vrag,
ki
dela
po
celem
kraju
zdražbe
in
prepire
.
Kolikokrat
sem
te
že
prosil
,
nikar
se
ne
pečaj
s
to
žensko
,
pa
vendar
nič
ne
maraš
!
“
„
Janez
,
to
je
pa
res
,
kar
mi
je
povedala
.
“
In
Maruša
je
povedala
možu
vse
,
kar
je
zvedela
od
Kokotove
Jere
.
Debeloglav
jo
je
poslušal
strmeč
,
smejoč
se
in
zaklinjajoč
Jero
:
„
Vražji
jezik
,
da
bi
ji
že
odgnil
!
“
Čudil
se
je
,
s
kako
vnemo
je
žena
vse
to
pripovedovala
,
kar
ga
je
prepričalo
,
da
žena
to
tudi
verjame
.
„
Ne
verjemi
vsega
!
“
„
Zakaj
pa
ne
?
Ali
to
ni
mogoče
?
Ali
si
že
pozabil
,
kako
pozno
je
prišel
Ivan
s
Sloke
gore
?
“
„
I
,
no
—
ako
je
malo
poskočil
?
Mlad
je
,
zdrav
je
,
saj
veš
,
da
hoče
noreti
?
“
„
Pa
s
to
mlinarjevo
punico
!
“
ustavi
ga
žena
in
oči
se
ji
zabliskajo
.
Mož
je
spoznal
,
da
se
strast
zopet
oglaša
.
„
Jaz
mu
je
nisem
izbiral
.
“
„
A
prepovedati
mu
moraš
,
da
si
je
tudi
sam
ne
bo
.
Teh
ženskih
se
mora
ogibati
!
“
„
Eh
,
morda
ni
bilo
tam
druge
za
ples
,
izbral
si
je
pa
mlinarjevo
.
Človek
v
sili
pograbi
,
kar
dobi
,
saj
vem
,
kako
je
.
S
tem
pa
še
ni
zavezan
.
“
„
Kaj
?
Nevarnost
je
.
Prilika
je
.
Z
mlinarjevo
se
ne
sme
pečati
,
ne
tako
,
ne
tako
.
Jaz
hočem
to
!
“
V
očeh
ji
je
igral
ogenj
,
močno
je
sopla
,
da
je
mož
lahko
spoznal
,
kako
težko
kroti
svojo
jezo
.
„
Bom
pa
fanta
pokaral
.
Z
mlinarjevo
se
ne
bo
smel
več
pečati
.
“
Žena
je
bila
potolažena
.
„
In
kadar
ga
bomo
ženili
,
bomo
mi
izbrali
.
“
„
Eh
,
kje
je
še
to
!
In
take
reči
—
človeka
zbirati
,
saj
ženska
ni
pipec
!
Poiskal
si
jo
bo
že
sam
.
“
„
Pa
če
si
prave
ne
poišče
?
“
„
Eh
,
kako
si
čudna
!
Komaj
ti
je
jedna
skrb
iz
glave
,
že
drugo
poiščeš
.
Ta
reč
je
sedaj
v
kraju
,
jaz
bom
zaspal
.
“
Tudi
ona
se
je
spravila
,
v
postelji
pa
še
naprej
snovala
,
kako
bodo
fanta
ženili
.
Po
dnevu
je
Debeloglav
kmalu
dobil
priliko
,
govoriti
z
Ivanom
na
samem
.
„
Ivan
!
Zvedel
sem
,
da
si
plesal
z
onim
dekličem
iz
Samote
.
Pravijo
,
da
hodiš
za
njo
.
“
Fant
je
zardel
do
ušes
in
pobesil
oči
v
tla
.
To
ga
je
izdalo
.
„
Toda
nikar
!
Lej
,
mlad
si
še
,
nikar
si
že
sedaj
ne
delaj
znanja
,
ko
ne
veš
,
kaj
še
pride
.
Doma
bodi
in
ne
hodi
po
gostilnah
!
Ako
pa
vendar
kdaj
greš
,
pojdi
v
pošteno
družbo
,
da
te
ne
bo
treba
biti
sram
.
“
„
Nič
ni
bilo
nepoštenega
.
“
„
Verjamem
.
Pošten
bodi
tudi
v
bodoče
,
ne
žali
matere
,
ker
veš
,
da
mati
ne
vidi
rada
,
ako
kdo
le
govori
z
onimi
iz
Samote
.
Ako
si
imel
kaj
z
onim
dekličem
,
pusti
in
pozabi
in
ne
pohajaj
več
za
njo
!
“
Fant
je
molčal
,
a
njegovo
srce
se
je
upiralo
takemu
naročilu
.
Gospodar
je
imel
posvetovanje
tudi
s
hlapcem
Jurijem
:
„
Ali
je
fant
po
noči
doma
?
“
„
Kaj
vem
?
Saj
nisem
njegova
pestunja
.
“
„
I
,
pa
vendar
kaj
veš
?
“
„
I
,
kaj
?
Prav
nič
se
mi
ne
sanja
o
njem
.
Ko
se
zvalim
v
seno
,
odložim
vso
skrb
za
posvetno
in
zaspim
in
takrat
se
ne
menim
,
ali
leži
še
kdo
,
ali
pa
ne
.
“
„
Jurij
,
ti
si
trapast
!
“
„
Meni
se
zdi
.
Ako
bi
se
brigal
še
za
take
reči
,
bil
bi
pa
še
bolj
.
“
„
Vendar
pa
poglej
včasih
za
fantom
,
tako-le
zvečer
,
predno
greš
spat
,
da
boš
meni
povedal
.
In
kadar
kaj
zapaziš
,
povej
meni
,
materi
ni
treba
praviti
.
“
„
Da
,
da
!
Je
že
prav
“
,
obljubi
Jurij
.
Ko
je
bil
pa
sam
,
je
godrnjal
:
„
Stara
sta
neumna
.
Privežeta
naj
ga
!
Mislita
,
da
bom
res
za
paznika
ali
za
pestunjo
!
“
Ivan
je
bil
nekaj
dnij
zamišljen
.
Njegova
ljubezen
je
bila
najedenkrat
razkrita
,
in
to
mu
seveda
ni
bilo
ljubo
.
Ko
je
pa
zopet
našel
pot
v
Samoto
,
postal
je
boljše
volje
in
je
bil
gostobesednejši
s
hlapcem
Jurijem
,
ki
seveda
ni
videl
nič
,
ni
slišal
nič
,
ker
je
bil
—
to
vsi
vemo
—
gluh
.
Čas
je
hitro
potekal
.
Odkar
je
Maruša
vedela
,
da
ima
Ivan
znanje
z
mlinarjevo
hčerko
iz
Samote
,
ni
ga
imela
več
tako
rada
.
Neka
materinska
ljubezen
,
ki
jo
je
imela
zanj
,
se
je
ohladila
,
in
Ivan
ji
je
postal
tuj
,
tako
tuj
,
da
bi
ga
bila
sedaj
lahko
pogrešila
.
Zdel
se
ji
je
kakor
usiljivec
,
ki
se
hoče
nečesa
polastiti
,
do
česar
nima
nikake
pravice
.
Zdel
se
ji
je
pa
še
več
:
zaveznik
one
mlinarice
iz
Samote
,
katero
tako
črti
.
Zato
ga
je
mlinarica
omrežila
,
zato
mu
je
nastavila
svojo
hčer
,
da
ga
ujame
in
se
tako
polasti
Debeloglavovine
,
po
kateri
je
stara
sama
zastonj
hrepenela
.
Tako
je
Maruši
slikala
domišljija
sovražne
strahove
in
redila
v
njenem
srcu
mržnjo
do
Ivana
in
sovraštvo
do
mlinarice
.
Večkrat
je
imela
objokane
oči
.
Včasih
,
ko
je
bila
sama
doma
in
je
mirno
premišljala
o
tem
in
onem
,
udala
se
je
docela
onemu
brezuspešnemu
hrepenenju
in
željam
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
le
v
tem
je
vir
vsem
bridkostim
in
žalostim
,
ki
jo
tolikrat
tlačijo
:
„
Oh
,
kaj
sem
se
pregrešila
!
Zakaj
si
me
zapustil
,
o
Bog
,
ti
,
ki
vidiš
črva
v
zemlji
in
mušico
v
zraku
!
Zakaj
si
prezrl
mene
,
zakaj
nisi
videl
moje
želje
,
zakaj
nisi
uslišal
moje
molitve
?
Oh
,
kaj
sem
vendar
pregrešila
,
da
nisem
vredna
tvoje
milosti
?
Oh
,
obsodil
si
me
,
in
jaz
umrjem
in
izginem
s
sveta
brez
sledu
kakor
drevo
,
ki
se
usuši
.
Jaz
sem
pa
želela
biti
podobna
zdravemu
,
čvrstemu
drevesu
,
ki
pade
pod
ostro
sekiro
,
a
iz
njegovih
korenin
poženo
krepke
mladike
,
ki
zraste
v
močna
drevesa
,
ki
zopet
cvetó
in
rode
in
množe
zarod
.
Oh
nesrečnica
!
Vidim
matere
,
kako
ponosno
se
menijo
o
svojih
otrocih
,
in
vse
to
se
mi
zdi
zlobno
smejanje
in
očitanje
,
češ
:
kaj
si
pa
ti
?
Pregnana
sem
iz
družbe
žen
in
mater
.
Oh
!
Oh
!
Oh
!
...
“
In
ob
takih
mislih
so
ji
solze
močile
lica
;
neznana
teža
je
stiskala
njene
prsi
.
„
In
moj
mož
me
ne
ljubi
...
Prej
je
zapravil
mladostno
ljubezen
z
ono
čarovnico
.
Jaz
mu
nisem
dala
tega
,
česar
si
je
želel
.
Ljubezen
je
izhlapela
.
