Nocojpride
.
Na
Premu
je
zvonilo
zdravamarijo
,
zvonilo
je
sv.
Florijanu
.
Da
bi
jih
varoval
večnega
in
časnega
ognja
,
so
molili
ob
ognjiščih
.
Grga
je
stal
pred
graščinskim
mostom
in
čakal
.
Tu
jo
je
videl
zadnjič
,
tod
pride
.
Stemnilo
se
je
.
Grad
se
je
širil
in
rastel
,
kakor
strog
gospodar
je
gledal
s
svetlimi
očmi
naokrog
.
Zvezde
so
primigljale
,
pa
pokril
jih
je
črn
oblak
,
na
brdih
so
trepetali
plameni
.
Tedaj
je
udaril
konj
ob
kamnita
tla
.
Prihaja
!
je
močno
udarilo
srce
.
Pridrvela
je
kakor
prikazen
nočnega
lova
.
Bela
,
na
belem
konju
,
razpletenih
las
.
„
Mabelle
!
“
„
Grga
!
“
Raz
konja
je
skočila
v
njegove
roke
.
Žival
je
privezal
za
staro
bukev
in
stal
pred
deklico
.
Nem.
Mnogo
ji
je
hotel
povedati
,
gorele
so
besede
v
duši
,
niti
ena
ni
mogla
na
jezik
.
„
Čakal
sem
,
“
je
izpregovoril
nerodno
.
Bela
trepetlika
je
stala
pred
njim
.
„
Nisem
mogla
,
“
je
hitela
s
tresočim
glasom
,
„
in
kaj
bi
rekla
mama
,
da
bi
vedela
...
Goste
smo
imeli
in
Andrian
...
“
„
Jaz
pojdem
...
“
„
Zadnji
dan
je
jutri
.
Pa
ne
pojdeš
,
ne
pojdeš
,
Grga
.
Jaz
—
ah
—
toliko
tega
ti
imam
povedati
...
“
Oblak
se
je
zredčil
,
zvezde
so
pogledale
radovedno
na
belo
trepetliko
.
Grga
je
videl
snežnobeli
obrazek
,
oči
,
ki
so
sijale
tako
toplo
skoz
mrak
vanj
.
Nežna
roka
se
je
ovila
njegove
lakti
,
vročina
mu
je
prešinila
život
.
In
šepetala
je
prelepa
ob
njegovi
rami
pravljično
lepe
,
sladke
besede
.
Čula
je
tiha
noč
in
zamislila
se
je
,
čula
je
Reka
in
ustavila
je
svoj
tek
.
„
Ne
hodi
,
“
mu
je
rekla
,
„
jaz
umrjern
zate
...
O
,
pusti
pot
v
boj
,
z
drugim
lovorjern
ti
ovenčam
čelo
.
Kaj
ni
Ilircu
vseeno
,
če
je
cesarju
Ilirije
ime
Franc
ali
Napoleon
?
Kaj
se
ne
preraja
dežela
,
kaj
ne
hodi
Napoleon
od
zmage
do
zmage
?
Novice
so
nam
prinesli
gostje
:
Ko
udari
cesar
Rusijo
,
raztrga
Avstrijo
.
Čemu
bi
hodil
Grga
v
prazen
boj
?
Dolžnost
naša
je
,
da
si
hranimo
življenje
.
Ostani
!
Pridi
jutri
k
maši
.
Jaz
sama
te
predstavim
papanu
.
Mi
gremo
v
Ljubljano
,
ti
prideš
za
nami
,
greš
z
nami
.
O
Grga
!
Kako
življenje
je
pred
teboj
...
Roditelji
ti
odpuste
.
In
če
ne
...
Jaz
te
bom
ljubila
za
mater
in
sestro
,
dom
ti
bom
,
družica
,
čast
.
“
Dahnilo
je
v
tiho
noč
.
Zlati
kodri
so
obsuli
Grgovo
glavo
,
topel
dih
se
je
dotaknil
njegovega
čela
,
konj
je
odpeketal
,
v
tmini
je
izginila
bela
prikazen
.
Grga
je
stal
kot
ukopan
.
Dolgo
.
Valovale
so
misli
,
srce
je
vzklikalo
:
Ti
krasna
,
ti
ljubljena
!
Kako
bi
ne
pustil
brambovec
negotovih
trudnih
poti
za
tvoje
mehke
roke
?
Sreča
,
prečudna
,
presladka
se
mu
ponuja
.
Kako
bi
jo
odbival
od
sebe
?
Bela
roka
,
visoka
služba
,
in
tako
malo
ti
je
treba
,
Grga
,
da
si
jo
pridobiš
,
tako
malo
...
O
tako
malo
,
odgovarja
nekje
iz
globine
vesti
:
Treba
ti
je
samo
—
pasje
duše
...
In
zvon
zvoni
tako
čudno
.
Opominja
.
Kot
bi
videl
Matevžev
resni
obraz
,
ko
vleče
vrv
,
ko
podi
male
Premce
:
Proč
,
mularija
!
Oj
težko
je
Matevžu
zvoniti
Napoleonovo
čast
.
In
ko
slišijo
po
brdih
zvonov
glas
,
se
pripravljajo
ljudje
le
resno
in
mračno
.
Komu
naj
se
diči
dekle
?
Ni
jih
več
fantov
reške
doline
.
Kar
je
tu
,
je
še
zeleno
ali
pohabljenih
udov
,
ravni
tovariši
smrek
so
šli
za
bobnom
—
v
smrt
.
—
Žene
jemljejo
pač
poročno
obleko
iz
skrinje
,
pa
vzdihujejo
:
„
Jezus
,
moj
Jezus
!
Kje
je
danes
Polde
,
Pepi
?!
“
Glej
bele
rokave
,
široke
trakove
.
To
se
vije
po
stezi
,
se
zapleta
v
grmovje
,
prihaja
na
cesto
,
gre
mimo
mlina
.
Kaj
govore
,
Grga
?
Mrko
se
ozirajo
na
belo
hišo
,
možje
potegujejo
širokokrajnike
v
čelo
,
žene
šepetajo
:
„
Ej
videli
boste
,
boter
—
za
komisarjevo
hčer
...
“
Drve
srajčniki
mimo
mlina
,
se
ustavljajo
ob
vrtu
,
se
ozirajo
po
sadju
,
na
otok
.
Ej
,
bi
poklatili
!
Pa
je
tam
široki
in
močni
Mihčev
Grga
.
Zakaj
ne
gre
,
preden
spravijo
Mihčevi
jabolka
?
Šumeč
z
gosto
ubranim
krilom
,
bele
petlje
za
pestjo
in
vratom
,
suho
brado
zavito
v
veliko
pečo
,
leze
mimo
stara
Lunjevka
,
pravi
Žigmanu
iz
Nerina
:
„
Ostane
,
ostane
...
Za
beli
obraz
deklinin
.
Oh
,
rodil
se
je
,
rodil
!
Trosi
zlato
,
zapeljuje
pravične
:
Antikrist
!
Antikrist
!
“
Oj
vi
modrijani
modri
!
Lahko
vam
je
soditi
.
A
kdo
od
vas
bi
se
ne
odzval
klicu
sreče
?
Da
bi
že
umolknil
zvon
!
Močno
doni
...
Pa
ne
pregluši
njenega
glasu
,
ne
želje
srca
.
Deliti
svoje
misli
,
svojo
usodo
ž
njo
.
Veliko
,
krasno
življenje
!
Vsak
dan
odprt
raj
.
Biti
pri
njej
vedno
,
vedno
!
Da
bi
že
nehal
Matevž
z
zvonjejem
...
Glej
—
mati
in
sestre
,
oče
,
ded
.
Po
stari
navadi
,
po
starem
poštenju
gredo
na
Prem
.
Mrki
so
,
nevoljni
.
Zakaj
ni
šel
sin
?
Nihče
ga
ne
pogleda
—
odslovili
so
ga
.
„
Dobro
kaže
otava
,
“
pravi
mati
in
se
ozre
na
otok
.
O
,
ni
ji
do
otave
materi
,
za
sinom
grešnikom
,
neznačajnikom
,
gleda
skrbno
oko
.
O
glej
,
tvoja
mati
!
Bodi
moder
,
Grga
.
Nikdar
ti
ne
blagoslovi
mati
take
zveze
.
Nestrpno
hrže
rjaveč
.
Pojdi
,
Grga
,
da
se
ne
bo
sramoval
brat
brata
,
mati
sina
.
Pojdi
,
zapusti
jo
,
pozabi
.
Če
moreš
.
Pojdi
,
ne
vidiš
je
več
,
poslovil
si
se
na
veke
.
Na
veke
!
Prebridka
misel
.
Ti
nežna
,
ti
krasna
!
Kdo
je
videl
solnce
in
ga
ne
ljubi
,
kdo
si
more
iztrgati
ljubezen
iz
srca
?
„
Kaj
ni
Ilircu
vseeno
,
bodi
cesarju
ime
Franc
ali
Napoleon
?
“
O
prav
govoriš
,
zlato
dekle
!
V
Ljubljani
hvalijo
veljaki
in
učenjaki
francosko
vlado
—
vse
upajo
,
vse
čakajo
od
Francoza
.
Slovenski
jezik
je
uveden
v
šole
,
Kranjcu
je
odprta
nastežaj
pot
do
učenosti
.
Cesar
hoče
,
da
stoje
Ilirci
v
vrsti
izobraženih
narodov
,
moreči
nemški
duh
,
ki
je
tlačil
šolstvo
in
napredek
Ilircev
,
izginja
.
O
prav
govoriš
,
zlato
dekle
!
En
narod
poganja
,
prerojen
,
ves
nov
...
Vstala
je
Ilirija
na
Napoleonov
ukaz
in
smeli
načrti
in
nade
so
oživele
v
srcu
Ilircev
.
Sramočeni
in
tlačeni
jezik
in
narod
prideta
do
veljave
,
s
svojim
starim
imenom
se
podiči
v
svoji
stari
domovini
Ilir
...
In
zakaj
bi
hotel
biti
pregnani
sin
reške
doline
modrejši
od
vrlih
,
značajnih
ljubljanskih
mož
?
O
,
jaz
pojdem
—
priklonim
se
komisarju
,
in
moja
bo
vsa
sreča
tega
sveta
,
moja
bo
zlatolasa
komisarjeva
hči
...
