal
bi
od
samega
veselja
,
da
je
ušel
hrupnim
mestom
in
našel
naposled
zaželjeni
mir
v
kraju
,
ki
ga
še
ni
oblizala
kultura
.
Nekaj
iz
tistih
starih
časov
,
ko
še
ni
bilo
kamenitih
mest
in
so
naši
davni
dedi
stanovali
v
pragozdu
,
je
menda
ostalo
še
v
nas
,
da
tako
želimo
bežati
iz
mesta
vun
na
zelene
poljane
in
kraj
šumljajočega
potoka
v
tihe
gozde
.
V
dolini
je
svetloba
gasnila
,
a
nad
njim
se
je
razpenjala
plast
jasnega
neba
,
podobna
podolgovatemu
jezeru
,
ki
v
daljavi
blešči
v
svitu
zahajajočega
solnca
med
mračnimi
gorami
.
Tihota
povsod
okrog
.
Naposled
so
zalajali
psi
,
pot
je
bila
končana
.
Razjahal
je
pred
lesenimi
kolibami
,
namenjenimi
za
stanovanje
,
pisarno
in
hlev
.
Kolibe
so
stale
na
lepi
tratini
ob
Oskovi
na
vznožju
Konj-planine
.
Zgrajene
iz
grobo
obtesanih
brun
,
obite
in
pokrite
z
deskami
,
pač
niso
držale
toplote
,
pa
tudi
pred
poletno
vročino
so
bile
te
lesene
stene
slaba
zaščita
.
Od
1.
majnika
sem
drvarji
niso
bivali
v
njih
,
ostajali
so
čez
noč
v
gori
,
tam
kjer
so
sekali
.
Poleti
so
stalno
prebivali
v
njih
samo
gozdar
Bierkopf
,
potem
sluga
in
hlapec
.
Tem
se
je
pridružil
sedaj
še
inženir
.
Sluga
je
kuhal
,
snažil
in
opravljal
vse
hišne
posle
,
hlapec
je
oskrboval
dva
konja
,
ki
sta
iz
Samojlovega
hana
poleti
vozila
,
pozimi
pa
,
če
je
bil
velik
sneg
,
tovorila
živež
;
tudi
za
ježo
so
ju
rabili
.
Vilarju
je
prišel
naproti
s
tremi
psi
mešane
pasme
Bierkopf
,
srednjevelik
,
trden
človek
z
neprimerno
veliko
glavo
,
z
zalizci
,
ki
so
pokrivali
obe
lici
,
kakor
bi
imel
na
vsaki
strani
obraza
prilepljeno
gosto
ščetico
.
Oblečen
je
bil
v
ubožno
lovsko
obleko
.
Od
njega
je
zadehtelo
po
zemlji
,
gozdu
,
preperelosti
in
po
alkoholu
.
Njegovi
psi
so
sumljivo
vohnjali
po
dolenji
obleki
inženirjevi
.
"
A
,
gospod
inženir
?
"
se
je
odurno
začudil
gozdar
ter
pomolil
Vilarju
mesnato
desnico
.
"
Vas
so
poslali
semkaj
na
počitnice
?
"
je
bolj
renčal
nego
govoril
,
upirajoč
jastrebaste
oči
v
došleca
in
sileč
se
v
lokav
nasmeh
.
Vilar
je
precej
spoznal
,
da
tukaj
ni
dobro
došel
.
Stisnil
je
podano
desnico
,
a
zazeblo
ga
je
,
ko
je
gozdar
ob
nasmehu
pokazal
svoje
naprej
stoječe
,
dolge
in
rumenkaste
zobe
in
so
mu
zatizci
stopili
toliko
v
stran
,
da
so
zakrili
ušesi
.
,
Kakšna
gozdna
pošast
je
to
!
Favn
,
kajli
?
Kje
so
si
ga
neki
izposodili
!
'
si
je
mislil
inženir
in
stopil
za
korak
nazaj
,
ker
ta
grdi
Čumurpaša
mu
je
puhal
iz
dolge
pipe
oblake
dima
naravnost
v
obraz
.
Gozdar
mu
je
v
naglici
razkazal
kolibe
in
ga
naposled
vedel
v
njegovo
novo
stanovanje
,
precejšnjo
sobo
s
preprosto
opravo
.
Notri
je
ležala
že
vsa
Vilarjeva
prtljaga
,
trije
majhni
kovčegi
.
"
Precej
vam
pošljem
našega
služabnika
,
da
postreže
,
kar
želite
.
Tu
notri
bodete
počivali
kakor
v
Abrahamovem
naročju
.
Pa
lahko
noč
!
Da
bi
se
vam
prvo
noč
kaj
lepega
sanjalo
!
"
je
pri
vratih
govoril
Bierkopf
s
sarkazmom
na
ustnah
in
v
očeh
.
Vstopil
je
služabnik
in
presenetil
Vilarja
s
svojo
pijanostjo
.
Oči
so
mu
mrlele
v
čudnem
ognju
,
po
obrazu
ga
je
obljvala
nenaravna
rdečica
,
jedva
se
je
držal
na
nogah
.
