njim.
Kmetje
so
nategnili
vratove
in
pogledali
na
deklico
,
hoteč
razbrati
,
kakšna
je
sedaj
;
no
,
kakor
bi
bili
zadeli
ob
bleščeče
solnce
,
odtegnili
so
precej
oči
in
jih
vprli
v
svoje
nosogrejke
.
Polonica
je
stopila
pred
sestrično
,
da
bi
jo
prikrila
zvedavim
očem
.
Navzočnost
ženstva
je
provzročila
pri
pivcih
molčanje
.
Blažen
mir
se
je
razgrnil
po
sobi
,
kjer
je
še
malo
poprej
vihral
prepir
in
buren
razgovor
.
Tako
se
za
časa
kratkih
noči
stemni
včasi
nebo
,
bobni
grom
,
udarja
strela
,
prolivno
lije
dež
in
že
pesek
naletava
v
okna
borne
kmetske
hiše
;
pa
še
predno
je
preplašeni
kmet
pri
vžgani
luči
odmolil
molitev
za
odvrnitev
hude
ure
,
je
potegnila
nevihta
že
za
daljnje
gore
,
in
lep
prizor
se
prikaže
skrbnemu
očancu
,
stopivšemu
na
prag
domače
hiše
:
razpenja
se
nad
prijaznimi
gorami
sinje
nebo
južne
noči
,
luna
se
smehlja
na
nebosklonu
,
za
krajem
blišči
večernica
in
miglja
še
kakšna
druga
mična
zvezda
.
V
tem
ko
so
kmetje
molčali
in
bolj
ali
manj
sramežljivo
segali
po
kolaču
,
se
je
razvilo
v
gruči
za
vrati
nežno
,
pretrgano
šepetanje
.
Rezika
je
privlekla
iz
žepa
kos
potice
in
jo
dala
teti
.
Umna
krčmarica
je
začutila
potrebo
,
vseobče
strmenje
nadomestiti
z
nečim
in
izliti
svoja
čutila
v
besede
,
ki
bi
njej
sami
dale
utehe
in
bi
sprijaznile
z
novim
pojavom
pivce
in
bi
ugajale
deklicama
.
»
Obe
sta
naši
,
«
je
govorila
na
vseznanje
,
»
obe
sta
zrasli
pod
našo
streho
,
obe
imamo
enako
radi
.
Ta
je
bila
po
Svečnici
stara
sedemnajst
let
(
Smoletova
je
popravila
svoji
hčerki
šopek
las
,
ki
ji
je
ušel
na
lice
,
nazaj
za
uho
)
,
ta
jih
bo
pa
tam
o
svetem
Mihelju
devetnajst
(
Smoletova
je
pogladila
Reziko
po
glavi
in
jo
pritegnila
še
bliže
k
svoji
rami
)
.
Poldrugo
leto
sta
narazen
.
Obe
sta
pridni
,
uboga
pa
še
raje
ta
iz
mesta
nego
naša
kmetska
.
«
Rezika
je
po
mačje
z
licem
in
nosom
povela
po
tetini
rami
v
zahvalo
izkazanega
odlikovanja
.
Polonica
je
sklonila
glavo
k
sestrični
,
češ
:
ne
zavidam
ti
tolike
ljubezni
!
—
in
materi
je
pošepnila
:
»
Ali
jaz
pa
ne
ubogam
?
—
«
»
Včasi
tudi
katero
preslišiš
;
posebno
pa
vodo
nerada
nosiš
in
tam
po
zimi
te
nikakor
nisem
mogla
pripraviti
,
da
bi
poskusila
presti
.
«
»
Vedno
tisto
veste
,
da
nočem
presti
,
«
je
jeknila
Polonica
.
»
Kdo
pa
zdaj
prede
?
Vse
plete
kite
,
kar
je
dosti
prijetnejše
.
Vi
me
pa
tudi
niste
uslišali
,
ko
sem
vas
prosila
,
da
mi
kupite
na
semnju
o
svetem
Matiju
za
kočomajko
križasto
,
kakor
jo
ima
Martanova
Rozara
;
in
obljubili
ste
mi
jo
...
ste
rekli
,
kadar
boste
prodali
teličke
...
«
In
neka
nežnožalna
senca
,
tista
,
ki
je
bila
izražena
v
naglasu
njenih
besed
,
je
legla
na
njeno
gladko
,
okroglo
lice
.
»
Ti
in
pa
tvoji
telički
!
«
ji
je
pogrozila
Rezika
in
jo
lahno
uščipnila
v
laket
pod
rokavcem
.
Polonica
se
je
naklonila
k
sestrični
in
obe
sta
se
smejali
od
duše
.
»
Oj
,
otroci
ste
otroci
in
s
takimi
so
vedno
nadloge
.
Kar
vidite
,
vse
bi
radi
,
tega
pa
ne
veste
,
kako
težko
se
kupuje
,
«
je
vzdihnila
Smoletova
.
»
Jaz
pa
že
nisem
več
otrok
,
teta
!
«
je
Rezika
pošepetala
Smoletovi
za
ramo
in
pogledala
na
Toneta
.
»
Kaj
pa
si
?
Naš
otrok
si
,
Polonica
je
pa
še
večji
otrok
.
Obe
sta
še
nedoletni
mladenki
;
pa
tudi
za
vaju
kolo
časa
ni
zavrto
,
tudi
vama
se
nabere
let
kakor
otroku
jagod
na
mavro
,
da
sami
ne
bosta
vedeli
kdaj
in
kako
.
«
Deklic
ni
plašila
misel
,
da
se
jima
nabere
let
;
igraje
sta
si
jeli
našeptavati
imenitne
tajne
reči
na
uho
.
Zdajci
pa
so
zapustile
Martanove
tanke
ustnice
kadečo
pipo
in
osokolivši
se
je
togotno
pljunil
pod
mizo
,
češ
:
vrag
vzemi
vse
te
nepotrebne
otroške
nežnosti
!
Pa
je
nekako
razgnevljen
poklical
vina
.
Klic
po
pijači
je
razvozlal
jezike
tudi
ostalim
gostom
in
vsi
so
se
pokorili
zgledu
modrega
moža
.
Urni
Smole
je
vsem
ugodil
.
Nastal
je
hrup
v
sobi
,
ki
je
mahom
nadkrilil
šepetanje
za
vrati
.
Smoletovina
pozornost
se
je
vedno
bolj
nagibala
od
deklic
k
gostom
,
ki
so
začeli
pomenek
o
kitarstvu
,
koliko
in
komu
nese
dobička
,
ali
ga
bo
kdaj
konec
ali
nikoli
,
in
kam
li
gre
toliko
slamnikov
.
Pokazalo
se
je
tedaj
,
da
so
mladi
ljudje
—
otroke
jih
je
imenovala
Smoletova
—
res
zelo
izvedeni
v
porabi
vsake
prilike
,
ki
se
jim
ponudi
,
da
morejo
za
hrbtom
starejših
,
če
ne
z
besedami
,
pa
vsaj
z
očmi
povedati
si
svoje
skrivnosti
.
Ko
je
Tone
videl
,
da
so
kmetje
zadolbeni
v
pogovor
o
kitah
,
se
je
ohrabnl
in
pogledal
za
duri
.
In
divno
je
bilo
to
,
kar
je
videl
:
izza
Smoletovine
rame
je
kukalo
nanj
dvoje
jasnih
,
živih
oči
izpod
belega
čela
;
in
smejale
so
se
te
čudovito
izrazne
oči
in
njemu
se
je
smejalo
od
njih
na
duši
.
No
,
precej
je
skromno
potopil
svoj
pogled
,
ker
koketstvo
ni
bila
njegova
najkrepkejša
stran
.
Takšen
štor
!
—
vzklikne
morda
nevoljno
naša
prekrasna
bralka
,
ako
Bog
nagradi
naš
trud
s
katero
.
Zato
moramo
povedati
,
da
je
Toneta
tisti
večer
še
večkrat
zapeljal
njegovega
srca
glas
,
da
je
pogledal
tja
za
duri
in
da
je
vselej
zagledal
tam
dvojico
leskečih
zvezdic
,
ljubo
strmečih
vanj
.
Naposled
je
temu
igranju
naredila
konec
Polonica
;
menda
se
je
naveličala
stati
in
je
spanec
že
zahteval
svoje
:
podrezala
je
sestrično
in
ji
namignila
na
vrata
.
Rezika
je
vstala
.
»
Ostani
še
pri
nas
,
če
se
ti
poljubi
!
«
je
dejala
Smoletova
z
laskavim
glasom
,
in
Rezika
je
zopet
prisedla
na
kraj
klopi
.
Z
belimi
prsti
je
pobirala
drobtine
po
mizi
in
redkokdaj
je
še
pogledala
na
Toneta
,
ki
je
,
igraje
se
z
butico
svoje
palice
,
s
svetloumnimi
očmi
gledal
v
pivsko
družbo
.
Kmalu
se
je
pa
tudi
Rezika
naveličala
zatohle
sobe
.
»
Ali
si
že
zaspana
?
«
je
vprašala
teta
.
»
No
,
pa
pojdita
spat
in
pazita
na
luč
,
da
ne
zatrosita
ognja
!
«
Deklici
sta
tiho
,
skoraj
po
prstih
odšli
.
Odpiraje
vrata
,
sta
seveda
še
enkrat
dobili
priložnost
,
pogledati
nazaj
po
sobi
.
»
Pa
s
ključem
se
zaprita
!
«
je
klicala
za
njima
Smoletova
.
»
Da
naju
volk
ne
ukrade
,
«
je
odgovoril
tanki
dekličji
glas
v
veži
.
In
šli
sta
po
stopnicah
v
podstrešno
sobo
,
veselo
hihikaje
,
kakor
bi
bili
završili
prav
zabavno
ekspedicijo
.
Kmetom
je
nekako
odleglo
,
ko
so
se
čutili
proste
ženskega
vpliva
.
In
nagnil
je
Maren
glavo
na
stran
,
kakor
bi
poslušal
svojo
lastno
misel
,
pa
je
momljal
,
grudeč
kolačevo
skorjo
:
»
Ljudje
božji
...
Cijazovec
...
ta
bo
pa
lahko
plačeval
davke
...
a
?
