Odzvonilo
je
na
vasi
ave-marijo
.
Bil
je
lep
poletinsk
večer
,
in
hladna
sapica
,
ki
je
dohajala
polagoma
raz
severne
hribe
,
prinašala
je
soboj
prijetni
duh
sená
sušečega
se
,
ki
je
ležalo
v
kupili
po
bližnjih
travnikih
.
Kosci
končavši
svoje
delo
bili
so
na
ramena
zadeli
grablje
in
kosé
,
ter
počasi
vračali
se
domov
,
glasno
vreščaje
peli
okroglo
pesen
,
ki
je
odmevala
daleč
po
dolini
,
govoreča
o
„
mojem
dekletu
“
.
Stari
krčmar
Zabrdnik
je
bil
ravno
,
počasi
odmolil
zadnji
očenaš
za
„
jedno
srečno
zadnjo
uro
“
in
zopet
pipo
mej
zobe
poteknil
,
dober
večer
želeč
svojim
trem
kmetskim
pivcem
,
ki
so
sedeli
pred
njegovo
gostilno
pri
poliči
vina
,
katerega
so
ob
pomanjkanji
kakšne
mize
,
kar
na
tleh
imeli
,
ne
gledajoči
prahu
in
nesnage
pred
vezjo
.
„
Pravijo
,
da
bomo
vojake
dobili
,
“
reče
krčmar
,
prižigaje
tobak
.
„
Kaj
praviš
,
—
vojake
?
—
Kakove
?
“
oglasi
se
pivec
kmet
,
ki
je
baš
tak
ogel
belega
kruha
v
usta
nesel
,
kakor
je
pest
debela
.
„
Kaj
bode
vojska
?
“
vpraša
drugi
kmet
.
„
Zavoljo
kuge
—
živinske
!
Menda
jo
bodo
lovili
—
ka-li
?
“
nasmekuje
se
krčmar
.
„
Kakšne
kuge
in
katere
?
“
pravi
zopet
prvi
kmet
.
„
Saj
je
nij
,
kuge
;
pri
nas
uže
ne
;
—
če
kako
tele
za
volčičem
pogine
,
ali
če
se
katera
telica
detelje
obje
in
jo
potlej
napenja
,
pa
ti
vražja
gospoda
ugane
,
da
je
to
živinska
kuga
.
“
„
I
da
—
pristavi
drugi
—
birič
ti
precej
kugo
zavoha
.
Raku
so
oni
dan
tri
goveje
glave
pobili
,
ker
je
tist
mestni
padar
dejal
,
da
so
kužne
.
“
„
Pa
jim
nij
bilo
nič
,
Toliko
so
bile
kužne
,
kakor
jaz
.
“
„
Ali
pride
dosti
vojakov
?
“
„
I
,
ne
mara
da
véliko
.
“
„
Vojakov
pa
res
nij
treba
.
Krompir
bodo
kradli
in
še
meso
naj
bi
zlodjem
kuhali
!
“
„
Kdo
jih
bo
pa
plačal
?
“
—
„
I
glej
ga
no
,
mi
,
kdo
pak
.
Vse
gre
iz
davkov
to
;
mi
,
če
ti
pravim
,
“
reče
krčmar
.
„
Vraga
!
“
zaskriplje
jezen
jeden
.
Morebiti
bi
bili
še
dalje
ukrepali
,
ko
ne
bi
bil
v
tem
trenotku
hitro
pridrdral
mimo
hiše
,
ki
je
ob
cesti
stala
,
eleganten
mesten
voz
,
ki
je
obrnil
na-se
vso
pozornost
male
pivske
družbe
naših
kmetov
.
Zarad
precej
gostega
mraka
nij
bilo
lehko
razločiti
,
kedo
je
in
koliko
osob
je
v
kočiji
.
Vendar
Zabrdnik
je
imel
mačje
oči
,
on
je
precej
izpoznal
,
kdo
se
vozi
,
snel
klobuk
z
glave
in
pozdravljal
tja
na
cesto
,
da
si
ga
niti
kočijaž
nij
pogledal
.
Ko
se
je
voz
za
sosednjo
hišo
skril
,
pokrije
se
krčmar
,
dene
zopet
pipo
v
široka
usta
ttr
reče
svojim
gostom
:
„
Grajski
se
peljajo
.
Iz
mesta
so
prišli
na
Žerinje
sem
,
v
grad
.
“
„
Kaj
vraga
?
“
začudi
se
kmet
.
„
Uže
sinoči
je
grajski
pastir
pri
meni
glažek
slivov
ca
pil
in
pripovedoval
,
da
gospoda
pridejo
kmalu
.
In
glej
,
uže
so
tukaj
.
Čudno
je
to
,
“
reče
krčmar
.
„
Hi
,
ali
se
dobro
godi
tej
gospôdi
,
“
meni
drug
kmet
.
„
Baštè
!
Dobro
se
jim
godi
,
dobro
!
Vozikaja
se
na
mehkem
sem
ter
tja
,
pečeno
in
kuhano
meso
jedó
vsak
dan
,
potvico
prigrizujejo
in
vina
pijo
,
kolikor
ga
radi
.
“
„
Nu
da
,
dobro
se
jim
godi
,
“
pritrjuje
se
tretji
.
„
Saj
uže
pregovor
pravi
:
gospod
nikoli
jastonj
ne
zine
,
kakor
tačas
,
kadar
mu
mesó
z
vili
;
pade
.
“
„
In
pa
samo
gospodske
ženske
pogledaj
,
ki
se
jim
dobro
godi
,
in
se
lepo
z
mesem
in
kofetom
pasejo
,
kako
so
lepe
bele
in
rudeče
,
kakor
jabolka
.
Potlej
pa
naše
babe
poglej
,
kakove
kavke
so
,
kadar
se
kolikaj
izdelajo
.
“
Sedaj
pak
krčmar
oče
Zabrdnik
svojo
pipo
ob
noht
mogočnega
svojega
desnega
palca
otepe
in
pepel
iz
nje
iztrese
pa
modro
pravi
prijateljem
in
pivcem
svojim
:
„
Ne
bom
govoril
,
da
ne
bi
bilo
res
,
kar
pravite
:
gospodi
je
dobro
,
bolje
ko
nam
,
za
žito
ne
trpe
,
sena
ne
kosé
,
živili
no
pokladajo
,
po
drva
ne
hodijo
,
v
malin
ne
nosjo
.
—
Ali
kaj
meni
pomaga
če
imam
cel
ploh
poh
rumene
in
najlepše
opečene
teletine
,
če
pa
budita
jesti
ne
morem
,
če
zdrav
nijsem
.
Ranjki
fajmošter
so
rekli
,
bog
jim
daj
nebesa
,
rekli
so
,
zdrivje
je
prvo
bogatstvo
.
Tako
so
rekli
in
res
je
takisto
.
In
bog
ve
koliko
bolezni
imajo
gospoda
,
ki
jih
mi
nemarno
.
Zato
so
tako
bledi
.
Ce
se
tebi
to
lepo
zdi
,
naj
se
ti
;
jaz
te
hvalim
,
dokler
si
grd
ogorel
erjavec
.
Kadar
si
enkrat
bled
in
zelen
,
potlej
te
uže
smrt
tiplje
in
pojdi
h
konjederki
po
rože
,
pa
h
kaplanu
na
izpoved
,
ne
boš
več
po
svetu
trave
tlačil
.
Mene
poglej
,
jaz
uže
petnajst
let
nijsem
eno
uro
v
postelji
bolan
ležal
.
“
„
Jaz
pa
še
nikoli
,
verjameš
,
Zabrdnik
?
“
primetne
jeden
kmetov
.
„
Nu
vidiš
!
—
nadaljuje
krčmar
—
pri
tej
gospodi
je
pa
zdaj
eno
zdaj
drago
zlekneno
pod
odejo
.
Pa
tudi
druge
reči
imajo
,
ki
jih
močno
koljejo
in
grizejo
,
verjemi
mi.
“
„
Kaj
imajo
?
“
„
Tu
gori
v
gradu
so
se
uže
take
reči
godile
,
ki
se
pri
nas
nikdar
ne
,
in
bog
nas
varuj
,
da
bi
se
kedaj
!
“
skrivnostno
šepeče
krčmar
.
„
Ali
ne
veš
,
Mihec
,
kaj
se
je
vse
govorilo
ono
leto
—
ti
boš
še
dobro
pomnil
,
—
ko
so
našli
grofa
Sandra
mrtvega
v
Zerinjskem
gozdu
?
Dejali
so
,
da
se
je
sam
ustrelil
,
drugi
zopet
so
govorili
o
Razborškem
gospodu
,
a
nihče
nij
pravega
in
gotovega
vedel
.
In
potem
je
vse
zaspalo
.
“
„
Zato
,
ker
je
to
gospôda
,
“
pristavi
jeden
kmet
„
ko
bi
bil
nas
jeden
dolževan
,
ej
—
—
“
„
Zakaj
so
pa
trdili
,
da
se
je
sam
ustrelil
tist
grof
,
“
popraša
drugi
.
—
„
Ali
nijsem
rekel
,
da
nihče
nij
vsega
vedel
!
Grofica
Amelija
,
ta
stara
,
ki
je
bila
takrat
še
lepa
in
mlada
,
tista
morda
uže
ve
,
ker
še
sedaj
,
ko
je
uže
stara
in
siva
postala
,
včasi
daje
za
črne
maše
,
in
mežuar
je
dejal
,
da
se
beró
za
ranjcega
gospoda
.
“
„
Ona
uže
ve
zakaj
daje
!
“
„
Kdo
pa
je
ta
želja
—
ali
kako
jej
praviš
,
“
vpraša
zopet
,
tretji
.
„
I
nu
,
sestra
sedanjega
gospodarja
,
saj
jo
poznaš
,
in
sestra
onega
ranjcega
.
Brata
sta
bila
,
prava
brata
.
Prijazni
ljudje
,
to
se
mora
reči
,
ali
prevzetni
so
pa
tudi
.
“
„
Tako
,
tako
li
pripovedujete
,
da
je
bil
prejšnji
v
gozdu
ubit
?