"
Želite
večerjo
,
gospod
inženir
?
Kaj
malega
bi
vam
hitro
napravil
.
"
"
Sam
imam
kaj
malega
s
seboj
.
Prinesi
mi
iz
hleva
torbo
!
"
Sluga
je
prinesel
torbo
in
precej
za
tem
se
je
zopet
pojavil
,
sedaj
z
neodmašeno
zlatoglavo
steklenico
.
"
Tole
izpijte
,
gospod
inženir
,
da
boste
laže
zaspali
"
.
Vilar
se
je
spomnil
zlatoglavih
steklenic
,
ki
mu
jih
je
ponujal
Samojlo
.
"
Jeli
dobro
vino
notri
?
"
je
vprašal
.
Služabnik
je
stisnil
usta
in
oči
,
kakor
bi
zadržaval
neki
slasten
okus
v
sebi
.
"
Koliko
velja
steklenica
?
"
"
Nič
,
prav
nič
–
hi-hi-hi
!
–
brez
skrbi
pijete
.
To
nam
navrže
vsak
mesec
liferant
Samojlo
,
zastonj
nam
da
naš
očka
Samojlo
.
"
Sluga
je
dvignil
obrvi
in
razširil
oči
,
kakor
bi
hotel
izzvati
radost
in
veselo
presenečenje
.
In
tiho
je
pristavil
:
"
Gospod
gozdar
jih
dobivajo
30
in
še
več
,
jaz
5
,
Marko
,
ta
,
ki
je
v
hlevu
,
tudi
5.
O
,
brez
skrbi
vzamete
,
to
nič
ne
velja
.
"
Vilar
je
nevoljen
odvrnil
z
roko
.
"
Lepa
hvala
za
tvojo
prijaznost
,
ali
takšnih
finih
vin
jaz
ne
pijem
.
Danes
več
ne
potrebujem
tvoje
postrežbe
,
toda
jutri
te
zgodaj
pokličem
.
Navajen
sem
zarana
vstajati
.
Le
idi
!
"
Ozlovoljenost
je
izpreletela
služabnika
,
v
stran
je
namrdil
lice
,
ko
se
je
po
vojaško
obrnil
na
petah
.
"
Sladkega
počitka
vam
želim
,
gospod
inženir
!
Naj
se
vam
kaj
prida
nasanja
,
da
stavimo
v
loterijo
,
"
je
odhajajoč
rekel
.
Očiten
zasmeh
je
bil
v
njegovih
besedah
kakor
malo
prej
v
gozdarjevih
.
Vilar
je
zgodaj
ugasil
ter
legel
v
posteljo
.
Zaprl
je
oči
in
izkušal
zaspati
,
odganjajoč
misli
,
ki
so
se
nanašale
na
dogodke
današnjega
dne
.
,
K
čudnim
ljudem
sem
prišel
,
'
je
premišljeval
.
,
Gozdar
in
sluga
,
oba
sta
pijana
.
Morda
so
takšni
tudi
delavci
.
'
Opravičeval
je
pijanost
z
nedeljo
,
češ
:
na
ta
božji
dan
se
pije
tudi
na
Slovenskem
premnogo
.
Preden
se
je
pojavila
dremota
,
je
zaslišal
nad
seboj
močno
rompljanje
,
kakor
bi
kdo
pod
streho
krompir
natresaval
po
deskah
.
,
Kaj
je
to
?
Ali
plešejo
gozdni
škrati
nad
menoj
?
Tu
ni
mogoče
zaspati
.
'
Prižgal
je
luč
,
vstal
ter
šel
iskat
človeka
.
Gozdar
je
imel
še
luč
,
ki
je
udarjala
skozi
špranje
slabo
zloženih
desk
v
vežo
.
Vilar
je
potrkal
.
"
Kdo
je
?
"
je
zahreščal
pivski
glas
gozdarjev
.
"
Jaz
sem
,
inženir
.
Rad
bi
vedel
,
kakšen
vrag
pleše
nad
mojo
sobo
.
"
"
Hahaha
!
"
se
je
zlobno
ozvalo
iz
sobe
.
"
Prosim
,
vstopite
!
"
Bierkopf
je
sedel
v
domači
suknji
dopetači
pri
mizi
,
pušil
in
sam
s
seboj
igral
karte
.
Prekladal
jih
je
v
pasjanski
igri
.
Kraj
kart
sta
stali
dve
zlatoglavi
steklenici
.
"
Sedite
!
Ali
igrate
v
karte
?
Pike
bi
vrgla
,
to
je
prava
igra
za
dva
.
"
"
Ne
umem
nobene
igre
.
"
"
Škoda
,
škoda
!
To
vam
bo
dolgočasno
v
naši
puščavi
.
Vzamete
li
za
ljubo
kozarček
vina
–
finega
–
"
"
Lepa
hvala
,
gospod
gozdar
,
pijem
samo
navadno
vino
in
še
tega
malo
.
Res
–
hvala
!
"
"
Treba
se
vam
bo
navaditi
–
podgan
.
