viga
sežgete
,
vi
krvoloki
!
«
Debele
solze
se
utrinjajo
kaplanu
Primožu
po
velem
licu
.
Ihteč
dostavi
:
»
Ni
mi
do
življenja
,
vendar
da
položite
na
grmado
dela
moža
,
ki
je
bil
toliko
boljši
od
vas
,
to
mi
gréní
smrtne
trenutke
!
«
»
Vsi
ste
čuli
,
«
se
dvigne
zastopnik
obtožbe
,
»
kako
govori
zatoženec
.
Odkrito
priznava
pregrešno
svoje
početje
in
niti
ne
taji
,
da
je
na
srcu
nosil
bogokletno
knjigo
.
Zapovedi
blaženega
Antona
predpisujejo
smrt
temnu
zločinstvu
.
Takó
bodi
v
imenu
Boga
in
našega
presvetlega
nadškofa
Martina
.
«
»
Smrt
,
res
,
pravo
si
pogodil
!
«
se
oglasi
nadškof
Martinus
.
»
Kdor
seje
plevel
med
ovčice
Gospodove
,
tega
poberi
smrt
.
Sodbe
ne
potrebujem
nikake
.
Na
podlagi
močí
,
dane
mi
po
Gospodu
,
sodim
in
razsodim
,
naj
se
bivši
kaplan
Primož
v
svarilo
hudobnikom
in
v
tolažilo
dobrim
vernikom
sežge
kakor
kos
lesa
na
grmadi
sredi
polja
emonskega
!
Obenem
ukazujem
,
da
se
pregrešna
knjiga
—
in
prosímo
Boga
,
da
bi
bila
zadnja
!
—
sežge
in
da
se
nje
pepel
raztrese
na
vse
štiri
stráni
sveta
!
Takó
bodi
po
božji
in
moji
volji
!
Obsojenca
odpeljite
!
«
Zdajci
prihite
fratri
biriči
in
z
velikim
ključem
odklenejo
verigo
,
s
katero
je
bil
kaplan
Primož
prikovan
na
tla
.
Potem
mu
okujejo
roke
v
še
veliko
težje
verige
,
da
resnično
omaguje
,
ko
ga
tirajo
v
ječo
.
Prestopivši
prag
smrtnonosne
dvorane
,
objame
še
z
zadnjimi
pogledi
skromno
knjižico
,
v
kateri
si
ti
,
France
Prešeren
,
pred
več
nego
2000
leti
združil
vse
žarke
svoje
po
Bogu
oblagodarjene
duše
!
Ko
se
zapro
vrata
za
obsojencem
,
zadnjim
zavednim
Slovencem
,
se
dvigne
nadškof
Martinus
s
sedeža
in
udari
s
palico
,
na
katero
se
je
navadno
opiral
,
po
deskah
,
da
zamolklo
zazveni
po
vsej
dvorani
.
Hipoma
priskočijo
strežniki
in
kanoniki
,
drug
postrežnejši
od
drugega
.
Toda
strast
mu
je
toliko
napela
vse
žile
po
osušenem
telesu
,
da
brez
strežniške
moči
prileze
do
mize
,
kjer
leže
poezije
Franceta
Prešerna
.
S
tresočo
roko
pograbi
stari
nadškof
staro
knjigo
,
ki
se
je
z
umazano
in
raztrgano
vnanjostjo
svojo
bržkone
sama
najbolj
čudila
,
kakó
je
zašla
v
to
belo
roko
in
blizu
iskrečih
dragih
kamenov
na
prelatovih
prstih
.
»
Anathema
sit
!
«
izpregovori
nadškof
in
migne
fratrom
biričem
.
Ti
so
tega
namiga
že
pričakovali
in
bliskoma
udero
iz
dvorane
po
orodje
,
nalašč
pripravljeno
za
take
prilike
.
Skoro
prineso
majhno
ognjišče
,
na
katerem
plapolá
plamen
,
že
prej
zanečen
.
To
ognjišče
postavijo
pred
škofa
:
vse
občinstvo
,
vsi
kanoniki
z
biriči
in
državnim
pravdnikom
,
vse
poklekne
in
moli
Boga
,
da
je
dodelil
papeževi
provinciji
čast
in
slavo
in
da
je
zopet
pokončal
knjigo
,
toli
škodljivo
in
hudobno
!
Svojeročno
vrže
nató
nadškof
Martinus
knjigo
na
žareče
oglje
,
da
se
zvijajoč
skoro
izgubi
v
rdečih
plamenih
.
In
ko
ni
belega
ostanka
o
nji
,
razprostre
sivi
prelat
roke
proti
stropu
in
zapoje
zmagonosno
:
»
Te
Deum
laudamus
!
«
Takó
so
blagoslovljenega
leta
4000.
po
rojstvu
našega
Odrešenika
slovesno
in
veličastno
sežgali
zadnjo
knjižico
poezij
Franceta
Prešerna
!
Čudo
se
je
zgodilo
!
Nadškof
Martinus
sam
je
hotel
govoriti
z
mano
in
zato
me
je
pozval
v
svojo
palačo
,
obloženo
z
zlatom
.
Kaj
enakega
se
ni
do
tistega
dne
pripetilo
še
nikdar
.
Učenjaki
so
brskali
po
arhivih
in
prečitali
na
tisoče
starih
listin
,
toda
nikjer
niso
mogli
zaslediti
,
da
bi
bil
nadškof
emonski
kdaj
sprejel
tujca
,
ki
je
bil
vsekdar
neljub
gost
v
belem
mestu
!
Meni
pa
se
je
zgodilo
takole
:
Po
obsodbi
kaplana
Primoža
sem
se
hotel
še
nekoliko
ogledati
po
mestu
!
»
Kam
sedaj
?
«
vprašam
učitelja-strežnika
,
ko
pred
justično
palačo
odvezuje
konja
s
stene
.
»
Morda
v
taverno
našega
presvetlega
nadškofa
,
da
si
okrepčava
teló
.
Moje
meso
že
peša
in
povem
ti
,
da
danes
še
nisem
zaužil
ničesar
!
«
»
V
taverno
nadškofovo
!
«
»
Da
,
edina
je
v
mestu
,
ker
so
si
svetli
nadškofje
naši
vedno
pridržali
pravico
do
dohodkov
,
ki
jih
daje
edina
dopuščena
gostilna
starodavne
naše
Emone
!
«
»
Dobro
!
To
gostilno
si
oglejva
!
Spotoma
pogledava
nekoliko
na
vseučilišče
,
morda
na
medicinski
oddelek
!
Rad
bi
vedel
,
kakšne
zdravnike
imate
v
tej
razsvetljeni
dôbi
?
«
»
Zdravnike
!
Čital
sem
o
njih
v
starih
knjigah
.
Toda
že
dolgo
jih
ni
in
danes
ve
malokdo
,
kaj
so
bili
nekdanji
zdravniki
.
«
»
Kdo
pa
vas
ozdravlja
,
kadar
bolehate
,
in
kdo
vam
pripravlja
hitrejšo
smrt
,
kadar
je
bolezen
prehuda
?
«
»
Videti
je
,
da
prihajaš
iz
barbarske
Sibirije
.
Čemu
bi
bili
zdravniki
?
Kdo
je
vse
ustvaril
?
—
Bog
.
Kdo
vzdržuje
vse
?
—
Bog
.
Kdo
zapoveduje
:
ti
živi
,
ti
bodi
pokončan
?
—
Bog
.
Bog
vse
dela
in
kar
hoče
,
to
se
zgodí
,
to
je
po
volji
Njegovi
!
«
V
mojih
sibirskih
možganih
se
je
pričelo
daniti
.
Odgovorim
mu
:
»
Tvojim
besedam
se
ne
da
ugovarjati
,
ker
obsezajo
zgolj
resnico
.
«
»
Vidiš
torej
,
če
izhaja
vse
od
Boga
,
tedaj
te
vprašam
,
od
kod
izhajajo
bolezni
naše
?
Od
Boga
!
Če
pa
imajo
ta
izvir
,
ali
smeš
dvojiti
,
da
je
naš
Gospod
Bog
sam
,
ki
hoče
imeti
bolezni
?
Kdor
bi
jih
odpravljal
,
bi
se
upiral
volji
božji
,
in
zdravniki
niso
bili
drugega
,
nego
uporniki
proti
jasno
izraženi
volji
božji
.
To
ti
je
vendar
umevno
?
«
»
Popolnoma
.
Bog
torej
pošilja
bolezni
,
in
če
Mu
je
taka
volja
,
jih
zopet
jemlje
.
Ako
bi
se
zdravniki
vtikali
vanje
,
bi
bili
strežniki
Belcebubovi
,
ker
bi
motili
pota
božje
volje
?
«
»
Takó
je
,
kakor
si
govoril
!
Hudičevi
služabniki
so
bili
zdravniki
,
in
v
naši
starodavni
Emoni
so
leta
2930.
na
trgu
pred
škofijsko
cerkvijo
poslednjega
z
voli
raztrgali
na
štiri
kose
!
Od
tedaj
se
ni
upal
nihče
več
lotiti
zdravniškega
posla
,
in
od
tistih
časov
so
nam
edini
zdravniki
Bog
in
Njega
svetniki
,
ki
nam
pošiljajo
bolezni
in
jih
tudi
ozdravljajo
,
če
je
takó
določeno
v
brezkončnih
sklepih
božjih
!
«
»
Medicinske
fakultete
torej
nimate
?
«
»
Hvala
Bogu
,
da
ne
!
«
»
Torej
v
taverno
nadškofa
Martina
!
«
Sončni
žar
notranje
sreče
se
je
razširil
profesorju
po
vsem
obrazu
.
V
duhu
je
že
sedèl
za
mizo
v
škofijski
gostilni
,
in
točaji
nadškofa
ljubljanskega
so
postavljali
predenj
sklede
,
iz
katerih
se
je
prijetno
kadilo
in
še
prijetneje
dišalo
.
Usoda
mu
ni
dodelila
te
sreče
.
Ravno
ko
sva
hotela
odriniti
,
naju
je
hipoma
obsula
precejšna
straža
.
Načeloval
ji
je
sam
cerkovnik
svetega
Nikolaja
,
ki
je
bil
obenem
tudi
nekakšen
praefectus
praetorio
škofijske
palače
.
Naznanil
mi
je
,
da
je
nadškof
ukazal
,
naj
me
tirajo
predenj
.
»
Deležen
boš
torej
sreče
,
«
nadaljuje
cerkovnik
,
»
da
boš
gledal
nadškofu
in
vladarju
našemu
v
obličje
.
