:„
Bašte
,
ta
mora
imeti
denarjev
na
mero
,
ne
na
število
,
ker
se
za
petak
ali
desetak
niti
ne
zmeni
.
“
In
vaške
deklice
in
plevice
med
rumeno
pšenico
ali
ječmenom
ob
potu
so
zarudele
,
kedar
se
je
pripeljala
ali
prišla
gospica
Zvezdana
mimo
in
jih
v
zadnjem
času
tudi
več
potov
ogovarjala
.
Pa
čudile
so
se
deklice
tudi
,
da
Zvezdana
tako
umevno
z
njimi
govori
,
dasi
s
početka
ni
umela
prav
njihovega
jezika
.
Posebno
pa
niso
gospodinje
in
matere
,
ki
so
imele
bolnika
v
hiši
,
mogle
Zvezdane
prehvaliti
.
Kar
nenadoma
je
prišla
krepka
juha
in
tečna
jedila
k
bolniku
,
in
vse
,
česar
je
bilo
potreba
.
Večkrat
je
obiskavala
Zvezdana
revna
stanovanja
,
sedala
k
posteljam
bolnih
otrok
,
tolažila
jih
in
tešila
,
donašala
jim
igrač
in
tudi
darovala
skrivši
še
denarjev
za
njihovo
postrežbo
.
Ob
velikih
praznikih
in
posebnih
slovesnostih
pa
je
povabila
vaške
otroke
celó
na
dom
in
jih
pogostovala
tako
,
da
je
mladež
več
tednov
potem
govorila
o
grajskej
gostiji
.
Da
pa
zaradi
tega
tudi
ni
bilo
brez
opravljive
in
krivoverne
ljudske
govorice
,
je
naravno
.
Naš
kmet
je
precej
naiven
in
ni
brez
vse
poesije
.
Česar
ne
more
on
s
svojim
umom
presoditi
in
pregledati
s
svojim
pogledom
,
pripisuje
višjim
močem
.
Tako
je
trdil
in
zabičeval
marsikteri
kmetič
pri
kupici
žganja
,
da
gospod
Kolovski
ni
takov
človek
,
kot
so
drugi
ljudje
,
temveč
da
mora
biti
s
škratom
v
zvezi
ali
kali
,
ki
mu
denar
nosi
,
ali
pa
je
zaklad
našel
in
ga
mora
ubožcem
razdeliti
.
Radovedni
in
krivoverni
pivci
so
zijali
pri
takem
pripovedovanji
in
menili
v
resnici
,
da
bi
bilo
lahko
kaj
enakega
.
Posled
pa
so
sklenoli
,
da
je
denar
le
dober
,
ki
ga
daje
,
da
ima
pravo
cesarsko
podobo
utisneno
,
a
ne
hudičeve
,
pa
da
je
sploh
denar
le
pravi
mož
in
veljaven
,
naj
bode
že
tak
ali
tak
,
da
le
plača
in
veljá
.
Vroče
poletno
popoldne
je
bilo
.
Solnce
je
peklo
raz
višine
in
po
vrtih
se
je
od
same
soparice
gibalo
listje
po
drevji
,
kakor
da
bi
dremalo
.
Vratislav
je
odšel
po
kosilu
v
svojo
sobo
in
sedel
za
mizo
s
knjigami
obloženo
.
Danes
ga
ni
pričakovalo
nič
posebnega
.
Gospod
Kolovski
je
odšel
za
nekaj
dnij
v
glavno
mesto
,
kjer
je
imel
važnih
opravkov
.
To
oddaljenost
je
Vratislav
čutil
bolj
,
kakor
je
sodil
s
početka
,
in
niti
pravega
uzroka
ni
vedel
poslednjemu
.
Bil
je
osamljen
.
Na
Zabrdje
ni
mogel
,
kajti
gospic
.
Zvezdane
,
ki
je
sama
domá
,
ni
spodobno
obiskovati
,
drugod
pa
primernih
prijateljev
in
znancev
ni
imel
.
Hotel
se
je
torej
s
čitanjem
razmisliti
;
a
kedar
človeku
lastna
misel
za
mislijo
po
glavi
dirja
,
trudi
se
zastonj
prisvojiti
si
tujih
.
Tudi
Vratislav
se
o
tem
prepriča
in
odloži
sicer
zanimivo
knjigo
.
Staro
zarujavelo
puško
sname
raz
stene
,
pokliče
psa
in
hajdi
črez
grm
in
strm
v
hladni
gozd
.
Pot
ga
,
pelja
morda
po
naključji
ali
tudi
ne
,
črez
holm
tik
zabrdskega
vrta
.
Ondi
postoji
in
se
skrivši
skozi
mejo
na
dvorišče
ozira
.
A
kako
tiho
in
zapuščeno
je
vse
tú
.
Duri
so
zaprte
,
okna
zagrnena
,
niti
stari
hišni
varuh
,
kosmatinski
lord
ne
dremlje
na
pragu
.
Kakor
da
bi
bilo
vse
izumrlo
in
izginolo
iz
tega
prijaznega
poslopja
,
dozdeva
se
Vratislavu
.
„
Kaj
je
neki
to
,
niti
Zvezdane
ni
videti
,
“
pravi
Vratislav
,
ko
zavije
potem
po
stranskej
stezi
za
belim
poslopjem
.
V
svoje
osramočenje
spozna
in
zarudi
sam
pred
seboj
,
da
njegov
današnji
dolg
čas
ni
tako
brez
vzroka
,
da
ga
tihota
na
Zabrdji
ni
osupnola
le
iz
navade
,
da
pogreša
ondi
nekaj
,
hudo
pogreša
,
da
se
mu
je
usélila
kakor
črez
noč
in
nevedoma
neka
podoba
v
prsi
,
ktere
si
niti
imenovati
ne
upa
.
Otročje
se
mu
dozdeva
in
nemožato
,
da
je
šel
,
da
je
moral
iti
danes
mimo
Zabrdja
,
da
se
je
ozrl
na
dvorišče
in
da
pogreša
ondi
mlade
šestnajstletne
Zvezdane
.
„
Bodimo
možjé
,
otročarije
iz
glave
,
to
ni
za
nas
,
“
pravi
naposled
in
urneje
pot
pod
noge
ubere
.
Iz
takih
modroslovnih
sklepov
ga
zdrami
lajanje
tik
gozda
.
Ko
se
ozre
,
zapazi
,
da
pretí
nevarnost
ali
kali
,
kajti
v
velikanskih
skokih
mu
dirja
nasproti
kosmatinec
lord
,
kakor
da
bi
hotel
reči
,
kdo
vam
je
ukazal
,
kdo
dovolil
hoditi
po
posestvu
mojega
gospodarja
,
kedar
ga
niti
domá
ni
.
Jaz
sem
njegov
čuvaj
hi
varuh
,
dolžnosti
in
naročila
imam
,
obrnite
se
in
pridite
drugi
pot
,
danes
vas
ne
poznam
in
poznati
nočem
in
ne
smem
.
A
v
tem
trenotku
se
čuje
ženski
glas
,
in
izza
grmovja
se
prikaže
Zvezdana
,
zarodi
,
pokima
Vratislavu
in
pokliče
lorda
.
A
hišni
čuvaj
je
danes
posebno
trmast
in
svojeglav
.
Svoje
velikanske
skoke
sicer
ustavi
,
a
razkorači
se
tako
pozvalno
in
junaško
pred
prišlecem
,
kakor
češ
:
„
Do
tukaj
in
ne
dalje
.
Jaz
sem
starejši
od
gospodinje
in
braniti
moram
tudi
njo
,
ko
bi
bilo
potreba
.
“
Vratislav
ne
vé
,
ali
bi
se
jezil
ali
smejal
pasjemu
pogumu
,
in
hoče
možato
nadaljevati
svojo
pot
.
A
vse
zastonj
;
lord
,
dasi
sicer
pohleven
njegov
znanec
,
poznati
ga
noče
in
mu
kaže
bele
zobe
ter
se
huduje
,
da
je
groza
.
V
takej
neprijetnej
situaciji
mu
ne
ostaja
drugega
,
kot
da
pokliče
gospico
,
ki
se
je
med
tem
zopet
skrila
za
grmovje
,
in
pravi
smejéč
se
:
„
Danes
ste
dobro
zabranjeni
,
gospica
Zvezdana
,
in
če
mi
ne
pridete
pomagat
,
imate
moje
mlado
življenje
na
vesti
.
“
Pri
tej
priči
se
prikaže
Zvezdana
in
se
bliža
zarudelega
lica
Vratislavu
.
Prišedši
do
svojega
varuha
,
posvari
ga
z
rahlo
besedo
,
prime
za
ovratnik
in
reče
Vratislavu
:
„
Ne
zamerite
,
gospod
doktor
,
jaz
nisem
vedela
,
da
se
bojite
lorda
,
menila
sem
,
da
sta
že
stara
znanca
,
torej
—
.
“
„
Ste
me
pustili
v
tako
kritičnem
položaji
in
nevarnosti
,
“
pristavi
šaljivo
Vratislav
in
pozdravi
gospico
.
„
A
pomislite
,
kake
neprijetnosti
in
dolžnosti
bi
si
bili
lahko
napravili
s
tem
,
“
nadaljuje
potem
.
„
Glejte
,
ko
bi
bil
postavim
pes
mene
ranil
,
morali
bi
mi
bili
vi
streči
in
me
zdraviti
,
ali
ko
bi
mi
bil
strgal
obleko
,
bili
bi
vi
v
sili
celó
moj
krojač
,
a
prav
ljubeznjiv
krojač
,
kakeršni
se
ne
najdejo
nikjer
in
nikdar
,
posebno
v
tem
gorskem
zakotji
ne
.
“
Čeravno
niso
bile
poslednje
besede
razžaljive
,
temveč
je
bilo
celó
precejšnje
število
tako
zvanih
poklonov
v
njih
,
vendar
še
Zvezdana
bolj
zarudi
in
je
v
zadregi
.
Vratislav
o
tem
prepričan
pristavi
:
„
Šalo
na
stran
.
Kakovo
naključje
mi
daje
čast
,
gospica
,
da
vas
najdem
danes
tú
na
samoti
.
Reči
pa
vam
moram
,
da
nimate
slabega
vkusa
,
ker
ste
si
zbrali
tak
poetičen
prostor
za
sprehod
.
“
„
V
resnici
prav
lepo
je
tu
in
meni
posebno
povšeči
.