"
"
Podgan
?
"
Bierkopfu
je
neprijeten
smeh
legel
na
ustnici
.
"
Lesne
podgane
vam
škrabljajo
pod
streho
;
sredi
gozdov
prebivamo
,
zato
je
toliko
tega
mrčesa
.
"
"
Ali
jih
ni
mogoče
ugonobiti
?
"
Vilarju
se
je
za
malo
zdelo
,
da
mu
je
maloprej
Bierkopf
voščil
lahko
noč
in
ga
ni
nič
opozoril
na
prijetnosti
takšne
lahke
noči
.
"
"
Koliko
sta
jih
že
hlapec
in
služabnik
postrelila
in
zastrupila
,
pa
vse
zastonj
.
Treba
z
njimi
živeti
,
vsakemu
gorju
se
treba
prilagoditi
.
Najboljše
sredstvo
proti
podganam
so
tele
zlatoglavke
.
Izpraznite
eno
,
če
ne
pomaga
,
obglavite
še
drugo
,
tedaj
pa
zaspite
,
nezavestno
kdaj
se
prevalite
v
Morfejevo
naročje
,
in
naj
poka
koliba
na
vseh
koncih
in
oglih
.
Kaj
vas
služabnik
ni
opozoril
na
podgane
?
"
"
Ni
.
V
čuden
kraj
sem
prišel
in
še
veselil
sem
se
ga
.
"
"
Zaradi
podgan
ni
treba
obupati
.
Po
zimi
ne
bo
nobene
.
Vaša
služba
bo
prijetna
in
lahkotna
.
Sploh
se
čudim
,
čemu
so
nam
poslali
inženirja
,
ker
inženirskega
dela
skoraj
nič
ni
,
plačo
so
vam
pa
nakazali
kar
sijajno
.
"
"
Pri
deželni
vladi
bodo
že
vedeli
,
ali
sem
tukaj
potreben
ali
ne
,
"
je
ozlovoljen
odgovoril
Vilar
.
"
Gospodarske
posle
so
vam
naložili
in
ti
tudi
nekaj
nesejo
.
Vaša
hrana
vas
ne
bo
veljala
novčiča
in
tudi
steklenic
bo
,
kolikor
jih
boste
želeli
.
Pa
takšno
delo
bi
opravljal
lahko
tudi
najin
služabnik
.
V
Sarajevu
nič
ne
vedo
,
tam
delajo
vse
po
neki
nerazumljivi
šabloni
.
"
Prezirno
se
je
Vilar
ozrl
po
steklenicah
in
ker
je
komaj
čakal
prilike
,
da
pokaže
svoje
poštene
namere
,
je
porogljivo
rekel
:
"
Postranskih
zaslužkov
,
na
katerih
lepé
morda
žulji
delavcev
,
ne
maram
.
Svojo
hrano
bom
plačeval
že
sam
.
Kaj
so
tukaj
v
navadi
vzetki
,
tiste
podkupnine
,
o
katerih
se
toliko
bere
v
ruskih
knjigah
?
"
"
Ti
so
povsod
v
navadi
,
ne
samo
na
Ruskem
.
Ponižnemu
železniškemu
izprevodniku
jih
ščukajo
popotniki
,
višji
uradnik
jih
dobiva
od
tovarn
in
premogovnikov
,
ki
dostavljajo
material
.
Modrega
človeka
načelo
se
glasi
:
Kadar
je
kaj
v
skledi
,
zajemaj
,
kadar
imaš
,
spravljaj
,
če
kaj
nese
,
pobiraj
!
Bosna
je
pravzaprav
še
sultanova
pokrajina
,
kako
bi
ne
bili
v
navadi
vzetki
!
Blagor
mu
,
kdor
sedi
pri
koritu
,
ker
njegovo
bo
nebeško
kraljestvo
!
"
Bierkopf
je
pomešal
karte
ter
jih
začel
metati
predse
.
Vilar
je
ostrmel
ob
njegovem
cinizmu
.
Želel
mu
je
lahko
noč
.
Razsrdilo
ga
je
vse
,
kar
je
videl
in
slišal
.
Šel
je
v
hlev
,
da
ošteje
pijanega
služabnika
,
ker
ga
ni
opozoril
na
podgane
.
V
kotu
hleva
je
stala
dolga
miza
,
na
njej
luč
,
ki
je
svetila
krepkemu
fantu
,
sedečemu
in
pišočemu
pismo
.
"
Kdo
si
ti
?
"
je
osorno
vprašal
Vilar
.
"
Konjski
hlapec
Marko
Krpica
sem
,
"
je
odgovoril
pisar
ter
dvignil
glavo
.
"
A
jaz
sem
rezervni
častnik
–
"
Ko
je
bil
Marko
zaslišal
besedo
častnik
,
je
planil
pokonci
ter
v
naglici
prebrnil
stol
pod
seboj
.
Vzravnal
se
je
v
vojaški
postoj
in
zagrmel
,
kakor
so
ga
bili
pred
leti
naučili
pri
hrvatskih
ulancih
;
"
Gospod
častnik
,
pokorno
javljam
–
vse
v
redu
!
