“„
Saj
tudi
ni
za
kmetico
“
,
je
rekla
dekla
živahno
,
„
ona
je
le
,
da
pase
in
sanja
;
pri
vas
pa
je
treba
,
da
dela
in
prinese
tudi
kaj
s
saboj
.
Da
Jože
nekaj
prinese
,
nekaj
nevesta
,
potem
si
hiša
opomore
.
“
„
Prav
imaš
“
,
je
rekel
stari
,
vzel
pipo
iz
ust
in
ogledoval
pozorno
krepko
deklico
.
Kajti
na
kmetih
se
ne
govore
take
besede
tjavendan
,
tam
je
vse
premišljeno
,
polno
pomena
.
Tudi
mati
je
pogledala
dekleta
in
nasmehnila
se
zadovoljno
:
„
Ne
bo
tako
slabo
ne
pri
nas
,
in
če
bo
nevesta
delavna
in
prinesla
kaj
...
“
„
Take
da
nima
nič
,
vam
pa
ni
treba
jemati
“
,
je
dejala
dekla
in
vstala
.
„
Kedar
pišete
Jožetu
,
recite
,
da
ga
pozdravljam
.
Lahko
noč
.
“
Odšla
je
.
—
Preden
sta
mogla
pregovoriti
stara
dva
kaj
o
tem
,
je
prihitela
Luca
,
spremljana
od
Vinka
.
Prinesla
je
materi
kos
pečenega
štruklja
.
„
Vidiš
“
,
je
rekla
mati
,
„
take
štruklje
bodeš
spekla
,
ko
bodeš
pri
Vinkotu
za
kuharico
,
saj
jo
bodeš
vzel
Vinko
,
kaj
?
“
„
Seveda
“
,
je
pritrdil
fant
veselo
.
Luca
se
je
smejala
:
„
Vam
štruklje
,
očetu
tobak
,
ste
zadovoljni
,
oče
?
“
Pa
mož
je
molčal
nevoljno
,
on
ni
maral
slišati
,
da
odide
Luca
,
ker
jo
je
ljubil
,
odkar
jo
je
našel
burnega
zimskega
dne
,
jokajočo
pred
svojo
hišo
.
Ura
je
bila
devet
.
Vinko
je
odšel
,
Hrvatinovi
so
šli
molit
po
lepi
stari
navadi
rožni
venec
.
Misli
pa
mu
preletijo
tesno
sobo
in
hitijo
do
domače
vasice
,
do
preljube
rodice
.
Počitnice
so
hitro
minile
.
Dijaku
je
prišel
dan
ločitve
od
domače
vasi
.
Težko
se
je
odpravljal
.
Domača
vas
!
V
njej
je
bila
vsa
poezija
njegovega
življenja
.
Skrbni
oče
,
dobra
mati
in
ljubka
črnooka
.
Junaško
se
je
držal
Vinko
,
ko
je
zlagala
mati
s
solznimi
očmi
perilo
v
kovčeg
,
ko
je
polnila
dva
koša
,
enega
za
sina
,
drugega
za
gospodinjo
.
Vendar
—
ko
je
stal
voz
pred
hišo
,
ko
ga
je
objela
mati
zadnjikrat
in
priporočila
Bogu
,
ko
so
se
zaiskrile
Lucine
oči
in
je
udaril
hlapec
z
bičem
—
tedaj
so
se
orosile
tudi
njegove
prijazne
oči
.
Bilo
je
tudi
tako
lepo
doma
.
Mati
ga
je
že
pri
zajtrku
izpraševala
,
kaj
naj
mu
skuha
za
kosilo
.
V
omari
so
ga
čakale
dobrote
,
katerih
se
dijak
nikoli
ne
brani
.
Dan
mu
je
potekal
brez
vse
skrbi
in
boli
.
Tam
v
Ljubljani
pa
ga
pokliče
zjutraj
zgodaj
osorni
glas
gospodinje
,
porogljivo
ga
pogledajo
z
mize
Virgil
,
Ovid
,
Homer
!
In
v
šoli
večni
strah
—
komaj
si
odprl
usta
—
modro
si
zinil
,
pa
že
jo
imaš
—
dvojko
.
In
ko
prideš
iz
šole
,
ne
srečaš
materinega
ljubečega
pogleda
—
rezki
glas
gospodinje
te
izprašuje
,
kako
je
bilo
v
šoli
.
Tudi
materine
vedno
odprte
omare
ni
,
kosila
ni
,
da
bi
izbiral
dijak
—
mora
biti
skromen
in
zadovoljen
z
vsem
...
In
kje
so
Lucine
oči
,
kje
njen
srebrni
smeh
?
Težko
dijaku
v
takih
okoliščinah
!
Padale
bodo
dvojke
,
slišal
bode
opomine
,
preden
se
bode
zopet
zavzel
in
vtopil
v
vso
gimnazijsko
modrost
.
Res
,
težko
je
dijaško
življenje
,
zato
slava
s
trudom
priborjeni
učenosti
:
slava
njim
,
ki
so
se
prerili
brez
spotikljaja
od
prve
do
osme
šole
in
so
zadobili
slednjič
mature
lavorjev
venec
!
Take
misli
so
spreletale
nekoliko
raztresene
dijakove
možgane
,
ko
so
brzeli
konji
proti
Globovniku
.
A
se
jim
ni
imel
časa
vdajati
,
saj
je
sedel
oče
zraven
njega
in
mu
dajal
po
navadi
očetov
dobre
nauke
.
Fant
je
poslušal
in
obetal
.
Ljubil
je
moža
,
ki
se
je
žrtvoval
,
da
pribori
sinu
boljšega
kruha
.
Žal
,
da
uvažuje
le
malo
dijakov
zlate
nauke
očetov
!
...
Prišli
so
do
klanca
.
Hlapec
je
ustavil
in
zavil
zavoro
.
Vozil
je
počasi
po
nevarni
strmini
.
Sedaj
je
popravljena
cesta
,
zasut
Globovnik
,
takrat
pa
se
je
bilo
kaj
lehko
ponesrečiti
v
dol
.
Počasi
so
prišli
doli
,
hlapec
je
odvil
zavoro
,
Grgurin
pa
je
pozdravil
preprosti
križ
,
postavljen
v
znamenje
in
spomin
nesreče
.
„
Tukaj
so
našli
Lucino
mater
“
,
je
rekel
sinu
.
„
Oče
“
,
je
prosil
Vinko
,
„
povejte
mi
no
natanko
,
kako
je
bilo
.
“
„
No
,
ravno
do
postaje
bo
“
,
je
menil
mož
,
zavihal
si
brke
in
začel
:
„
Tista
zima
,
ki
je
prinesla
Luco
v
Šembije
,
je
bila
prav
huda
.
Ravno
pred
Božičem
je
razgrajala
burja
z
neobično
silo
.
Zametala
nam
je
vrata
,
da
nismo
mogli
iz
hiš
.
Če
si
odkidal
sneg
,
v
hipu
je
bil
tu
nov
zamet
.
Vlak
ni
mogel
več
dni
naprej
.
Ljudje
so
morali
čakati
ali
voziti
se
s
pošto
,
ki
je
šla
po
tej
cesti
do
Št.
Petra
.
Osem
dni
je
razgrajala
burja
,
pihala
,
piskala
,
tulila
,
da
smo
mislili
:
konec
nas
bo
.
—
Dva
dni
,
preden
je
polegla
,
je
pridihal
proti
večeru
Hrvatin
k
nam
.
Prikobacal
se
je
komaj
skozi
piš
in
žamete
in
pravil
razburjen
,
da
je
stopil
po
opravku
iz
hiše
in
našel
v
snegu
zamotano
,
jokajoče
dete
.
Vzel
ga
je
urno
v
hišo
in
žena
ga
je
komaj
pogrela
;
še
malo
,
pa
bi
bilo
zmrznilo
.
—
Otrok
je
moral
pasti
s
kakega
voza
—
sem
rekel
—
saj
od
daleč
ga
tudi
burja
ni
prinesla
.
—
Ali
pa
če
je
vilinsko
dete
,
je
rekel
Hrvatin
,
ki
je
bil
vedno
poln
vraž
.
—
Ne
bodi
neumen
,
sem
mu
rekel
,
kaj
ti
vse
pride
na
misel
;
jutri
pridem
pogledat
,
ko
se
poleže
burja
,
se
bode
že
kdo
oglasil
in
iskal
dete
.
Bil
sem
že
takrat
župan
,
je
dostavil
mož
ponosno
,
kajti
županoval
je
že
dvajset
let
in
pobahal
se
rad
malo
s
tem
.
„
Hrvatin
se
je
vrnil
po
zametih
,
mi
smo
pa
ugibali
,
od
kod
bi
bil
otrok
.
Drugi
dan
nam
ni
dalo
miru
;
hlapec
pred
nama
z
lopato
,
midva
z
materjo
za
njim
.
Pripehali
smo
se
s
trudom
do
bajte
in
našli
v
naročju
Hrvatinke
ljubko
,
malo
deklico
,
po
mestno
oblečeno
.
Skrivala
se
je
k
ženi
in
vpila
:
„
Mamma
mia
!
mamma
mia
!
“
...
To
je
torej
laško
dete
.
—
In
ni
drugega
mogoče
,
nego
da
se
je
kdo
peljal
skozi
vas
v
tistem
vražjem
vremenu
,
in
da
je
vrgla
burja
otroka
z
voza
.
Moja
žena
je
občudovala
lepoto
otrokovo
:
kar
se
ustavi
pošta
v
silnem
pišu
burje
,
stari
Luka
je
držal
konje
,
mladi
hlapec
pa
je
skočil
k
nam
.
