Skrivnostno
povelje
.
—
Lepa
grešnica
.
—
Nepričakovani
povratek
graščakov
.
„
Ali
si
že
zopet
spala
,
lenoba
?
Zakaj
ne
prideš
nevtegoma
,
kadar
zvonim
?
“
„
O
,
milostiva
grofica
—
!
“
„
Ali
se
odgovarjaš
tudi
še
,
zanikernost
?
Tu
imaš
—
“
In
mala
,
pa
trdna
roka
grofičina
ploskne
po
licu
mlade
služabnice
,
ki
bolestno
zastoka
.
„
Molči
,
deklina
,
ali
pa
Te
pretepem
,
da
boš
cvilila
milosti
proseča
!
“
Grofica
Sokolska
je
prekrasna
,
razkošna
žena
;
v
njenih
temnih
očeh
se
blesketajo
peklenske
strasti
.
In
divja
deklica
,
s
katero
je
ponosna
žena
tako
grdo
ravnala
—
ali
je
res
le
na
milost
in
nemilost
prepuščena
služabnica
vražje
ženske
?
Uboga
Milica
mora
grofici
streči
;
bornega
najdenčka
so
na
gradu
Sokolskem
iz
usmiljenja
vzgojili
,
mučeno
deklico
,
ki
ni
imela
niti
prijatelja
niti
zaščitnika
.
„
Milostiva
grofica
velevate
?
“
jeclja
Milica
zatrtim
glasom
.
Grofica
Sokolska
pokaže
na
okno
.
„
Pojdi
doli
,
pri
vrtnih
vratih
stoji
lovec
Jurij
.
Pride
naj
k
meni
,
ker
tu
imam
—
nekaj
naročiti
!
“
Razkošna
ženska
navidezno
mirno
izgovori
to
povelje
,
toda
v
njenih
temnih
očeh
se
zasveti
žar
peklenske
strasti
.
Milica
se
ne
gane
.
Bojazljivo
zro
njene
plašljive
srnaste
oči
v
krasno
žensko
,
ki
je
zapeljivo
opravljena
v
dragoceno
nočno
obleko
.
Na
obrazu
Miličinem
se
prikaže
nema
skrb
,
ne
—
še
več
,
strah
pred
nekaj
neznanim
,
skoraj
otroška
ljubosumnost
.
V
očeh
ljubke
deklice
zažari
ogenj
,
toda
ne
peklensko
žgoč
,
kakor
pri
grofici
,
ne
,
čist
in
vendar
plamteč
ogenj
.
Lovčevo
ime
v
deviških
njenih
prsih
vzbudi
čute
—
v
Miličinih
očeh
se
zasveti
ljubezen
—
osrečujoča
in
vendar
tako
britka
—
ljubezen
.
Tu
grofica
razjarjena
poskoči
:
„
Grdoba
,
zapovedala
sem
Ti
in
se
še
obotavljaš
?
Ha
,
kje
je
bič
?
“
Lepa
gospa
hoče
še
dalje
žugati
,
toda
Milica
kakor
preplašena
srna
poleti
iz
sobe
.
Trepetaje
hiti
ubogi
otrok
po
polutemnih
prehodih
starega
gradu
.
Na
posameznih
krajih
razsvetljujejo
prehode
svetilke
,
sicer
je
vse
temno
in
tiho
.
Milici
je
znano
,
da
je
nekaj
služabnikov
spremilo
grofa
v
Ljubljano
,
vendar
pa
se
čudi
grobni
in
nenavadni
tihoti
po
gradu
.
Lepa
deklica
pride
sedaj
preko
grajskega
dvorišča
k
vrtnim
vratom
.
Ta
so
na
pol
odprta
in
ob
stebru
,
sredi
mesečine
,
sloni
orjaška
postava
mladega
moža
.
To
je
Jurij
,
lovec
grofa
Sokolskega
.
Kako
zal
je
mladenič
v
brhki
lovski
odpravi
,
in
kdor
pogleda
v
njegov
pogumni
,
možkolepi
obraz
,
ne
čudi
se
,
da
dekleta
tako
rade
zro
za
grajskim
lovcem
.
In
vendar
lovec
ni
vesel
,
ne
,
na
njegovem
licu
bereš
prej
otožnost
,
kakor
pa
veselost
.
Sedaj
pristopi
Milica
trepetajočim
srcem
.
„
Jurij
!
“
zakliče
še
vsa
preplašena
,
„
Jurij
,
grofica
Vam
ima
nekaj
naročiti
.
“
Lovec
se
zgane
.
„
Meni
?
Morda
se
motite
,
Milica
.
Saj
je
skoro
noč
.
“
„
Idite
takoj
k
nji
!
“
odgovori
deklica
.
Jurij
prime
ljubkega
otroka
za
roko
.
Velikokrat
je
že
občudoval
Miličino
krasoto
,
sedaj
pa
naenkrat
vse
kaj
druzega
občuti
v
srcu
.
Kaj
mu
sveti
iz
teh
srnastih
očij
nasproti
,
kaj
pomeni
ta
pogled
,
iz
katerega
mu
sijejo
cela
nebesa
?
Milica
nagloma
odstopi
in
temna
rudečica
oblije
njena
lica
.
Lovec
jo
z
nova
prime
za
roke
,
toda
deklica
se
mu
iztrga
in
kmalu
izgine
v
gradu
.
Mladi
mož
urnim
korakom
za
njo
pohiti
.
Tik
ob
grajskih
vratih
obstoji
ter
se
ozre
.
„
Tu
je
nekaj
mimo
smuknilo
,
“
pravi
sam
pri
sebi
,
„
čudno
,
služabniki
,
ki
so
doma
ostali
,
že
davno
spe
.
Ali
pa
sta
vendar
še
kaka
zaljubljenca
na
vrtu
?
Videti
ni
ničesar
več
.
“
Jurij
ne
more
več
zapaziti
temnih
postav
,
katere
je
njegovo
bistro
oko
zagledalo
.
Nekaj
trenotkov
pozneje
potrka
lovec
na
vrata
sobe
,
v
kateri
ga
grofica
pričakuje
.
Zapovedujoč
„
prosto
!
“
mu
veli
vstopiti
in
Jurij
stopi
pred
svojo
lepo
gospo
.
Pred
sabo
vidi
veličastno
žensko
,
ki
se
mu
zdi
kakor
lepa
boginja
.
Skoraj
prelahka
nočna
obleka
skrivnostno
odeva
dražestno
telo
grofičino
.
Lovec
je
še
mlad
—
kaj
čuda
,
da
čuti
,
kako
mu
stopa
kri
v
glavo
.
Globoko
se
prikloni
pred
grofico
,
ki
plamtečim
pogledom
zre
v
zalega
moža
.
„
Milostiva
grofica
ukazujete
?
“
„
Bliže
pristopi
,
Jurij
!
“
zaukazuje
grofica
,
vsedši
se
na
divan
.
Lovcu
čudno
tesno
postaja
pri
srcu
.
Dostikrat
je
že
zapazil
,
da
grofica
dopadljivo
skrivaj
za
njim
pogleduje
,
tako
tudi
danes
zjutraj
pri
grofovem
odhodu
.
Ponižno
stopi
pred
krasno
žensko
;
—
ne
ravno
rad
,
kajti
služiti
mu
je
zoprno
.
Prost
bi
hotel
biti
,
svoj
lastni
gospodar
,
to
so
sanje
njegovega
življenja
.
Da
,
v
najbornejši
domačiji
bi
se
srečnega
čutil
.
Tu
v
gozdu
se
vse
blišči
bogatije
,
toda
služiti
,
temu
se
upira
njegov
ponosni
duh
.
—
Tu
pomisli
na
svojo
staro
mater
.
„
Ne
,
ne
,
“
se
oglasi
v
njem
,
„
ne
bodi
nehvaležen
.
Tu
imaš
lepo
službo
,
da
moreš
svojo
staro
mamico
podpirati
.
“
Zginite
,
sanje
o
prostosti
,
kot
služabnik
moram
živeti
in
—
umreti
!
“
Grofica
se
oglasi
:
„
Ti
nisi
mojega
soproga
spremlja
,
“
pravi
lepa
žena
.
Lovec
jo
pogleda
.
„
Ne
,
milostiva
grofica
,
“
jeclja
,
„
gospod
grof
mi
je
zapovedal
,
naj
ostanem
pri
obolelem
arabskem
konju
,
in
—
“
„
Dobro
,
dobro
,
to
sem
jaz
tako
odredila
,
“
prestriže
mu
grofica
besedo
,
oči
njene
pa
plamte
v
zalega
lovca
.
Jurij
molči
.
Vsi
drugi
služabniki
bi
sedaj
oči
povesili
,
toda
lovec
mirno
vzdrži
grofičin
pogled
,
čakajoč
naročila
.
Zapeljivo
se
mu
grofica
nasmehlja
.
„
Oj
,
tako
ponosen
,
—
to
mi
je
všeč
,
Jurij
,
Ti
si
cel
mož
,
—
da
,
in
le
še
eno
si
želim
,
da
bi
Ti
bil
moj
soprog
povsem
enak
.
Ko
bi
tako
bilo
,
ne
bila
bi
Te
danes
dala
klicati
.
“
Lovec
težko
sope
.
Kaj
naj
pomenijo
te
besede
?
Ali
grofica
le
njegovo
zvestobo
skuša
?
Tu
čuti
,
kako
ga
mala
roka
prime
za
desnico
.
Iznenaden
se
ozre
v
svojo
gospo
,
ki
se
je
na
pol
vsklonila
.
„
Jurij
,
“
šepeta
lepa
grešnica
,
„
ali
si
slep
?
Ali
ne
veš
,
da
sem
se
z
grofom
poročila
,
ker
me
je
le
njegovo
bogastvo
mikalo
?
Ha
,
ljubosumni
norec
méni
,
da
ga
ljubim
,
njega
,
starikavega
,
grdega
dedca
.
Studi
se
mi
pred
njim
,
srce
moje
pa
hrepeni
po
mladosti
—
ljubezni
.
“
Zapeljivka
ga
rahlo
potisne
na
stol
,
ki
stoji
poleg
divana
.
—
Mlademu
možu
skoraj
srce
zastane
.