Sedaj
pa
ljubi
tega
Ivana
,
zanj
dela
in
zanj
živi
.
O
,
ko
bi
bil
moj
sin
,
naj
bi
ga
ljubil
:
a
tako
ljubi
nekaj
,
kar
ni
moje
,
česar
moj
mož
ljubiti
ne
sme
.
Zanj
ima
vse
prijazne
poglede
,
lepe
besede
:
z
menoj
je
pa
osoren
,
kakor
bi
ne
bila
njegova
žena
.
“
V
takih
razmerah
kajpada
ni
bilo
baš
prijetno
na
Višavi
.
Ivan
je
imel
precej
prestati
od
Maruše
;
ob
vsaki
priliki
ga
je
pikala
,
zakaj
na
njenem
jeziku
se
je
pogosto
nabral
strup
.
Dostikrat
se
je
potegnil
za
fanta
Debeloglav
,
ko
je
videl
,
da
se
mu
dela
krivica
;
to
pa
ženi
nikakor
ni
bilo
prav
.
Nekaj
ji
je
dejalo
pri
srcu
:
„
Lej
,
fanta
ima
rajši
nego
tebe
,
on
,
ki
je
tvoj
mož
!
“
In
ta
misel
jo
je
vselej
spravila
v
jok
,
zato
je
dostikrat
tulila
.
„
Stara
,
ne
vem
,
ali
ti
gre
že
ob
pamet
,
kali
.
Vjedaš
se
po
krivici
nad
fantom
,
in
če
se
ti
pove
,
da
mu
delaš
krivico
,
pa
tuliš
,
kakor
bi
tij
edinega
otroka
zakopavali
“
,
dejal
je
mož
.
Toda
skupil
jo
je
!
Zapičila
je
vanj
oči
in
mu
očitala
:
„
Tak
si
ti
!
...
Ti
!
—
Ti
si
moj
mož
!
...
Pred
Bogom
si
obljubil
ljubezen
do
smrti
,
a
sedaj
ljubiš
bolj
tega
fanta
,
tega
usiljenca
,
ki
ti
ni
ne
v
peto
,
ne
v
šesto
.
Ali
si
ti
zakonski
mož
?
“
„
Žena
!
Žena
!
Vidim
,
da
se
ti
zopet
blede
.
“
Zaradi
tega
je
bil
Debeloglav
otožen
.
Obrnil
je
pa
vso
skrb
na
Ivana
.
Učil
ga
je
,
kako
se
prav
gospodari
,
dobro
kmetuje
,
odkazoval
meje
,
jemal
po
kupčijah
in
mu
pripovedoval
to
in
ono
,
kar
je
treba
vedeti
kmetiškemu
gospodarju
.
Ivan
je
bil
njegov
ponos
in
upanje
.
Čim
bolj
ga
je
sovražila
Maruša
,
tem
večjo
ljubezen
mu
je
izkazoval
gospodar
.
Zato
Ivanu
ni
ravno
težko
delo
zbadanje
materino
.
Ubogal
je
strica
in
delal
pridno
,
saj
mu
je
dejala
zavest
,
da
dela
sebi
,
a
on
je
hotel
nekdaj
biti
trden
,
ponosen
kmet
na
Višavi
,
kakor
je
stric
.
Toda
Maruša
je
sklenila
preprečiti
to
.
Njeno
vsestransko
premišljevanje
jo
je
prepričalo
,
da
more
to
storiti
in
vest
ji
je
dejala
,
da
mora
to
storiti
,
ker
se
one
slutnje
,
da
bo
kdaj
hči
one
mlinarice
iz
Samote
gospodarila
na
Višavi
,
ni
mogla
iznebiti
,
ker
ni
zaupala
Ivanu
,
da
bi
mogel
dati
popolnoma
slovo
oni
punici
,
tem
manj
,
ker
gospodar
ni
kazal
baš
hudega
nasprotovanja
taki
zvezi
,
dasi
si
je
Maruša
to
vedno
želela
.
„
Ej
,
pa
Maruša
ni
neumna
!
“
tako
si
je
vedno
pripovedovala
.
„
Prinesla
sem
lepo
dotico
na
Višavo
.
Delala
sem
pridno
,
varčevala
sem
;
kar
je
njegovega
je
tudi
moje
.
In
svoje
premoženje
denem
sama
,
kamor
hočem
.
O
,
ta
Ivan
,
ki
ima
rajši
punico
iz
Samote
kakor
mene
in
sebe
,
ta
se
ne
bo
košatil
z
mojim
premoženjem
,
in
ona
si
ne
bo
oblizovala
prstov
pri
polnih
skledah
na
Višavi
!
“
Poguma
pa
ni
imela
tega
povedati
možu
v
brk
.
Vedela
je
,
da
on
ni
tacega
mišljenja
,
da
živi
on
ves
in
popolnoma
za
fanta
in
da
dela
le
za
fanta
.
„
Tega
pa
ne
!
Kar
je
moje
,
ne
bo
njegovo
!
“
Nekoč
pa
vendar
!
Nekega
večera
se
je
Debeloglav
že
razpravljal
,
ko
je
ona
še
v
kuhinji
pospravljala
.
Takrat
se
on
spomni
,
da
ima
fantu
še
nekaj
naročiti
za
drugo
jutro
.
Pa
veli
ženi
:
„
Maruša
,
pokliči
,
pokliči
fanta
!
Pozabil
sem
mu
nekaj
naročiti
,
jaz
sem
pa
že
bos
.
“
„
Na
,
že
zopet
mu
je
dolgčas
po
fantu
“
,
zamrmra
ona
nevoljno
,
pa
vendar
gre
klicat
.
V
hlevu
je
ležal
Jurij
sam
.
„
Kje
pa
fant
leži
?
“
zavpije
mu
na
ušesa
.
„
Kaj
vem
!
Morda
je
na
senu
.
“
Ona
zakliče
:
„
Ivan
!
Ivan
!
Ivan
!
“
Toda
ne
oglasi
se
nihče
.
„
Spi
...
Jurij
,
pojdi
ga
budit
!
Oče
bi
mu
rad
nekaj
naročil
.
“
„
Kaj
?
...
Ako
ne
sliši
,
ga
ni
doma
,
saj
vpiješ
,
da
bi
skoraj
oglušil
...
No
,
in
ako
res
ne
sliši
in
je
doma
,
potem
je
pa
res
gluh
,
—
gluh
kot
zemlja
.
“
Tako
modrujoč
se
Jurij
izkoplje
in
zleze
po
lestvi
na
seno
.
Tam
je
klical
in
tipal
po
senu
brez
uspeha
.
Naposled
pokaže
pri
lini
glavo
in
zavpije
:
„
Ni
ga
!
Gnezdo
je
prazno
.
“
„
Kaj
?
...
In
kje
je
fant
?
“
„
Kaj
vem
?
Tiček
je
mlad
.
Noge
ima
spočite
,
pa
ne
morejo
mirovati
.
Menda
se
uči
hoje
,
ker
pojde
skoro
k
vojakom
.
“
„
Kodi
pa
hodi
?
“
„
Kaj
vem
?
...
Bržkone
,
kakor
drugi
za
—
svojim
nosom
.
“
V
Marušinem
srcu
vstane
slutnja
.
„
Tam
je
!
—
Gotovo
je
zopet
pri
njej
.
“
Tako
si
je
mislila
.
„
Ti
veš
,
kam
hodi
.
—
Povej
mi
!
—
Reci
,
da
je
v
Samoti
!
“
Jurij
se
zareži
:
„
Hehehe
...
Jaz
ne
hodim
za
njim
.
Ne
vem
,
kam
hodi
...
Ej
,
ko
bi
bil
jaz
tako
mlad
in
tako
zal
...
hehehe
...
tudi
jaz
bi
ne
spal
v
dolgočasnem
hlevu
...
hehehe
...
Fant
ni
neumen
.
Taka
noč
!
Mlada
kri
ne
da
miru
,
hehehe
...
“
„
Širokoustnež
!
“
ustavi
ga
Maruša
in
razjarjena
ko
kača
smukne
v
hišo
.
Stari
fant
se
je
pa
še
bolj
režal
.
„
Jaz
privoščim
fantu
,
zakaj
ljubezniv
pobič
je
,
da
ga
mora
človek
imeti
rad
.
Samo
stara
ga
ne
more
trpeti
.
No
,
ne
čudim
se
,
ker
ne
more
slišati
,
da
bi
imel
fant
kakega
deklica
rad
...
No
,
jutri
bo
pa
godljala
,
da
me
bodo
ušesa
bolela
.
Ubogi
fant
!
...
Čast
Bogu
,
da
imam
trdna
ušesa
,
da
ne
preslišim
vsake
.
Hehehe
...
Rad
bi
bil
pa
vendar
še
jedenkrat
mlad
!
“
S
tem
modrovanjem
zleze
Jurij
zopet
na
trdo
ležišče
.
Maruša
privihra
v
hišo
.
Prsa
so
se
ji
burno
vzdigovala
in
oči
bliskale
.
„
Lepega
sina
imaš
,
stari
!
Sramujem
se
,
ker
sem
tvoja
žena
...
“
„
Kaj
ti
je
zopet
?
“
začudi
se
mož
.
„
Tvojega
srčka
ni
!
“
„
Kaj
?
—
Kje
je
?
“
„
Kaj
vem
?
O
,
vem
,
vem
!
Dobro
si
je
zapomnil
kraj
,
katerega
si
mu
pokazal
ti
!
O
,
dobro
ve
,
kje
je
Samota
.
“
„
Žena
!
...
“
„
Žena
,
hahaha
,
kako
lepo
!
A
ti
bi
moral
biti
moj
mož
,
zakonski
mož
,
ki
ne
pozna
nobene
druge
ljubice
.
Haha
,
in
veš
li
,
zakaj
nimam
sina
?