“
vpraša
zopet
prvi
.
„
Morda
pa
še
ubit
nij
bil
,
“
pravi
drugi
,
„
morda
ga
je
krvavo
stegno
v
gozdu
srečalo
,
pa
je
mrtev
ostal
na
mestu
.
“
„
Kakšno
krvavo
stegno
?
“
„
Kaj
še
tega
ne
veš
kaj
je
krvavo
stegno
?
“
vpraša
začuden
drugi
;
ali
ko
so
možje
začeli
posvetovati
se
,
kakov
je
hostni
strah
„
krvavo
stegno
“
,
izkazalo
se
je
,
da
so
uže
večkrat
slišali
imenovati
ga
,
ali
natanko
nobeden
ne
ve
ničesa
o
njem
.
„
Saj
ti
si
ga
poznal
tistega
ubitega
grofa
,
“
vpraša
krčmar
zopet
potem
,
ko
je
bil
uže
peti
polič
prinesel
.
„
Ká
ga
ne
bi
poznal
?
“
odgovori
oni
,
„
ko
bi
zdajle
sem
stopil
z
onega
sveta
,
precej
se
mu
odkrijem
.
“
„
Nu
vidiš
,
ti
bodem
pa
še
katero
povedal
,
o
kakoršnjej
ne
misliš
,
da
bi
jo
slišal
od
mene
nocoj
.
Kaj
meniš
,
ali
bi
človek
ne
mislil
,
da
bi
morali
gospoda
,
ki
se
toliko
uče
in
toliko
beró
in
slišijo
ter
vidijo
po
svetu
,
pametnejši
biti
kot
smo
mi
?
Misliš
li
da
so
?
Nijso
ne
!
Tako
blodijo
možki
za
ženskami
,
kakor
pri
nas
,
samo
malo
drugače
.
Jaz
bi
o
tej
staiej
Ameliji
lehko
povedal
nekoliko
,
—
vsega
ne
vem
,
—
ki
je
prav
podobno
tistemu
,
kar
se
je
prigodilo
onej
Krakovej
Poloni
;
vse
ženske
za
možmi
gledajo
,
naše
kmetske
in
gospodske
...
„
Beži
,
beži
,
ti
grdin
ti
,
grešnik
sivi
ti
,
da
te
sram
nij
kosmatiti
zoper
šesto
božjo
zapoved
!
Precej
pojdi
večerjat
!
“
To
je
bil
nov
glas
,
glas
matere
Zabrdnice
,
ki
je
bila
uprav
ob
tistem
hipcu
na
prag
stopila
in
baš
zaslišala
svojega
moža
govorečega
tako
,
kakor
njenej
pobožnosti
in
gospodinjskej
dostojnosti
nij
bilo
po
volji
.
Zarad
tega
je
bil
njen
glas
osoren
.
Krčmar
Zabrdnik
se
je
znal
upirati
vsem
sosedom
,
biriču
,
davkarju
,
celo
župniku
,
če
je
trebalo
,
samo
svojej
ženi
nij
nikdar
ugovarjal
.
Čulo
se
je
,
da
ga
je
bila
odvadila
uže
davnaj
.
Zatorej
je
zdaj
v
hišo
izginil
večerjat
,
pijoči
kmetje
so
„
materi
“
svoj
račun
plačali
in
odšli
vsak
po
svojej
stezi
.
Na
gorenjem
,
severnem
koncu
vasi
Radovlje
kake
četrt
ure
oddaljen
,
na
nizkem
holmu
,
kateri
se
naslanja
na
gore
,
zadaj
polagoma
vzrastajoče
,
stoji
star
gradič
,
čegar
osivelo
zidovje
se
iz
daljave
le
po
malem
vidi
izza
košatih
dreves
,
katera
prerastajo
mali
holm
.
To
je
grad
Žerinje
.
Ob
stranskem
potu
,
ki
vodi
od
okrajne
ceste
po
holmu
nasproti
gradu
,
nasajene
so
visoke
topolke
,
ki
delajo
celej
okolici
nekov
melanholičen
vtis
.
Na
desno
in
na
levo
ob
holmovem
bregu
pa
se
kažejo
ostanki
nekedanjega
grajskega
parka
,
in
po
stezicah
,
ki
se
plete
mej
posameznimi
goščami
,
videti
je
le
sem
ter
tja
prostorček
,
pokrit
z
belim
peskom
;
drugo
je
porasla
trava
.
Krasno
jutro
,
kakor
ga
more
le
prvo
poletje
roditi
,
danilo
je
in
razveseljevalo
vso
naturo
po
večeru
,
ob
katerem
so
kmetje
krčmarju
doli
modrovali
.
Po
dolini
se
je
culo
žvenketanje
kos
in
odmevajoče
,
včasi
ne
preveč
harmonično
ukanje
zgodnjih
mladih
koscev
.
Od
vzhoda
je
prisijalo
počasi
solnce
izza
daljnih
nizkih
goric
,
in
odsevalo
v
tisočero
rosnih
kapljah
,
ki
so
visele
krog
in
krog
po
travi
in
grmičevji
.
Nebo
je
bilo
čisto
,
kakor
ribje
oko
,
in
še
vrabci
,
ki
so
posedali
na
obstrešji
starega
gradiča
,
in
vreščali
po
vrtnih
nasadih
,
pozdravljali
so
lepo
jutro
,
kakor
je
dejal
sam
za-se
stari
Tine
,
ki
je
bil
z
vodo
v
roci
namenjen
iti
prilivat
rožicam
v
mali
postranski
vrtič
,
njemu
v
varstvo
izročeni
.
„
Živ-živ
!
živ-živ
!
“
je
oponašal
starec
vrabce
,
ozrl
se
k
višku
na
visoki
kap
,
kder
je
čepelo
celo
krdelce
malih
kričačev
ter
je
zagrozil
se
jim
mrmraje
:
„
Gori
le
bodite
,
gori
,
samo
doli
v
vrt
mi
ne
skáčite
,
drugače
bode
puška
pela
.
“
„
Kaj
so
vam
pa
storili
ptički
,
da
jim
tako
žugate
,
Tine
?
“
povpráša
na
drugej
strani
za
vrtarjem
lepo
in
mlado
doneči
ženski
glas
.
Nagovorjeni
starec
se
zgane
,
sram
ga
počne
biti
,
da
je
bil
njegov
samogovor
slišan
,
obrne
se
na
ono
stran
,
in
ugleda
pred
soboj
vitko
mlado
deklico
,
ki
se
mu
je
bližala
prijaznim
smehljanjem
.
Svojo
posodo
starec
na
tla
postavi
in
potegne
klobuk
raz
sivo
glavo
,
in
malo
okorno
priklonivši
se
reče
veselo
:
„
Oh
gospica
Ana
,
vi
ste
uže
vstali
?
Se
ve
da
,
ti
le
hudokljunci
na
strehi
ne
dade
miru
;
vpijejo
in
vrešče
,
da
gospoda
ne
morejo
spati
.
“
„
Pustite
jih
,
ptičke
.
Oni
ne
morejo
zato
,
da
vedno
čivkajo
in
pojo
;
imajo
od
boga
tako
naravo
,
“
odgovori
na
lahko
mlada
dekliea
,
gospica
Ana
,
kakor
jo
je
imenoval
vrtar
,
in
k
njemu
stopivši
mu
poda
roko
,
prijazno
nadaljevaje
:
„
Dobro
jutro
,
Tine
.
Kako
se
vam
pa
godi
?
Zdravi
ste
in
krepki
,
daje
veselje
!
Li
ne
?
“
Smehljaj
veselja
zabliskne
po
starčevem
lici.
„
Ah
,
starost
,
starost
,
baronica
!
Ta
me
tare
,
drugače
bi
bilo
,
hvala
bodi
bogu
in
čast
.
Da
,
ko
bi
človek
mogel
vedno
mlad
biti
in
ostati
,
kakor
ste
vi
,
ne
zamerite
gospica
.
“
„
Potem
bi
mu
morda
tudi
ne
bilo
prav
,
—
vi
vedni
nezadovoljneš
.
“
„
A
pokrite
se
—
nadaljuje
mlada
—
ter
vzemite
ono
posodo
,
ideva
skupaj
na
vrt
,
da
vidim
,
kako
ste
letos
uravnali
svoje
krasotice
,
vrtnice
in
nagelne
in
drugo
,
kar
imate
tu
.
Malo
sem
pogledala
uže
z
okna
doli
.
In
glejte
,
kakov
lep
dan
je
denes
,
prav
nalašč
za
vas
in
vaše
rože
.
Ali
nij
lepo
.
“
Tako
govoreč
se
je
mlada
baronica
obrnila
na
vzhodnjo
stran
gradiča
,
kder
je
bil
na
malem
ravnem
prostorišči
za
lepo
obrezano
živo
mejo
grajski
vrtič
.
Pred
starim
vrtarjem
,
ki
je
bil
zopet
prijel
svojo
vodno
posodo
,
stopala
je
ona
sama
ter
nadaljevala
radostno
:
„
Kako
sem
se
uže
veselila
te
prve
jutranje
urice
tu
doma
!
V
mestu
je
vse
drugače
,
Tine
;
tukaj
je
mnogo
lepše
!
“
„
Hi
,
hi
!
Res
je
tako
.
Pusto
je
v
mestu
,
pusto
.
Jaz
bi
se
še
na
cerkveno
steno
tam
namalati
ne
dal
,
ko
bi
me
hoteli
.
“
„
Potem
bi
bili
svetnik
,
“
smeje
se
deklica
.
„
Je-e
za
tisto
pa
nij
nas
jeden
,
ne
!
Ha-ha-ha
svetnik
!
In
,
kaj
sem
uže
na
jeziku
imel
?
Da
,
dolgo
vas
nij
bilo
,
baronica
!
Pa
ste
uže
zapazili
vendar
,
kako
se
je
v
vrtu
vse
predrugačilo
?
Staro
hruško
tamkaj
v
kotu
,
kder
ste
včasi
tako
radi
sedeli
,
podrla
je
burja
.
Tako
mi
je
bilo
hudo
pri
srci
po
njej
!