«
Tone
se
je
pomel
na
stolu
,
češ
,
zdaj
pride
pa
naša
zadeva
na
vrsto
.
Ni
se
motil
,
ker
precej
se
je
obrnil
Maren
do
njega
,
rekoč
:
»
Tone
,
ne
zameri
mi
,
če
te
vprašam
,
ali
je
res
,
kar
se
govori
po
vasi
,
da
pri
vašem
kozolcu
tolarji
padajo
z
neba
?
Krulčev
Peter
pravi
,
da
je
sam
videl
,
in
tudi
drugi
govore
tako
.
Menili
smo
se
poprej
o
tem
,
ali
jaz
tega
ne
morem
verjeti
in
ne
verjamem
.
«
»
Le
verjemite
,
oče
!
Vse
je
res
,
kar
pravijo
ljudje
,
in
pa
še
več
,
«
je
pohitel
Tone
ter
si
nalil
vina
.
Dasi
je
ljubil
in
čislal
kmete
in
uvaževal
pravilo
,
ki
pravi
,
da
bodi
v
cerkvi
s
svetniki
,
v
krčmi
pa
s
pijanci
,
mu
vendar
kmetska
vsiljivost
ni
šla
vselej
k
srcu
.
»
Pa
to
nam
povej
,
kaj
to
pomeni
,
ker
kaj
takega
se
ni
slišalo
še
,
odkar
svet
stoji
!
«
»
Kaj
bo
pomenilo
?
Bog
nas
je
spoznal
za
vredne
in
je
videl
,
da
potrebujemo
,
pa
je
odprl
svoje
okno
.
Danes
kaplja
,
jutri
pojde
morda
curkoma
.
«
Tone
je
moško
dvignil
glavo
,
odpil
in
hitro
pogledal
po
pivcih
,
razbiraje
,
kakšen
učinek
so
vzbudile
njegove
besede
.
Široko
odprtih
ust
so
gledali
pivci
vanj
,
le
Martan
je
zrl
v
mizo
.
»
Ne
zavidam
Cijazovcu
,
če
kaj
pobere
,
česar
ni
sejal
,
«
je
rekel
Maren
ter
se
z
rokama
oprl
ob
mizo
in
sklonil
nevoljen
,
da
ni
zvedel
,
kaj
pomeni
ono
čudo
pri
kozolcu
.
»
Vsak
bi
rad
pobiral
takšno
cesarsko
svetlost
.
Cijazovec
dosti
pridela
,
pa
mu
tudi
dosti
ven
gre
.
«
»
Pač
je
tako
pri
nas
kakor
povsod
na
kmetih
:
z
vozom
not
,
z
vozom
ven
!
«
se
je
odrezal
veselo
Tone
.
Ta
veselost
pa
še
ni
prestrigla
Marnu
nameravanega
pozvedovanja
.
»
Tako
bi
jaz
rekel
,
da
tisti
denar
le
ni
od
Boga
,
ki
pade
meni
nič
,
tebi
nič
človeku
na
nos
.
Zakaj
Bog
nas
je
obsodil
,
da
v
potu
svojega
obraza
jemo
svoj
kruh
,
in
on
že
ne
pripusti
,
da
bi
od
strehe
kapalo
tisto
,
za
kar
treba
trdo
delati
.
«
»
Bog
nam
daj
obilo
takih
okroglih
,
ker
le
od
njega
morejo
biti
,
ko
padajo
z
neba
,
«
je
hladnokrvno
odgovoril
mladenič
.
»
Oj
,
tudi
je
mogoče
,
da
vrag
preobrača
tam
svoje
kozolce
,
«
je
menil
Maren
ter
pogledal
na
modrega
Martana
,
iščoč
pri
njem
pomoči
.
»
Naj
jih
preobrača
,
da
se
mu
siplje
le
denar
iz
žepa
!
«
je
dejal
pikro
Martan
,
prebudivši
se
iz
globoke
misli
.
Na
tihem
je
zavidal
Cijazovcu
takšno
dobroto
.
Tudi
modrost
,
kolikor
je
nje
na
svetu
,
ni
prosta
zavidnosti
.
In
zopet
so
se
pokorili
kmetje
prvaku
Martanu
in
,
pustivši
vnemar
pregrešne
Cijazovčeve
tolarje
,
so
izpregovorili
o
drugih
zgolj
prijetnih
in
poučnih
stvareh
.
Pogovorili
so
se
o
velikem
snegu
pretekle
zime
,
o
zimskem
posevu
,
ki
ga
kaže
podorati
,
ker
je
pozebel
,
o
Cuckovem
kožuhu
,
ki
je
edini
vseh
gabrovških
kožuhov
šel
včeraj
v
izprevodu
.
Le
mladi
Anžič
se
za
vse
te
pogovore
že
nič
ni
menil
.
Smatral
bi
ga
kdo
za
moderen
kip
,
v
naglici
izklesan
,
predstavljajoč
bednega
in
mršavega
socijalnega
demokrata
,
tako
nemo
,
mirno
in
prihuljeno
je
sedel
pri
Krulčevem
Petru
.
Nič
ga
ni
zanimalo
,
ne
pomenek
,
ne
deklici
,
ne
pijača
;
kakor
bi
prebavljal
hvalo
,
ki
so
ž
njo
poprej
obsuli
njegov
godčevski
talent
,
ali
kakor
bi
neka
globoka
misel
,
neko
neutešeno
hrepenenje
zavladalo
njegovemu
bistvu
in
pahnilo
njegovo
življenje
v
notranjost
.
Pa
tudi
zanj
se
nihče
ni
zmenil
,
nihče
ga
ni
ogovarjal
.
Samo
enkrat
ga
je
Smole
vprašal
,
o
čem
tako
trudno
premišljuje
,
na
kar
je
Anžič
globoko
segel
po
sapo
in
se
zamolklo
odrezal
:
»
Bog
ve
,
po
čem
so
letošnjo
pomlad
prasci
v
Štajerski
!
«
Smoletu
se
je
zdel
ta
vzdih
tako
čuden
,
da
si
ni
upal
ničesar
več
vprašati
hribovca
.
Prvi
izmed
gostov
je
vstal
Anžič
.
Stopil
je
k
Smoletu
ter
mu
šepetal
nekaj
na
uho
,
menda
mesto
plačila
,
kajti
krčmar
je
,
prisiljeno
se
smehljaje
,
kimal
z
glavo
in
Smoletovke
skrbni
pogled
je
letel
od
moža
na
»
vero
«
na
vratih
in
obratno
.
Kmalu
za
njim
se
je
odpravljal
Tone
.
»
Pobodi
še
pri
nas
,
saj
se
ti
ne
mudi
!
«
mu
je
dejala
z
vabljivim
izrazom
Smoletova
.
No
,
mladeniču
se
je
mudilo
.
Skrbelo
ga
je
,
kako
pride
k
domačinom
v
hišo
,
ker
vedel
je
,
da
so
že
precej
davno
upihnili
luč
.
Voščil
je
lahko
noč
in
odšel
.
Imel
je
le
malo
korakov
do
domače
hiše
.
Gredoč
okoli
vogla
Smoletove
gostilne
,
se
je
oziral
kvišku
,
kjer
je
v
podstrešni
sobi
brlela
še
luč
.
Postal
je
poleg
vodnjaka
,
ki
stoji
na
koncu
gostilne
,
in
glej
,
okno
se
odpira
in
prikaže
se
dvoje
dekliških
glav
.
»
Tone
,
«
se
je
razdal
smejoči
,
pritajeno
proseči
glas
Poloničin
v
gluho
noč
,
»
Tone
,
daj
,
navleci
nama
vode
,
glej
,
pozabili
sva
—
«
Tone
se
je
zazrl
v
okno
,
odkoder
se
je
spuščala
steklenica
,
privezana
na
motvoz
,
navzdol
.
Nekako
svečano
je
prijel
za
stekleklenico
in
stopil
bliže
k
vodnjaku
.
Zacvilil
je
škripec
od
vodnjaka
in
voda
je
pritekla
.
Ob
smehu
mladih
ljudi
je
romala
polna
steklenica
nazaj
v
okno
.
Polonica
se
je
zahvalila
in
se
odmaknila
nazaj
v
sobo
.
»
Tone
!
«
je
tiho
izpregovorila
Rezika
.
»
Kaj
je
,
Rezika
?
«
se
je
mehko
odzval
mladenič
.
»
Hotela
sem
ti
nekaj
povedati
...
že
davno
sem
ti
hotela
povedati
,
pa
te
ni
bilo
od
nikoder
.
Ali
se
še
spominjaš
tistega
večera
,
ko
so
naju
zalezli
tvoj
oče
?
«
»
Spominjam
se
.
Glej
,
kakor
Jakob
stojim
tu
pri
vodnjaku
in
na
uho
bi
ti
rad
povedal
to
,
kar
leži
v
mojem
srcu
menda
od
najinih
pastirskih
časov
.
Ali
si
se
ti
kdaj
zmislila
name
?
«
»
Mnogokrat
;
saj
prijatelja
ne
poznam
drugega
.
«
»
Ali
sem
ti
samo
prijatelj
?
«
»
Bodi
mi
pravi
prijatelj
!
Kaj
je
lepšega
nego
prijateljstvo
!
«
»
Vse
sem
ti
,
kar
želiš
.
—
Ali
reci
,
kaj
si
mi
hotela
povedati
?
«
»
Nocoj
ne
morem
...
potrpi
do
jutri
.
—
Glej
,
kako
krasna
noč
!
«
»
Zame
najkrasnejša
,
kar
sem
jih
doživel
!
Davno
,
davno
se
mi
zdi
,
kar
nisem
govoril
s
teboj
.
Govori
,
duša
,
kaj
mi
imaš
povedati
,
dobro
ali
slabo
?
«
»
Nekaj
,
oh
,
nekaj
!
Jutri
,
morda
še
dopoldne
zveš
vse
...
zdaj
ne
morem
.
Oprosti
!
Lahko
noč
!
«
Prijetno
razburjen
je
prišel
na
konec
kozolca
.
Zmislil
se
je
,
da
mora
doma
dolgo
trkati
,
predno
mu
pridejo
odpret
,
in
še
nevoljni
bodo
nanj
.