Bil
je
premrzel
in
prestrašen
,
komaj
je
mogel
izpregovoriti
.
Dejal
je
,
naj
gre
eden
k
županu
.
—
Župan
je
tu
—
pravim
jaz
.
—
Hudodelstvo
ali
nesreča
,
župan
—
je
jecal
zmrzli
hlapec
;
—
pod
Globovnikom
leži
pol
v
snegu
zakrita
ženska
,
mrtva
seveda
.
Naznanil
sem
vam
to
,
mi
moramo
v
Št.
Peter
.
Vrnemo
se
popoldne
;
če
ne
gre
nobeden
poprej
v
Bistrico
,
greste
lehko
takrat
z
nami
.
—
Spogledali
smo
se
.
Kaj
storiti
?
V
takih
prilikah
naglica
ni
dobra
.
Skoraj
gotovo
bode
tu
kakšna
zveza
med
mrtvo
ženo
in
detetom
.
Morda
se
je
cel
voz
ponesrečil
in
dokler
se
ne
vleže
burja
,
ne
izvemo
nič
stalnega
.
Vendar
sem
rekel
hlapcu
,
da
pojdeva
v
Bistrico
,
otrok
pa
naj
ostane
pri
Hrvatinu
,
dokler
kaj
izvemo
.
To
sem
povedal
Hrvatinki
,
ki
je
bila
v
vidnem
strahu
,
da
ji
odnese
otroka
moja
žena
.
Saj
veš
,
kako
so
ženske
neumne
na
lepe
otroke
.
Moja
je
gledala
kar
zaljubljeno
v
punčiko
—
pa
smo
imeli
doma
tri
takrat
;
no
pozneje
,
ko
so
nam
pomrli
,
je
bilo
tudi
meni
skoraj
žal
,
da
nisem
vzel
Luce
k
nam
.
Pa
nisem
hotel
žaliti
starih
.
Skrbel
sem
po
možnosti
za
njo
,
kakor
veš
.
No
pa
vrnimo
se
k
vožnji
.
Bila
je
od
vraga
ta
vožnja
v
Bistrico
!
Mraz
,
da
se
je
duša
tresla
,
burja
taka
,
da
je
hotela
vse
odnesti
.
Gore
snega
so
bile
po
potu
,
komaj
smo
prišli
doli
blizu
ceste
.
Na
dnu
Globovnika
je
res
ležala
ženska
,
mrtva
kajpada
.
Burja
jo
je
bila
pokrila
s
snegom
do
pasú
—
roke
so
bile
stegnjene
—
črni
lasje
razpleteni
—
v
kolobaru
krog
glave
—
primrznjeni
...
Burja
ji
je
odpela
obleko
,
razgalila
vrat
—
bilo
je
tako
čudno
.
Ustavila
sva
malo
voz
in
gledala
.
Najrajši
bi
se
bil
jokal
.
Hlapec
naš
si
je
brisal
nos
z
rokavom
,
meni
so
zmrzovale
solze
v
očeh
.
Gore
snega
in
ledú
,
krajina
trepetajoča
v
pišu
burje
,
mrtva
žena
v
snegu
,
in
gori
pri
nas
ubogo
dete
,
bržkone
njeno
dete
...
Zavpil
sem
na
konje
,
prevpil
tuljenje
burje
in
prišli
smo
srečno
v
Bistrico
.
Konje
sem
pustil
pri
Andrževih
.
Začudeni
!
so
izpraševali
,
kaka
sila
me
je
pripodila
v
takem
vremenu
.
Ko
sem
povedal
,
so
kimali
,
da
so
pričakovali
,
da
se
bode
nekaj
zgodilo
,
ker
je
tulila
in
jokala
burja
z
neobično
močjo
.
—
Hitel
sem
na
sodišče
.
Ko
sem
otepal
sneg
z
obleke
,
je
prišel
stari
Gärtner
gledat
,
kdo
prihaja
.
—
Za
božjo
voljo
,
Grgurin
—
je
dejal
,
—
kaj
se
je
zgodilo
?
—
Le
hitro
k
sodniku
,
sem
odgovoril
in
hitel
v
prvo
nadstropje
.
Uradniki
so
se
dolgočasili
pri
svojih
mizah
.
Stranke
ni
bilo
nobene
—
moj
prihod
je
zbudil
občno
pozornost
.
Uradniki
so
pustili
posel
in
prišli
za
mano
,
sodnik
mi
je
skočil
naproti
—
povedal
sem
naglo
o
otroku
in
o
mrtvi
ženi
.
„
Slišal
sem
,
da
čakajo
na
postaji
Lahi
,
morda
se
je
kateri
od
njih
peljal
z
vozom
in
ponesrečil
...
“
,
se
je
oglasil
sodnijski
pristav
.
„
Pojdite
,
Gärtner
,
hitro
k
stražmojstru
,
naj
pošlje
na
restavracijo
in
kolodvor
povprašat
“
,
je
velel
sodnik
,
„
in
pride
naj
kolikor
mogoče
hitro
,
da
izvemo
morda
,
pri
čem
da
smo
.
Vi
pa
sedite
,
Grgurin
,
da
vzamemo
vašo
izpovedbo
na
znanje
.
“
Zapisali
so
vse
,
potem
smo
še
govorili
,
povedal
je
vsak
svoje
mnenje
,
in
sodnik
je
rekel
adjunktu
:
„
Vražji
Luka
,
sedaj
jo
je
pa
ugenil
.
“
„
Slučaj
“
,
je
odgovoril
pristav
.
Minula
je
dobra
ura
,
preden
je
pridihal
orožnik
.
Sinji
nos
,
ogorela
lica
,
solzne
oči
so
pričale
,
kako
se
je
tepel
z
burjo
.
Povedal
je
,
da
je
odpeljal
popoldne
prejšnjega
dneva
Rejčev
Frane
laško
družino
iz
restavracije
v
Št.
Peter
.
Žena
,
mož
in
malo
dete
—
bržkone
so
bili
tisti
.
Poslal
je
že
k
Rejčevim
po
Franeta
.
Kmalu
je
pripihal
že
drug
orožnik
in
povedal
,
da
se
Frane
še
ni
vrnil
.
„
Mogoče
,
da
se
je
ponesrečil
“
,
je
menil
sodnik
in
si
mel
roke
,
„
čuden
slučaj
,
kaj
ne
?
“
je
dejal
adjunktu
.
„
Ni
drugače
—
komisija
mora
v
Globovnik
—
treba
je
voza
za
nas
,
voza
za
mrliča
.
Najpoprej
jo
pripeljemo
sem
—
drugo
bode
spravila
preiskava
na
dan
.
“
Gärtner
je
šel
naročit
voz
,
jaz
sem
šel
kosit
,
ker
sodnik
je
menil
tudi
,
da
si
je
treba
segreti
želodec
za
tako
pot
.
Ob
eni
uri
sta
stala
voza
pripravljena
pred
sodnijo
;
tudi
jaz
sem
čakal
tam
s
svojim
vozom
,
hotel
sem
kaj
izvedeti
radi
otroka
.
Prišli
so
sodnik
,
pristav
,
pisar
in
praktikant
.
Tudi
zdravnik
,
ne
vem
kaj
je
hotel
pri
mrtvi
,
je
sedel
na
voz
.
Burja
ni
bila
več
tako
silna
,
ker
sploh
rada
počiva
okoli
poldne
.
Vozili
smo
lepo
v
vrsti
,
radovedne
babele
so
plaho
odpirale
duri
in
kukale
za
nami
.
Kmalu
smo
bili
pod
Globovnikom
.
Kakor
nalašč
je
umolknila
burja
popolnoma
,
ko
smo
stopili
z
vozov
.
Čudna
tihota
je
nastala
,
mrtva
je
ležala
nepremično
...
Uradniki
so
pogledali
po
strmini
po
okraju
:
o
vozu
in
Franetu
ni
bilo
sledu
v
snegu
.
Pisar
je
stopil
nazaj
v
voz
,
odprl
svoj
kovčeg
za
pisanja
in
se
pripravil
,
da
bode
pisal
kleče
.
Naš
hlapec
pa
Križev
Janez
sta
pripravila
lopate
,
da
odgrebeta
mrtvo
.
Sodnik
je
narekaval
,
pisar
je
pisal
.
Kako
so
našli
mrtvo
,
ob
kateri
uri
in
kje
—
vse
drugo
bo
že
spravila
preiskava
na
dan
.
Pisar
je
končal
in
spravil
akte
,
ko
se
je
pokazal
na
robu
Globovnika
voz
,
ki
je
drčal
hitro
po
gladkem
snegu
.
Pred
komisijo
se
je
ustavil
Rejčev
Frane
.
Debelo
je
gledal
hlapca
z
lopatami
,
mrtvo
žensko
truplo
in
komisijo
.
Vsi
smo
stopili
krog
njegovega
voza
.
Pisar
je
segel
zopet
po
papir
—
sodnik
pa
je
velel
:
„
No
,
Frane
,
le
stopi
malo
doli
...
Ali
nisi
vozil
včeraj
neke
Italijane
v
Št.
Peter
?
“
„
Sem
.
“
„
Koliko
jih
je
bilo
,
ko
so
šli
tukaj
na
voz
in
koliko
jih
je
izstopilo
tam
?
“
Frane
je
gledal
mrtvo
in
se
praskal
za
ušesom
:
„
Videl
nisem
,
koliko
jih
je
vstopilo
,
ker
mi
je
pihala
burja
tako
salamensko
v
obraz
;
vedel
pa
sem
,
da
so
mož
,
žena
in
dete
.