Zdaj
mu
je
še-le
jasno
,
zakaj
je
danes
toliko
služabnikov
dobilo
odpust
,
ko
starejši
že
vsi
spe
.
—
Spomni
se
,
kaj
mu
je
nedavno
umrli
vratar
pravil
,
da
je
lepa
grofica
v
prejšnjih
časih
skrivaj
klicala
lepe
služabnike
v
svoje
sobe
.
Takrat
se
ni
zmenil
za
besedičenje
polotročjega
starca
.
In
sedaj
?
—
Jurij
kakor
v
sanjah
čuti
,
kako
mu
mala
grofičina
roka
gladi
lase
.
„
Kaj
si
tako
tih
,
“
šali
se
lepa
zapeljivka
,
„
kje
je
ostal
predrzni
lovec
,
ki
kroti
najbolj
divjega
konja
;
čegar
kroglja
zadene
vsako
bežečo
divjačino
?
Saj
si
Ti
vendar
še
Jurij
,
kojega
drugi
služabniki
šaljivo
imenujejo
„
učenjaka
“
,
ker
sedi
za
knjigami
,
kadar
drugi
lenuharijo
.
Jurij
,
Jurij
,
mislila
sem
,
da
si
bolj
prebrisan
.
“
Sedaj
se
zapeljiva
ženska
skloni
proti
njemu
,
—
njene
žareče
oči
se
blešče
v
divji
strasti
.
Kaj
hoče
grofica
od
njega
,
preprostega
lovca
?
Ali
ni
vse
le
razburjena
domišljija
?
Tu
ga
objamete
dve
polni
,
mehki
roki
in
usta
njegova
začutijo
vroč
poljub
.
Suniti
jo
hoče
od
sebe
,
toda
udje
so
mu
kakor
otopeli
.
Po
tihi
sobi
se
zaziblje
globok
vzdihljaj
iz
ranjenega
srca
,
kakor
glas
iz
črnega
groba
,
zastor
sosedne
sobe
se
zaziblje
in
izza
njega
se
prikaže
smrtnobled
obraz
Miličin
.
Neznanska
bolest
trga
srce
nedolžnemu
dekletu
,
ko
vidi
lovca
v
objemu
grofičinem
.
Grofica
pa
se
naenkrat
zgane
in
tudi
ona
kakor
zid
prebledi
.
—
Neka
vrata
se
odpro
,
zunaj
se
začujejo
koraki
,
bližajoči
se
sobi
,
—
grofica
se
strese
.
O
,
ti
koraki
so
jej
znani
—
to
je
grof
—
njen
soprog
—
nenadoma
se
je
povrnil
.
Že
se
zastor
premika
.
Jurija
preganjajo
.
—
Železni
vitez
v
grajski
galeriji
.
—
Milica
,
zvesto
srce
.
Jurij
v
svoji
omotenosti
ne
čuje
korakov
.
Ljubkanje
lepe
ženske
ga
popolnoma
omoti
;
ne
sliši
in
ne
vidi
nič
druzega
,
kot
vražjo
zapeljivko
,
ki
ga
sedaj
naenkrat
od
sebe
sune
.
„
Pomagajte
,
pomagajte
!
“
kriči
grofica
vriščečim
glasom
.
Jurij
začuden
zre
v
obraz
lepe
hudobnice
,
ki
znova
začne
javkati
:
„
Pomagajte
,
rešite
me
nesramneža
,
ki
me
je
spečo
napadel
!
“
Lovec
hoče
vstati
,
prime
se
za
vroče
čelo
,
kaj
naj
vse
to
pomeni
?
„
Pes
!
“
zagrmi
tu
strašen
glas
,
„
nesramni
hlapčon
,
kaj
hočeš
moji
soprogi
?
“
Jurij
glasno
zaječi
.
Grozen
vdarec
z
bičem
zadene
njegov
obraz
,
—
še
jeden
vdarec
,
—
močan
,
da
bi
vsakega
moža
podrl
.
Toda
Jurij
ni
navaden
človek
,
mišice
njegove
so
kakor
od
železa
in
jekla
vlite
.
Opoteče
se
sicer
,
vendar
pa
poskoči
kvišku
.
Pred
njim
stoji
grof
Sokolski
.
„
Pes
nesramni
!
“
rujove
plemič
in
zopet
bič
zavihne
.
Tu
se
Jurij
zave
.
Mahoma
poskoči
,
zgrabi
za
bič
ter
ga
vrže
v
kot
sobe
.
„
Tepli
ste
me
!
“
zavpije
z
nečloveškim
glasom
ter
se
po
vsem
telesu
kakor
trepetlika
trese
.
„
Pomagaj
,
“
stoka
grofica
,
„
Teobald
,
pomagaj
,
daj
zlobneža
zapreti
.
Skrivaj
se
je
vtihotapil
.
Vzeti
mi
je
hotel
poštenost
.
“
Jurij
se
obrne
k
lažnjivki
.
„
Hinavka
!
“
zakliče
v
pravični
jezi
,
„
sama
ste
me
dala
poklicati
,
hišina
Milica
bo
to
pričala
.
“
Grofica
pohiti
na
stran
svojega
soproga
.
„
Teobald
,
“
javka
lepa
grešnica
,
„
ta
človek
nori
.
Spala
sem
ter
se
še-le
prebudila
,
ko
me
je
nesramnež
objel
.
Zaklicala
sem
na
pomoč
,
drugo
Ti
je
pa
tako
znano
.
“
Jurij
komaj
sopiha
.
„
Taka
ste
tedaj
,
“
zaškriplje
,
„
najprvo
me
omotite
,
potem
pa
celo
krivdo
name
zvračate
.
In
Vi
,
grof
Sokolski
,
me
bičate
kakor
psa
.
Seveda
,
saj
niste
vedeli
,
kakovo
vragico
imenujete
svojo
soprogo
.
Sedaj
pa
se
tresite
—
lepa
kača
—
in
priznajte
resnico
,
priznajte
pri
tej
priči
!
“
Jurij
je
grozen
videti
.
Njegova
široka
prsa
težko
sopihajo
in
po
licih
mu
curlja
gorka
kri
—
s
svincem
zaliti
bič
ga
je
hudo
zadel
.
Vendar
pa
ne
čuti
bolečin
,
srce
njegovo
polni
le
jeden
čut
—
maščevanje
.
Zagnati
se
hoče
na
vražjo
žensko
,
ki
v
svoji
bojazni
stopi
za
grofa
.
„
Teobald
,
reši
me
tega
zlobneža
,
“
kriči
grofica
,
„
varuj
me
norca
!
“
Grof
ima
za
pasom
potnega
plašča
samokrese
.
Hipoma
zgrabi
po
orožju
ter
nameri
na
lovca
.
Strel
se
zabliska
.
Jurij
se
umakne
na
stran
,
kroglja
pa
vendar
prodere
njegovo
desnico
,
ki
otrpnjena
omahne
.
Grof
prime
za
drugi
samokres
.
Lovec
obstoji
.
Od
zunaj
se
začuje
krik
—
služabniki
so
se
zbudili
ter
hite
gledat
,
kaj
pomeni
hrup
in
strel
.
Grof
ne
more
v
drugič
streljati
,
kajti
bati
se
mora
,
da
zadene
koga
izmed
služabnikov
.
„
Zgrabite
tega
zlodja
!
“
kliče
plemič
,
„
pretil
je
moji
soprogi
,
izvršiti
je
hotel
nesramno
hudodelstvo
,
vrzite
ga
in
zvežite
ga
,
da
se
ne
bo
mogel
ganiti
.
Lovec
dvigne
levico
.
„
Varujte
se
,
grofica
Sokolska
—
nesramnica
ničvredna
!
“
zagrmi
njegov
glas
,
„
ko
bi
ne
bila
moja
desnica
otrpnjena
,
ne
rešili
bi
Vas
vsi
služabniki
skupaj
.
Toda
tudi
Vam
bo
odbila
ura
.
Psovali
,
tepli
sto
me
kakor
psa
.
Zdaj
grem
—
toda
povrnil
se
bom
!
“
„
Držite
ga
!
“
kriči
grof
.
Jurij
pritisne
k
sebi
krvavečo
desnico
,
levico
pa
dene
pred
obraz
.
In
sedaj
se
siloma
zaleti
proti
služabnikom
,
ki
mu
zapirajo
vrata
.
„
Pobite
ga
,
psa
!
“
rujove
grof
.
Krik
—
stokanje
—
in
cela
kopa
služabnikov
se
valja
po
tleh
,
preko
njih
pa
zbeži
lovec
na
prehod
.
„
Za
njim
!
“
vpije
grof
Sokolski
,
„
roparja
moje
časti
hočem
lastnoročno
zadaviti
!
“
Služabniki
pač
pohite
za
ubežnikom
in
grof
za
njimi
,
toda
ves
trud
njihov
je
zastonj
,
kajti
lovec
je
že
zdavnaj
zginil
na
vrtu
.
Grofica
sama
ostane
v
sobi
.
Zaničljivo
se
zakrohota
.
„
Dobro
sem
jo
pogodila
,
da
sem
igrala
nedolžno
—
napadeno
,
“
mrmra
vražica
,
„
hahaha
,
kmalu
bi
bil
moj
mož
vse
razkril
,
a
sreča
mi
je
bila
mila
,
da
sem
spoznala
njegove
korake
.
Ljubosumni
bedak
—
hahaha
,
prehitro
se
je
povrnil
,
vendar
pa
sem
ga
premotila
.
“
„
Upam
,
da
ga
bodo
vjeli
,
“
nadaljuje
,
„
bojim
se
lovca
,
ki
mi
je
tako
strašno
zagrozil
.
Skoro
sem
mislila
,
da
me
pobije
.
Škoda
za
lepo
priložnost
—
kakošen
vrag
je
prinesel
mojega
moža
tako
hitro
domov
?
No
,
če
lovca
zgrabijo
,
lahko
bom
še
svoje
namene
dosegla
.
Sedaj
mi
moj
mož
še
trdneje
zaupa
in
tem
lažje
ga
bom
pozneje
varala
.
“
Grofica
stoji
pri
oknu
in
vtopljena
v
svoje
nakane
zre
na
grajski
vrt
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Lovec
Jurij
se
ni
motil
,
ko
je
zagledal
na
poti
h
grofici
pri
grajskih
vratih
človeško
senco
na
zidu
.