Po
predpisih
blaženega
Antona
od
Kala
stane
ta
sreča
sto
lir
.
Plačaj
!
«
Plačam
.
nató
mi
zavežejo
oči
in
me
tirajo
v
sveto
palačo
po
skrivnih
hodnikih
,
držečih
iz
justičnega
poslopja
v
nadškofijski
dvorec
.
Ko
mi
odvežejo
oči
,
stojim
v
bleščeči
dvorani
.
Nadškof
Martinus
sedi
na
prestolu
,
in
obkroža
ga
deset
proštov
in
štiri
sto
kanonikov
.
V
svojem
ornatu
je
bil
in
pastirsko
svojo
palico
je
držal
v
roki
.
Z
levico
migne
proštu
Ambrožu
;
le-tá
stopi
predme
in
hohnja
dolgo
vrsto
latinskih
besed
.
Bal
sem
se
že
,
da
zadremlje
nadškof
Martinus
in
vseh
štiri
sto
kanonikov
okrog
njega
.
Pozneje
se
mi
je
povedalo
,
da
je
prošt
Ambrož
izganjal
hudiča
iz
mêne
.
Bil
sem
tujec
,
in
zato
se
je
moralo
ravnati
oprezno
,
da
bi
‚
sacrum
platium
‘
ne
padel
satanu
v
oblast
,
če
bi
se
bil
hotel
slučajno
z
mojim
mesom
v
moji
osebi
pritihotapiti
na
to
sveto
mesto
!
Ko
je
dokončan
naskok
prošta
Ambroža
,
izpregovori
nadskof
:
»
Poklicali
smo
te
pred
prestol
svoj
.
V
imenu
Boga
,
pristopi
in
nam
odgovarjaj
po
vesti
in
pravici
!
«
Stopim
bliže
.
»
Mlad
si
še
in
cvetočega
lica
.
Hercle
!
Kje
so
časi
,
ko
smo
tudi
mi
cveteli
v
mladosti
!
Starost
je
zima
,
ledena
zima
!
Čemu
smo
te
poklicali
?
Mnogo
je
skrbi
in
tarejo
nas
,
ko
čuvamo
neprestano
,
trenutek
za
trenutkom
,
to
provincijo
,
dano
nam
po
Bogu
.
Poslušaj
in
odpri
dušo
besedi
naši
!
«
»
Duša
moja
je
kakor
njiva
in
zrno
modre
besede
se
zasej
vanjo
!
«
»
Torej
poslušaj
!
Obilo
smo
užili
blagoslovov
božjih
na
zemlji
.
Polja
so
nam
obrodila
,
ljudstvo
naše
nam
je
izkazovalo
neprestano
pokorščino
in
vojske
naše
so
premagale
vsakega
sovražnika
.
Sreča
naša
je
cvetela
kakor
roža
spomladi
in
včasih
so
se
nam
dvigali
upi
takó
visoko
,
da
se
nam
ni
zdel
nedosežen
biserni
prestol
v
starodavnem
Timbuktu
!
Take
je
bilo
.
Toda
sedaj
nas
je
objela
starost
in
morda
se
nam
danes
,
morda
se
nam
jutri
zapro
življenja
vrata
.
Fiat
!
Fiat
!
Življenje
ni
vredno
mnogo
in
prekratko
je
tudi
.
«
»
Čemu
smo
te
poklicali
?
Ozrì
se
!
Obkroža
naš
prestol
deset
proštov
in
štiri
sto
kanonikov
;
vendar
je
še
drugih
deset
proštov
in
drugih
štiri
sto
kanonikov
,
ki
smo
jih
pregnali
izpred
obličja
svojega
.
In
to
nam
teži
dušo
in
ne
hoteli
bi
stopiti
iz
življenja
,
preden
nismo
poravnali
pereče
te
stvari
.
«
Deset
proštov
in
štiri
sto
kanonikov
je
bilo
po
teh
besedah
nadškofa
Martina
jako
nemirnih
.
Šepetali
so
in
kazali
,
da
jih
tare
skrb
.
Nadškof
pa
je
nadaljeval
:
»
Pregnali
smo
jih
izpred
obličja
svojega
in
sedaj
nam
razriva
dušo
nemir
,
je
li
bilo
to
delo
naše
Gospodu
po
volji
,
ali
ne
.
Strankarstvo
nam
divja
po
državi
mladi
in
stari
se
bore
neprestano
.
Prvi
posnemajo
zgled
blaženega
Antona
od
Kala
;
drugi
se
sklicujejo
na
ljubezen
,
češ
da
je
le-tá
prva
zapoved
božjim
mašnikom
.
Kje
je
resnica
?
Kolikokrat
smo
vstajali
z
ležišča
svojega
o
polnoči
in
prosili
Boga
,
naj
nam
pošlje
svojo
zvezdo
,
da
se
razsvetli
temna
steza
naša
!
Ali
molitve
niso
sezale
do
Gospoda
in
prej
in
potlej
nas
je
obkoljevala
tema
in
prej
in
potlej
so
nas
glodale
dvojbe
.
Odprli
smo
srce
skrajni
stranki
in
sedaj
ne
vemo
,
nismo
li
pregnali
pravičnikov
,
katerih
dela
prijajo
Gospodu
neba
.
In
sedaj
ne
znamo
,
ali
ne
nosimo
na
srcu
svojem
pisanega
gada
,
ki
grozi
vsak
hip
izliti
smrtni
strup
svojega
zoba
v
zdravo
naše
meso
?
«
Deset
proštov
in
štiri
sto
kanonikov
je
kar
obledelo
pri
teh
besedah
nadškofa
svojega
.
Vsi
so
se
šteli
v
vrstah
stranke
‚
mladih
‘
in
vsi
so
se
tresli
za
mogočni
svoj
vpliv
,
iz
katerega
so
jim
izvirali
mogočni
dohodki
.
Ali
nadškof
Martinus
nadaljuje
:
»
Čuj
in
poslušaj
:
Tudi
v
tej
noči
nam
spanje
ni
hotelo
okrepiti
udov
.
Vstali
smo
in
vzdihovali
pred
svetim
razpelom
,
naj
nam
Gospod
razkropi
z
žarkom
svoje
milosti
temo
in
nejasnost
.
Skrivnostna
tolažba
se
je
vlila
v
trpeče
naše
srce
in
,
ko
smo
legli
na
trdo
svojo
posteljo
,
nas
je
takoj
objelo
sladko
in
rahlo
spanje
.
In
nebeška
svetloba
nas
je
oblila
,
da
smo
ugledali
vse
svetove
,
kolikor
jih
je
razsejanih
med
zémljo
in
med
gorečim
prestolom
,
kjer
kraljuje
naš
Oče
nebeški
.
Po
vseh
teh
svetovih
pa
je
prihajal
angelj
Gospodov
in
ob
roki
je
vodil
človeka
.
V
dalji
je
bil
velikan
,
v
bližini
pa
se
je
skrčil
v
osebo
,
ki
je
svojska
nam
pozemeljskim
sinovom
.
In
pred
nami
je
obstal
angelj
Gospodov
ter
izpregovoril
:
‚
Privedem
ti
tujca
,
nadškof
Martin
,
le-tá
ti
prežene
vse
dvojbe
!
Njega
poslušaj
!
‘
Že
je
izpregovoril
in
že
je
ugasnila
nebeška
luč
in
svetovi
so
razpadli
v
večno
temo
!
«
»
Čudo
!
Čudo
!
«
hite
kanoniki
.
In
deset
proštov
dostavi
:
»
Naš
nadškof
je
svetnik
!
Bog
se
mu
razodeva
!
Hosana
!
«
»
Tiho
!
«
zapove
nadškof
ostro
.
»
Končali
še
nismo
govora
svojega
.
In
sedaj
vprašam
tebe
,
ali
si
ti
tujec
,
ki
smo
ga
gledali
v
srečnih
sanjah
ob
roki
božjega
angelja
?
«
Azrael
,
to
je
tvoje
delo
!
Zatorej
odgovorim
srčno
:
»
Sem
!
«
»
Ali
ti
je
znan
pomoček
,
da
se
razkrope
moje
dvojbe
pred
resnico
,
kakor
so
razkrope
deževni
oblaki
pred
sončnimi
žarki
?
«
»
Znan
mi
je
!
«
»
Razodeni
ga
in
ne
prikrivaj
ga
žejni
duši
naši
!
«
»
Ne
morem
,
ne
smem
!
«
»
Kako
to
?
Za
Boga
,
kakó
to
?
«
»
Zapovedano
mi
je
,
razodeti
ti
resnico
od
obličja
do
obličja
.
Tuje
uho
ne
sme
čuti
mojih
besed
!
«
Takój
izpregovori
nadškof
Martinus
:
»
Ves
dvor
odstopi
!
Komur
je
ljubo
življenje
,
odstopi
!
Na
naj
okrutnejšo
jezo
našo
,
odstopi
!
«
Zaječalo
je
deset
proštov
in
štiri
sto
kanonikov
.
In
strupeni
pogledi
so
se
bliskali
po
mêni
,
ko
je
njih
zbor
zapuščal
svetlo
dvorano
.
Dolgo
dolgo
sva
se
razgovarjala
z
nadškofom
,
vendar
tuje
uho
ni
čulo
,
kar
sva
govorila
.
Končno
se
mi
je
odkazalo
bogato
stanovanje
v
škofijskem
dvorcu
,
in
moj
strežnik
,
profesor
z
vseučilišča
svetega
Simplicija
,
se
je
smel
utaboriti
v
škofijski
kuhinji
,
kjer
je
pomival
sklede
in
krožnike
,
kjer
se
mu
je
pa
tudi
godilo
takó
dobro
,
kakor
še
nikdar
v
življenju
.
Tisto
popoldne
so
zagrmeli
topovi
z
mestnega
ozidja
in
z
neštetih
zvonikov
so
zapeli
nebrojni
zvonovi
.
Po
ulicah
so
begali
tekači
,
kurirji
in
trobentači
,
nabijali
na
stene
in
razglašali
nastopni
dekret
nadškofa
Martina
.
Mi
,
Martinus
,
po
apostolskega
sedeža
in
po
milosti
božji
nadškof
te
provincije
,
ukazujemo
in
hočemo
,
da
bodi
takó
!
Pozdrav
in
blagoslov
vsem
mašnikom
,
cerkovnikom
in
drugim
!