Kaj
,
ko
bi
poskusil
spati
izven
hiše
.
Ob
poletenskih
počitnicah
je
ležal
najrajši
nad
konjušno
na
senu
in
prijetno
se
mu
je
zdelo
poslušati
,
predno
mu
je
spanec
zatisnil
oči
,
fantovske
pesmi
,
žuborenje
studenca
kraj
hleva
,
ptičje
čebljanje
za
plaščem
v
strehi
in
v
meji
nad
studencem
.
Včasi
je
zvečer
prostrl
suknjo
po
tratini
pred
hišo
,
legel
in
dolgo
gledal
v
mrgoleče
zvezde
.
Pa
zdaj
so
noči
še
mrzle
in
gorka
postelja
se
dobro
prileze
telesu
.
Ali
kako
priti
v
hišo
?
V
tem
je
zagledal
pod
kozolčevim
plaščem
voziček
,
na
katerem
se
je
hotel
peljati
Cijazovec
drugi
dan
v
Domžale
po
denar
za
kite
,
ker
bil
je
prekupec
za
to
blago
.
Na
vozičku
je
bil
otep
slame
pripravljen
za
sedalo
in
koš
sena
.
Tonetu
se
je
vse
to
zdelo
kakor
nalašč
za
posteljo
.
In
sklenil
je
prenočiti
na
taki
postelji
.
Zadosti
smel
se
mu
je
zdel
poskus
,
spati
pod
milim
nebom
,
in
baš
zato
ga
je
mikal
.
Za
odejo
si
je
prinesel
iz
hleva
koc
.
Pritegnil
je
voziček
na
konec
kozolca
—
baš
tamkaj
je
hotel
prenočiti
,
kjer
vrag
preobrača
svoje
kozolce
.
In
jutri
bo
babjevernirn
kmetom
pravil
,
kako
je
opolnoči
prirogovilil
sam
hudir
k
njemu
in
mu
pogledal
pod
brk
.
Ker
je
bil
ondi
pot
nagnjen
,
viseč
proti
Smoletu
,
je
izluščil
iz
meje
tri
kamene
in
jih
trem
kolesom
podložil
.
Potem
je
zrahljal
po
dolgem
po
vozu
otep
slame
.
Brrr
!
—
nočni
hlad
ga
je
izpreletel
,
ko
je
slekel
suknjo
,
pa
ujunačil
se
je
.
Zlezel
je
na
voz
,
napravil
si
vzglavje
,
pokril
ga
s
telovnikom
in
ruto
.
Sebe
je
pokril
s
kocem
in
povrh
še
s
senom
.
Podložil
si
je
sklonjeni
roki
pod
glavo
in
poln
lepih
misli
je
gledal
v
sinji
nebeški
svod
.
No
,
kmalu
je
skril
roki
pod
odejo
,
katero
je
pritegnil
bliže
k
nosu
.
Navdala
ga
je
dobrodejna
gorkota
;
prijetneje
se
ne
čutita
ne
sultan
ne
šah
v
svojih
mehkih
pernicah
.
Prevzela
ga
je
prva
dremota
,
a
boriti
se
je
morala
še
s
hladom
,
ki
mu
je
vel
v
obraz
.
Pritegnil
bi
si
bil
lahko
na
glavo
suknjo
,
ki
je
ležala
poleg
njega
,
toda
zaspati
še
ni
hotel
.
Naj
leze
dremota
nanj
,
on
noče
še
zaspati
nocoj
.
Tako
lepe
misli
so
mu
zablodile
po
glavi
,
da
se
mu
jih
škoda
zdi
,
ko
bi
se
pogreznile
v
mrakovih
prvega
spanca
.
Obrazi
iz
Smoletove
gostilne
so
mu
vstali
pred
duševnim
očesom
in
obrazek
nenagledne
Rezike
seje
nerazločno
spojil
ž
njegovo
mislijo
.
Kaj
mu
pove
jutri
!
Zdelo
se
mu
je
,
da
čuti
v
sebi
srebrn
potok
ljubezni
do
prijateljice
mladih
let
;
in
ta
potok
teče
,
teče
,
teče
in
se
širi
v
brezmejno
morje
ljubezni
do
vsega
človeštva
.
In
splavale
so
njegove
mehke
,
pesniške
misli
v
morje
vesoljnosti
.
Tam
so
se
nekoliko
zamotale
,
pa
kako
bi
se
tudi
ne
v
takem
prostranem
labirintu
!
Da
,
on
ljubi
vse
človeštvo
,
on
je
bil
vsekdar
pripravljen
objeti
vesoljno
človeštvo
v
svojem
srcu
,
tudi
beraču
Devsu
bi
rad
pomagal
in
kri
bi
prelil
za
domovino
!
Oj
,
ko
bi
bilo
nekaj
tisoč
takšnih
—
ne
,
toliko
jih
ni
potreba
!
—
ko
bi
bilo
tisoč
takih
z
vso
silo
svoje
duše
ljubečih
mladeničev
,
pomagano
bi
bilo
domovini
!
Da
,
ko
bi
bili
vsi
tako
požrtvovalni
!
(
Dasi
zelo
ljubimo
svojega
mladega
junaka
,
vendar
moramo
resnici
na
ljubo
povedati
,
da
on
do
danes
še
ničesar
ni
žrtvoval
za
nikogar
;
razen
roditeljev
žrtev
še
tudi
nihče
ni
zahteval
od
njega
.
)
Razburjenost
se
ga
je
polastila
,
na
spanje
ni
bilo
misliti
.
Legel
je
postrani
,
dvignil
glavo
in
jo
oprl
na
komolec
.
Ogromnemu
oceanu
podoben
,
se
razprostira
nad
njim
nebosklon
.
Globoka
tema
se
skriva
po
zemeljskih
kotih
,
bleda
svetloba
se
lije
z
nebeškega
svoda
.
Zvezde
mrle
na
njem
,
kakor
bi
na
pol
razsvetljenem
baletnem
prizorišču
plesalo
legijon
angelov
;
eno
luč
še
vidi
v
vasi
.
Za
ono
lučjo
biva
njegova
ljuba
,
za
onimi
zvezdami
se
kuje
njegova
sreča
.
Kako
razkošje
diha
iz
zemlje
,
prebudivše
se
iz
zimskega
spanja
!
Duh
prvega
cvetja
mu
udarja
v
nos
,
na
drevju
poka
mlado
popje
,
semintam
se
je
razvilo
že
kilavo
smolnato
perjiče
,
zgodnji
murin
žene
svoj
enakomerni
čirčir
v
mehki
travi
,
ptiček
cvrči
nekje
v
meji
tožno
in
pretrgano
.
In
zdi
se
mladeniču
,
da
ga
od
vseh
strani
vabi
stvaritev
k
uživanju
,
da
on
ume
pomen
te
stvaritve
,
da
ve
ceniti
veličastno
prirodo
,
da
njemu
ni
ostal
nerazumen
pesnik
,
ki
je
znal
ceniti
vse
,
kar
nudi
mlado
življenje
(
—
lehke
noge
,
lehko
srce
!
..
je
jel
recitirati
—
)
,
da
se
temu
pesniku
,
kar
se
tiče
poznanja
samega
sebe
in
vesoljnosti
,
že
sam
približuje
.
Ugasnila
je
luč
v
Smoletovi
podstrešni
sobi
.
Tone
je
položil
trudno
glavo
na
vzglavje
,
naredil
križ
,
hoteč
se
posloviti
od
burnih
misli
.
Pritegnil
je
suknjo
na
glavo
.
Podgana
je
zacvilila
v
kozolcu
.
Nekaj
kovinskega
je
zadelo
ob
kolo
in
cvenknilo
.
Kaj
vraga
...
ali
res
namrkaj
podganji
meče
denar
iz
kozolca
,
ali
kdo
?
Dvignil
je
glavo
izpod
suknje
kakor
želva
izpod
svojega
okostja
.
Strmeč
v
temo
,
je
zapazil
,
da
se
nekaj
črnega
plazi
okoli
domače
hiše
.
Kaj
bi
to
bilo
?
Ali
gredo
oče
gledat
v
hlev
,
ali
rokomavh
stika
okoli
poslopja
in
gleda
,
kaj
bi
ugrabil
,
ali
res
izkušnjavec
seje
denar
,
kakor
verujejo
kmetje
?
Tone
je
zvesto
gledal
,
ali
nič
pravega
ni
mogel
razbrati
.
Po
postavi
in
po
hoji
je
uganil
,
da
to
oče
niso
.
Prikazen
je
pogledala
za
hišo
,
kjer
je
ležal
kup
desek
in
druge
lesene
šare
,
ozirala
se
po
dvorišču
in
hlevu
,
kakor
bi
iskala
nečesa
.
Potem
je
stopila
k
češplji
pod
pristrešno
okno
,
za
katerim
je
ležala
Cijazovčeva
Lenka
.
Prikazen
je
lahno
zakašljala
,
a
ne
kakor
od
prehlajenja
,
in
Tone
je
spoznal
,
da
tu
hoče
fant
v
vas
k
Lenki
in
da
bi
rad
dobil
lestvo
.
Ker
temni
neznanec
zarad
nedostatka
lestve
ni
mogel
priti
bliže
do
svojega
posvetnega
raja
,
je
poskusil
s
tistimi
kolikor
toliko
vezanimi
besedami
,
ki
se
v
Gabrovcu
imenujejo
»
fantovske
litanije
«
,
privabiti
dekle
k
oknu
.
»
Al
spiš
—
al
kar
tako
ležiš
—
al
se
name
kaj
jeziš
?
«
S
temi
krilatimi
besedami
je
temni
mož
šepetaje
ogovoril
ljubo
Lenko
in
Tone
je
precej
po
govoru
spoznal
,
da
tod
rogovili
mladi
Anžič
.
»
Slog
ni
slab
«
,
je
dejal
ali
mislil
Tone
,
ki
je
začutil
včasi
v
sebi
poklic
ostroumnega
kritika
.
»
Dikcija
je
narodna
.
Takoj
iz
prvih
vrstic
se
vidi
,
da
pride
na
dan
nekaj
,
nekaj
,
nekaj
...
Da
bi
le
tako
neznosno
ne
rimal
na
same
glagole
.