Ker
ti
nisi
bil
moj
mož
.
In
tista
pota
hodi
sedaj
tudi
tvoj
sin
,
tvoj
srček
,
tvoj
Ivan
.
Glej
,
noč
je
,
temna
noč
,
ko
vsak
pošten
človek
prebiva
pod
streho
,
a
tvoj
srček
,
tvoj
Ivanek
,
ni
kakor
drugi
pošteni
ljudje
.
Odet
s
črnim
plaščem
noči
tava
po
krivih
potih
.
“
„
Strupena
si
ko
gad
...
Vrag
govori
iz
tebe
.
Zloba
!
Kako
moreš
dolžiti
fanta
,
ko
ne
veš
,
kje
je
?
...
Ali
si
bila
morda
že
v
Samoti
in
si
ga
videla
tam
?
...
“
„
Kje
pa
bo
neki
drugodi
?
Ali
je
morda
tajil
?
Haha
...
In
tako
je
tudi
nocoj
in
morda
sleherno
noč
!
Huj
,
sramote
in
greha
!
In
tak
naj
za
nama
gospodari
na
Višavi
?
Tak
,
ki
se
pajdaši
z
ljudmi
,
ki
jih
jaz
videti
ne
morem
!
...
Nikdar
!
...
To
ti
povem
nocoj
.
Nikdar
in
nikdar
!
Ušla
bi
iz
groba
,
ko
bi
zvedela
,
da
je
ta
Ivan
pripeljal
hčer
one
čarovnice
za
gospodinjo
na
Višavo
...
Nikdar
!
...
Jaz
bi
se
maščevala
.
“
„
Žena
,
ti
blazniš
.
“
„
Čudno
bi
bilo
,
ako
bi
ne
!
Koliko
bridkosti
sem
že
užila
v
dolgih
letih
najinega
zakona
,
a
sedaj
mi
celo
kljubuje
ta
Ivan
,
ta
usiljenec
,
ta
tvoj
srček
,
kljubuje
mi
seveda
s
tvojim
dovoljenjem
.
Ali
si
ti
mož
?
...
Jav
...
Jav
...
Jav
...!
“
Pokrije
si
obraz
in
se
zgrudi
na
tla
ter
zatuli
,
da
bi
omečila
moža
.
Debeloglav
je
poznal
svojo
ženo
.
Kadar
je
bila
v
oblasti
grozne
pošasti
,
strasti
,
niso
izdale
nobene
lepe
besede
.
Za
vse
je
bila
slepa
in
gluha
,
mislila
je
le
,
da
je
najnesrečnejše
bitje
na
božji
zemlji
.
„
Veš
kaj
,
Maruša
,
jaz
bom
spal
.
Ako
misliš
tuliti
,
pojdi
iz
hiše
,
da
bo
vendar
mir
.
“
„
To
bi
bilo
seveda
zate
!
O
,
ti
!
...
In
tvoj
Ivanek
,
ponočni
potepuh
,
naj
bi
bil
tu
pri
tebi
!
A
jaz
...
jaz
naj
se
poberem
od
hiše
!
“
„
Ti
si
neumna
!
“
Ona
se
vzravna
,
poklekne
k
postelji
in
sklene
roke
:
„
Janez
!
Ljubi
moj
mož
!
...
Ali
me
ljubiš
?
“
„
Kaj
hočeš
?
...
Morda
sem
kdaj
pokazal
,
da
te
ne
ljubim
,
kakor
moram
ljubiti
svojo
ženo
?
“
„
Tvoja
žena
sem
!
Kar
je
moje
,
je
tudi
tvoje
,
tvoje
želje
so
tudi
moje
želje
.
Prosim
te
,
ko
Boga
v
nebesih
,
izpolni
tudi
ti
jedno
mojih
najiskrenejših
želj
,
usliši
mojo
prošnjo
!
“
„
Kaj
hočeš
?
“
„
Ivana
daj
od
hiše
.
“
„
Žena
ali
si
pri
pameti
?
“
„
Od
hiše
ga
daj
,
potem
bom
mirna
in
srečna
.
Tako
pa
ni
mogoče
.
Neki
sum
,
ki
mi
pravi
,
da
Ivan
pripelje
ono
punico
iz
Samote
,
me
preganja
,
me
muči
po
dnevu
in
po
noči
.
Janez
,
ljubi
moj
mož
,
usliši
me
!
“
„
Kako
si
nespametna
!
Vsled
samih
slutenj
sovražiš
fanta
in
ga
sumničiš
.
To
ni
prav
,
Maruša
.
Premisli
nekoliko
!
Nič
ga
ne
bom
zagovarjal
,
samo
dobro
premisli
to-le
:
Druzega
tako
ne
veš
,
kakor
da
je
fant
plesal
z
onim
dekličem
,
pa
to
ti
je
samo
Jera
povedala
,
in
Jerine
besede
—
moj
Bog
—
še
nikogar
nisem
slišal
,
da
govori
Jera
resnico
.
Mogoče
je
,
da
fant
nima
prav
nič
ž
njo
,
da
je
bil
le
slučaj
,
ki
ga
je
pripeljal
v
njeno
družbo
.
“
„
Kaj
?
Slučaj
?
Tak
slučaj
lahko
pripelje
njo
tudi
na
Višavo
.
Proč
ga
daj
!
“
„
Maruša
,
kdo
te
je
vendar
premotil
,
da
sedaj
sovražiš
Ivana
,
katerega
si
imela
prej
tako
rada
,
ko
sina
?
“
„
Ne
maram
ga
!
Kar
sem
nekdaj
ljubila
,
sedaj
sovražim
.
On
ni
vreden
postati
dedič
mojega
premoženja
.
“
„
Ali
je
tvoje
?
“
„
Mar
ni
?
Kar
je
moje
,
je
tvoje
,
a
tvoje
je
tudi
moje
.
Proti
moji
volji
se
z
mojim
premoženjem
ne
sme
nič
zgoditi
.
“
„
Lej
,
lej
,
kako
si
modra
!
Nisem
vedel
.
“
„
A
sedaj
veš
!
“
Debeloglav
se
vzravna
.
„
Vem
!
...
A
vedi
tudi
ti
,
da
na
Višavi
sem
jaz
gospodar
.
Ivan
je
moj
sin
,
jaz
ga
ljubim
,
bodi
to
tebi
prav
ali
ne
.
“
„
Ali
si
ti
moj
mož
?
“
„
Molči
!
O
tem
si
že
mnogokrat
dvomila
.
Da
ne
boš
imela
vzroka
črtiti
Ivana
,
prepovem
mu
,
še
kdaj
pečati
se
z
ljudmi
iz
Samote
.
Upam
,
da
me
bo
slušal
.
Ti
pa
bodi
vendar
pametna
!
“
„
Hahaha
!
Pametna
?
Slepa
,
gluha
,
mutasta
naj
bi
bila
!
To
bi
bilo
najbolje
zate
in
za
fanta
.
Kaj
ne
?
Tvoja
žena
sem
,
zato
povem
:
ako
se
ne
zgodi
tako
,
kakor
hočem
jaz
,
bom
naredila
nekaj
,
da
me
boš
pomnil
ti
in
fant
.
“
Po
teh
besedah
odide
iz
hiše
nevoljna
,
ker
ni
dosegla
tega
,
česar
je
želela
.
„
Oh
,
oh
!
“
je
vzdihoval
Debeloglav
.
„
Ko
bi
bil
prej
to
vedel
!
Nikdar
!
Pustil
bi
bil
na
Globokem
njo
in
njen
denar
.
Ni
hudobna
.
Pa
vendar
je
v
njej
hudič
in
tega
ne
morem
pregnati
.
To
me
jezi
.
Da
je
ta
tresk
zasledil
fanta
.
Zakaj
nisem
šel
sam
ven
!
Moja
butica
!
“
„
Moja
!
...
Moja
boš
do
smrti
“
,
šepetal
je
v
Samoti
Ivan
na
uho
svoji
izvoljenki
.
O
kresu
je
prišel
na
Višavo
Beligoj
.
Gospodarjev
god
je
bil
in
pa
košnja
se
je
bila
pričela
na
Višavi
.
Takrat
je
pa
bilo
ondi
največ
dela
.
Zato
je
prišel
Beligoj
po
navadi
o
kresu
in
se
ustavil
nekaj
dnij
,
da
je
pomagal
pri
košnji
.
Letos
je
bil
prinesel
dva
jančka
gospodarju
za
god
.
Kazal
se
je
hvaležnega
za
dobrote
,
ki
jih
je
izkazoval
Debeloglav
njegovemu
sinu
.
Največja
dobrota
se
je
pa
še
obetala
,
zato
je
bilo
treba
obdržati
Debeloglava
in
ženo
pri
dobri
volji
.
Beligoj
je
pa
vedel
,
da
se
včasih
tudi
z
malimi
rečmi
lahko
priveže
koga
.
In
Debeloglavovina
je
tako
lepo
,
debelo
jabolko
,
da
bi
bila
škoda
,
velikanska
škoda
,
ako
bi
komu
drugemu
padlo
v
naročje
kakor
njemu
,
to
je
,
njegovemu
sinu
.
Ne
,
to
se
ni
smelo
zgoditi
!
Njegov
rod
mora
priti
na
Višavo
.
Zato
je
Beligoj
stregel
na
vso
moč
in
večkrat
prihajal
na
Višavo
,
dasi
je
bilo
daleč
in
je
imel
obilo
dela
doma
.
Videl
je
,
da
je
sinek
Janezek
zelo
priljubljen
na
Višavi
.
„
Ej
,
naš
Janezek
zna
.
Debeloglav
ga
ima
vedno
v
očeh
in
ona
no
...
ta
bi
ga
gotovo
pestovala
,
ako
bi
ne
bil
tako
velik
.
Velik
pa
je
in
lep
.