Kedar
sem
sama
,
hodim
pogosto
sèm
.
Razgled
na
smrekov
gozd
na
desno
in
ondi
na
ravno
polje
mi
je
najljubši
.
“
„
Prav
imate
,
tudi
jaz
sem
enakih
mislij
.
Naravo
vé
ceniti
le
oni
,
ki
je
ločen
siloma
od
nje
in
komur
je
živeti
kakor
meni
v
mestu
.
Namenil
sem
se
torej
porabiti
,
dokler
bivam
tu
na
kmetih
,
priložnost
veseliti
se
gorske
lepote
.
Ravno
danes
sem
se
napotil
na
lov
in
vas
motil
nevedoma
in
brez
krivde
,
gospica
.
“
Zvezdana
se
pri
poslednjih
doktorjevih
besedah
nekoliko
uhrabri
,
rudečica
jej
izgine
in
pravi
:
„
Take
sile
ni
,
gospod
doktor
,
kakor
mislite
,
in
opravičevanja
ni
potreba
.
Ker
ste
že
ravno
tukaj
,
pokažem
vam
svojo
klopico
med
prijetnim
zelenjem
,
ktero
mi
je
postavil
naš
stari
sluga
.
“
Izgovorivši
se
obrne
proti
grmovju
,
in
Vratislav
jej
mora
se
vé
da
,
hoteč
ali
nehoteč
,
slediti
.
Ko
prideta
do
klopice
na
vzvišenem
,
z
grmovjem
kakor
z
zelenim
zagrinjalom
prepreženem
mestu
,
zavrti
se
gospica
kakor
vrtalka
in
pravi
:
„
Kaj
ni
v
resnici
prijetno
tu
,
gospod
doktor
,
ali
morete
kritikovati
moj
vkus
?
“
„
Ni
mogoče
,
ni
mogoče
!
Še
enkrat
ponavljam
,
kakor
sem
že
dejal
,
veseli
me
prav
iz
srca
,
da
najdete
toliko
zabave
in
poesije
v
tem
kraji
,
kjer
sem
se
rodil
.
Ko
bi
ne
imel
tudi
druge
sympathije
do
vas
,
sovražen
bi
vam
ne
mogel
biti
že
zaradi
tega
ne
,
samo
zaradi
tega
.
“
Pri
zadnjih
besedah
še
le
spozna
,
da
se
je
zagovoril
,
da
je
izrekel
,
preveč
izrekel
,
in
v
zadregi
je
vpričo
mlade
šestnajstletne
deklice
.
Obrne
se
torej
,
dvigne
klobuk
in
hoče
oditi
svoj
pot
.
A
Zvezdana
vzklikne
:
„
Gospod
doktor
,
takovi
vendar
ne
bodete
,
da
bi
se
ne
prepričali
sami
,
kako
prijetno
se
sedi
na
tej
klopici
in
si
ogledali
raz
nje
to
prelepo
okolico
.
“
Izgovorjeno
je
bilo
,
povabljen
je
bil
in
kaj
je
hotel
?
Takemu
ljubeznjivemu
povabilu
je
vso
protivje
zastonj
.
Tudi
Vratislav
se
je
prepričal
o
tem
in
vsedel
se
jo
poleg
ljubeznjive
deklice
in
srečen
je
bil
,
nepopisljivo
srečen
,
dasi
je
vedel
,
da
je
nespodobno
občevati
na
samoti
s
tako
spoštovano
gospico
.
Nekaj
časa
nastane
molk
.
Zvezdani
udarja
vedno
bolj
rudečica
v
glavo
,
tesno
jej
je
in
sama
ne
vé
zakaj
,
in
tudi
Vratislav
čuti
nekaj
enakega
.
„
Lepo
je
domovje
,
mili
so
priljubljeni
kraji
,
vzlasti
če
jih
človek
ogleduje
črez
toliko
let
v
takej
prijetnej
druščini
kot
je
moja
,
“
pravi
naposled
Vratislav
in
morda
nevedoma
ulovi
Zvezdano
za
belo
ročico
in
jo
položi
v
svojo
dlan
.
„
Toliko
grenkejše
bode
torej
slovo
,
kedar
pride
določeni
čas
,
dvakrat
težje
pravim
bode
sedaj
posebno
meni
,
kar
bi
nekdaj
ne
bil
verjel
ali
verjeti
hotel
.
“
„
Kako
čudno
govorite
danes
,
gospod
doktor
,
tako
,
da
vas
ne
umem
,
“
povzame
zdajci
gospica
in
upré
v
svojega
tovariša
nekako
zvedavo
svoje
oči
ter
še
pristavi
:
„
Saj
ne
zapustite
našega
in
svojega
rojstnega
kraja
več
,
čemu
takovo
govorjenje
potem
?
Na
Radovji
ostanete
pri
sestrici
Vidi
,
preljuba
deklica
je
,
in
k
nam
pridete
,
kedar
vas
je
volja
,
oče
so
vas
prav
veseli
in
—
.
“
Pri
zadnjej
besedi
se
Zvezdana
zopet
ozrè
v
svojega
tovariša
,
kakor
da
bi
hotela
reči
:
„
In
tudi
meni
ste
povšeči
,
in
kaj
hočete
več
?
Ali
niste
zadovoljni
s
tem
,
vi
nezadovoljnež
nezadovoljni
?
“
Potem
pa
kakor
da
bi
se
bila
še
nekaj
prijetnejšega
domislila
,
vzklikne
:
„
Le
počakajte
,
že
jutri
moram
govoriti
z
vašo
sestrico
in
se
seznaniti
z
njo
ter
jej
reči
,
da
naj
vas
ne
pusti
proč
,
naj
vam
zabrani
slovo
.
“
Poslednje
besede
je
govorila
mlada
deklica
v
nežnej
odkritosrčnosti
in
naivnosti
,
in
one
niso
ostale
brez
upliva
.
Vratislav
se
jih
je
skoro
prestrašil
,
kajti
spoznal
je
,
kam
pelje
ta
ljubeznjivost
,
da
ga
oklene
nevedoma
z
jeklenimi
močmi
,
kterih
bi
se
moral
pred
seboj
in
drugimi
sramovati
,
kajti
dozdevale
bi
se
mu
nemožate
,
njegovemu
sedanjemu
položaju
neprimerne
.
„
Ne
vém
,
kako
bode
,
ne
vém
,
niti
misliti
ne
smem
,
draga
gospica
,
“
odgovori
potem
.
„
Jaz
sem
se
vrnol
v
domovje
,
le
da
si
opočijem
in
si
oddahnem
od
dolgoletnih
študij
,
in
zdaj
vidim
,
da
se
kopičijo
gromade
pred
menoj
,
gromade
,
ktere
si
nakladam
nevedoma
sam
,
ktere
mi
stavi
preprijetno
in
nenadno
naključje
.
“
„
Če
sem
jaz
morda
,
—
o
ne
tega
ne
,
če
so
moj
oče
krivi
,
da
se
mudite
dalje
na
kmetih
,
kakor
vas
je
volja
,
povém
jim
,
da
to
ni
prav
,
da
naj
vas
ne
motijo
dalje
,
naj
vas
pusté
svobodne
vašemu
častnemu
poklicu
.
“
Tako
odgovarja
Zvezdana
s
polglasnim
—
nekako
tresočim
glasom
,
in
da
bi
zakrila
svojo
zadrego
,
neusmiljeno
trga
v
razmišljenosti
peresca
dišečemu
šopku
,
ki
jej
počiva
poleg
knjige
v
naročji
.
Vratislav
je
umel
,
kaj
pomenijo
poslednje
besede
.
Še
gorkeje
je
stisnol
desnico
svojej
mladej
tovaršici
,
a
ona
je
zarudela
in
jo
boječe
odtegnola
.
Pri
tej
priči
se
čujejo
stopinje
sèm
iz
gošče
.
Vratislav
se
ozre
in
vidi
tujega
pol
mestno
oblečenega
starca
z
dolgo
sivo
brado
,
bledim
licem
in
s
puško
na
rami
stopati
iz
gošče
.
Pri
tem
pogledu
se
zgane
.
Takovih
ljudij
ni
bil
vajen
na
Radovji
,
gosposkih
lovcev
ne
pozna
gorsko
zakotje
.
Tudi
starec
se
ustavi
,
ko
zapazi
mladi
par
,
kakor
da
bi
se
zavedel
,
da
je
na
napačnej
poti
,
zavije
jo
urno
v
stran
in
se
izgubi
med
grmovjem
.
„
Kdo
je
oni
lovec
,
gospica
?
“
vpraša
Vratislav
,
ko
odide
starec
.
„
Jaz
ga
ne
poznam
.
Le
toliko
vém
,
da
je
bajè
nekov
pisar
ali
oskrbnik
na
gradu
Pasjaku
uro
hodá
od
tod
.
Povém
vam
pa
,
da
mi
on
ni
povšeči
,
in
da
se
mi
je
vedno
kaj
neprijetnega
pripetilo
,
kedar
sem
koli
njega
videla
.
“
„
Ali
je
očetov
znanec
?
“
„
Tega
ne
,
pri
nas
ga
še
ni
bilo
.
Tudi
očetu
neki
ne
godi
,
in
opazila
sem
,
da
se
jih
ogiblje
,
kakor
tudi
mene
,
če
mu
je
le
mogoče
.
“
„
To
so
predsodki
,
gospica
,
nič
drugega
kot
predsodki
,
meni
verjamite
!
“
„
Mogoče
,
ali
o
čemer
sem
prepričana
,
moram
trditi
,
da
je
istina
,
gola
istina
.
“
Iz
take
neprijetne
govorice
hoče
zdaj
doktor
zaplesti
govor
na
druge
stvari
,
a
ne
posreči
se
mu
prav
.
Nekakova
tesnoba
se
uleže
obema
na
prsi
,
če
se
tudi
dozdeva
enemu
smešna
,
drugemu
pa
opravičena
.
Med
tem
se
nagne
popoldan
.
Vratislav
spozna
,
da
je
popolno
pozabil
na
lov
in
da
ga
še
lahko
večer
prehiti
sredi
gozda
.
„
Veliko
srečo
Vam
voščim
,
gospod
doktor
,
na
lovu
in
prijetno
zabavo
!
“
„
In
jaz
vamm
,
gospica
,
da
pozabite
svojo
prejšnjo
sodbo
in
ne
mislite
,
da
vas
zadene
nesreča
,
ker
ste
videli
tujega
starca
,
ki
neki
ni
slab
človek
.