Razvnet
plane
Grga
pokonci
.
V
dijaški
suknji
stopi
v
cerkev
,
stopi
pred
komisarja
.
Poreče
mu
:
„
Kaj
bi
se
ustavljala
bilka
viharju
,
begunec
mogočnemu
vladarju
,
priporočite
me
cesarjevi
milosti
,
gospod
komisar
...
“
Nenadoma
—
odkod
se
je
vzel
?
—
potegne
močan
veter
.
Pregibljejo
se
veje
starih
vrb
in
jagnjedi
ob
Reki
,
ustavljajo
mladeničev
nagli
korak
:
O
Grga
!
Čuj
!
Ne
veš
več
?
„
Ljubezen
do
domovine
,
navdušenje
za
samostalnost
,
sovraštvo
do
tujega
tiranstva
in
ponosna
zavest
lastne
vrednosti
;
zavest
naše
moči
,
pristno
staroavstrijsko
mišljenje
so
poklicali
v
življenje
deželno
brambo
.
Vsa
Evropa
se
čudi
,
da
je
zadostovala
beseda
ljubljenega
vladarja
,
da
se
je
pretvoril
narod
v
vojsko
in
vojska
v
narod
.
Prepričan
sem
,
cenjeni
tovariši
,
da
vam
bo
sveta
vaša
prisega
na
brambovski
prapor
;
prepričan
sem
,
da
bo
izsililo
vaše
obnašanje
zanamcem
in
sodobnikom
priznanje
,
da
ste
vredni
avstrijskega
imena
.
“
Besede
nadvojvoda
Ivana
ob
blagoslovljenju
brambovske
zastave
!
Kot
da
je
treščilo
vanj
,
se
ustavi
Grga
,
smrtna
bledost
prepodi
rdečico
radostnega
pričakovanja
,
moško
poštenje
se
dvigne
na
boj
z
željo
razvnetega
srca
.
In
še
se
majejo
vrbe
,
šume
jagnjedi
.
Kot
bi
poročale
o
nečem
daljnem
,
slavnem
,
kot
povest
o
utripu
junaških
src
gre
njih
šepet
:
„
Vas
,
dragi
tovariši
,
gledajo
oči
sveta
in
vseh
tistih
,
ki
imajo
še
kaj
čuta
za
narodno
čast
in
last
.
Vi
ne
boste
vzeli
nase
sramote
,
da
bi
bili
orodje
za
podjarmljenje
;
vi
ne
boste
vojevali
v
daljnih
zemljah
neskončne
vojne
razdirajočega
častihlepja
,
vi
ne
boste
krvaveli
za
tujo
lakomnost
.
Vas
ne
bo
zadela
kletev
uničenih
nedolžnih
narodov
,
vi
ne
boste
delali
tujcu
poti
preko
trupel
ubitih
brambovcev
do
ukradenega
prestola
.
Vas
čaka
lepa
usoda
:
Svoboda
Evrope
se
je
zatekla
pod
vaše
zastave
,
vaše
zmage
bodo
razvezale
njene
vezi
in
vaši
nemški
bratje
,
ki
so
zdaj
še
v
sovražnih
vrstah
,
čakajo
svoje
rešitve
.
“
Dnevno
povelje
nadvojvoda
Karla
,
od
šestega
aprila
1797
!
Kaj
so
odgovorili
brambovci
Karlu
,
Ivanu
?
Ali
pomniš
še
,
Grga
,
kako
je
grmelo
do
ljubljanskega
gradu
,
preko
zidov
in
poljan
:
„
Živel
princ
Kari
,
bodi
naš
Lavdon
!
“
—
„
Z
nami
sta
estrajhska
orla
,
premagujta
vekomaj
!
“
—
O
Grga
!
Ali
si
pozabil
,
ali
moreš
pozabiti
le
za
hip
brambovske
prisege
?
Ali
moreš
pozabiti
,
da
je
,
da
mora
biti
Avstrija
za
vse
?
Izločila
se
je
v
zmedah
in
viharjih
iz
nemškega
cesarstva
.
Razkosana
,
ponižana
ni
pozabila
svoje
časti
.
In
ko
je
vabil
presvetli
cesar
na
domovine
bran
,
je
grmelo
črez
mesto
,
trg
in
vas
k
brambovskemu
praporu
.
Rudar
je
pustil
kopačo
,
kmet
motiko
,
tkalec
statve
,
dijak
knjigo
—
narod
je
postal
vojska
in
vojska
narod
.
Poljaki
,
Estrajharji
,
Čehi
in
Madjari
,
vsi
za
enega
,
eden
za
vse
.
Dnevi
upanja
in
navdušenja
!
Vihralo
je
po
skalah
kamnite
Notranjske
,
šumelo
po
lepi
reški
dolini
.
Burja
navdušenja
je
osvežila
srca
,
razjasnila
oči
.
Hohenwart
,
Langer
!
Slava
vama
!
Ded
je
odpustil
vnuka
,
mati
je
poiskala
zadnjo
šmarno
petico
,
premožni
je
pomagal
revežu
,
vsi
za
enega
,
eden
za
vse
.
Hitro
so
bile
dopolnjene
vrste
brambovskih
bataljonov
—
žalostno
so
odhajali
oni
,
ki
so
bili
odveč
.
In
na
pomlad
...
Oj
,
na
pomlad
leta
1809
...
Grga
se
vrže
v
travo
,
zarije
vanjo
vroče
čelo
.
Da
ne
bi
čul
zvonjenja
,
ne
očitanja
dreves
in
lastne
vesti
!
A
prihaja
po
toplem
vzduhu
,
po
mehkih
valčkih
od
solnca
obsevane
Reke
.
Vedno
glasneje
zvoni
in
grmi
...
Podi
spomin
na
bele
roke
,
na
sladki
dih
dekličin
.
O
Grga
,
to
ni
premski
zvon
!
Tako
gromko
brni
šenklavški
v
Ljubljani
,
tako
grme
topovi
v
strelišču
,
tako
šumi
drevje
pod
gradom
.
In
pisane
vrste
meščanov
in
rokodelcev
stoje
negibno
pred
streliščem
.
V
strelišču
rama
ob
rami
brambovci
,
meščanskih
polkov
častniki
.
Sveta
resnost
na
vsakem
obrazu
:
Blagoslavljajo
brambovski
prapor
...
Ob
njem
stoji
pevec
,
čigar
glas
je
navduševal
mladino
za
Avstrijo
...
Ljubezen
do
domovine
je
poudarjal
nadvojvodov
nagovor
.
Prisegali
so
,
klicali
so
nebo
za
pričo
,
da
pojdejo
z
veseljem
za
praporom
.
Prisegali
so
...
Zdaj
se
zbirajo
v
Ljubljani
pred
stolnico
,
kašljajo
,
se
napihujejo
,
da
ulove
milostljiv
pogled
francoskega
guvernerja
.
Zdaj
potujejo
v
Pariz
...
Eden
za
čast
,
drugi
za
korist
.
Pevec
brambovcev
proslavlja
Napoleona
—
brambovci
so
pobiti
,
prognani
—
ali
brezznačajni
...
Ta
za
svetinjo
,
oni
za
službo
...
Na
strelišču
se
vrste
veselice
.
Napoleonov
rojstni
dan
.
Na
Premu
se
zbirajo
graščaki
okrog
komisarja
,
v
Ljubljani
se
vse
sveti
orožja
,
epaulet
.
Evropa
se
čudi
—
kajti
Kranjska
je
postala
hitro
francoska
.
Za
Napoleonov
praznik
pogosti
guverner
plemstvo
,
meščane
in
reveže
,
deli
med
strelce
nagrade
.
In
slavoloki
,
zdravice
,
pesmi
in
govori
,
ki
bodo
priobčeni
v
uradnem
listu
,
bodo
pričali
o
pasji
privrženosti
onih
,
ki
so
prisegali
za
Avstrijo
!
Onih
,
ki
so
pozdravljali
vriskaje
prve
zmage
Karlove
.
O
,
prekmalu
se
je
izkadil
dim
topov
,
ki
so
oznanjali
svetu
zmage
pri
Sacilu
in
Fontani
Freddi
.
Esslingenu
je
sledil
Vagram
,
navdušenju
ponižanje
,
sramota
...
O
Avstrija
,
ti
geslo
bivših
brambovcev
!
Kdo
je
mislil
,
kdo
verjel
?!
Cesar
sam
je
izročil
svoje
otroke
tujcu
,
izročil
mu
je
lastno
hčer
...
Narod
ni
hotel
,
ni
mogel
verjeti
.
Sam
je
hotel
vstati
,
prepoditi
tujca
.
V
boj
na
nevernike
!
Za
Avstrijo
!
Orsič
,
Hohenwart
,
du
Montet
!
Imena
,
draga
junaški
duši
.
Kot
vihar
ste
zdaj
tu
,
zdaj
tam
.
Napoleonov
ukaz
pokliče
brambovce
.
Zapade
jim
imetje
,
glava
.
Pa
je
le
ena
čast
,
Napoleon
!
Če
je
kaj
stalnega
,
je
moško
poštenje
,
če
je
kaj
svetega
,
je
brambovska
prisega
.
Umrl
je
junaški
Andraž
Hoferjev
,
umremo
tudi
mi
,
bijemo
do
smrti
boj
zoper
tuje
tiranstvo
.
Kdor
ima
čut
za
narodno
čast
in
last
...
Umirali
smo
,
bežali
,
da
nadaljujemo
na
tujem
boj
zoper
moloha
,
nenasitnega
krvi
in
dežela
.
In
zdaj
,
Grga
...
Čutiš
,
kako
peče
rana
na
glavi
,
vidiš
,
kako
gore
praske
po
rokah
—
sram
jih
je
tvoje
brezznačajnosti
,
Ilirija
,
sen
mladih
src
,
te
ne
moti
.
Moti
te
samo
razgreta
kri
.
„
Mati
ti
bom
in
sestra
,
“
je
rekla
...
Bodi
mož
,
Grga
,
da
ne
pljune
brd
značajni
sin
,
ko
izpregovori
tvoje
ime
.
Bodi
mož
...
Dolgo
leži
Grga
v
travi
.