Prijalo
je
Bogu
,
da
se
je
nas
usmilil
in
našo
dušo
potegnil
iz
teme
.
Človeku
ni
dobro
biti
samemu
in
spričo
skrivnega
razodetja
božjega
smo
spoznali
,
naj
se
tudi
mašnikom
,
ako
sami
žele
takó
,
ne
krati
pravica
,
da
bi
bili
deležni
dobrot
,
ki
izvirajo
človeštvu
iz
tega
,
da
je
Gospod
neba
in
zemlje
Adamu
dal
tovarišico
,
rožnato
Evo
.
Mi
,
višji
vaš
pastir
in
kralj
,
nočemo
se
podvreči
temu
dekretu
.
Vsakdo
izmed
vas
,
bratje
,
si
izprašajte
vest
,
in
če
mu
ni
živeti
,
kakor
je
živel
sv.
apostol
Pavel
,
mu
dovoljujemo
,
da
si
izbere
družico
,
dasi
je
iz
rodu
Benjaminovega
!
Takó
je
ukazano
!
Takó
je
zapisano
!
Jutri
,
v
dan
blaženega
Antona
od
Kala
,
se
zglasi
vsakdo
pred
našim
obličjem
,
da
mu
dodelimo
posebno
privolitev
in
ga
odvežemo
pregrehe
in
zlobe
!
Tudi
to
je
ukazano
!
Dano
v
imenu
blaženega
Antona
od
Kala
,
po
njega
smrti
leta
1992
Martinus
,
Archiepiscopus
et
rex
.
Napočil
je
drugi
dan
.
Nadškof
Martinus
je
zopet
sedel
na
svojem
prestolu
v
bleščeči
dvorani
.
Danes
ni
bilo
niti
proštov
niti
kanonikov
.
Sam
je
bil
na
zlatem
stolu
in
tam
v
kotu
pri
mizi
je
tičal
nadvikarij
Gregorij
,
da
bi
zapisal
vse
,
kar
bi
se
pripetilo
pri
današnjem
sprejemu
.
Tudi
mêni
se
je
dovolilo
,
da
sem
bil
deležen
tega
sprejema
.
Pri
oknu
sem
stal
in
zrl
na
škofijske
vrtove
,
kjer
se
je
izlivalo
sončnih
žarkov
zlato
po
cvetočih
grédah
in
zelenih
tratinah
in
kjer
se
je
tedaj
zopet
izprehajala
zorna
kneginja
Marija
,
krasna
in
mila
kakor
dan
mlade
pomladi
.
Toda
moral
sem
ostati
tukaj
in
gledati
veli
in
dolgočasni
obraz
nadškofa
Martina
,
ko
je
dremal
na
prestolu
svojem
.
»
Morda
vendar
nikogar
ne
bo
!
«
vzdihne
nadškof
na
svojem
prestolu
.
»
Torej
sem
jim
delal
krivico
,
hudo
krivico
.
Pravični
so
,
in
prišteval
sem
jih
grešnikom
!
«
Tedaj
vzdihne
nadvikarij
Gregorij
pri
svoji
mizi
takisto
prav
globoko
.
Močni
ta
vzdih
zaveje
tudi
nadškofu
okrog
ušes
.
Mehko
povpraša
:
»
Kaj
ti
vznemirja
dušo
,
služabnik
Gregorij
?
Mlad
si
,
in
življenja
cvetna
steza
se
ti
odkriva
!
Kakšna
ti
je
sodba
o
našem
dekretu
,
ali
ga
odobruješ
v
srcu
svojem
?
«
»
Svetlost
vaša
!
«
zahiti
vročekrvni
Gregorij
.
»
Cvet
modrosti
je
ta
dekret
in
še
pozni
rodovi
bodo
občudovaje
pisali
o
njem
!
«
»
So
li
resne
besede
,
katere
so
ti
sedaj
prekoračile
mejo
belih
zob
?
«
»
Resne
,
svetlost
,
resne
!
«
Nadškof
Martinus
obrne
obraz
proti
stropu
.
Da
ga
ni
preobvladala
strast
,
bi
moral
nadvikarij
Gregorij
zapaziti
,
kakó
so
se
podaljšale
poteze
na
svetlem
obrazu
.
Toda
opazil
ni
ničesar
.
Srčno
je
nadaljeval
:
»
Dobrotni
ogovor
,
s
katerim
me
je
osrečila
vaša
svetlost
,
mi
daje
srčnost
...
«
»
Govori
!
Govori
!
«
»
V
prahu
ležeč
dvigam
roke
proti
svetlosti
vaši
in
prosim
,
naj
sem
deležen
dobrote
presvetlega
najnovejšega
dekreta
.
«
»
Ti
se
hočeš
oženiti
,
nadvikarij
?
«
Že
hoče
vzkipeti
višji
pastir
in
le
stežka
pomiri
visoke
valove
v
duši
svoji
.
Zamisli
se
in
izpregovori
naposled
:
»
Mlad
si
še
in
satana
še
nisi
udušil
v
svoji
krvi
.
Concedatur
!
Katero
si
izbral
za
družico
?
«
»
Pater
polkovnik
gologlave
straže
ima
gospodinjo
in
le-tá
se
je
prikupila
srcu
mojemu
!
«
»
Zapiši
,
da
ti
je
dovoljeno
!
Léta
že
ima
in
ako
ti
jo
je
naš
Gospod
odmenil
za
pokoro
,
čemu
bi
ti
branili
!
Concedatur
!
«
In
srečni
nadvikarij
Gregorij
zapiše
srečnega
srca
,
da
sme
biti
deležen
dobrot
najnovejšega
presvetlega
dekreta
.
Tedaj
vstopi
strežnik
in
naznani
nadškofu
,
da
prosijo
prevzvišeni
proštje
,
ali
bi
smeli
pred
obličje
svojega
škofa
in
vladarja
.
»
Vseh
deset
proštov
?
«
zaječi
stari
nadškof
.
»
Vseh
!
«
Vstopilo
je
vseh
deset
proštov
in
razvrstili
so
se
pred
prestolom
svojega
nadškofa
prav
takó
,
kakor
se
zbero
lastovice
na
jesenski
veji
,
ko
se
odpravljajo
na
sončni
jug
.
»
Kakšna
je
želja
tvoja
,
prijatelj
in
prošt
Ambrozij
?
«
S
tresočim
glasom
je
govoril
nadškof
te
besede
.
Takrat
pa
so
se
pozlačeni
stropovi
velikanske
dvorane
razkrojili
pred
pogledom
moje
duše
in
hipoma
se
ji
je
razgrnilo
zeleno
zračno
morje
,
sezajoče
daleč
tja
do
modrih
vrhov
orjaškega
Himalaja
.
In
staremu
Himalaju
na
ledeni
glavi
si
sedel
še
vedno
v
nebeškem
svojem
svitu
,
veličastni
angelj
Azrael
!
In
zornožareče
peruti
si
razprostiral
v
sinji
zrak
,
da
moje
človeško
okó
niti
ni
moglo
ugledati
krajev
,
kamor
sta
v
tistem
trenutku
sezala
rdeča
meča
tvojih
ramen
!
Angelj
Gospodov
pa
je
upiral
bisernato
okó
na
starega
nadškofa
in
prošte
njegove
,
zbrane
kakor
jesenske
lastovice
okrog
svetlega
prestola
.
In
vsaka
črta
se
je
gibala
božjemu
angelju
na
večnem
obrazu
in
pristen
nebeški
nasmeh
je
pregnal
vsako
ostrost
z
njega
.
Azrael
,
poslanec
Gospodov
,
se
je
smejal
,
in
njegov
nasmeh
je
šinil
kakor
gorka
južna
sapica
stari
zemlji
po
otrpli
vršini
,
in
v
pozni
jeseni
je
zacvela
livada
,
pognalo
sleherno
drevo
!
»
Kakšna
je
želja
tvoja
,
prijatelj
in
prošt
Ambrozij
?
«
Stari
prošt
skloni
svoje
teló
in
izpregovori
sladko
:
»
Prihajamo
čestitat
tvoji
svetlosti
in
visokosti
!
«
»
Čestitat
?
«
se
začudi
nadškof
.
»
In
na
čem
?
«
»
Na
modrosti
tvoje
svetlosti
in
visokosti
!
«
»
Kako
se
kaže
ta
modrost
?
«
»
V
najnovejšem
presvetlem
dekretu
!
«
»
Tudi
vi
se
divite
temu
dekretu
?
«
zaihti
sivi
nadškof
.
»
Divimo
se
mu
in
povzdigujemo
ga
do
neba
,
celsissime
!
«
»
Vi
vsi
se
hočete
poprijeti
dobrot
tega
dekreta
?
«
»
Deset
nas
je
tukaj
proštov
,
«
zahiti
Ambrozij
,
»
in
vsi
smo
,
razsvetljeni
po
blaženem
Antonu
od
Kala
,
soglasno
sklenili
,
da
se
poprimemo
teh
dobrot
.
«
Nadškof
stisne
roko
v
pest
in
izpregovori
osorno
:
»
Za
Boga
!
Natura
non
dedit
!
«
»
Kaj
?
«
In
že
se
hoče
razvneti
priletni
gospod
,
ako
bi
se
ne
spomnil
še
o
pravem
hipu
,
da
stoji
pred
višjim
pastirjem
svojim
.
Pobožno
vdano
zavije
oči
proti
nebu
in
reče
ponižno
:
»
Dedit
!
Dedit
!
«
Prav
takó
so
govorili
licemerci
devetnajstega
stoletja
,
zavijajoč
oči
,
zmerom
Boga
noseč
na
jeziku
in
grešeč
za
slehernim
plotom
,
če
je
ravno
prilika
nanesla
!
Vladika
se
nekaj
časa
zamisli
,
da
pomiri
valove
svoje
jeze
,
ki
mu
pluskajo
po
razburjeni
duši
.
»
Odstopite
vsi
!
«
izpregovori
končno
,
»
in
služabnik
Gregorij
,
zapiši
,
kakšno
družico
si
izbere
vsakdo
proštov
naših
.
Nadškofovsko
svojo
odločbo
sklenemo
in
izrečemo
pozneje
!
«
Deset
proštov
obkoli
nadvikarija
Gregorija
;
ta
pa
piše
imena
izvoljenk
,
ki
so
bile
namenjene
za
emonske
proštije
.
V
tem
vstopi
zopet
sluga
in
naznani
,
da
si
želi
štiri
sto
kanonikov
pred
škofa
svojega
.
»
Vseh
štiri
sto
!