V
Št.
Petru
pa
tudi
nisem
gledal
,
kdo
stopa
z
voza
,
burja
mi
je
nosila
sneg
in
pesek
v
oči
,
konja
mi
je
hotelo
odnesti
;
moža
sem
videl
,
ko
mi
je
plačal
—
obraza
njegovega
pa
ne
.
“
„
Kaj
pa
ta
ženska
tu
,
se
ti
kaj
znana
zdi
?
“
„
Pri
moji
veri
,
zdi
se
mi
,
da
je
to
žena
Laha
,
katerega
sem
vozil
včeraj
.
—
Prosila
ga
je
,
naj
ne
hodi
...
“
„
Kje
je
pa
otrok
?
“
je
vprašal
sodnik
strogo
.
„
Ali
jaz
vem
?
Morebiti
tudi
tukaj
v
snegu
.
“
„
Otrok
je
v
Šembijah
“
,
je
razjasnil
sodnik
.
„
O
ti
primaruha
!
V
Šembijah
sem
bil
moral
ustaviti
,
zagazili
smo
v
zamet
...
“
Pa
kaj
bi
pravil
vse
natanko
,
naložili
smo
truplo
in
se
vrnili
spremljani
od
Franeta
v
Bistrico
.
Burja
je
spet
vstala
in
jokala
krog
nas
.
Ostal
sem
tisti
dan
v
Bistrici
.
Moral
sem
poslati
po
otroka
.
Drugi
dan
so
bili
povabljeni
vsi
s
kolodvora
in
restavracije
,
da
si
ogledajo
truplo
mrtve
žene
in
živega
otroka
in
popišejo
moža
,
ki
je
bil
na
sumu
—
za
katerim
so
brzojavili
že
prejšnji
dan
v
Št.
Peter
in
Trst
.
Priče
so
izrekle
enoglasno
,
da
sta
to
žena
in
otrok
,
katere
je
vozil
Frane
.
O
možu
pa
ni
vedel
nihče
nič
povedati
:
ne
imena
,
ne
stanu
,
ne
obraza
.
Da
je
bil
visoke
postave
in
črnih
oči
,
zavit
v
črn
plašč
,
to
je
bilo
vse
,
kar
je
izvedel
sodnik
,
in
še
,
da
se
mu
je
mudilo
v
Trst
.
Sodnik
je
kar
besnel
:
od
tolikih
prič
,
pa
ni
mogel
dobiti
imena
njega
,
ki
je
storil
nečloveški
čin
.
Restavrater
se
je
izgovarjal
,
da
ni
imel
povoda
,
prašati
tujca
za
ime
,
knjige
za
potnike
ni
niti
imel
—
plačal
je
bil
pa
vse
pošteno
.
Frane
je
rekel
tudi
,
da
ni
navada
izpraševati
v
taki
burji
popotnike
,
posebno
če
človek
ne
zna
laškega
.
Plačal
je
pa
tujec
dobro
.
„
Tepci
ste
vsi
vkup
“
,
je
renčal
sodnik
,
„
da
vam
le
plača
,
pa
je
vse
dobro
!
“
...
Storil
je
vse
,
kar
je
bilo
mogoče
.
Hrvatinka
je
prosila
,
da
sme
otroka
vzeti
s
seboj
.
Sodnik
je
dovolil
za
toliko
časa
,
dokler
bode
kaj
več
zvedel
.
Zdravnik
je
razkosal
mrtvo
—
in
je
pogruntal
,
da
se
je
najbrž
ubila
in
potem
zmrznila
.
Moder
je
bil
.
Vsa
pisanja
in
preiskave
niso
nič
izdale
.
Sodnik
ni
vedel
kam
z
otrokom
.
Hrvatinka
je
prosila
,
naj
ostane
pri
njih
.
„
Saj
človek
ni
pes
,
kaj
bi
preganjali
ubogo
dete
po
svetu
.
Kjer
jedo
trije
,
jedo
tudi
štirje
.
“
Tako
je
ostala
Luca
pri
njih
.
Dokler
ni
Jože
dorastel
,
je
že
šlo
in
branil
sem
,
kakor
veš
,
deklici
v
službo
,
saj
se
vendar
en
dan
ali
drugi
lehko
še
kaj
izve
.
—
No
,
pa
sedaj
se
je
stvar
zasukala
.
Luca
ne
mara
Jožeta
in
tudi
,
ko
bi
ga
marala
,
bi
jaz
tega
ne
dovolil
.
Naučiti
se
tukaj
tudi
ne
more
bogvekaj
;
naj
pa
gre
...
“
Prišli
so
v
tem
že
do
postaje
,
ustavili
se
pri
Franci
,
izpili
kupico
na
srečen
pot
in
hiteli
po
vozni
listek
.
Na
kolodvoru
je
sprejelo
Vinka
par
dijakov
iz
Bistrice
.
Poslovivši
se
od
svojih
dragih
,
so
stopili
v
vlak
in
pozdravili
še
skozi
okno
mogočno
trnovsko
cerkev
.
Hitro
je
izginila
cerkev
,
vas
pod
njo
,
podstenski
most
,
cesta
na
Šembije
,
vse
je
izginilo
.
Vlak
je
puhal
in
stopal
vedno
hitreje
,
kakor
potnik
,
ki
se
spomni
šele
na
potu
,
kako
kesno
je
,
in
požuri
svoj
korak
.
V
Št.
Petru
je
vstopilo
še
nekaj
zagorskih
dijakov
,
za
njimi
se
je
pririla
stara
ženica
in
se
pohvalila
,
preden
jo
je
kdo
prašal
,
da
gre
k
sinu
,
ki
ima
imenitno
službo
v
Ljubljani
.
„
Kaj
pa
je
vaš
sin
?
“
so
se
muzali
dijaki
.
„
Vidijo
,
gospodje
,
takle
je
,
kakor
ta
gospod
,
ki
karte
ščipljejo
...
“
Dijaki
so
se
posmejali
dobri
mamici
.
Med
smehom
in
veselimi
dovtipi
se
je
prikazal
kmalu
ljubljanski
grad
,
se
videl
Rožnik
,
Rožna
dolina
,
pozdravljal
je
dijake
dobro
znani
Tivoli
.
Sprevodnik
je
dokazal
,
da
imajo
železničarji
močna
pljuča
—
odprl
vrata
in
izsuli
so
se
dijakov
in
dijačinj
črni
roji
.
Vinka
je
čakala
gospodinja
,
žena
visoke
postave
,
cvetočega
lica
.
Rano
zlata
zora
vstala
,
bele
gore
poljub
’
vala
bele
gore
skalovite
in
njih
cerkve
ponosite
...
Jurmanova
Katra
je
bila
vdova
sodnijskega
sluga
ali
biriča
,
Lovrinevega
Pepeta
iz
Bistrice
.
Bila
je
doma
iz
Šembij
.
Ker
je
bil
mož
svoj
čas
v
Bistrici
in
potem
v
Postojni
v
službi
,
je
bila
poznana
po
celem
postojnskem
okraju
,
in
kdor
je
imel
opravila
v
Ljubljani
,
se
je
obrnil
do
nje
,
ko
se
je
po
moževi
smrti
nastanila
le-tu
.
Šla
je
v
Ljubljano
,
kakor
toliko
drugih
mater
,
da
omogoči
sinu
študiranje
.
Upala
je
,
da
postane
sin
duhoven
,
a
sin
je
prevaril
njen
up
,
vleklo
ga
je
v
visoke
šole
.
Mati
je
bila
poparjena
—
pa
bila
je
mati
—
odpustila
mu
je
prevarjeno
nado
,
podpirala
ga
po
močeh
,
dokler
je
skončal
še
tista
leta
in
stopil
v
službo
k
nekemu
advokatu
na
Dunaju
.
In
ko
ji
je
došel
nekoč
droben
list
z
besedami
:
„
Promoviran
sem
za
doktorja
“
,
je
točila
mati
solze
veselja
.
Rada
je
govorila
o
sinu
doktorju
,
ki
ima
lepo
službo
in
ji
pošilja
vsak
mesec
nekaj
za
stanovanje
.
Pristavljala
je
:
„
Težko
je
šlo
;
koliko
košev
sem
zvlekla
na
pošto
,
koliko
korakov
sem
naredila
,
kaj
sem
pretrpela
—
pa
hvala
Bogu
—
sedaj
je
moj
Janezek
doktor
.
“
Da
se
le
ne
bi
še
oženil
,
to
je
skrbelo
mater
:
pozabil
bi
potem
na
njo
,
in
sinahe
so
navadno
ošabne
.
Iz
Ljubljane
si
ni
želela
,
ali
upala
je
,
da
se
nastani
sin
enkrat
v
Ljubljani
.
—
Katra
ni
bila
po
Notranjskem
samo
znana
,
ampak
tudi
spoštovana
kot
modra
žena
.
Ni
pretekel
teden
,
da
se
ne
bi
oglasil
pri
njej
zavedni
Zagorec
,
krepki
Knežan
,
ali
ponosni
Postojnčan
.
Vedela
je
Katra
,
kje
se
kupi
to
in
ono
,
kateri
advokat
je
boljši
,
kdaj
ordinira
ta
ali
oni
zdravnik
.
Njeno
blago
srce
je
našlo
pomoči
in
sveta
vsem
.
Revež
ni
šel
nikoli
brez
daru
od
nje
,
znanec
ne
brez
postrežbe
.