Sedanjost
,
prošlost
,
prihodnost
se
mu
zamedejo
v
vrtinec
,
ne
ve
več
prav
,
kje
je
,
kam
hoče
.
Reže
v
srcu
,
v
duši
,
v
glavi
.
Zdi
se
mu
,
da
jase
v
mesečni
noči
po
Ljubljanskem
polju
.
Z
du
Montejem
na
ples
s
Francozi
.
Ljubljana
spi
,
luči
v
gradu
naznanjajo
,
da
bdi
francoska
posadka
.
Da
spe
Francozi
po
senikih
in
hišah
predmestja
.
Naglo
se
spuste
huzarji
po
mestu
,
po
vodi
.
Klic
„
Franc
!
“
predrami
Francoze
,
v
veselem
plesu
jih
pode
huzarji
iz
Ljubljane
.
—
In
zopet
se
zdi
Grgu
,
da
je
pred
Bajadokom
na
Španskem
.
Krepko
se
branijo
Francozi
v
trdni
trdnjavi
.
Vrsta
za
vrsto
napadalcev
pada
,
napolnuje
jarke
.
Nastavljajo
ovne
,
lestve
.
Smrti
je
gotov
,
kdor
se
poda
nanje
.
Kdo
pojde
?
Prostovoljci
,
naprej
!
Oglasijo
se
možje
predstraže
napadalcev
:
„
Verlorn
hope
.
“
Možje
,
ki
so
pustili
za
seboj
vse
,
ki
hočejo
umreti
ali
zmagati
.
Dvojna
mera
groga
podžge
še
njihovo
navdušenje
,
vodita
jih
major
O
’
Hare
in
kapitan
Jones
.
Polnoč
je
minula
.
Grozno
razsvetljuje
tmino
krvavi
ogenj
bakelj
,
slamnatih
kupov
,
ki
jih
mečejo
napadeni
v
jarek
,
da
vidijo
napadalce
.
Grga
je
na
lestvi
.
Tovariš
nad
njim
se
prevrne
,
pade
v
jarek
,
ki
je
poln
trupel
in
krvi
.
Grga
pogleda
dol
,
pogleda
gor
.
Povsod
je
smrt
...
Naprej
,
pogumno
naprej
!
Grga
hiti
,
maha
s
sabljo
,
se
brani
udarcev
.
Že
je
gori
...
Kar
zažvižga
jeklo
,
roka
izgubi
držaj
...
Tmina
...
In
ko
se
prebudi
,
peče
rana
,
peče
...
Peče
tudi
danes
,
peče
...
Ali
jo
bodo
ohladili
zlati
kodri
,
bela
,
mehka
roka
?
Ha
!
Peket
konj
!
Več
konj
,
mnogo
konj
...
So
to
Frimontovi
huzarji
?
Takoj
,
bratje
,
takoj
...
Hrže
vranec
in
peče
rana
.
Brambovec
ne
proda
časti
za
ženski
usmev
.
Naj
premaga
Napoleon
vse
.
Enkrat
ustavi
pravični
Bog
njegovo
prevzetno
pot
,
enkrat
poviša
ponižane
.
In
ni
treba
,
da
rdi
takrat
sin
reške
doline
.
Dajte
mi
blagoslov
,
stari
ata
,
mati
!
Bodi
pametna
,
Rezika
.
Z
vihro
so
prišli
,
in
bodo
odšli
Francozi
,
ostanimo
trdni
,
značajni
.
Z
Bogom
,
bela
trepetlika
,
naj
rosi
rosa
sreče
na
tvojo
pot
...
Grga
skoči
iz
trave
.
Peket
konj
se
bliža
.
Med
vejami
se
zasvetijo
epaulete
,
se
beli
ženska
obleka
.
Svetla
jata
jezdecev
se
pripodi
,
in
prva
dva
sta
Andrian
in
Mabelle
!
Zakričal
bi
Grga
,
zatulil
.
Kaj
hodi
zdaj
sem
!
Zavezana
je
culica
,
pripravljen
je
konj
—
kaj
hočeš
,
dekle
,
brambovcu
.
Pred
njim
je
smrt
,
za
njim
je
smrt
.
Kaj
ustavljaš
,
dekle
,
brambovca
?
O
lepa
,
je
,
Grga
,
prelepa
...
Žare
ji
lica
,
vihrajo
kodri
,
svetijo
se
oči
.
Andrian
jase
poleg
nje
,
Andrian
jo
sme
gledati
,
Andrian
!
Ona
pa
se
ozira
na
otok
,
v
hišo
.
Njega
,
samo
njega
išče
prelepa
.
Minula
je
maša
in
ni
ga
bilo
—
pa
je
prišla
,
da
vidi
,
je
li
odšel
...
Kako
prosijo
in
iščejo
njene
oči
:
Pokaži
se
,
junak
,
umiri
žalostno
srce
deklice
.
A
Grga
stoji
za
drevesom
.
Ni
treba
,
da
ga
vidi
ves
ta
roj
,
ker
je
daleč
še
meja
in
so
urni
žandarji
.
A
vraga
!
Ti
boš
poljuboval
roko
moje
deklice
,
bledoličnik
,
suša
...
Čakaj
!
Grga
skoči
na
neobrasli
prostor
ob
Reki
,
dvigne
v
besni
jezi
roko
.
—
Mabelli
je
bil
padel
bič
iz
trepetajoče
roke
.
Urno
je
skočil
Andrian
,
pobral
bič
,
ji
ga
podal
,
ji
poljubil
roko
.
Njene
oči
so
se
ustavile
na
trioglatem
klobuku
.
O
,
kmalu
pozabi
ona
brambovca
.
On
ne
objame
nikdar
druge
,
ona
pa
...
Udaril
bi
,
pobil
to
francosko
svojat
.
Prav
ima
mati
:
To
jezdari
,
se
pači
,
obrača
oči
...
Zdaj
dvigne
Mabelle
oči
na
otok
,
vanj
.
Grgova
roka
upade
.
Toliko
ljubezni
in
bolesti
je
v
tem
pogledu
.
„
Zakaj
te
ni
?
Pridi
!
Čakam
te
.
“
Hipno
se
poruši
zopet
vse
,
kar
je
priklical
zvon
in
materin
pogled
.
„
Pridem
,
“
ji
obeta
roka
na
srcu
.
Hip
samo
—
ničesar
ni
videla
svetla
družba
—
razumela
sta
se
samo
ona
dva
.
Nasmejala
se
je
veselo
:
„
Gospoda
,
tu
je
konec
poti
,
vrnimo
se
.
“
Z
glasnimi
besedami
,
laskavimi
pokloni
so
ji
naredili
pot
.
Vse
se
ji
klanja
—
a
ona
se
klanja
uhajaču
.
Predraga
!
Pridem
,
pridem
takoj
!
—
Naglo
je
stopil
črez
brv
,
v
hlapčevsko
kamro
.
Na
skrinji
leži
culica
.
Majhna
,
kot
jo
pač
vzame
seboj
fant
,
če
gre
za
par
dni
z
doma
.
Vražja
culica
,
kaj
se
mu
reži
?
Odveze
jo
.
Zakaj
je
prelivala
mati
solze
,
ko
jo
je
vezala
!
Srajca
,
klobase
,
sir
,
kruh
.
Kaj
ni
vse
oroseno
od
materinih
in
sestrinih
solza
?
Ni
bilo
treba
,
mati
,
ni
bilo
treba
.
Glejte
,
prišla
je
črez
noč
druga
pamet
.
Prav
bo
za
Vas
in
zame
.
Dva
sina
vam
ohranim
:
Komisarjev
zet
bo
ugleden
mož
,
Mabellin
svak
bo
varen
doma
.
Oddahnete
se
,
trudna
mati
.
Reziki
seveda
ni
pomoči
.
Porušil
bi
se
preje
svet
,
nego
da
požre
stari
ata
dano
besedo
.
A
jaz
—
jaz
grem
.
Ne
boš
več
trepetala
,
bela
trepetlika
moja
.
Preoblečeni
se
,
pridem
.
Proč
hlapčevski
koret
,
v
rdeče
podšiti
suknji
,
v
baržunastem
telovniku
,
vezeni
srajci
stopim
pred
komisarja
in
prekosim
po
postavi
in
obličju
francoskega
mlečnika
.
Grga
gre
v
gornjo
sobo
,
da
poišče
novo
odelo
.
Dragocen
zaklad
je
shranila
mati
,
njegovo
dijaško
obleko
,
ko
je
oblekel
brambovsko
.
Lepo
zložena
,
je
položena
rahlo
,
ljubeče
v
dolgo
skrinjo
.
Kolikokrat
jo
je
pogledovala
,
gladila
mati
.
Zdaj
si
jo
oblači
Grga
.
Pa
tesna
je
v
ramah
—
in
njemu
postaja
tesno
v
duši
.
Za
kaj
je
gorel
oni
,
ki
je
nosil
leta
1808.
še
to
suknjo
?
—
Bleda
roka
se
dotakne
Grgove
rame
.
Prestrašen
se
zgane
.
Mati
!
Prav
.
Pove
ji
,
naj
bo
mirna
.
Varno
je
življenje
njenih
sinov
,
varno
premoženje
.
„
Kaj
delaš
,
sin
moj
?
“
Žalost
in
usmiljenje
je
v
glasu
,
nepremična
vdanost
,
odločnost
v
svetniškem
obrazu
.
In
vesela
novica
mu
ne
gre
iz
ust
.
„
Mati
—
jaz
...
“
„
Pojdi
.
Kosilo
je
na
mizi
.
Še
enkrat
,
morda
poslednjikrat
kosimo
skupaj
.
“
Kosilo
je
na
mizi
!
Kako
preprosta
beseda
,
pa
kako
upade
Grgu
vihravi
,
prepričani
pogum
.
Ne
pojde
,
ne
.
Sodniki
bodo
pri
kosilu
.
Kaj
vedo
oni
,
trdi
kmetje
,
kako
utripa
srce
drugim
ljudem
?
Obsojati
,
samo
obsojati
znajo
.
Pa
on
ni
otrok
—
pove
jim
,
kar
hoče
.
Naj
joče
in
se
uklanja
Rezika
.
On
mora
stati
kot
trden
hrast
,
da
se
nasloni
nanj
bela
trepetlika
.