"
"
Ni
vse
v
redu
,
prijatelj
.
Tu
imate
podgan
na
milijone
.
Kje
je
služabnik
,
da
mu
navijem
ušesa
?
"
"
Pokorno
javljam
–
pijan
spi
pod
kakšnim
drevesom
.
Prodal
sem
mu
svoje
steklenice
in
zdaj
je
pijan
.
"
"
Zakaj
me
ni
opozoril
na
podgane
?
Vse
polno
jih
je
pod
streho
.
"
"
Pokorno
javljam
–
ne
vem
.
Gospod
častnik
,
podgan
se
vam
ni
treba
bati
.
V
sobi
pustite
goreti
luč
,
pa
bo
dobro
.
Luči
se
boje
.
Tako
delajo
tudi
gospod
Birkov
.
"
"
In
onadva
hudiča
mi
tega
nista
mogla
povedati
!
Rada
bi
,
da
me
požro
podgane
.
No
čakajte
,
jaz
vas
bom
še
mikastil
!
"
Poteptal
je
Marka
po
rami
in
blagonaklonjeno
mu
je
rekel
;
"
Ti
si
edini
poštenjak
tukaj
!
"
Napravil
se
je
k
durim
,
Marko
ga
je
spremil
.
"
Hvala
ti
,
Krpica
!
"
mu
je
rekel
pri
durih
in
da
bi
mu
vcepil
še
višje
spoštovanje
,
je
strmo
zroč
nanj
,
nemški
pristavil
:
"
Ein
guter
Kerl
!
"
Dolgo
ni
mogel
zaspati
.
Nekaj
ga
je
motila
luč
,
nekaj
podganji
ples
pod
streho
.
Ko
je
drugo
jutro
vstal
,
je
svetil
že
davno
beli
dan
.
Služabnik
mu
je
skesanega
obraza
prinesel
zajutrek
.
Vilar
ga
je
nahrulil
s
trdimi
besedami
:
"
Sanjalo
se
mi
je
o
podganah
in
o
tebi
,
pijana
svinja
!
Zdaj
pa
stavi
v
loterijo
!
A
pri
meni
ne
boš
pijančeval
!
"
Vprašal
je
po
Bierkopfu
,
no
ta
je
bil
že
odšel
v
planino
.
Služabnik
mu
je
pokazal
izhojeno
stezo
za
kolibami
,
kjer
se
je
svet
začel
strmo
dvigati
,
po
njej
naj
gre
vedno
kraj
Oskove
ter
lesenega
žlebovja
,
za
uro
hoda
pride
do
sekačev
.
S
puško
ob
rami
je
ubral
tisto
stezo
.
Čez
pet
minut
je
bil
že
v
pragozdu
.
Ostrmel
je
.
Silna
neukročena
priroda
ga
je
sprejela
vase
.
Tu
je
tisočletja
delovala
neovirano
,
samosvoja
in
ni
je
kazila
človeška
roka
.
Prastara
drevesna
debla
so
na
obeh
straneh
potoka
v
bizarnem
neredu
ležala
po
tleh
ali
se
naslanjala
na
živo
drevje
ogromnih
obsegov
.
Nekatera
so
se
nahajala
še
v
poslednjih
utripih
življenja
,
pri
tleh
so
poganjala
še
mladike
;
druga
so
popolnoma
onemogla
čakala
izpremenitve
v
prah
,
ali
pa
že
kazala
zadnje
ostanke
nekdanje
moči
–
preperel
stržen
s
trhlimi
grčami
,
podoba
kostenjaka
,
ki
so
se
mu
že
vgreznila
rebra
in
ki
leži
v
zemlji
kakor
stlačena
cvetica
v
herbariju
.
Dih
življenja
in
smrti
je
zavel
na
Vilarja
;
na
desni
in
na
levi
so
nevidne
moči
snovale
svoje
niti
za
vedno
jačje
življenje
in
povsod
so
se
propadli
deli
globlje
pogrezali
v
trohnobo
.
In
neki
poseben
,
neopredeljiv
vonj
je
udarjal
v
nos
:
to
je
bil
duh
življenja
,
pomešan
s
smradom
smrti
.
Toplo
solnce
je
sijalo
na
nebu
,
toda
njegova
svetloba
je
mogla
le
malokje
prodreti
k
Oskovi
,
ki
si
je
v
večnem
boju
z
rastlinjem
in
trdo
skalo
izkopala
svojo
drzno
pot
.
Kakor
bi
šel
človek
po
ozki
soteski
,
obrobljeni
z
navpičnimi
in
čez
pot
visečimi
stenami
gor
!
Kjer
si
je
obrovska
hraščevina
izbrala
svoje
torišče
,
ugonobivši
tujo
okolico
,
so
solnčni
žarki
prodirali
še
dosti
nizko
med
vejevje
,
tvoreč
na
deblih
in
na
vejah
nekako
zlato
mrežo
,
ki
je
plesala
,
kakor
je
veter
gibal
vrhove
;
ponekod
so
segali
slabi
solnčni
utrinki
noter
do
vlažnih
tal
,
doli
do
drevesnih
mrtvecev
,
vkovanih
v
razšopirjeno
rastlinsko
golazen
,
in
dobrodejna
svetloba
je
bleščala
s
takšruh
prostorov
.