«
zaječi
nadškof
Martinus
.
»
Vseh
!
«
Res
prikoraka
v
dvorano
polnoštevilna
tolpa
rdečih
kanonikov
.
Takó
se
usipljejo
pred
vladiko
svojega
,
kakor
se
usipljejo
drenulje
z
drenovega
drevesa
,
če
ga
otreseš
v
pozni
jeseni
.
Izbrali
so
si
svojega
govornika
,
gospoda
rdečih
,
zalitih
lic
in
okroglega
trebuha
.
Vso
noč
je
koval
primeren
ogovor
;
čuda
torej
ni
,
da
teče
sedaj
beseda
kakor
med
.
Najprej
blagoslavlja
sebe
in
ves
kapitelj
»
strožje
observancije
«
,
da
so
po
božji
milosti
učakali
najnovejšega
presvetlega
dekreta
.
Zahvaljuje
višjega
pastirja
za
milosti
in
dobrote
,
katere
odsevajo
iz
tega
dekreta
.
Na
dolgo
in
široko
razklada
,
kakó
je
nekje
v
stari
knjigi
izteknil
izrek
,
da
podpira
gospodinja
hiši
tri
ogle
,
mož
pa
samó
enega
.
Bistroumno
,
kakor
je
bilo
dano
gospodu
rdečih
lic
in
okroglega
trebuha
,
dokazuje
,
da
je
omenjeni
izrek
pristno
zlato
,
ki
bodi
čislano
tudi
v
sedanjih
dobah
.
Prestopivši
na
podrobnosti
,
našteva
opravila
,
brêmeneča
sleherno
korarsko
hišo
.
Koliko
je
treba
pometati
,
beliti
,
čistiti
,
umivati
,
prišivati
gumbov
,
pospravljati
,
in
vse
to
dan
za
dnevom
!
Koliko
se
pogubi
,
koliko
pokrade
!
Kakó
vse
drugače
bo
,
če
se
dôbi
gospodinja
,
ki
bo
hiši
podpirala
tri
ogle
in
katero
bodo
s
hišo
družile
marsikatere
dobrosti
.
nató
prestopi
na
vzvišeno
stališče
ter
hvali
Boga
in
škofa
,
da
se
mašnikom
sedaj
godi
takó
dobro
.
Dokazuje
pa
zopet
toli
bistroumno
,
kakor
ponavadi
,
da
so
bili
nekdaj
krutejši
časi
,
ko
so
še
mučili
in
morili
Gospodove
služabnike
.
Živo
popisuje
poslušalcem
,
je
bili
tedaj
,
ko
so
barbari
pribili
svetega
Petra
na
križ
in
obglavili
svetega
Pavla
.
Govori
o
preprostih
dušah
,
docela
prepričanih
,
da
se
takšni
časi
ne
morejo
več
vrniti
.
Govornik
pa
razklada
jako
ognjevito
,
da
žive
mašniki
sedaj
še
srečno
in
mirno
,
da
se
pa
lehko
čez
noč
izpremeni
razmerje
,
da
se
vzpneta
barbarstvo
in
liberalstvo
do
nekdanje
mogočnosti
svoje
.
»
In
ako
nas
bodo
,
«
govori
svetolični
mož
,
razvnet
od
svetega
ognja
,
»
in
ako
nas
bodo
preganjali
,
kakor
so
nekdaj
preganjali
Kristusove
apostole
in
učence
,
ako
nas
bodo
vlačili
po
shodnicah
in
nam
grenili
vsak
trenutek
življenja
,
kje
naj
si
iščemo
prave
ljubezni
in
tolažbe
,
če
ne
pri
tovarišicah
,
podeljenih
nam
po
najnovejšem
svetlem
dekretu
?
«
nató
se
postavi
na
strogo
cerkveno
stališče
,
ki
je
vselej
in
povsod
odločilno
kanonikom
‚
strožje
observancije
‘
.
Po
njega
prepričanju
bi
smel
in
mogel
trditi
le
duševen
slepec
,
da
bi
bil
najnovejši
presvetli
dekret
cerkvi
kot
takšni
na
kvar
.
Ravno
narobe
!
Ponovil
bi
se
óni
čisti
in
blaženi
Benjaminov
rod
,
odprl
bi
se
studenec
,
iz
katerega
bi
sveta
cerkev
zajemala
svoje
mašnike
,
po
rojstvu
že
namenjene
za
svoj
poklic
.
»
Ako
bi
sam
blaženi
Anton
od
Kala
«
—
takó
konča
kanonik
svoj
govor
—
»
zasedel
stolico
svetega
Nikolaja
,
mênimo
,
da
bi
izdal
prav
ta
presvetli
dekret
,
s
katerim
si
je
tvoja
prejasnost
in
premilost
pomnožila
slavo
in
mir
!
«
»
In
vi
hočete
biti
deležni
dobrot
svetega
dekreta
?
«
vpraša
nadškof
.
»
Hočemo
!
Soglasno
smo
sklenili
!
«
»
Vsi
?
«
»
Vsi
!
«
»
Stopite
k
služabniku
Gregoriju
in
ta
piši
!
«
Vseh
štiri
sto
kanonikov
se
gnete
okrog
mize
ubogega
Gregorija
,
in
ta
piše
in
piše
,
da
ga
prsti
bole
in
da
mu
znoj
kaplja
na
beli
papir
,
kamor
zapisuje
svojih
kanonikov
srčne
želje
.
Sivi
nadškof
pa
v
tem
sprejema
druge
prosilce
.
Prihajali
so
,
kakor
prihajajo
ose
na
medeno
hruško
in
vrata
so
si
podajali
iz
roke
v
roko
.
Polnoštevilno
se
je
zbrala
vsa
‚
skrajna
‘
stranka
in
vsakdo
v
nje
vrstah
je
gojil
željo
,
da
bi
se
udeležil
dobrote
najnovejšega
presvetlega
dekreta
.
Višji
pastir
pa
je
pod
težo
svojega
zlatega
ornata
kar
omagoval
na
zlatem
prestolu
,
in
zelo
sem
se
čudil
,
da
ga
ni
tedaj
treščila
kap
v
smrti
temne
prepade
.
Iztežka
dvigne
trudno
lice
in
z
mrtvim
pogledom
premeri
zbrane
prosilce
s
širni
dvorani
.
Vsi
pričakujejo
,
težko
pričakujejo
končne
odločbe
.
»
Vsi
ste
zbrani
,
«
prične
archiepiscopus
,
»
in
polnoštevilno
vas
vidim
pred
svojim
prestolom
.
Niti
enega
ne
pogrešamo
!
Pač
,
pač
,
Andrej
,
stari
kaplan
svetega
Jakopa
župe
,
ta
je
izostal
,
njega
pogreša
naše
okó
!
Benedicite
!
Benedicite
!
«
Prezgodaj
se
je
razveselil
nadškof
Martinus
!
V
tistem
hipu
se
namreč
odpro
vrata
in
v
dvorano
prisope
—
ker
komaj
hodi
—
stari
kaplan
Andrej
.
Putika
mu
je
mučila
ude
,
zato
mu
je
postrežnica
Anica
s
flanelo
ovila
malone
vse
teló
.
Pri
vsakem
koraku
zaječi
in
bi
se
brez
dvojbe
zgrudil
na
svetli
tlak
,
da
se
ne
opira
na
svojo
postrežnico
Anico
.
Ta
je
kar
prišla
s
svojim
gospodom
,
in
ker
je
imela
ravno
dan
svoje
dispenze
,
se
nismo
čudili
,
da
je
govorila
prav
veliko
.
Ko
priječíta
in
prikrevsata
pred
nadškofa
postrežnica
takoj
zaščeblja
:
»
Evo
naju
,
in
sedaj
govôri
,
gospod
Andrej
!
«
Gospod
Andrej
ne
more
dobiti
takoj
besede
in
gleda
kakor
zaboden
voliček
v
škofa
svojega
.
»
Govôri
!
«
se
zajezí
le-tá
.
»
Govôri
!
«
se
zajezí
tudi
postrežnica
.
»
Sedaj
je
čas
,
da
govoriš
.
«
»
No
,
no
,
«
prične
Andrej
,
»
tvoji
svetlosti
je
itak
vse
jasno
.
Hvala
za
najnovejši
presvetli
dekret
!
Dober
je
,
samó
da
bi
človeka
ne
drla
putika
in
tisti
preklicani
kašelj
vsako
jutro
!
«
»
Kaj
bi
se
plazil
okrog
oglov
,
«
se
zatogoti
Anica
,
»
govori
naravnost
!
Kaj
mêniš
,
da
je
bilo
prijetno
,
ko
sem
te
ovijala
deset
let
?
Rada
bi
vedela
,
kdo
bi
te
bil
!
Govôri
,
toda
hitro
!
«
»
Saj
govorim
!
Evo
dekreta
vaše
presvetlosti
in
dober
dekret
je
to
.
No
,
če
ni
drugače
,
saj
se
tudi
oženim
,
celo
osemdesetletnemu
Davidu
so
dali
mlado
deklico
...
«
»
Kaj
?
Mlado
hočeš
?
«
zatuli
postrežnica
Anica
.
»
Dokler
sem
bila
mlada
,
sem
bila
dobra
,
sedaj
,
ko
sem
stara
,
pa
hočeš
imeti
mlado
!
Lepa
je
ta
!
Ali
toliko
ti
povem
,
če
mi
jo
privedeš
v
hišo
,
tedaj
me
šele
spoznaš
!
Zavijem
ji
vrat
,
izpraskam
ji
oči
in
na
kosce
jo
razrežem
.
Tebi
pa
ne
vem
,
kaj
naredim
!
Vse
!
Mlado
,
glejte
no
,
mlado
!
«
Zdajci
se
stari
ženski
stori
takó
milo
,
da
se
spusti
v
glasen
jok
.
»
Sedaj
,
ko
se
mi
nudi
velika
sreča
,
sedaj
me
noče
!
Je
li
to
krščansko
?
«
Otira
si
debele
solze
z
velega
obraza
in
ječi
:
»
To
ti
povem
,
gospod
Andrej
,
drago
mi
boš
plačal
ta
trenutek
!
Mlado
ženo
in
pozneje
kopo
otrok
v
hiši
seveda
,
to
bi
bilo
po
tvojih
mislih
!
Ali
takó
ne
bova
vozila
,
gospod
Andrej
,
ker
veš
,
kakó
je
,
in
veš
,
kaj
vse
vemo
,
ti
nehvaležnik
!