“
„
Tega
ne
mislim
,
in
če
prav
,
takove
reči
se
že
pozabijo
.
“
„
V
znamenje
pa
,
da
verujete
mojim
besedam
,
gospica
,
dajte
mi
tá-le
šopek
.
Na
,
klobuku
ga
bodem
nosil
,
posušim
ga
in
spravim
kot
dragocen
zaklad
v
spomin
prelepega
današnjega
popoldne
.
“
„
Kaj
vam
hoče
šopek
?
Pol
usahnen
je
in
v
razmišljenosti
sem
potrgala
celó
najlepšim
cveticam
peresca
in
jih
razsula
po
trati
.
“
„
To
nič
ne
dé
.
Meni
je
drag
,
če
bi
bil
tudi
iz
trnja
.
“
„
Dam
vam
ga
,
tu
ga
imate
.
A
spominjajte
se
,
—
bojim
se
,
da
verujete
nekdaj
mojim
besedam
,
—
povila
sem
prvi
šopek
za
vas
v
trenotku
,
ko
me
je
gledal
oni
odurni
tujec
.
“
Vratislav
se
smeji
in
stisne
gospici
roko
za
slovo
in
odide
.
Izmed
grmovja
pa
se
ozré
še
en
pot
skrivši
po
njej
in
reče
polglasno
:
„
Čudno
,
prav
čudno
je
to
.
Tako
mlada
je
in
tako
resno
že
sodi
.
Temu
je
krivo
,
ker
je
preveč
sama
sebi
prepuščena
.
Vendar
blago
dekletce
je
to
,
zmožno
je
,
da
zmeša
moškemu
glavo
.
Ljubezni
,
prave
moške
ljubezni
je
vredno
,
in
srečen
bode
,
kdor
jo
bode
nekdaj
smel
imenovati
svojo
.
“
Kmetje
iz
Radovja
so
novo
cesto
delali
na
zahodnej
strani
,
kjer
svet
bolj
visi
,
da
bi
lažje
in
urnejše
s
težkimi
vozovi
vozili
v
dolino
in
bližnji
trg
.
Nova
pot
je
bila
umerjena
in
zaznamovana
mimo
starodavnega
zatemnelega
gradil
na
Pasjaku
,
ki
stoji
v
zakotji
med
gorami
uro
daleč
od
Radovja
.
Grajščak
iz
Pasjaka
,
akoravno
tujec
,
ki
se
je
še
le
pred
nekimi
leti
iz
Nemškega
tu
naselil
,
zanimal
se
je
jako
za
takovo
cestno
zboljšanje
in
se
je
zavezal
,
da
prevzame
sam
polovico
stroškov
in
dela
pri
novej
cesti
.
Cestno
izdelovanje
se
je
že
bližalo
koncu
.
Naravno
je
tedaj
,
da
so
se
vaški
in
grajski
delavci
,
ki
so
pičeli
delo
vsak
od
svoje
strani
,
približali
naposled
drug
drugemu
in
občevali
sem
ter
tja
ob
počitnih
urah
.
Neko
popoldne
je
bilo
slabo
vreme
.
Deževati
je
jelo
in
delavci
so
morali
ustaviti
delo
in
pribežali
so
v
leseno
kolibo
ob
cesti
,
kjer
se
je
točilo
žganje
in
kislo
vino
.
Tudi
gospod
Kolovski
in
Vratislav
,
ki
sta
nadzorovala
svoje
delavce
in
prevzela
inženirska
risanja
,
bila
sta
isto
popoldne
v
gozdu
.
Ker
se
vreme
ni
hotelo
zboljšati
in
je
bilo
do
doma
pol
ure
hodá
,
prisedeta
tudi
pod
streho
k
delavcem
.
Ker
je
bila
koliba
precej
prostorna
,
grajskih
in
vraških
delavcev
obilo
in
tudi
dosta
gostega
tobačnega
dima
,
je
naravno
,
da
ju
s
početka
nihče
ne
opazi
,
ko
sedeta
k
malej
mizi
pri
durih
.
Občna
govorica
kričečih
delavcev
jima
dovoli
lastno
besedovanje
.
„
Ali
ste
oseben
znanec
grajščaka
na
Pasjaku
?
“
vpraša
Vratislav
svojega
tovariša
.
„
Morda
se
mi
čudite
,
če
vam
pravim
,
da
ne
.
S
početka
,
ko
sem
se
naselil
tu
,
niti
vedel
nisem
,
da
biva
omikana
družina
v
obližji
,
in
tako
sem
zamudil
mu
predstaviti
se
in
tudi
on
mene
ni
obiskal
.
“
„
Tudi
meni
ni
znan
,
da
sem
se
rodil
v
tein
zakotji
.
V
mojih
študentovskih
letih
,
ko
sem
še
vedno
zahajal
ob
počitnicah
domú
,
ni
vedel
nihče
o
pasjaškem
gospodu
.
Pač
pa
se
še
dobro
spominjam
stare
grajščakinje
,
ki
se
je
vozila
sem
ter
tja
skozi
vas
,
in
ljudje
so
trdili
,
da
je
dobra
gospa
.
Pozabil
sem
prašati
,
ali
še
živi
.
Gotovo
je
prišlo
posestvo
v
tuje
roke
.
A
počakajte
,
to
pozveva
kmalu
.
Grajska
družina
vé
,
kakove
spremembe
so
se
ondi
vršile
.
“
Izgovorivši
migne
Vratislav
postaranemu
grajskemu
hlapcu
,
ki
je
ravno
v
kolibo
stopil
,
pomoli
mu
kupo
vina
in
pravi
,
naj
prisede
k
njima
.
Starec
sname
urno
širokokrajno
pokrivalo
in
meni
:
„
Tega
pa
ne
tega
,
to
je
preveč
to
,
da
bi
jaz
pri
milostljivih
gospodih
sedel
,
jaz
,
ki
sem
kmetski
in
neveden
.
“
„
Pusti
to
,
prijatelj
,
in
prihrani
si
nepotrebnih
izgovorov
.
Rajši
nama
povej
,
kdo
je
sedanji
grajščak
na
Pasjaku
in
kje
je
prejšnja
stara
gospa
?
“
„
Kdo
da
je
naš
gospod
,
menite
in
ogibljete
,
in
jaz
naj
bi
vam
razdrl
takovo
uganjko
in
o
milostljivej
gospej
naj
bi
kaj
povedal
,
gospoda
žlahtna
!
To
pa
to
,
vse
povém
,
vse
kar
mi
je
znanega
,
samo
nekaj
potrpljenja
.
Žeja
me
,
žeja
,
kupo
vina
moram
izprazniti
prej
,
in
pipa
mi
je
ugasnola
in
tobačni
mehur
sem
domá
pozabil
.
“
Tako
ongavi
stari
hlapec
iskaje
tobačnega
mehurja
po
žepih
,
kjer
ga
ni
,
kajti
on
dobro
vé
,
da
je
prazen
in
brez
zaklada
.
Ko
si
potem
dišečo
smodko
,
ktero
mu
je
gospod
Kolovski
podal
,
zapali
,
podprè
neumno
obrito
glavo
v
žulavo
pest
in
povzame
:
„
Da
,
novega
gospoda
imamo
novega
,
in
stare
gospe
skoro
več
na
spregled
ni
.
Pa
čudno
se
mi
dozdeva
,
da
vidva
,
ki
sta
učena
in
študirana
,
ne
vesta
,
da
je
bil
grad
Pasjak
v
najem
dan
,
bajè
za
precej
tisočakov
,
pa
da
gospodari
tuj
gospod
,
sam
ne
vém
od
kod
,
od
tam
nekje
,
kjer
solnce
v
morje
leže
,
vidva
že
umeta
,
kje
je
to
.
Stara
milostljiva
gospa
pa
si
je
izbrala
zgornji
grajski
oddelek
z
izgledom
v
prepad
.
A
samo
po
letu
samuje
ondi
,
na
zimo
pa
se
v
mesto
polja
in
do
žetve
ondi
ostaja
.
Tako
je
tako
zdaj
pri
nas
.
Ne
dejal
bi
,
da
je
slabo
.
A
trdil
bi
tudi
,
da
je
bilo
boljše
.
Lažje
se
je
kdaj
ujela
kakova
kupa
vina
in
kakov
denar
pri
milostljivej
gospej
in
se
je
.
Ta
tujec
tuji
,
ki
niti
po
naše
jezika
majati
ne
ume
in
po
cele
tedne
iz
doma
ostaja
,
pa
ne
dá
videti
okroglega
,
o
pijači
pa
še
govorice
ni
.
“
„
Ali
je
tudi
družino
s
seboj
pripeljal
vaš
gospod
,
ko
se
je
naselil
tu
?
“
vpraša
potem
Vratislav
.
„
Da
bi
bil
oženjen
ali
kali
,
in
da
bi
kopico
otrok
in
ženo
imel
,
menite
in
pravite
?
Jaz
bi
tudi
rekel
,
da
bi
lahko
redil
takovo
stvar
,
on
,
ki
je
grajščak
in
imeniten
.
Pa
vam
povém
,
da
je
prišel
sam
,
tako
sam
,
kakor
jaz
v
tóle
kolibo
,
niti
žive
duše
ni
bilo
pri
njem
.
Samo
nekaj
tednov
pozneje
je
prihlačal
in
prikolovratil
isti
suhec
,
čmerikavi
suhec
,
ki
vedno
za
družinskim
hrbtom
tiči
in
k
delu
priganja
,
grajski
pisar
je
ali
pa
hudičev
,
ker
verjamite
mi
,
nič
prida
ga
ni
,
jaz
ga
poznam
,
dobro
poznam
in
tudi
vi
ga
bodete
,
če
hočete
.
“
Tako
je
pripovedoval
stari
hlapec
in
pogosto
v
vino
pogledaval
,
a
med
tem
se
društvo
pri
sosednjih
mizah
še
bolj
oživi
in
žgana
kapljica
jame
kmalu
razširjati
svojo
starodavno
toliko
potov
zaželeno
moč
.
V
takej
veselej
situaciji
se
kar
nenadoma
kolibine
duri
odpró
,
in
starec
s
sivo
brado
in
čmerikavim
licem
vstopi
.
Ko
se
ozró
pivci
proti
vhodu
,
potihne
nekako
govorica
,
marsiktero
pokrivalo
zleti
z
glave
in
pol
prejšnjeg
,
veselja
mine
.