Pa
nas
je
učil
nekdo
,
da
sta
alkohol
in
nikotin
na
veke
zatrla
vir
dobre
narodne
pesmi
!
«
Anžič
je
gledal
v
okno
,
pričakujoč
,
kakšen
učinek
je
napravil
njegov
ogovor
.
Lenkino
okno
se
ni
ganilo
in
moderni
trubadur
je
iznova
napel
zvonko
pevsko
žilo
.
Slaje
ne
grguka
v
spomladanski
dan
golob
golobici
,
nego
je
žgolel
Anžič
,
milobno
gledaje
v
zaprto
okno
.
Njegovo
srce
je
splavalo
v
morje
ljubezenskih
želja
.
No
,
kakor
bi
prileteli
hudourni
oblaki
na
jasno
nebo
,
se
je
omračilo
duševno
obzorje
njegovo
,
pa
je
udaril
na
drugo
struno
,
ker
je
videl
,
da
prilizovanje
nič
ne
izda
.
»
Če
se
ne
boš
oglasila
,
se
ne
boš
nikdar
omožila
!
«
je
šepetal
.
Tone
se
je
zavzel
ob
takem
grobijanstvu
.
»
Bom
tako
zavpil
—
da
se
bo
dom
razril
—
samo
tista
dilca
bo
ostala
,
ki
boš
ti
na
nji
ležala
!
«
—
»
Viž
ga
!
«
je
dejal
Tone
ob
taki
grožnji
.
»
Ta
Anžič
je
gorjača
,
pomazana
z
medom
:
najprej
udrihne
,
potem
da
oblizati
,
izprva
požuga
,
potem
potolaži
in
poboža
.
Nekateri
kritiki
so
takšni
.
Potrpljenja
treba
ž
njimi
.
Pri
Smoletu
je
pa
dejal
,
da
premišljuje
o
prascih
.
O
slovečem
Talejranu
trde
životopisci
,
da
je
umel
s
črno
nakano
v
srcu
kazati
odsev
svetosti
na
licu
.
Takšen
lisjak
!
«
—
In
z
nekako
vznesenostjo
je
zaklical
trubadur
v
zaprto
okno
:
»
Bom
tako
zaukal
,
da
se
bo
krov
zasukal
—
—
—
«
.
Dalje
že
več
ni
mogel
—
zabučala
je
zemlja
in
se
silno
zazibala
.
Anžič
se
je
prijel
za
češpljo
;
na
smrt
bled
je
stal
poleg
nje
,
gugaje
se
,
kakor
da
pleše
in
mu
smrt
odplesava
.
In
suče
se
ž
njim
dom
v
in
krov
in
ves
svet
.
Lasje
so
mu
stali
pokoncu
.
Še
predno
je
mogel
razbrati
,
kaj
to
pomeni
,
se
mu
je
zaprašil
kos
ometa
na
glavo
in
ga
omotil
.
Nikdar
še
ni
izmolil
tako
hitro
očenaša
,
kakor
se
je
vse
to
prigodilo
.
Tudi
radovednemu
Tonetu
je
ob
podzemskem
bučanju
zamrgolelo
v
glavi
.
Položil
je
glavo
na
slamo
in
strmel
v
vrh
.
Kozolec
je
zaškripal
,
ko
da
se
hočejo
preklati
mogočni
stebri
od
vrha
do
tal
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
se
vse
:
hiše
,
kozolec
,
drevje
in
gora
ziblje
in
trese
liki
rž
,
kadar
jo
maje
veter
.
Natanko
je
slišal
,
da
je
padlo
več
tolarjev
poleg
kozolčeve
babice
na
tla
;
dobro
je
razločil
njih
beli
migljajoči
blesk
.
Ponehalo
je
zibanje
,
le
neko
votlo
grmenje
mu
je
šumelo
še
po
ušesih
,
kakor
buči
zadnji
akord
kratko
odsekane
,
mogočne
simfonije
po
velikolepi
dvorani
.
Domislil
se
je
zagrebškega
potresa
,
o
katerem
je
toliko
čital
,
in
strahotna
je
pogledal
na
domačo
hišo
,
na
onega
pri
češplji
in
na
Smoletovo
okno
.
Bog
ve
,
kaj
dela
ona
zdaj
?
Ali
je
tudi
nje
groza
?
Njeno
okno
je
temno
.
Pri
domači
hiši
se
odpirajo
vrata
.
Morda
se
je
kakšna
nesreča
prigodila
,
in
on
leži
na
vozu
in
ne
pomaga
!
Koliko
nesreč
se
je
prigodilo
v
Zagrebu
,
koliko
ljudi
je
bilo
tam
ranjenih
!
Brž
si
je
nategnil
suknjo
,
nataknil
klobuk
—
pa
nov
sunek
ga
vrže
nazaj
v
voz
.
Obenem
se
usuje
cela
ploha
kovinskega
denarja
na
tla
in
tudi
nanj
je
padlo
nekaj
komadov
.
Pa
ta
trenotek
že
ni
utegnil
pogledati
okrog
sebe
,
ker
zdajci
je
zdrdral
njegov
voz
,
ki
so
mu
kolesa
bila
prišla
ob
silovitem
sunku
izven
podloge
,
po
močno
nagnjeni
trati
proti
Smoletovi
gostilni
.
Vse
je
zaplesalo
okrog
njega
ob
godbi
strašnih
podzemskih
demonov
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
drevesa
skačejo
drug
k
drugemu
in
zopet
nazaj
na
svoje
mesto
in
sam
da
se
ziblje
v
vozu
,
ko
da
je
v
leteči
zibelki
.
Voz
je
letel
kakor
ptica
,
zadel
ob
vogel
gostilne
,
odskočil
,
obrnil
se
v
stran
in
zavil
na
travnik
pod
cesto
,
kjer
se
je
ustavil
.
Eden
naših
prijateljev
,
ki
je
preživel
nekaj
let
na
Ogrskem
,
nam
je
pravil
,
da
se
je
nekoč
peljal
ob
hudi
uri
preko
»
puste
«
in
kraj
njegove
poti
da
se
je
pasla
velika
čreda
konj
.
Grmelo
je
in
treskalo
,
da
je
bilo
groza
,
in
hiše
ni
bilo
videti
na
široki
ravnini
nikjer
nobene
.
Kar
udari
strela
v
čredo
:
dve
živali
sta
se
zvalili
na
tla
,
ostalo
krdelo
se
je
v
divjem
diru
med
gromom
in
treskom
razpršilo
po
nepregledni
planjavi
.
Bedni
čikoš
(
konjski
pastir
)
se
je
hotel
zavihteti
na
svojega
konja
,
da
sam
poleti
kakor
vihar
po
polju
in
z
bičem
uganja
in
kroti
neposlušno
brzonogo
druhal
;
ali
njegov
iskri
konj
je
bil
nemiren
in
ni
dal
sesti
nase
;
neprenehoma
se
je
vrtel
na
mestu
in
plašen
odskakoval
.
Urni
zarjaveli
sin
»
puste
«
je
gibčno
skakal
na
konja
,
ali
ta
mu
je
vselej
odskočil
.
Ko
se
je
naposled
po
velikih
naporih
vzpel
na
preplašeno
,
zbegano
žival
in
,
nagnivši
se
k
vihrajoči
grivi
,
zagnal
se
v
daljo
,
izginilo
je
bilo
bežeče
konjsko
krdelo
že
za
mejami
obzorja
.
Tako
po
priliki
se
godi
nam
,
pišočim
to
povest
:
velikonočni
potres
je
zbegal
krdelce
oseb
,
o
katerih
pripovedujemo
,
in
potrti
in
oplašeni
se
zaganjamo
na
suhega
konjička
svoje
borne
domišljije
,
raz
katerega
z
mrkim
očesom
motrimo
,
kdo
iz
razkropljenega
krdelca
se
pokaže
prvi
našemu
vidu
.
Lahko
si
je
pridobil
priznanja
—
in
privoščimo
mu
ga
—
izborni
pripovednik
,
ki
je
opisal
milansko
lakoto
in
kugo
;
lahko
je
razgrnil
pred
svoje
neštevilne
bralce
kos
zgodovine
svojega
velikega
rojstnega
mesta
in
jo
mojstrski
spojil
z
osebami
svoje
imenitne
povesti
,
ker
kamor
je
pogledal
,
tja
je
lahko
tudi
segel
po
vzroke
onih
strahovitih
šib
božjih
.
Kje
je
nam
iskati
vzrokov
kranjskega
potresa
,
ko
so
skriti
v
kamenenih
skladih
zemlje
in
še
ne
do
kraja
razjasnjenem
delu
prirode
.
Nepričakovano
,
nenadno
,
kakor
strela
z
jasnega
neba
je
zadel
veliki
potres
nesrečni
rod
slovenski
.
Le
učinke
tega
strašnega
pojava
prirode
moremo
po
vrsti
narisati
,
kolikor
se
tičejo
oseb
,
ki
so
nam
znane
.
Na
mah
je
podzemski
demon
prebudil
vso
vas
,
ki
je
sladostno
dremala
po
velikonedeljskem
slavju
.
Vse
je
bežalo
iz
poslopij
,
vse
je
šumelo
in
kipelo
,
kakor
v
mlinu
vse
na
mah
oživi
in
se
zasuče
,
kadar
mlinar
spusti
zatvornico
in
zaklopočejo
kolesa
,
stope
,
vretena
in
sita
,
nekatera
počasno
in
tiho
,
druga
hitro
in
glasno
.
Malo
je
bilo
takih
ljudi
,
ki
jih
ni
minila
ob
katastrofi
mirna
hladnokrvnost
,
mnogo
pa
je
bilo
takih
,
ki
so
odvrnili
svoje
misli
od
posvetnih
stvari
in
izkušali
kakor
si
bodi
sprijazniti
se
z
večnostjo
in
potolažiti
strogega
sodnika
.
Mnenje
,
da
bo
treba
zdaj
zdaj
storiti
samo
en
skok
iz
časnosti
v
večnost
,
mnenje
,
da
je
prišel
sodnji
dan
,
se
je
ukoreninilo
pri
lahkovernih
Gabrovčanih
.
In
tudi
vsa
znamenja
so
kazala
v
na
to
.