«
Sedaj
mine
potrpežljivost
slaremu
prelatu
;
zato
veli
strežniku
naj
odvede
čudno
dvojico
iz
dvorane
.
Čuli
smo
še
pri
pri
zaprtih
vratih
,
kakó
je
grmela
postrežnica
Anica
na
svojega
gospoda
Andreja
,
katerega
je
stokajočega
spravljala
po
stopnicah
.
Na
svojem
sedežu
pa
se
je
dvignil
nadškof
Martinus
.
Navzlic
svoji
starosti
je
stal
kakor
hrast
sredi
ravnine
.
Srd
mu
je
ojeklenil
vsak
živec
in
bliski
so
mu
švigali
iz
oči
.
»
Sedaj
je
končano
.
Hvala
božji
Porodnici
,
da
se
nam
je
odkrila
resnica
!
Satan
sam
nam
je
zatemnil
pogled
,
da
smo
begali
v
temi
.
Sedaj
pa
je
sonce
resnice
posijalo
v
sleherni
kotiček
,
in
pred
nami
stojite
v
goloti
svoji
!
Služabnik
Gregorij
,
daj
nam
,
kar
si
zapisal
!
«
Trepetaje
prinese
nadvikarij
Gregorij
dolgi
dolgi
svoj
zapisnik
.
»
Ta
zapisnik
,
«
pravi
škof
,
»
bodi
podlaga
preiskavam
,
ki
naj
se
zvrše
nemudoma
.
In
naša
škofja
beseda
vam
bodi
porok
,
da
bo
ostrost
naše
vodilo
!
Kdor
je
v
pregnanstvu
,
ta
se
povrni
na
naš
dvor
.
Vas
vse
,
za
rane
Kristusove
,
preženemo
pa
s
svojega
dvora
,
kakor
se
prežene
iz
dvora
gobava
žival
.
Govorili
in
vedli
ste
se
,
kakor
bi
bili
svetniki
,
a
v
srcu
ste
nosili
satana
v
gorkem
gnezdu
.
Prve
izkušnjave
,
ki
je
prišla
na
vas
,
niste
mogli
prebiti
,
in
Bog
vas
je
dal
v
pravične
naše
roke
.
Pregnani
ste
vsi
,
ali
bojimo
se
,
da
se
bo
morala
zapaliti
marsikatera
grmada
na
emonskeni
polju
in
da
bo
treba
sežgati
obilo
gobavih
grešnikov
,
ki
jih
štejemo
v
okuženi
sredi
naši
!
To
je
naša
odločba
,
to
je
sad
najnovejšega
našega
dekreta
!
Poberite
se
izpred
oči
našega
obraza
in
jok
in
škripanje
zob
bodi
med
vami
,
ki
ste
vsi
veliki
grešniki
!
«
Takó
govoreč
so
zgrudi
višji
pastir
na
mehko
blazino
,
tiščeč
v
svoji
roki
zapisnik
,
s
katerega
se
razširja
luč
na
skrivne
stezice
in
temne
kotičke
.
Proštje
,
kanoniki
in
vsi
drugi
prosilci
so
odhajali
,
prav
kakor
bi
jim
za
hrbtom
že
gorele
grmade
.
Vsi
so
kazali
blede
obraze
,
na
katerih
jim
je
besnela
togota
,
ali
pomagati
si
niso
vedeli
.
Bil
je
to
poraz
»
skrajne
«
stranke
,
kakršnega
še
ni
učakala
zgodovina
do
tistega
dne
...
Azrael
pa
je
še
vedno
sedèl
na
najvišjem
robu
sivega
Himalaja
,
in
smeh
mu
je
pretresal
nebeško
teló
,
da
se
je
stari
Himalaja
kar
majal
pod
nebeškim
tem
smehom
!
V
noči
prej
je
govoril
Azrael
v
sanjah
z
menoj
.
Odkril
mi
je
prihodnost
in
mi
naznanil
,
da
bo
skoro
izpolnjena
dôbamoje
druge
ustvaritve
,
takó
da
se
mi
bo
zopet
vrniti
v
večnost
.
Ustrašil
se
nisem
druge
svoje
smrti
;
kar
sem
opažal
na
zemlji
,
me
ni
mikalo
,
in
ukoreninilo
se
mi
je
v
srcu
prepričanje
,
da
zemlja
ni
vredna
,
da
bi
bil
človek
dvakrat
ustvarjen
zaradi
nje
.
—
Kaj
mi
je
pomenila
smrt
,
ko
sem
vendar
videl
,
da
je
narod
slovenski
že
davno
poginil
in
da
se
ne
vzbudi
več
po
grobeh
,
kamor
so
ga
zagrebli
blaženega
Antona
od
Kala
nevedni
učenci
!
Kdo
bi
torej
v
takem
razmerju
ne
umiral
radostno
?
Moral
sem
so
potruditi
,
če
sem
se
hotel
še
dalj
ogledati
po
stari
Emoni
.
Poklical
sem
profesorja
z
vseučilišča
svetega
Simplicija
in
mu
razodel
željo
,
da
bi
si
ogledal
takó
imenovani
ženski
oddelek
.
Ker
sem
imel
plačano
privolitev
za
vstop
,
ni
bilo
nikake
težave
in
takoj
tisto
popoldne
—
predpoldne
se
je
bila
ujela
stranka
blaženega
Antona
od
Kala
v
past
najnovejšega
presvetlega
dekreta
—
kreneva
na
pot
,
pústivši
v
škofjem
dvorcu
konja
in
drugo
prtljago
.
Vprašam
spremljevalca
,
kje
je
slavnoznani
oddelek
neomoženega
ženskega
spola
.
»
Torej
,
«
me
vpraša
ponosno
,
»
tudi
v
vašo
ledeno
Sibirijo
je
že
zaslul
ta
zavod
,
ki
nam
jamči
,
da
se
naše
ženstvo
dobro
in
nravno
vzgaja
in
vzreja
?
V
nas
je
ne
poznamo
tiste
mesene
ljubezni
,
ki
je
omadeževala
prejšnja
stoletja
!
«
Opisal
mu
je
potem
na
dolgo
in
široko
ležo
ženskega
oddelka
,
mi
naznanil
število
samóstanov
in
božjih
hramov
—
ki
so
vsi
stali
v
tem
oddelku
—
in
mi
govoril
,
kakó
široko
in
dolgo
je
obzidje
okólo
njega
.
Iz
gostobesednega
popisa
sem
posnel
,
da
je
ženski
oddelek
na
starodavnem
našem
Golovcu
in
da
se
razteza
na
desno
in
na
levo
v
ravnino
,
kjer
se
širijo
polja
in
vrtovi
,
obdelovani
po
neomoženem
ženstvu
.
Vse
to
je
bilo
obzidano
,
in
kohorta
starih
devic
je
stražila
pri
vsakem
vhodu
,
da
se
ni
pritihotapil
na
oddelek
neoženjen
čovek
.
Izkušal
sem
spoznati
krajino
,
po
kateri
sva
hodila
.
Po
moji
sodbi
—
imela
sva
grad
ob
levici
svoji
—
sva
stopala
po
cesti
,
ki
je
nekdaj
vodila
proti
imenitni
naši
Kurji
vasi
.
Kakor
sem
se
prepričal
pozneje
,
so
bila
velika
vrata
na
ženski
oddelek
prav
tam
,
kjer
je
tlačeni
rod
,
če
je
hotel
iz
Kurje
vasi
čez
most
v
belo
mesto
,
moral
plačevati
drago
mitnino
leta
1900.
po
Kristusovem
rojstvu
.
»
Kako
imate
vse
to
urejeno
?
Kdaj
oddajate
otroke
posameznim
oddelkom
?
«
»
Vse
to
,
«
mi
odgovori
strežnik
in
profesor
,
»
vse
to
je
urejeno
preizvrstno
.
Kadar
je
otroku
pet
let
,
ga
vzamejo
roditeljem
in
ga
oddado
po
spolu
,
bodisi
na
neoženjeni
bodisi
na
neomoženi
oddelek
.
«
»
In
koliko
časa
ostane
tam
?
«
»
Dokler
pri
naboru
ni
potrjen
v
zakon
.
«
»
In
svojih
roditeljev
ne
vidi
nikdar
več
?
«
»
Dokler
je
na
oddelku
,
ne
.
Roditelji
so
največkrat
prav
radostni
,
da
izgube
brême
iz
hiše
.
V
nas
se
težko
služi
vsakdanji
kruh
in
davek
,
ki
ga
plačujemo
,
da
se
vzdržujeta
oddelka
,
je
velik
!
«
Zdajci
doideva
tolpo
,
ki
se
varovana
po
gologlavi
straži
pomiče
po
prašni
cesti
.
Štela
je
kakih
dve
sto
mladeničev
in
mož
.
Nekateri
so
bili
že
precej
priletni
,
drugi
pa
še
prav
mladi
,
pravi
bledoličniki
,
kakor
da
so
ravnokar
prebili
dolg
zapor
in
po
dolgi
dôbi
zopet
prišli
na
čisti
zrak
.
Klavrno
je
stopala
ta
tolpa
pred
mano
.
Govorili
niso
,
samó
včasih
so
z
mogočno-zvenečim
glasom
zapeli
pretožno
pesem
:
»
Miserere
,
miserere
.
«
Zdeli
so
se
mi
kakor
pogrebci
,
ki
neso
k
pokopu
najdražje
in
najljubše
bitje
svojega
srca
.
Postala
sva
nekaj
časa
,
da
so
naju
zopet
prehiteli
.
Zaradi
gostega
prahu
ni
bilo
moči
hoditi
ž
njimi
.
»
Kdo
so
ti
nesrečniki
?
«
vprašam
spremljevalca
.
»
Izvestno
hudodelniki
,
katerim
so
prisojene
ostre
kazni
,
morda
celo
zločinci
,
ki
odhajajo
v
pregnanstvo
v
puščavo
Saharo
?
Čemu
pojo
miserere
in
čemu
jim
tiči
groza
na
bledih
obrazih
?
Govôri
,
prijatelj
,
in
pojasni
mi
vse
to
!
«
»
To
niso
hudodelniki
,
«
prične
profesor
z
vseučilišča
svetega
Simplicija
,
»
in
tudi
ne
obsojenci
katerim
je
nastopiti
trdo
pot
v
peščeno
Saharo
.
To
so
mladeniči
na
potu
k
mesečnemu
naboru
,
da
bi
jih
potrdili
za
zakon
.