Pri
tej
dobri
ženi
je
stanoval
Vinko
in
še
dva
prvošolca
,
ki
sta
prizadevala
skrbni
gospodinji
mnogo
gorja
.
Imela
je
Jurmanova
še
malo
posestvo
po
možu
v
Bistrici
.
Ker
ga
ni
mogla
obdelovati
sama
,
je
dajala
na
polovino
in
prišla
vsako
jesen
po
svoj
pridelek
.
Tedaj
se
je
razneslo
hitro
po
okraju
:
Jurmanova
gospa
je
tukaj
.
In
prišel
je
voz
iz
Šembij
po
njo
,
morala
je
v
rodno
vas
.
Na
tem
potu
je
srečavala
pogostokrat
nabiračice
,
ki
so
hodile
od
hiše
do
hiše
.
Navada
je
namreč
po
Notranjskem
,
da
pridejo
omožene
vaščanke
jeseni
v
mesto
na
biro
:
tu
skleda
fižola
,
tam
jerbas
krompirja
,
pa
se
pribere
.
Malo
pogodrnjajo
kmetje
,
če
je
slaba
letina
,
dajo
pa
le
,
ker
je
Notranjec
radodaren
,
kakor
pravijo
.
Čas
je
hitel
.
Komaj
se
je
Vinko
udomačil
v
šoli
,
mu
je
odprl
odhod
gospodinje
v
Bistrico
srčne
rane
...
Gladka
in
bela
se
vije
cesta
po
Globovniku
proti
Šembijam
.
Ob
njej
žarijo
dekliške
oči
,
po
njej
stopa
skrbna
mati
...
Naročil
je
Vinko
gospodinji
pozdravov
do
roditeljev
in
—
do
Luce
...
Ko
je
Katra
opravila
v
Bistrici
,
spravila
svoj
pridelek
v
žaklje
in
dela
na
vlak
,
se
je
pripeljala
zmagoslavno
v
Šembije
.
Na
pragu
hiše
sta
jo
sprejela
župan
in
županja
in
jo
peljala
v
gornjo
sobo
.
Tam
je
že
čakala
pokrita
miza
,
in
rdečelična
dekla
je
hitela
nosit
na
mizo
cvrtje
,
ki
je
najboljša
jed
v
Šembijah
.
Po
veži
pa
je
stopicala
Luca
,
žareča
v
obrazu
.
Rada
bi
videla
teto
,
pa
se
ni
upala
v
sobo
.
„
Eh
,
kaj
boš
stala
tukaj
“
,
se
je
smejala
dekla
in
sunila
Luco
skozi
odprta
vrata
.
„
Luca
,
tička
moja
zlata
,
pojdi
le
sem
,
“
tako
je
klicala
Katra
sramežljivega
dekleta
in
jo
posadila
k
sebi
.
Mati
županja
pa
je
postavila
krožnik
in
kupico
pred
njo
:
„
Danes
se
moraš
tudi
ti
gostiti
,
saj
si
naša
.
“
Luca
je
gledala
skozi
kodrce
na
krožnik
.
Cvrtje
!
Pomislite
,
da
ni
poznala
Luca
boljše
jedi
—
pa
sramovala
se
je
jesti
v
tako
odlični
družbi
.
„
Ali
bodete
prišli
kaj
k
nam
,
teta
?
“
je
prašala
plaho
.
„
Bodem
“
,
je
dejala
teta
.
Župan
je
natočil
:
„
Pij
,
Katra
,
na
tvoje
zdravje
!
“
In
trčili
so
,
tudi
Luca
je
morala
trčiti
,
in
štela
si
je
v
posebno
čast
.
„
Seveda
bodo
prišli
teta
“
,
je
odgovorila
županja
,
„
zmenile
se
bodete
s
Hrvatinko
za
Luco
.
Ti
ji
dobiš
lehko
kako
dobro
službo
v
mestu
.
Kaj
hoče
dekletce
tukaj
,
za
kmetiško
delo
ni
,
šivati
je
ne
veseli
,
naj
pa
poizkusi
malo
po
svetu
.
Jože
pride
drugo
jesen
domov
in
ker
jo
hoče
poročiti
,
je
to
zelo
sitno
—
bolje
,
da
gre
odtod
.
“
„
Prav
je
to
“
,
je
dejala
Katra
.
„
Bogve
kaka
sreča
jo
čaka
po
svetu
,
tukaj
pa
tolci
revščino
.
“
Prijela
je
drobne
dekletove
roke
.
„
Ali
so
te
ročice
za
kmetiško
delo
?
Neumen
je
tisti
Jože
—
naj
si
dobi
kako
Kraševko
.
Ti
boš
nosila
v
mestu
klobuk
in
solnčnik
—
pa
še
uradnika
lehko
dobiš
,
kaj
,
taka
punca
?
“
Grgurinovim
so
ugajale
te
besede
,
in
,
ko
jih
je
ponavljala
Jurmanova
pri
Hrvatinovih
,
je
bila
mati
zelo
zadovoljna
,
stari
vojak
pa
je
molčal
nevoljno
.
Saj
njegova
beseda
nič
več
ne
velja
.
Kje
so
stari
časi
,
ko
je
zapovedal
gospodar
,
in
je
stalo
kot
pribito
?
Zdaj
ima
vsak
ud
družine
svojo
glavo
,
zato
pa
gre
tudi
vse
narobe
.
Tako
je
godrnjal
Hrvatin
sam
s
seboj
in
spuščal
svojo
jezo
v
goste
oblake
dima
.
„
Na
zimo
,
zlata
moja
“
,
je
dejala
Jurmanova
,
„
ni
dobrih
služb
,
zato
ker
s
kmetov
pritisne
vse
v
mesto
.
Na
pomlad
pa
gredó
zopet
na
polje
.
Tudi
pridejo
laške
gospe
—
pri
tistih
je
dobro
služiti
.
Pisala
ti
bodem
,
kadar
dobim
kaj
dobrega
;
tačas
si
pa
napleteš
nogavic
in
našiješ
perila
.
Botra
Grgurinova
so
obljubili
bombaža
in
platna
,
pokazali
bodo
tudi
,
kako
se
šiva
.
“
Luca
je
na
vse
to
kimala
.
Jurmanova
ni
ostala
dolgo
v
rodni
vasi
,
odpeljala
se
je
v
Zagorje
in
v
Knežak
.
Obiskala
je
znance
,
in
ko
je
izvedela
,
kdo
se
je
oženil
,
kdo
umrl
,
kdo
odšel
v
Ameriko
,
ko
je
razveselila
vse
bolnike
z
dobrimi
sveti
in
sprejela
od
vseh
davek
spoštovanja
in
hvaležnosti
,
se
je
vrnila
v
Ljubljano
.
Obdarila
je
svoje
znanke
,
odpočila
se
od
truda
in
čakala
mirno
zime
.
Tista
zima
je
bila
posebno
dolga
za
dve
hrepeneči
srci
.
Vinko
je
premleval
šolske
knjige
in
mislil
na
Luco
,
ona
je
pletla
,
šivala
,
učila
se
italijanščine
in
mislila
ne
toliko
na
Vinka
,
kakor
na
novosti
,
katere
bode
videla
in
doživela
v
mestu
.
Videla
je
te
borne
kmetiške
hiše
,
in
si
ustvarjala
v
svoji
,
po
lepoti
hrepeneči
duši
,
krasne
palače
,
čarobne
vrtove
.
Menila
je
,
da
more
stanovati
sreča
samo
za
umetno
okrašenim
zidovjem
,
samo
sreča
hoditi
po
mehkih
preprogah
hiš
,
katere
si
je
slikala
njena
južna
domišljija
.
Tista
zima
je
bila
prav
burna
in
večkrat
je
zarila
deklica
ponoči
glavo
v
blazino
,
da
ne
sliši
jokajočega
glasú
.
Spominjal
jo
je
matere
,
ponesrečene
v
pišu
burje
...
Kadar
je
šla
k
maši
,
se
je
ustavljala
na
posneženem
grobu
materinem
.
Molila
je
in
jokala
.
Kaj
čaka
v
daljnem
svetu
hčerko
nesrečne
matere
?
Pa
minila
je
zima
,
četudi
je
bila
ostra
in
huda
.
V
zatišju
skal
so
se
pokazali
rumeni
ključki
.
Prišla
je
pomlad
.
Ugoden
vetrič
je
vel
,
v
voljnem
zraku
je
brstelo
drevje
in
grmovje
,
trava
je
zelenela
,
zvončki
so
zvonili
,
vijolice
dehtele
.
Veseli
otroci
so
se
dičili
vriskaje
s
cvetjem
,
odrasli
so
hiteli
kopat
,
orat
,
sadit
.
Za
nje
je
bila
pomlad
čas
dela
,
in
šla
je
mimo
njih
,
v
svojem
čaru
neopažena
.
Nikogar
v
Šembijah
ni
razburil
prihod
pomladi
tako
kakor
Luco
.
Ona
ni
hodila
,
plavala
je
na
perotih
svoje
domišljije
,
srce
ji
je
bilo
burno
,
ponoči
ni
spala
—
štela
je
skozi
okno
svetle
,
trepetajoče
zvezde
.
In
ko
je
prišel
sel
s
pošto
iz
Trnovega
,
so
mu
žarele
naproti
njene
oči
,
polne
upanja
in
vprašanj
.
In
prišlo
je
dolgo
pričakovano
.
Vinko
je
pisal
,
da
ji
je
dobila
teta
službo
pri
gospe
nekega
italijanskega
inženerja
,
ali
kaj
da
je
.
Vodila
bode
dva
otroka
na
izprehod
in
pomagala
v
hiši
.