Že
po
dnevi
je
nekatere
najbabjevernejše
vaščane
prevzela
misel
,
da
vrag
stika
pri
Cijazovčevem
kozolcu
.
Če
si
je
že
po
dnevi
upal
na
božji
svet
,
kaj
bi
si
po
noči
ne
,
saj
noč
je
po
gabrovških
nazorih
nalašč
ustvarjena
za
črne
pošasti
.
Vera
,
da
bo
imel
kralj
pekla
na
sodnji
dan
mnogo
opravila
,
je
naslikala
v
domišljiji
temu
in
onemu
to
peklensko
seme
,
prežeče
na
pogubljenje
kristjanske
duše
.
Pokazalo
se
je
,
da
Gabrovčani
niso
samo
veliki
sovražniki
tega
pasjega
bitja
,
ampak
da
se
ga
tudi
zelo
boje
.
Marsikdo
se
ga
je
spomnil
,
seveda
ne
več
v
kletvi
,
ampak
v
babjem
strahu
,
tako
da
nič
preveč
ne
porečemo
,
trdeč
,
da
je
tisto
noč
v
peklu
vsemu
rogatemu
rodu
zvonikalo
v
levem
ušesu
,
nekaterim
dostojanstvenikom
repatega
plemena
pa
se
je
poleg
tega
nemara
tudi
kolcalo
.
Več
dogodkov
kaže
na
to
,
da
je
tisto
noč
pravi
pravcati
satan
komaril
po
vasi
,
marsikomu
viden
.
Najpoprej
povemo
o
Anžiču
,
o
katerem
ste
že
slišali
,
kako
neprijeten
poljub
je
dobil
od
Lenkinega
okna
doli
,
stoječ
kraj
češplje
.
Pogledal
je
ljubezni
potrebni
mož
okrog
sebe
,
ali
ga
ni
nemara
zasačil
kakšen
tekmec
in
mu
nasul
peska
na
glavo
,
ker
ni
imel
pri
rokah
izdatnejših
sklestkov
in
polen
.
Ljubosumnost
je
vsega
zmožna
!
Pri
tej
priči
zagleda
temno
,
na
vse
strani
mahajočo
in
lovečo
se
postavo
,
ki
se
je
speljala
brez
konja
od
kozolca
preko
vasi
,
in
to
od
onega
kozolca
,
o
katerem
je
toliko
slišal
črez
dan
in
zvečer
.
Vedel
je
Anžič
,
da
so
se
v
starih
časih
godili
na
svetu
čudeži
,
verjel
je
,
da
se
čudeži
gode
tudi
dandanes
,
dasi
tajno
in
nevidno
za
nas
,
ali
da
je
to
,
kar
se
je
baš
zgodilo
pri
kozolcu
,
čudež
od
Boga
,
tega
mu
njegova
utrjena
kristjanska
zavest
ni
potrdila
.
Sploh
pa
o
čudežih
tisti
hip
ni
utegnil
natančneje
premišljevati
,
ker
,
še
predno
je
zadel
voz
z
neznanim
voznikom
ob
Smoletovo
gostilno
,
je
udaril
Anžič
v
noge
in
dirjihal
preko
drni
in
strni
domov
,
kjer
si
ni
upal
iti
v
hišo
,
ampak
je
legel
v
hlevu
pod
kravji
žleb
.
Tu
ga
je
začela
peči
vest
in
očital
si
je
,
da
je
on
zakrivil
jezo
božjo
,
ki
je
ob
takih
ogromnih
pojavih
za
kazen
poslala
vraga
na
svet
,
zakrivil
s
tem
,
da
je
na
velikonedeljsko
noč
molil
Cijazovčevi
hčeri
fantovske
litanije
.
Mari
bi
bil
čakal
ponedeljka
ali
pa
prihodnje
sobote
.
In
tem
bolj
ga
je
zapekla
vest
,
ko
je
začelo
iznova
bobneti
pod
njegovim
ležiščem
,
ko
je
hlev
zahreščal
nad
njim
,
ko
mu
je
kravica
bolestno
zamukala
v
obraz
,
kakor
bi
mu
tudi
ona
očitala
veliko
krivdo
.
Odpustimo
siromaku
njegove
grehe
in
pustimo
ga
,
naj
v
potu
svojega
obraza
pod
žlebom
dela
pokoro
,
moleč
lavretanske
litanije
!
Ko
sta
bila
zapustila
Anžič
in
Tone
Smoletovo
gostilno
,
se
je
preselil
Krulčev
Peter
od
zakotne
mize
pri
peči
k
zalitrskima
prijateljema
Martanu
in
Marnu
.
Peter
in
Maren
sta
začela
razpravljati
važno
vprašanje
,
kakšno
oblast
ima
vrag
do
človeškega
rodu
.
In
morda
bi
bila
spravila
na
dan
imenitnih
stvari
,
vrednih
,
da
se
natisnejo
v
knjigo
,
da
ni
naredila
prirodna
sila
,
tajno
delujoč
pod
zemljo
,
vsem
pogovorom
,
kar
se
jih
je
vršilo
tisto
trudno
in
pozno
uro
,
nepričakovan
konec
.
Martan
po
svoji
navadi
ni
govoril
dosti
,
le
namežiknil
je
včasi
dobrovoljno
se
smejočemu
Smoletu
,
češ
,
kako
neizobražena
moža
sta
ta
dva
.
Ko
pa
se
je
prigodil
prvi
sunek
in
so
se
jeli
gugati
in
priklanjati
kozarci
in
se
je
podstavek
z
lučjo
vred
,
kakor
bi
bil
pijan
,
zavrtel
na
mizi
in
je
jelo
pod
mizo
bučati
in
je
tam
nekaj
zarenčalo
,
tedaj
so
se
vsem
zježili
lasje
in
vsi
so
pohiteli
pogledat
pod
mizo
,
kaj
bi
to
pomenilo
.
Tja
se
je
bil
zvečer
tajno
priplazil
Martanov
pes
Čokelj
,
ki
je
bil
že
vajen
iskati
svojega
gospodarja
po
gostilnah
in
ga
spremljati
po
noči
domov
,
kjer
sta
skupno
povečerjala
mlečno
kašo
,
ki
ju
je
čakala
v
skledi
na
peči
.
Težko
se
je
vdolbsti
v
pasjo
misel
in
premalo
smo
vajeni
brskati
po
tujih
možganih
,
zato
nismo
mogli
dognati
,
zakaj
je
zarenčal
Čokelj
ob
prvem
potresnem
sunku
:
ali
je
hotel
izraziti
svojo
nevoljo
,
da
ga
je
motilo
sladko
dremajočega
,
ali
je
zinil
zgolj
od
dolgočasja
,
kakor
zija
gospoda
ob
večernih
urah
v
gledališčih
in
klubih
,
ali
se
je
že
naveličal
čakati
gospodarja
in
ga
je
hotel
opomniti
,
da
prestana
kaša
ni
dobra
:
naj
bo
to
tako
ali
tako
,
kmetje
so
pogledali
pod
mizo
baš
v
enem
trenotku
,
ko
je
Čokelj
široko
zinil
in
zdehaje
pomolil
dolgi
jezik
v
podobi
zakrivljenega
strgala
na
dan
.
Ko
so
se
očanci
vgledali
v
odprti
pasji
gobec
in
v
žareče
pasje
oči
,
jih
je
prešinila
strahovita
misel
,
da
preži
hudič
pod
mizo
in
voha
po
krščanskih
dušah
,
ki
bi
bile
godne
za
njegovo
pasje
kraljestvo
.
Takemu
pogledu
niso
mogli
odoleti
.
»
To
je
hudič
!
«
sta
zastokala
složno
Maren
in
Krulčev
Peter
.
Smole
in
Smoletova
sta
plašno
strmela
na
stensko
uro
,
ki
je
obstala
,
kakor
bi
hotela
reči
:
Potekla
je
vajina
ura
in
več
ne
bosta
prilivala
ob
pozni
uri
božji
kapljici
vode
!
Očanci
so
skočili
izza
mize
,
ta
gologlav
,
drugi
pozabivši
suknjo
in
—
daj
nam
Bog
lahke
noge
!
—
ubrali
so
svojo
pot
.
Pred
gostilno
so
postali
in
pogledali
na
nebo
in
v
temni
svet
,
kaj
je
tam
kaj
novega
.
»
Slabo
vreme
se
nam
obeta
,
«
je
jecal
modri
Martan
in
že
je
hotel
utemeljiti
svojo
sodbo
na
podlagi
nebeških
prikazni
,
da
bi
prikril
svoj
strah
,
ko
se
zdajci
iznova
in
še
huje
potrese
in
pridirja
voz
brez
vprege
.
»
Oh
,
Kristus
se
nas
usmili
...
antekrist
,
antekrist
!
«
je
javknil
Martan
v
nepopisnem
strahu
,
ko
je
vršel
mimo
grozni
voznik
,
in
vsa
družba
se
je
,
mahaje
z
rokami
,
razkropila
po
vasi
.
Kar
plotovi
so
se
udirali
pod
bežečimi
očanci
.
Dasi
štiridesetletnik
,
je
tekel
Martan
brzo
,
kakor
bi
bil
šele
lansko
leto
doslužil
v
vojake
.
Za
njim
je
priskakoval
in
tulil
njegov
Čokelj
,
vesel
,
da
se
je
njegov
gospodar
naposled
ganil
izza
mize
.
No
,
Martan
Čoklja
ni
spoznal
za
svojega
.
Kam
se
je
dela
njegova
modrost
!
Menil
je
,
da
se
mora
ob
takem
podzemskem
grmenju
odpreti
zemlja
in
ga
požreti
in
da
je
pošast
,
ki
se
plete
preko
plotov
za
njim
,
sam
vrag
,
ki
ga
potegne
nocoj
na
dno
pekla
,
ker
je
pred
letom
baš
ob
tej
pozni
uri
skrivaj
in
zločinski
premaknil
mejnik
na
svoji
njivi
za
celo
ped
v
zemljo
soseda
Poreneta
.
Dospevši
domov
,
se
je
zavihtel
mož
na
osek
ter
se
zaril
v
slamo
,
kjer
je
goreče
molil
za
srečno
zadnjo
uro
.