«
»
Vsak
mesec
imate
takšne
nabore
?
«
»
Vsak
mesec
.
Oglasiti
se
sme
vsakdo
,
komur
je
drago
stopiti
v
svetli
zakon
.
Komur
je
sreča
mila
,
dobi
prijetno
družico
,
komur
pa
usoda
ni
prijateljica
mu
naloži
na
rame
staro
in
grdo
devico
,
da
mu
gréni
življenje
,
kolikor
more
.
«
»
In
čemu
pojo
miserere
?
«
»
Kako
naj
se
ti
izrazim
?
Zakon
je
tudi
pri
vas
v
Sibiriji
negotova
stvar
,
prav
kakor
bi
se
človek
napotil
v
slabotnem
čolniču
na
morje
,
kjer
ga
čakajo
viharji
.
Ni
li
res
takó
?
«
»
Pametno
govoriš
!
Tudi
pri
nas
v
Sibiriji
so
združeni
zakoni
z
viharji
.
«
»
Vidiš
torej
!
In
takó
je
bilo
vedno
in
drugače
nikdar
ne
bo
.
Se
li
sedaj
še
čudiš
,
da
pojo
ti
ljudje
miserere
,
kadar
korakajo
k
naboru
?
«
»
Ne
čudim
se
!
«
»
Toda
letos
imajo
mladeniči
še
drugi
vzrok
,
da
niso
preradostni
na
poti
,
kjer
sva
jih
ravno
došla
.
«
»
Odkrij
mi
tudi
ta
vzrok
.
«
»
Letos
je
sploh
slabo
leto
.
Preveč
se
jih
je
oddalo
v
župnišča
in
kaplanije
.
Tja
so
vzeli
najmlajše
in
najlepše
,
tu
pa
so
ostale
starikaste
in
pegaste
,
ki
človeku
nikakor
ne
morejo
ogreti
srca
.
«
»
Kako
naj
te
umejem
?
«
»
Potrpi
!
Vse
ti
odkrijem
.
Mlada
in
krasna
ženska
ima
na
svetu
več
prilike
,
da
zagazi
v
pregreho
nego
ona
,
ki
je
priletna
in
kateri
ne
cveto
rože
po
licih
.
A
ni
to
res
?
«
»
Popolnoma
res
!
«
»
Kolikor
lepša
je
ženska
,
tem
več
ima
izkušnjav
.
Taki
ženski
se
mora
vzeti
vsaka
prilika
in
odkazati
ji
je
mesto
,
kamor
ne
sezajo
valovi
pregrešnega
vsakdanjega
življenja
.
In
kje
bi
bila
varnejša
nego
v
hiši
,
kjer
ni
prepira
,
ne
jeze
,
ne
strasti
?
«
»
Imate
li
obilo
takih
hiš
?
«
»
Imamo
jih
!
To
so
naša
župnišča
,
kaplanije
naše
.
Vse
te
svete
hiše
ne
morejo
biti
brez
postrežne
in
delavne
ženske
roke
!
«
»
Izvestno
ne
!
«
»
Zato
so
razlagalci
svetih
knjig
blaženega
Antona
od
Kala
naposled
izvedli
,
da
pristoji
župniščem
in
kaplanijam
,
kjer
vladajo
gospodje
‚
strožje
observancije
‘
,
prednost
pri
naboru
za
zakon
,
takó
da
si
smejo
postrežnice
in
kuharice
izbirati
izmed
devic
,
prihajajočih
na
nabor
.
»
Ali
ni
to
modro
?
«
»
Premodro
!
«
»
Mnogo
pregreh
se
prepreči
takó
.
Toda
letos
,
kakor
sem
ti
že
pravil
,
je
bilo
dokaj
služb
izpraznjenih
,
in
zato
so
župnišča
in
kaplanije
pri
mesečnih
naborih
prav
pridno
asentirale
zase
,
seveda
na
škodo
moškemu
spolu
,
v
kolikor
se
je
udeleževal
naborov
!
«
Po
teh
pojasnilih
sva
dospela
do
mesta
,
kjer
je
visoko
ozidje
obkrožalo
širen
prostor
.
Spomini
iz
devetnajstega
stoletja
so
mi
govorili
,
da
so
se
na
tem
mestu
razprostirale
nekdaj
zelene
naše
Prule
.
Bile
so
sedaj
obzidane
okrog
in
okrog
,
in
izza
ozidja
je
šumelo
,
kakor
šume
čebele
v
panju
.
»
Kaj
se
godi
za
tem
zidom
?
«
vprašam
spremljevalca
.
»
Tukaj
je
naborni
prostor
!
«
mi
odgovori
profesor
.
»
Oglejva
si
nabor
!
Poučen
prizor
je
,
in
ko
se
vrneš
v
sibirsko
svojo
domovino
,
vzpodbujaj
sodržavljane
naj
nas
posnemajo
!
Dovolitev
za
vstop
se
nama
itak
ne
more
kratiti
.
«
Pri
nizkih
vratih
je
stražilo
nekaj
gologlavcev
.
Tisti
debeli
poročnik
,
s
katerim
sem
se
bil
seznanil
prvi
dan
v
mestnem
ozidju
,
je
veleval
danes
na
tem
mestu
.
Moj
strežnik
se
izkaže
s
policijsko
privolitvijo
,
in
ko
pomočniku
še
posebej
plačam
deset
lir
,
smem
vstopiti
.
Po
prostoru
,
odločenemu
naboru
,
je
mrgolela
množica
,
vendar
so
bili
možje
strogo
ločeni
od
žena
.
Poslednje
so
nadzirale
redovnice
,
katerih
po
obleki
nisem
mogel
spoznati
.
Bogve
kakov
red
je
bil
to
,
ker
so
se
bili
ženski
redovi
takrat
takó
pomnožili
,
da
jih
je
bilo
samó
v
Emoni
nad
tri
sto
.
Moštvo
pa
je
nadziral
naš
gologlavi
poročnik
,
ki
je
včasih
stopil
tudi
med
ženstvo
,
kjer
je
s
strokovnjaškim
očesom
pregledoval
blago
,
tisti
dan
postavljeno
na
trg
.
S
strežnikom
stopim
mirno
na
stran
,
pričakujoč
,
kakov
bo
zanimivi
ta
nabor
.
takoj
opazim
,
da
je
ženstva
mnogo
več
od
moštva
.
Malo
je
bilo
krasnih
obrazov
,
in
res
so
bila
župnišča
in
kaplanije
to
leto
posnela
vso
smetano
zase
.
Vendar
so
bile
izvečine
mlade
in
čvrste
,
in
samó
ponekod
je
stala
v
vrsti
devica
,
ki
je
že
mnogokrat
propadla
pri
naborih
in
sedaj
že
omagovala
pod
obilimi
leti
.
Te
stare
device
so
stale
s
povešenimi
očmi
sramežljivo
v
vrsti
,
ali
v
srcu
so
iskreno
molile
,
da
bi
vsaj
danes
ne
propadle
pri
usodnem
naboru
.
»
Morda
pričnemo
,
soror
Evlalija
?
«
vpraša
poročnik
.
»
Iz
župnišč
in
kaplanij
ne
pride
nihče
,
saj
je
že
potekel
čas
,
v
katerem
nam
je
bilo
čakati
teh
gospodov
.
Danes
itak
ne
bo
nikogar
,
saj
nimajo
kaj
vzeti
.
Pričniva
torej
,
soror
Evlalija
!
«
»
Pa
pričniva
,
pater
poročnik
!
«
odgovori
redovnica
.
»
Tudi
jaz
mênim
,
da
ne
bo
nikogar
.
«
Že
hoče
pater
poročnik
ukazati
,
naj
se
naborniki
in
nabornice
postavijo
v
dolgi
vrsti
,
in
že
hoče
izreči
,
da
je
potekel
čas
,
v
katerem
so
smela
župnišča
in
kaplanije
rabiti
pravico
svojo
,
kar
potisne
župnik
z
Vrhnike
skozi
vhodna
vratca
potni
svoj
obraz
,
rekoč
:
»
Za
Boga
,
vendar
še
niste
pričeli
?
Malone
bi
bil
zamudil
tudi
to
priliko
!
«
Obstane
sredi
tolpe
in
si
briše
čelo
z
velikim
modrim
robcem
.
»
Oj
,
pater
poročnik
,
pozdravljam
te
!
In
tebe
,
soror
Evlalija
,
tudi
!
Ali
sta
zdrava
?
Veseli
me
,
veseli
!
Začeli
pa
vendar
še
niste
?
«
»
Nismo
!
«
odgovori
soror
Evlalija
.
»
Dobro
!
Kakó
sem
hitel
!
Kar
studenci
lijo
od
mêne
!
«
In
zopet
si
otira
z
modrim
robcem
potno
lice
.
»
Kako
je
kaj
,
soror
Evlalija
?
In
tebi
,
poročnik
?
«
Kakor
vidite
,
je
imela
Vrhnika
tudi
v
tisti
dôbi
zgovornega
župnika
.
Niti
odgovora
ni
pričakoval
.
»
Dobro
,
kakor
vidim.
Mêne
,
soror
Evlalija
,
mêne
pa
je
zadela
huda
nesreča
.
Kar
obupal
bi
,
žalosten
sem
,
da
nič
takega
.
«
»
Kakšna
nesreča
?
«
vpraša
poročnik
radoveden
.
»
O
tebi
nismo
čuli
ničesar
zadnje
dni
.
«
»
Velika
nesreča
!
«
odgovori
župnik
.
»
Stara
moja
Jera
mi
je
umrla
.
Moj
Bog
!
V
najboljših
letih
je
še
bila
,
pa
so
jí
noge
otekle
in
zadnji
petek
sem
jo
pokopal
!
«
»
Jera
je
umrla
!
«
izpregovori
redovnica
sočutno
.
»
Pomilujem
te
!
«
»
Hvala
ti
!
Ali
si
danes
kaj
čednega
pripeljala
semkaj
?
Kaj
praviš
ti
,
poročnik
,
ki
imaš
strokovnjaško
okó
?
«
»
Oglej
si
zbrano
ženstvo
in
izbiraj
!
Takšna
je
pravica
tvoja
!
«
odgovori
pater
častnik
čemerno
.
»
Potrebujem
je
res
,
verujte
mi
!
Ona
mi
je
umrla
in
hiša
je
velika
!
—
Kakó
pa
je
z
najnovejšim
presvetlim
dekretom
,
hihi
?
«
»
Ali
nisi
bil
pri
avdienci
?