Prišlec
,
grajski
pisar
,
prisede
na
ogel
pol
praznega
omizja
in
ukaže
pijače
.
Omikanih
sosedov
pri
durih
pa
niti
ne
pozdravi
in
jih
videti
noče
,
kar
s
tem
naznani
,
da
pokrivalo
globje
na
čelo
pomakne
in
nepremakljivo
v
polno
kupo
zre
.
Ko
Vratislav
prej
tako
gostobesednega
grajskega
hlapca
vpraša
,
ali
ni
to
gospod
pisar
ali
isti
čmerikavi
grajščak
,
migne
poslednji
,
naj
molči
,
ker
ne
sme
in
si
ne
upa
dalje
govoriti
.
Kmalu
potem
pa
zapusti
v
strahu
gosposko
druščino
in
skrivši
prisede
k
svojim
tovarišem
.
„
Čudno
je
to
,
da
ima
ta
grajski
oskrbnik
,
ali
kdo
da
je
,
takov
upliv
,
“
opazi
Vratislav
,
hotéč
z
gospodom
Kolovskim
razsoditi
nerazumne
grajske
razmere
.
A
tudi
ta
se
mu
ogne
nekako
nerazumljivo
in
pravi
:
„
Na
svetu
je
vse
mogoče
.
Kogar
preganja
osoda
ali
neprijeten
spomin
,
isti
jej
ne
uide
,
ko
bi
gore
preskočil
in
morje
preplaval
.
Že
mora
bajè
tako
biti
,
da
nekteri
gospodarijo
,
drugi
služijo
,
se
klanjajo
in
so
primorani
zatajiti
glavo
in
srce
,
da
ustrežejo
nekomu
,
kterega
je
naključje
,
samo
naključje
,
nič
drugega
,
za
eno
ped
višje
postavilo
.
“
Tako
je
govoril
stari
gospod
,
spraznil
kupo
,
vstal
in
dejal
,
da
mu
je
tesno
v
kolibinem
dimu
in
da
se
je
jelo
mračiti
.
Trenotek
pozneje
zapustita
gospod
Kolovski
in
Vratislav
samotno
krčmo
in
odideta
proti
domu
.
Vratislav
poskuša
več
potov
razvneti
nov
govor
,
a
danes
nima
posebne
sreče
.
Gospoda
Kolovskega
še
ni
videl
nikdar
tako
resnega
kakor
danes
.
Zapored
mu
ostane
kak
odgovor
na
dolgu
ali
pa
se
izgubi
v
nejasne
razsodbe
.
Vratislav
to
sicer
opazi
,
a
prašati
si
ne
upa
in
noče
,
kaj
je
krivo
takej
spremembi
.
Ko
dospeta
do
razpotja
,
ustavi
se
gospod
Kolovski
,
poda
tovarišu
desnico
in
pravi
:
„
Danes
sem
vam
bil
slab
tovariš
,
prijatelj
.
Ne
zamerite
,
jaz
sem
se
postaral
.
Mnogo
sem
skusil
,
torej
sodim
tudi
o
marsičem
ostro
in
tesno
.
Potrpljenje
morate
tedaj
imeti
z
menoj
,
ali
mi
pa
odpovedati
svoje
prijateljstvo
.
Izmed
mnogih
slabih
lastnostij
imam
posebno
to
,
da
mi
pridejo
sem
ter
tja
tudi
brez
uzroka
otožne
ure
,
da
se
me
polasti
melanholija
.
Skušam
se
poboljšati
,
a
doslej
se
mi
še
ni
posrečilo
.
“
„
V
resnici
čuden
,
nerazumljiv
človek
je
gospod
Kolovski
,
“
pravi
Vratislav
,
ko
se
potem
sami
proti
domu
vrača
.
„
Vendar
,
če
se
ne
motim
,
grajski
pisar
mu
ne
godi
.
Osupnol
je
bil
,
ko
je
stopil
starec
v
kolibo
,
in
barva
na
lici
se
mu
je
bila
spremenila
.
Nekaj
skrivnostnega
ju
dvoji
.
Kdo
vé
,
ali
sta
si
le
po
videzu
tujca
.
Kritičen
položaj
je
to
,
a
brez
sledu
nisem
,
in
morda
se
mi
posreči
razvezati
uganjko
starega
znanca
,
saj
prijateljska
beseda
,
pravijo
,
premore
mnogo
,
in
gospod
Kolovski
mi
je
brez
dvoma
prijatelj
in
poštenjak
,
v
pravem
pomenu
.
“
Gospa
iz
Pasjaka
je
bila
stara
žena
.
V
poletnih
mesecih
,
kedar
se
je
preselila
na
svoj
grad
na
deželo
,
živela
je
zá-se
.
Znancev
in
prijateljev
po
oddaljenih
trgih
in
gradéh
ni
obiskavala
niti
z
grajsko
družino
mnogo
občevala
.
Vse
to
je
bilo
krivo
,
da
ni
bila
stara
gospa
oseba
,
o
kterej
bi
se
bilo
v
okrožji
mnogo
govorilo
.
Marsikteri
starejši
človek
se
je
jedva
zavedal
nekdanje
grajščakinje
,
mlajše
ljudstvo
pa
je
niti
poznalo
ni
.
Vendar
kedar
se
je
nenadoma
imenovalo
njeno
ime
,
dejal
je
ta
in
oni
zvedenec
o
grajskih
zadevah
:
„
Gospa
pa
gospa
,
ta
že
,
kaj
pa
bomo
mi
,
ki
smo
berači
in
nimamo
nič
.
Ona
pa
je
sama
brez
otrok
,
premoženja
ima
pa
toliko
,
kolikor
je
pol
Radovja
vredno
.
“
V
poslednjem
času
se
je
bilo
zadnje
razmerje
nekoliko
spremenilo
.
Da
imajo
zvedenega
zdravnika
na
Radovji
,
zvedela
je
kmalu
vsa
okolica
.
Tudi
gospa
iz
Pasjaka
je
poklicala
enkrat
Vratislava
,
ne
vemo
ali
v
sili
ali
le
bolj
iz
radovednosti
o
mladem
doktorji
.
Ker
jej
je
pa
bil
poslednji
neki
povšeči
in
dober
svetnik
,
povabila
ga
je
več
potov
v
grad
in
tudi
sama
se
je
pripeljala
potem
večkrat
v
njegovo
domovanje
.
Tako
se
je
seznanila
ne
le
z
Vratislavom
,
temveč
tudi
z
mlado
Vido
in
pri
nekej
priložnosti
celó
z
gospodom
Kolovskim
in
Zvezdano
.
Odslej
je
bilo
na
Radovji
živahnejše
kakor
po
navadi
.
Skoro
vsako
popoldne
se
je
vozila
tja
gospa
iz
Pasjaka
in
se
pri
Draganu
popolno
udomačila
.
Po
cele
popoldneve
je
presedela
v
vrtnej
senci
poleg
svojih
mladih
prijateljic
,
Vide
in
Zvezdane
,
učila
ji
raznih
ženskih
del
ali
njima
pripovedovala
dogode
iz
svojega
življenja
.
Lepo
je
bilo
gledati
,
kedar
je
prisedel
sem
ter
tja
tudi
Vratislav
v
žensko
druščino
in
poslušal
starkino
pripovedovanje
.
Videti
je
bilo
,
kakor
da
bi
bili
združeni
tu
otroci
éne
matere
,
srečne
matere
v
veselem
krogu
.
In
v
resnici
,
več
potov
je
naslonila
gospa
v
tej
druščini
sivo
glavo
v
dlani
in
skrivši
se
jej
je
utrnola
svetla
solza
v
očesu
.
Marsikteri
pa
se
je
mimogredé
ustavil
za
vrtno
ograjo
,
zrl
druščino
,
a
umeti
ni
mogel
,
kako
se
ujema
stara
gospa
z
veselo
mladino
.
Včasih
pa
je
tudi
stara
gospa
povabila
mlade
znance
v
svoj
grad
.
Nekaj
tednov
pozneje
je
bila
na
Pasjaku
slovesnost
,
da
nihče
ni
pomnil
take
.
Dodelana
je
bila
težavna
zagorska
cesta
in
grajščak
iz
Pasjaka
je
napravil
zaradi
tega
gostijo
in
povabil
vse
boljše
drnžine
na
daleč
okrog
.
A
tudi
kmetje
in
delavci
se
niso
pozabili
.
Odmerjeni
so
jim
bili
v
spodnjem
delu
gradú
posebni
prostori
.
Tudi
gospod
Kolovski
se
je
pri
tej
priliki
zastonj
zahvaljeval
za
preveliko
čast
.
Ker
ni
bilo
drugače
in
si
svojega
prijaznega
soseda
ni
upal
žaliti
,
prišel
je
in
pripeljal
seboj
gospico
Zvezdano
,
mladega
doktorja
in
Vido
.
Razvèn
stare
gospe
na
Pasjaku
in
sina
od
nekega
višjega
sodnijskega
uradnika
iz
glavnega
mesta
,
ki
je
bil
grajščaku
v
rodu
,
zbralo
se
je
še
mnogo
odličnejših
oseb
,
ki
pa
nas
posebno
ne
zanimajo
.
Le
nekoga
so
pogrešale
nektere
osebe
,
in
to
jim
je
bilo
ravno
prav
.
Grajskega
pisarja
namreč
ni
bilo
v
druščini
.
Tega
se
je
urno
prepričala
gospica
Zvezdana
,
pošepnola
to
svojej
prijateljici
Vidi
,
poslednja
Vratislavu
in
tako
je
hitela
prijetna
novica
od
ust
do
ust
.
Vratislav
je
bil
danes
posebno
vesel
.
Našel
ni
samo
prijetne
druščine
na
Pasjaku
,
temveč
celó
svojega
nekdanjega
prijatelja
iz
glavnega
mesta
izza
časov
študentovskih
let
v
srednjih
šolah
.
Poslednji
je
bil
sorodnik
grajščaka
na
Pasjaku
in
bivši
Vratislavov
sošolec
na
lyceji
.
Ker
je
stopil
potem
zaradi
malih
talentov
in
pokroviteljstva
svojega
reditelja
v
manjšo
državno
službo
,
bilo
je
naravno
,
da
se
z
Vratislavom
nista
videla
že
leta
in
leta
.