Čokelj
je
nekaj
časa
usmiljeno
gledal
za
njim
,
potem
se
je
namesto
večerje
obliznil
pod
nosom
in
s
krulečim
želodcem
potepel
pod
napušč
v
listje
,
odkoder
je
tisto
noč
večkrat
javljal
svoj
nemir
in
svoje
razočaranje
gabrovški
vasi
.
Tudi
Maren
je
v
velikem
strahu
sopel
domov
.
Ko
so
vaški
v
psi
sredi
vasi
zaslišali
Čokljev
glas
,
so
vsestranski
odgovorili
z
razrivnim
lajem
,
ki
je
votlo
odmeval
po
hribih
.
Marnu
se
je
zdel
pasji
laj
nenavaden
in
strahovit
in
njegova
pamet
ni
mogla
drugega
nego
ukreniti
,
da
je
to
peklenska
gonja
,
ki
se
bo
vršila
na
sodnji
dan
,
kakor
je
slišal
nekoč
v
pridigi
.
Ko
je
prisopihal
v
svojo
vežo
,
je
našel
ženo
čepečo
na
tleh
,
ni
živo
ni
mrtvo
.
Marnulja
je
po
prvem
potresnem
sunku
iz
postelje
zbežala
v
vežo
.
Tu
se
ji
je
pojavilo
nekaj
groznega
:
na
sredo
veže
je
skočila
mačka
Bog
ve
odkod
v
bledo
svetlobo
,
ki
se
je
lila
skozi
okno
.
V
hiši
niso
imeli
nikdar
mačke
,
odkod
se
je
torej
vzela
?
In
obstala
je
žival
v
tisti
bledi
svetlobi
,
sukljala
rep
,
bliskala
z
očmi
in
poredko
je
tiho
mijavknila
,
kakor
bi
tožno
vprašala
nekaj
.
Marnulji
se
je
vrezala
obupnost
v
srce
,
ker
se
je
spomnila
,
da
je
slabo
opravila
velikonočno
izpoved
,
ko
je
pozabila
povedati
,
da
je
preteklo
zimo
prevarila
svojega
moža
za
dva
mernika
pšenice
,
katero
je
skrivaj
prodala
žitnemu
prekupcu
,
denar
pa
potrošila
za
svoj
priboljšek
.
Žena
se
je
ob
takem
spominu
sesedla
groze
,
ker
zdajci
je
mačka
jela
godrnjati
tako
čudno
.
»
Oh
,
Neža
—
antekrist
...
antekrist
razgraja
s
svojo
druhaljo
po
vasi
!
Obžaluj
svoje
grehe
in
moliva
!
«
tako
je
zakričal
Maren
,
ko
je
planil
v
vežo
.
»
Oh
...
tisto
pšenico
...
saj
veš
...
«
je
ihtela
žena
.
»
Kakšno
pšenico
meniš
?
«
je
poprijel
,
pozabivši
drugih
nadlog
,
živahno
Maren
,
ko
je
bil
zaslišal
o
pšenici
.
»
Tista
dva
mernika
,
ki
si
ju
bil
pogrešil
po
zimi
...
«
»
Kje
sta
,
Neža
?
Govori
!
«
»
Oh
,
jaz
sem
ju
vzela
in
prodala
.
«
»
Ljuba
moja
,
naj
ti
Bog
tako
rad
odpusti
tvoj
greh
,
kakor
jaz
lahko
pogrešam
tista
dva
mernika
!
«
je
dejal
Maren
,
pomagal
Neži
na
noge
in
jo
peljal
na
trato
pod
oreh
.
Zadovoljen
nasmeh
je
ogrnil
njegov
obraz
,
ker
dobro
se
mu
je
zdelo
,
da
je
še
pred
smrtjo
zvedel
,
kdo
mu
je
kradel
v
shrambi
.
Niti
ob
smrti
ne
moremo
svojih
misli
do
kraja
vkopati
v
večnost
,
četudi
se
nam
smejejo
onostran
groba
najsijajnejša
nebesa
:
vedno
je
še
nekaj
za
nami
,
kar
nas
mami
in
slepi
.
Zvedeli
smo
,
da
je
Marnu
pozneje
,
ko
se
je
polegla
potresna
burja
,
postalo
žal
,
da
je
tako
poceni
odpustil
Neži
.
Smole
in
njegova
žena
sta
se
rila
po
prvem
sunku
za
pivci
iz
gostilne
.
V
vseobčni
zmešnjavi
sta
bila
še
zmožna
misliti
o
tem
,
kar
jima
je
bilo
drago
in
milo
.
Obema
sta
prišli
na
skrb
deklici
v
podstrešni
sobi
.
Ko
pa
je
gospodar
zaslišal
Poloničin
glas
na
dilah
,
je
menil
,
da
se
deklicama
ni
prigodilo
zlega
,
in
šel
je
pogledat
okoli
poslopja
.
Tone
je
bil
srčen
mladenič
.
Tudi
ob
oni
nevarni
vožnji
ni
izgubil
poguma
.
Ko
se
je
bil
ustavil
na
travniku
,
je
skočil
z
voza
in
obul
črevlje
.
Iz
vasi
je
slišal
klike
in
odpiranje
in
zapiranje
vrat
.
Videl
je
posamezne
luči
migljati
med
poslopji
in
v
nekaterih
hišah
.
Prepričal
se
je
že
od
daleč
,
da
se
domačinom
ni
prigodila
nesreča
,
kajti
dve
osebi
,
v
katerih
je
spoznal
starše
,
je
videl
pred
hišo
,
tretja
oseba
je
baš
skočila
črez
prag
,
nesoč
obleko
pod
pazduho
,
in
samosrajčnik
Janček
se
je
tiščal
materinega
krila
.
Ker
je
videl
domače
ljudi
na
varnem
,
je
zavil
k
Smoletu
.
V
podstrešni
sobi
je
še
vedno
tema
,
deklici
torej
nista
več
v
sobi
—
tako
je
sodil
Tone
.
V
veži
je
zadel
na
Smoletovko
,
ki
je
vsa
bleda
in
tresoča
se
z
lučjo
v
roki
stopila
s
stopnic
,
ki
so
vedle
iz
podstrešja
.
»
Oh
,
Tone
,
ali
si
ti
?
Bog
te
nam
je
poslal
,
pomagaj
nam
!
«
je
viknila
žena
z
glasom
človeka
,
ki
obupava
.
Tone
je
skočil
na
stopnice
,
da
bi
hitel
na
pomoč
,
pa
Smoletovka
ga
je
zgrabila
za
suknjo
,
rekoč
:
»
Od
te
strani
ne
moreš
,
vse
je
podrto
...
od
one
strani
...
skozi
okno
...
Pod
napuščem
je
lestva
.
«
Tekel
je
po
lestvo
in
jo
pristavil
k
zidu
.
Nad
njim
se
je
odprlo
okno
in
Polonica
je
zavpila
:
»
Pomagajte
!
Rezika
...
«
Groza
ji
je
zadušila
besedo
.
Tone
je
lezel
navzgor
s
tako
silo
,
da
so
se
mu
pod
nogo
upogibali
lest
veni
klini
.
Polonica
ga
je
spoznala
.
»
O
križani
Bog
,
«
je
zavpila
,
»
Rezika
leži
sredi
sobe
,
brez
zavesti
leži
kakor
mrtva
!
Nekaj
je
padlo
nanjo
.
Tone
,
imaš
li
žveplenke
?
«
Mladeniču
je
zastal
glas
v
grlu
,
tako
ga
je
prevzel
strah
za
deklico
.
Silna
želja
pomagati
mu
je
zadušila
besedo
.
Zavihtel
se
je
v
sobo
,
prah
od
ometa
mu
je
udaril
v
nos
in
ga
dušil
.
Prižgal
je
luč
.
Rezika
je
ležala
na
tleh
z
ranjeno
glavo
,
nezavestna
.
Razleteli
kosi
debelega
ometa
so
pokrivali
podnice
.
Dočim
je
Polonica
popravljala
njeno
nočno
obleko
,
je
pokleknil
mladenič
z
lučjo
v
rokah
k
njej
,
da
bi
pregledal
rano
.
Zagledal
je
precej
dolgo
krvavo
prasko
od
čela
navzdol
proti
ušesu
.
»
Polonica
,
vode
,
vode
in
brisalko
!
«
je
viknil
in
postavil
luč
na
tla
.
Mrka
bojazen
ga
je
davila
,
bode
li
mogel
rešiti
deklico
ali
ne
.
S
podloženo
roko
ji
je
lahno
dvignil
glavo
.
In
začutil
je
,
da
se
še
bujno
življenje
pretaka
po
tem
plemenitem
telesu
,
in
njega
samega
je
prešinilo
novo
življenje
in
postoterila
se
je
želja
,
spraviti
na
noge
omamljeno
deklico
.
»
Oh
,
kako
naju
je
bilo
strah
!
«
je
potožila
Polonica
,
ko
je
prinesla
vode
.
»
Ko
se
je
tako
gugalo
in
pokalo
v
stenah
,
sva
se
stisnili
v
kot
.
Rezika
je
pa
skočila
po
jopo
in
takrat
jo
je
zadelo
.
Moj
Bog
,
moj
Bog
,
saj
menda
ni
umrla
!
«
Poslušal
jo
je
kakor
v
sanjah
.
V
naglici
je
zmil
s
praske
kri
,
namešano
s
peskom
in
glino
,
namočil
čelo
in
obrisal
.
Polonica
je
pokleknila
k
njej
in
ji
stirala
z
las
pesek
in
smeti
.
Zazrl
se
je
v
svojo
nenagledno
deklico
.
Boja
starinskega
marmorja
na
dekliškem
obrazu
se
noče
umakniti
živejši
boji
;
ko
da
so
iz
voska
,
leže
ob
straneh
čudovite
roke
;
tesno
zakrivajo
s
temnimi
resicami
obrobljene
trepalnice
oči
,
kakor
bi
stražile
spanec
;
znova
beži
svetla
strujka
krvi
z
obraza
na
labodji
vrat
;
kaplja
tudi
njemu
kane
na
roko
.
Zopet
umiva
rano
in
moči
čelo
.