Kjer
je
kipelo
bukovje
in
gabrovje
,
tam
solnčni
žarki
niso
pririli
do
tal
,
čeprav
je
bilo
nekaj
lesa
za
stezo
ob
potoku
izsekanega
.
Strmeč
in
zadivljen
se
je
oziral
v
goščo
.
Takšnih
debelin
še
nikdar
ni
videl
.
No
globoko
ni
moglo
prodreti
oko
:
povsod
se
je
razrastel
srobot
,
vse
je
preprezal
zimzelen
,
divja
trta
in
podobna
rastlinska
navlaka
.
Le
kraj
Oskove
je
vse
jasno
videl
.
Prikazni
čudovitih
obrisov
so
se
mu
javljale
,
in
začel
je
prirodi
lastiti
človeško
čuvstvovanje
.
Nebotična
smreka
kraj
steze
nad
skalo
,
oblečena
v
krastavo
lubje
,
ga
je
spominjala
stare
zagrenjene
samice
:
osato
zre
v
hrumeči
potok
,
peneč
se
pod
skalo
,
kakor
bi
ga
zasmehovala
,
da
ji
ne
more
do
živega
on
,
ki
je
podrl
toliko
tovarišic
;
s
čudom
in
strahom
gleda
na
gibčno
bitje
,
ki
se
je
pojavilo
ob
vodi
in
leze
kvišku
–
nov
lubadar
,
ki
grozi
s
poginom
vsemu
,
kar
živi
v
planini
:
prišel
je
konjederec
s
pasjo
struno
in
vse
,
kar
živi
,
potegne
v
dolino
.
Veličastni
macesen
,
ves
odet
s
sivim
mahom
–
kaj
se
držiš
tako
resno
in
modro
kraj
grbavega
in
razmršenega
gabra
?
Ali
premišljuješ
o
stoletjih
,
o
večnosti
,
ali
pomilovalno
tolažiš
grbavca
,
ki
je
ostal
kljub
visoki
starosti
pritlikavec
in
kaže
široko
duplino
,
kakor
bi
mu
bila
priroda
izrezala
bolne
obisti
,
da
se
napravi
zavičaj
gozdni
živali
.
Kaj
pa
ve
,
mladostne
,
gladkokožne
bukve
–
zakaj
ste
tako
povesile
svetle
veje
in
se
nagnile
čez
potok
?
Ali
vas
je
oplazil
sneženi
plaz
,
zdrknivši
z
vej
sosednjih
velikanov
,
ali
skrivate
sramežljivo
,
Veneri
ob
kopelji
podobne
,
svojo
nago
krasoto
?
In
viteški
storoki
hrasti
stoje
veličavo
kakor
očaki
in
kralji
v
zboru
;
trda
dlaka
jim
pokriva
raskavo
telo
,
od
rok
vise
sive
brade
;
ta
pestuje
glavo
,
ki
mu
jo
je
odbila
strela
,
v
svojih
kosmatih
in
silnih
rokah
;
oni
je
naslonil
svoje
otrplo
telo
na
čilejšega
soseda
in
s
kodelje
svojih
spominov
prede
povesti
o
davno
minulih
časih
.
Videl
je
,
kako
rod
za
rodom
gine
,
a
on
se
še
naslanja
ob
palico
življenja
.
Rod
je
bil
rodu
enak
,
in
nič
novega
ne
rodi
narava
.
Sinovi
in
vnuki
,
sami
že
velikani
,
stoje
kraj
njega
in
pod
njim
,
spoštljivo
in
zamišljeno
poslušajo
njegovo
modrost
,
ki
izzveneva
v
slutnji
,
da
se
bliža
konec
vsemu
rodu
,
ker
oblastno
bitje
je
prodrlo
v
planino
in
zahrbtno
deluje
na
pogin
vsega
,
kar
si
je
priborilo
življenje
na
skalah
.
In
razposajeni
pravnuki
mu
gledajo
v
staro
glavo
,
ga
cukajo
za
stotero
brad
.
Plah
rine
Vilar
po
samotni
in
utrudljivi
stezi
navkreber
in
pozorno
prisluškuje
razodetjem
narave
v
gozdnem
labirintu
.
O
,
ko
bi
mogel
napisati
stotisočletno
zgodovino
tega
gozda
!
Kdaj
je
nastalo
ogromno
skalovje
,
ki
se
danes
imenuje
Konj-planina
,
kdaj
je
na
njem
pognala
prva
bilka
–
in
potem
ves
razvoj
do
današnjega
dne
!
Koliko
je
stvari
,
o
katerih
nimamo
najmanjše
slutnje
,
in
niti
o
lastnem
postanku
ne
ve
človek
nič
pravega
.