Kakor
da
bi
jima
okamenel
obraz
,
sedita
gospodarja
pri
mizi
.
Kakor
da
bi
rezal
,
zveni
glas
starega
,
ko
moli
,
kakor
ukaz
,
ko
ponuja
vnuku
,
vnukinji
kruha
.
Jedo
,
oči
uprte
na
krožnik
.
Grgo
in
Reziko
duše
grižljaji
.
Oklici
so
bili
,
Rezikini
oklici
.
Sin
odhaja
,
ki
je
bil
prišel
ranjen
iz
tuje
zemlje
,
odhaja
zdaj
v
Avstrijo
.
Se
mu
posreči
pot
?
Nihče
ne
govori
.
Sliši
se
le
brenčanje
sitnih
muh
.
Molče
postavlja
Rezika
sklede
na
mizo
.
Hudo
ji
je
,
hudo
.
V
ušesih
ji
zveni
še
vedno
župnikov
glas
,
pred
dušo
ji
obledi
Chapotinov
obraz
.
In
malo
ji
je
za
bratovo
pot
,
za
Mabelline
solze
.
Ona
mora
—
naj
morajo
tudi
drugi
.
Menila
je
,
da
ji
pomaga
brat
—
pa
ne
zna
pomagati
sam
sebi
.
Zunaj
molči
tudi
sicer
tako
glasna
družina
.
Le
rahlo
trkajo
lesene
žlice
ob
skledo
;
tiho
zastoče
Mina
volarju
:
„
Kaj
bo
,
kaj
bo
.
“
—
Stari
ata
nalije
kupico
in
pogleda
Grgo
.
Mrzlo
gre
mladeniču
po
hrbtu
.
Blede
,
majhne
oči
,
ki
so
motrile
včasih
občudovaje
bodrega
vnuka
,
izražajo
zdaj
zasmeh
.
„
Že
vem
,
“
pravijo
:
„
komisarjeva
hči
te
je
ustavila
,
a
jaz
te
poženem
,
na
mojo
vero
!
“
Stari
ata
pregovori
:
„
Hlapček
je
jahal
rjavca
do
Bridovca
,
tam
te
počaka
.
Postojnski
intendant
te
je
videl
.
Ni
treba
,
da
pridejo
žandarji
na
Mihčevino
,
ko
bi
bil
po
moji
besedi
že
davno
lahko
črez
mejo
.
Če
nimaš
duše
ti
—
moramo
mi
misliti
na
Toneta
.
Pijmo
na
zdravje
mudnega
potnika
...
“
Grga
se
otrese
ledenega
plašča
,
ki
mu
veže
rame
,
stiska
srce
.
Pode
ga
od
hiše
...
Nevaren
je
zanje
—
pa
takoj
bo
dobro
,
vse
bo
dobro
.
„
Bog
ve
,
“
izpregovori
pogumno
,
„
da
sem
mislil
na
domačijo
in
na
Toneta
.
Ravno
zato
.
Jaz
ne
grem
...
Komisar
je
naš
prijatelj
...
“
„
Ti
ne
greš
?
“
Zamolklo
grozeče
je
prišlo
iz
treh
ust
,
trije
obrazi
so
bili
kot
kamen
;
oveselilo
se
je
samo
Rezikino
jagodje
lice
,
povešena
glava
se
je
vzdignila
,
bujne
kite
so
se
vsule
po
ramenih
.
„
Jaz
—
jaz
ne
moreni
živeti
brez
nje
.
Pustite
me
.
Vi
ne
veste
,
kaj
je
to
...
Kaj
me
podite
v
Avstrijo
?
Kam
se
izognem
Napoleonu
?
On
premaga
vse
,
razbije
,
kar
je
še
Avstrije
.
Neumen
je
vsak
upor
—
jaz
iščem
sreče
za
vas
in
zase
...
“
„
In
jaz
ne
vzamem
Kručina
,
“
se
oglasi
Rezika
,
in
vstane
žareča
ob
bratu
.
„
Vsak
človek
ima
pravico
do
sreče
—
jaz
ne
maram
starega
dedca
.
“
Prestrašena
lastnega
poguma
umolkneta
brat
in
sestra
,
povesita
žareče
oči
.
Molk
.
Težak
,
svinčen
.
Bolestno
se
giblje
okrog
materinih
ust
,
mladi
gospodar
nasloni
široki
hrbet
na
zid
.
Kaj
takega
ni
bilo
še
nikdar
!
Vsa
brezbožnost
in
hudobija
nove
dobe
se
kaže
na
teh
izpačenih
otrocih
...
„
Tako
,
“
se
oglasi
stari
ata
in
kljukasti
nos
se
dvigne
nad
visečo
ustnico
,
blede
oči
švigajo
strele
.
„
Pet
goldinarjev
ti
bo
dota
in
bala
,
mlinarjeva
hči
,
moje
prokletstvo
še
povrh
.
Le
hodi
!
In
ti
,
fant
...
“
Preteče
dvigne
stari
roko
.
Mati
zatrepeče
po
vsem
telesu
,
pa
ne
skoči
vmes
.
Vreden
je
nespametni
sin
palice
,
vreden
jeze
...
Stoje
si
nasproti
kakor
oblaki
,
pripravljeni
,
da
vsujejo
grom
in
točo
.
Družina
v
drugi
sobi
posluša
plaha
,
žlice
,
mirujejo
:
Kaj
bo
—
kaj
bo
?
Oblačni
molk
prekine
Jožinov
glas
:
„
Dober
dan
,
hiša
,
Bog
vam
blagoslovi
—
pa
ne
vsega
,
pustite
kaj
starcu
beraču
.
“
V
družinski
hiši
nastane
vrišč
:
„
Ježeš
,
Jožina
!
In
kramar
!
Semenj
bo
,
semenj
!
Sedita
sem
.
Kramar
nam
pove
kaj
o
vojski
.
“
„
Oho
!
Le
počasi
,
“
ustavlja
Jožina
družino
.
„
Pravica
je
taka
,
da
se
ponudi
blago
prej
gospodarju
.
Hej
,
boter
Mihec
!
Dober
dan
vam
Bog
daj
!
Rezika
,
ptičica
,
trakove
in
prstane
prodaja
moj
prijatelj
,
novice
prinaša
,
čuj
,
Grga
!
“
Ne
da
bi
vprašal
dovoljenja
je
odprl
Jožina
železna
vrata
,
ki
ločijo
družinsko
od
gospodarjeve
jedilnice
,
ne
da
bi
čakal
dovoljenja
odloži
kramar
svojo
kramo
in
ponuja
:
„
Kupite
,
kupite
...
Prodajam
trakove
,
naprstnike
,
konce
,
igle
,
igelnike
...
“
Še
stoje
Mihčevi
nasršeni
,
pogledujejo
drug
drugega
,
vsi
enako
trmasto
potezo
krog
ustnic
.
Ne
morem
!
kljubujejo
Rezikina
v
šobo
nabrana
usta
—
ne
morem
!
kljubuje
Grgovo
čelo
—
moraš
!
zapoveduje
pogled
očetov
,
materin
.
Kaj
naj
izpremeni
med
njini
nastop
malovažnega
kramarja
,
beseda
norčavega
berača
.
Vendar
se
oddahne
mati
.
Berač
ji
namežikuje
,
berač
ve
za
pomoč
.
Že
strmi
Grga
v
kramarja
.
Ni
ga
privedel
Jožina
zaman
.
Kdo
je
?
se
vprašuje
bleda
gospodinja
,
vprašuje
Grga
.
Znan
mu
je
pogumni
možati
obraz
pod
širokokrajnikom
,
pa
mu
ga
tujijo
brada
in
brki
.
Kramar
pa
se
smehlja
Grgujn
nadaljuje
:
„
Prodajam
nože
tolmince
,
prodajam
brambovske
spomine
...
“
„
Pipan
,
tovariš
moj
!
“
vzklikne
Grga
in
se
vrže
kramarju
okrog
vratu
.
„
Oj
Pipan
,
kod
hodiš
,
kaj
delaš
?
“
„
Pipan
!
Pipan
iz
Jelšan
!
“
vzklika
družina
,
gospodinja
.
Gospodarja
hitita
izza
mize
,
da
stisneta
brambovcu
roko
.
Megla
izginja
z
lic
in
iz
src
:
Tovariš
boja
pove
Grgu
pošteno
besedo
.
Zvito
se
reži
Jožina
,
Rezika
stavi
posodo
za
novega
gosta
na
mizo
.
Pipan
pogleduje
Grga
z
drobnim
,
iskrenim
očesom
,
ga
objame
,
odgovarja
:
„
Vprašaš
?
Kakor
ti
,
tovariš
:
za
svobodo
in
Avstrijo
.
Ne
diči
me
častna
rana
,
kot
diči
tebe
,
Grga
moj
,
vendar
je
nevarna
moja
pot
po
Iliriji
—
tujec
grem
mimo
rodnega
doma
.
“
„
In
doma
te
čakata
mati
in
nevesta
,
Pipan
.
O
,
ne
klati
se
več
od
nemila
do
nedraga
,
tovariš
.
Saj
je
zaman
trud
,
boj
in
rane
,
vse
je
zaman
,
vse
izgubljeno
,
Pipan
.
V
brezuspešnem
boju
z
vladarjem
sveta
nam
mine
mladost
...
“
„
Kaj
?
“
se
odmakne
kramar
in
premeri
Grgo
,
„
ti
,
moj
bojni
tovariš
,
govoriš
tako
?
Ob
uri
,
ko
naznanja
plamen
ruskih
mest
Napoleonovo
pogubo
?
Bog
s
teboj
!
Kaj
pomeni
to
.
“
„
Pipan
—
Napoleon
zmaga
tudi
Rusko
,
nadene
Evropi
še
hujše
verige
.
Vrni
se
k
materi
,
k
nevesti
,
prosi
cesarjeve
milosti
.
“
„
Kak
vrag
pa
govori
iz
tebe
?
“
zakriči
Pipan
zavzet
in
se
udari
po
boku
.
„
Naj
čakata
mati
in
sestra
!
Sabljica
bo
moja
ljubica
!
Ha
!
Pridem
,
da
povem
junaku
veselo
poročilo
,
pa
najdem
cmerikavo
babo
.