Bili
sta
dve
temni
postavi
,
divja
rokovnjača
,
ki
vesta
,
da
je
grof
z
nekaterimi
služabniki
odpotoval
.
Vse
na
okoli
je
tiho
,
le
iz
oken
grofičine
sobe
na
levi
strani
gradu
sije
rudečkasta
luč
svetilke
.
Kakor
mački
se
priplazita
črez
dvorišče
,
obraza
imata
s
sajami
očrnjena
.
Pred
težkimi
hrastovimi
vratmi
prisluškovaje
obstojita
.
„
Tu
noter
morava
,
“
zašepeta
močnejši
izmed
njiju
,
v
roki
ima
šop
ponarejenih
ključev
,
in
kmalu
mogočna
vrata
v
svojih
zarujavelih
stežajih
zaškripajo
.
Tiho
,
kakor
zver
,
vstopita
moža
.
Notri
je
vse
temno
.
„
Vzemi
svetilke
v
roke
,
“
zaukazuje
starejši
rokovnjač
.
Slaboten
žar
razsvetli
stopniice
,
na
katerih
hitro
zgineta
.
Prišla
sta
v
prvo
nadstropje
.
Hipoma
obstaneta
.
„
Čuj
,
“
pravi
jeden
,
„
ali
ne
slišiš
ničesar
?
“
Tihotapca
z
veliko
opreznostjo
poslušata
.
„
Nič
ni
,
“
pravi
starejši
,
„
alo
,
le
naprej
,
ta-la
vrata
odpri
!
“
Kmalu
prestopita
roparja
grajske
galerije
.
Luč
tatovske
svetilke
obseva
dolgo
vrsto
temno
gledajočih
pradedov
grofovih
v
starinskih
okvirih
,
in
vidi
se
,
kakor
da
bi
zdajci
hotel
jeden
ali
drugi
zaklicati
tatovom
:
Stojta
!
—
Toda
vse
je
tiho
.
Zdaj
pade
luč
na
čudno
postavo
koncem
velike
dvorane
;
to
je
oni
železni
vitez
,
o
katerem
si
grajski
služabniki
in
prebivalci
bližnje
okolice
pripovedujejo
čudovite
dogodbe
.
Toda
roparja
ne
poznata
bojazni
;
sicer
se
plaho
ozreta
po
orjaški
postavi
in
hitro
smukneta
mimo
nje
proti
drugim
vratom
,
katera
brzo
vlomita
,
in
sedaj
stojita
moža
v
delalni
sobi
grofa
Sokolskega
.
Poželjivi
njujini
pogledi
zazro
veliko
skrinjo
s
srebrnimi
okovi
in
bogato
okrašeno
pisalno
mizo
.
V
istem
trenotku
planeta
roparja
k
skrinji
,
s
sekiro
odtrgata
njen
pokrov
in
shramba
je
odprta
,
v
kateri
leže
dragocenosti
grofovske
hiše
.
Molče
in
hipoma
pospravita
lopova
v
veliko
vrečo
zlatnino
in
srebrnino
z
dragocenimi
kameni
,
potem
pa
se
spravita
nad
pisalno
mizo
.
Tudi
ta
je
kmalu
odprta
in
velika
svota
denarja
izgine
v
tatovskih
žepih
.
Naenkrat
se
rokovnjača
prestrašeno
zganeta
.
—
Glasovi
se
začujejo
in
koraki
se
bližajo
sobi
.
—
Tatova
hitro
ugasneta
luč
in
po
tisti
poti
,
po
kateri
sta
prišla
,
tiho
odlazita
,
vlomljena
vrata
pa
za
sabo
prislonita
.
Komaj
prideta
sredi
galerije
,
obstojita
nenadoma
kakor
pribita
ter
prestrašena
zreta
v
železnega
viteza
.
Trenotek
pozneje
pa
že
hitita
po
stopnjicah
,
kakor
bi
jima
bil
sam
peklenšček
za
petami
.
Kaj
pa
je
bilo
,
da
so
se
začeli
sicer
neustrašenima
lopovoma
groze
lasje
ježiti
?
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
V
svoji
sobi
še
vedno
grofica
Sokolska
stoji
v
svoje
misli
vtopljena
.
Sedaj
pa
se
hitro
obrne
.
„
Kaj
hočeš
tukaj
?
“
zakliče
,
ko
Milica
naenkrat
stoji
pred
njo
,
„
grdoba
,
meni
se
zdi
,
da
tu
okrog
vohuniš
.
“
Deklica
je
bleda
ko
smrt
.
„
Zakaj
nisi
šla
spat
,
vlačuga
?
“
zadere
se
grofica
nad
njo
.
„
Nekaj
čudnega
se
je
zgodilo
,
“
jeclja
Milica
,
„
slišala
sem
ropot
in
videla
hiteti
dve
temni
prikazni
po
prehodu
.
Prišli
ste
iz
galerije
in
izginili
v
grofovi
delalni
sobi
.
“
„
Kaj
čenčaš
,
“
zakliče
lepa
žena
,
„
ali
me
hočeš
oplahtati
,
da
so
se
v
grad
tatovi
vtihotapili
?
“
„
Moža
,
koja
sem
videla
,
ne
spadata
med
graščinsko
družino
,
“
odgovori
Milica
plahim
glasom
.
Grofica
vzame
svečnik
.
„
Pojdi
z
menoj
,
“
zapoveduje
deklici
,
„
prepričati
se
hočem
sama
,
koliko
je
resnice
na
Tvojih
besedah
.
“
—
In
ponosna
žena
odide
proti
prehodu
.
Tu
pa
je
vse
tiho
,
kajti
služabniki
pač
še
zasledujejo
ubeglega
lovca
.
Svetle
solze
se
polivajo
po
bledih
Miličinih
licih
in
velika
bolest
se
bere
na
njenem
obrazu
.
Toda
grofica
se
sedaj
za
ubogega
otroka
ne
briga
,
marveč
hitrim
korakom
hiti
proti
vratom
galerije
.
„
Kaj
je
to
?
“
zakliče
lepa
žena
naenkrat
prestrašeno
,
„
vrata
so
odprta
!
“
Vzdigne
svečo
in
plaho
pogleda
skozi
samo
prislonjena
vrata
.
Nikogar
ne
zagleda
,
pač
pa
,
da
so
tudi
druge
duri
odprte
,
ki
vodijo
v
grofovo
delavno
sobo
.
„
Vrata
so
vlomljena
,
“
zajeclja
Milica
jokajočim
glasom
,
„
nisem
sem
se
motila
,
—
in
—
“
Dalje
ni
mogla
govoriti
.
Kakor
blisk
hitro
zgrabi
grofica
deklico
za
roko
in
jo
urno
vleče
po
prehodu
v
svojo
sobo
.
Prišedši
tja
zapre
vrata
za
seboj
.
„
Milica
,
“
izpregovori
vražja
ženska
,
„
Milica
,
Ti
lovca
nisi
k
meni
pozvala
.
Ali
slišiš
,
deklina
,
če
le
besedico
zineš
o
tem
,
da
si
rekla
Juriju
—
naj
pride
k
meni
,
potem
se
me
varuj
!
“
Milica
molče
gleda
v
imenitno
grešnico
.
„
Kaj
me
zijaš
,
“
zasikne
grofica
,
„
le
jedno
besedo
naj
čujem
,
da
si
blebetala
,
pa
te
bom
za
lase
po
tleh
vlekla
,
da
boš
cvilila
in
za
milost
javkala
.
“
Sedaj
Milica
še-le
vse
razume
.
Kri
jej
šine
v
lice
in
vzravna
se
kakor
mlada
junakinja
.
„
Lažem
naj
se
?
“
praša
zamolklo
,
„
ne
,
nikdar
,
prašana
bom
le
golo
resnico
govorila
.
“
Sicer
tako
lepi
obraz
grofičin
se
grozno
skremži
.
Vražja
ženska
ljuto
zgrabi
dekleta
,
da
se
mu
nohtovi
globoko
vpičijo
v
okrogla
pleča
,
ter
jo
začne
tresti
.
„
Grdoba
,
“
zasika
nesramnica
,
„
Ti
si
skrivaj
poslušala
!
“
Milica
je
preponosna
,
da
bi
vpila
,
čeravno
jej
grofičini
nohtovi
velike
bolečine
provzročajo
.
„
Gospa
grofica
,
“
pravi
mlada
deklica
odločno
,
„
znano
mi
je
,
da
se
krivica
dela
lovcu
.
Ko
bi
se
razburjenosti
ne
bila
jaz
onesvestila
,
stala
bi
bila
že
poprej
pred
grofom
,
kakor
bom
to
sedaj
pozneje
storila
.
“
Lepa
žena
besnosti
zarujove
:
„
Kaj
hočeš
govoriti
,
Ti
lažnjivka
?
“
„
Resnico
,
“
odgovori
Milica
tihim
glasom
.
Zopet
grofica
ljuto
zakriči
.
Kakor
besna
zagrabi
deklico
za
lase
ter
jo
surovo
vrže
na
tla
.
„
Grdoba
,
“
sopiha
vražja
babura
,
„
prekliči
,
takoj
prekliči
,
ali
pa
Te
umorim
!
“
„
Jaz
—
govorim
—
resnico
—
Jurij
—
je
—
nedolžen
,
“
stoka
ubogo
dekle
.
Divje
zatuli
grofica
ter
vlači
nesrečno
deklico
po
tleh
.
Milica
,
je
že
skoro
nezavestna
,
ko
bližajoči
se
koraki
naznanijo
,
da
se
lovčevi
zasledovalci
vračajo
.
Težko
sumničenje
.
—
Dekliška
čast
v
nevarnosti
.
Zopet
stopi
grof
črez
prag
.
„
Blanka
!
“
zakliče
plemič
,
zagledavši
grozni
prizor
,
„
Blanka
,
kaj
počenjaš
?
“
„
Pojdi
v
svojo
sobo
,
Teobald
,
“
kriči
razljutena
ženska
,
„
kamor
so
tatovi
vlomili
.
Nesramni
lovec
Te
je
v
zvezi
s
to-le
vlačugo
hotel
okrasti
,
mogoče
Te
je
tudi
že
oropal
.