Vidi
se
,
da
polna
skleda
pomaga
.
No
,
sluša
pa
tudi
.
Zelje
gospodarjeve
bere
z
očij
in
materi
ugane
misli
.
Zato
ga
ljubita
,
kakor
bi
bil
njuna
kri
.
E
,
vidi
se
,
da
je
fant
pod
godno
zvezdo
rojen
,
ker
pride
do
tolikega
premoženja
.
Ta
ne
bo
vedel
,
kaj
je
skrb
in
kaj
je
revščina
.
“
Tako
je
Beligoj
dostikrat
pravit
doma
,
in
srce
njegovo
se
je
kopalo
v
veselju
,
in
materina
lica
so
žarela
kakor
zarja
,
ki
obeta
lepe
dneve
.
Ej
,
da
,
sreča
otrok
osrečuje
tudi
stariše
.
Letos
pa
je
bilo
na
Višavi
nekoliko
drugače
,
kar
je
Beligoj
takoj
opazil
.
Debeloglav
je
sicer
s
staro
ljubeznijo
spremljal
povsodi
Ivana
,
a
na
obrazu
je
ležal
neki
oblak
,
za
katerim
so
se
skrivale
črne
skrbi
in
temne
slutnje
.
„
Kaj
mu
je
?
“
To
vprašanje
je
vznemirjalo
Beligoja
,
a
odgovora
ni
mogel
dobiti
.
In
kadar
je
pogledal
Marušo
in
je
videl
,
kako
odurno
pogleduje
njegovega
sina
,
in
je
slišal
,
kako
osorno
govori
ž
njim
,
težilo
ga
je
še
bolj
.
„
Kaj
je
?
“
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
bi
nekdo
hotel
izmakniti
ono
Debeloglavovino
,
katero
je
držal
v
rokah
njegov
sin
,
in
ga
oropati
do
nagega
.
Uj
,
kako
ga
je
to
stresnilo
!
Tudi
sin
je
bil
molčeč
.
Mladeniška
brezskrbnost
je
bila
izginila
z
njegovega
obraza
in
neka
otožnost
je
čepela
na
njem
.
„
Kaj
je
vendar
?
“
Beligoja
je
močno
skrbelo
.
In
kmalu
po
sestanku
zaloti
Ivana
na
samem
,
upre
roke
na
njegove
rame
in
pogleda
v
sinove
oči
,
da
bi
dobil
odgovor
.
„
Ivan
,
kaj
se
je
zgodilo
?
“
Sin
pa
pobesi
oči
in
neki
otožen
smehljaj
mu
zaigra
okoli
usten
.
„
Nič
!
“
„
Ti
!
“
Vočetovem
glasu
se
je
poznalo
očitanje
zaradi
sinove
neodkritosrčnosti
.
„
Ne
taji
!
Jaz
vidim
!
“
„
Oče
,
jaz
ne
vem
“
,
odgovori
Ivan
neiskreno
in
se
umakne
očetu
,
ki
je
bil
še
bolj
prepričan
,
da
nekaj
ni
prav
.
Zvečer
,
ko
so
povečerjali
in
so
zažareli
kresovi
po
gričih
in
vrhovih
,
ko
so
zagrmeli
topiči
po
dolih
in
zadoneli
zvonovi
,
je
šel
Ivan
z
Jurijem
in
deklo
ven
,
da
zažgo
na
starem
kresišču
pripravljeno
grmado
,
da
posvetijo
sv.
Ivanu
na
čast
tudi
na
Višavi
.
Ostal
je
Beligoj
z
gospodarjem
in
gospodinjo
sam
.
Ko
je
potekla
nit
prejšnjega
razgovarjanja
,
zaobrne
Beligoj
:
„
Kako
pa
kaj
s
fantom
?
Ali
sta
zadovoljna
?
“
Maruša
pomembno
pogleda
moža
,
ta
pa
vzdihne
globoko
in
pravi
:
„
Bo
že
!
Dela
rad
.
“
Maruši
je
igral
škodoželjen
smehljaj
okoli
usten
.
To
pa
ni
bilo
všeč
Beligoju
,
ker
je
bil
navajen
slišati
o
svojem
sinu
obilo
hvale
od
obeh
.
Sedaj
pa
tako
malo
:
„
Bo
že
!
“
Debeloglav
se
je
delal
,
kakor
da
bi
se
ne
razgovarjal
rad
o
tem
.
„
Ali
rad
sluša
?
“
popraša
Beligoj
.
„
Sluša
.
“
„
Sluša
in
ne
sluša
.
Tako
reci
,
kakor
je
res
“
,
vtakne
se
Maruša
.
„
O
,
ti
fant
,
ti
!
Kdo
bi
si
bil
mislil
,
da
bi
vaju
ne
slušal
“
,
je
tarnal
Beligoj
.
„
Doma
je
vedno
rad
delal
,
nikdar
ga
ni
bilo
treba
priganjati
.
O
,
ti
fant
,
ti
,
kaj
bo
ž
njim
!
Glejta
,
precej
se
mi
je
zdelo
,
ko
sem
prišel
sem
,
da
nekaj
ni
prav
.
“
„
O
,
saj
dela
rad
“
,
potolaži
ga
Debeloglav
.
„
Dela
že
“
pristavi
Maruša
,
„
toda
nekaj
drugega
je
.
Ivan
...
“
Mož
jo
ostro
pogleda
,
da
ji
beseda
zastane
.
„
Kaj
je
?
—
Kaj
je
vendar
?
“
Beligoj
je
bil
ves
prestrašen
.
To
skrivnostno
in
oprezovalno
pripovedovanje
je
vzbujalo
neznane
slutnje
.
Maruši
se
zablisnejo
oči
.
Nato
pa
,
kakor
bi
se
hotela
iznebiti
neke
teže
,
blekne
:
„
Z
ženskimi
se
peča
.
“
Škodoželjen
smehljaj
,
znamenje
zlobne
zadovoljnosti
,
ji
je
igral
okoli
ust
.
Beligoj
položi
desnico
na
srce
,
obrne
oči
kvišku
,
kakor
bi
hotel
poklicati
nekoga
za
pričo
,
da
je
on
nedolžen
pri
tem
,
in
pravi
:
„
Malopridnež
!
...
Kaj
takega
se
nisem
nadejal
.
“
Na
tresočem
se
glasu
se
je
poznala
razburjenost
očetova
.
Debeloglav
je
bil
zelo
nevoljen
.
O
,
da
bi
bil
mogel
potisniti
ženi
besede
v
grlo
!
„
Ni
tako
hudo
,
Beligoj
.
Ne
vemo
nič
slabega
.
Samo
to
smo
slišali
,
da
je
pod
Sloko
goro
z
nekim
dekličem
plesal
v
gostilni
.
“
To
je
bilo
Maruši
vendar
preveč
.
Njeno
srce
se
je
upiralo
z
vso
silo
moževemu
mnenju
.
Strast
se
ji
je
vzbudila
.
Zato
se
ni
mogla
zdržati
.
„
O
,
ni
samo
plesal
ne
...
Poslušaj
,
Beligoj
,
vse
ti
bom
povedala
po
resnici
.
Nečem
,
da
bi
bila
samo
moja
vest
težka
.
Ti
si
njegov
oče
,
tudi
si
odgovoren
zanj
,
ne
samo
jaz
,
čeprav
je
sedaj
pod
mojo
streho
.
“
„
Oh
,
povej
,
povej
mi
,
povej
vse
,
kar
veš
!
Jaz
moram
vedeti
vse
,
jaz
sem
njegov
oče
,
pa
tudi
hočem
biti
.
“
Očetov
glas
je
zvenel
otožno
,
da
se
je
poznalo
,
kako
je
ranjeno
njegovo
srce
.
Maruša
je
pa
vstala
ter
stojč
mahala
z
rokama
,
krivila
život
in
stresala
glavo
pa
pripovedovala
,
kar
je
vedela
o
Ivanu
.
Vedela
ni
mnogo
,
toda
njena
domišljija
je
ustvarila
mnogo
slik
,
ki
naj
bi
pokazale
očetu
,
da
se
je
sin
izpridil
,
da
se
je
izgubil
z
ničvredno
žensko
.
Beligoj
je
molče
,
s
krvavečim
srcem
in
s
sramom
v
očeh
poslušal
obtožbe
Marušine
.
Debeloglav
si
je
podprl
glavo
in
zdehal
.
Pripovedovanje
ga
ni
prav
nič
zanimalo
.
Začel
je
jesti
ostanke
štrukljev
.
Beligoj
je
kmalu
opazil
,
da
Maruša
ni
navaden
,
nepristranski
tožnik
.
Čimdalje
bolj
se
mu
je
zdelo
,
da
slike
niso
tako
črne
,
kakor
jih
riše
Maruša
,
da
Ivan
ni
tolik
vlačugar
,
kakor
misli
Maruša
.
Spoznal
je
pa
tudi
,
da
Marušina
volja
na
Višavi
ni
najzadnja
in
da
si
zna
dobiti
potrebne
veljave
in
moči
.
Iz
njenega
pripovedovanja
je
zvenela
grožnja
,
da
se
na
Višavi
ne
zgodi
tisto
,
kar
misli
Beligoj
,
da
se
Ivan
lahko
obriše
pod
nosom
.
To
ni
bilo
ljubo
Beligoju
.
„
Jaz
bi
ti
pokazal
,
ako
bi
gospodarila
meni
“
,
grozil
se
ji
je
v
srcu
Beligoj
.
Vendar
na
videz
se
je
delal
,
kakor
da
bi
v
vsem
soglašal
ž
njo
in
ji
je
pritrjeval
,
kar
je
Marušo
še
bolj
navduševalo
,
da
je
zmagovalno
pogledavala
moža
,
češ
:
vidiš
,
ta
pa
ni
tako
slep
in
mehak
,
kakor
si
ti
.