Kak
vrag
je
to
?
Kot
kramar
hodim
Pipan
bogat
od
hiše
do
hiše
in
ni
mi
žal
,
za
Boga
,
da
ne
!
A
ti
si
se
utrudil
,
Grga
?
Prikloniti
se
hočeš
Napoleonu
?
Vleče
te
čast
in
dobiček
?
“
Grga
rdi
pred
bojnim
tovarišem
,
se
obrne
k
oknu
,
ki
gleda
na
grad
,
reče
negotovo
:
„
Kaj
imamo
od
bojnih
ran
?
Napoleon
zmaguje
...
“
„
Vsi
vragi
!
In
da
zmaguje
,
kaj
je
naša
dolžnost
?
Kdo
te
je
preslepil
,
vihravi
moj
tovariš
?
Ravno
zato
,
ker
nadene
Napoleon
,
ako
zmaga
,
Evropi
še
težje
verige
,
ravnozato
mora
vstati
vsa
Evropa
,
da
zatre
neprenosno
premoč
prevzetneža
.
Kajti
sicer
:
kdo
je
varen
pred
njim
?
Tu
,
Grga
—
tu
...
Član
sem
odbora
za
razširjanje
resničnih
poročil
o
ruski
vojni
—
o
položaju
na
Francoskem
.
Tukaj
pismo
ilirskega
častnika
:
—
Vozovi
s
proviantom
so
obtičali
v
blatu
te
prečudne
dežele
.
Živina
in
ljudje
stradajo
.
Desettisoč
konj
je
poginilo
v
eni
strašni
viharni
noči
,
stotisoč
mož
je
mrtvih
ali
ranjenih
in
še
nismo
bili
nobene
odločilne
bitke
.
Rusi
se
nam
umikajo
,
nas
napadajo
in
dražijo
.
Način
boja
,
ki
nam
dela
škodo
in
ne
odloči
ničesar
.
Generali
so
nevoljni
,
moštvo
mrmra
.
Umazana
in
blatna
je
Napoleonova
slavna
armada
.
Vprašujemo
se
,
čemu
in
zakaj
trpimo
?
Kje
bo
konec
trpljenja
?
Zdi
se
,
da
se
je
hotel
pogajati
Napoleon
že
na
poti
z
ruskim
carjem
.
Poslal
mu
je
sla
.
Toda
car
je
odgovoril
:
Nobenega
pogajanja
,
dokler
stoji
le
en
sam
francoski
vojak
na
ruski
zemlji
.
In
naš
nenasitni
vojskovodja
nas
vleče
naprej
in
naprej
...
Vidiš
,
Grga
,
taka
in
enaka
so
privatna
poročila
,
poslana
na
naš
odbor
—
zelo
različna
od
uradne
samohvale
,
kajneda
?
—
In
vidiš
,
Grga
,
previdni
možje
,
kot
je
naš
Metternich
,
računajo
z
Napoleonovim
porazom
,
so
pripravljeni
.
Stoinpetdeset
tisoč
mož
je
dovolil
Napoleon
milostljivo
Avstriji
,
da
sme
imeti
stalne
vojske
.
Da
bi
se
ne
mogla
dvigniti
,
se
ne
otresti
njegovega
jarma
.
Pridejo
novinci
,
se
izurijo
in
odpuste
.
Navidez
malo
število
v
resnici
pa
je
narod
vojska
in
vojska
narod
.
Podobno
delajo
na
Ruskem
.
Tam
bude
odlični
možje
v
ljudstvu
čut
za
čast
in
svobodo
.
Za
mejo
se
piše
in
tiska
.
Tu
je
kraljev
poziv
od
Kornerja
:
Vstani
,
moj
narod
,
grmade
gore
...
Jeklo
zabodeš
v
sovražnikovo
srce
...
Zrela
je
žetev
,
ne
mudite
se
...
Kramar
se
je
bil
sezul
in
izvlekel
iz
nerodnega
črevlja
skrbno
zložene
papirje
.
Grga
je
poslušal
,
čital
.
In
zažarele
so
krasne
oči
,
otresla
se
je
junaška
duša
sramotne
more
.
Avstrija
kliče
,
stari
cesar
!
Tron
Habsburgov
ima
stati
,
vedno
Estrajh
’
ma
kralvati
—
bratje
Franca
in
Ludvike
,
so
persege
st
’
ril
’
velike
...
Svetla
sabljica
je
brambovčeva
ljubica
.
Ti
nežna
,
prelepa
in
ljubljena
—
ostani
na
veke
zdrava
!
Ne
kot
da
beži
,
ponosne
glave
je
odšel
uhajač
.
Na
Miklavževem
griču
,
kjer
so
cvetele
spomladi
šmarnice
,
se
je
ozrl
.
Pozdravil
je
še
enkrat
ono
,
ki
je
bdela
tako
zvesto
nad
poštenjem
hiše
,
pogledal
še
enkrat
krasno
očetovo
posestvo
,
dragi
rodni
dom
.
Prelep
je
otok
,
plodne
so
njive
,
širen
je
gaj
.
Krasen
dom
!
Rad
se
bori
brambovec
zate
.
Samo
,
žal
...
Pogled
beži
od
bele
hiše
do
črnega
gradu
:
Mabelle
,
komisarja
nežna
hči
!
Sam
bom
hodil
po
otoku
in
logu
,
sam
...
Težke
misli
je
čital
tovariš
Pipan
na
Grgovem
čelu
.
Udaril
se
je
po
boku
in
zapel
:
O
ostra
moja
sabljica
...
Izginila
sta
na
stezici
med
topoli
.
In
čudno
tiho
je
postalo
v
hiši
,
kjer
je
gorela
malo
prej
jeza
in
se
je
dvigal
pogum
,
kjer
je
bila
kot
v
viharju
rodbina
in
družina
;
kjer
je
vse
tekalo
po
hodniku
in
kuhinji
,
se
oziralo
na
cesto
in
brv
,
če
ne
prihaja
nevarnost
iz
gradu
:
mehkolasa
komisarjeva
hči
,
grdogledi
premski
žandar
.
Tiho
in
prazno
.
Povsod
Grgove
krasne
oči
,
povsod
—
nikjer
.
Zrak
,
še
poln
svežega
glasu
,
vihrave
besede
...
O
težki
časi
,
nemirni
časi
,
kdaj
vas
bo
konec
?
kdaj
se
odpočije
izpita
dežela
,
kdaj
bo
gledala
mati
radostno
sina
?
Usmiljena
in
tiha
je
prišla
noč
.
Zaspalo
je
drevje
.
Reka
,
hiša
je
zadremala
.
A
ni
se
upokojila
materina
duša
.
Zeleni
zastor
okna
v
pritličju
se
odmika
,
se
zagrinja
.
Od
postelje
do
okna
,
od
okna
do
postelje
hodi
Mihčevka
,
posluša
v
gluho
noč
,
meni
,
da
sliši
rjavca
znano
rezgetanje
,
meni
,
da
sliši
sinov
glas
,
ki
kliče
na
pomoč
.
„
Jezus
,
moj
Jezus
,
bodi
mu
tolažnik
!
Tolaži
revico
v
gradu
,
pomagaj
nam
vsem
!
Janez
,
zvezde
so
tako
svetle
in
goste
kot
še
nikoli
...
“
—
„
Dež
bo
,
Anka
,
“
odgovori
možev
nizki
glas
iz
postelje
.
„
Je
vse
tiho
?
“
—
„
Vse
.
“
—
„
Poslušaj
,
poslušaj
...
Francoz
se
plazi
kakor
maček
.
“
—
„
Ni
slišati
koraka
.
Hlapci
bde
in
sultan
bi
lajal
.
“
—
„
Vrančeva
deklina
,
da
bi
bil
že
konec
oprezovanja
.
Ta
teden
se
zasučeš
,
Anka
,
potem
se
naspimo
.
“
—
Žena
kima
,
posluša
v
noč
.
Dobro
ve
,
da
sledi
zdaj
oče
v
duhu
sinu
,
da
so
prazne
besede
o
Francozu
,
da
naj
zakrijejo
drugo
skrb
,
obrnejo
njene
misli
drugam
.
Vrata
spalnice
se
odpro
.
Svečo
v
roki
,
razgaljen
,
bos
,
prihaja
stari
ata
.
Sivi
lasje
vise
neredno
,
oči
mižejo
pod
košatimi
obrvmi
,
povesila
se
je
brada
,
nos
,
ustnica
,
široka
srajca
plahedra
okrog
koščene
postave
.
„
Kaj
je
,
ata
,
kaj
?
“
planeta
pokonci
sin
in
sneha
.
„
Ej
nič
—
zakaj
ne
spita
?
Zdelo
se
mi
je
,
da
hodi
kdo
po
izbi
.
V
gradu
gori
luč
.
Deklina
,
mislim
,
tudi
ne
spi
.
Pojdi
,
Anka
,
pojdi
,
nočni
zrak
ti
škodi
—
ne
bodi
neumen
,
Janez
,
spi
.
“
Počasi
se
obrne
in
odide
stari
mož
.
Zakonska
se
pogledata
.
Ta
stari
ata
!
Nemir
radi
vnuka
ga
podi
iz
postelje
,
on
pa
prikriva
razburjenje
,
da
ne
vznemirja
otrok
.
Da
ne
more
spati
,
za
to
zvrača
,
kot
ona
dva
,
krivdo
na
Reziko
.
Seveda
,
to
dekle
!
Odprto
je
njeno
okno
.
Nageljnov
cvet
diši
močno
v
noč
.
Bujnolasa
glava
pomoli
večkrat
vun
,
svetlo
oko
bi
rado
prodrlo
tmino
.
Kaj
ti
je
,
Rezika
,
bogatega
mlinarja
lepa
hči
?
Spremljaš
v
duhu
brata
na
nevarni
poti
,
poslušaš
,
če
škrtne
veja
pod
znanim
korakom
?
Ni
slišati
koraka
,
pravi
mati
.
O
ni
,
ne
bo
ga
več
slišati
.
Sama
je
odpravila
ljubega
—
slabo
sodite
,
o
mati
,
lastno
hčer
.
Vse
je
minilo
.