Deklina
je
vse
priznala
in
kaznujem
jo
sedaj
na
njenem
telesu
.
“
Milica
se
hoče
vzravnati
,
vpiti
,
klicati
in
Jurijevo
nedolžnost
zatrjevati
.
Tu
pa
jo
zadene
noga
lepe
vragice
in
ubogi
otrok
se
nezavesten
zgrudi
na
tla
.
Grof
niti
ne
pazi
na
to
mučenje
.
Ljut
zgrabi
svečo
ter
odhiti
proti
galeriji
in
delalni
svoji
sobi
.
Grofica
gre
za
njim
,
za
njo
pa
krdelo
služabnikov
.
„
Ali
ste
vjeli
zločinca
?
“
zakliče
grofica
.
„
Ne
,
milostiva
gospa
,
“
odgovori
jeden
služabnikov
ponižno
,
„
lopov
nam
jo
je
v
temi
upihal
.
Dirjal
je
kakor
jelen
in
nismo
ga
mogli
doseči
.
“
Grofica
se
razradosti
.
„
Ne
sme
umreti
,
“
zasika
.
„
Dosedaj
je
sicer
vsak
služabnik
,
ki
sem
ga
skrivaj
k
sebi
poklicala
,
moj
objem
moral
z
življenjem
plačati
.
Toda
Jurij
ni
tak
,
kakor
so
drugi
,
in
čutim
,
da
sem
blazno
zaljubljena
v
lepega
moža
.
Da
ga
imam
zopet
v
svoji
oblasti
,
potem
se
mi
bo
že
posrečilo
vjeti
ga
v
zanjke
.
O
,
postati
mora
moj
suženj
brez
lastne
voljo
,
drugače
je
zgubljen
.
In
Milica
,
ta
grdoba
,
mi
ne
sme
biti
na
poti
.
Zatrjuje
naj
svojo
nedolžnost
kakor
hoče
,
verjel
jej
ne
bo
nihče
,
če
prisežem
,
da
sem
jo
pri
tatvini
zasačila
,
pogubiti
jo
moram
,
utihniti
mora
za
vselej
.
“
Grof
Sokolski
je
pohitel
t
svojo
delavno
sobo
.
„
Tatovi
,
roparji
!
“
zakliče
naenkrat
,
„
razbili
so
skrinjo
,
odprli
mizo
in
veliko
denarja
pobrali
.
Sluge
,
kje
ste
?
“
Služabniki
se
drenjajo
v
sobo
.
Grofica
,
ki
je
pri
vratih
obstala
,
gleda
po
vseh
kotih
.
Tatovi
so
bili
skoro
gotovo
prepodeni
ter
so
na
svojem
begu
del
plena
izgubili
.
Hitro
se
grofica
pripogne
ter
skrivaj
nekaj
predmetov
pobere
.
Ko
se
služabniki
okrog
graščaka
sučejo
,
ki
tarnaje
računi
svojo
zgubo
,
se
na
tihem
nesramna
ženska
odstrani
.
Kmalu
pa
se
povrne
in
oči
njene
se
samo
hudobije
blisketajo
.
„
Teobald
,
“
zakliče
grofica
,
„
ali
je
veliko
denarja
ukradenega
?
“
„
Da
,
Blanka
,
velik
znesek
z
dragocenostmi
vred
.
Ti
praviš
,
da
je
Jurij
to
učinil
?
“
„
Mogoče
je
imel
pomočnike
,
“
pravi
grofica
soprogu
.
„
Saj
veš
,
da
je
bil
lovec
vedno
tak
potuhnjenec
,
kateremu
nisem
nikdar
zaupala
.
Ko
me
je
hotel
zapeljati
,
je
gotovo
svoje
pajdaše
naščuval
,
da
so
tu
ropali
.
V
teh
časih
se
povsod
ta
sodrga
okrog
klati
.
“
„
Poprej
si
rekla
,
da
je
Milica
nekaj
priznala
?
“
praša
grof
hlastno
.
„
Resnično
,
razuzdanka
je
tako
čudno
odgovarjala
,
da
mi
je
postala
sumna
.
Sedaj
leži
nezavestna
,
menda
samega
strahu
,
ker
je
njena
hudobija
očitna
.
Stavim
,
da
je
bila
z
lovcem
zmenjena
.
“
Grof
Sokolski
ne
ve
,
da
je
njegova
soproga
nesramnica
,
ki
hoče
nedolžnega
dekleta
ugonobiti
,
ker
ve
za
njene
gnusne
pregrehe
.
„
Takoj
bom
deklino
zaslišal
,
“
zakriči
grof
ves
srdit
,
ter
hiti
v
grofičino
sobo
,
za
njo
vsi
služabniki
,
nazadnje
pa
grofica
s
škodoželjnim
smehljajem
.
Milica
leži
na
tleh
,
ki
so
lovčeve
krvi
rudeča
.
Ubogi
otrok
je
bled
kot
smrt
,
in
človek
bi
mislil
,
da
je
mrtva
,
ko
ne
bi
dvigajoče
se
prsi
pričale
,
da
še
živi
.
„
Milica
,
vstani
!
“
kriči
grof
.
Nesrečnica
se
ne
gane
.
„
Nezavestna
je
,
“
pravi
jeden
služabnikov
.
„
Preiščite
njene
žepe
,
“
zakliče
vstopivša
grofica
;
„
poprej
se
mi
je
zdelo
,
da
deklina
nekaj
skriva
.
“
Grajski
oskrbnik
seže
v
žep
Miličine
obleke
.
Tu
se
nekaj
zasveti
v
njegovi
roki
,
—
medaljon
se
pokaže
—
potom
pa
še
dragocen
prstan
.
„
Teobald
,
“
zasikne
grofica
,
„
to
je
moja
last
.
Tatvina
njena
je
dokazana
.
Njeni
lepi
pajdaši
so
odnesli
Tvoj
denar
in
ta
grdoba
je
roparjem
graščinska
vrata
odprla
.
“
Grof
Sokolski
je
nagle
jeze
.
„
Usmrtim
jo
!
“
zakriči
groznim
glasom
ter
dvigne
težek
stol
.
Že
ga
hoče
telebniti
na
glavo
nedolžnega
dekleta
.
Tu
dvigne
grajski
oskrbnik
desnico
.
„
Milostni
grof
,
“
zakliče
,
„
ne
morite
dekleta
—
“
„
Kaj
—
hudobnica
—
naj
pogine
!
“
rujove
razjarjeni
grajščak
.
Milica
je
skoraj
izgubljena
.
„
Grofovska
milost
—
priznati
mora
poprej
,
kdo
so
njeni
pomagači
,
“
zakliče
oskrbnik
,
„
sicer
je
oropano
blago
izgubljeno
.
Saj
potem
lahko
rabelj
prične
svoje
delo
.
“
Grof
Sokolski
je
skop
.
„
Prav
imaš
,
“
pravi
ter
stol
na
tla
postavi
,
„
poprej
naj
pove
,
kje
je
rop
skrit
,
potem
naj
jo
krvnik
pošlje
na
drugi
svet
.
“
Skloni
se
ter
začne
Milico
surovo
tresti
.
„
Ne
potajuj
se
,
grdavž
!
“
zavpije
plemič
na
nezavestno
deklico
,
„
kje
so
roparji
,
kam
so
se
lopovi
poskrili
?
“
„
Jurij
jih
bo
tudi
poznal
,
“
meni
star
služabnik
.
„
O
,
hudobnež
—
zdrobim
ga
,
če
ga
dobim
v
pest
,
“
zaškriplje
grof
,
„
pojdi
,
moja
uboga
Blanka
,
ti
gotovo
grozno
trpiš
.
Kolika
sreča
,
da
nisem
doma
dobil
svojega
bratranca
,
drugače
bi
bila
Ti
postala
žrtev
nesramnega
lovca
.
“
Grofica
ni
popolnoma
zadovoljna
.
Zanašala
se
je
,
da
bodo
zgrabili
Jurija
,
ki
je
—
čeravno
ranjen
,
vendar
utekel
.
„
Ne
bo
se
več
povrnil
,
“
misli
si
nesramnica
,
„
o
ne
,
saj
mora
vedeti
,
da
bi
ga
zgrabili
in
zaprli
.
In
ta
Milica
mi
ne
more
več
škodovati
.
Krasna
misel
,
da
sem
jej
obe
dragocenosti
,
ki
so
jih
tatovi
izgubili
,
mogla
v
žep
vtakniti
.
Hahaha
,
rabelj
jo
bo
prevzel
“
—
takrat
so
tatvino
še
s
smrtjo
kaznovali
—
„
in
ničesar
ne
more
več
izdati
.
Nikdo
jej
ne
bo
verjel
.
“
Grofica
se
zdaj
dela
,
kakor
da
jej
postaja
slabo
.
„
Teobald
,
“
pravi
slabim
glasom
svojemu
soprogu
,
„
pelji
me
proč
,
oh
—
moči
me
zapuščajo
,
čast
svojo
sem
do
zadnjega
trenotka
branila
.
“
Opre
se
na
ramo
svojega
moža
,
ki
grdo
gleda
na
nezavestno
Milico
.
„
Ali
je
res
brez
zavesti
—
ali
pa
se
je
morda
le
potuhnila
?
“
praša
odurno
.
„
Milostivi
grof
—
nezavestna
je
.
“
„
Nesite
jo
stran
—
stražite
jo
dobro
,
jutri
pa
se
bo
že
ostalo
našlo
,
“
zapove
graščak
.
Počasi
odpelje
svojo
zvito
soprogo
,
grajski
oskrbnik
pa
nesrečno
Milico
dvigne
ter
kakor
otroka
odnese
.
Oskrbnik
ni
posebno
zaupljive
zunanjosti
.
Mož
je
srednje
starosti
,
hudobnega
obraza
,
ki
ima
vsled
ščetinastih
las
nekaj
divjega
na
sebi
;
vsi
služabniki
se
ga
boje
.
Oblast
njegova
je
zelo
velika
,
kajti
grof
mu
popolnoma
zaupa
.
„
Konečno
sem
vendar
dosegel
svoj
cilj
,
“
kroka
hripavim
,
neprijetnim
glasom
.