In
glej
—
ustnica
zatrepeta
,
trepalnica
se
zgane
,
deklica
odpre
oči
;
sramežljivo
se
ji
nasmehne
mladenič
ter
se
ugleda
v
to
luč
življenja
.
»
Rezika
,
duša
moja
,
ali
še
živiš
?
«
se
je
obveselila
Polonica
in
z
obilimi
solzami
je
močila
sestričnine
lase
.
Tone
je
videl
,
da
v
sobi
ne
smejo
ostati
.
Pogled
okrog
sebe
ga
je
prepričal
,
da
se
lahko
zgreznejo
razkopane
stene
ali
pogrezne
odrti
strop
.
Med
durne
podboje
se
je
že
udri
velik
kos
zida
in
zaprl
izhod
.
Le
en
izhod
je
ostal
odprt
—
skozi
okno
.
»
Deklici
,
«
je
dejal
ves
razburjen
,
»
ta
kraj
moramo
zapustiti
!
Vsak
čas
se
vse
to
lahko
podere
na
kup
.
Ne
mudimo
se
!
Polonica
,
vrzi
vso
obleko
in
posteljno
opravo
skozi
okno
!
Ti
sama
lahko
greš
po
lestvi
doli
,
Reziko
ponesem
jaz
.
«
Zdaj
se
je
Rezika
zavedala
nevarnosti
,
v
kateri
se
nahaja
.
Skozi
temo
neizvestnosti
so
ji
vstajale
rezke
podobe
resničnosti
.
Hotela
je
planiti
pokoncu
,
ali
njene
moči
so
bile
preslabe
.
Tone
jo
je
prestregel
v
svoje
naročje
.
»
Ne
boj
se
in
ne
sramuj
se
!
Sama
ne
moreš
iti
,
«
ji
je
govoril
,
naklonivši
glavo
k
njenemu
ušesu
.
»
Trenotek
rešitve
je
blizu
.
Okleni
bele
roke
okoli
mojega
vratu
in
položi
svojo
glavo
na
mojo
glavo
,
da
te
ponesem
iz
teh
razvalin
.
On
,
ki
pozna
najini
čisti
srci
,
nama
bo
pomagal
,
ker
on
me
je
poslal
.
On
me
je
navdal
z
nadčloveško
silo
in
močjo
.
Brez
tebe
poginem
,
le
s
teboj
je
zame
rešitev
!
«
Nesel
jo
je
k
oknu
;
zlezel
je
na
lestvo
in
s
Poloničino
pomočjo
si
je
otovoril
drago
breme
.
Komaj
so
bili
dobro
na
trati
,
sprožil
se
je
nov
silovit
sunek
.
Gost
oblak
prahu
se
je
privalil
iz
okna
,
od
koder
so
baš
kar
prišli
.
Izza
ogla
hiše
sta
pristopila
Smoleta
,
brišoč
z
rokavi
zasolzene
oči
.
Oba
sta
hvalila
Boga
,
da
sta
rešeni
deklici
izpod
strehe
,
in
blagodarjala
silnega
Toneta
.
Smoletovka
je
napotila
mlade
ljudi
na
vrt
.
Spešneje
in
krepkeje
ni
korakal
Enej
,
ko
je
nesel
svojega
očeta
iz
goreče
Troje
,
nego
je
hitel
Tone
s
svojim
dragim
zakladom
od
podirajoče
se
hiše
.
Deklica
se
mu
je
zganila
v
rokah
,
kakor
bi
se
hotela
oprostiti
lahkih
spon
in
postaviti
se
na
lastne
noge
,
pa
Tone
je
ni
hotel
pustiti
bose
v
vlažno
travo
in
tem
krepkeje
je
stisnil
k
sebi
svoj
sladki
plen
.
Zavest
,
da
se
nahaja
v
rokah
ljubljenega
človeka
,
ki
jo
je
rešil
smrtne
nevarnosti
,
ji
je
odvzela
vsako
lastno
voljo
in
ni
se
mu
ustavljala
.
Brezsilno
se
je
naslonila
s
komolcem
na
njegovo
ramo
,
brezsilno
je
nagnila
glavo
na
njegovo
glavo
.
Razsuli
so
se
ji
močni
lasje
,
usuli
se
po
plečih
in
prsih
in
ogrnili
mladeničevo
ramo
in
tilnik
.
Živi
tovor
se
mu
je
zdel
kaj
lahek
in
bodro
je
stopal
pod
njim
.
Ves
prejšnji
strah
mu
je
zamrl
,
ko
je
čutil
nad
seboj
milo
oko
,
zroče
vanj
,
in
dih
svojega
dekleta
.
Obema
sta
silno
utripali
srci
.
Tiho
moleč
,
je
šla
Polonica
za
njima
ter
nesla
polno
naročje
obleke
in
posteljne
oprave
.
Ali
tudi
to
,
kar
sta
čutila
onadva
,
je
bilo
podobno
vroči
,
v
nebo
kipeči
molitvi
.
In
prosila
je
tista
brezslovna
molitev
,
naj
še
prizanese
človeškemu
rodu
Vsemogočni
,
ki
je
ustvaril
mladost
in
ji
dal
toliko
dobrote
in
lepote
.
Tone
se
je
ustavil
v
kotu
vrta
in
položil
Reziko
na
posteljo
,
katero
je
razgrnila
Polonica
pod
jablano
.
Deklica
je
molče
slonela
na
pernici
in
podpirala
glavo
z
desnico
.
»
Obvezal
ti
bom
glavo
,
Rezika
,
«
je
dejal
mladenič
s
tresočim
glasom
.
Pokleknil
je
k
njej
in
sklonila
mu
je
glavo
.
Jel
jo
je
prevezavati
z
ruto
,
rahlo
popravljajoč
njene
bujne
lase
in
dotikajoč
se
njenega
gladkega
lica
.
Prijela
ga
je
za
roko
,
ki
je
usmiljeno
opravljala
samaritansko
delo
ljubezni
,
in
gledala
ga
je
začudeno
in
sramežljivo
,
še
vedno
brezsilno
in
kakor
v
spanju
.
Ali
čut
hvaležnosti
in
ljubezni
jo
je
krepil
vidno
.
Slabo
je
brlela
svetiljka
v
rokah
Polonice
,
ki
je
čepela
na
drugi
strani
postelje
,
ter
z
velikimi
vlažnimi
očmi
zrla
na
dvojico
.
Ni
si
upala
izpregovoriti
besede
,
kakor
bi
ji
bil
jezik
začaran
in
kakor
bi
se
poleg
strahu
tudi
ona
zavedala
tega
,
kar
polni
dušo
onih
dveh
.
Bledi
potok
svetlobe
se
je
lil
naravnost
Reziki
v
obraz
.
Zopet
se
je
svetilo
njeno
oko
,
zarudele
so
ustnice
,
izginila
je
z
lica
prejšnja
belorumenkasta
boja
.
Divna
in
nenagledna
se
je
zdela
mladeniču
in
v
vek
bi
tako
klečal
pred
njo
.
Ko
je
dovršil
obvezo
,
je
dvignila
Rezika
glavo
;
njena
levica
se
je
vzravnala
po
životu
.
»
Oh
,
kako
sem
se
prestrašila
!
«
je
izpregovorila
s
slabotnim
glasom
.
»
Ti
ne
veš
,
Tone
!
«
»
Verjamem
ti
,
draga
!
«
je
tiho
odgovoril
.
Ta
naziv
ji
je
segel
v
srce
in
odzvala
se
mu
je
:
zopet
je
segla
po
njegovi
roki
in
hvaležno
oko
se
je
vnovič
vkovalo
v
njegov
bronasti
obraz
.
»
Ti
si
mi
pomagal
,
Tone
,
ti
si
me
otel
...
«
»
Ne
veš
,
kako
sem
to
rad
storil
!
«
Odvrnila
je
oko
od
njega
in
nepremično
zrla
v
nebesne
višave
,
kakor
bi
tam
iskala
plačila
za
svojega
rešitelja
.
On
ni
vedel
česa
odgovoriti
;
jedva
zaveden
je
pritegnil
njeno
roko
k
sebi
.
»
Hvaležnost
sem
ti
dolžna
na
vseh
potih
svojega
življenja
.
Oh
,
in
hvaležna
ti
bom
,
kolikor
more
biti
človek
!
«
»
Nisem
zaslužil
tolike
hvale
,
«
je
dejal
Tone
prosto
in
blaženosti
ves
omamljen
,
»
ker
storil
sem
le
svojo
kristjansko
dolžnost
.
Vsakemu
sem
dolžan
pomagati
,
kako
ne
bi
tebi
?
«
Iz
vasi
je
bilo
slišati
zamolklo
govorjenje
,
kakor
da
se
pogovarjajo
v
razmerni
daljavi
v
gluhem
,
temnem
gozdu
ljudje
in
besede
se
izgubljajo
med
gosto
šumo
in
le
nekak
jek
je
slišen
od
nasprotnih
lesov
in
pretrgano
huhukanje
.
»
Tone
,
kaj
je
to
bilo
,
da
je
tako
silno
hreščalo
in
se
gugalo
?
«
je
vprašala
Polonica
.
»
Potres
je
bil
,
zemlja
se
je
tako
močno
stresla
.
«
»
In
medve
sva
mislili
,
da
se
podira
hiša
.
«
»
Bog
ve
,
ali
je
bil
tudi
drugod
kakšen
potres
?
«
je
bolestno
vprašala
Rezika
.
»
Ne
ve
se
,
kje
je
bil
osredek
tega
zemeljskega
gibanja
.
Morda
je
bilo
tu
najhujše
,
morebiti
pa
so
drugi
kraji
še
bolj
prizadeti
,
«
je
odgovoril
Tone
.
»
Moj
Bog
,
moj
Bog
,
kaj
delajo
sedaj
moj
oče
sami
,
če
je
bilo
tudi
v
Ljubljani
tako
?
«
Vzravnala
se
je
in
solze
so
ji
prišle
v
oči
.
»
Precej
,
ko
se
zdani
,
morajo
oče
napreči
in
se
peljati
k
stricu
.
Saj
v
Ljubljani
ni
bilo
tako
,
«
je
tolažila
Polonica
.
»
Jaz
se
bom
peljala
ž
njimi
.