Čez
skale
hiti
hrumeči
potok
;
le
tam
,
kjer
je
nenasiten
oblizal
tla
,
se
vidi
kamenje
izmito
v
vseh
različicah
sive
barve
,
drugod
pa
pokriva
,
kolikor
doseže
oko
,
mnogovrstno
rastlinje
trdo
skalo
.
Kdo
bi
vedel
povedati
,
kako
so
jo
mili
,
razjedali
in
se
zarivali
vanjo
hudourniki
,
po
kakšnih
silovitih
revolucijah
v
prirodi
so
nastale
dolinice
,
ravninice
in
zakotja
,
pokrita
s
prstjo
,
odebelelo
z
listjem
in
strohnelim
drevjem
.
Kjer
še
ni
zadosti
rodovitne
zemlje
,
se
je
v
zavetju
košatih
orjakov
naselil
mah
,
ki
pokriva
skale
do
njih
poslednjih
rebrin
,
pomolov
in
rogljev
.
V
temnem
odevu
stoje
ti
roglji
,
podobni
mračnim
stražnikom
krog
nedobitne
trdnjave
.
No
ta
trdnjava
se
je
že
podala
.
Kovarni
potok
je
pokazal
vratolomno
pot
in
močen
žleb
se
dviga
tu
nizko
,
tam
visoko
nad
njim
,
mogočen
znak
vse
nivelujoče
kulture
.
Na
tesarjevo
delo
kažejo
kupi
trsk
in
vejevja
ob
strugi
,
zakaj
trebalo
je
naporne
trebitve
,
predno
se
je
izklestil
zložni
dohod
na
planino
.
Na
svoji
poti
še
ni
slišal
nobenega
živalskega
glasu
.
Vsak
zvok
in
da
je
bil
nebesni
grom
,
je
mestoma
zaglušilo
bobnenje
razljučene
vode
:
kakor
bi
gorski
škrati
ob
godbi
viharjev
balincali
s
skalami
ter
jih
ozlobljeni
metali
v
zavratni
potok
.
V
strahu
beži
žival
od
takšnega
oglušujočega
hruma
,
šele
ko
je
prišel
v
dolgo
,
precej
ravno
kotanjo
,
je
prenehalo
šumenje
.
Zaslišal
je
nekje
blizu
v
hosti
ptičji
glasek
.
Obveselil
se
je
animalskega
življenja
.
Ščebeta
ptiček
,
tiho
žvrgoli
,
kakor
bi
moledoval
in
nekaj
prosil
drznega
popotnika
.
Pa
glej
–
visoko
v
vejah
zaprhutnejo
peroti
roparske
ptice
,
in
v
smrtnem
strahu
zakoprni
slabejše
bitje
.
Takšna
je
svoboda
v
prvobitni
prirodi
.
Čez
nekaj
hipov
je
vse
utihnilo
,
pogreznilo
se
v
mrtveče
spanje
,
in
Vilarja
se
je
polastila
neizrečna
tesnoba
v
strahovitem
carstvu
bujnega
življenja
in
trde
smrti
.
Oziral
se
je
,
da
bi
videl
,
kako
globoko
se
je
zarezala
Oskova
v
goro
,
pa
ničesar
ni
zaznal
,
ker
se
je
nahajal
med
drevjem
kakor
v
predoru
.
Na
koncu
kotanje
je
zopet
udarjal
hrum
na
njegovo
uho
.
Kakor
grive
belih
skakunov
,
ki
dirjajo
preko
ravnega
polja
,
tako
so
vihrali
nevisoko
pred
njim
razpenjeni
vali
besnega
potoka
čez
čeri
in
pragove
.
Prekobalil
je
bukovo
deblo
,
ki
se
je
bilo
napol
trhlo
povalilo
čez
stezo
.
Ozrl
se
je
v
breg
.
Postal
je
,
ker
to
,
kar
je
zaznal
,
ga
je
zgrozilo
.
V
grozi
je
čutil
,
kakor
bi
mu
bilo
zrastlo
resje
ter
pezdir
na
licih
in
bi
ga
nekaj
pikalo
po
životu
.
Mravlje
,
kajli
?
Zdelo
se
mu
je
,
da
vidi
nad
slapom
velikega
rjavega
medveda
,
stoječega
ob
stezi
in
gledajočega
v
potok
.
Kosmatin
je
nemara
žejen
.
Vilar
je
snel
puško
z
rame
,
se
postavil
za
skalo
,
gledal
in
čakal
,
kaj
bo
.
Ko
se
mu
je
pomirilo
srce
in
razbistrilo
oko
,
je
izprevidel
,
da
to
ni
medved
,
ampak
poševno
ležeča
skalnata
rebrina
,
vsa
obrasla
z
mahom
,
od
daleč
za
las
podobna
medvedji
postavi
.
In
da
je
medved
,
ni
se
ga
treba
bati
,
saj
stoji
pred
njim
prav
na
kraju
struge
gonjač
,
zavaljen
možak
,
zahaljen
v
črn
plašč
.
I
–
saj
to
ni
gonjač
,
ampak
skalnat
rogelj
,
zavit
v
temen
mah
.