„
Dolgo
sem
že
čakal
trenotka
,
da
pride
golobičica
v
mojo
pest
.
In
sedaj
je
napočil
dan
;
ura
,
ki
mora
vse
moje
upe
uresničiti
,
je
blizo
.
Milica
,
Ti
lepa
golobičica
,
Ti
ne
poznaš
moje
skrivnosti
.
Ti
ne
veš
,
kdo
so
Tvoji
stariši
,
toda
jaz
,
grajski
oskrbnik
Tihorepec
,
jaz
vem
,
da
je
ponosni
grof
Sokolski
—
Tvoj
oče
.
“
In
zopet
se
hripavo
zasmeji
.
S
svojim
lepim
bremenom
stopa
po
stopnicah
navzdol
.
„
Hihihi
,
“
se
reži
,
„
grofu
se
niti
ne
sanja
,
da
njegova
lastna
hči
služi
v
njegovem
gradu
.
O
,
ko
bi
on
vedel
,
da
je
bila
ranjka
,
ki
jo
je
smatral
le
za
svojo
ljubico
,
v
resnici
ž
njim
cerkveno
poročena
.
Toda
varan
je
bil
—
hahaha
—
Milica
—
“
Ostale
besede
le
nerazumljivo
mrmra
.
Konečno
pride
v
podzemeljske
prostore
;
zrak
je
zaduhel
.
Pri
luči
svetilnice
se
vidijo
močna
železna
vrata
,
katera
Tihorepec
odpre
.
V
ječi
položi
ubogo
Milico
na
trdo
ležišče
,
potem
pa
poželjivo
gleda
na
svojo
žrtev
.
Tu
se
Milica
zgane
.
Odpre
oči
,
a
prestrašeno
se
strese
,
ko
vidi
pri
borni
luči
golo
zidovje
.
„
Kje
sem
?
“
vpraša
komaj
razumljivo
.
„
Dobro
spravljena
si
,
lepa
Milica
,
“
odgovori
hripav
,
znan
glas
in
Milica
preplašena
zre
v
hudobni
obraz
oskrbnikov
.
Glasnim
krikom
so
vspne
.
Tu
stoji
pred
njo
grozovitež
,
ki
jo
je
že
tolikokrat
nadležno
zasledoval
.
S
težko
silo
se
je
dostikrat
ubranila
pohotneža
,
in
sedaj
je
sama
ž
njim
,
sama
v
samotni
ječi
.
„
Jurij
!
“
stoka
ubogo
dete
.
„
Hahaha
,
le
kliči
ga
,
“
odgovarja
nesramnež
,
„
le
kliči
,
toda
Jurij
ne
bo
nikdar
več
prišel
,
in
če
ga
zgrabijo
,
potem
naj
le
kar
zadnji
očenaš
moli
.
Ne
mislite
več
na
moža
,
ki
se
je
tako
nad
svojim
gospodom
pregrešil
—
“
„
Ni
res
,
“
zajoče
Milica
.
„
Ne
govorite
tako
,
“
zavrne
jo
odurno
,
„
to
so
čenčarije
,
katerih
nikdo
ne
verjame
.
Mislite
raje
sama
na-se
.
Našle
so
se
v
Vaših
žepih
dragocenosti
,
ki
so
grofova
last
,
in
zaradi
tega
ste
tukaj
v
ječi
.
“
Milici
se
zdi
,
da
sanja
.
„
Dragocenosti
?
“
jeclja
ubožica
.
„
Dragocenosti
—
v
—
mojem
—
“
„
Da
,
da
,
tako
je
,
“
pretrga
jej
besedo
nepotrpežljiv
,
„
bilo
je
dosti
prič
zraven
.
In
skrbeli
bodo
že
za
to
,
da
bodete
priznali
,
s
katerimi
roparji
ste
bili
v
zvezi
.
“
Milica
dvigne
svoji
roki
:
„
Vsemogočni
tu
gori
,
o
moj
Izveličar
,
nedolžna
sem
,
o
vsem
tem
ne
vem
ničesar
.
“
Tihorepec
zmaje
z
ramami
.
„
To
vse
Vam
nič
ne
pomaga
,
“
pravi
suhoparno
.
„
Ali
poznate
torturo
?
Ali
Vas
morda
mika
,
ležati
na
razteznici
,
da
bodo
surovi
rabeljevi
hlapci
gledali
nepokrite
Vaše
lepe
ude
?
“
Milica
vije
svoje
roki
.
„
O
,
Oče
nebeški
,
daj
mi
umreti
,
“
se
joče
,
„
vzemi
me
k
sebi
,
daj
mi
večni
mir
in
pokoj
!
“
Oskrbnik
stoji
poleg
mučenice
.
„
Milica
,
“
šepeta
zlodej
,
„
jedno
sredstvo
je
,
ki
Vas
reši
.
Sicer
Vas
težka
sumnja
obtežuje
,
toda
jaz
imam
tudi
velik
vpliv
.
Prežite
moji
zahtevi
in
rešena
ste
!
“
Milica
ga
pogleda
,
kakor
bi
ga
ne
razumela
.
„
Ka
—
aj
?
“
„
Prisezite
mi
,
da
postanete
moja
žena
,
“
pravi
oskrbnik
in
oči
se
mu
poželjivo
svetijo
,
„
potem
Vas
rešim
!
“
Milica
se
po
celem
telesu
trese
.
„
Odločite
se
,
“
sili
dedec
,
„
čas
poteka
.
“
„
Nikdar
!
“
zakliče
Milica
,
pritiskajoč
roki
na
srce
,
„
nikdar
ne
bom
Vaša
soproga
,
raje
umrjem
.
“
Obraz
se
oskrbniku
skremži
kakor
vragu
.
„
Ha
,
ali
je
to
Vaša
zadnja
beseda
?
“
Milica
prikima
z
glavico
.
Tu
se
oskrbnik
pripogne
k
njej
.
„
Aha
,
že
vem
,
zakaj
ne
privolite
.
Jurij
Vam
tiči
v
glavi
—
prokleti
lopov
,
ki
ga
sedaj
love
,
kakor
divjo
zver
.
Za
vraga
,
tega
ne
bodete
imela
.
Vaš
mož
bom
,
in
če
ne
z
lepo
,
potem
pa
s
silo
.
“
Milica
glasno
zakriči
.
„
Tega
nikdo
ne
sliši
,
“
raduje
se
satan
v
človeški
podobi
,
„
moja
moraš
biti
,
če
hočem
,
da
se
mi
uresničijo
moji
načrti
.
Zadnjikrat
Te
prašam
—
ali
hočeš
?
“
„
Vsemogočni
,
varuj
me
,
“
zdihuje
Milica
.
Zdaj
oskrbnik
zgrabi
ubogo
deklico
.
„
Bodemo
videli
,
ako
Te
bo
varoval
,
“
zaškriplje
ves
razvnet
,
„
moj
patron
je
satan
.
Prisilil
Te
bom
,
da
boš
moja
,
potem
boš
sama
rada
postala
moja
soproga
.
“
Kakor
besen
zgrabi
svojo
zdihujočo
žrtev
,
ki
se
slabotna
ne
more
braniti
.
Ali
naj
nedolžnost
res
v
tej
zaduhli
ječi
postane
žrtev
grdega
hudobneža
?
V
vaški
krčmi
.
—
Jurij
v
nevarnosti
.
„
Stara
coprnica
,
kje
pa
zopet
tičite
?
Vina
na
mizo
,
žeja
me
peklensko
tare
.
“
„
Hahaha
,
starka
se
zopet
kremži
.
Glej
,
Smukač
,
kako
se
jej
solze
po
zgubancenih
licih
pocejajo
.
Hola
,
starka
,
mi
hočemo
vesele
obraze
videti
.
Kje
je
Zala
,
naša
natakarica
—
noter
ž
njo
,
da
jo
malo
posrčkam
.
No
,
koliko
časa
bo
še
trajalo
?
“
Dva
podivjana
možakarja
sta
,
ki
se
tako
pomenkujeta
.
Gosta
sedita
v
ubožni
,
toda
čedni
vaški
krčmi
ter
včasih
pogledujeta
skozi
malo
okence
,
kakor
bi
se
bala
neprijetnega
obiska
.
Jeden
izmed
njiju
vstane
.
„
No
,
ne
javkaj
tako
,
mati
Skopčeva
,
“
pravi
pol
odurno
pol
zaupno
.
„
Jurij
gotovo
še
živi
.
“
Žena
pritisne
predpasnik
na
rudeče
objokane
oči
.
„
Ne
verjamem
,
“
pravi
tiho
,
„
ker
poznam
svojega
sina
.
Ta
tega
ne
prestane
in
gotovo
se
je
usmrtil
.
“
„
Ko
bi
bil
norec
,
“
odgovori
mož
.
„
Ali
ni
res
,
Cekinar
,
da
se
Jurij
ni
umoril
?!
To
bi
bil
prava
mevža
,
ne
,
tega
ne
stori
.
In
če
ga
grof
Sokolski
desetkrat
išče
,
dobil
ga
vendar
ne
bode
,
ker
je
preveč
prebrisan
in
bi
moral
ves
drugačen
biti
.
“
—
Stara
žena
govornika
pogleda
.
„
Kako
menite
to
?
“
praša
hitro
.
—
„
To
Vas
nič
ne
briga
,
“
odgovori
gost
surovo
ter
zopet
k
svojemu
tovarišu
pri
oknu
prisede
.
Zdajci
se
vrata
odpro
.
Natakarica
krepke
postave
vstopi
,
noseč
na
krožniku
pečeno
gos
.
„
Oho
,
tukaj
je
Zala
!
“
zakliče
Smukač
,
„
le
sem
,
punica
,
zdi
se
mi
,
da
si
dobro
pogodila
svojo
stvar
.
Če
bo
goska
lepo
hrustala
,
smeš
z
nama
vino
piti
.
In
potem
bomo
prav
veseli
,
kaj
ne
da
,
Zala
?
“
Zala
menda
ni
od
kamena
ali
železa
,
kajti
divjemu
možakarju
skrivaj
namežika
,
kar
prav
gotovo
pomeni
ožje
prijateljstvo
.
Gosta
se
lotita
pečenke
.
„
In
bokal
najboljšega
vina
!