«
»
Žal
nisem
za
časa
prišel
!
«
se
jezi
župnik
.
»
Konjička
sta
mi
opehala
in
prisopihal
sem
v
Ljubljano
,
ko
je
bila
že
vsa
ceremonija
završena
.
No
,
povedalo
se
mi
je
od
stráni
,
da
se
nekaj
kisa
.
Deo
gratias
,
da
sta
mi
opešala
konjička
!
«
V
tem
se
je
ženstvo
postavilo
v
dolgo
vrsto
,
in
župnik
z
Vrhnike
je
hodil
ob
tej
vrsti
.
Pregledoval
je
obraz
za
obrazom
,
neprestano
govoreč
:
»
Kako
vam
je
,
dekletca
?
Ali
rade
molite
,
ali
rade
častite
Boga
?
Hej
,
soror
Evlalija
,
kaj
mi
svetuješ
?
Ti
me
poznaš
!
Katera
bi
mi
bila
prava
gospodinja
,
hej
?
«
»
Soror
Evlalija
,
mêne
priporôči
!
«
Takó
se
jih
oglasi
nad
trideset
,
govoreč
vse
obenem
.
Ščebljanja
ni
ne
konca
ne
kraja
;
do
malega
vsaka
bi
šla
rada
za
gospodinjo
na
Vrhniko
.
»
Veseli
me
,
«
se
sladká
župnik
,
»
da
me
imate
rade
!
Le
počasi
,
da
vas
nekoliko
pregledam
,
nekoliko
preiščem
!
No
,
pa
ti
kaj
zini
,
pater
poročnik
!
Ti
si
veščak
v
takih
stvareh
.
«
»
Izberi
si
jo
,
kakor
ti
drago
!
«
zagodrnja
pater
poročnik
.
»
Toda
izberi
si
jo
hitro
!
Saj
vidiš
da
se
mudi
!
In
kdaj
naj
se
potem
dožene
nabor
?
A
naj
tičim
do
pozne
noči
tukaj
zaradi
tebe
,
ki
si
prišel
takó
pozno
?
Podvizaj
se
!
«
»
Ne
huduj
se
no
,
pater
poročnik
!
Pojdeva
pa
nató
v
škofijsko
gostilno
,
in
plačam
ti
,
česar
ti
poželi
srce
.
«
Takó
tolaži
župnik
z
Vrhnike
tolstega
patra
poročnika
.
Sklonil
se
je
k
njemu
in
mu
zašepnil
:
»
Ne
bodi
takšen
,
ne
bodi
!
Saj
vidiš
,
da
mi
je
težko
izbirati
.
Ničesar
posebnega
nimate
pod
roko
danes
!
Hudika
,
da
je
res
!
Hehe
!
«
Po
dolgem
preiskovanju
in
premišljanju
se
odloči
župnik
za
devico
,
ki
je
bila
po
moji
sodbi
,
izvirajoči
iz
devetnajstega
stoletja
,
brez
dvojbe
najboljša
,
kar
jih
je
bilo
dobiti
na
današnjem
naboru
.
Polnolična
in
lepo
rasla
,
je
cvetela
v
zorni
mladosti
,
takó
da
ni
čuda
,
ako
je
okó
častitega
gospoda
»
strožje
observancije
«
naposled
zadovoljno
obtičalo
na
nje
licu
.
»
Ta
bodi
gospodinja
na
Vrhniki
!
«
vzklikne
župnik
radostno
.
»
Soror
Evlalija
,
zapiši
v
svojo
knjigo
,
da
si
jo
danes
izberem
na
podlagi
svoje
svoboščine
!
Kakó
ti
je
ime
?
«
»
Ambrozija
!
«
vzdihne
izbrana
devica
,
ki
je
v
tem
prav
močnó
obledela
.
»
Ambrozija
!
«
se
razveseli
gospod
z
Vrhnike
.
»
Da
bi
mi
neprestano
kuhala
zgolj
ambrozijo
v
vrhniški
moji
kuhinji
!
To
ime
mi
bodi
dobrega
pomena
!
Soror
Evlalija
,
piši
,
piši
!
«
Soror
Evlalija
stopi
k
mizi
,
kjer
leži
debela
knjiga
.
Vanjo
hoče
zapisati
,
da
si
je
župnik
vrhniški
izbral
Ambrozijo
za
gospodinjo
svojo
.
Da
se
je
to
zapisalo
v
knjigo
,
bi
bila
Ambrozija
za
današnji
nabor
izgubljena
in
nihče
bi
je
ne
smel
več
zahtevati
v
sveti
zakon
.
»
Je
li
komu
znan
kakov
zadržek
?
«
zahohnja
pater
poročnik
.
»
Kdor
ve
za
takšen
zadržek
,
spričo
katerega
ni
smeti
zapisati
tega
,
kar
hoče
zapisati
soror
Evlalija
,
ta
ga
povej
.
Nedolgo
,
in
prepozno
bo
!
Tebi
,
župnik
,
pa
čestitam
;
dobro
gospodinjo
dôbiš
v
kuhinjo
!
mêni
in
sestri
Evlaliji
plačaj
po
pet
lir
!
To
so
stare
naborske
pristojbine
!
Kaj
je
z
zadržkom
?
«
»
Kaj
bo
z
zadržkom
?
«
odgovori
župnik
in
že
išče
po
širokem
žepu
svojih
deset
lir
,
da
bi
ž
njimi
poravnal
staro
nabornino
.
»
Kakšen
zadržek
—
hudika
,
kje
pa
imam
denar
?
—
Kdo
naj
pove
zadržek
,
ko
vidim
dekle
šele
danes
prvič
?
Piši
,
Evlalija
,
piši
!
Potem
pa
spravita
denar
,
in
v
najlepšem
redu
bo
vse
,
akotudi
vama
povem
,
da
je
nabornina
preklicano
visoka
!
«
»
Jaz
poznam
zadržek
!
«
izpregovori
nekdo
v
množici
.
»
Nič
se
ne
zapiše
v
knjgo
,
to
vam
rečem
!
«
»
Kdo
govori
takó
?
«
vpraša
pater
poročnik
ostro
.
Mož
se
je
že
bal
za
svojih
pet
lir
.
»
Jaz
govorim
takó
!
«
Iz
moških
nabonikov
se
prerije
bledoličen
mladenič
pred
gospoda
vrhniškega
in
se
oblastno
postavi
prédenj
.
»
V
knjigo
se
ne
zapiše
nič
!
«
»
Kdo
si
?
«
vpraša
pater
poročnik
.
»
Kovač
Miha
sem
,
«
odgovori
vprašanec
,
»
in
svojo
kovačnico
imam
tik
ozidja
ženskega
oddelka
!
«
»
Kakšen
je
óni
tvoj
zadržek
?
«
se
oglasi
župnik
skrbno
.
»
Trden
,
prav
kakor
bi
ga
prikoval
z
železom
!
«
Takó
so
odreže
kovač
.
»
Govôri
!
«
se
nanj
zadere
pater
poročnik
.
»
In
Bog
ti
bodi
milostiv
,
ako
lažeš
!
«
»
Čemu
bi
lagal
,
ko
vendar
nisem
počenjal
ničesar
pregrešnega
?
«
»
Govôri
torej
!
«
»
Kovačnico
imam
tik
ozidja
ženskega
oddelka
.
Tam
kujem
.
Ambrozija
pa
je
zahajala
na
ozidje
in
včasih
sva
se
gledala
.
Prijala
mi
je
devica
in
srce
moje
se
je
veselilo
nje
lepote
.
«
»
Ako
ni
drugega
,
to
ni
nič
!
«
se
oddahne
gospod
z
Vrhnike
.
»
Ugajala
mi
je
devica
,
vendar
tudi
jaz
sem
ji
bil
po
volji
!
«
»
Vse
premalo
!
«
»
Obetala
sva
si
zakon
,
«
dostavi
kovač
,
»
in
sicer
obetala
prav
resno
!
«
»
Vedno
še
premalo
!
«
»
Tik
ozidja
je
moja
kovačnica
in
tik
kovačnice
raste
stara
češplja
.
Po
tem
drevesu
sem
splezal
v
temni
noči
na
ozidje
.
Čemu
tudi
ne
,
ker
sva
si
resno
obetala
zakon
?
«
Župnik
z
Vrhnike
si
mane
roke
jako
nemiren
.
»
Zakon
obetala
,
resno
obetala
,
«
zajeca
končno
,
»
to
še
vedno
ni
nič
!
«
»
Nekaj
je
že
!
gledé
na
resni
obet
sva
se
vdala
po
predpisih
blaženega
Antona
od
Kala
ljubezni
,
ki
je
dovoljena
samó
v
zakonu
,
ali
pa
tedaj
,
kadar
se
je
zakon
resno
obetal
.
Ravnala
sva
se
strogo
po
predpisih
blaženega
Antona
od
Kala
,
in
sedaj
mênim
,
da
je
dekle
moje
.
Takó
je
resnica
,
in
vsak
hip
jo
potrdim
s
prisego
!
«
»
Ambrozija
,
«
vpraša
soror
Evlalija
,
»
ali
govori
ta
mladenič
resnico
?
«
»
Resnico
!
«
zaihti
Ambrozija
in
se
spusti
v
rahel
jok
.
»
Torej
moramo
po
predpisih
blaženega
Antona
od
Kala
deklè
prisoditi
kovaču
Mihi
,
«
dostavi
poročnik
,
»
in
ti
,
župnik
,
si
izberi
drugo
!
«
»
Izberi
si
jo
ti
!
«
se
zatogoti
župnik
.
»
Med
takšno
starino
naj
bi
izbiral
!
Rajši
nič
!
«
Obriše
si
z
modrim
robcem
potno
čelo
,
potem
pa
odkoraka
hudo
jezen
,
pústivši
vse
druge
device
silno
razvnete
,
ker
tudi
leta
4000.
po
Kristusovem
rojstvu
niti
ena
devica
ni
hotela
biti
stara
!
»
Kaj
,
starina
?
«
so
ščokotale
vse
obenem
.
»
Boga
hvali
,
ako
sploh
dôbiš
žensko
,
ki
ti
pojde
pod
streho
!
Kaj
pa
meniš
,
da
si
,
ako
si
župnik
na
Vrhniki
?
Glejte
si
no
!
Starina
,
starina
!
«
Gospod
z
Vrhnike
so
podviza
prav
močnó
,
da
izgine
pri
vstopnih
vratih
,
zakaj
resnično
se
mu
je
bati
,
da
bi
mu
ves
nabor
ženskega
spola
z
nohti
ne
razpraskal
rdečega
obraza
.