Ne
z
vašimi
oklici
,
ne
z
vašim
pismom
—
minilo
je
z
Rezikino
prostovoljno
besedo
.
In
zdaj
se
zde
deklici
vsi
dogodki
,
odkar
se
je
vrnil
ranjeni
brat
domov
,
kot
puste
sanje
.
Izginile
so
,
tako
prazno
je
ostalo
v
srcu
.
Oči
so
se
srečale
.
Dan
in
noč
je
lazil
tiho
okrog
hiše
.
Bil
je
priča
Grgovega
prihoda
,
pomagal
je
skrivati
uhajačevo
navzočnost
žandarjem
in
komisarju
.
Začelo
se
je
občevanje
.
Močno
je
žarel
v
srcu
nageljnov
cvet
,
nejasno
je
viselo
upanje
v
zraku
.
A
samo
radi
sina
uhajača
so
trpeli
roditelji
posete
Francozov
.
Zdaj
so
iztrgali
sinu
in
hčeri
žareči
cvet
iz
srca
,
sina
so
pognali
preko
meje
,
hčer
pode
pod
drug
zvon
.
Prostorna
je
hiša
,
polna
je
kašča
,
kaj
zato
,
če
je
mož
star
,
hrapave
besede
in
polti
.
Hiša
,
dom
,
to
velja
.
Vse
na
trdnem
.
Nima
značaja
,
nima
poštenja
,
kdor
se
bori
po
svetu
za
kruhom
,
kogar
ne
krije
lastna
streha
.
Hitro
mine
,
kar
moti
mladost
:
napuh
življenja
,
želja
oči
.
Dom
ostane
.
V
njem
se
vzgajajo
otroci
zanj
.
Vir
moči
dobivajo
iz
njega
,
tisoč
vezi
jih
veže
z
rodno
grudo
.
Tako
so
govorili
roditelji
,
znanci
.
In
prav
so
imeli
.
Sama
je
prišla
Rezika
na
to
.
Popoldne
je
bilo
po
Grgovemu
odhodu
.
Mati
je
gledala
dolgo
na
topole
,
ki
so
ji
zakrili
sina
—
potem
se
je
zaklenila
v
spalnico
.
Gospodarja
sta
odšla
trdega
koraka
k
večernici
,
nihče
ni
pazil
na
Reziko
.
Ona
pa
je
bila
potrebna
samote
.
Koliko
tega
ji
je
pretreslo
zadnji
čas
dušo
.
K
maši
so
jo
vlekli
,
da
je
slišala
lastne
oklice
.
Bog
ve
,
da
ni
molila
.
Čutila
je
žalost
bledega
fanta
v
graščinski
klopi
,
čutila
Mabellin
nemir
,
Grgove
muke
;
čutila
je
v
eni
uri
več
kakor
prej
deset
zadnjih
let
.
Oči
vse
cerkve
uprte
vanjo
.
Šepetanje
o
nevestini
lepoti
,
o
ženinovem
bogastvu
,
o
pisarju
...
Vse
je
vrelo
,
šumelo
po
mladi
glavi
,
jasno
se
ji
je
ponavljalo
samo
mučno
vprašanje
:
Zakaj
?
Chapotin
pravi
,
da
ima
vsak
človek
pravico
,
da
si
sam
izbira
zakonskega
druga
.
Kje
je
njena
pravica
?
Kdo
je
vpraša
,
komu
sme
govoriti
?
Ženska
—
reva
!
Potem
doma
.
Hip
upanja
,
ko
se
je
postavil
Grga
.
Čutila
se
je
močno
,
da
more
,
da
hoče
izvojevati
to
,
kar
se
ji
je
zdela
sreča
.
A
brata
je
porazil
materin
pogled
,
kramarjeva
beseda
.
In
ona
?
...
Samote
je
bila
potrebna
.
Vzela
je
vrč
in
hitela
na
Šklenkovec
.
Zeleni
se
vrste
redovi
trt
.
Že
se
napenja
trtni
sad
,
že
zori
breskva
,
že
poje
črček
.
Rad
je
hodil
Chapotin
pomladne
dni
k
tenkemu
izvirku
,
motil
in
begal
deklico
s
pozdravom
in
pogledom
.
Gostje
so
danes
v
gradu
.
Chapotin
se
ne
spomni
Sklenkovca
,
Rezike
.
Cesarjev
praznik
.
Slabo
ga
je
morala
obhajati
Mabelle
.
Grga
ji
je
poslal
slovo
in
izporočilo
po
beraču
.
Cesarjev
rojstni
dan
.
Kako
si
ga
obhajal
,
Marko
Chapotin
?
Roko
je
naslonila
na
obraslo
steno
.
Voda
je
tekla
v
vrč
,
se
penila
,
solze
so
vstajale
iz
srca
.
Težke
kite
so
zdrknile
raz
glavo
,
težka
misel
je
tesnila
prsi
.
In
kot
da
ga
je
poklicala
,
je
vzrastel
pred
njo
.
Ni
vedela
takoj
,
ali
stoji
samo
podoba
njenih
živih
sanj
pod
trtami
,
ali
je
to
res
on
,
Marko
Chapotin
.
Prijel
jo
je
za
roko
,
objel
čez
pas
:
„
Kaj
jočeš
,
Rezika
?
O
,
kako
ste
vi
vsi
trdokorni
,
nerodni
.
Grga
ubije
Mabelle
,
ti
mene
...
Zgrudila
se
je
nežna
,
ko
ji
je
prinesel
berač
poročilo
—
in
jaz
,
Rezika
,
ne
morem
živeti
.
O
vem
,
dekle
,
da
ni
tebi
za
mene
...
“
„
O
pač
,
“
je
ihtela
,
„
a
kaj
hočem
,
kaj
morem
?
Povejte
mi
,
kako
se
rešim
neljubega
zakona
.
“
„
Pojdi
z
menoj
,
Rezika
.
“
„
Kam
?
“
„
V
beli
svet
.
Svet
je
velik
,
sreča
bo
z
nama
.
“
Otresla
se
je
njegove
roke
,
pogledala
na
zemljo
,
ki
je
bila
pradedova
last
,
ki
bo
vnukova
.
Pobegniti
?
Kakor
ciganka
!
Mlinarjeva
hči
brez
lastne
strehe
,
s
culico
v
roki
!
Kako
se
je
uprl
užaljeni
ponos
:
Iz
take
hiše
,
pa
da
bi
jo
bila
tuja
vrata
po
petah
!
Zdaj
čuti
,
kako
tesna
vez
je
med
zemljo
in
njenim
lastnikom
.
S
solzami
je
šel
Grga
,
da
se
bo
boril
za
svojo
lastnino
.
Kručin
je
pokazal
njej
obširne
travnike
,
gozd
in
njive
,
prostorno
hišo
,
dva
para
konj
,
več
glav
govedi
,
čredo
drobnice
,
vozove
:
„
Vse
je
tvoje
,
Rezika
.
“
A
ta
pravi
:
„
Beži
v
svet
...
“
Ponosno
je
dvignila
mlinarjeva
hči
glavo
,
prežimo
je
premerila
moža
brez
strehe
:
„
Vse
je
naše
,
kar
vidite
.
In
večkrat
se
pripeljem
iz
Postojne
domov
.
Iz
svojega
na
svoje
.
Da
Vas
poslušam
,
kam
pridem
?!
“
Zibaje
se
v
bokih
je
odšla
.
In
dolgo
je
stal
Francoz
in
gledal
za
njo
.
Kako
je
predrzen
!
Kaj
lazi
za
dekletom
,
če
nima
lastnega
doma
,
in
je
zdaj
čas
,
da
bi
poslušala
Francoza
?
Vendar
ji
je
bilo
kmalu
žal
,
da
se
ni
poslovila
s
prijazno
besedo
od
njega
.
Zvečer
je
prinesel
berač
,
ki
je
bil
popoldne
na
Premu
,
čudno
novico
:
Chapotin
gre
v
vojsko
,
Mabelle
je
obolela
!
V
vojsko
gre
zaradi
Rezike
...
ker
noče
gledati
več
strehe
v
mlinu
,
se
noče
več
spominjati
nje
.
Izpreletela
je
Reziko
misel
na
smrt
.
On
umrje
...
Radi
nje
...
In
naglo
se
je
oživilo
prejšnje
nežno
čuvstvo
.
Da
bi
vsaj
prišel
,
da
mu
reče
:
z
Bogom
!
Da
bi
prišel
,
da
se
oprosti
radi
neprijazne
besede
,
da
mu
pove
in
dokaže
,
da
ne
more
in
ne
more
biti
...
Pa
ni
slišati
koraka
,
le
mirno
spita
,
ata
in
mama
.
Reziki
bo
hudo
do
smrti
...
Da
bi
prišel
!
Tolikokrat
prekasna
želja
.
Na
cesarjev
dan
si
je
to
željo
ponavljala
komisarjeva
hči
tisočintisočkrat
.
Po
noči
,
ki
je
sledila
brezkončnemu
in
vendar
tako
kratkemu
dnevu
,
je
trepetala
,
da
ne
bi
prišel
v
spremstvu
žandarjev
,
uklenjenih
rok
...
Vso
dolgo
,
dolgo
noč
,
dokler
niso
zapeli
petelini
in
se
ni
zagledalo
solnce
v
pramene
zlatih
las
,
dokler
je
ni
solnce
zaprašalo
:
Kaj
ti
je
deklica
?
Videlo
sem
te
včeraj
v
sredi
gostov
,
žarelo
ti
je
lice
,
smejala
se
je
beseda
:
—
O
solnce
,
ti
ne
veš
,
in
ne
vedo
gostje
,
da
sta
zakrivali
rdečica
in
beseda
materi
mučni
nemir
,
ker
ga
ni
bilo
pravega
,
izbranega
,
pričakovanega
.
Da
bi
vedela
mamica
,
kako
mu
je
ovila
z
rokami
roko
in
mu
povedala
,
kar
naj
prikriva
pošteno
dekle
.
Vrbe
so
slišale
in
odkimavale
,
stresla
se
je
bukev
,
trepetale
so
zvezde
.
„
Ne
hodi
!
“
mu
je
rekla
,
„
drug
lavor
ti
ovijem
okrog
ranjenega
čela
...
“
—
Zdaj
ve
vse
tiha
noč
,
vse
tajne
dekliške
sanje
.