“
zakliče
Cekinar
,
ki
je
iz
nujnih
razlogov
zatajil
svoje
pravo
ime
France
Volpič
,
„
saj
ga
lahko
plačamo
;
starka
,
preskrbeti
si
morate
žlahtnejšo
kapljico
.
“
—
In
vdari
ob
svoj
žep
,
v
katerem
zazveni
.
„
Jaz
sem
uboga
žena
,
“
odgovori
stara
krčmarica
,
„
in
zadovoljiti
se
morate
s
tem
,
kar
Vam
morem
nuditi
.
“
„
Saj
sva
tudi
zadovoljna
,
“
pravi
neznanski
gost
,
„
le
čakajte
,
danes
sva
samo
dva
.
Kmalu
pa
jih
bo
več
prišlo
,
ki
tudi
ne
stiskujejo
denarja
.
Slušajte
,
mati
Skopčeva
,
skrbite
za
dobro
kapljico
in
par
lepih
,
svežih
punic
,
ki
ne
bodo
preveč
sramežljive
.
To
bo
življenje
,
Vam
pa
se
bo
napolnil
mošnjiček
.
“
Stara
žena
se
skrivaj
prekriža
.
„
Bog
me
obvaruj
takih
ljudij
,
“
šepeta
na
tihem
,
„
ko
bi
možakarja
le
že
hotela
oditi
.
Že
osem
dnij
sta
tukaj
;
mislim
,
da
nista
nič
kaj
vredna
.
“
Gosta
gledata
skozi
okno
.
„
Saj
ni
treba
,
da
tako
paziva
,
Smukač
,
“
opomni
Cekinar
.
„
Tu
v
borni
vasi
se
nama
ni
bati
.
—
Dobro
sva
jo
zadela
,
v
gradu
Sokolskem
.
Hahaha
,
fino
sva
izvohala
priložnost
in
grofa
olajšala
za
čedno
svotico
.
“
Tovariš
se
glasno
zakrohota
.
„
Gotovo
,
prijatelj
,
in
to
le
zaradi
tega
,
ker
sva
se
po
Juriju
Skopcu
ozrla
.
Ta
je
lovec
v
gradu
.
“
„
Bil
,
“
smeji
se
drugi
,
„
sedaj
pa
blodi
po
širokem
svetu
,
hahaha
,
to
je
res
izvrstno
;
pravijo
,
da
je
on
—
tat
!
“
„
No
,
naj
le
govoričijo
.
Jurij
je
bedast
.
Svetovala
sva
mu
,
naj
pride
k
nam
ter
brez
skrbi
živi
.
Pa
hotel
ni
,
—
osel
.
Skliceval
se
je
na
svoje
pošteno
ime
;
kakor
bi
to
kaj
posebnega
bilo
.
“
—
„
Vesel
sem
le
,
da
sva
zdrava
iz
galerije
pete
odnesla
.
Vraga
,
na
železnem
vitezu
mora
nekaj
resničnega
biti
.
Ali
si
videl
,
Smukač
?
“
Ta
se
strese
.
„
Da
se
nisem
tako
prestrašil
,
zapodil
bi
bil
železnemu
Golijatu
gotovo
par
krogelj
v
žareče
oči
.
Hu
,
še
sedaj
me
je
groza
!
“
Drugi
zre
skozi
okno
.
„
Tu
prihaja
nekdo
,
“
pravi
svojemu
tovarišu
.
„
Glej
,
tam-le
okrog
skednja
se
plazi
.
To
je
sumno
.
“
„
A
kaj
,
to
je
kmet
,
ki
gre
k
svoji
ljubici
.
Mrači
se
že
,
in
tedaj
hodijo
fantje
vasovat
.
“
„
Prav
imaš
,
tudi
jaz
bom
danes
Zali
na
okno
potrkal
.
“
„
Oho
,
Smukač
,
ta
pa
ne
velja
,
Zala
je
moja
!
“
„
Ne
,
Tebe
ne
mara
!
“
Kletvica
se
začuje
,
divja
tovariša
se
grdo
pogledata
,
kakor
bi
se
hotela
dobro
spoprijeti
.
Stara
krčmarica
mahoma
poskoči
.
„
Jurij
,
“
radostno
vsklikne
,
„
Jurij
,
moj
sin
!
“
Roparja
hitro
pozabita
prepir
ter
z
zanimanjem
gledata
krepkega
,
mladega
moža
v
kmetski
opravi
,
ki
objema
staro
ženico
.
„
Primaruha
,
to
je
Jurij
Skopec
,
“
šepeta
Cekinar
,
„
prokleto
,
tega
pa
niso
ravno
božali
.
“
„
Jurij
,
“
tarna
starka
,
„
za
božjo
voljo
,
skrij
se
.
Povpraševali
so
že
po
Tebi
,
zapreti
Te
hočejo
.
“
Bivši
lovec
se
je
v
nekaterih
dneh
za
ravno
toliko
let
postaral
.
Desnica
leži
v
preprosti
obvezi
in
njegov
sicer
jasni
obraz
je
kakor
okamenel
.
Stara
žena
pazljivo
ogleduje
sina
.
„
O
,
Jurij
,
“
se
ihti
,
„
kaj
se
je
zgodilo
?
“
„
Nič
,
česar
bi
se
moral
sramovati
,
“
odgovori
mladi
mož
,
„
postal
sem
žrtva
peklenske
hudobije
.
Toda
to
Vam
danes
ponoči
vse
lahko
povem
.
“
„
Za
božjo
voljo
,
tukaj
ne
moreš
ostati
.
Mogoče
,
da
so
Te
kmetje
videli
,
ki
bi
hitro
to
sporočili
grofovim
beričem
.
V
ječi
ne
smeš
poginiti
,
beži
—
dam
Ti
,
kar
premore
moja
revščina
.
“
„
Jurij
Skopec
bo
tukaj
ostal
,
“
oglasi
se
surov
glas
.
Sedaj
zagleda
ubežnik
oba
moža
pri
oknu
,
ki
ga
zaupno
pozdravljata
.
Resni
obraz
nekdanjega
lovca
se
zmrači
.
„
Oho
,
vidva
sta
?
“
praša
hitro
.
„
Kakor
vidiš
,
“
odgovori
jeden
,
„
da
,
midva
sva
,
Tvoja
dobra
prijatelja
—
Smukač
in
Cekinar
.
“
„
Vidva
nista
moja
prijatelja
—
z
vama
nimam
nič
skupnega
,
“
odgovori
Jurij
osorno
.
Možakarja
se
glasno
zakrohotata
.
„
Hahaha
,
Jurij
,
Ti
si
pa
res
ponosen
postal
!
“
zbada
Smukač
.
„
Menda
,
ker
si
lovec
—
bil
?
O
,
nič
ne
prikrivaj
—
sramotno
so
Te
spodili
,
to
nama
je
dobro
znano
.
“
Jurij
odstopi
od
svoje
matere
.
„
Odkod
vesta
to
?
“
praša
rezkim
glasom
.
„
Ne
glej
tako
hudo
,
ne
bojiva
se
Te
,
“
odgovori
Cekinar
,
„
to
že
vrabci
na
strehah
čivkajo
.
Bodi
zadovoljen
,
da
dajeva
Tvoji
materi
zaslužek
.
Jutri
pridejo
ostali
,
in
potem
bodemo
šele
živeli
.
Prisedi
,
bodi
pameten
,
kajti
midva
Ti
lahko
sedaj
koristiva
,
ko
Te
preganjajo
ko
divjo
zver
.
“
Mladi
mož
prebledi
.
„
Kdo
to
pravi
?
“
zakliče
.
„
No
,
beriči
,
sodnik
,
grof
—
vsi
.
Deklina
v
graščini
,
menim
,
da
jo
za
Milico
kličejo
—
je
neki
že
vse
priznala
.
Ali
ni
bila
to
Tvoja
ljubica
,
Jurij
?
“
Bivši
lovec
se
v
stran
obrne
.
„
Milica
,
“
šepeta
,
„
uboga
deklica
,
—
kaj
se
je
z
nesrečnim
otrokom
zgodilo
?
“
Smukač
je
natezal
ušesa
.
„
To
Ti
jaz
lahko
povem
,
Jurij
!
“
prične
samozavestno
,
„
v
gradu
so
tatovi
kradli
.
Nekaj
oropanih
rečij
so
pri
dekletu
našli
,
in
Ti
si
bil
neki
ž
njo
v
zvezi
.
“
Jurij
zaječi
.
Glas
njegov
je
čuti
kakor
zamolklo
rujovenje
ranjenega
leva
.
„
To
ni
res
!
“
zakliče
ljuto
.
„
Dokaži
,
“
odgovori
Cekinar
,
„
kratko
malo
,
reči
so
našli
pri
dekletu
.
Tortura
bo
že
pomagala
,
da
bo
Milica
priznala
,
bodo
hoteli
.
Potem
pa
je
krvniku
zapadla
.
“
Jurij
se
zravna
.
„
To
je
strašno
!
“
zakliče
,
„
ali
ni
več
pravice
na
svetu
?
Ali
naj
res
hudobija
zmaga
?
“
„
Ti
ne
boš
ničesar
predrugačil
,
“
odgovori
mu
eden
tolovajev
,
„
grof
ima
vedno
prav
.
In
če
se
Ti
prostovoljno
izročiš
sodniji
,
lahko
takoj
sporočimo
pozdrav
krokarjem
na
vislicah
.
Danes
za
osem
dnij
bodo
že
kljuvali
meso
raz
Tvojih
kostij
!
“
Jurij
se
zgane
.
„
Kaj
bo
z
Milico
?
“
praša
nehote
.
„
Tej
se
slabo
godi
.
Jaz
bi
ne
bil
rad
v
njeni
koži
.
“
Mladi
mož
se
na
stol
zgrudi
.
„
Zdaj
še-le
vem
,
kaj
čutim
za
njo
,
“
mrmra
,
„
o
,
Milica
,
ljubka
deklica
,
ki
si
me
tolikokrat
tako
zvesto
gledala
s
srnastimi
očmi
.
—
Ti
naj
krvaviš
pod
rabeljevo
roko
?
Nikdar
!
“
Smukač
mu
pomoli
kozarec
.
„
Pij
,
potuhnjenec
,
“
kliče
,
„
Pij
!