Eh
,
ne
bo
je
na
Višavo
one
punice
iz
Samote
!
Debeloglav
pa
se
ni
menil
za
take
poglede
.
„
Zakaj
ga
pa
nista
prijela
v
strah
?
“
opomni
Beligoj
.
„
To
se
pa
ž
njim
pomenita
!
On
je
metla
.
Pa
še
več
:
on
mu
je
dajal
potuho
.
“
Pobrala
je
posodo
in
jo
znesla
v
kuhinjo
,
da
jo
pomije
.
Beligoj
je
zrl
Debeloglava
in
čakal
pojasnila
,
saj
je
Maruša
namignila
,
da
on
več
ve
.
Debeloglav
se
oddahne
,
kakor
da
bi
se
bil
iznebil
nekega
bremena
.
Natoči
iz
buče
tepkovca
in
pomakne
kozarec
Beligoju
:
„
Pij
!
Pa
bodi
dobre
volje
in
ne
verjami
vsega
!
“
„
Zakaj
mi
pa
že
nisi
prej
povedal
?
“
je
očital
Beligoj
.
„
Saj
ni
vredno
besede
!
—
In
jaz
ne
verjamem
,
da
bi
bilo
vse
res
.
Vendar
!
...
Moja
žena
je
!
...
Fant
ji
mora
biti
pokoren
.
Naveličal
sem
se
poslušati
vedno
jedno
in
isto
.
Reci
fantu
in
dopovej
mu
,
naj
bo
pameten
!
Ona
se
je
kar
zavzela
,
neče
ničesar
slišati
,
da
bi
bilo
vse
fantovo
,
tako
se
ji
je
zameril
.
Včasih
se
ji
človek
kmalu
zameri
.
Veš
,
svojeglava
je
.
Nikjer
pa
ni
pribito
,
da
bi
se
moralo
storiti
po
njeni
glavi
.
Vendar
...
Fant
je
itak
še
mlad
...
Mudi
se
mu
še
ne
.
Ono
v
Samoti
naj
pusti
za
zmerom
.
Nu
,
če
je
pa
ne
more
...
pravijo
,
da
se
dandanes
mladi
ljudje
tako
zaljubijo
,
da
ne
morejo
narazen
...
naj
vsaj
skriva
.
Ni
treba
,
da
bi
vedela
vsaka
ženska
,
kje
ima
fant
svoje
dekle
.
Jaz
mu
jo
ne
bom
zbiral
.
Materi
pa
mora
fant
ustreči
,
spodobi
se
in
pa
mir
bo
imel
in
...
“
„
Ti
imaš
zlato
dušo
“
,
seže
mu
v
besedo
Beligoj
.
„
Imaš
prav
.
Mir
mora
biti
pri
hiši
.
O
,
fanta
pa
že
primem
...
Da
je
tako
neroden
!
“
Debeloglav
se
nasmehlja
.
„
O
,
neroden
pa
ni
...
Fant
ima
oči
.
Da
bi
ti
videl
!
Toda
prezgodaj
se
je
zagledal
.
“
Beligoj
je
ob
solnčnem
vzhodu
že
sedel
pred
hišo
.
Kar
je
bil
zvedel
zvečer
,
vznemirilo
ga
je
isto
takč
,
da
ni
mogel
brez
skrbi
zaspati
.
Načrti
,
o
katerih
je
mislil
,
da
so
nerazrušni
,
so
se
mu
zdeli
v
nevarnosti
.
Pogled
njegov
je
plaval
do
gozda
,
po
njivah
in
travnikih
,
ki
so
vsi
last
trhlih
starcev
brez
otrok
.
„
Lej
,
vse
to
bo
lahko
tvojega
sina
!
“
dejal
mu
je
neki
glas
.
In
njegove
oči
so
se
poželjivo
pasle
po
onih
njivah
in
travnikih
.
„
Ha
!
To
mora
biti
naše
!
Moj
sin
mora
biti
tu
gori
gospodar
.
O
,
prokleti
tepec
!
Zaradi
jedne
ženske
naj
bi
se
pod
nosom
obrisal
za
vse
to
?
Zaradi
ljubice
?
Taka
neumnost
se
ne
more
zgoditi
pod
solncem
.
“
Ivan
se
je
očeta
ogibal
.
„
Boš
malo
odnašal
“
,
veli
zadnji
dan
Beligoj
sinu
in
mu
pokaže
culo
,
ki
mu
jo
je
bila
navezala
Maruša
.
Ivan
se
ni
mogel
izgovoriti
.
Pomenljivo
se
pogledata
moža
pri
ločitvi
,
a
Maruši
pravi
Beligoj
:
„
Potrpi
in
pozabi
!
...
Ako
teliček
uhaja
iz
ograje
,
mora
se
privezati
!
“
Molče
sta
spela
s
sinom
v
dolino
.
„
Fant
,
fant
!
“
izpregovori
oče
,
ko
se
ustavita
.
„
Nisem
se
nadejal
,
da
zvem
take
reči
.
Malopridnež
!
Tako
mlad
,
pa
imaš
že
ljubico
.
“
Ivanu
šine
kri
v
obraz
.
„
Tudi
vi
že
veste
?
“
„
Žal
!
Zato
me
je
sram
.
Veš
,
da
ne
slišim
več
o
tem
,
kadar
pridem
.
Pusti
vlačugo
in
bodi
pameten
!
“
Ivana
obide
neki
ponos
.
„
Oče
,
ne
mogel
bi
se
vzdržati
,
kadar
bi
kdo
slabo
govoril
o
vas
,
a
tudi
o
svoji
deklici
ne
pustim
govoriti
slabo
.
“
„
Haha
!
Glej
,
glej
,
kako
govori
!
Hitro
si
dorastel
.
Fantovska
norost
!
Le
čakaj
,
da
ti
dopovem
.
O
tem
smo
govorili
zgoraj
.
Kakor
veš
,
boš
nekdaj
ti
gospodaril
na
Višavi
,
ako
boš
pameten
.
Višava
je
pa
nekaj
vredna
.
Zato
bodi
pameten
.
Zato
pusti
tisto
ljubkovanje
,
ako
ga
je
kaj
.
Izprevidel
sem
,
da
stric
in
teta
ne
marata
ničesar
slišati
o
tvoji
ljubici
,
kar
je
čisto
prav
.
“
„
A
jaz
je
ne
pustim
.
“
Stari
ga
osupel
pogleda
.
„
Ti
moraš
!
Lej
,
upam
,
da
se
ti
oči
odpro
.
Razumel
sem
še
več
.
Višave
ne
dobiš
,
ako
ne
pustiš
deklica
.
Sedaj
veš
!
“
„
Oče
,
rajši
pustim
Višavo
kakor
deklico
!
“
Sinove
besede
so
zvenele
ravnodušno
,
a
odločno
.
Staremu
so
hotele
oči
skočiti
,
in
vsa
kri
mu
je
šinila
v
obraz
,
na
katerem
se
je
zbirala
jeza
„
Ali
si
pri
pameti
?
Budalost
nesrečna
!
Vse
ženske
,
kar
jih
poznam
,
niso
vredne
pipe
tobaka
:
ti
bi
pa
dal
celo
Višavo
za
jedno
ljubico
?
In
ti
si
moj
sin
?
Norec
si
!
Puščati
ti
je
treba
.
“
„
Tako
je
,
oče
!
“
„
Ha
!
Tako
!
Višava
mora
biti
tvoja
,
sedaj
pa
delaj
,
kakor
veš
in
znaš
!
Tiste
—
tiste
—
tiste
ljubice
pa
ne
poglej
več
.
“
„
Rajši
ne
pogledam
Višave
.
“
„
Ubijem
te
!
“
Vse
je
vrelo
v
Beligoju
.
Sinova
trdovratnost
ga
je
zmešala
.
Ivan
pa
je
odločno
zrl
očeta
.
Trdno
se
je
bil
oklenil
Marijanice
.
„
Ivan
,
moj
sin
!
Ali
si
še
moj
sin
?
Ali
ljubiš
svojega
očeta
?
“
„
Oče
!
“
„
Moj
sin
!
Pusti
ono
žensko
!
Zagrabi
srečo
,
ki
se
ti
ponuja
!
Malokomu
na
svetu
se
sreča
usiljuje
tako
,
kakor
se
tebi
:
a
ti
jo
pehaš
od
sebe
.
Ah
,
ah
...
moj
sin
!
Drugi
se
pehamo
za
srečo
,
begamo
utrujeni
za
njenimi
slepilnimi
žarki
,
a
ti
bežiš
svojeglavno
pred
njo
,
ko
se
ti
ponuja
.
Sin
!
Sin
!
Pomisli
,
da
so
tvoji
stariši
reveži
,
in
bratje
in
sestre
upajo
,
da
bodo
kdaj
pri
tebi
dobili
podporo
in
zavetje
.
Sin
!
Sin
!
“
Iskrena
prošnja
je
odmevala
iz
teh
prisrčno
govorjenih
besedij
.
Očetove
oči
so
lesketajoč
se
motrile
Ivana
in
podpirale
besede
.
Spoznal
je
,
da
pri
sinu
ne
opravi
s
trdo
,
ukazovalno
besedo
,
zato
ga
je
prosil
.
„
Oče
,
ne
morem
,
ne
morem
!
Jaz
vas
ljubim
!
Jaz
ljubim
svoje
brate
in
sestre
,
rad
bi
bil
premožen
in
bogat
in
srečen
na
Višavi
,
pa
ne
brez
svoje
Marijanice
.
Brez
nje
ne
bi
bil
srečen
nikdar
.
Jaz
jo
ljubim
,
kot
nikogar
na
svetu
.
Ako
bom
kdaj
srečen
na
zemlji
,
srečen
bom
le
ž
njo
.
Kaj
je
meni
Višava
brez
nje
?