Gospa
,
pravi
teta
,
je
dobra
ko
duša
.
Pride
pa
naj
takoj
.
Luca
je
skakala
od
veselja
.
Mati
si
je
brisala
solze
,
ko
je
pripravljala
perilo
za
deklico
.
Spekla
je
masleno
štruco
in
pri
Grgurinovih
se
je
pekla
potica
.
Oče
Hrvatin
ni
našel
miru
,
šel
je
z
doma
na
njivo
,
z
njive
je
prišel
na
dom
,
in
ni
vedel
,
po
kaj
,
ne
kam
.
Čevljar
je
pokazal
Luci
tiste
čižme
,
da
bo
obuta
za
nekaj
časa
.
Bil
je
ravno
praznik
Oznanjenja
Matere
božje
in
Hrvatinka
je
hotela
iti
z
Luco
na
Brezje
,
preden
stopi
dekle
v
službo
.
Ko
je
čula
soseda
Mihlovka
,
da
se
odpravljata
na
Brezje
,
se
je
zavzela
brž
,
da
gre
tudi
ona
ž
njima
.
Mihel
,
gospodar
,
je
godrnjal
nekaj
,
pa
to
je
možka
navada
,
in
pametna
žena
se
ne
ozira
na
to
.
Prišel
je
na
trepetajočih
krilih
zadnji
večer
pred
odhodom
.
„
Zdrava
Marija
“
je
že
odzvonilo
,
v
daljavi
se
je
slišal
milotožni
glas
zvončka
osamljene
cerkve
na
gori
.
Bilo
je
,
kakor
da
bi
zvonili
duhovi
.
Milo
je
gledala
večernica
na
sedeče
pred
Hrvatinovo
hišo
.
Oblak
je
plaval
nad
večernico
,
a
ona
je
žarela
tem
svetleje
.
Oblak
žalosti
je
ležal
na
obrazih
Hrvatinovih
,
a
Lucine
oči
so
žarele
tem
svetleje
.
Grgurinka
in
nekaj
deklet
se
je
prišlo
poslovit
.
Žena
je
dajala
Luci
dobre
nauke
,
dekleta
so
jo
prosila
,
naj
jim
piše
.
Hrvatin
je
že
nabasal
in
pokadil
tri
pipe
,
pa
ni
mogel
priti
do
besede
.
Slednjič
se
je
vendar
oglasil
.
Spregovoril
je
važno
:
„
Stara
,
ljuba
moja
Žefa
,
molči
in
bodi
tiho
!
Dekle
,
ko
bi
ti
mojo
pamet
imela
,
nikoli
ne
bi
šla
od
nas
.
Mar
nimaš
kruha
?
Žgancev
ti
je
ostajalo
.
Letos
bodemo
redili
par
prašičev
,
bo
tudi
špeha
,
rebrec
in
gnjati
.
Ko
pride
Jože
,
kupi
kravico
,
imeli
bomo
mleka
in
masla
.
Jože
prinese
denar
,
nakupi
ti
lepih
oblek
,
bodi
pametna
Luca
,
ostani
doma
!
Dosti
ni
,
kar
imaš
,
ali
to
veš
:
po
svetu
pa
je
prevara
.
Jože
je
kmet
,
pa
je
pošten
,
glej
,
da
te
ne
prevari
gospod
.
Tudi
jaz
sem
bil
po
svetu
,
videl
sem
Rim
,
Milan
in
Verono
.
Pa
ljubše
so
mi
Šembije
,
kakor
tista
mesta
,
zato
pravim
:
Otrok
,
ostani
doma
!
“
Mati
se
je
nasmehnila
trpko
:
„
Ljubi
moj
Jože
,
cela
vas
ne
ustavi
Luce
!
“
Deklica
je
poslušala
nestrpno
,
da
je
končal
Hrvatin
najdaljši
govor
svojega
življenja
,
in
je
pregledovala
poselsko
knjigo
,
kjer
je
zapisal
župan
:
„
Oči
črne
,
nos
raven
,
čelo
visoko
,
usta
majhna
“
itd.
Tisti
večer
ni
spalo
dekle
.
Ob
petelinjem
petju
je
že
vstala
in
stopila
pred
vrata
.
V
mraku
,
je
še
zdela
vas
,
skale
so
gledale
strogo
na
Luco
,
cesta
se
je
belila
in
hitela
dalje
...
Radostno
je
gledala
deklica
po
njej
in
po
skalah
.
„
Še
danes
pojdem
od
vas
,
in
dolgo
dolgo
me
ne
bode
...
“
Tedaj
se
je
odtrgal
nekje
kamen
in
padal
z
ropotom
v
nižino
.
Moral
je
pomandrati
po
potu
prijazne
ključce
in
sladke
vijolice
...
Psi
v
vasi
so
zalajali
tožno
,
petelini
so
zakikirikali
...
Luca
se
je
stresla
in
skočila
v
vežo
.
Jeli
to
spomin
?
Morda
duh
materin
?
Kaj
pravijo
skalnate
gore
?
Šumelo
je
pač
v
votlem
odmevu
ropotanja
:
„
Bedna
,
tožna
se
vrneš
nekoč
k
nam
in
gledali
bomo
tvoj
tihi
grob
.
“
Ne
več
tako
vesela
,
se
je
Luca
oblačila
.
Stara
dva
sta
vstala
in
se
kremžila
krog
ognjišča
,
mačka
je
mijavkala
in
se
plazila
krog
Lucinih
nog
.
„
Glej
živalice
“
,
je
rekel
oče
,
„
še
ona
ve
,
da
gre
Luca
od
nas
!
“
Molče
je
nalila
mati
kavo
v
velike
skodele
,
molče
so
jo
pihali
in
gledali
so
drug
drugega
.
Grgurinov
hlapec
je
privozil
pred
hišo
in
počil
z
bičem
.
Vinkova
mati
ni
pustila
Luce
peš
na
daljno
trnovsko
postajo
.
Prišla
je
tudi
Mihlovka
,
posedle
so
,
prišel
je
tudi
oče
na
spremek
do
postaje
.
Konji
so
potegnili
in
brzeli
proti
Trnovemu
.
Pokazala
se
je
cerkev
na
griču
,
spoštljivo
so
jo
pozdravili
.
Pri
znamenju
v
Globovniku
je
ustavil
hlapec
,
Luca
je
skočila
z
voza
in
pomolila
za
dušo
uboge
nepoznane
matere
.
Kmalu
so
bili
na
postaji
.
Tam
so
našli
še
par
Zagork
in
Knješčic
,
ki
so
bile
istotako
namenjene
na
Brezje
.
Ženske
so
se
domenile
,
da
se
ustavijo
drugi
dan
pri
Jurmanovi
in
si
ogledajo
Ljubljano
.
Vlak
je
zažvižgal
,
prihitel
je
mladi
poštni
hlapec
Boštjančič
;
še
vedno
krepak
,
le
nekoliko
osivel
,
je
nosil
„
koli
“
k
tračnicam
.
Vlak
je
pripihal
in
se
ustavil
.
Nekaj
potnikov
je
izstopilo
,
naše
ženice
pa
so
se
zgnetle
v
prazen
voz
.
Luca
je
sedla
k
oknu
.
Bila
je
prva
vožnja
v
njenem
življenju
.
Kmalu
,
še
prehitro
za
Luco
,
se
je
ustavil
vlak
v
Ljubljani
.
Na
kolodvoru
jih
je
res
čakala
Katra
in
pozdravljala
burno
romarice
:
„
No
,
kam
ste
se
pa
namenile
,
na
Višarje
ali
na
Brezje
?
“
je
prašala
.
„
Na
Brezje
“
,
je
donelo
enoglasno
in
žene
so
vlekle
neke
zavitke
iz
cekarjev
in
podajale
Jurmanovi
:
„
Nate
,
nam
boste
skuhali
malo
kosila
jutri
.
“
„
Saj
ni
bilo
potreba
“
,
je
dejala
ta
,
„
malo
kosila
že
premorem
.
“
Luca
se
je
ozirala
plaho
po
široki
cesti
in
vprašala
tiho
:
„
Teta
,
kaj
ni
Vinka
?
“
Katra
se
je
nasmehnila
z
višine
svoje
modrosti
.
Marsikaj
so
se
zmenile
ženske
do
gorenjskega
vlaka
,
ki
jih
je
odpeljal
proti
Brezjam
.
Krasna
si
,
Ljubljana
bela
,
kakor
deva
razcvetela
polna
mika
,
polna
čara
...
Veselo
so
doneli
zvonovi
.
Po
trgu
se
je
vse
gnetlo
praznično
oblečenih
ljudi
.
Razgovarjaje
se
,
so
stali
v
gručah
možki
—
mimo
njih
so
zazvenčale
sablje
—
zažvenketale
ostroge
.
Zibala
so
se
nališpana
dekleta
,
hitele
gospodinje
s
svojim
nakupilom
.
Med
hitečimi
je
bila
tudi
Katra
.
Sicer
zgovorna
,
je
komaj
odzdravljala
številnim
svojim
znankam
;
godrnjala
je
nad
gnečo
in
vlekla
zasopla
težko
naloženi
koš
.
Nestrpno
so
jo
čakali
dijaki
;
ura
se
je
pomikala
na
osem
.
Hitro
jih
je
odpravila
k
maši
,
urno
pospravila
in
pristavila
ogromen
lonec
na
švedrasto
železno
ognjišče
.
Vrnili
so
se
dijaki
,
odkazala
jim
je
predjužnik
,
ukazala
se
jim
učiti
in
vršila
dalje
važna
svoja
opravila
.