Lepo
je
,
če
najde
človek
v
resnej
moškej
dobi
znanca
veselih
,
mladostnih
dnij
.
Z
veseljem
mu
stisne
roko
in
nekdanje
ure
oživé
zopet
v
zmračenem
spominu
.
Tako
je
bilo
pri
Vratislavu
.
Naravno
je
tedaj
,
da
se
razvname
na
spodnjem
konci
omizja
nekako
živahnejše
življenje
med
mlajšimi
gosti
.
Ko
bi
bil
kdo
od
daleč
opazoval
veselo
družbo
,
rekel
bi
bil
,
da
je
gospod
Skovir
,
tako
se
je
imenoval
mladi
uradnik
iz
glavnega
mesta
,
dober
vasovalec
,
sladkojezičen
,
polen
poklonov
in
sploh
lep
mož
brez
graje
na
telesu
in
obrazu
.
Tudi
bi
bil
opazil
,
da
rajši
z
njim
starejša
deklica
Vida
občuje
kot
njena
družica
Zvezdana
.
Pravi
fysiognom
in
izkušenec
bi
bil
pa
morda
k
temu
tudi
uzroke
uganil
.
Dejal
bi
bil
,
da
dvori
sicer
Skovir
obema
deklicama
z
enako
izborno
eleganco
in
prikupljivimi
frazami
,
pa
da
pogleduje
vendar
globje
v
oči
mladej
Zvezdani
.
In
še
o
nekem
bi
se
bil
lahko
prepričal
,
in
to
je
najpoglavitnejše
in
najzanimivejše
za
našo
povest
.
Presodil
bi
bil
namreč
,
da
je
mladi
doktor
,
akoravno
videzno
vesel
,
po
-
gostoma
v
nekakej
zadregi
,
in
da
mu
ne
godi
posebno
prijateljeva
ljubeznjivost
in
umetno
dvorjenje
do
njegove
prijateljice
Zvezdane
.
V
takem
položji
pozabi
skoro
mlajša
druščina
starejših
gostov
.
A
to
nič
ne
dé
.
Omizje
je
preobširno
za
eno
govorico
.
Takovo
priložnost
porabi
grajščak
in
pripoveduje
svojim
starejšim
gostom
o
važnejših
gospodarskih
zadevah
,
in
primerja
poljedelstvo
in
živinorejo
gorskega
zakotja
z
enakimi
kraji
severnih
dežel
.
Stara
gospa
iz
Pasjaka
,
ki
hoče
tudi
nekaj
iz
svojih
dolgoletnih
izkušenj
umreti
,
ne
ujema
se
v
marsičem
z
njegovimi
načeli
in
brani
domače
šege
in
navade
.
Gospod
Kolovski
pa
in
nekaj
boljših
gospodarjev
iz
bližnjih
srenj
pa
mu
prikimuje
v
večini
.
In
gospod
Kolovski
prehiti
celó
sem
ter
tja
s
svojo
sodbo
grajščakovo
razpravo
tako
,
da
se
poslednji
včasih
začudi
in
pravi
:
„
Gospod
sosed
,
ko
bi
ne
bil
prepričan
,
da
niste
gospodarili
nikdar
v
mojej
domovini
,
rekel
bi
,
da
ste
ali
zvedeli
po
študijah
naše
razmere
,
ali
sami
živeli
mnogo
časa
v
tujini
.
“
Gospod
Kolovski
se
smeji
takemu
poklonu
in
trdi
,
da
bi
poslednje
ne
bilo
ravno
potrebno
in
da
pozna
le
sploh
iz
mlajših
let
razmerje
svoje
širje
domovine
.
Tudi
tu
bi
bil
dober
opazovalec
rekel
,
da
je
besedovanje
gospoda
Kolovskega
le
nekakov
izogibljej
iz
prejšnjega
predmeta
in
da
mu
ni
ljubo
,
da
je
izrekel
prejšnjo
svojo
sodbo
.
In
nenaravno
bi
se
mu
dozdevalo
takovo
izogibanje
,
zanimivo
pa
vendar
zaradi
tega
,
ker
bi
pravega
uzroka
poslednjemu
najti
ne
mogel
.
Tako
se
je
vršila
grajska
gostija
večinoma
ne
brez
veselja
in
zanimivosti
,
in
sicer
zaradi
tega
,
ker
se
je
storilo
tu
marsiktero
znanje
.
Noč
je
bila
,
lepa
poletna
noč
.
Tiho
je
bilo
vse
na
okrog
.
Le
od
daleč
se
je
čulo
prijazno
šumenje
in
klopotanje
zagorskega
mlina
in
sem
ter
tja
odurno
skovikanje
nočne
ptice
med
stoletnimi
hrasti
in
bukvami
gajskega
gozda
.
Precej
pozno
je
že
bilo
,
ko
pridrdrata
po
novej
cesti
sèm
od
gradú
na
Pasjaku
dva
koleseljna
.
Pri
svitu
polne
lune
spoznamo
obá
.
Samo
tega
ne
vemo
,
ali
je
bilo
naključje
ali
kako
,
da
sedita
v
prvem
vozu
gospica
Zvezdana
in
Vratislav
,
v
drugem
pa
gospod
Kolovski
in
Vida
poleg
njega
.
A
naj
bode
poslednje
kakor
hoče
,
to
ni
glavna
stvar
,
a
bolj
zanimivo
je
,
da
je
Vratislav
nocoj
nekako
otožen
in
bolj
molčeč
,
kakor
pa
bi
se
bilo
spodobilo
v
druščini
tako
nežne
gospice
.
Posled
se
zdrami
kakor
iz
neprijetnih
sanj
in
vpraša
nekako
nenavadno
:
„
Kako
vam
je
bil
povšeči
moj
znanec
,
gospod
Skovir
,
gospica
?
Je-lite
,
lep
človek
je
,
prijetno
umé
govoriti
in
urno
tekó
ure
v
takovem
društvu
.
“
Izgovorivši
nasloni
glavo
v
dlan
in
pričakuje
vidno
miren
odgovora
.
„
Kako
menite
to
,
gospod
doktor
,
jaz
vas
ne
umejem
prav
,
“
odgovori
gospica
.
„
Če
bi
se
sodil
človek
samo
po
lepoti
in
zvunanjosti
in
ne
po
drugih
lastnostih
,
delala
bi
krivico
gospodu
Skovirju
,
ko
bi
dejala
,
da
ne
sme
zadovoljen
biti
sam
s
seboj
.
“
„
In
če
pride
k
tem
lastnostim
še
častno
ime
,
imenitno
sorodstvo
in
—
morda
tudi
zagotovljeno
ali
vsaj
pričakovano
bogastvo
?
“
„
Potém
je
pridobljena
tudi
druga
tretjina
,
a
ne
najvažnejše
,
kar
zida
zemsko
srečo
.
Zadnjega
ali
bolje
rečeno
prvega
še
primanjkuje
,
gospod
doktor
,
in
to
je
—
praviti
vame
ni
potreba
,
znano
vam
mora
biti
,
to
je
:
srce
,
blago
srce
.
“
„
In
ko
bi
se
našlo
tudi
to
pri
mojem
znanci
,
—
potem
je
najsrečnejši
človek
lahko
—
in
vreden
ljubezni
najlepše
deklice
na
svetu
.
“
Zadnje
besede
je
izgovoril
Vratislav
z
nekako
tresočim
glasom
,
podprl
je
zopet
glavo
v
dlan
in
zrl
na
cesto
,
kakor
da
bi
bil
opazoval
velikansko
vozno
senco
,
ki
dirja
in
hiti
neprenehoma
za
koleseljnom
in
ga
vendar
prehiteti
niti
zapustiti
ne
more
.
„
Vi
ste
jako
nerazumljivi
nocoj
,
gospod
doktor
,
in
otožni
se
mi
dozdevate
.
Ali
seni
morda
jaz
tega
kriva
?
Kar
odkritosrčno
mi
povejte
!
“
Izgovorivši
nagne
se
Zvezdana
proti
svojemu
tovarišu
,
položi
mu
morda
nevedoma
svojo
desnico
okoli
pasú
,
a
z
levico
se
igra
s
šopkom
,
kterega
je
ona
pripela
na
njegove
prsi
.
Vratislav
ne
odgovori
stavljenemu
vprašanju
.
Le
na
senčno
podobo
na
prašnej
cesti
pokaže
rekóč
:
„
Kaj
vam
hočem
mnogo
praviti
,
prašajte
ono
sliko
,
koliko
časa
bode
tako
združena
.
Ko
odplava
luna
za
oblake
,
izgine
za
vselej
;
ko
prisije
zlato
solnce
,
odbežé
nočne
sence
,
in
danes
eno
leto
ali
še
mnogo
prej
ne
bodete
več
vedeli
,
gospica
,
kdo
vam
je
pripovedoval
te
besede
in
kdo
se
je
vozil
nekdaj
z
vami
.
Le
poglejte
jo
,
ono
senčno
podobo
in
verjamite
mi
,
kar
vam
pravim
.
“
Zvezdana
zarudi
pri
teh
besedah
in
odgovor
,
kterega
si
je
že
bila
izmislila
,
zamre
jej
na
ustnicah
.
Vratislav
se
zgane
v
tem
trenotku
,
ozre
se
po
Zvezdani
in
pravi
:
„
Ali
sem
vas
morda
žalil
,
gospica
,
s
prejšnjimi
besedami
?
Odpustite
,
to
ni
bil
moj
namen
.
Povedati
sem
le
hotel
,
da
me
pozabite
,
ko
zapustim
Radovje
in
da
sem
vam
od
zdaj
nepotreben
znanec
,
slab
tovariš
.
Danes
popoldne
ste
lahko
presodili
,
kakov
razloček
je
med
menoj
in
mestnim
kavalirjem
.
“
Dalje
ne
more
govoriti
.
Milo
se
mu
stori
kakor
otroku
.
In
Zvezdana
si
zakrije
obraz
ter
jame
skrivaje
ihteti
.
V
tem
nepopisljivem
trenotku
prikipi
do
vrha
skrivna
ljubezen
,
ki
je
že
prej
z
neznanimi
silami
vezala
dve
srečni
in
—
nesrečni
srci
.
In
povedala
sta
si
potem
vse
to
,
povedala
še
mnogo
več
.