Sedaj
sem
pa
najlepši
kostanj
tja
zasadil
,
katerega
sem
mogel
najti
;
bodete
videli
kako
lepo
rase
.
Tako
je
.
Eden
pade
,
pa
drugi
se
vsadi
.
Jesen
pa
,
ki
stoji
v
drugem
koncu
,
se
je
letos
močno
razširil
,
in
rož
je
toliko
,
da
je
vse
pisano
.
Tista
vrtnica
,
ki
ste
jo
lani
vi
iz
mesta
prinesli
,
je
uže
jako
velika
in
lepo
cvete
,
da
je
veselje
.
Povito
cvetje
,
katero
sem
včeraj
za
vas
napravil
,
če
nijste
bili
hudi
,
je
skoraj
samo
iz
nje
.
“
„
Da
,
našla
sem
ga
takoj
ko
smo
se
pripeljali
,
in
sem
vedela
,
da
ste
ga
vi
napravili
.
Hvala
vam
,
Tine
;
glejte
tja
gori
na
okno
sem
ga
postavila
.
“
In
res
se
starec
ozre
gori
proti
oknu
,
da
si
tako
daleč
nij
mogel
videti
.
V
srce
mu
je
dobro
dejalo
,
da
ga
mlada
lepa
gospica
tako
odlikuje
,
njega
starega
moža
vrtarja
.
Dospela
sta
okolo
vogla
in
starec
pokazuje
mladenki
to
in
ono
po
vrtu
.
„
Oh
,
kako
lepo
je
tukaj
.
Gori
z
okna
nijsem
mogla
vsega
razločiti
;
pa
tu
še
le
se
vidi
,
kako
skrbno
in
krasno
ste
vse
uravnali
“
,
vsklikne
vesela
.
Baronica
je
stopala
naprej
po
ozkej
z
belim
peskom
posutej
stezici
,
ki
je
tekla
mej
pisanimi
gredicami
,
in
vrtar
je
korakal
za
njo
,
razkazovaje
zdaj
tu
raznovrstne
zvončke
,
tam
lepo
barvane
nageljne
,
tu
dišeče
vrtnice
,
tam
veliko
število
pelargonijev
,
in
iz
vsake
njegove
besede
se
je
čutilo
tudi
veselje
,
da
ima
tako
hvaležnega
občudovalca
.
Baronica
si
utrga
mali
vrtnični
popek
,
in
ga
zatakne
v
debele
kite
črnih
las
,
koje
je
nosila
na
lahko
zapletene
okolo
glave
in
posluša
v
eno
mer
tekoče
besede
zgovornega
,
moža
,
ki
je
čisto
pozabil
na
svojo
škropilnico
.
„
Ah
,
tu
prihaja
Veronika
,
“
vsklikne
naenkrat
deklica
in
stopi
nekaj
korakov
dohajajočej
mladej
dami
naproti
.
„
Jaz
bi
te
bila
rada
vzbudila
,
Veronika
!
“
reče
Ana
ter
jo
prime
za
roko
,
ali
mislila
sem
,
da
si
še
trudna
.
Sedaj
si
pa
uže
sama
tu
!
Glej
,
glej
,
kako
lepo
je
tukaj
naš
pridni
Tine
vse
uredil
!
“
Došla
dama
,
malo
starejša
od
prejšnje
,
ki
je
bila
komaj
preko
šestnajstih
let
,
ozre
se
okolo
in
pristavi
:
„
Da
,
lepo
je
.
Vendar
v
onem
kotu
bi
se
morale
rože
drugače
razvrstiti
.
Tine
je
morda
preveč
po
lastnem
okusu
ali
neokusu
uredil
vse
.
“
Stari
vrtar
se
približa
in
reče
ponižno
in
menj
srčno
:
„
Dobro
jutro
,
grofica
.
Ali
ukažete
,
da
presadim
one
rože
?
“
„
Da
,
da
,
ali
jaz
vam
bodem
uže
sama
pokazala
kakó
.
Potem
pa
boljše
prilivajte
;
vse
imajo
preveč
suho
zemljo
.
“
Vrtar
stopi
molče
po
svojo
škropilnico
in
ide
tih
na
delo
brez
odgovora
.
Ana
se
vstavi
nekoliko
.
„
Zakaj
pa
žališ
starega
moža
,
Vika
?
On
svojo
stvar
gotovo
bolje
razumeje
od
naji
dveh
,
“
reče
tiho
grofici
.
„
Vse
veselje
si
mu
pokvarila
.
“
„
Pojdi
mi
,
Ana
!
Ti
si
res
nerazumljiva
v
svojem
vedenji
.
Vrtar
je
vendar
zaradi
nas
tu
,
plačan
človek
,
in
da
izpolni
naše
želje
.
Jaz
res
ne
vem
,
odkod
jemlješ
ti
svojo
prijaznost
do
tacih
ljudij
.
To
ne
gre
,
“
reče
ona
glasno
po
nemški
.
Baronica
nij
odgovorila
ničesa
.
Šli
sti
proti
drugemu
koncu
na
vrtu
,
in
tu
se
ustavi
grofica
.
„
Ali
ideš
z
menoj
na
sprehod
,
Ana
?
“
vpraša
.
„
Ne
,
jaz
ostanem
še
na
vrtu
,
morda
pride
teta
Amelija
,
“
odgovori
kratko
baronica
.
„
Kakor
hočeš
,
“
—
reče
Veronika
in
odide
po
stezi
,
ki
je
držala
iz
vrta
navzdol
ob
holmu
.
Ana
pak
je
stopila
proti
kotu
zelene
ograje
,
kder
je
stal
lep
mlad
kostanj
,
in
razširjal
svoje
veje
nad
malo
klopico
,
ki
je
bila
vabljivo
podstavljena
pod
njim
.
Hotela
je
sesti
tu
,
ker
se
je
s
tega
mesta
odpiral
krasen
razgled
v
dolino
.
—
A
precej
začuje
za
soboj
trdo
stopanje
,
in
mali
rjavi
psiček
skoči
prijazno
z
repom
migljaje
k
višku
ob
njenem
krilu
.
Obrnivši
se
ugleda
pred
soboj
postarnega
moža
v
visokih
škornjih
,
katerim
se
je
poznalo
,
da
se
vode
ne
boje
,
oblečenega
v
obnošeno
kratko
suknjo
iz
ruskega
platna
,
in
pokritega
s
širocim
rujavim
slamnikom
,
ki
je
bil
prestal
uže
mnogo
vetra
in
dežja
.
To
je
bil
Mejač
,
grajski
oskrbnik
.
„
Dobro
jutro
,
kaj
tako
zgodaj
uže
hodite
okolo
?
“
ogovori
ga
baronica
mej
tem
,
ko
je
on
počasi
končaval
svojo
pozdravilno
ceremonijo
.
„
Dobro
jutro
,
“
odkima
in
zategne
svoj
zalo
obriti
obraz
v
prijazne
gube
,
iz
katerih
pak
je
bila
neka
mala
zadrega
videti
.
In
govorila
je
z
njim
o
njegovem
psu
z
isto
ljubo
prijaznostjo
kakor
prej
z
vrtmkom
.
I
on
jej
je
z
velicim
zaupanjem
razkladal
celo
zgodovino
svojega
psa
,
kateri
bi
bil
kmalo
po
nesreči
zapustil
ta
svet
,
kar
nje
tu
v
gradu
nij
bilo
.
Stezica
,
ki
je
vodila
iz
vrta
polagoma
navzdol
proti
bljižnjemu
gozdu
,
bila
je
le
po
malem
uhojena
,
in
po
visokej
travi
,
ki
jo
je
obrastala
po
obeli
krajeli
,
lesketale
so
rosne
kaplje
.
Grofica
Veronika
,
ki
je
šla
tu
na
sprehod
,
zapustivši
tovarišico
,
Ano
,
stopala
je
urno
in
lahko
skoro
ne
gledeč
na
rosno
travo
,
ki
jej
je
tu
in
tam
škropila
obleko
.
Lica
,
ki
so
bila
poprej
nekoliko
bleda
,
so
se
jej
pri
tej
hoji
po
malem
zrudečila
.
Ta
naša
znanka
nij
imela
vsega
tega
,
kar
v
navadnem
življenji
posebno
lepoto
imenujemo
,
in
tudi
njena
postava
in
rast
,
akoravno
jednakomerna
nij
bila
taka
,
da
bi
njena
prikazen
na
prvi
pogled
bas
.
takoj
imponirala
.
Bila
je
temveč
malo
previtka
in
njen
aristokratično
rezani
obraz
morda
premalo
poln
,
da
bi
ga
deklica
dvajsetih
let
,
kolikor
jih
je
ona
štela
,
prav
vesela
mogla
biti
.
Jedino
kar
je
delalo
njeno
vnanjost
interesantno
in
zanimivo
,
bile
so
velike
črne
oči
,
ki
so
iz
pod
dolzih
trepalnic
živo
gledale
v
svet
,
in
v
katerih
jarkosti
je
bilo
brati
,
da
so
si
sveste
svoje
oblasti
.
In
kakor
da
bi
bila
natura
pri
njej
navlašč
notela
prekoračiti
svoje
navadno
merilo
,
podelila
jej
je
težko
breme
dolzih
svitloplavili
las
,
katerih
nasprotje
z
velikim
črnim
očesom
je
činilo
to
dekliško
prikazen
zopet
nenavadno
mikalno
.
Denes
je
imela
na
sebi
lahko
jutranjo
obleko
,
in
lasje
,
katere
je
nosila
prej
še
skromno
okolo
temena
na
glavi
ovite
,
razpali
so
jej
pri
urnej
hoji
,
in
viseli
sedaj
v
dveh
gostih
kitah
preko
ramen
.
Tako
je
dospela
do
gozda
,
ki
se
je
,
na
tej
strani
gradiča
počenši
,
raztezal
proti
severu
in
vzhodu
v
daljne
gore
z
raznimi
preseki
,
po
katerih
so
se
širile
njive
in
travniki
.
Stezica
,
po
katerej
je
bila
grofica
prišla
,
delila
se
je
tu
na
več
krajev
v
posamezne
razrastke
,
ki
so
se
naposled
po
gošči
izgubljevali
.