Včasih
je
vzdignila
svoj
močni
glas
in
reka
raznih
priimkov
se
je
zlila
na
fante
,
katerih
glasno
,
iz
sobe
prihajajoče
vpitje
je
pričalo
jasno
,
da
se
ne
obnašajo
kot
krotki
,
dobri
dijaki
.
Hitela
je
Katra
,
uznojila
se
je
—
no
—
ko
se
je
bližal
poldan
,
je
dozorel
sad
njenega
truda
:
Miza
je
bila
pogrnjena
,
kupice
so
čakale
sramežljivo
v
omari
,
lonci
so
stali
skromno
na
robu
ognjišča
...
In
slišalo
se
je
na
stopnicah
ropotanje
težkih
,
z
žeblji
nabitih
kmetiških
čevljev
,
desetero
različnih
glasov
je
klicalo
nakrat
:
„
Oj
Katra
,
kje
si
?
“
Ta
si
je
privezala
urno
bel
predpasnik
,
odprla
vrata
in
pozdravljala
prihajajoče
:
„
No
,
romarice
,
kje
so
odpustki
?
“
Odgovarjale
so
ji
vse
enoglasno
,
vsaka
je
hotela
govoriti
—
mnogo
—
in
prva
govoriti
—
zato
so
vzdignile
druga
čez
drugo
raznolike
glasove
—
nastalo
je
vpitje
,
da
so
mislili
prestrašeni
sosedje
:
Turek
se
je
utaboril
pri
Katri
.
Prihiteli
so
fantje
.
Vinko
,
da
pozdravi
Luco
in
druge
,
manjša
dva
,
da
se
nasmejeta
kričečim
kmeticam
.
Pa
zgrabila
je
Katra
omelo
in
zapodila
zanikarneža
...
Nato
je
postavila
veliko
skledo
na
mizo
in
silila
goste
na
stole
.
Obotavljale
so
se
ženice
in
prisedale
počasi
.
Vinko
je
privedel
Luco
,
Rude
je
molil
,
sledilo
je
previdno
zajemanje
,
siljenje
in
priznavanje
,
da
je
juha
dobra
.
Katra
je
kimala
:
„
Štirinajst
dišav
denem
k
mesu
,
mora
biti
;
meso
je
od
pitanega
vola
—
kaj
bodo
tiste
buše
na
kmetih
.
“
Žene
so
občudovale
Katrino
umetnost
v
kuhi
,
botra
Krncova
pa
je
potočila
srebrn
goldinar
po
mizi
:
„
Pošlji
po
en
Štefan
,
Katra
,
po
juhici
gre
štirideset
kapljic
.
“
Rude
je
skočil
na
noge
,
vzel
štefan
z
omare
in
prašal
že
na
stopnicah
:
„
Belega
ali
črnega
?
“
Ena
je
želela
belega
,
druga
črnega
.
Modri
fant
je
prinesel
rdečega
in
—
manjkalo
ga
je
pet
prstov
od
roba
.
„
Si
ga
že
zopet
pokušal
po
potu
!
“
je
godrnjala
Katra
in
natakala
kupice
.
„
Da
bi
bila
Bogu
všeč
naša
romarska
pot
!
“
je
napila
Krncova
in
nagnile
so
kupice
.
Katra
je
prinesla
dvojno
meso
,
dvojno
prikuho
.
Žene
so
se
branile
:
„
Celo
svatbo
ste
nam
pripravili
,
kdaj
Vam
vrnemo
“
itd.
To
je
kmetska
etiketa
;
treba
je
siliti
in
braniti
se
.
Luce
ni
bilo
treba
prositi
;
vožnja
ji
je
pretresla
želodček
.
Tem
manj
sta
jedla
Vinko
in
Hrvatinka
.
Vinko
od
veselja
,
ker
je
bila
navzoča
Luca
,
Hrvatinka
od
žalosti
,
da
zapušča
Luca
tako
vesela
dobre
reditelje
.
„
Daj
tujemu
otroku
srčno
kri
,
ne
boš
žel
hvaležnosti
“
,
tako
si
je
mislila
in
molčala
,
dočim
so
romarice
glasno
govorile
o
tem
in
onem
in
jim
je
Katra
pravila
o
doslej
nezaslišani
draginji
v
Ljubljani
—
in
dočim
sta
se
pretepavala
Fonze
in
Rude
,
razgreta
od
kupice
vina
.
Ženice
so
pa
pregledovale
stanovanje
in
se
čudile
lepoti
posode
v
omari
ter
preprogam
na
tleh
.
Segle
so
celo
pod
pogrinjalo
in
otipale
posteljnino
:
„
Oh
,
na
migance
ima
vse
,
glej
jo
Katre
,
glej
!
“
Tako
so
vzklikale
,
rekle
,
da
je
tako
lepo
kakor
v
cerkvi
,
in
pokukale
tudi
v
sobo
fantov
.
„
Le
noter
,
prijateljica
“
,
je
zaklical
Fonze
,
„
tukaj
se
mi
učimo
,
zakaj
nima
tele
oslovske
pameti
...
“
Razsrjene
žene
bi
bile
že
pokazale
hudobnemu
fantu
—
pa
klicala
jih
je
že
preoblečena
Katra
na
izprehod
.
Poslala
je
manjša
dva
fanta
k
večernici
,
zavila
si
glavo
v
svileno
omotačo
,
vse
pozaklenila
in
odvedla
žene
v
cerkev
svetega
Petra
.
Vinko
jih
je
spremil
.
Saj
ne
bi
hodil
s
tropo
glasno
govorečih
žensk
—
vedel
je
dobro
,
da
bode
srečaval
sošolce
—
da
bode
grmelo
drugo
jutro
v
šoli
vprašanj
—
zasmeha
...
Ali
Luca
je
hodila
zraven
njega
—
njene
črne
oči
so
občudovale
vse
,
njena
rdeča
usta
se
niso
utrudila
v
vprašanjih
.
Ponosno
je
stala
pred
njimi
cerkev
svetega
Petra
.
Na
krasnem
pročelju
se
je
zalesketala
svetnikova
podoba
v
mozaiku
.
Katra
je
razlagala
jezikajočim
romaricam
,
kako
se
je
trudil
gospod
župnik
,
da
se
je
cerkev
sv.
Petra
tako
krasno
prenovila
,
koliko
škode
je
naredil
drugi
potres
itd.
In
naprej
jih
je
vodila
neutrudno
govoreča
Katra
,
čez
leseni
most
na
Poljane
in
na
novo
cesto
pod
Golovcem
.
Rdeče
je
žarelo
tu
v
solncu
na
obširnem
prostoru
stoječe
samotno
poslopje
—
križ
na
strehi
je
pričal
,
da
je
to
dom
miru
.
Katra
je
privedla
žene
skozi
tihi
prijazni
vhod
—
in
objela
jih
je
tihota
ljube
kapelice
...
Skozi
barvana
stekla
je
prihajal
le
medlo
solnčni
žar
—
zlatil
je
lepo
,
malo
nagnjeno
glavo
Kristusovo
,
lil
čar
življenja
na
blagi
obraz
,
in
sijale
so
oči
v
nebeški
milobi
...
Na
drugi
strani
je
kazala
Žalostna
Mati
svoje
od
sedem
mečev
prebodeno
srce
:
Pridite
k
meni
vsi
,
ki
ste
potrti
...
V
belem
blesku
lilij
je
stal
na
edinem
oltarju
kip
dobrega
očeta
vseh
družin
,
vzora
vseh
mož
,
ljubko
dete
v
beli
srajčici
mu
je
bilo
v
naročju
in
širilo
ljubeznivo
roke
:
Zatecite
se
k
nama
v
borbah
življenja
...
Prazna
,
tiha
je
bila
kapelica
—
pa
zažvenkljalo
je
—
po
hodniku
so
zadoneli
koraki
—
oddaljili
se
zopet
—
v
kapelo
je
stopil
prileten
,
uborno
oblečen
mož
bolnega
obraza
—
trudne
hoje
...
Odprla
so
se
vrata
zakristije
—
pater
visoke
postave
,
duhovitega
obličja
je
stopal
proti
spovednici
;
njegove
oči
,
polne
milobe
,
so
se
nasmehnile
Vinkotu
,
so
premotrile
romarice
in
lile
up
in
tolažbo
v
bolno
dušo
trudnega
potnika
...
Drobna
roka
se
je
doteknila
Vinkove
rame
,
žarne
oči
so
ga
vabile
—
odšle
so
že
romarice
,
molče
je
stopal
Vinko
z
Luco
za
njimi
.
Katra
se
je
ustavila
pred
vodometom
na
Franc
Jožefovem
trgu
,
razlagala
modro
pomen
„
Mestnega
doma
“
,
„
Zavoda
sv.
Marte
“
in
naštela
,
koliko
brizgalnic
in
ognjegascev
ima
naša
rezidenca
.
Nato
je
peljala
svoje
znanke
čez
novi
most
do
frančiškanske
cerkve
,
ki
je
bila
ženicam
posebno
povšeči
.
„
Jejs
,
jejs
,
kaj
bo
šele
v
nebesih
,
ko
je
že
v
tej
cerkvi
tako
lepo
“
,
so
zdihovale
naše
dobre
Notranjke
.
Luca
je
stala
ko
okamenela
sredi
cerkve
.
Vedela
ni
,
kaj
bi
pogledala
prej
,
slike
na
oboku
,
na
straneh
ali
na
oltarjih
—
ali
bi
občudovala
prej
vitke
stebre
glavnega
oltarja
,
lestenca
umetne
cvetlice
,
vbrane
barve
oken
,
ali
bi
se
ozrla
na
desno
ali
levo
?