Takó
se
je
osvétila
teorija
blaženega
Antona
od
Kala
na
vrhniškem
župniku
!
Sedaj
se
prične
nabor
.
Soror
Evlalija
naznani
,
da
je
izpraznjenih
šest
zakonskih
mest
,
ki
se
bodo
iznova
popolnila
na
današnjem
naboru
.
»
Kakó
naj
umejem
to
?
«
vprašam
svojega
slugo
.
»
V
naši
državi
,
«
mi
odgovori
,
»
je
urejeno
vse
izborno
.
Pri
nas
imajo
zakonci
poseben
oddelek
,
takisto
imajo
vdovci
in
tudi
vdove
svoj
poseben
oddelek
.
Ako
si
vdovec
,
iti
moraš
takoj
iz
bivališča
na
oddelku
zakoncev
in
se
preseliti
na
oddelek
vdovcev
.
Ali
ni
to
pametno
?
«
»
Gotovo
!
«
»
Ondi
si
zopet
med
vdovci
,
in
ni
ti
prilike
,
da
bi
grešil
.
Ali
ni
to
premodro
?
«
»
Premodro
!
«
»
Takó
se
nekaj
zakonskih
mest
izprazni
mesec
za
mesecem
,
in
nabore
imamo
mesec
za
mesecem
!
«
»
Kakó
se
vrše
ti
nabori
?
«
»
Vsak
nabornik
in
takisto
vsaka
nabornica
ima
svojo
številko
.
Danes
izžrebajo
šest
moških
in
šest
ženskih
številk
.
Zanje
potem
vadljajo
.
Ali
bi
počakala
?
takoj
se
prične
srečkanje
.
«
»
Jasno
mi
je
vse
!
Čemu
bi
čakal
srečkanja
?
Pojdiva
rajši
na
ženski
oddelek
!
«
»
Tudi
dobro
!
Saj
itak
ne
utegneva
dosti
.
Vidiš
,
takó
je
pri
nas
urejeno
vse
izvrstno
,
in
malo
je
mest
,
kjer
bi
se
grešilo
takó
malo
,
kakor
v
naši
Emoni
!
«
Nato
odrineva
na
ženski
oddelek
.
Dà
,
ondi
,
kjer
se
je
nekdaj
raztezala
slavna
naša
Kurja
vas
,
tam
je
bil
tiste
dni
vhod
na
imenitni
ženski
oddelek
.
Visoko
ozidje
je
kipelo
pred
mano
proti
nebu
in
velikanska
vrata
so
se
šopirila
v
tem
ozidju
,
nekako
tam
,
kjer
so
nekdaj
trdosrčni
služabniki
trdosrčne
države
iztiskavali
mitnino
ubožnemu
kmetiču
iz
lačnega
žepa
!
Mogočni
stebri
od
marmorja
in
granita
so
obkrožali
vrata
;
le-tá
pa
so
bila
lita
od
težkega
brona
,
in
mnogo
krasnih
podob
se
je
kazalo
po
njih
.
Na
obokanem
okviru
,
ki
je
krožil
vrhu
vrat
,
sem
opazil
orodje
,
nekako
podobno
šlemu
,
kakor
so
jih
svoje
dni
nosili
vitezi
,
ko
so
napadali
trgovce
in
strežne
njih
hlapce
.
Bil
je
ta
orjaški
šlem
pozlačen
,
da
se
je
svetil
daleč
tja
v
barjanski
svet
.
»
Kaj
pomeni
viteški
ta
šlem
?
«
vprašam
spremljevalca
.
»
Za
Boga
,
to
ni
šlem
,
to
je
vendar
tista
vsemu
olikanemu
svetu
znana
tezalnica
,
katero
je
izumil
blaženi
Anton
od
Kala
!
«
»
Ali
jo
vaše
ženstvo
še
nosi
?
«
»
Potrebno
bi
bilo
;
ali
sveta
navada
je
vendar
nekoliko
ponehala
,
odkar
je
umrl
nadškof
Jacobus
LII.
«
»
Kakó
to
?
«
»
Da
ti
govorim
resnico
;
sedanji
nadškof
ima
sestro
,
kneginjo
Marijo
.
Le-tá
je
odločno
nasprotovala
sveti
tezalnici
,
in
nadškof
Martinus
je
premehak
,
da
bi
se
upiral
rodni
sestri
svoji
.
Mlajše
ženstvo
pa
je
itak
potegnilo
ž
njo
,
takó
da
ima
dandanes
tezalnica
blaženega
Antona
prav
slabe
čase
!
«
»
Ali
jo
še
nosijo
?
«
»
Ponekod
vsekakor
še
dobiva
staro
devico
,
ki
je
prepadla
pri
vseh
naborih
,
takó
da
ji
sedaj
zgolj
zavist
goni
jezik
,
kakor
goni
voda
málinsko
kolo
!
«
»
In
te
nosijo
tezalnico
?
«
»
Dà
,
dà
,
iz
vzroka
javne
varnosti
!
Vendar
so
še
druge
,
ki
so
ustanovile
takó
imenovani
deseti
red
blaženega
Antona
od
Kala
in
so
se
sveto
obljubile
,
da
bodo
svetniku
svojemu
na
čast
neprestano
nosile
njega
tezalnico
.
«
»
Ali
so
to
mlada
dekleta
?
«
»
Vse
priletno
,
vse
postarano
!
Skrivoma
ti
bodi
rečeno
,
moč
blaženega
Antona
od
Kala
nekaj
peša
,
odkar
je
umrl
blaženi
Jacobus
LII.
«
»
Kakó
to
?
«
»
Vzbudila
se
je
sekta
,
ki
dokazuje
,
da
je
blaženi
Jacobus
LII.
prav
tiste
cene
kakor
blaženi
Anton
od
Kala
.
«
»
In
sedaj
se
prepirajo
eni
za
tega
,
drugi
za
onega
?
«
»
Istina
!
«
»
Nasledek
temu
pa
je
,
da
peša
čaščenje
takó
blaženemu
Jakobu
LII.
,
kakor
blaženemu
Antonu
od
Kala
?
«
»
Takó
je
!
«
Prekoračiva
most
čez
Ljubljanico
.
Pri
vratih
se
izkaževa
s
pismeno
privolitvijo
in
plačava
stari
nuni
,
prezebajoči
pri
samótni
mizi
,
vstopnino
štirideset
lir
.
Prestopiva
prag
velikanskih
vrat
.
Zdajci
stojiva
pred
poslopjem
kohorte
starih
devic
!
Tedaj
sem
prvič
ugledal
ženske
te
vojake
!
Odlikovala
jih
je
res
prav
zrela
starost
,
in
videl
sem
obraze
,
kakršne
je
mogel
gospod
Bog
ustvariti
le
v
togoti
svoji
!
Sive
kite
so
imele
vrhu
glave
spletene
v
nekašen
turban
,
kar
je
dajalo
grdim
obrazom
vtisek
še
večje
grdobe
!
Hodile
so
bose
in
gologlave
.
Edina
oprava
jim
je
bila
nekakšna
rdeča
samóstanska
halja
,
oborožene
pa
so
bile
z
dolgimi
sulicami
in
kratkimi
meči
za
pasom
.
Vsa
kohorta
je
bila
tisto
popoldne
pokonci
.
Na
širnem
prostoru
med
svojimi
vojašnicami
so
si
bile
napravile
taborišče
.
Zapalile
so
trideset
ognjev
,
nad
katerimi
so
na
drogovih
viseli
velikanski
kotli
.
»
Kaj
se
kuha
v
kotlih
?
«
vprašam
svojega
slugo
.
»
Arabska
kava
!
«
»
Kaj
?
To
imate
še
tudi
na
zemlji
?
«
se
začudim
.
»
Glavna
menaža
je
pri
kohorti
!
Sicer
pa
ti
svetujem
,
amice
,
da
odstopiva
.
Poizkusiva
se
tihotapski
umekníti
,
zakaj
vidi
se
mi
,
da
je
kohorta
razljučena
.
»
Čemu
neki
?
«
»
To
zveva
takój
!
Samó
za
tisto
grmičje
stopiva
!
«
Skrijeva
se
za
grmičje
.
Dvajset
korakov
od
naju
se
pali
prvi
ogenj
.
Kakih
petnajst
glav
ženske
soldateske
sedi
okrog
njega
.
Dolge
sulice
so
naslonile
na
bližnjo
steno
,
mečev
pa
niso
odložile
.
Tu
in
tam
ga
katera
potegne
iz
nožnice
in
vihtí
po
zraku
.
Nekatere
nosijo
loncu
podobno
orodje
na
glavi
,
da
jim
je
zakrit
ves
obraz
.
»
Čemu
imajo
te
lonce
?
«
»
Na
vse
svetnike
,
ali
še
sedaj
ne
poznaš
tega
orodja
?
Blaženega
Antona
od
Kala
tezalnica
je
!
Te
s
tezalnico
so
najhujše
izmed
njih
.
Neprestano
jih
razjeda
notranji
srd
,
ker
bi
rade
govorile
,
toda
ne
smejo
ziniti
spričo
slovesne
obljube
!
«
»
Poslušajva
,
o
čem
govore
!
«
»
Najboljše
bo
,
ako
odrineva
!
Ti
ne
veš
,
kakšne
so
,
kadar
besné
!
«
»
Čemu
bi
besnele
ravno
danes
?
Poslušajva
!
«
»
Volja
tvoja
mi
je
ukaz
!
«
Živahno
se
razgovarjajo
.
»
No
,
«
se
togoti
soror
Kordula
—
takó
jo
kličejo
druge
—
»
ali
je
obsezal
ta
dekret
kaj
pregrešnega
?
Ako
ga
je
nadškof
izdal
,
čemu
ga
je
zopet
preklical
?
«
»
Ali
ni
zakon
zapovedan
že
v
svetih
knjigah
?
«
se
oglasi
druga
—
klicale
so
jo
tovarišice
za
soror
Teodoro
—
»
in
kaj
bi
bilo
to
posebnega
,
ako
bi
se
ženili
tisti
,
ki
imajo
največ
dohodka
?
«
»
Prav
tisti
«
—
izpregovori
tretja
—
dejale
so
ji
soror
Fortunata
—
»
prav
tisti
,
ki
ima
kaj
dohodka
,
naj
se
žéni
,
da
žena
ne
bo
stradala
!
Najpametnejši
dekret
je
bil