Trdil
in
prisegal
je
mladi
mož
,
da
brez
ljubljene
Zvezdane
ni
zá-nj
prijetne
bodočnosti
,
na
ktero
je
mislil
nekdaj
,
in
mlada
iz
prvih
sanj
se
drameča
deklica
je
šepetala
,
da
jej
brez
Vratislava
ni
moči
živeti
več
in
da
mu
ostane
zvesta
na
veke
.
Srečna
mladost
!
Na
svojo
moštvo
se
upira
marsikteri
in
na
podlagi
modroslovja
se
smeji
marsikakej
videzno
nepomenljivej
stvarici
.
Slabi
sodniki
in
še
slabejši
računarji
—
takovi
modreci
.
Neomahljivi
so
le
,
dokler
štejejo
z
broji
na
papirji
in
rišejo
z
umetnim
orodjem
.
A
kedar
je
treba
seči
v
globje
rove
,
v
globino
lastnega
srca
,
kedar
se
računi
z
nežnimi
čuti
in
nenadno
vzbujenimi
,
tedaj
izgubé
glavo
,
vržejo
orodje
od
sebe
in
ne
prašajo
,
kakov
bode
sad
,
koliko
izgube
tiči
v
začetem
boji
in
koliko
grenkih
ur
,
ogoljufanih
želj
v
malej
besedi
:
skrivna
ljubezen
.
Še
dva
druga
možakarja
sta
korakala
isto
noč
po
novej
cesti
sèm
od
gradú
na
Pasjaku
proti
Radovju
.
Bila
sta
naša
znanca
iz
prejšnjih
poglavij
,
mešetar
in
mlinski
najemnik
Pipec
in
Draganov
stari
Matijec
.
Razgovarjala
se
nista
niti
o
poetičnej
luni
,
ki
jima
je
tako
prijazno
svetila
v
zaspana
od
pijače
razgreta
lica
,
niti
o
sladkej
ljubezni
,
ki
je
razvnemala
dve
srečni
srci
pred
njima
,
niti
o
prijaznem
klopotanji
zagorskega
mlina
.
Pipec
in
Matijec
sta
bila
modrijana
,
možakarja
utrjene
,
precej
grčave
korenine
.
Poesije
nista
potrebovala
nikdar
.
Toliko
bolje
ju
je
torej
zanimalo
še
domú
gredé
vino
,
ki
sta
ga
uživala
danes
v
gradu
.
Tudi
svojih
gospodarjev
in
gospode
sploh
nista
nocoj
rešetala
in
obirala
,
kakor
je
sicer
ne
vémo
ali
slaba
ali
opravičena
kmetska
navada
.
In
Pipec
,
ki
umé
celó
nekaj
nemščine
in
je
nekdaj
pol
širnega
sveta
v
vojaškej
suknji
premeril
,
trdil
je
in
zabičeval
,
da
takove
gospode
je
malo
ali
nič
,
kakor
je
zabrdska
in
ona
iz
Pasjaka
.
Prva
rada
za
neplačano
najemščino
počaka
,
druga
pa
celó
neumno
kmetstvo
na
gostije
vabi
.
Matijec
pa
,
ki
tudi
ni
bil
neumen
in
brez
glave
,
preračunil
je
vse
to
tako
,
da
zasluži
zaradi
tega
polovico
ali
vso
hvalo
le
njihov
mladi
doktor
ali
kali
.
On
je
znan
.
Na
Zabrdji
se
je
prikupil
in
gospej
na
Pasjaku
in
povsod
.
Med
takim
besedovanjem
se
razmislita
tako
,
da
se
ko
pozneje
po
stranskej
poti
skozi
gozd
domú
koračita
,
Pipec
nad
borovčevimi
koreninami
izpodtakne
in
na
mahovji
obleži
ter
svojemu
tovarišu
daljno
druščino
odreče
.
Matijec
pa
sam
proti
domu
hodi
in
ugiblje
in
sodi
neprenehoma
,
kako
prijetno
bi
bilo
,
ko
bi
bil
tudi
on
grajščak
.
Peš
bi
ne
hodil
potem
,
v
kočiji
bi
se
vozil
,
rumeno
vino
bi
pil
in
Pipcu
,
ki
je
tudi
ubog
,
a
sicer
študiran
in
premeten
človek
,
bi
sem
ter
tja
dal
za
pijačo
.
Pipec
je
sedel
drugo
popoldne
z
zaspano
glavo
in
s
pogašeno
pipo
v
ustih
na
žagiščnem
vozu
in
je
zrl
v
globino
pod
seboj
,
tja
kjer
so
šumeli
valovi
pod
jezom
in
se
ubijala
pena
za
peno
.
Ne
vémo
,
ali
je
Pipec
tudi
kaj
imenitnega
mislil
in
ugibal
pri
takovem
pogledu
,
samo
to
je
znano
,
da
ga
je
bolela
glava
od
včerajšnje
pijače
in
da
se
mu
je
žeja
,
huda
žeja
vzbujala
,
a
ne
po
vodi
,
te
bi
mu
ne
manjkalo
,
temveč
po
rumenem
cekinastem
vinu
.
Ko
tako
otožen
in
čmerikav
na
žagiščnem
vozu
sloni
in
z
levico
po
hlačnem
žepu
nekaj
novcev
išče
in
prešteva
,
koliko
bi
bilo
dovolj
za
kupico
pijače
,
čuje
stopinje
v
obližji
.
On
povzdigne
torej
zaspano
glavo
in
zagleda
na
stranskej
poti
vrh
jeza
gosposkega
človeka
.
To
ga
zdrami
.
Takoj
si
z
desnico
oči
pomane
in
bolj
od
strani
in
skrivši
prišleca
ogleduje
.
S
početka
se
nekako
prestraši
,
kajti
on
ni
nikdar
gosposkih
gostov
vabil
niti
jih
videl
pod
svojo
streho
,
razvèn
če
je
komisijski
birič
,
Bog
ga
nas
varuj
,
sem
ter
tja
s
cesarskim
pečatom
v
roki
zaostale
davke
zahteval
in
se
grozil
in
z
rubežnijo
in
kontumacijo
ali
kali
žugal
.
Toliko
večje
je
bilo
Pipčevo
veselje
,
ko
se
kmalu
potem
na
lastne
oči
prepriča
,
da
prišlec
ni
grozoviti
cesarski
birič
,
temveč
le
isti
grajski
pisar
iz
Pasjaka
in
da
je
naposled
morda
še
zá-nj
čast
in
ne
majhna
čast
,
da
ga
obišče
.
Zatorej
se
jame
urno
pripravljati
za
primeren
sprejem
,
kakoršen
se
spodobi
gosposkemu
gostu
.
Svojo
pogašeno
malo
pipico
vzame
iz
ust
in
jo
skrije
v
tramovej
poči
,
širokokrajno
pokrivalo
obesi
na
lesen
klin
,
odpaše
svoj
ne
ravno
nov
in
brezmadežen
višnjevkast
predpasnik
in
potegne
nekekrati
z
dlanjo
po
zaspanem
lici.
Po
tem
delu
pa
se
potuhne
in
zamišljeno
na
žagišči
sedi
,
kakor
da
bi
prišleca
ne
videl
.
Zdajci
se
približa
pisar
,
tik
jeza
obstoji
in
zakliče
:
„
Pipec
,
gani
se
gani
in
pokaži
,
kod
naj
hodim
v
to
beznico
,
tvojo
žago
;
zavarovan
si
kakor
trdnjava
pred
sovražnikom
,
ni
ti
lahko
priti
do
živega
.
“
Žagar
skoči
zdajci
kvišku
in
hiti
pisarju
kazat
,
kjer
vodi
skrivna
brv
v
podobi
grčave
deske
črez
potok
k
njegovemu
stanovanju
.
Ko
pisar
jezéč
se
šibko
in
precej
nevarno
mostišče
prekolne
,
pravi
:
„
Pipec
,
ti
si
danes
delaven
,
in
jaz
te
motim
in
ti
čas
tratim
,
a
ne
huduj
se
zaradi
tega
.
Ti
si
najemnik
zabrdske
žage
,
z
gospodo
umeš
občevati
,
in
marsikaj
ti
je
znanega
,
kar
bi
jaz
rad
zvedel
.
“
„
Ne
,
tega
ne
,
gospod
grajski
milostljivi
.
Podelal
sem
nekoliko
,
in
vode
mi
zmanjkuje
na
jezu
,
pa
prav
lepo
in
čast
mi
je
,
da
smem
govoriti
z
njimi
in
jim
obljubiti
,
da
če
mi
pošljejo
na
žago
borovcev
ali
smrek
,
da
jim
režem
take
žaganice
,
da
jih
bode
kar
gledati
veselje
in
jih
bode
.
“
„
Tega
ne
tega
,
Pipec
,
desk
ne
potrebujem
,
a
nekaj
drugega
in
tega
mi
tudi
ne
odrečeš
.
Zdaj
pa
sèm
le
na
žagišče
sediva
,
in
poslušaj
me
,
kar
ti
pravim
!
“
Izgovorivši
sede
pisar
na
smrekov
hlod
in
Pipec
v
strahu
božjem
in
s
potuhneno
glavo
poleg
njega
,
češ
,
zdaj
pa
le
govori
,
kar
se
dá
,
če
tudi
ni
vse
res
,
kar
praviš
.
Gospoda
je
lahkoverna
in
sebična
tudi
ne
,
če
še
jej
po
volji
vedeš
.
S
takovim
sklepom
se
pripravlja
Pipec
na
važni
razgovor
.
Pisar
pa
seže
med
tem
v
dopetačo
črno
suknjo
in
privleče
zapečačeno
buteljo
na
dan
,
razpečati
jo
,
postavi
pred
Pipca
in
méni
:
„
Pipec
,
zdaj
pa
pij
in
si
grlo
namoči
.
Takova
kapljica
je
to
,
da
je
še
nisi
užival
take
,
a
bodeš
jo
še
,
če
si
pameten
in
se
po
mojem
svètu
ravnaš
.
“
„
To
pa
to
,
gospod
milostljivi
.
Pil
pa
bodem
pil
.
Že
celo
popoldne
me
nekaj
po
grlu
praska
,
in
še
le
zdaj
sem
se
prepričal
,
da
bode
to
nekaj
takega
kakor
žeja
.
V
žeji
pa
ni
človek
,
kakor
veste
,
za
nobeno
rabo
in
ni
.
“
Po
teh
besedah
nagne
Pipec
podano
mu
buteljo
rekóč
:
„
Na
vaše
zdravje
,
milostljivi
gospod
grajski
,
da
bi
še
dolgo
živeli
in
se
prav
pogosto
zagorskega
žagarja
spominjali
.