Vinko
jo
je
potegnil
v
lavretansko
kapelo
—
pokazal
ji
nežnoljubke
podobe
Deteta
Jezusa
na
stenah
in
jo
vedel
pred
mali
,
v
zlato
in
svilo
odeti
kip
Praškega
Deteta
.
Luca
je
pokleknila
,
solze
so
priigrale
v
njenih
očeh
in
spustile
se
po
žarečem
licu
—
bila
je
hči
umetnika
,
hči
lepega
juga
,
in
čutila
je
živo
lepoto
izraženo
v
teh
slikah
in
kipih
.
Ganjen
jo
je
gledal
Vinko
.
Šibka
,
nerazvita
,
v
nerodni
kmetiški
obleki
a
z
ljubkim
nedolžnim
obrazkom
,
je
sodila
popolnoma
v
okvir
slike
,
ki
jo
je
obdajala
.
Katra
je
naganjala
:
„
Pojdimo
,
še
dosti
je
cerkvá
!
“
Nerada
je
šla
Luca
.
Pogledale
so
ženice
še
vse
cerkve
,
občudovale
so
umetno
okrašene
oltarje
,
divile
se
lepemu
petju
.
Potem
so
šle
k
Jurmanovi
po
cekarje
in
koše
.
Katra
je
še
pokazala
kaj
zna
hitra
kuharica
:
zavrtela
se
je
—
skuhala
in
nalila
v
trenotku
velike
skodele
ženske
tolažbe
.
No
,
odpravile
so
se
na
kolodvor
.
Hrvatinka
je
jemala
slovo
od
Luce
in
priporočevala
je
Katri
:
„
Zanesem
se
náte
,
pelji
jo
k
tisti
gospe
in
povej
,
da
je
sirota
...
“
Brisala
si
je
solze
in
naročala
Luciji
,
naj
bode
pridna
,
naj
ne
pozabi
Šembij
in
starega
očeta
.
—
Težko
res
je
bilo
slovo
od
drobne
ljubke
deklice
—
tem
težje
,
ker
je
uvidela
;
da
je
Luci
tako
lehko
ostati
v
tujem
mestu
.
Menila
je
Hrvatinka
,
da
bode
peljala
sama
deklico
k
novi
gospodinji
,
pa
Katra
je
povedala
,
da
gospe
ni
doma
.
Prišle
so
na
postajo
.
Kmalu
je
klical
vratar
z
gromkim
glasom
potnike
—
Romance
so
se
zbasale
skozi
ozki
prostor
—
Luca
je
gledala
za
njimi
—
njene
krasne
oči
so
se
ovlažile
...
Drugi
dan
sta
šle
Katra
in
Luci
na
Resljevo
cesto
.
Ustavili
sta
se
v
prvem
nadstropju
z
balkonom
odičene
hiše
.
Močno
je
bílo
Luci
srce
,
ko
je
prečitala
v
medeno
,
na
vrata
pritrjeno
ploščo
vrezano
ime
:
Odoardo
Giganti
.
Imenu
je
sledila
beseda
,
ki
sta
jo
obe
komaj
prebrali
in
še
potem
nista
vedeli
,
kaj
pomeni
;
kajti
Katra
,
dasi
že
cela
meščanka
,
je
slišala
le
redkokdaj
besedo
„
arhitekt
“
.
Stali
sta
pred
vrati
in
se
nista
upali
noter
.
Posredovavka
za
službe
je
rekla
Katri
,
da
zna
gospa
Gigantijeva
samo
laški
,
čeravno
je
govorila
hrvaški
ž
njo
—
zato
je
skrbelo
Katro
,
kako
se
bode
pomenila
.
Tudi
Luca
ni
dosti
zaupala
svoji
laščini
,
katere
se
je
naučila
iz
Vinkove
knjige
.
„
V
imenu
božjem
,
snedla
nas
ne
bo
!
“
se
je
ojunačila
Katra
in
pritisnila
na
gumb
.
Močno
se
je
stresel
zvonec
—
nekdo
je
pridrsal
in
odpehnil
sitce
.
„
Kdo
je
?
“
je
vprašal
rezek
glas
.
„
Jaz
“
,
je
odgovorila
Katra
.
„
Jaz
?
Kdo
je
jaz
?
—
Jaz
je
vsak
“
,
je
godel
glas
za
vratmi
.
Na
to
nepobitno
dokazovanje
je
hitela
Katra
:
„
Jurmanova
sem
in
dekleta
sem
pripeljala
.
“
To
je
izdalo
.
Debela
kuharica
zabuhlega
obraza
je
hitro
premerila
Luco
in
jima
odprla
vrata
ukusno
opremljene
sobe
.
Lucine
oči
so
obvisele
na
lepem
prizoru
.
Na
pisani
preprogi
sredi
sobe
je
sedela
zelo
krasna
,
še
mlada
gospa
,
v
beli
halji
,
z
dolgimi
,
modrimi
pentljami
.
Krog
nje
sta
skakala
lepa
mlada
fantka
,
jo
objemala
,
božala
,
vlekla
za
dolge
,
zlatorumene
lase
,
ki
so
se
zgrinjali
ko
plašč
po
njenih
oblih
ramah
.
Lice
gospejino
je
bilo
klasične
lepote
,
a
žarelo
je
v
tistem
hipu
v
neopisnem
čaru
materinske
nežnosti
in
sreče
.
„
Prišla
je
deklica
,
gospa
“
,
je
naznanila
kuharica
.
Dama
je
vstala
,
poravnala
si
krasne
lase
in
gube
na
obleki
—
fantka
sta
se
skrivala
v
njih
in
tapala
po
dolgi
vlečki
.
Katri
in
Luci
se
je
odvalil
kamen
od
srca
,
ko
ju
je
nagovorila
gospa
s
prijaznimi
besedami
v
milo
zveneči
reški
hrvaščini
—
povabila
ju
na
divan
in
sedla
sama
v
bližnji
naslonjač
.
Plašno
je
sedla
Luca
na
mehko
sedišče
—
Katra
je
pa
govorila
.
Besede
so
kar
vrele
iz
njenih
ust
,
povedala
je
vse
,
kar
je
vedela
od
Lucinih
razmer
,
dostavila
še
mnogo
iz
svoje
bogate
domišljije
—
in
uspeh
je
bil
ta
,
da
je
potekla
solza
po
krasnem
licu
gospe
Giganti
,
da
je
potegnila
Luco
z
besedami
„
Ubogo
pišče
!
“
k
sebi
in
ji
obljubila
,
da
ji
bode
ne
gospodinja
—
ampak
mati
.
Vzhičena
ji
je
poljubila
Luca
roko
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
je
to
eden
najlepših
trenotkov
njenega
življenja
.
Ko
so
se
zmenile
za
vse
drugo
,
je
vprašala
neugnana
Katra
:
„
Gospa
,
ali
ste
z
Reke
,
ker
govorite
tako
lepo
kastavski
?
“
„
Da
,
z
Reke
,
iz
Vičičeve
hiše
.
“
„
Jejs
,
to
pa
je
najbogatejša
hiša
v
Reki
.
Odkod
so
pa
Vaš
gospod
?
In
kje
pa
so
?
“
„
Moj
mož
je
Rimljan
—
ni
ga
doma
,
moral
je
po
opravkih
in
ne
bo
ga
še
nekaj
časa
.
Kako
se
bo
začudil
,
ko
bo
videl
malo
Italijanko
pri
nas
—
veste
—
po
laško
jo
oblečem
—
moderno
je
,
da
je
pestunja
v
narodni
noši
—
in
ravno
rimska
noša
se
bo
Lucieti
najbolj
podala
.
“
Gospa
je
povedala
fantkoma
,
da
je
to
njihova
družica
—
in
potegnila
sta
Luco
kar
seboj
.
To
je
dalo
Katri
priliko
povedati
povest
o
Lucini
materi
.
„
Uboga
revica
!
“
je
zdihnila
lepa
Leonora
in
odslovila
Katro
.
Pustila
je
vasico
belo
,
odšla
je
v
širni
,
beli
svet
,
srce
ji
sreče
je
želelo
...
Po
teh
kolikor
toliko
zanimivih
dogodkih
so
pretekli
trije
meseci
.
Divno
so
že
cveli
kostanji
v
tivoljskem
drevoredu
—
in
kadar
je
potegnil
veter
,
so
leteli
cvetja
dehteči
,
beli
oblaki
po
šetavcih
,
ki
so
hodili
posamezno
,
paroma
ali
v
gručah
pod
visokimi
,
zamišljenimi
drevesi
.
Kaj
je
Tivoli
brez
dijaka
?
Bil
je
in
bo
dokler
stoji
Ljubljana
študent
o
prostih
popoldnevih
v
ljubljenem
šetališču
:
od
plašnega
prvošolca
na
strani
stroge
gospodinje
do
nadutega
četrtošolca
in
do
resnega
maturanta
.
Tam
,
kjer
se
križajo
poti
proti
Radeckega
gradu
,
pod
šumečim
kostanjem
je
sedel
tudi
Vinko
.
V
roki
je
imel
odprto
knjigo
,
ali
njegove
prijazne
,
črne
oči
so
motrile
bolj
deklico
sedečo
poleg
njega
.
Le-ta
se
je
bila
naslonila
na
drevo
,
cvetje
kostanjevo
ji
je
padalo
v
bujne
črne
lase
,
katerih
kita
je
ovijala
ljubko
glavico
,
dočim
so
silili
nagajivi
kodrci
na
čelo
,
ušesa
in
vrat
.