Kaj
mi
bogastvo
brez
sreče
?
Rajši
sem
revež
pri
njej
.
Ako
mi
ne
dado
Višave
,
ker
ljubim
Marijanico
,
naj
jo
imajo
.
Ne
maram
je
,
čeprav
mi
je
všeč
.
—
Hej
,
te
njive
in
travniki
in
ta
loža
!
To
so
denarci
!
Vendar
,
sreče
za
me
tukaj
ni
.
Jaz
hočem
Marijanico
!
“
Stari
si
ni
vedel
pomagati
.
Kot
kragulj
za
begajočimi
kurami
,
je
letal
za
rešilnimi
mislimi
.
„
Ah
,
imej
jo
,
imej
,
tisto
tvojo
,
—
tisto
punico
,
ki
ti
je
več
,
kakor
jaz
,
ki
sem
ti
dal
življenje
,
kakor
mati
,
bratje
in
sestre
,
kakor
Višava
,
kakor
ves
denar
vsega
sveta
!
Le
imej
jo
,
imej
kakor
hočeš
,
samo
prosim
te
,
ne
pokaži
tega
,
ne
povej
tega
nikomur
,
najmanj
pa
teti
!
Ona
tega
ne
sme
vedeti
.
Oh
,
stric
;
ž
njim
bi
se
še
govorilo
o
tem
,
toda
ona
...
Ti
pa
moraš
imeti
tudi
Višavo
!
...
“
Sin
ga
je
gledal
strmeč
in
vpraševalno
.
„
Imej
jo
!
Jaz
ti
ne
branim
.
Le
imej
jo
,
ker
si
je
ubraniti
ne
daš
,
toda
drži
tudi
Višavo
!
To
moraš
držati
z
vsemi
močmi
;
niti
koščeka
od
nje
ne
smeš
pustiti
odtrgati
si
,
ker
potem
ni
cela
.
Le
imej
deklica
,
toda
skrivaj
!
Stara
dva
sta
opešala
.
Vidi
se
,
da
ju
že
zalezuje
smrt
,
ki
ju
bo
prej
ali
slej
pobrala
,
in
potlej
nu
,
v
imenu
božjem
,
potlej
jo
vzemi
,
ker
jo
hočeš
,
čeprav
sem
mislil
,
da
boš
dobil
igraje
bogato
nevesto
.
Razumeš
?
Le
imej
Marijanico
,
morda
je
dobra
ženska
,
jaz
je
ne
poznam
.
Ako
jo
boš
imel
rad
ti
,
je
tudi
tvoj
oče
ne
bode
črtil
,
toda
Višava
...
Višava
ti
mora
biti
prva
!
Višava
je
lepa
.
Stara
dva
umrjeta
in
potem
si
ti
prost
na
Višavi
.
Mostu
do
sreče
si
ne
poderi
!
“
Ivanu
se
je
odprl
nov
svet
.
Očetove
besede
so
mu
čarobno
zvenele
v
ušesih
,
vzbujale
celo
opojne
harmonije
glasov
,
ki
so
ga
omamljali
in
navdajali
z
razkošnimi
čustvi
,
in
zvesta
spremljevalka
človekova
,
božanska
domišljija
,
mu
je
odprla
jasen
pogled
v
bodočnost
:
Bil
je
gospodar
na
Višavi
,
žena
mu
je
bila
Marijanica
.
Hej
,
kako
je
zavriskala
duša
pri
tem
pogledu
,
ko
je
začutila
,
da
je
oproščena
tesnih
okovov
skrbij
in
žalosti
!
Višava
in
Marijanica
je
bilo
njegovo
,
oboje
,
ono
,
kar
je
ljubil
s
srcem
in
razumom
.
Hej
!
Z
jasnim
obrazom
izpregovori
Ivan
:
„
Oče
!
Vaš
sin
sem
!
Storim
,
kar
želite
!
“
To
je
bilo
tako
:
Stari
Lužar
je
večkrat
sam
pri
sebi
ponavljal
začetne
besede
znane
narodne
pripovedke
,
ki
se
glase
:
„
Neki
oče
je
imel
tri
sinove
:
jeden
je
bil
neumen
,
dva
sta
bila
pa
pametna
“
,
in
vselej
je
tu
prenehal
,
pa
pristavil
:
„
Jaz
imam
pa
dva
,
pa
nobenega
neumnega
“
,
in
ob
tem
dostavku
so
se
mu
izjasnila
nagubana
lica
.
Kako
neki
ne
,
saj
sta
oba
obetala
,
da
bodeta
prava
Lužarja
,
iste
korenine
kakor
njih
dedje
,
vredna
naslednika
svojih
prednikov
,
pristna
gorjanca
,
trda
Kranjca
.
Oba
sta
bila
čvrsta
in
zdrava
,
oba
junaka
korenjaka
;
prvega
je
že
izdavna
odpustil
cesar
domov
s
hvalevrednimi
znaki
,
a
drugega
je
pred
kratkim
zahteval
k
sebi
,
in
potrdili
so
ga
.
Takih
sinov
je
bil
oče
vesel
,
saj
sta
bila
dobro
vzgojena
,
da
ni
čul
nikdar
nič
slabega
o
njiju
.
Mlajši
France
je
sedaj
še
služil
,
a
starejši
je
bil
doma
in
čakal
,
kdaj
mu
oče
izroči
posestvo
.
Samo
v
nedeljo
je
zahajal
v
dolino
,
sicer
pa
je
bil
vedno
doma
in
pridno
delal
.
Ob
prilikah
,
ko
je
zašel
med
svet
,
se
je
njegovo
oko
ponosno
,
drzno
oziralo
po
cvetočih
dekletih
,
in
primerjal
je
vse
te
rdeče
,
različne
obrazke
.
Stari
objame
Ivana
.
„
Imej
trden
cilj
in
ne
zgreši
ga
za
trenutek
!
“
Z
zavestjo
,
da
je
vse
prav
uravnano
,
vračal
se
je
Beligoj
in
med
dolgo
potjo
je
njegov
duh
snoval
načrte
za
bodočnost
.
Ivan
je
pa
zavriskal
,
da
je
odmevala
nema
loža
in
zelena
gora
.
Hej
,
odvalila
se
je
z
njegovih
prsij
mora
,
ki
ga
je
dušila
,
zato
je
lahko
mogočno
zavriskal
iz
dna
krepkih
prsij
.
Veselje
je
zopet
žarelo
na
njegovem
cvetočem
obrazu
,
in
mir
je
kraljeval
v
mladem
,
izkušanem
srcu
.
Nekega
popoldne
je
tirala
Kokotova
Jera
s
kurniki
naložen
voziček
po
kolovniku
,
ki
vodi
v
Samoto
.
Spotoma
je
premišljala
o
tem
in
onem
in
svoje
misli
večkrat
glasno
izražala
.
Včasih
se
je
še
celo
ustavila
in
govorila
:
„
No
,
takega
pa
še
ne
!
...
Jera
,
Boga
zahvali
,
da
si
sama
!
“
Misli
stare
device
so
pa
vselej
globoke
,
zato
si
jih
ne
upamo
uganiti
.
Ko
je
ugledala
mater
mlinarico
z
zavihanimi
rokavi
,
belim
predpasnikom
v
prašni
obleki
in
gologlavo
sedeti
v
senci
pred
mlinom
,
napovedala
se
je
zoprno
kričeča
:
„
Jajčka
!
Račke
!
Purčke
!
Cibke
!
Piske
!
Jajčke
!...
“
In
tako
je
litanije
parkrat
ponovila
,
predno
je
pahnila
voziček
v
senco
,
da
so
se
kurniki
prekucnili
ž
njega
in
je
vzdihnila
:
„
Vroče
je
!
“
...
Pomaknila
je
ruto
z
glave
in
sopeč
sedla
k
mlinarici
:
„
Ta
vročina
!
...
V
peklu
ne
bode
tako
vroče
!
...
Čast
Bogu
,
da
mi
ne
bo
treba
biti
v
taki
vročini
!
“
Mlinarica
jo
od
strani
pogleda
in
se
zareži
:
„
Misliš
že
,
da
si
svetnica
?
“
„
Svetnica
?
...
Nobena
svetnica
ne
hodi
po
zemlji
.
Lahko
pa
sem
,
ker
sem
poštena
.
O
,
da
bi
bili
vsi
tako
!
“
...
„
Ali
se
ti
noben
jajček
ne
izgubi
pod
prsti
?
—
Ha
?
...
Slišala
sem
,
da
ti
včasih
manj
našteješ
,
kakor
se
ti
našteje
...
He
?
In
si
nista
bili
z
ono
Debeloglavko
za
jednega
petelinčka
navskriž
?
...
Ha
?
“
...
„
Magda
!
“
...
„
Ti
nedolžnost
!
...
In
tvoj
jeziček
?
...
Toliko
govori
,
da
ga
misli
ne
morejo
dohajati
,
koliko
manje
vest
?
...
He
?
...
Ali
govori
vselej
resnico
,
kakor
so
jo
govorile
svetnice
?
Hahaha
!
“
...
„
Magda
!
“
zakriči
Jera
in
poskoči
.
„
Ti
me
dolžiš
!
...
Jaz
sem
ukrala
Debeloglavki
petelinčka
?
...
Jaz
?
...
O
,
sveta
Jera
,
kaj
si
bodeš
mislila
!
...
Kdo
je
to
dejal
?
“
...
„
Hahaha
“
...
„
In
jaz
ne
govorim
resnice
?
...
Jaz
ne
?
Jaz
,
ki
vse
vem
?
Kdo
je
dejal
,
da
lažem
?
“
...
„
Hahaha
...
Taka
svetnica
si
,
pa
še
jeze
krotiti
ne
moreš
?
“
...
„
Taka
!
...
Jav
!
...
Jav
!
...
Tacega
pa
še
ne
!