Sveti
mir
je
vladal
po
gozdu
in
ni
najmanjša
sapica
nij
premikovala
temnih
vrhuncev
zelenih
,
zdravo
dišečih
smrek
,
ki
so
tu
na
gosto
rasle
,
druga
drugej
na
potu
.
Male
ptičice
seniničice
so
pač
poskakovale
od
strža
do
strža
,
in
v
rogovili
kljukastega
gabra
je
zdajci
tudi
zažvižgal
kobilar
,
ter
se
zdaj
in
zdaj
po
starej
navadi
zadri
se
svojim
ostrim
glasom
.
Grofica
pak
je
korakala
razmišljena
naprej
in
mehke
veje
na
gostó
rastočega
smrečevja
so
se
laskavo
dotikale
njene
glave
kakor
bi
hotele
poljubljati
umikajoče
se
lice
.
Tu
in
tam
je
odtrgala
mal
smerekov
vršiček
brez
vse
misli
kaj
dela
,
in
kadar
jej
je
bilo
treba
prekoračiti
kak
kupček
preko
steze
ležečega
suhega
trnja
ali
brstja
vzdignila
je
sicer
s
prirojeno
in
prigojeno
eleganco
a
vendar
menj
skrbno
svojo
obleko
,
nego
bi
bila
to
storila
ko
bi
ne
bila
sama
pod
velikim
bogom
.
Debeli
mah
je
tešil
glas
njenih
stopinj
,
in
črni
kos
,
ki
je
pod
grmovjem
v
listji
iskal
črvov
in
žužkov
,
splašil
se
je
stoprav
z
glasnim
vriščem
,
ko
je
zašumela
dekličina
obleka
pred
njim
.
Tako
je
prišla
grofica
kmalu
na
malo
planoto
,
preko
katere
je
vodil
kolovozen
pot
.
Tu
se
stoprav
vstavi
,
ogleda
se
okolo
,
na
lici
jej
je
brati
zadovoljnost
,
da
je
ta
njen
najljubši
sprehodnji
kraj
še
vedno
jednak
.
Totem
sede
kraj
pota
na
kamen
,
ki
je
samec
ležal
tukaj
,
lepo
od
dežja
opran
,
ter
bog
ve
kedaj
sem
prišel
v
mahov
in
ilovit
svet
.
Samotno
je
bilo
tu
,
in
z
daljine
je
odmeval
glas
vaškega
zvona
,
ki
je
oznanjal
zjutraj
sedmo
uro
,
pri
nas
še
iz
turških
časov
obzvánjano
.
Tu
zagleda
korak
od
sebe
proč
mravljišče
,
velik
kup
,
ki
so
ga
bile
nanesle
te
drobne
živalice
,
uže
svetopisemske
izglednice
marljivosti
.
Naša
mlada
dama
se
upogne
naprej
in
radovedno
opazuje
tu
živo
gibanje
in
vrvranje
,
potem
pa
vzdigne
svoj
speti
svilnati
solnčnik
in
s
pozlačenim
končnikom
njegovega
držaja
radovedno
pobrska
po
mravljinčjem
naselišci
.
Huj
!
kako
so
bile
mravlje
razburjene
,
naglo
sem
ter
tja
so
tekale
od
straha
in
srda
,
ko
je
prišel
nevaren
velikansk
sovražnik
s
podiralno
roko
v
njih
domovino
,
gospičin
elegantni
solnčnik
,
vojen
od
lepe
male
bele
ročice
in
vendar
tako
neusmiljen
.
In
gospici
je
menda
veselje
delalo
to
,
živalice
dražiti
,
ker
veselo
se
je
sama
sebi
smijala
.
Začuje
se
stopanje
konjskega
kopita
in
znano
škripanje
sedla
po
potu
v
gošči
.
V
prvi
hip
preplašena
gospica
po
konci
skoči
in
hoče
zbežati
.
A
takoj
se
ohrabri
in
obstane
.
Koga
bi
se
bala
?
Nikogar
,
tu
na
zemlji
svojih
ljudij
.
A
kdo
more
tod
jezdariti
?
Mnogokrat
je
uže
tu
bila
,
a
nikdar
nij
videla
nobenega
človeka
izvzemši
kacega
drvarja
ali
smolarja
,
kateri
pa
,
to
se
ve
da
,
njenim
očem
nij
bil
popolnem
človek
.
Nagubanči
ponosen
obraz
in
čaka
.
Od
one
strani
,
koder
je
dohajal
kopitni
glas
,
prikaže
se
jezdec
izza
ovinka
,
v
katerem
se
je
izgubljala
kolóvoz
.
Bil
je
elegantno
oblečen
mlad
gospod
na
čilem
konji
,
—
več
nego
nenavadna
prikazen
v
tem
kraji
sploh
,
a
kaj
še
v
tej
samoti
!
Grofica
se
nekako
plašno
ozre
na
svojo
jutranjo
od
rose
zmočeno
in
iznerejeno
obleko
,
in
v
drugem
trenotku
misli
uže
ogniti
se
v
stran
.
A
prepozno
je
bilo
,
kajti
oni
jo
je
bil
uže
zapazil
,
ter
brzdaje
svojega
ognjenega
konja
približeval
se
prostoru
,
kder
je
stala
sedaj
grofica
pol
radovedna
pol
v
zadregi
pričakovaje
ga
.
Jezdec
bliže
prišedši
pozdravi
na
lahko
,
a
uljudno
in
konja
pred
grofico
vstávivši
,
ogovori
jo
raz
sedla
,
v
nekakem
veselem
,
skoraj
da
bombastičnem
glasu
:
„
Pardon
,
prelepa
nimfa
,
da
te
motim
v
tvojih
prezvišenih
lepih
sanjah
.
Pa
morda
si
ti
kriva
moje
denašnje
zmotenosti
—
in
potem
ti
naj
Apolo
pomaga
!
“
„
Oprostite
gospica
,
“
—
dostavi
smejoč
se
potem
v
navadnem
uljudnem
glasu
,
„
moje
usiljevanje
,
pa
usmilite
se
izgubljene
sirote
,
in
pokažite
mi
pravi
pot
ven
iz
te
začarane
hoste
.
Uže
dve
uri
jaham
sem
ter
tja
,
in
kakor
se
mi
dozdeva
,
sučem
se
v
večnem
kolobarji
.
“
Grofica
je
bila
spočetka
pogledala
originalnega
govornika
,
pa
takoj
po
prvih
besedah
jezdečevih
razveselil
se
jej
je
obraz
in
z
nekako
radostno
resnobo
mu
odgovarja
:
„
Apolo
in
ž
njim
cela
njegova
družina
nij
prijazna
Marsu
in
njegovim
sinovom
—
li
ne
veste
tega
?
Jako
se
čudim
,
da
pogumni
ulanski
častnik
,
baron
Gernau
ne
more
najti
pota
iz
čarovne
zanjke
,
v
katero
so
ga
po
njegovem
mnenji
zaplele
pogorske
nimfe
.
Še
bolj
pa
se
čudim
,
da
ima
gospod
Gernau
tako
slab
spomin
,
de
celo
navadno
svetno
damo
,
s
katero
je
bil
uže
mnogokrat
,
na
priliko
pri
kadrilji
vis-à-vis
v
našem
glavnem
mestu
,
zamenjuje
naenkrat
z
divno
družabnico
Apolovo
!
“
Jezdec
,
ali
baron
Gernau
,
kakor
ga
je
imenovala
grofica
Veronika
,
je
s
prva
prav
osupneno
poslušal
nepričakovani
odgovor
,
koji
mu
je
melodijozno
donel
na
uho
;
in
ko
je
čul
imenovati
svoje
ime
,
dospelo
je
njegovo
čudenje
do
vrhunca
.
„
Ha
,
ali
prav
vidim
,
grofica
...
“
„
Prav
vidite
,
verjemite
mi
brez
prisege
,
“
reče
ona
in
koketno
poigra
z
zapono
svojega
solnčnika
.
Našemu
jezdecu
nij
mogel
nihče
očitati
,
da
ima
slab
spomin
za
—
ženski
spol
;
če
o
spominu
glede
druzih
reči
ne
govorimo
,
v
slučaji
spomina
na
ženske
si
je
ohranil
svoj
stari
dobri
glas
.
Skoči
raz
konja
,
seže
jej
v
roko
in
pravi
:
„
Ah
—
kontesa
Waiden
.
Kdo
bi
mogel
tudi
v
prvem
trenotki
verjeti
,
da
je
postala
najlepša
doma
nalili
elegantnih
krogov
samotarica
v
tako
odljudnjem
kraji
,
in
da
je
zamenjala
mestni
salon
s
tako
grozno
puščavo
,
kder
človek
ne
ve
ni
kam
ni
kako
.
A
odkritosrčno
in
na
poštenje
rečeno
,
komtesa
,
ljubše
mi
je
sedaj
,
da
ste
izvolili
to
izpremembo
,
ker
brez
nje
bi
ne
bil
doživel
tako
veselega
iznenadenja
.
“
„
Vi
ste
jako
ljubeznjivi
,
gospod
baron
,
pa
izpovedajte
rajši
,
da
vam
je
vendar
prav
neljubo
,
ka
je
imela
dama
priliko
,
premagati
vas
v
dobrem
spominu
.
Li
ne
?
“
„
Komtesa
,
vi
ste
pozabili
,
da
se
vojak
,
kakor
sem
jaz
,
tudi
nikedar
ne
bojuje
z
ženstvom
;
mož
proti
možu
,
to
je
naša
beseda
.
“
„
O
nikar
se
ne
umikajte
z
zofizmi
,
ker
mi
ne
uidete
.
Čemu
pak
vi
moži
govorite
o
zmagah
,
kadar
je
ženska
tist
vbogi
predmet
,
o
katerem
teče
vaš
pogovor
.
“
„
In
vendar
,
komtesa
,
v
tem
slučaji
je
vedno
tist
premagan
,
ki
se
ponaša
,
da
je
zmagal
.
Pustite
torej
ubozemu
to
malo
tolažbo
,
s
katero
sam
sebi
laže
!