“
„
Pustite
me
pri
miru
,
“
pravi
Jurij
ter
poskoči
raz
stol
,
„
Milica
ni
kradla
,
niti
beliča
,
to
prisegam
!
“
Možakarja
se
zakrohotata
.
„
Že
mogoče
,
“
pravi
Cekinar
,
„
punica
je
le
nekaj
reči
pobrala
,
katere
sva
na
nujnem
begu
izgubila
.
“
Jurij
ju
začuden
gleda
.
„
Vidva
sta
bila
na
Sokolskem
?
“
sopiha
.
„
Seveda
.
“
„
In
vidva
sta
—
?
“
„
Prav
temeljito
ropala
,
“
smeji
se
Cekinar
ter
potrka
na
svoj
žep
.
„
In
zaradi
vaju
naj
Milica
umre
?
“
„
E
kaj
,
jedna
deklina
več
ali
manj
na
svetu
.
Teh
se
ne
manjka
.
“
Jurij
ga
srdito
pogleda
.
„
Da
ni
moja
desnica
obstreljena
,
za
te
besede
bi
mi
moral
dati
račun
.
“
Smukač
začne
miriti
:
„
Ne
jezi
se
,
Jurij
,
Cekinar
je
vinjen
in
ne
misli
tako
hudo
.
Midva
sva
Tvoja
prijatelja
in
nama
je
prav
po
godu
,
da
se
Ti
slabo
godi
.
Vedno
nama
je
na
tem
,
da
postaneš
naš
.
Sedaj
boš
šel
z
nama
—
sezi
v
roko
,
—
bratec
,
—
to
bo
življenje
v
gozdih
—
“
„
Jurij
!
“
kliče
stara
žena
strahljivo
.
Mladi
mož
gre
k
svoji
materi
.
„
Bežati
moraš
,
“
pravi
starka
,
„
ravnokar
je
neki
kmet
v
sobo
gledal
ter
hitro
odšel
.
Ta
gre
gotovo
po
beriče
.
“
Smukač
udari
ob
mizo
.
„
Jurij
ostane
tukaj
!
“
zakliče
vesel
,
„
ravnokar
sem
začul
znamenje
,
da
se
naši
bližajo
.
Sedaj
beriče
lahko
zasmehujemo
,
halo
,
to
bo
dirndaj
!
“
Mladi
mož
molče
zre
pred
se
.
Zunaj
obstoji
voz
in
nekaj
trenotkov
pozneje
vstopijo
trije
možje
in
dve
ženski
.
Zaviti
so
v
plašče
ter
se
plaho
ozirajo
,
kakor
bi
se
bali
izdaje
.
„
Kje
so
ostali
?
“
povprašuje
Smukač
.
„
Ti
pridejo
pozneje
,
“
odgovori
jeden
novih
prišlecev
.
„
Prokleto
—
to
je
škoda
!
Jurij
Skopec
tukaj-le
je
v
škripcih
in
bi
mu
radi
pomagali
zoper
beriče
.
“
„
Ne
potrebujem
Vas
,
“
pravi
mladi
mož
,
živahno
pomenkujoč
se
s
svojo
materjo
.
„
Oho
,
ne
bodi
tako
ponosen
,
saj
Ti
hočemo
le
dobro
.
“
„
Da
,
mojo
dušo
,
“
šepeta
bivši
lovec
.
Obrniti
se
hoče
zopet
k
svoji
materi
,
tu
zagleda
njegovo
oko
jedno
izmed
žensk
,
ki
si
ravno
slači
plašč
.
Pokaže
se
krasna
njena
postava
in
obraz
tako
čudovito
,
peklensko
lep
,
da
Jurij
kakor
začaran
zre
v
njene
svetle
oči
.
Ta
odgovarja
z
očmi
—
potem
pa
se
koketno
obrne
k
spremljevalcu
,
s
katerim
prične
živahen
razgovor
.
Včasih
pogleduje
po
zalem
,
mladem
možu
,
ki
je
menda
predmet
njenega
pomenkovanja
.
Trije
možje
so
ravno
tako
divji
in
predrzni
,
kakor
Smukač
in
Cekinar
.
Zahtevajo
vina
in
kmalu
sedi
družba
za
mizo
,
slastno
srkajoč
vinsko
kapljico
.
Jurij
širokimi
koraki
meri
sobo
gori
in
doli
.
Mati
je
šla
vun
,
da
zveže
culo
svojemu
sinu
.
Smukač
sedi
pri
mizi
poleg
novih
prišlecev
,
Cekinar
pa
gre
k
domačemu
sinu
.
„
No
,
odloči
se
,
“
sili
mož
,
„
sedaj
si
preganjan
kakor
uboga
divjačina
.
Zatrjevanje
svoje
nedolžnosti
Ti
ne
koristi
čisto
nič
,
torturo
pa
menda
poznaš
.
Pojdi
z
nami
.
“
„
Jurij
,
bodi
pameten
.
Mi
smo
pravi
tički
skupaj
,
do
trideset
nas
je
,
in
Ti
bi
bil
ravno
za
nas
.
Dosti
si
se
učil
,
to
je
veliko
vredno
.
Pri
nas
lahko
kaj
velikega
postaneš
.
“
„
Morda
tolovajski
glavar
?
“
se
norčuje
Jurij
.
„
No
,
zakaj
ne
.
Jaz
bi
Te
rad
ubogal
,
ker
več
znaš
,
kakor
mi
vsi
skupaj
.
Pravim
Ti
,
da
tako
prostega
življenja
nikjer
več
ne
najdeš
,
udari
v
roko
,
pojdi
z
nami
v
gozde
.
“
„
Nočem
.
“
„
Pozor
!
“
zakliče
naenkrat
Smukač
,
„
ljudje
prihajajo
!
“
Možje
poskočijo
kvišku
.
V
tem
trenotku
pa
se
že
vrata
odpro
.
Četa
oborožencev
vstopi
v
sobo
,
pri
vratih
pa
se
drenja
krdelo
kmetov
,
zapiraje
izhod
.
Možje
pri
mizi
stoje
nepremično
,
toda
njihovi
plamteči
pogledi
kažejo
,
da
so
na
vse
pripravljeni
.
Tu
stopi
berič
za
korak
naprej
.
„
Ta
je
,
ki
ga
iščemo
,
“
zakliče
svojim
sodrugom
,
„
zgrabite
ga
,
—
tatu
—
roparja
,
grdobo
,
ki
je
po
noči
napadel
grofico
Sokolsko
.
Zgrabite
Jurija
Skopca
,
da
z
življenjem
poplača
svoje
hudobije
.
“
Trepetajoče
materino
srce
.
—
Žrtev
ljubezni
.
—
Maščevalna
prisega
.
—
Čin
obupnosti
.
Pretresajoč
krik
se
začuje
od
kuhinjskih
vrat
.
Tu
stoji
Skopčeva
mati
.
„
Sinko
moj
,
“
tarna
,
„
reši
se
—
beži
!
“
Mladi
mož
je
stopil
za
mizo
.
Prvi
berič
zgrabi
za
sabljo
.
„
Zgrabite
ga
,
“
zagrmi
,
„
živega
ali
mrtvega
moramo
prepeljati
,
tako
je
zapovedal
grof
.
“
Jurij
zgrabi
stol
.
„
Ne
dotaknite
se
me
!
“
zavpije
,
„
pri
Bogu
,
nedolžen
sem
,
ne
dam
se
vjetega
odvesti
.
“
Beriči
se
zakrohotajo
.
Menijo
,
da
so
tujci
navadni
popotniki
in
da
ga
bodo
kmalu
premagali
.
Nekaj
posebno
službenih
sili
naprej
.
Jurij
dvigne
z
levico
stol
,
udarec
,
—
stok
,
in
težko
zadet
se
naj
bližji
berič
zgrudi
na
tla
.
„
Čakaj
,
dečko
,
“
škriplje
beriški
poveljnik
,
„
živega
ali
mrtvega
,
in
ker
nočeš
drugače
—
tu
—
“
S
sabljo
zamahne
.
Jurij
se
ne
more
umakniti
,
ker
se
mora
ravno
proti
drugemu
napadovalcu
braniti
.
Kakor
blisk
udari
sablja
.
Smrten
krik
se
začuje
.
Toda
to
ni
Jurijev
glas
,
ne
,
sablja
je
zadela
ženskino
glavo
.
—
Mrtva
se
zgrudi
mati
lovčeva
k
nogam
svojega
sina
,
ker
ga
je
z
lastnim
telesom
hotela
braniti
.
Berič
preplašen
odstopi
.
„
Mati
!
“
grozno
zakriči
Jurij
ter
pade
na
krvaveče
truplo
.
„
Mati
!
“
Ne
vidi
več
,
kaj
se
krog
njega
godi
;
mrtvo
mater
vzame
v
naročje
.
„
Mati
!
“
kliče
nesrečnež
.
„
Zvežite
ga
!
“
zapoveduje
načelnik
beričev
,
„
sedaj
se
ne
bo
branil
.
“
Beriči
silijo
naprej
.
„
Oho
!
“
začuje
se
naenkrat
surov
glas
,
„
nazaj
,
kanalje
,
kdor
se
Skopca
dotakne
,
ima
z
nami
opraviti
.
“
Beriči
se
obrnejo
.
Tu
stoje
tujci
,
toda
ne
več
,
kakor
poprej
,
kot
navidezno
mirni
potovalci
.
Lovske
obleke
pokrivajo
njihovo
telo
,
v
visokih
škornjah
tiče
njihove
noge
,
v
rokah
pa
imajo
napete
samokrese
.
„
To
so
roparji
!
“
kriči
neki
kmet
,
„
reši
se
,
kdor
se
more
!
“
Grozno
drenjanje
nastane
med
vrati
,
beriči
beže
,
kar
morejo
,
kajti
samokresi
tolovajev
so
proti
njim
obrneni
.
„
Ogenj
!
“
zapoveduje
Smukač
.
Pok
,
pok
!
—
zagrmi
po
sobi
,
ki
se
napolni
z
dimom
,
in
dva
beriča
se
zadeta
valjata
po
tleh
.
Drugi
beže
,
med
vrati
nastane
strahovita
gneča
.
In
sedaj
se
Jurij
vzravna
.