To
mi
je
za
kazen
,
da
sem
silila
sama
iz
Ljubljane
,
da
jih
nisem
hotela
čakati
do
ponedeljka
.
Neka
tajna
moč
me
je
gnala
naprej
v
Gabrovec
in
zdaj
me
žene
nazaj
k
očetu
,
da
jim
vse
povem
...
«
»
Ne
boj
se
,
Rezika
!
«
je
miril
Tone
.
»
Če
se
v
Ljubljani
trese
,
bodo
oče
kmalu
prišli
sem
na
deželo
.
«
»
Bog
...
če
se
jim
ni
prigodilo
kaj
hudega
!
Pojdi
,
Tone
,
k
stricu
in
reci
jim
naj
precej
,
precej
naprežejo
.
Pojdi
in
reci
,
da
jih
prosim
...
oh
,
saj
sama
lahko
grem
...
kaj
za
to
,
če
sem
obvezana
.
Meni
se
vse
zdi
—
«
Rezika
svojih
slutenj
ni
mogla
do
kraja
izraziti
.
Prigodil
se
je
nov
silen
sunek
in
vsi
trije
so
groze
planili
kvišku
.
Tone
se
je
naslonil
ob
jablano
in
pritegnil
k
sebi
deklici
.
A
ni
se
treslo
samo
na
zemlji
,
zdelo
se
jim
je
,
da
se
tudi
na
nebu
zibljejo
in
gugajo
maloštevilne
zvezde
,
ki
so
še
gledale
iz
nastopajočih
oblakov
.
Takrat
se
je
povalil
dimnik
Cijazovčeve
hiše
,
kakor
bi
se
bil
pogreznil
v
streho
.
Deklici
sta
si
zakrili
lice
.
Ihteč
je
prosila
Polonica
:
»
Idi
,
Tone
,
in
poglej
k
vam
,
če
se
ni
prigodilo
komu
kaj
zalega
!
Spotjo
poglej
tudi
k
nam
in
povej
materi
,
da
sva
tukaj
.
Bog
ti
stotero
povrni
pomoč
,
ki
si
jo
nama
izkazal
v
tej
strašni
noči
!
«
Tej
prošnji
se
je
pridružila
tudi
Rezika
,
ponovivši
,
da
se
popelje
sama
iskat
očeta
.
Tone
jo
je
tolažil
,
rekoč
,
da
ona
ne
more
na
pot
,
da
se
bo
pa
sam
peljal
po
gospoda
profesorja
Daniča
,
ko
bi
se
ne
mogel
nihče
Smoletovih
.
»
Precej
pošljem
sem
Smoletovo
mater
in
očeta
,
«
je
pristavil
in
stekel
preko
vrta
.
Cijazovčeva
Lenka
je
bila
šla
tisti
večer
zgodaj
spat
.
Zaspala
je
kmalu
,
ker
se
ni
nadejala
poseta
.
Prebudil
jo
je
pesek
,
ki
je
priletel
iz
Anžičeve
roke
v
šipe
.
Vedela
je
,
da
se
za
tako
brzojavko
kmalu
oglasi
nočni
vasovalec
,
zatorej
je
dvignila
glavo
.
»
Hihihi
!
«
se
je
zasmejala
.
»
Kdo
neki
zopet
rogovih
pod
oknom
?
Naj
bo
,
kdor
hoče
!
Takšen
rokomavh
ni
vreden
,
da
bi
se
menila
ž
njim
.
Se
volk
ne
mara
zanj
.
«
In
na
videz
nevoljna
pa
tudi
zaspana
,
je
položila
glavo
na
vzglavje
.
Precej
za
peskom
je
zaslišala
pritajene
besede
.
Takšno
našepetavanje
ji
je
v
poletnih
nočeh
pri
odprtem
oknu
prijetno
donelo
na
uho
,
nocoj
,
žal
,
ji
ni
moglo
pričiniti
naslade
,
ker
je
bilo
okno
zaprto
.
»
Oh
,
kakšni
so
fantini
,
da
še
na
veliko
nedeljo
ne
dajo
miru
!
Kako
da
se
ne
boje
gospoda
župnika
,
ki
vedno
pravijo
v
pridigah
,
da
tako
ni
prav
in
da
tako
ne
!
Kaj
mislijo
,
da
sem
res
takšna
!
«
Vzdihnila
je
ter
se
dvignila
na
postelji
.
Spanec
jo
je
silno
žgal
v
oči
.
»
Ko
bi
bil
pa
Peregrin
,
ali
Anžič
,
ali
pa
Baronček
?
«
Položila
je
prst
na
nos
in
zvesto
je
vlekla
na
uho
,
vprši
oči
v
gluho
temo
.
Po
glasu
ni
mogla
razločiti
,
kdo
bi
bil
.
»
Eden
teh
treh
je
in
pognala
bi
ga
rada
cigana
.
«
—
Vstala
je
in
šla
po
prstih
k
oknu
.
Srce
ji
je
tolklo
kakor
cerkvena
ura
.
Toda
častilec
njenih
lepot
je
stal
v
taki
temi
,
da
ga
ni
mogla
spoznati
.
Globoko
se
je
zamislila
ob
veliki
izkušnjavi
.
»
Ko
bi
bil
Peregrin
,
bi
ga
vprašala
,
kam
pojde
jutri
k
maši
,
ko
bi
bil
Anžič
,
bi
mu
povedala
,
po
čem
so
prasci
v
Štajerski
,
kakor
mi
je
naročal
davi
trojanski
poštar
...
za
Barončka
mi
pa
res
nič
mari
ni
.
«
Po
teh
besedah
je
začutila
votlo
bučanje
pod
seboj
.
»
Oh
,
Anžič
je
z
godalom
!
«
je
vzkliknila
ter
si
pomela
od
spanja
omotene
oči
.
»
Kako
to
buči
in
hrka
,
da
se
kar
hiša
trese
.
Saj
res
,
jutri
je
moj
god
in
meni
je
prišel
gost
.
Kar
odprem
,
dasi
je
velika
nedelja
.
«
Nekaj
časa
je
premišljevala
,
ali
bi
res
odprla
,
ali
ne
.
Potem
je
natančneje
pogledala
na
trato
pod
češpljo
.
—
»
Godala
pa
le
ne
vidim
;
ali
ga
je
pogoltnil
,
kali
!
«
V
tem
se
je
tako
potreslo
,
da
jo
je
vrglo
od
okna
.
—
»
Pa
je
le
norček
,
Anžič
,
da
tako
neznansko
hrka
.
Oh
,
kaj
bodo
rekli
naš
oče
?
«
—
Vrtoglavila
je
nazaj
k
oknu
in
ga
odprla
,
hoteč
prositi
godca
,
naj
utihne
.
Strmela
je
v
temo
in
glej
—
pod
oknom
ni
nikogar
več
,
od
kozolca
pa
se
pelje
voz
brez
konja
in
na
njem
se
zvira
in
razmahava
pošast
.
»
Izkušnjava
,
izkušnjava
!
«
je
zaklicala
pogumna
deva
skozi
okno
.
In
križaje
se
,
je
jela
izkušnjavo
zagovarjati
,
rekoč
:
»
Beži
pošast
v
svojo
temno
past
!
Nesnaga
si
,
nesnaga
boš
,
pa
duše
moje
ne
doboš
!
«
Dela
je
palec
desnice
med
kazalec
in
prstenec
in
pokazala
proti
kozolcu
.
S
tem
je
bil
izkušnjavec
odbit
in
jenjalo
je
tresenje
,
utihnilo
bučanje
.
Izza
ogla
hiše
je
stopil
Cijazovec
in
poklical
hčer
.
Očetov
glas
jo
je
dodobra
predramil
.
Brž
se
je
oblekla
in
hitela
iz
hiše
na
trato
.
Spotoma
se
je
obljubila
na
božjo
pot
k
Novi
Štifti
in
pridejala
je
svoji
obljubi
,
da
pojde
tja
na
nedeljo
,
ko
ne
bo
shoda
tam
in
bo
na
potu
brez
druščine
,
torej
brez
izkušnjave
.
Cijazovca
sta
stala
z
Jančkom
na
trati
.
Lenka
se
jim
je
pridružita
.
Ko
jim
je
kmalu
zatem
skoraj
pred
nosom
padel
dimnik
njih
hiše
na
tla
,
so
pričeli
glasno
moliti
.
Tako
jih
je
našel
Tone
,
ki
je
pritekel
domov
,
ko
je
bil
obvestil
Smoleta
o
Reziki
in
Polonici
.
Goreče
je
molil
ž
njimi
.
Ni
si
mogel
kaj
,
da
ne
bi
včasi
zvesteje
pogledal
na
grešnico
Lenko
,
ki
je
v
molitvi
rezko
naglašala
odstavek
:
Ne
vpelji
nas
v
izkušnjavo
!
Ko
so
odmolili
,
je
Cijazovec
vprašal
hčer
,
če
so
na
dilah
razpokane
stene
,
ali
če
se
je
naredila
kakšna
druga
škoda
.
»
Na
dilah
ni
škode
,
ampak
glejte
,
pod
kozolcem
nam
je
napravil
škodo
!
«
»
Kdo
?
«
»
Ne
vem
,
kdo
je
bil
.
Morda
zmaj
,
antekrist
,
ali
Bog
ve
kaj
?
Okoli
oglov
je
iztikal
,
in
ko
je
tako
zabobnelo
,
se
je
speljal
od
našega
kozolca
na
vozu
in
brez
konja
.
Le
poglejte
,
da
našega
vozička
ni
več
pod
kozolcem
;
na
njem
se
je
peljal
,
to
sem
natanko
videla
z
okna
.
«
Tone
je
debelo
gledal
na
sestro
,
kakor
bi
hotel
reči
:
avša
,
tebi
se
menda
blede
.
Rekel
pa
ni
ničesar
.
»
Na
mojem
vozičku
se
je
peljal
?
«
je
vprašal
Cijazovec
,
gledaje
proti
kozolcu
.
Ko
je
pogrešil
voziček
,
se
je
jel
hudovati
:
»
Naj
se
poln
voz
pogubljenih
duš
zvrne
na
vraga
,
če
ga
je
res
on
ukradel
.
Kako
to
,
da
se
rogač
tako
ob
nas
zadeva
!