Vse
ve
bukev
,
nevoščljiva
starka
,
in
ona
pove
Reki
,
pticam
.
In
ptice
,
drevje
in
voda
,
bodo
razkladali
ljudem
sramoto
komisarjeve
hčere
.
Zasmeh
bo
šel
bo
reški
dolini
,
hitel
bo
po
Iliriji
in
ne
bo
ga
več
prostora
v
svetu
zanjo
.
Ne
bo
ga
,
ni
ga
!
Veselice
ji
obeta
mama
,
občevanje
z
guvernerjem
,
ki
je
sicer
Napoleonov
privrženec
,
vendar
pa
mož
plemenit
po
rojstvu
in
duhu
.
O
mama
!
Ne
vidi
prav
Callot
,
ne
veš
ti
,
ki
nisi
ljubila
kakor
ljubijo
preprosti
ljudje
tega
kraja
.
„
Umrjem
zate
,
“
pravijo
in
ta
beseda
ni
prazna
.
Visoki
zid
samostana
naj
zakrije
svetu
užaljeno
komisarjevo
hčer
.
Ko
bo
podil
uhajač
v
boju
njene
rojake
iž
Ilirije
,
tedaj
bo
kipela
njena
molitev
k
Bogu
,
molitev
redovnice
,
za
zmago
pravice
.
Molila
bo
,
da
bi
se
vrnil
in
bival
mir
v
lepi
reški
dolini
,
da
bi
stanovala
sreča
v
mlinu
pod
gradom
,
da
bi
užival
Grga
radost
in
mir
.
Nikdar
ne
objame
druge
...
Oj
tožni
moj
,
dragi
moj
fant
!
Kako
naju
je
razločila
usoda
.
Težki
,
burni
so
časi
,
kdo
vpraša
za
tvoja
čuvstva
,
dekle
?
Smrtnotežki
zadnji
dnevi
!
Zdaj
,
ko
je
minilo
vse
,
se
še
ponavljajo
v
bolni
glavi
in
duši
:
Gostje
v
gradu
,
Andrian
in
mama
vedno
za
njo
,
doli
pa
čaka
junak
,
ki
ni
prodal
vere
in
duše
.
Kako
sitna
je
bila
mama
z
vprašanji
!
Andrian
s
svojo
žalostjo
!
Papa
je
videl
vse
,
jo
pogledoval
sočutno
.
Papa
občuduje
Grga
,
ker
se
ne
vda
.
Ali
je
čast
res
več
kot
vse
drugo
,
papa
,
in
kaj
mu
nisva
hotela
dati
časti
?
Mučni
dnovi
in
najmučnejši
cesarjev
rojstni
dan
.
Venci
so
ovijali
graščinska
vrata
,
cvetje
in
veje
so
krasile
cerkev
.
Resno
so
sedeli
Mihčevi
v
svoji
klopi
,
očitaje
je
pogledovala
Grgova
mati
komisarjevo
hčer
in
ona
je
povešala
trepalnice
,
čakala
.
Vznesene
besede
evangelija
so
šle
mimo
raztresene
duše
.
Mabelle
je
gledala
samo
na
vrata
.
Na
glavna
,
na
zakristijska
.
Kdaj
se
pokažejo
kostanjevi
kodri
,
ki
zakrivajo
rez
na
temenu
,
krasne
oči
,
njene
zvezde
.
Kakor
bučanje
daljne
vode
je
šla
pridiga
mimo
nje
,
na
oklice
jo
je
opozoril
šepet
po
cerkvi
.
Maša
je
minila
,
župnik
je
pel
molitev
za
cesarja
,
možnarji
so
pokali
,
Barkini
so
zabavljali
.
Obkrožen
od
gospode
iz
graščin
je
šel
papa
ponosnolep
iz
cerkve
.
Vabil
je
goste
,
in
radi
so
se
odzvali
cesarjevemu
vabilu
.
Grga
ni
bilo
v
cerkvi
,
ne
pred
cerkvijo
.
Stisnile
so
se
papanove
obrvi
,
stisnilo
se
je
njeno
srce
.
Toda
—
on
se
sramuje
...
Očitanja
in
psovke
bi
letele
nanj
.
Tako
se
je
tolažila
.
Že
pride
,
ko
se
razide
narod
.
Kaj
pa
,
če
je
že
odšel
,
Mabelle
?
Če
je
odjezdil
še
snoči
,
s
tvojim
poljubom
na
čelu
?
Dol
,
dol
,
da
se
uveri
,
strašnejša
od
najhujše
vesti
,
je
negotovost
.
„
Papa
!
Od
težkega
vzduha
v
cerkvi
me
je
zabolela
glava
...
“
Dobri
papa
!
Kako
je
razumel
.
„
Bilo
je
res
vroče
.
Gospoda
moja
,
ohladila
bi
nas
ježa
ob
Reki
.
Ste
vsi
zato
?
“
„
Vsi
!
“
je
odobril
naglo
Andrian
,
manj
navdušeno
so
pritrdili
graščaki
iz
Podturna
,
Kalca
in
Podzemna
.
Oni
bi
bili
pač
rajši
pili
.
Užaljeno
je
merila
mama
moža
in
hčer
,
in
spremljala
povabljene
gospe
na
grajski
vrt
.
„
Oprosti
,
mama
,
“
jo
je
objela
Mabelle
,
a
mama
ni
oprostila
:
Čemu
ta
pot
?
Kaj
imata
Martin
in
Mabelle
?
O
,
ne
vprašuj
,
mamica
,
ne
pogleduj
me
,
Andrian
!
Zapodila
je
konja
,
Andrian
se
je
podil
za
njo
.
Čutila
je
nevoljno
,
da
jo
straži
,
da
ji
veže
papa
roke
.
Boji
se
,
da
se
poniža
njegova
,
komisarjeva
hči
.
Ta
papa
in
ta
Andrian
!
Suh
je
,
medel
.
Že
se
preliva
njegova
navadna
bledoba
na
zeleno
,
več
ne
siplje
beseda
isker
duha
,
več
ne
rodi
navdušenje
pesmi
.
Kaj
mučiš
sebe
in
stražiš
mene
,
Andrian
...
Oni
v
mlinu
je
mladenič
žive
govorice
,
zdravega
lica
,
oni
v
mlinu
ima
žarne
oči
,
je
ponosnega
srca
.
Da
je
le
še
tu
!
Če
ga
ne
zagleda
željno
oko
,
se
ustavi
v
mlinu
,
povpraša
...
Še
je
tu
,
še
!
Zavriskalo
je
srce
,
stresla
se
je
roka
,
padel
je
bič
.
Naglo
je
bil
skočil
Andrian
ponj
.
Ta
Andrian
,
ki
bi
šel
v
smrt
za
njo
,
ko
beži
oni
v
travi
in
jo
pusti
čakati
.
Ta
nežna
,
vdana
ljubezen
in
oni
ponosni
upor
!
Podal
ji
je
bič
,
ji
poljubil
roko
.
Pogledala
ga
je
prijazno
.
Pa
takoj
se
je
pokazal
Grga
,
zaripel
,
z
dvignjeno
roko
.
Umela
je
in
občutila
radost
:
Ljubosumnost
ga
dviguje
...
„
Pridi
,
“
mu
je
naredila
z
roko
,
pozabila
je
hipno
usmiljenje
do
Andriana
,
pozabila
,
da
vidi
tudi
on
...
—
Ti
moj
edini
,
pravi
,
ji
je
pelo
v
duši
,
vsa
žareča
je
obrnila
konja
in
prebledcla
,
kajti
Andrian
je
strmel
na
otok
,
sipal
iskre
iz
oči
in
vzrojil
:
„
Kaj
pomeni
to
,
mademoiselle
?
Kručinov
hlapec
si
upa
dajati
Vam
neka
znamenja
?
Kaj
dela
tu
ta
fantin
?
“
„
Kručinov
hlapec
?!
“
je
ponavljala
nehote
,
desnici
je
odbežala
uzda
,
konj
je
poskočil
.
Andrian
ga
je
prijel
naglo
in
jeza
se
mu
je
izpremenila
v
žalost
.
Ona
pa
se
je
potajila
.
„
Kjer
je
hlapec
,
tam
bo
tudi
gospodar
,
monsieur
Andrian
,
“
mu
je
odgovorila
,
vedoč
,
da
ji
Andrian
vse
verjame
—
„
in
ženin
je
gotovo
blizu
neveste
.
Da
bi
dajal
on
meni
kaka
znamenja
,
to
se
Vam
je
samo
zazdelo
.
“
„
Čudno
—
vzel
je
potni
list
in
je
še
tu
...
“
„
Hlapec
je
,
“
je
naredila
nemarno
,
„
gotovo
ga
ne
pusti
gospodar
pred
poroko
.
“
—
Dojezdili
so
papana
in
njegove
goste
,
se
vrnili
,
in
mnogo
je
govorila
in
se
smejala
tisti
dan
Mabelle
;
Andrian
pa
je
ostal
mrk
,
kot
bi
dejal
:
Vem
,
da
ti
ne
gre
iz
duše
.
—
Popoldne
je
prijezdil
Louis
de
Regipont
,
ki
je
nadomestoval
intendanta
pri
slavnostni
maši
v
Postojni
.
Andrian
mu
je
mignil
k
oknu
,
mu
pravil
nekaj
,
vsled
česar
je
zagorel
Regipontov
črnikasti
obraz
.
Morda
od
zlobe
.
Čuvaj
se
,
Mabelle
!
Veselo
so
šumeli
gostje
.
Trudnost
in
bolest
sta
izpreletavali
Armandino
lice
.
Oprostila
se
je
.
Pretežko
in
tesno
je
postalo
Mabelli
:
Ni
ga
in
ga
ne
bo
...
Meneč
,
da
je
neopažena
,
je
smuknila
iz
dvorane
,
na
stolp
.
Kot
na
dlani
je
ležala
pod
njo
cesta
in
steza
na
Prem
.
Hodili
so
Barkini
k
večernici
,
domov
—
Grga
ni
bilo
.
Zaškripalo
je
po
stopnicah
.
Andrian
!
Nikjer
ji
ne
da
miru
!