“
„
Pustiva
takove
malenkosti
zdaj
,
Pipec
.
Povej
mi
rajši
,
kako
se
zove
prav
za
prav
gospodar
te
žage
,
ki
jo
imaš
v
najemu
,
koliko
časa
že
biva
na
Zabrdji
in
od
kod
se
je
naselil
tú
?
“
„
O
milostljivem
gospodu
svojem
naj
bi
vam
zinol
kakovo
,
menite
?
To
pa
že
to
,
povem
vam
vse
natančno
kakor
pri
spovedi
,
kar
mi
je
znanega
,
le
poslušajte
me
,
pa
verjamite
mi
,
kar
pravim
!
Moj
gospod
milostljivi
,
—
za
Kolovskega
ga
kličejo
sosedje
,
jaz
mu
pa
pravim
kar
na
ravnost
le
gospod
,
—
je
v
resnici
gospod
in
dober
gospod
,
pravi
gospod
.
Njegova
beseda
velja
kakor
denar
ali
pa
še
več
ker
za
denar
mu
bajè
ni
mnogo
,
kajti
potrpljiv
je
z
menoj
in
z
najemščino
,
da
mu
Bog
povrni
,
in
kar
reče
in
obljubi
,
je
zagotovljeno
,
kakor
bi
z
žrebljem
pribil
.
Minolo
leto
mi
je
veter
kočo
razkril
in
povodenj
mi
je
jez
podrla
,
pa
glejte
!
on
je
rekel
:
„„
Pipec
,
nič
se
ne
boj
,
to
je
moja
skrb
.
““
In
v
resnici
,
kar
tesarje
in
krovca
mi
je
poslal
in
škoda
je
bila
popravljena
,
in
ne
vinarja
me
ni
veljalo
.
“
„
Pusti
takove
reči
,
Pipec
,
pusti
,
povej
rajši
,
kar
sem
te
prašal
,
drugo
je
nepotrebno
!
“
„
Da
bi
potrebna
ne
bila
streha
in
jez
?
To
pa
to
,
bila
je
bila
,
to
jaz
vedno
trdim
,
“
zabičuje
Pipec
razgret
dobre
pijače
in
pisarjevo
vprašanje
napačno
tolmači
.
„
Od
kod
je
prišel
tvoj
gospodar
in
koliko
časa
je
že
tu
,
to
te
prašam
,
Pipec
,
“
ponavlja
pisar
in
nekako
strupeno
meri
peneče
valove
pod
jezom
.
„
A
ha
,
vi
menite
,
koliko
časa
je
že
,
kar
se
je
Zabrdje
sezidalo
ali
kali
,
in
kje
je
prej
gospod
Kolovski
stanoval
.
Povem
vam
,
gospod
,
da
sem
čul
,
da
je
bival
tam
nekje
od
koder
solnce
izhaja
,
na
tujem
daleč
nekje
tam
.
Jaz
sem
sicer
pri
vojakih
mnogo
sveta
videl
,
pa
ime
o
onej
deželi
,
ime
mi
je
odpadlo
,
nikdar
nisem
čul
o
njej
in
tudi
vaški
možakarji
je
ne
poznajo
.
Tako
se
mi
pa
vendar
dozdeva
,
da
gospod
Kolovski
ni
tujec
,
kajti
govoriti
ume
tako
po
domače
,
če
hoče
,
kakor
da
bi
se
bil
rodil
v
tej-le
zagorskej
vasi
.
Odkar
pa
se
je
naselil
na
Zabrdji
in
si
lepo
belo
poslopje
postavil
na
mojem
nekdanjem
posestvu
in
mi
to
žago
,
ki
je
bila
nekdaj
tudi
moja
lastnina
,
v
najem
dal
,
bode
blizu
kakih
šest
let
.
Spominjam
se
še
dobro
,
ko
se
je
prvič
v
vas
pripeljal
v
koleseljnu
.
Jesen
je
bila
in
ajdo
smo
kosili
,
ker
nam
je
vso
slana
vzela
;
slabo
prav
slabo
letino
smo
imeli
tedaj
in
denarja
ni
bilo
dobiti
v
pest
in
ga
ni
bilo
.
Pa
ta
mlada
gospica
iz
Zabrdja
—
tako
čudno
za
Zvezdano
jo
kličejo
,
kakor
da
bi
niti
po
božjih
in
crkvenih
postavah
krščena
ne
bila
—
bila
je
tedaj
ves
otročaj
,
zdaj
je
pa
že
kar
za
možitev
dozorela
.
Pa
že
tudi
moškim
godi
ali
kali
.
Tisti
rumenobradati
doktor
Draganov
pogleduje
neki
rad
za
njo
in
jaz
pravim
,
da
bi
to
ne
bil
napačen
par
,
ko
bi
se
vzela
.
“
„
Šest
let
,
“
ponavlja
nekako
utopljen
pisar
in
pristavi
:
„
To
je
torej
vse
,
kar
ti
je
znanega
,
Pipec
,
in
meniš
,
da
bi
bil
mladi
doktor
dekličin
ženin
?
“
„
Ravno
tako
je
,
gospod
grajski
,
kakor
pravim
in
jaz
sem
preračunil
,
da
mladi
kosmatinec
ne
zahaja
brez
uzroka
na
Zabrdje
in
stari
mu
bajè
tudi
ne
brani
,
zakaj
pa
tičita
vedno
skupaj
,
kakor
da
bi
že
bila
znanca
od
mladih
let
.
“
Tako
je
pripovedoval
Pipec
pogostoma
dišečo
buteljo
med
prsti
vrtéč
in
bil
je
vesel
,
nepopisljivo
vesel
.
A
pisar
je
naposled
popolno
utihnol
,
glavo
je
podprl
v
dlan
in
zrl
je
v
valove
pod
seboj
.
Slednjič
pa
plane
kakor
zdramljen
iz
neprijetnih
sanj
kvišku
,
Pipcu
nekaj
v
roko
stisne
in
pravi
:
„
Pipec
,
to
si
zapomni
,
vedeti
ne
sme
nihče
,
da
sem
govoril
s
teboj
in
o
čem
.
Tako
,
varuj
se
,
ne
bode
ti
žal
,
—
ako
ne
,
poznaš
me
,
jaz
ne
zahtevam
ničesar
brez
plače
.
“
Izgovorivši
prekorači
hitro
skrivno
brv
in
izgine
za
jezom
,
da
se
mu
Pipec
niti
spodobno
zahvaliti
ne
more
.
Ko
je
Pipec
zopet
sam
,
ozre
se
v
prgišče
in
zagleda
svetel
cesarski
zlat
,
ki
mu
ga
je
podaril
pisar
.
Da
toliko
lepega
denarja
in
butelja
cekinastega
vina
in
vse
zastonj
in
za
nič
,
kaj
takega
še
ni
doživel
na
svetu
.
Samega
veselja
ustavi
Pipec
žago
,
zapre
jez
,
poišče
pokrivalo
na
klinu
in
zavije
z
lahkim
srcem
in
lahko
glavo
po
kamenitej
poti
proti
vasi
.
Danes
je
za-nj
srečen
dan
,
da
ni
takega
in
z
veseljem
se
mora
končati
.
Kaj
pa
tudi
hoče
?
Denarja
ima
dovolj
,
pošteno
mero
ga
še
hoče
nocoj
piti
in
cekin
zatoči
po
mizi
,
da
zazvenči
in
se
pivci
spogledujejo
in
rekó
:
„
Pipec
,
ta
pa
ta
.
Ni
še
tako
pod
nič
,
kakor
smo
menili
,
on
z
zlatom
plačuje
,
nekdaj
mu
ga
pa
še
na
dobro
ime
ni
bilo
najti
poštenega
požirka
.
“
Mračiti
se
je
jelo
,
ko
koraka
potem
pisar
po
samotnej
poti
skozi
gozd
proti
Pasjaku
.
Prišedši
med
stoletne
grčave
hraste
,
sede
na
sivo
skalo
ob
potu
in
zakrije
obraz
v
dlani
.
Luna
posveti
zdajci
skozi
vejevje
,
uprè
se
v
starčevo
sivo
brado
,
kakor
da
bi
hotela
reči
:
Človek
,
kaj
sloniš
tu
,
hiti
iz
goščave
in
pozabljaj
,
če
te
tare
skrivno
gorjé
!
„
Da
on
je
,
on
je
isti
,
ne
motim
se
,
motiti
se
ne
morem
.
Sam
hudič
ga
je
prinesel
zopet
sèm
.
Vaščanje
ga
ne
poznajo
,
a
poznam
ga
jaz
.
Tudi
jaz
mu
bajè
nisem
tuj
.
A
pozabil
je
,
kar
je
bilo
,
ogiblje
se
me
,
s
poti
mi
hodi
.
Jaz
pa
sem
še
vedno
isti
in
ostanem
,
dokler
me
nosijo
noge
po
tej
prokletej
zemlji
.
“
Tako
zakolne
starec
naposled
,
plane
kvišku
,
pokrivalo
globje
na
oči
pomakne
in
koraka
dalje
po
gozdu
.
Prišedši
do
obrobja
konec
gozda
,
od
koder
se
vidi
grad
Pasjak
z
mesečino
oblit
,
ustavi
se
zopet
,
skrči
pest
,
dvigne
jo
proti
nebu
in
zagrozi
:
„
Ondi
stojiš
zidovje
,
temno
in
mračno
si
kakor
nekdaj
in
mračna
je
misel
na
nekdanje
dni
,
ktere
sem
živel
v
tebi
.
Vendar
zapomni
si
,
moje
moči
še
niso
oslabele
.
Siva
mi
je
brada
,
beli
so
mi
lasje
,
srcé
pa
je
mlado
,
in
v
prsih
še
vedno
tli
iskra
maščevanja
,
ne
iskra
,
goreč
plamen
do
tistih
,
ki
so
mi
zastrupili
vse
moje
življenje
,
storili
me
neobčutljivega
.
“
Tako
beseduje
starec
in
zre
v
mračno
zidovje
,
potem
pa
ubere
počasnih
korakov
daljno
pot
.
V
zadnjem
času
se
je
druščina
na
Badovji
in
Zabrdji
za
éno
osebo
pomnožila
.