“
„
Vi
ste
ponižni
,
baron
,
in
nevojaško
pomirljivi
.
Meni
se
dozdeva
,
da
vas
je
vaša
denašnja
nesreča
,
ko
ste
se
izgubili
v
ta
začarani
kraj
—
kakor
pravite
—
nekako
mehkega
storila
.
Pa
povedite
vendar
,
od
kod
pridete
tako
zgodaj
?
Kolikor
vem
,
vaša
garniziona
je
tako
oddaljena
,
da
še
za
stavo
ne
morete
v
jednem
dnevi
semkaj
prijahati
,
še
manj
pa
,
da
bi
mlado
damo
pri
njenem
jutranjem
sprehodu
iznenadili
.
“
„
O
ta
dostavek
je
bil
zopet
hudoben
;
le
čakajte
,
vrnem
vam
ga
pri
prvej
priliki
.
Pa
potrpite
,
da
vam
razložim
srečno
osodo
,
ki
me
je
semkaj
privodila
.
Jaz
prebivam
pri
svojim
prijatelji
,
ki
je
podedoval
tu
v
bližini
ležeči
grad
Razbor
!
“
„
A
,
Razbor
!
Tedaj
je
umrl
oni
stari
gospod
,
—
če
se
ne
motim
—
baron
Selški
,
ki
je
sam
za
se
živel
tamo
toliko
let
?
Čuden
gospod
je
bil
to
!
“
„
Vi
ste
ga
poznali
?
Jaz
ne
.
Nu
pa
mi
nij
do
tega
.
Da
,
čuden
je
bil
—
kakor
pravijo
.
Prijatelj
moj
ga
sam
nij
nikedar
videl
,
niti
poznal
;
po
njegovej
smrti
stoprav
je
zvedel
o
njem
,
da
je
imel
izvrstno
pametno
misel
,
narediti
ga
za
univerzalnega
dediča
.
“
„
Je
li
ta
vaš
prijatelj
bližnji
sorodnik
umrlemu
—
morda
tudi
Selški
?
“
vpraša
mlada
grofica
.
„
Da
,
bližnji
sorodnik
je
pa
ne
nosi
njegovega
imena
.
Sestre
sin
je
in
,
a
kaj
bi
govoril
,
morete
ga
celo
poznati
iz
mesta
—
slikar
Rogulin
—
“
„
Oni
ki
tako
krasne
portrete
dela
?
“
„
Da
,
oni
isti
!
“
„
Spominjam
se
tega
imena
,
a
osobo
sem
morda
zgrešila
.
On
je
sedaj
v
Razboru
?
In
vi
dva
sta
zasedla
sedaj
samotno
pribežališče
umrlega
puščavnika
Selškega
?
—
Dobra
zamenja
za
nas
?
Bog
vas
živi
—
gospod
sosed
!
“
Tako
rekši
poda
prijazno
svojo
roko
baronu
.
„
Sosed
?
“
vsklikne
on
.
„
Vi
bivate
stalno
tu
blizu
?
“
„
Vi
menite
,
da
sem
celo
dolgo
noč
prebivala
v
tem
hladnem
kraji
in
da
predstavljam
po
leti
kako
pogorsko
nimfo
,
kakor
ste
izvolili
me
uže
imenovati
?
To
bi
bilo
vendar
malo
prepoetično
.
“
„
A
kako
vendar
?
“
„
Ne
,
ne
,
baron
,
jaz
bivam
tudi
mej
štirimi
zidovi
,
in
tu
blizu
.
Povprašajte
po
gradu
,
ki
se
zove
Žerinje
,
in
vsak
otrok
vam
ga
pokaže
.
Pa
se
ve
da
,
vi
ste
stoprav
dva
dni
tukaj
.
Mama
in
jaz
svi
dospeli
sinoči
in
z
nama
moja
sestričina
baronica
Birska
z
guvernanto
.
Stara
moja
teta
Amelija
je
uže
prej
bila
tu
.
Papa
pride
še
le
drug
mesec
in
nam
pripelje
morda
še
kaj
druščine
.
Do
tedaj
pa
smo
kar
sami
,
ako
bodeta
ljubeznjiva
naša
nova
soseda
pozabila
na
nas
.
“
„
Jaz
sem
presrečen
tega
vašega
dovoljenja
,
komtesa
,
in
menim
,
da
smem
isto
reči
v
imenu
svojega
prijatelja
.
Blagovolite
sporočiti
čestitej
gospej
grofinji
,
da
si
bodeta
nova
soseda
nemudoma
prisvojila
svobodo
,
predstaviti
se
na
Žerijah
.
“
„
To
je
lepo
,
baron
,
pa
sedaj
dovolite
,
da
vam
pokažem
pravi
pot
iz
tega
gozdnega
labirinta
,
—
kar
pa
nij
taka
sila
—
in
potem
mi
boste
dovolili
da
grem
svojim
pôtem
,
ker
teta
Amelija
morda
uže
povprašuje
po
meni
.
“
Tako
govorivši
je
stopila
nekoliko
naprej
in
baron
je
prijel
svojega
konja
,
ki
je
bil
priliko
porabil
in
se
pasel
ne
daleč
ob
potu
proč
.
Na
ovinku
pak
mu
je
podala
mimogrede
roko
in
na
levo
z
glavo
pokazavši
mu
veli
:
„
Tu
doli
in
potem
na
desno
,
in
dospeli
bodete
na
plan
.
Ne
morete
grešiti
.
“
„
Hvala
vam
,
komtesa
;
kot
spomin
na
denašnjo
osodepolno
jutro
pa
rai
pustite
rožico
,
ki
jo
držite
v
roki
prosim
—
komtesa
.
“
„
Ne
,
ne
,
te
nijso
za
vas
,
baron
,
„
odgovarja
smejoča
se
Veronika
.
„
Vi
ljubite
le
kamelije
,
li-ne
?
Z
bogom
,
baron
,
da
se
kmalu
vidimo
na
Žerinjah
!
“
Rekši
obrne
se
nazaj
in
zgine
z
griča
,
od
koder
je
bila
zjutraj
dospela
sem
.
Baron
pak
je
uže
v
sedlu
z
glasnim
odzdravom
izpodbodel
konja
in
odjahal
.
Črez
deset
minut
je
bil
po
potu
,
kateri
mu
je
pokazala
mlada
komtesa
,
dospel
je
na
raven
,
na
cesto
,
in
našel
sedaj
tudi
,
kod
se
gre
na
njegovo
novo
bivališče
.
Zapalivši
si
fino
cigaro
,
počel
je
zdaj
tih
zdaj
glasan
samogovor
govoriti
,
kakor
je
uže
pri
človeku
navada
,
ki
je
sam
sebi
druščina
in
še
počasi
pa
tedaj
jako
živo
misli
,
a
ne
posebno
globoko
in
temeljito
.
„
Glej
,
ti
si
se
bil
denes
grdo
blamiral
!
Ali
kedo
za
vraga
bi
mislil
naleteti
na
tako
srečanje
!
Res
nepričakovano
.
Na
mojo
vero
,
ta
komtesa
vendar
nij
,
kakor
si
bodi
.
Premalo
sem
se
prej
brigal
za
njo
.
Oči
ima
iskre
in
lepe
,
a
poleg
vsega
tega
še
nekaj
,
kar
človeku
kar
pogum
jemlje
.
No
menim
da
nijsem
storil
nič
napačnega
.
Gernau
!
—
morda
se
zopet
zaljubiš
.
Za
—
štirinajst
dnij
!
Ha
,
ha
!
“
In
pri
tem
zaviše
svoje
brke
in
jih
samodopadno
in
samoljubo
pogladi
.
Izpodbode
konja
,
ki
je
urno
povzel
naglo
dirjanje
po
ravnej
gladkej
cesti
.
Kosci
,
ki
so
tu
in
tam
po
južnej
strani
ceste
svoje
kose
ustavljali
in
jih
brusili
,
da
so
mogli
jezdeca
gledati
,
čudili
so
se
njemu
,
ugibali
kdo
in
kaj
bi
rad
tu
.
Le
Zabrdnikov
hlapec
,
ki
je
bil
pred
leti
še
vojak
dragonec
,
in
ki
je
denes
tam
na
travniku
začenjal
redovje
razbrskavati
,
ta
je
znal
povedati
,
da
mora
to
samo
kakov
oficir
biti
.
In
s
tem
znanjem
je
koscem
močno
imponiral
.
Črez
pol
ure
je
bil
Gernau
doma
,
na
Razboru
.
Vstavil
se
je
pred
visokimi
vrati
,
skozi
katere
se
je
videlo
na
temno
dvorišče
,
skočil
raz
konja
in
dal
vajeti
hlapcu
,
ki
je
bil
pristopil
.
„
Gospod
Rogolin
doma
?
“
vpraša
baron
ter
pogladi
po
vratu
konja
morda
bolj
z
navade
nego
iz
ljubezni
,
katerega
je
bila
nagla
ježa
dobro
zgrela
.
„
Ne
,
v
Okroglici
so
z
Andrejem
pri
senu
!
“
poroča
hlapec
.
„
Kaj
je
to
,
Okroglica
,
“
vpraša
osorno
on
.
„
Našemu
travniku
se
tako
pravi
,
“
reče
hlapec
.
„
Kadar
se
vrne
,
poroči
mi.
“
Rekoč
se
obrne
baron
in
gre
lehkosrčno
zvižgaje
v
grad
v
prvo
nadstropje
,
kder
se
je
bil
v
velikej
sobi
po
svoje
ustanovil
.
V
sobi
ga
uže
pozdravi
cvileč
mali
pinček
,
ki
je
menda
uže
prav
nejevoljno
čakal
rešenja
,
in
si
dolgi
čas
preganjal
z
velikimi
škornji
in
vojaško
kapico
svojega
prijatelja
ali
gospodarja
,
ki
pa
tacega
čudnega
veselja
nij
zameril
,
ako
mu
je
le
na
besedo
„
hop
“
skočil
preko
konjskega
biča
,
kar
je
pes
tudi
sedaj
storil
.