Inženirju
je
odleglo
,
no
pogret
je
sopihal
navkreber
.
Prišedši
do
rebrine
,
ki
ga
je
tako
oplašila
,
je
sedel
,
ne
baš
z
zadovoljstvom
zmagovalca
,
na
njen
kosmati
hrbet
,
da
si
odpočije
.
Prižgal
si
je
svalčico
in
se
oziral
.
Kakšen
divji
,
puščoben
svet
!
Vse
leži
,
zmedeno
,
zmešano
in
polomljeno
v
tej
plasti
pragozda
,
kakor
leže
človeška
ter
konjska
trupla
in
pohabljeni
udje
vse
navzkriž
v
veliki
jami
,
ki
so
jo
izkopali
po
strašni
bitki
.
Vihar
ali
snežni
plaz
je
provzročil
takšno
pobitje
.
Zdajci
je
zagledal
nad
seboj
v
mraku
drevja
temno
postavo
,
podobno
oni
,
ki
jo
je
poprej
smatral
za
medvedjega
gonjača
.
,
Vil
in
divjega
moža
nemara
ne
bo
več
v
teh
gozdih
,
'
je
mrmral
tja
v
skalo
.
,
Kakšna
škoda
,
da
je
napredujoča
omika
za
vselej
pregnala
s
sveta
ta
fantastna
bitja
!
'
V
hrumu
po
razorani
strugi
se
peneče
vode
se
mu
je
zdelo
potrebno
,
da
kaj
izpregovori
in
prežene
občutek
tlačeče
ga
osamelosti
.
Zdajci
je
zapazil
,
da
se
nekaj
na
postavi
premika
in
da
se
kadi
iz
njene
glave
.
,
Vrag
ni
,
divji
mož
tudi
ne
!
A
pošten
,
živ
človek
bi
mi
dobro
došel
v
mrtvilu
te
zapuščene
samine
.
'
Vstal
je
ter
pospešil
korake
.
Kmalu
je
došel
svojega
znanca
s
snočnjega
večera
–
gozdarja
Bierkopfa
s
pipo
v
ustih
.
Bierkopf
je
na
njegov
pozdrav
površno
prikimal
ter
korakal
dalje
,
in
Vilar
je
,
gredoč
za
njim
,
uganil
,
da
ima
opravka
z
odurnim
človekom
,
ki
je
ali
že
po
svojem
značaju
nesprejemljiv
za
prijateljske
odnošaje
sploh
,
ali
pa
samo
inženirja
ne
mara
,
čigar
posel
pride
lahko
navzkriž
z
gozdarjevim
.
"
Gospod
gozdar
,
vi
pač
že
dobro
poznate
to
velikolepo
gorovje
?
"
je
vprašal
Vilar
,
ko
sta
prišla
na
kraj
,
kjer
voda
ni
toliko
hrumela
,
da
bi
ogluševala
pogovor
.
Silil
se
je
,
da
bi
pozabil
na
njegovo
snočnjo
nevljudnost
in
na
podgane
.
"
Kar
je
dostopnega
,
vse
poznam
.
"
"
Oprostite
,
ali
ste
že
dolgo
pri
tem
podjetju
?
"
"
Bil
sem
poleg
,
ko
so
tukaj
posekali
prvo
drevo
.
"
"
Gotovo
je
bilo
težavno
,
prodreti
v
takšno
goščo
,
izkrčiti
stezo
.
"
"
Nekakšna
hajduška
steza
je
držala
,
še
preden
so
prišli
Avstrijci
sem
,
čez
Konj-planino
v
kraje
pod
Romanjoplanino
.
"
"
Jeli
mogoče
,
da
je
človeška
noga
našla
stopinjo
v
takšni
šumi
?
"
Bierkopf
je
pomigal
z
ramo
,
kakor
bi
mu
presedalo
izpraševanje
.
Zato
si
je
odgovoril
inženir
sam
.
"
Pa
če
je
prodrla
zver
,
kaj
bi
človek
ne
,
ki
je
v
prvi
dobi
svojega
zaroda
prebival
gotovo
le
v
šumi
.
"
Ker
oni
pred
njim
le
ni
dal
besede
od
sebe
,
je
nadaljeval
:
"
V
prastarih
časih
je
narava
takšne
gozde
lepo
pokrila
in
tako
poskrbela
,
da
imajo
pozni
rodovi
s
čim
kuriti
,
a
danes
ji
človek
ne
pusti
njenega
gospodinjstva
.
Preži
na
njo
in
jedva
dočaka
,
da
kaj
rodi
,
pa
že
spravi
v
svojo
bisago
.
"
"
Kultura
gradi
in
razdira
–
vedno
bo
tako
,
"
se
je
zadrl
Bierkopf
,
kakor
bi
mu
bilo
neprijetno
,
da
mora
gredoč
navkreber
govoriti
.
Vilar
se
je
spomnil
,
da
je
že
večkrat
v
Bosni
slišal
besedo
kultura
.
Potresel
je
z
glavo
.