...
Jav
!
...
Jav
!
...
Lažnica
in
tatica
!
...
Ti
me
nalašč
dražiš
!
Cak
!
“
...
In
Jera
se
požene
za
kurniki
in
jih
vklada
na
voziček
.
„
Lej
jo
!
Lej
!
...
Kdo
ti
je
pa
dejal
,
da
si
tatica
?
“
„
Ti
!
...
Le
čakaj
!
...
Lažnice
in
tatice
se
ti
ne
bode
treba
bati
...
Le
imej
jih
,
tiste
sestradane
peruti
,
ki
vse
niso
vredne
,
da
bi
pošten
človek
zaradi
njih
na
greh
mislil
.
“
„
E
—
e
,
ne
bodi
,
ne
bodi
!
...
Šalila
sem
se
...
Jaz
ne
verjamem
vsega
,
ako
mi
prileti
kaka
besedica
na
uho
...
Le
vsedi
se
Jera
!
“
„
Ja
!
...
Pa
bodeš
ti
mislila
vendar
,
da
sem
Debeloglavki
petelina
ukrala
...
Pa
ravno
Debeloglavki
!
O
,
križ
božji
!
In
ravno
nji
,
nji
,
ki
mi
je
tako
zoprna
,
kakor
česen
v
mleku
?
“
...
„
Veš
,
saj
ni
tako
hudo
...
Jaz
nisem
slišala
,
da
bi
bila
ti
res
petelina
ukrala
,
samo
to
sem
slišala
,
da
sta
se
zaradi
nekega
petelina
pričkali
,
pa
zakaj
,
nič
ne
vem
...
Ljudje
prihajajo
v
malin
in
marsikdo
kaj
ve
.
“
„
Cak
!
Cak
!
Magda
!
Sedaj
pa
že
vem
,
kaj
je
!
...
O
,
se
bodem
pa
še
malo
vsedla
...
„
I
,
seveda
sva
se
pričkali
nekaj
zaradi
nekega
petelina
,
oh
!
—
Kje
bi
si
mogla
mistiti
,
da
bi
me
zaradi
take
stvari
tako
grdo
obrekli
!
Zaradi
tistega
fanta
sva
se
bili
sporekli
,
ki
ga
imata
tam
gori
na
Višavi
.
To
je
tisti
petelin
!
Joh
,
kdo
bi
mislil
,
da
bi
te
besede
prenesli
...
Bog
jo
je
pa
tudi
kaznoval
,
to
prevzetno
Marušo
;
Bog
neče
,
da
bi
se
njena
hudobnost
še
dlje
potikala
po
svetu
,
pa
sta
si
morala
poiskati
...
Sicer
,
kaj
pa
to
meni
mari
!
—
—
Oh
,
to
ti
pa
moram
povedati
,
zakaj
sva
se
...!
Veš
,
to
se
tudi
tebe
tiče
.
“
„
Mene
...?
“
„
Da
,
tebe
!
—
Saj
veš
,
kako
si
ji
pri
srcu
.
“
„
Hahaha
!
...
Misli
,
da
sem
jaz
kriva
...!
Naj
bi
jih
bilo
kot
listja
in
trave
!
“
„
Seveda
misli
...!
O
,
saj
misli
še
več
,
pa
me
je
sram
povedati
.
“
Magdalena
zarudi
.
„
Zaradi
tistega
fanta
sva
se
in
zaradi
tebe
...
Veš
,
kako
je
bilo
...?
Saj
veš
,
kdaj
sem
videla
,
da
se
imata
tvoja
hčerka
—
veš
,
lepa
je
,
to
vsak
pravi
—
in
fant
z
Višave
rada
...
Jaz
pa
sem
mislila
:
kar
se
ima
rado
,
naj
zleze
vkup
,
da
bi
ne
bilo
pohujšanja
...
Šla
sem
torej
na
Višavo
,
svesta
si
,
da
storim
dobro
delo
in
sem
ji
svetovala
,
kar
bi
bilo
prav
!
“
„
No
...?
“
„
In
toliko
,
da
me
s
procko
in
jajčki
vred
ni
potočila
po
hribu
...
Da
bi
jo
bila
videla
...!
Sam
bognasvaruj
se
je
kresal
v
njenih
očeh
...
Jaz
ti
povem
,
kar
je
dejala
,
pa
veš
,
ne
zato
,
da
bi
me
ti
devala
potem
za
pričo
,
ker
prisege
se
bojim
,
dejala
je
:
‚
Ta
ciganka
,
čarovnica
iz
Samote
ima
parklje
vmes
.
Ona
jezdi
starega
in
punica
pa
fanta
...!
‘
Pa
Bog
ve
,
da
ji
jaz
nisem
tega
verjela
in
še
sedaj
ne
verjamem
,
a
pričala
tudi
ne
bom
...
“
„
A
,
kaj
je
ona
?
“
raztogoti
se
Magdalena
.
„
Moj
je
bil
...
“
„
Kar
mirna
bodi
,
pa
ne
togoti
se
!
Bog
ve
,
da
je
Debeloglavu
žal
,
ker
je
tako
...
Sedaj
bi
pa
bilo
prav
,
da
bi
tvoja
hči
prišla
na
Višavo
...
To
sem
ji
povedala
...
“
„
In
kaj
je
dejala
?
“
„
Nikdar
!
Nikdar
!
Nikdar
in
nikdar
...!
Oči
bi
izpraskala
staremu
,
ako
bi
vzel
kaj
tacega
v
misli
,
to
vem
...
To
ga
ima
v
oblasti
...!
Ni
mu
vzela
samo
hlač
,
vzela
mu
je
še
več
!
“
„
Prav
mu
je
!
“
„
Bog
ve
,
kod
bode
sedaj
ženila
fanta
.
—
V
letih
bode
kmalu
in
delavke
bodo
potrebovali
na
Višavi
.
—
Zal
fant
je
...
On
in
tvoja
hči
,
to
bi
bil
lep
par
...!
Ej
,
da
bi
ne
bilo
nje
na
Višavi
...!
“
„
Iskala
bode
bogate
...
“
„
Eh
,
da
bi
bila
tvoja
hči
moja
!
Ej
,
da
!
jaz
bi
že
naredila
,
da
bi
bilo
prav
veš
,
jaz
bi
pustila
,
da
bi
se
ljubezen
ukoreninila
,
pa
bi
bilo
prav
...
Fant
ni
videti
svojeglav
...
“
Magdaleni
se
zasvetijo
oči
.
„
To
bi
se
Maruša
jezila
,
ako
bi
moja
hči
prišla
na
Višavo
.
“
„
No
,
to
ti
pravim
!
Ta
!
Ta
!
Že
sedaj
reži
kot
prikljenjen
pes
v
moža
,
ki
je
s
teboj
baje
nekdaj
samo
govoril
...!
Nikdar
mu
ne
odpusti
tega
in
že
marsikatero
urico
mu
je
zagrenila
zaradi
tega
...
Kaj
bi
počela
potlej
...?
V
hrbet
bi
se
grizla
od
togote
...
“
Magdalena
se
zasmeje
.
„
Pa
bi
bilo
res
lepo
,
ako
bi
naša
Marijanica
prišla
na
Višavo
.
“
„
Saj
bi
bilo
to
tudi
prav
...!
Tebi
je
bila
namenjena
,
pa
te
je
ta
jalovka
—
Bog
mi
odpusti
!
—
odrinila
.
Imela
je
denar
...
Denar
mu
je
molela
pod
nos
,
da
je
ni
videl
v
obraz
in
ga
je
tako
preslepila
...
O
,
saj
se
mu
tudi
vtepa
...!
Jaz
ti
še
enkrat
rečem
:
jaz
bi
pustila
,
da
bi
se
ljubezen
ukoreninila
!
Ej
,
in
potem
bi
prišla
tvoja
Marijanica
na
Višavo
in
tako
bi
se
zgodila
pravica
,
to
pravim
jaz
,
ki
jajca
pobiram
.
“
Mlinarici
je
bilo
govorjenje
všeč
.
To
bi
bilo
maščevanje
!
In
ta
misel
se
je
takoj
udomačila
v
njenem
srcu
in
objela
njeno
dušo
.
„
Kdaj
si
bila
tam
gori
?
“
„
O
,
je
že
precej
časa
...
Veš
,
zamerila
se
mi
je
,
pa
nečem
blizu
,
dokler
me
ne
prosi
.
Naj
ima
tiste
klopotce
...!
E
,
veš
,
pa
ona
ne
zna
tako
ravnati
s
čibami
kakor
ti
...
Tacih
je
malo
za
kurjo
rejo
,
kakor
si
ti
...
Imaš
sedaj
kaj
na
prodaj
?
“
„
Imam
...
Kaj
bi
pa
rada
?
“
„
Nič
ne
izbiram
,
vse
pobiram
,
da
ima
le
kljun
.
Kapunčki
seveda
,
še
niso
na
prodaj
,
pa
kadar
bodo
,
—
veš
Magda
,
—
name
drži
...
Take
prijateljice
nimaš
,
to
ti
povem
...!
Kaj
imaš
na
prodaj
...?
“
Mlinarica
ji
pove
in
kmalu
sta
imeli
narejen
kup
.
„
Pa
malo
poglej
,
kako
se
imajo
gori
na
Višavi
!
—
Človek
je
radoveden
...
“
„
Zanesi
se
,
Magda
...!
Jaz
imam
ušesa
in
oči
.
Na
Višavi
mi
ne
odide
nič
...
Ampak
to
ti
rečem
:
Ljubezen
naj
se
ukorenini
...!
Pa
me
ne
pozabi
!
“
Pograbila
je
s
perutnino
napoljnene
kurnike
in
jih
naložila
na
voziček
.
„
Kmalu
pridi
!
“
Jera
je
odrinila
z
vozičkom
.