Nevoljno
se
je
hotela
obrniti
vstran
,
pa
prišlec
je
izpregovoril
rahlo
:
„
Vi
trpite
,
Mabelle
...
Kar
si
bodi
—
zaupajte
prijatelju
,
ki
žrtvuje
rad
življenje
za
Vas
.
“
Ginjena
mu
je
podala
roko
,
mu
pogledala
presunjena
v
blage
oči
:
„
Oh
Andrian
—
ne
morem
ne
smem
.
“
„
Zakaj
ne
?
Pojasnite
,
ne
jemljite
mi
nad
...
“
„
Oh
Andrian
,
o
kakih
nadah
govorite
Vi
?
Tam
na
Ruskem
umirajo
jezera
mladeničev
—
smrt
in
poboj
gre
povsod
...
“
„
Poboj
in
smrt
—
boljša
kot
počasno
umiranje
.
Poznate
čuvstvo
,
ki
prevzame
človeka
,
da
je
mrtev
na
vse
drugo
?
Chapotin
mi
je
zaupal
,
da
hoče
slediti
cesarju
na
Rusko
.
Preveč
si
je
vzel
k
srcu
...
Tudi
jaz
mislim
za
njim
...
“
„
Pravijo
,
da
je
na
Ruskem
zelo
mraz
,
“
je
rekla
v
zadregi
.
„
Mrzlejši
ne
bo
ruski
led
,
nego
je
Vaše
srce
,
“
je
odgovoril
in
trzanje
mehkih
,
pesniških
ust
je
izdajalo
njegovo
resnično
bolečino
.
Mabelle
je
zastala
.
Da
jo
ljubi
tako
,
na
to
ni
mislila
.
Osrečila
bi
ga
sladka
beseda
,
vreden
je
je
viteški
,
blagi
mladenič
,
ljubljenec
papanov
.
Ali
vsa
duša
je
pri
onem
,
v
dolu
...
Po
sinjem
zraku
je
šlo
rahlo
trepetanje
,
oblak
,
bel
in
prozoren
,
se
je
zapredel
na
jasnem
nebu
,
med
vrabci
na
grajski
žitnici
se
je
vnel
glasen
prepir
.
Mabelle
je
stala
,
pred
njo
Andrian
.
Kar
ji
ujame
oko
v
breg
se
pomikajočo
postavo
;
opletala
je
s
škantom
po
plečih
,
s
torbo
po
rami
.
Jožina
!
Že
gleda
na
stolp
,
maha
...
Poročilo
bo
—
zadnje
,
Mabelle
,
zadnje
...
Kolena
ji
klecnejo
,
roka
išče
opore
:
„
Prijatelj
,
peljite
me
dol
...
Pozneje
Vam
povem
,
pojasnim
vse
...
“
Ob
njegovi
roki
je
poslušala
njemu
nerazumne
besede
:
„
Pozdravlja
Vas
fant
,
mlad
—
nikdar
ne
vzame
druge
.
“
Odšel
je
,
odšel
!
Tmina
je
legla
na
srce
.
In
ko
se
je
zavedla
,
ni
vedela
,
kdo
jo
je
spravil
na
posteljo
,
vpilo
je
v
njej
samo
:
„
Šel
je
,
odšel
“
...
Mama
jo
je
pokrivala
s
poljubi
,
jo
izpraševala
,
prosila
.
Ovila
se
je
ljubeče
matere
in
ihtela
strastno
na
njenem
srcu
.
Bila
bi
ostala
pri
materi
,
pri
edino
zvesti
...
„
Samo
Martin
je
kriv
,
“
se
je
solzila
Armande
,
„
kaj
se
vtika
v
mene
in
mojega
otroka
!
“
„
Krivično
sodiš
papana
,
“
se
je
vznevoljila
strastno
Mabelle
.
„
On
trpi
z
menoj
.
Pojdi
,
mama
,
pošlji
mi
mojega
papana
.
“
„
Tvojega
papana
?!
“
se
je
užalila
mama
,
naglašala
ostro
in
zategnila
zaničljivo
usta
.
Zakaj
poudarja
—
in
že
večkrat
—
te
besede
?
Prihitel
je
,
pokleknil
k
hčerki
.
Tesno
se
je
oklenila
njegovega
vratu
,
mu
šepetala
:
„
Odšel
je
...
“
„
Ubožica
moja
!
—
Toda
bodi
ponosna
,
Mabelle
.
Poznala
in
rešila
si
junaka
.
Glej
—
,
ko
bi
se
bilo
zgodilo
nasprotno
—
,
bi
te
Grga
ločil
za
vedno
od
tvoje
mame
,
Grga
bi
ostal
vedno
Barkin
.
“
„
Nič
bi
ne
marala
,
samo
da
me
ljubi
Grga
...
Naj
bi
šla
mama
k
svojim
grofom
...
Pojdi
,
papa
,
Andrian
sumi
—
pazi
nanj
...
“
Široko
odprtih
oči
je
strmela
za
njim
.
Novo
boleče
iznenadenje
:
Papa
je
zadovoljen
,
da
se
je
razrešila
stvar
tako
...
Ni
mu
bilo
zate
,
Mabelle
,
ko
je
izpustil
uhajača
,
in
ni
mu
zdaj
zate
:
Ženi
je
hotel
nasprotovati
,
zato
je
ugajal
hčeri
;
zdaj
ga
boli
ženin
prezir
,
ker
ji
je
ukradel
hčerkino
zaupanje
,
zdaj
bi
ugodil
rad
markizi
.
Ne
papa
,
ne
mama
te
ne
ljubita
,
Mabelle
—
samo
zato
si
,
da
se
mučita
medsebojno
po
tebi
in
da
iščeta
v
tebi
sebe
.
Kako
boli
,
boli
vse
to
...
Uhajač
na
nevarni
poti
,
Rezika
in
Chapotin
v
žalosti
,
Andrian
...
In
onadva
,
ki
nimata
razuma
za
bolečine
drugih
...
Brezkončne
so
bile
ure
to
noč
.
Mabelle
je
vstajala
,
tekala
k
oknu
,
če
ni
videti
luči
v
mlinu
;
poslušala
je
,
če
ne
ženejo
žandarji
uhajača
—
se
skrivala
v
posteljo
,
kadar
se
je
bližal
od
dveh
strani
korak
,
kadar
je
poslušalo
na
hodniku
,
pri
materinih
vratih
.
Onadva
,
ki
ne
spita
radi
nje
,
onadva
,
ki
sta
tako
tesno
zvezana
in
se
vendar
ogibljeta
drug
drugega
...
Onadva
...
Mnogokrat
ju
je
že
premišljevala
,
kar
je
na
Premu
,
kjer
je
videla
pri
kmetih
in
sosednih
graščakih
najvdanejšo
zakonsko
ljubezen
.
Ko
je
okusila
sama
grenko
sladkost
čuvstva
,
ki
mami
dušo
k
duši
,
ji
je
postajalo
marsikaj
jasno
,
a
jasnejše
kot
to
noč
ji
ni
stopilo
nikdar
vse
pred
oči
:
V
razbeljenih
možganih
se
je
vrstila
slika
za
sliko
—
spomini
iz
otročjih
let
od
prvega
dne
,
kar
se
spominja
„
Martina
“
.
Slišala
je
rezki
naglas
materinega
sicer
tako
mehkega
glasu
,
kadar
je
poudarjala
:
„
Seveda
,
tvoj
papa
,
“
videla
je
očetovo
ponosno
čelo
sklonjeno
,
usta
stisnjena
.
Razkrila
se
ji
je
tragedija
dveh
duš
,
ki
se
ljubita
in
se
tujita
drug
drugemu
;
ona
zaslepljena
od
svoje
ošabnosti
,
on
odbit
od
njene
navidezne
mržnje
.
In
med
njima
nedolžni
vzrok
prepirov
,
ubogo
dete
,
ki
je
želelo
zaman
soglasja
med
roditeljema
.
In
počasi
se
ji
je
razreševala
zagonetka
njene
mladosti
—
proti
jutru
je
prišla
do
prečudnega
sklepanja
:
Ni
mogoče
,
da
bi
bil
Martin
,
od
mame
tako
zaničevani
Martin
,
njen
pravi
papa
...
In
vendar
ni
bilo
nikdar
boljšega
očeta
.
—
Čudna
nova
misel
bi
prepodila
skoraj
,
da
je
možno
,
spomin
na
uhajača
.
Zdramilo
jo
je
solnce
,
ki
je
ožarilo
mlin
in
otok
.
Pravljica
je
hodila
med
šmarnicami
na
griču
,
se
je
skrila
za
mlinsko
kolo
.
Umolknila
je
pravljica
,
pusto
leži
pred
njo
.
Chapotin
hoče
v
vojsko
,
da
pozabi
,
Grga
ji
izporoča
,
da
je
ne
pozabi
nikdar
—
ona
pa
—
ona
...
Da
ga
spremlja
v
sanjah
,
se
je
vrgla
na
posteljo
.
Pa
prežive
so
bile
muke
tega
dne
,
te
noči
.
V
Mabellin
spanec
je
šumela
bukev
ob
mostu
,
je
klopotalo
kolo
.
Hodila
je
v
dol
,
pa
ni
prišla
,
svinčenotežke
so
postale
noge
.
Cesarjev
dan
,
dan
milosti
,
je
rekel
papa
.
Po
Grga
hoče
,
sede
na
konja
.
Andrian
ji
brani
,
Regipont
pravi
:
„
Ni
hlapec
,
gospod
intendant
...
“
„
Zaprite
uhajača
,
“
se
razjezi
tihi
Andrian
,
„
zaprite
vse
,
komisarja
,
njegovo
hčer
,
Chapotina
.
“
In
že
se
bliža
trd
korak
po
bregu
,
rožljajo
okovi
,
birič
odpira
stolp
.
„
Grga
!
Grga
!
“
zavpije
ona
,
skoči
in
pogleda
v
prestrašeno
Manon
.
„
V
pratiki
je
zaznamovan
nesrečen
dan
,
“
tarna
Manon
,
briše
Mabelli
pot
,
ji
gladi
razmršene
lase
.
„
Kaka
noč
!
Gospa
markiza
je
zaspala
šele
proti
jutru
,
Martin
—
gospod
komisar
,
sem
hotela
reči
,
je
hodil
vso
noč