"
Hm
,
hm
,
kultura
,
vedno
ta
kultura
!
Ko
bi
nekateri
narodi
le
ne
mrli
ob
njej
!
"
Bierkopf
je
hipoma
obstal
,
se
okrenil
k
njemu
,
potrkal
z
desnim
kazalcem
na
ramo
in
,
ostro
mu
mu
zroč
naravnost
v
oči
,
je
rekel
:
"
Kultura
je
palica
,
ob
kateri
rine
človeštvo
naprej
.
Včasi
pa
ni
palica
,
ampak
gorjača
je
,
ki
butne
enega
ob
tla
,
drugemu
pomore
do
blagostanja
.
V
Bosni
mora
biti
gorjača
,
s
katero
ukrotimo
te
ovčje
tatove
.
"
Po
teh
besedah
je
urno
ubral
stezo
,
kakor
bi
si
bil
z
njimi
olajšal
dušo
.
"
Nikogar
bi
kultura
ne
smela
butniti
ob
tla
,
"
je
pripomnil
Vilar
;
in
čez
hip
je
sarkastično
pristavil
:
"
Bojim
se
,
da
se
bomo
v
Bosni
in
Hercegovini
počasno
pripravljali
h
kulturnim
delom
,
kakor
se
pripravljamo
v
Dalmaciji
.
"
Gozdar
ni
odgovoril
,
le
oblak
dima
je
puhnil
iz
sebe
.
Vilar
je
začel
premišljevati
o
praktičnosti
tega
človeka
.
Prišla
sta
na
mesto
,
kjer
je
s
strmega
pobočja
skakljal
bister
pritok
v
Oskovo
.
Razmite
skale
ob
njegovi
strugi
in
podrta
drevesa
,
v
divjem
neredu
se
kopajoča
v
njem
,
so
pričala
,
kako
srdito
je
tekel
za
hudourja
.
"
Jaz
pojdem
kraj
potoka
v
Volčji
Dol
,
kjer
seka
10
drvarjev
,
večja
partija
dela
v
Medvedjem
Dolu
kraj
Oskove
,
kamor
greste
vi
,
"
je
z
veliteljskim
glasom
odločil
gozdar
.
"
Se
li
nahajajo
medvedi
in
volkovi
na
Konj-planini
?
"
"
Ko
smo
pričeli
s
sekanjem
,
smo
pregnali
tu
volka
in
medveda
,
zato
so
delavci
torišči
svojega
dela
krstili
po
teh
živalih
.
Oglejte
si
ob
Oskovi
naše
naprave
;
posla
,
ki
bi
spadal
v
vašo
stroko
,
tam
ne
najdete
.
Je
že
vse
narejeno
,
tako
narejeno
,
da
potraja
nekaj
let
.
Poprave
se
izvrše
lahko
brez
inženirja
.
Ker
so
vas
že
poslali
sem
,
izpeljemo
kraj
tega
pritoka
jeseni
žleb
,
da
bomo
po
njem
spuščali
pozimi
les
tukaj
pod
nama
v
glavni
žleb
.
V
precej
odprtem
polkrogu
bo
moral
zaviti
novi
žleb
,
tako
,
da
njegova
krivina
ne
bo
ovirala
hitrega
odvoda
.
To
razume
vsak
lajik
.
"
Bierkopf
se
je
brez
slovesne
besede
vzpel
v
breg
,
kjer
je
malo
izhojena
stezica
drugovala
pritoku
.
Prijemajoč
se
za
veje
in
skale
,
je
deloma
po
vseh
štirih
ril
navkreber
.
Vilar
je
šel
dalje
ob
Oskovi
.
Gozdar
mu
je
čimdalje
manj
ugajal
.
Kar
bo
on
naročil
,
to
bo
treba
izvršiti
;
inženirska
veda
bo
dekla
tega
zatohlega
in
samosvojega
človeka
.
Vsekakor
pa
drugače
ne
more
biti
;
po
navodilih
,
ki
jih
je
bil
prejel
v
mestu
,
bo
gozdar
odločeval
,
kje
in
kako
naj
se
seka
;
pokoriti
se
mu
bo
treba
,
ker
brez
složnosti
vseh
zaposlencev
uspešno
delo
ni
mogoče
.
Da
Bierkopf
le
tako
prezirno
in
ošabno
ne
stavlja
svoje
veljavnosti
v
luč
,
bi
laže
izhajal
z
njim
,
čeprav
se
v
nekaterih
nazorih
nikdar
ne
moreta
ujemati
.
Spomnil
se
je
Katice
in
prav
ji
je
dal
,
da
je
neugodno
sodila
o
Čumurpaši
.
Ves
zasopen
je
prišel
na
kraj
,
kjer
se
je
žleb
,
ki
ga
je
spremljal
do
sem
,
delil
v
dvoje
,
podoben
velikanskima
rogljema
lesenih
vil.
Eden
se
je
tiščal
Oskove
,
drugi
je
bil
napeljan
po
suhi
drči
v
stran
.
Skoraj
sama
smrekovina
,
oblita
s
smolo