Vratislavov
prijatelj
Skovir
se
je
naselil
za
nekaj
časa
na
Pasjaku
ali
vsaj
prenočeval
je
ondi
,
kajti
sicer
je
navadno
bival
na
Badovji
.
Ali
ga
je
vabilo
samo
prijateljstvo
tja
,
ali
je
govoril
morda
tudi
rad
z
mlado
Vido
,
ne
vemo
prav
.
A
toliko
je
znano
,
da
se
je
ondi
dobro
počutil
in
da
sta
si
z
Vratislavom
vsaj
videzno
vse
zaupala
.
Česar
je
srce
polno
,
to
rado
iz
ust
gre
,
in
tako
je
bilo
tudi
pri
Vratislavu
.
Svoje
skrivne
ljubezni
do
Zvezdane
ni
mogel
zakrivati
.
Nekega
večera
,
ko
s
Skovirjem
skupno
raz
Zabrdja
stopata
,
razodene
mu
z
gorečimi
besedami
svojo
nepopisljivo
srečo
,
kterej
ne
more
neki
nikdo
nasprotovati
,
kajti
Zvezdana
je
edini
otrok
bogatega
posestnika
,
ljubi
ga
neizmerno
in
oče
tudi
ne
bode
ugovarjal
.
Potem
pripoveduje
,
da
ne
misli
domačije
več
zapustiti
,
da
hoče
živeti
v
tihem
gorskem
zakotji
na
strani
najboljše
,
najljubeznjivejše
ženice
.
Lepo
idilski
je
narisal
Vratislav
svojo
bodočnost
,
a
v
svojej
gorečnosti
ni
opazil
,
da
je
njegov
tovariš
med
pripovedovanjem
barvo
na
lici
izpremenil
in
mu
krajše
odgovarjal
,
kakor
je
bila
sicer
navada
.
Videzno
mu
je
voščil
srečo
in
zagotavljal
,
da
bi
se
tudi
on
veselil
takove
bodočnosti
in
da
bi
tudi
njemu
ugajalo
življenje
med
priprostim
narodom
tako
lepe
gorske
domovine
.
„
Nič
ne
dé
,
tolaži
se
,
“
odvrne
Vratislav
svojemu
prijatelju
.
„
Tebi
blišči
čast
in
naslov
v
cesarskih
službah
in
tudi
ti
si
lahko
srečen
,
če
hočeš
in
meriš
s
pravo
mero
uzore
o
svojej
bodočnosti
.
Kedar
se
pa
naveličaš
meščanskega
življenja
,
preseliš
se
lahko
k
meni
na
kmete
.
Moja
vrata
so
pravim
prijateljem
vedno
odprta
in
dokler
premorem
,
pomagam
rad
vsakemu
,
ki
mi
je
bil
ljub
v
mladostnih
dneh
,
kakor
si
mi
bil
in
si
mi
še
vedno
ti
.
“
Tako
je
govoril
Vratislav
svojemu
prijatelju
,
in
poslednji
mu
je
bil
vsaj
videzno
hvaležen
zato
in
dejal
mu
je
,
da
takove
ljubezni
niti
ne
zasluži
.
In
Vratislav
mu
je
verjel
vse
to
in
izginol
mu
je
zadnji
ljubosum
,
kteri
se
mu
je
bil
vnel
s
početka
zaradi
Zvezdane
in
svojega
po
osebi
nedvomno
bolj
idealnega
znanca
.
Skovir
pa
je
bil
tudi
v
resnici
vpričo
Zvezdane
navadno
kratkobeseden
in
obračal
je
svojo
ljubeznjivost
vidno
ali
celóo
ostentativno
proti
mladej
Vidi.
Vesel
je
bil
tega
Vratislav
,
in
še
bolj
in
skrivaje
se
je
poslednjega
radovala
mlada
neizkušena
deklica
.
Da
jej
bode
mesten
gospod
tako
prijazen
,
si
niti
mislila
ne
bi
bila
.
Od
veselja
in
prijateljstva
do
tihe
skrivne
ljubezni
pa
je
le
éna
stopinja
.
Kakor
črez
noč
se
uséli
prijateljska
podoba
v
naše
prsi
.
Smejimo
se
s
početka
temu
in
imenujemo
to
le
šalo
,
a
prepričamo
se
,
ko
je
navadno
prepozno
,
da
je
risanje
prijetnih
slik
sladko
delo
,
—
pozabljevanje
pa
grenko
ali
naše
moči
celó
presegajoče
.
Tako
se
zavé
tudi
Vida
kakor
izbujena
iz
prijetnih
sanj
,
da
so
jej
lepe
podobe
oropale
nenadno
srčni
mir
,
da
so
dnevi
,
ko
vasuje
gospod
Skovir
na
Radovji
,
kratki
in
prijetni
,
in
da
je
kedar
njega
ni
,
vse
pusto
in
dolgočasno
.
—
Nekaj
dnij
potem
so
kmetje
iz
Radovja
daleč
v
gozdu
hraste
sekali
za
ostrešje
novega
crkvenega
zvonika
.
Gospod
Kolovski
se
je
namenil
iti
po
kosilu
pogledat
k
delavcem
.
In
ker
ga
je
Zvezdana
že
mnogo
dnij
prej
prosila
,
naj
jo
v
gozd
s
seboj
vzame
,
prisedla
je
k
njemu
na
voziček
in
bila
je
tega
vesela
.
Domá
ni
imela
danes
nikogar
pričakovati
.
Vratislav
je
že
zjutraj
odšel
v
oddaljeno
vas
k
nekemu
bolniku
in
je
dejal
,
da
se
vrne
skozi
gozd
mimo
vaških
drvarjev
in
da
jo
želi
ondi
videti
.
Tudi
Vida
se
je
že
opoldne
tja
odpeljala
.
Ko
se
pripeljala
gospod
Kolovski
in
Zvezdana
v
gozd
,
najdeta
že
ondi
Vido
in
gospoda
Skovirja
pri
delavcih
.
Lepo
popoldne
je
bilo
potem
v
gozdnej
tišini
.
Skovir
zakuri
ogenj
pod
milim
nebom
in
Vida
opaše
bel
predpasnik
ter
pripravlja
južino
delavcem
in
pristavi
tudi
za
gosposko
druščino
nekaj
boljšega
.
Po
jedi
popraša
skrivaje
in
bojazljivo
Zvezdana
svojo
prijateljico
,
ali
ni
ničesar
čula
o
Vratislavu
in
ali
jej
ni
znano
,
kdaj
se
vrne
.
„
Kmalu
mora
priti
in
lahko
bi
bil
že
tukaj
.
Pojdive
mu
naproti
in
gospod
Skovir
naju
lahko
spremi
.
Je-lite
,
da
greste
z
nama
?
“
vzklikne
zdajci
Vida
,
poobjame
svojo
prijateljico
in
naznani
gospodu
Kolovskemu
,
da
gredó
vsi
skupaj
Vratislavu
naproti
.
Tako
se
odpravi
mladina
.
Precej
daleč
gredó
,
a
Vratislava
ni
videti
.
V
gozdu
je
iskanje
,
težavno
.
Ondi
vodijo
vsa
pota
na
križem
in
potnika
čestokrat
varajo
.
Tako
dospejo
tudi
naši
znanci
na
razkrižje
in
zdajci
nastane
prepir
,
kod
naj
hodijo
kod
ne
,
kod
ima
,
priti
Vratislav
in
kako
bi
se
zagotovili
,
da
ga
ne
izgrešé
.
„
Jaz
že
vem
,
kako
storimo
,
“
pravi
zdaj
Vida
.
„
Meni
so
tu
pota
znana
in
ne
bojim
se
samote
.
Po
desnej
stezi
odidem
jaz
sama
,
vi
gospod
Skovir
pa
z
Zvezdano
po
levej
hodite
,
in
Vratislav
nam
ne
more
uiti
.
“
Po
kratkem
besedovanji
se
razidó
po
Vidinej
razsodbi
,
akoravno
se
bere
Zvezdani
na
obrazu
,
da
jej
ni
prav
povšeči
prijateljičina
uravnava
in
da
jej
je
tesno
v
druščini
mestnega
gospoda
.
Vendar
žaliti
noče
z
ugovori
nikogar
in
odide
s
svojim
nekako
usiljenim
spremljevalcem
.
Nekaj
časa
hodita
molčé
Zvezdana
in
Skovir
.
Naposled
pravi
spremljevalec
:
„
Dolgočasna
je
za
vas
in
utrudljiva
taka
hoja
,
gospica
.
Sploh
se
mi
vidi
,
da
niste
vzrastli
v
tem
gorskem
zakotji
,
da
za
vas
ni
življenje
na
kmetih
,
da
vam
je
neljubo
prebivati
med
neomikanim
kmetskim
ljudstvom
.
A
pomagate
si
lahko
,
če
hočete
sami
.
Le
časa
ne
zamudite
in
v
mislih
imejte
,
komu
podaste
svojo
roko
za
vselej
,
ali
je
zmožen
on
in
njegovo
razmerje
darovati
vam
to
,
kar
bi
zagotovilo
pravo
srečo
vaše
bodočnosti
.
Vi
ste
še
mladi
,
gospica
,
ne
zamerite
torej
,
da
vam
svetujem
tako
jaz
,
ki
sem
morda
vaš
najzvestejši
—
najboljši
prijatelj
.
“
Zvezdana
zarudi
pri
teh
besedah
;
še
večja
tesnoba
se
jej
uleže
na
prsi
,
in
žal
,
nopopisljivo
žal
jej
je
,
da
jo
je
zapustila
Vida
samo
v
družbi
človeka
,
ki
jej
je
že
od
prvega
trenotka
neprijeten
.
„
Hvala
lepa
za
vaše
svete
,
gospod
.
Meni
je
pa
ravno
tu
na
kmetih
najbolj
povšeči
in
sklenola
sem
živeti
,
če
je
mogoče
,
vedno
v
tem
prelepem
kraji
,
“
odgovori
zdajci
nekako
pogumno
Zvezdana
in
jame
bolj
urno
stopati
,
kakor
da
bi
se
hotela
rešiti
daljših
neprijetnih
razgovorov
.
Skovir
se
od
same
jeze
in
sramote
skrivši
v
ustnico
ugrizne
,
nekoliko
zbledi
in
še
odločnejše
pravi
:
„
Gospica
,
in
ko
bi
se
našel
človek
,
ki
vas
ljubi
iz
vsega
srca
,
ki
vam
more
zagotoviti
srečo
v
lepem