Naposled
vrže
bič
na
mizo
,
ki
je
stala
sredi
sobe
,
sam
pa
se
stegne
dolgočasno
na
mali
,
z
usnjem
prevlečeni
kanapé
,
ter
si
navije
cigareto
.
„
A
—
a
—
a
,
“
zazeva
globoko
,
„
ti
nesrečni
dolg
čas
ti
!
“
In
po
tem
puhne
gost
oblak
k
višku
proti
stropu
,
katerega
so
kinčale
lepo
zavite
,
pa
tu
in
tam
uže
odkrhnene
arabeske
,
ter
premišljuje
na
novo
svoje
jutranje
srečanje
.
Baron
Gernau
je
bil
lep
mož
in
kadar
je
korakal
v
svojej
ulanskej
uniformi
po
mestnej
promenadi
,
oziralo
se
je
marsikatero
žensko
oko
za
njim
.
Visoko
rasten
in
raven
,
prijetnega
obraza
,
z
nekako
aristokratičnim
profilom
,
in
ulanski
častnik
;
kaj
si
želi
še
žensko
srcé
!
Brkice
je
nosil
skrbno
vojaško
nasukane
in
to
mu
je
podajalo
nekov
energičen
značaj
.
On
sam
nij
bil
premožen
,
da
celò
v
dolgovih
je
tičal
.
Oče
mu
je
bil
umrl
,
ko
ga
je
še
komaj
poznal
,
zapustil
mu
ime
in
grb
,
a
sicer
nič
.
Mati
ga
je
bila
poslala
skoro
s
svojimi
zadnjimi
dohodki
v
vojaško
učilnico
,
in
ko
se
je
izšolal
,
umrla
je
tudi
ona
.
Sedaj
je
bil
sam
na
svetu
,
kar
ga
pa
nij
nič
motilo
.
Rogulin
je
bil
sin
edine
sestre
Selškega
,
katera
je
bila
v
zakon
vzela
navadnega
uradnika
in
zato
sprla
se
s
svojim
bratom
,
ki
nij
hotel
nič
o
njej
slišati
,
niti
potem
ne
,
ko
je
po
moževej
smrti
težko
skrbela
za
sina
in
njegovo
izobraženje
.
Vendar
je
mladi
Vinko
dovršil
gimnazijo
in
obiskal
slikarsko
akademijo
v
Benedkali
in
Beču
,
po
materinej
smrti
pa
mogel
še
z
njeno
zapuščino
prepotovati
cilj
vseh
umeteljnikov
,
divno
Italijo
,
bivati
dalje
časa
v
staroslavnem
Rimu
in
izpopolniti
se
pri
izdelkih
nesmrtnih
mojstrov
.
Vendar
je
bilo
treba
spomniti
se
britkega
a
istinitega
izreka
,
da
„
umetnost
za
kruhom
hodi
“
.
Vinko
je
moral
tudi
za
kruh
skrbeti
.
Tako
je
tu
v
glavnem
mestu
rojstvene
dežele
začel
pečati
se
tudi
s
portrétnim
slikarstvom
,
kmalu
dobil
lepo
ime
,
vstop
v
najboljše
družbe
in
znanja
mnogo
,
tembolj
ker
je
bil
sam
prijetna
prikazen
,
človek
,
ki
se
povsod
priljubiti
zna
,
ali
ki
je
tako
rekoč
sam
svoj
priporočilen
list
.
Z
lejtnantom
Gernauvom
se
je
bil
seznanil
pri
šahu
v
nečem
javnem
prostoru
in
dobra
znanca
sta
bila
uže
prej
,
predno
je
Rogulinu
strijc
umrl
bil
.
Po
smrti
tega
pak
je
baron
kar
prijatelj
postal
mlademu
slikarju
.
Ne
vemo
,
ali
mogoče
je
,
da
je
k
tej
ožjej
zvezi
tudi
nekoliko
pripomogla
misel
zadolženega
aristokrata
,
da
prijateljstva
s
tem
plebejskim
bivšim
portretistom
od
slej
uže
zarad
tega
nij
zametavati
,
ker
je
ta
bogat
dedič
postal
in
nikakor
nij
bil
one
nature
,
ka
se
po
domače
mej
posojevalci
ali
naposodo-jemalci
v
vojaškem
jeziku
imenuje
„
umazano
“
.
Vendar
da
mlademu
baronu
ne
delamo
krivice
,
moramo
pristaviti
,
da
je
zopet
res
imel
ono
dobro
naravo
,
ki
je
vedno
družbe
potrebna
,
ki
vsaj
jednega
človeka
zmirom
pri
sebi
imeti
mora
,
kateremu
zaupava
vse
od
srca
,
vse
prav
vse
brez
izjeme
.
Tak
je
bil
baron
Gernau
;
Rogulin
pa
je
imel
tega
tovariša
uže
zarad
tega
rad
pri
sebi
,
ker
je
bil
vedno
veselega
in
zgovorljivega
značaja
,
kar
zopet
on
nij
bil
.
Navadna
prikazen
pak
je
ta
,
da
se
baš
take
nejednake
nature
dobro
ujemajo
v
življenji
.
Ko
je
Rogulin
letos
prvič
na
svoje
novo
posestvo
za
dalje
časa
šel
,
povabil
je
prijatelja
Gernauva
soboj
in
ta
je
,
dobivši
kratek
odpust
,
rad
pridružil
se
mu
.
Ogledaval
je
,
kar
je
imenoval
sedaj
svoje
,
z
onim
prijetnim
občutom
,
ki
ga
ima
vsak
mlad
posestnik
,
kateri
prvič
more
o
čem
večjem
reči
:
to
je
moje
.
Z
ogledavanjem
nij
bil
tako
kmalu
gotov
.
O
poljedelstvu
je
pač
prej
mnogo
čital
,
a
praksa
se
mu
je
še
le
tu
odpirala
.
Sklenil
je
biti
konservativen
,
kakor
so
vsi
poljedelci
.
Zato
je
pridržal
vse
služabnike
,
ki
so
bili
ob
strijčevem
času
v
Razboru
;
mej
temi
je
bil
prvi
stari
Andrej
,
nekakov
nadzornik
.
Po
umrlem
strijcu
do
sedaj
nij
imel
mnogo
prilike
povpraševati
,
pa
tadi
ne
volje
.
Prvič
se
je
nekako
ogibal
tukajšnjim
ljudem
povedati
,
da
ga
nij
celo
nič
poznal
,
drugič
pa
morda
tudi
nij
tako
nenaravno
,
če
ga
—
kakor
je
bil
tudi
hvaležen
—
prejšnja
osoda
ranjcega
nepoznanca
nij
v
prvej
vrsti
zanimala
.
Denes
Rogulinu
to
pride
na
misel
,
ko
se
je
baš
vrnil
s
travnika
.
Mej
služabniki
mu
je
stari
Andrej
zarad
tega
najbolj
po
godu
bil
,
ker
je
ostali
pri
njem
prostovoljno
,
da
si
mu
je
bil
pokojni
strijc
tak
legat
v
testament
del
,
da
bi
starcu
ne
bilo
trebalo
več
služiti
.
Videti
je
bilo
torej
,
da
Andreju
je
bil
Razbor
dom
postal
,
in
taki
služabniki
so
vestni
in
dobri
.
Andreja
pokliče
in
mu
po
nekih
ovinkih
reče
:
„
Malo
ste
mi
še
povedali
o
mojem
strijci
,
Andrej
.
“
„
Kaj
bi
povedal
?
“
odgovori
stari
.
Oba
molčita
en
hip
.
„
Povedite
mi
vendar
,
kolikor
vam
je
znano
,
zakaj
se
je
tako
v
samoto
zakopal
,
da
nihče
nij
vedel
ničesa
o
njem
,
zakaj
nij
nikamor
šel
.
“
„
Malo
vem
o
tem
,
gospod
,
“
izvija
se
zopet
Andrej
.
„
Koliko
časa
ste
uže
na
Razboru
?
“
vpraša
Rogulin
in
sede
,
ob
jednem
vabeč
Andreja
naj
prisede
.
Ta
prijaznost
je
starca
omehčala
in
po
nekaterih
krajših
ogovorih
reče
:
„
Dolgo
je
uže
,
da
kmalu
ne
bi
več
pomnil
,
kedaj
sem
na
grad
prišel
,
menim
da
bode
petdeset
,
let
,
če
ne
več
.
Štirdeset
ali
kaj
tacega
pa
je
,
kar
sva
prišla
z
ranjcim
gospodom
,
vašim
strijcem
,
zopet
nazaj
v
ta
kraj
,
in
od
tedaj
nijsem
nikdar
stopil
črez
mejo
naše
dežele
.
Gospod
moj
nij
šel
nikamor
in
jaz
tudi
nijsem
imel
želje
več
.
Pa
je
bilo
tudi
vedno
dela
dovolj
;
in
to
je
še
najbolje
,
da
se
dela
tam
,
kjer
se
je
človek
navadil
.
“
„
Vi
ste
bili
jedini
človek
,
ki
je
prišel
bolj
v
dotiko
z
ranjcim
baronom
Selškim
?
“
reče
Rogulin
.
„
I
da
,
rad
me
je
imel
,
gospod
,
bog
mu
tega
ne
pozabi
,
“
pravi
starec
in
solza
se
mu
zabliskne
.
Potem
,
kakor
sam
sebi
pripoveduje
:
„
Tačas
ko
je
gospod
,
—
jaz
ne
vem
prav
zakaj
,
ali
zdi
se
mi
nekaj
,
—
prav
žalosten
in
pobit
,
deželo
zapustil
in
šel
na
Angličansko
,
šel
sem
tudi
jaz
ž
njim
ter
bil
sem
njegov
služabnik
.
A
včasi
mi
je
bil
,
kakor
oče
moj
.
Zato
sem
hodil
tudi
ž
njim
kamor
je
hotel
in
bi
bil
šel
ne
vem
kam
.
Tacega
moža
ne
bo
več
,
za-me
ne
.
“
„
Ali
ste
tu
iz
obližja
doma
,
da
ste
k
mojemu
.
strijcu
prišli
,
“
vpraša
Rogulin
.