Mrtvo
mater
drži
v
naročji
in
njena
kri
teče
po
njem
.
Mladega
moža
je
grozno
videti
.
„
Ha
,
umorili
ste
jo
,
umorili
!
“
zarujove
divjim
glasom
.
„
Psi
,
lopovi
,
za
roparja
ste
me
hoteli
proglasiti
,
mater
ste
mi
usmrtili
!
Pri
vseh
hudičih
peklenskih
!
Zgodi
naj
se
Vaša
volja
!
Tolovaj
bom
postal
,
grozen
vsem
,
ki
naj
se
boje
,
da
ž
njimi
obračunam
.
Tresite
se
,
Jurij
Skopec
se
bo
bojeval
zoper
Vas
,
dokler
mu
ne
ugasne
luč
življenja
!
“
Divje
vpitje
mu
odgovori
.
„
Pomoč
prihaja
!
“
glase
se
klici
,
„
grof
Sokolski
se
z
vsemi
svojimi
ljudmi
bliža
.
“
Hipoma
se
bežeči
obrnejo
zoper
tujce
.
„
Prokleto
—
sedaj
je
resnica
postala
,
“
zavpije
jeden
izmed
divjih
tovarišev
,
„
premalo
nas
je
—
proč
—
bežite
skozi
okno
!
“
Smukač
skoči
k
Juriju
.
„
Glej
,
da
ubežiš
,
“
vpije
,
„
drugače
si
izgubljen
:
žuri
se
,
pusti
mrtvo
,
katere
nikdo
več
ne
oživi
!
“
Jurij
vzdigne
krvavečega
mrliča
.
„
Maščevanje
!
“
grmi
njegov
glas
,
„
psi
rabeljski
,
sleparji
,
vse
ste
mi
vzeli
,
celo
mojo
mater
!
—
Prokleti
bodite
Vi
vsi
,
kri
umorjene
naj
pride
nad
Vas
!
—
Vraga
ste
iz
mene
naredili
,
—
zdaj
bodete
izvedeli
,
kaj
premore
mož
,
ki
ga
obup
v
pekel
tira
!
—
Ime
njegovo
naj
razširja
grozo
in
trepet
po
vseh
deželah
!
Gorje
Vam
!
“
Smukač
potegne
ljutega
Jurija
za
sabo
ter
skoči
skozi
okno
.
Jurij
hiti
za
njim
,
držeč
mrtvo
mater
,
kakor
bi
bil
z
njo
zraščen
.
Zunaj
tik
pod
okni
teče
reka
.
Ob
bregu
čakajo
skoro
vsi
tolovaji
v
čolnu
.
Smukač
je
z
jednim
skokom
v
njem
.
„
Jurij
,
hitro
!
“
kriči
.
V
tem
trenotku
se
prikažejo
zasledovalci
.
Mnogoštevilna
je
četa
oborožencev
in
sredi
njih
grof
Sokolski
.
„
Tu
je
lopov
,
“
zagrmi
plemič
,
„
zgrabite
ga
,
plača
naj
svoj
dolg
na
vešalih
!
“
Smukač
se
je
rešil
v
čoln
,
ki
hitro
od
brega
odrine
,
—
le
nesrečni
lovec
še
stoji
ob
nabrežji
,
držeč
v
naročji
strašno
breme
.
Sedaj
je
izgubljen
.
Od
vseh
stranij
silijo
nanj
.
Naenkrat
poskoči
lepa
ženska
izza
hrastovega
debla
bežečemu
nasproti
.
Grofica
Sokolska
je
,
lepa
grešnica
,
ki
je
hitela
za
preganjalci
,
ker
hoče
na
vsak
način
,
da
zalega
lovca
živega
vlove
.
Kaj
namerava
nesrečnica
?
Pod
njenim
plamtečim
pogledom
orjaška
lovčeva
postava
skoro
okameni
,
in
kakor
bi
bila
iz
tal
izrasla
pošast
,
pogleda
Skopec
hudobnico
,
ki
je
zakrivila
vso
njegovo
nesrečo
ter
ga
premenila
v
divjo
zver
.
Na
svojem
obrazu
čuti
njeno
gorko
sapo
in
skoraj
proseča
mu
zašepeta
:
„
Jurij
,
vdajte
se
,
pustite
se
zgrabiti
—
jaz
—
jaz
Vas
bom
rešila
—
“
Tu
se
zgodi
nekaj
groznega
.
Preganjani
Skopec
spusti
mrtvo
mater
na
tla
,
hitro
kakor
blisk
zgrabi
grofico
—
ter
hiti
ž
njo
proti
vodi
.
Skok
,
prestrašen
krik
iz
stoterih
grl
in
visoko
pluskne
voda
nad
obema
,
ki
zgineta
v
valovih
.
—
—
—
—
—
„
Za
njim
!
“
zagrmi
grof
Sokolski
,
„
rešite
mojo
soprogo
,
iztrgajte
mu
jo
in
razsekajte
ga
na
kosce
!
“
Deset
—
dvajset
môž
skoči
v
vodo
—
plavajo
proti
Juriju
,
ki
se
s
svojim
lepim
bremenom
pokaže
vrh
vode
.
„
Maščevanje
!
“
grgra
iz
njegovega
grla
,
„
maščevanje
!
“
Tu
ga
zgrabijo
krepke
pesti
—
hitro
mu
iztrgajo
grofico
,
kvišku
jo
držeč
plava
nekaj
mož
nazaj
k
bregu
,
kjer
jih
grof
Sokolski
,
do
kolen
v
vodi
stoječ
,
pričakuje
.
Prevzame
grofico
ter
temnim
pogledom
zre
na
vodo
.
Tam
se
Jurij
obupano
bori
s
svojimi
protivniki
.
Že
je
na
pol
premagan
.
Tu
se
nekaj
čudnega
zgodi
.
Že
davno
so
tolovaji
priveslali
na
nasprotno
nabrežje
.
Poskačejo
,
na
suho
,
a
ne
vsi
,
ne
,
jedna
oseba
ostane
v
čolnu
—
ona
krasna
ženska
,
koje
divno
postavo
je
Jurij
v
krčmi
svoje
matere
občudoval
,
dražestna
deklica
,
ki
se
je
ozirala
po
zalem
lovcu
.
Hitro
kakor
blisk
vesla
neznanka
črez
reko
ter
se
ne
zmeni
za
kričanje
svojih
tovarišev
.
„
Nazaj
,
Amalija
!
“
kliče
zapovedujoč
glas
,
„
Jurija
vendar
ne
rešite
;
mi
sami
glejmo
,
da
pridemo
v
zavetje
.
“
Zastonj
!
Krepko
kakor
možak
vodi
razkošna
lepotica
čoln
,
in
ravno
ko
hočejo
Jurija
zgrabiti
,
privesla
tik
njega
.
Skloni
se
,
da
pomaga
Juriju
v
čoln
,
ki
je
ravno
od
sebe
pahnil
svoje
preganjalce
.
„
Držite
se
—
rešim
—
Vas
!
“
Beriči
se
plavaje
zopet
bližajo
.
Naenkrat
se
začuje
prestrašeno
kričanje
—
čoln
se
prevrne
in
lepa
ženska
pade
v
vodo
.
Ona
in
Jurij
zgineta
pod
valovi
—
niti
sledu
ni
videti
za
potopljencema
,
preganjalci
pa
splavajo
na
suho
.
„
Milostivi
gospod
,
“
kličejo
grofu
nasproti
,
„
tolovaj
je
svojo
plačilo
prejel
ter
v
reki
našel
svoj
mokri
grob
.
“
Milica
in
Tihorepec
.
—
Grofovo
kesanje
.
—
Milico
peljejo
iz
ječe
.
—
Stezalnica
.
Še
se
Milica
obupano
brani
.
Njena
čast
je
v
nevarnosti
in
zavest
,
da
postane
žrtev
nesramneževa
,
če
oslabi
,
dajeta
jej
skoro
nadčloveške
moči
.
Tihorepec
postane
besen
.
„
In
vendar
boš
moja
.
Ti
trdovratna
,
divja
mačka
,
“
škriplje
zlobnež
.
„
Če
nočeš
biti
radovoljno
moja
,
vzamem
si
pa
siloma
svojo
pravico
.
Dolgo
let
že
čakam
na
ta
trenotek
,
ki
je
moral
vendar
enkrat
priti
.
Na
cilju
sem
,
krasna
Milica
,
Ti
si
moja
—
Ti
boš
—
“
Moči
dekletove
pojenjujejo
.
Že
pada
nesrečnica
zdihovaje
na
ležišče
,
grdi
dedec
že
objema
nedolžnega
dekleta
.
Tu
se
začuje
glas
,
kakor
bi
kdo
hitro
vrata
odprl
.
Toda
Milica
tega
ne
sliši
.
Tihorepec
pa
ne
sliši
in
ne
vidi
nič
druzega
,
ko
svojo
lepo
žrtev
.
„
Ha
,
kako
nebeški
trenotki
me
čakajo
,
“
sopiha
grdoba
,
„
hči
grofa
Sokolskega
—
bo
—
“
Obmolkne
.
Hitro
kakor
veverica
mu
je
neko
majhno
,
pa
težko
bitje
skočilo
na
zatilnik
.
Krempljasti
prsti
se
mu
ovijejo
okrog
vratu
in
ostri
nohtovi
se
zasade
v
kožo
zlobnega
oskrbnika
.
Hripavo
tuljenje
zadoni
na
njegovo
uho
in
Tihorepec
,
zgubivši
ravnotežje
,
telebi
na
tla
.
Na
njegovih
prsih
čepi
čudna
postava
.
Mal
,
zraščen
,
toda
mišičast
možiček
kleči
na
njem
,
njegovi
rujavi
roki
se
kakor
klešče
oklepate
oskrbnikovega
vratu
in
v
zgubančenem
,
škratastem
obrazu
se
svetijo
oči
kakor
žrjavica
.
„
Norec
,
“
sopiha
oskrbnik
,
„
grofov
norec
me
je
zgrabil
,
čakaj
,
Ti
strupena
žaba
,
jaz
Ti
bom
—
“
Otresti
se
hoče
svojega
napadnika
,
toda
zastonj
.
Mali
pritlikavec
kleči
še
vedno
na