Ko
je
bila
nekaj
streljajev
iz
Samote
in
se
je
skrila
za
ovinkom
med
drevje
,
da
je
niso
videli
iz
Samote
,
je
ozirajoč
se
ustavila
.
„
Meni
se
zdi
...
“
To
rekši
začne
preštevati
živalice
v
kurnikih
.
Prešteje
jih
dvakrat
,
trikrat
...
„
Je
že
!
Dva
sta
preveč
!
Saj
se
mi
je
zdelo
...!
Dva
sta
več
,
kakor
sem
jih
plačala
...
Jaz
nisem
kriva
,
pa
naj
bi
preštela
...!
Kako
je
neumna
...!
Kdor
prodaja
,
tisti
naj
pazi
...!
Kako
se
ji
cede
sline
po
Višavi
...!
Vsa
je
slinasta
kakor
cigan
,
ki
salo
vidi
...
O
,
meni
se
zdi
,
da
bi
dala
deklica
gori
...
O
,
seveda
,
ko
bi
Maruše
ne
bilo
...
Ta
bi
jo
izpodrecala
,
da
bi
nikdar
več
ne
pogledala
na
Višavo
...
To
bo
Maruša
vesela
...
No
,
saj
pravim
,
pošten
človek
bi
ne
mogel
shajati
,
ako
bi
ne
znal
.
—
Da
,
znati
se
pa
mora
.
“
In
prekrižala
se
je
,
ter
je
gibajoč
s
čeljustmi
rinila
voziček
pred
seboj
...
V
Samoti
je
pa
sedela
mlinarica
zatopljena
v
prijetne
misli
,
ki
so
božale
njen
ponos
in
njeno
maščevalnost
,
ki
so
ustrezale
njenemu
človeškemu
pohlepu
.
Ej
,
katera
mati
bi
se
branila
misli
,
ki
ji
kažejo
pot
,
po
katerem
dospe
njen
otrok
do
sreče
,
do
premoženja
.
In
njena
hčerka
Marijanica
je
bila
na
takem
potu
,
saj
jo
je
ljubil
mladenič
,
ki
bode
nekdaj
gospodaril
na
Višavi
...
Kajpada
se
je
stresnila
pri
tej
misli
,
saj
je
tudi
njo
ljubil
nekdaj
ta
,
ki
sedaj
gospodari
na
Višavi
,
pa
vendar
ni
ona
prišla
na
Višavo
...
Kri
ji
je
zavrela
po
vseh
žilah
pri
spominu
nezvestobe
onega
,
ki
ga
je
nekdaj
ljubila
s
strastjo
prve
ljubezni
;
sovraštvo
je
oživelo
proti
njej
,
ki
živi
na
njegovi
strani
...
„
Hahaha
.
Zato
sta
deležna
prokletstva
!
“
Škodoželjen
,
satanski
smeh
ji
je
uhajal
in
oči
so
se
ji
lesketale
zadovoljne
škodoželjnosti
.
„
Toda
moja
hči
bode
nekdaj
gospodinjila
tam
gori
,
hahaha
!
Moja
Marijanica
...!
O
Bog
,
ti
si
velik
!
Ti
hočeš
tako
...!
Hči
naj
vživa
ono
,
kar
je
bilo
namenjeno
materi
...
To
zahteva
božja
pravica
...!
Maruša
!
Maruša
!
Kaj
bodeš
počela
?
Hahaha
...!
“
„
Ali
pa
bode
mogoče
?
“
To
vprašanje
se
ji
je
vrivalo
ter
jo
motilo
.
Toda
,
čimbolj
je
premišljevala
,
tembolj
je
bila
prepričana
,
da
je
mogoče
,
da
se
mora
tako
zgoditi
...
In
dnevi
so
bežali
v
večnost
...
V
Magdini
duši
so
zoreli
načrti
,
ki
pripomorejo
njeni
hčerki
do
sreče
,
a
njej
do
maščevanja
.
„
Hahaha
..
!
Ljubezen
naj
se
ukorenini
...!
O
,
ti
Jera
,
ti
,
ti
,
nisi
neumna
...!
“
Postala
je
gluha
in
slepa
.
Ob
lepih
,
prijaznih
nočeh
je
Ivan
z
Višave
dolgo
vasoval
v
Samoti
.
Eh
,
nobena
godba
mu
ni
bila
tako
všeč
kakor
zvonki
smeh
njegove
Marijanice
,
nobena
podoba
ni
bila
tako
lepa
kakor
njegova
Marijanica
.
Ah
,
te
njene
črne
oči
,
rožne
ustnice
in
cvetoča
lica
!
Kako
jo
je
gledal
...
gledal
...
;
kako
jo
je
ljubil
...
ljubil
...
Kako
so
bile
kratke
urice
v
Samoti
,
kako
dolge
na
Višavi
...
Kako
dolge
in
puste
...
Eh
,
da
bi
bil
že
on
skoraj
gospodar
tam
na
Višavi
...
„
Marijanica
,
ko
bode
Višava
moja
,
samo
moja
,
in
ti
moja
,
samo
moja
.
Uj
...!
Potem
ne
menjam
z
nikomur
...
“
In
Marijanica
se
je
smejala
ter
ga
gledala
z
onimi
črnimi
očmi
...
„
Ah
,
te
črne
oči
,
kako
so
hude
...
“
„
Kar
je
njegovo
,
je
tudi
moje
!
...
In
onnima
pravice
mojega
razdajati
nikomur
!
“
...
Ta
misel
je
pognala
v
Marušinem
srcu
močne
korenine
...
Ta
misel
ji
je
ugajala
in
jo
navdajala
s
pogumom
.
Vse
te
njene
misli
so
se
strnile
v
gotov
načrt
.
„
Kar
je
moje
,
ostane
moje
.
On
naj
razda
svoje
,
a
jaz
bodem
razdala
svoje
.
On
ljubi
tega
Ivana
,
tega
bode
osrečil
,
a
jaz
osrečim
,
kogar
jaz
hočem
...
Tudi
jaz
imam
žlahto
!
...
Mojega
ta
Ivan
ne
bode
imel
nikdar
,
nikdar
...
Ha
!
...
Le
naj
se
peča
z
ono
punico
...
Prokleto
seme
!
...
On
pravi
,
da
je
ljubezen
v
kraju
,
toda
jaz
tega
ne
verjamem
...
Slišala
sem
,
da
se
ljubezen
izruvati
ne
da
,
da
požene
najmanjša
koreninica
,
ki
ostane
v
človeškem
srcu
,
prej
ali
slej
krepko
cvetko
ljubezni
le
naj
jo
ljubi
ali
pa
tudi
ne
,
jaz
bodem
s
svojim
premoženjem
samovoljno
razpolagala
.
“
To
je
ob
neki
priliki
povedala
tudi
možu
.
Možiček
se
ji
je
smejal
in
rekel
:
„
Mara
!
...
Čimbolj
si
stara
,
tembolj
si
otročja
.
Tolike
skrbi
te
bodo
ubile
...
Kaj
pa
je
vendar
tvojega
!
“
„
Kar
je
tvoje
,
je
tudi
moje
!
...
Ako
si
deliva
,
je
vsake
reči
polovica
moja
!
“
„
Ne
bodeva
delila
.
“
„
Jaz
bodem
hotela
imeti
svoj
delež
“
...
„
Dobila
ga
bodeš
v
grobu
poleg
mene
.
“
„
Tisto
bode
nazadnje
.
“
...
„
Za
druzega
se
pa
obriši
!
“
„
Bodem
videla
!
—
In
moja
dotica
?
...
In
moje
delo
?
...
In
moja
skrb
?
...
“
„
Ti
si
neumna
.
“
Jeseni
je
šla
na
Zaplaz
k
Materi
božji
,
kamor
je
v
svoji
mladosti
dostikrat
hodila
tožit
svoje
mladostne
težave
.
In
z
Zaplaza
gredoč
je
krenila
na
Globoko
,
obiskat
svojo
sestro
,
ki
je
bila
omožena
na
domu
.
Naenkrat
se
ji
je
stožilo
po
domu
.
Rada
bi
bila
videla
še
enkrat
kraj
svojega
rojstva
,
rada
bi
si
bila
oživila
spomine
mladih
,
dekliških
let
,
poznala
bi
rada
one
,
ki
sedaj
doraščajo
na
Globokem
.
V
srcu
so
ji
vstajali
spomini
,
vstajala
je
ljubezen
do
rodne
zemlje
,
hrepeneča
ljubezen
do
njih
,
ki
so
jih
dojile
one
prsi
kot
njo
,
sesterska
ljubezen
je
oživela
...
Odvalil
se
ji
je
težek
kamen
od
srca
.
„
Ha
!
...
To
so
moji
ljudje
.
“
...
Vstopila
je
v
rojstno
hišo
.
„
Oh
,
koliko
časa
se
že
nismo
videli
!
...
Kmalu
bi
te
več
ne
poznala
.
“
S
solzami
v
očeh
se
objameta
sestri
.
„
Da
si
le
še
živa
!
...
Zdrava
?
...
In
tvoj
mož
?
“
—
„
In
tvoj
?
...
In
tvoji
otroci
?
“
Maruša
otožno
pobesi
glavo
.
„
Nimam
nobenega
.
“
„
Že
pomrli
?
“
„
Imela
nisem
nobenih
.
“
„
Kaj
?
“
Maruša
se
spusti
v
jok
.
„
E
—
e
!
...
Sedaj
ne
bodeš
jokala
!
...
Jaz
sem
jih
pa
imela
...
Deklice
sem
pomožila
,
fant
bode
imel
dom
in
najmlajša
hči
Rezika
—
to
je
dekle
!
...
ta
ga
bode
tudi
še
dobila
;
ni
vrag
,
saj
denar
imamo
!
“
„
Srečna
si
,
Marjeta
!
...
Daj
,