„
Ujec
moj
,
duhoven
,
pošiljal
me
je
dve
leti
v
šolo
,
in
mislila
je
moja
pokojna
mati
,
da
bom
sam
tudi
duhoven
.
Ali
ujec
umrje
—
vrnil
sem
se
zopet
domov
iz
mesta
in
služit
šel
,
če
ravno
mi
je
bilo
težko
.
Tako
sem
k
vašemu
strijcu
prišel
,
in
ko
je
po
svetu
sel
,
izbral
je
mene
,
naj
grem
ž
njim
.
“
„
A
zakaj
je
šel
na
Angličansko
?
Nij
li
nikdar
nič
omenil
.
“
Vendar
več
iz
starca
nij
bilo
izpraviti
:
ali
nij
vedel
,
ali
pa
povedati
nij
hotel
.
Tu
pride
Gernau
.
„
Za
vraga
—
kje
pohajkuješ
vedno
,
Vinko
?
Iščem
te
uže
po
vseh
kotih
.
Zanimivo
novico
ti
imam
povedati
!
Ugani
kaj
!
“
tako
vpije
uže
od
daleč
in
prihaja
z
veselim
obrazom
bliže
.
Rogulin
se
obrne
proti
prišlecu
.
„
Vendar
nijsi
našel
kake
krasotice
,
—
kar
tebe
najbolj
zanima
.
“
„
Uganil
si
!
Našel
sem
krasotico
,
pa
drugačno
,
nego
ti
misliš
;
poznaš
li
grofico
Waiden
?
Saj
je
bila
na
zadnjem
letošnjem
oficirskem
plesu
.
Njene
plave
lase
so
vzbujale
občno
pozornost
.
“
„
Spominjam
se
nekoliko
,
da
si
me
nij
posebno
zanimala
,
in
veš
,
da
sem
se
malo
bavil
s
plesom
,
ter
kmalu
odhajal
,
“
odgovori
Rogulin
.
„
Nema
li
lepih
las
?
“
„
No
da
,
ima
.
In
tedaj
ti
si
videl
take
lase
,
kakor
so
njeni
.
Ti
srečnež
!
“
„
Ne
le
take
lase
,
nego
njo
samo
sem
videl
,
celo
,
kakor
živi
in
hodi
,
ter
govoril
ž
njo
.
Tu
biva
,
komaj
uro
daleč
,
na
Žerinjah
,
kakor
se
zove
grad
,
in
je
njenega
očeta
,
onega
malega
možička
;
gotovo
ga
poznaš
.
“
Andrej
je
bil
pri
baronovih
besedah
pozoren
postal
,
in
ko
je
oni
izpregovoril
ime
„
Waiden
“
,
zbere
starec
kakor
nezadovoljen
gube
mej
očmi
na
korenini
nosa
,
znak
,
da
mu
nekaj
nij
po
volji
.
Prijatelja
nijsta
zapazila
tega
.
„
In
ti
si
bil
uže
tam
?
“
vpraša
Rogulin
.
„
Ne
—
še
ne
,
srečal
sem
komteso
Veroniko
v
gozdu
in
obljubil
,
da
obiščeva
oba
dva
Žerinje
.
“
—
„
Dobro
,
Gernau
,
bodeva
imela
vsaj
malo
zabave
;
posebno
ti
,
ki
se
tako
dolgočasiš
tu
.
Jutri
ideva
lahko
precej
tja
.
Jaz
sem
glavne
stvari
uže
opravil
.
“
Ko
je
bil
Rogulin
zopet
sam
,
pristopi
Andrej
in
pravi
skrivnostno
.
„
Na
Žerinje
,
gospod
,
nikar
ne
hodite
.
Verjemite
mi
,
da
ne
bode
dobro
hoditi
tja
za
vas
.
“
„
Zakaj
ne
?
“
vpraša
Rogulin
.
„
Vaš
strijc
nij
šel
zadnji
čas
nikdar
tja
,
dolgo
let
ne
,
in
gotovo
je
imel
uzrokov
dovolj
.
Nesreča
hodi
pa
po
rodovini
,
kakor
jetika
in
starost
.
“
Rogulin
je
začudeno
spogledal
,
ko
je
slišal
te
besede
iz
ust
starega
sluge
;
neprijetne
so
mu
bile
,
pa
dejal
jih
je
na
račun
originalnosti
tega
moža
,
katero
je
bil
menda
nalezel
od
starega
njegovega
strijca
.
Pa
navzlic
temu
je
vstal
in
odgovoril
:
„
Jaz
ne
vem
,
Andrej
,
kako
vam
je
mogoče
imeti
tako
ostro
sodbo
,
ki
mora
žaliti
Waldenovo
rodovino
,
s
katero
sem
menda
uže
znan
.
Da
strijc
nij
šel
tja
,
dozdeva
se
mi
naravno
;
on
je
bil
čuden
mož
,
pa
da
bi
jaz
ne
hodil
k
sosedom
,
to
bi
bilo
neuljudno
.
Vi
ste
se
menda
precej
strijčevega
duha
navzeli
v
petdesetih
letih
skupnega
živenja
,
sicer
si
ne
bi
mogel
tolmačiti
vaših
besedij
.
“
Andrej
je
bil
tudi
vstal
in
prijel
svoj
klobuk
.
—
Obraz
se
mu
je
bil
pomračil
,
in
videlo
se
je
,
da
nekaj
težko
premaguje
.
To
Rogulin
vidi
in
reče
smeje
se
:
„
Andrej
,
vi
ste
občutljivi
,
ne
zamerite
mi
,
vendar
vsak
ima
svojo
vero
.
“
„
Storite
kar
hočete
;
če
je
vam
vse
jedno
,
bode
pa
še
meni
.
Jaz
bi
se
Žerinj
ogibal
,
ko
bi
bil
jaz
vi.
“
To
rekši
odide
starec
od
svojega
novega
gospodarja
proč
.
Jutro
druzega
dne
je
bilo
še
jasneje
nebo
,
nego
prejšnji
dan
.
Gorkota
,
ki
je
vedno
narastala
,
postajala
je
uže
v
dopoldanskih
urah
po
malem
nestrpljiva
,
in
tem
vabljivejša
je
bila
gosta
senca
košatih
lip
pred
Žerinjskim
gradom
,
v
katerej
so
pri
malej
mizi
sedele
tri
dame
v
živem
razgovoru
.
Vsaj
tak
je
moral
biti
,
kajti
tri
knjige
,
katerih
namen
je
bil
sigurno
molčeča
zabava
,
ležale
so
pozabljene
na
stranskih
stoleh
in
žensko
delo
,
katerega
se
je
bila
menda
ta
ali
druga
teh
dam
polotila
,
počivalo
je
na
mizi
.
Grofica
Veronika
,
katero
uže
poznamo
,
pripoveduje
resno
tovarišicama
,
—
novost
,
katera
ju
mora
jako
zanimati
.
„
Baron
Gernau
nij
neprijeten
mož
,
in
ako
nam
pripelje
svojega
tovariša
,
—
pomisli
Ana
:
umetnik
je
!
—
potem
nam
tu
na
Žerinjah
ne
bode
manjkalo
zabave
.
“
Tako
govoreč
se
obrne
naša
znanka
,
grofica
Veronika
,
k
mlajšej
dami
,
sebi
nasproti
sedečej
,
iz
vrta
nam
tudi
uže
znanej
,
ki
se
je
zamišljeno
igrala
z
nitko
barvane
volne
,
katera
je
pripadala
k
pozabljenemu
delu
.
„
Misliš
li
,
Veronika
,
da
si
želim
še
druge
zabave
,
nego
je
uže
imam
?
“
odgovori
nekako
živo
.
„
Tako
lepili
,
prijetnih
dnij
ne
preživim
nikjer
in
nikdar
,
kakor
jedino
tukaj
pri
vas
na
gradu
po
leti
.
Ko
smo
v
penzijonatu
na
sprehod
hodile
,
uže
tačas
,
oh
kolikokrat
,
da
,
vsakokrat
sem
se
spominjala
tega
kraja
in
—
tebe
,
—
ah
Veronika
,
ti
ne
veš
,
kako
te
imam
rada
,
“
—
in
tako
rekoč
teče
okrog
mize
k
prijateljici
in
jo
objame
.
„
Ah
,
baronica
,
ne
ravnajte
tako
otročje
,
to
ne
pristuje
takovej
mladej
dami
,
“
zavrne
preživega
dekleta
zraven
sedeča
gospica
,
ne
postarna
,
a
vendar
po
lici
svojem
uže
preko
mladostnih
let
.
Germanski
tipus
bral
se
jej
je
od
daleč
z
obraza
,
in
akoravno
ne
več
posebna
lepota
,
preobračavala
je
vendar
koketno
svoje
modrosive
oči
;
to
se
ve
da
nij
bilo
nikogar
,
komur
bi
bili
mogli
veljati
ti
pogledi
.
To
je
bila
guvernanta
baronice
Ane
.
Šla
je
počasi
proč
,
ker
vedela
je
,
da
njene
sitne
pridige
uže
nič
več
ne
izdajejo
.
Tudi
Veronika
se
ubrani
počasi
strastnega
objetja
,
in
potisne
mlado
prijateljico
zraven
sebe
na
stol
:
„
To
uže
vem
,
Anica
,
da
me
imaš
rada
,
pa
včasi
se
morda
vendar
dolgočasiš
pri
nas
,
in
tu
je
družba
,
ki
se
nam
obeta
,
prijeten
premenek
.
“
„
Ti
si
taka
kakor
gospica
Rika
.
Zmirom
me
karate
,
da
sem
vam
preotročja
in
bog
ve
kaj
sem
še
.
Pa
jaz
ne
morem
drugačna
biti
,
kakor
sem
;
in
če
koga
ljubim
,
kedo
mi
brani
,
“
in
tako
rekoč
oklene
se
zopet
Veronike
,
kakor
navlašč
z
veselim
smehom
.
Nekoliko
resnejša
potem
nadaljuje
:
„
In
ti
hočeš
,
da
se
tu
na
enkrat
z
oficirji
in
umetniki
in
bog
ve
s
kom
—
zabavam
?
Saj
tega
še
ne
znam
ne
.
Jedini
mož
,
s
katerim
sem
se
do
sedaj
zabavala
bil
je
stari
plesovodja
v
odgojišči
,
in
temu
smo
se
največ
smijale
in
ga
dražile
.
Oh
ti
ne
veš
kaj
smo
mu
enkrat
naredile
;
moja
prijateljica
Adela
mu
je
položila
pod
stolove
noge
,
na
katerega
je
včasi
mej
našim
plesom
sedal
,
orehovih
lupin
,
in
ko
se
je
vsedel
—
resk
—
“
Od
smeha
deklica
nij
mogla
dalje
pripovedovati
.
„
Baronica
!
Kakovi
pa
ste
denes
?
“
povzame
besedo
karajočim
glasom
guvernanta
,
ki
se
je
bila
zopet
vrnila
,
„
jaz
vas
komaj
poznam
!
“
„
Vsaj
nij
treba
,
Rika
,
pa
ne
karajte
me
vedno
—
smeje
se
Ana
,
—
pa
smešno
je
bilo
vendar
,
ko
je
plesovodja
—
“
„
Prav
vesele
ste
denes
,
in
ti
Ana
posebno
;
kaj
pa
imate
vendar
?
“
S
tem
vprašanjem
prestriže
Anino
govorico
došla
poštama
gospa
,
ki
je
bila
počasi
prišla
in
sedaj
prisedla
na
stolec
.
„
Glej
,
glej
,
teta
Amelija
,
“
vsklikne
baronica
Ana
,
popustivši
svojo
prijateljico
,
ter
urno
stopiviši
k
doslej
starej
dami
.
—
„
Gospica
Rika
in
celo
Veronika
sti
denes
tako
nestrpljivi
,
da
jima
še
moje
vesele
ne
ugaja
.
“
„
I
kaj
pa
imaš
vendar
,
da
si
tako
vesela
?
“
povpraša
prijazno
stara
teta
;
„
navadno
si
tiha
in
zamišljena
.
“
„
Veseli
me
,
da
sem
zopet
pri
vas
,
tukaj
,
kder
je
vendar
tako
lepo
;
le
poglej
tja
doli
,
teta
,
na
vas
,
na
dolino
,
na
daljne
holme
in
na
potok
,
čegar
ovinki
se
tako
srebrno
blišče
v
solnčnem
svitu
,
ah
tetka
,
da
bi
moglo
vse
to
vedno
tako
ostati
!
“
In
tako
govoreč
poprime
baronica
roki
stare
dame
in
jo
pritisne
na
svoja
prsa
.
„
Pojdi
,
pojdi
,
Anica
;
denes
ti
je
še
vse
nova
in
zanimivo
,
v
par
dneh
se
navadiš
in
potem
ti
bode
vse
jednako
.
Človek
je
uže
tak
!
Škoda
za
to
,
da
je
.
“
Rekši
,
pogladi
teta
lepo
zarudela
lica
mlade
baronice
,
in
uduši
ugovor
na
njenih
ustnih
z
prijaznim
poljubom
.
Baronica
Ana
je
bila
,
kakor
smo
uže
povedali
,
komaj
šestnajst
let
staro
dekle
.
V
vsem
popolno
različna
od
svoje
sestričine
,
grofice
Waldenove
,
imela
je
ž
njo
jedino
svoje
črne
oči
jednake
,
katere
pa
so
v
nasprotji
grofičinim
skrivnostno
obsenčevale
temne
trepalnice
,
in
katere
so
imele
oni
,
pri
ženskih
tako
redki
,
in
tako
čudno
vabljivi
značaj
,
katerega
le
mimogrede
označimo
,
ako
pravimo
:
mokre
oči
.
Ana
je
bila
bruneta
,
in
gosti
kostanjevi
kodri
njenih
las
so
jej
viseli
z
rudečim
trakom
na
lahko
prevezam
preko
ramen
.
Onega
mirnega
premišljivega
temperamenta
,
kateri
je
označeval
vsako
stopinjo
in
besedo
prijateljice
grofice
Veronike
,
pri
mladej
njenej
sestričini
Ani
nij
bilo
duha
ni
sluha
;
tu
je
bilo
vse
živo
,
vse
kipeče
,
ali
pa
zopet
popolnem
vse
tiho
.
Baronica
Ana
bila
po
materi
svojej
v
sorodu
z
Waldenovo
družino
,
in
sama
je
bila
—
sirota
.
Oče
nje
nij
bil
zapustil
premoženja
,
ko
je
umrl
v
nevisokej
državnej
službi
,
in
udova
njegova
porabila
je
kmalu
,
kar
jej
je
ostalo
,
za
se
in
za
izrejo
svoje
hčerke
;
umrla
je
par
let
po
svojem
možu
,
in
grof
Waiden
je
vzel
zapuščeno
sorodnico
Ano
v
svoje
varstvo
,
in
izrejal
jo
v
penzijonatu
.
V
poletnih
počitnicah
je
prihajala
na
Žerinje
,
in
letos
se
svojo
guvernanto
,
kajti
ostati
jej
je
bilo
sedaj
po
končanej
izreji
pri
Waldenovih
.
Veroniko
je
ljubila
kot
sestro
,
akoravno
sije
ona
,
kot
več
let
starejša
,
pripisovala
Ani
nasproti
nekako
materinsko
ulogo
.
Pravo
mater
pak
je
imela
baronica
Ana
v
teti
Ameliji
.
Ta
je
bila
duša
Waldenove
hiše
,
in
sestra
sedanjega
gospodarja
,
grofa
Waldena
.
Bila
je
visoko
rastena
žena
,
bolj
suhega
,
nego
polnega
obraza
in
je
nosila
uže
malo
sive
lase
.
Prijazna
z
vsakim
in
obče
priljubljena
.
Zakaj
se
nij
možila
,
ker
je
bila
bogata
in
se
je
poznalo
,
da
nekdaj
tudi
lepa
,
—
tega
nij
vedel
nihče
.
Čudno
se
je
dozdevalo
to
vsacemu
,
kdor
jo
je
pomnil
,
ko
je
bila
še
mlada
,
in
ko
so
zahajali
zaradi
nje
od
vseh
stranij
odlični
snubci
na
Žerinje
.
Resnično
je
bilo
nekoliko
,
kar
je
bil
omenil
pred
par
dnevi
stari
Zabrdnik
,
ko
je
stal
pri
svojih
pivcih
,
da
je
od
tedaj
tiho
postalo
na
Žerinjah
,
odkar
se
je
tam
ustrelil
grof
Sander
,
in
da
grofica
Amelija
še
sedaj
žaluje
po
svojem
bratu
.
To
so
vedeli
i
drugi
.
„
In
Anica
,
tožilo
se
ti
bode
včasi
vendar-le
po
uricah
,
ki
si
jih
preživela
v
penzijonatu
;
saj
se
še
spominjam
,
ko
si
hodila
prva
leta
semkaj
,
da
si
mnogokrat
jokala
po
svojej
preljubej
gospici
Johani
.
Le
čakaj
skoraj
se
bodeš
zopet
,
“
požuga
teta
Amelija
,
ter
pogleda
smehljaje
se
mlado
deklico
.
„
Ah
,
tetka
,
nikari
me
ne
spominjaj
,
ko
bi
bila
ti
poznala
gospico
Johano
,
bi
se
mi
ne
smijala
.
Nikdar
je
ne
pozabim
,
nikdar
ne
.
“
„
Prav
,
Anica
,
in
jaz
se
nikakor
ne
smejem
.
Saj
vem
sama
,
kaka
je
taka
ljubezen
,
“
in
s
temi
malo
resno
izgovorjenimi
besedami
vpre
teta
Amelija
zopet
oči
v
svojo
pletilo
.
„
Gospa
grofinja
!
“
naznanja
poluglasno
guvernanta
in
vstane
se
svojega
sedeža
.
„
Ah
mamá
,
—
dobro
jutro
,
mamá
,
“
vsklikne
Anica
in
stopi
,
v
elegantno
jutranjo
obleko
opravljenej
gospej
naproti
,
ki
je
počasi
iz
grada
prihajala
.
„
Dobro
jutro
,
otroci
!
“
odzdravlja
družbi
na
vsestranski
pozdrav
,
—
„
oh
kaka
vročina
denes
!
Gospica
Rika
,
storite
mi
to
ljubezen
in
pokličite
Barbo
,
da
prinese
kupico
vode
.
Moja
migrêna
nehče
ponehati
.
“
Rekši
prisede
grofinja
na
stol
,
katerega
jej
je
ponudila
Veronika
,
ter
si
pihlja
z
robcem
obraz
.
„
Tu
mirno
posédi
,
mamá
,
skoraj
ti
bode
bolje
,
“
tolaži
Anica
in
teta
Amelija
pristavi
:
„
Bolje
bi
bilo
,
ko
bi
ne
bila
vstala
,
pa
si
nepoboljšljiva
.
“
„
Ah
,
nepoboljšljiva
!
Pusti
me
,
pusti
me
,
Amelija
!
Ti
ne
veš
,
kaj
je
migrêna
.
“
In
s
temi
besedami
vzame
poln
kozarec
vode
,
s
katerim
se
je
bila
guvernanta
vrnila
.
Ko
pokusi
malo
vode
,
vrne
kupico
molčé
in
so
nasloni
počasi
nazaj
v
stol
.
Bodisi
,
da
teta
Amelija
res
nij
vedela
,
kaj
je
migrêna
;
ali
da
jo
je
pri
svojej
svakinji
uže
mnogokrat
opazovati
priliko
imela
,
ona
je
molče
zopet
obrnila
pozornost
na
svoje
pletilo
.
In
tudi
druga
trojica
je
omolknila
na
kratek
čas
,
celo
Anica
,
ki
je
prej
vedno
pozorna
bila
bolj
na
vse
drugo
,
nego
na
svoje
delo
,
vzela
je
isto
zopet
v
roke
.
Novo
došla
gospa
,
—
mati
grofice
Veronike
,
bila
je
slabotna
žena
v
srednjih
letih
in
je
smela
še
vedno
prilastovati
si