Imela
je
pletivo
v
naročju
in
roke
so
ji
bile
lenivo
povešene
.
Oči
so
zrle
na
kup
igrajočih
se
otrok
,
vender
je
bilo
vidno
,
da
so
njene
misli
nekje
daleč
...
Zgenila
se
je
,
ko
ji
je
padla
igla
na
tla
.
Vinko
jo
je
pobral
in
ménil
:
„
Danes
se
ti
pa
nič
ne
ljubi
,
Lucinka
.
“
„
Saj
se
mi
res
ne
“
,
je
odgovorila
deklica
,
vstala
in
vzela
široki
slamnik
s
klopi
.
Igraje
ga
je
vrtila
krog
glave
,
da
so
leteli
konci
rdečih
trakov
liki
venec
krog
njene
glave
...
Stala
je
tu
mična
,
neprisiljena
,
in
Vinko
si
je
mislil
:
„
Glej
,
kdo
bi
rekel
,
da
je
pasla
še
nedavno
ovce
!
S
težkimi
čevlji
matere
Hrvatinke
je
sezula
tudi
kmetico
...
Kako
se
je
izpremenila
.
Zrastla
je
malo
,
poprej
šibko
telo
se
je
razvilo
,
koža
je
postala
nežna
,
zalila
se
z
divno
bojo
temnih
vrtnic
,
in
oči
—
ah
,
te
oči
!
“
Tako
je
mislil
mladenič
,
a
vender
se
mu
je
zdelo
,
da
mu
je
bila
šembijska
Luca
ljubša
nego
ljubljanska
Lucieta
—
:
tista
ga
je
ljubila
...
Z
glasnim
vriščem
sta
prihitela
ljubka
fantka
k
Luci
.
Žlobodrala
sta
čudno
zmes
hrvaščine
,
slovenščine
in
laščine
.
„
Nov
jezik
iznajdeta
“
,
se
je
nasmejal
Vinko
.
Luca
je
brisala
dečkoma
razgrete
obrazke
,
vzela
iz
torbice
južino
in
jo
podala
dečkoma
.
Gladila
jima
je
kodraste
glavice
in
jima
gledala
ljubeznivo
v
oči
.
„
Podobna
sta
oba
lepi
materi
,
le
oči
niso
njene
“
,
je
rekla
Vinkotu
ko
sta
oddrčala
fantka
.
—
Vinko
se
je
ozrl
ljubeznivo
v
zamišljeno
deklico
:
„
Povej
mi
Lucek
,
kaj
te
teži
?
Bila
si
tako
srečna
,
hodila
si
po
oblakih
,
dehtela
si
od
radosti
,
zvenela
v
smehu
—
kaj
te
je
poparilo
?
Ali
ni
gospa
Leonora
več
tista
?
“
„
O
,
gospa
je
vedno
blaga
,
ljuba
,
ali
gospod
je
tako
čuden
.
“
„
Morda
si
se
mu
zamerila
?
“
„
S
čim
?
Od
prvega
hipa
je
tak
—
govori
s
kuharico
,
z
delavci
—
mene
se
pa
ogiblje
—
vender
dostikrat
zapazim
,
da
mi
sledi
njegov
pogled
.
“
„
Greh
je
misliti
to
—
kaj
pa
če
te
rad
vidi
?
“
Luca
se
je
nasmejala
s
srebrnim
dekliškim
smehom
:
„
Neumnež
—
saj
mi
niti
ne
privošči
prijazne
besede
...
“
„
Ah
,
Luca
“
,
je
rekel
dijak
,
„
vedno
se
bojim
zate
!
Ko
si
hodila
v
tisti
rimski
noši
,
je
strmelo
vse
za
teboj
,
in
jaz
sem
bil
ves
zbegan
...
Luca
,
če
pozabiš
mene
,
ne
vem
,
kaj
storim
...
Srečen
ne
bodem
več
...
“
Deklica
si
je
otrla
oči
in
vzdihnila
:
„
Kaj
je
sreča
,
Vinko
?
Ko
sem
bila
še
v
Šembijah
,
sem
menila
,
da
me
čaka
sreča
tukaj
—
pa
bila
je
kratka
,
in
sedaj
ménim
,
da
sem
bila
srečna
poprej
pri
svojih
krotkih
ovčicah
...
Vedno
me
moti
čudno
obnašanje
gospodovo
...
Saj
veš
,
da
ga
ni
bilo
dolgo
.
Meni
je
gospa
napravila
tisto
obleko
in
menila
,
da
bo
soprog
vesel
male
Rimljanke
.
Vse
me
je
gledalo
,
ko
sem
hodila
v
kratkem
,
črnem
,
z
rdečimi
trakovi
obšitem
krilu
,
lični
moderc
iz
baržuna
,
vezeni
rokavci
,
pisana
rutica
...
Čakali
smo
gospoda
—
pa
ga
ni
bilo
.
Gospa
me
je
poslala
z
otroki
sem
—
otroka
sta
se
igrala
—
nakrat
sta
stekla
s
klicem
:
„
Papa
!
“
tujemu
,
lepemu
možu
naproti
.
Vzel
je
Rikota
v
naročaj
in
ga
poljuboval
—
vzel
Markota
...
Meni
je
trepetalo
srce
,
stala
sem
ob
drevesu
,
menila
sem
,
da
mora
doleteti
tudi
mene
prijazna
beseda
...
Riko
ga
je
opozoril
na
mene
.
Držal
je
še
dečka
za
roke
,
ozrl
se
s
prijaznim
smehljajem
—
—
prebledel
—
in
obstal
ko
okamenel
...
Gledal
me
je
,
kakor
strašno
nočno
pošast
—
iztrgal
se
dečkoma
iz
rok
in
divjal
od
njih
—
klicala
sta
ga
—
pa
zastonj
.
Strašno
hudo
mi
je
bilo
,
jokala
sem
,
ne
vem
zakaj
.
Gospa
mi
je
rekla
,
naj
se
ne
menim
za
vse
to
,
ker
je
njen
mož
nervozen
.
Ukrojila
mi
je
drugo
obleko
—
pa
tudi
ona
je
bila
žalostna
.
Tisti
večer
pa
ni
bilo
gospoda
dolgo
domov
.
Jaz
nisem
mogla
zaspati
od
razburjenja
.
Malo
sem
zadremala
,
očutila
svetlobo
—
tedaj
se
je
nagnil
nad
mano
obraz
mojih
sanj
—
ali
izpremenjen
,
postaran
—
“
„
To
se
ti
je
sanjalo
,
Luca
!
“
„
Ne
,
ne
!
Dobro
vem
.
—
Potem
se
je
luč
oddaljila
,
vrata
so
se
zaprla
polagoma
.
Ko
sem
vstala
,
ni
bilo
gospoda
več
,
moja
draga
gospa
pa
je
bila
silno
žalostna
.
Jedla
sem
še
tisti
dan
pri
mizi
kakor
sicer
—
saj
veš
,
kako
me
ljubijo
otroci
—
pa
gospod
ni
užil
ničesar
—
gledal
je
mene
s
čudnimi
očmi
...
Od
tedaj
jem
v
kuhinji
,
od
tedaj
sem
nemirna
.
—
Kadar
zakliče
gospa
nežno
:
„
Odoardo
!
“
—
tedaj
se
mi
dozdeva
,
da
je
klical
drug
glas
to
ime
—
da
ga
je
klical
z
grozo
v
tuljenju
burje
—
v
pišu
viharja
...
“
Deklica
je
pritisnila
roke
na
burno
vtripajoče
srce
:
„
O
,
da
bi
vedela
kdo
,
odkod
sem
!
Ali
me
je
vrgel
zločin
ali
nesreča
v
skrito
vašo
vas
?
“
„
Za
božjo
voljo
,
Lucinka
,
pusti
misli
na
preteklost
,
teci
mimo
senc
sedanjosti
in
veseli
se
lepe
prihodnosti
.
—
Jaz
te
ne
bom
vprašal
nikoli
,
odkod
si
—
samo
rad
te
bom
imel
vse
svoje
dni
.
“
Luca
je
stresla
glavo
in
zaklicala
dečka
.
„
K
večerji
moramo
.
—
Uči
se
pridno
,
Vinko
,
in
ne
misli
preveč
na
to
,
kar
sem
ti
pravila
.
“
Poravnala
je
dečkoma
obleko
in
lase
in
odšla
lehkih
korakov
.
Otožno
je
gledal
Vinko
za
njo
,
dokler
ni
izginila
.
Čutil
je
,
da
ni
to
vse
,
kar
teži
Luco
—
vse
to
je
že
bilo
—
nekaj
novega
jo
mora
mučiti
...
In
bilo
je
tako
.
Luca
je
imela
skrivnost
—
ženska
tenkočutnost
ji
je
zabranila
govoriti
o
njej
.
Hodila
je
vsak
dan
z
otroki
v
Tivoli
,
hodila
je
po
bližnjici
in
ta
jo
je
vodila
mimo
sedanjega
novega
sodnijskega
poslopja
.
Takrat
so
še
zidali
ta
dom
pravice
in
zadoščenja
—
pri
zidarjih
pa
je
stal
včasih
lep
,
mlad
Italijan
v
beli
obleki
.
Prvič
ko
je
zagledal
Luco
,
so
mu
zažarele
oči
in
se
strnile
z
njenimi
—
prvič
ko
ga
je
videla
,
jo
je
zabolelo
srce
—
mraz
in
vročina
sta
ji
prešinila
telo
.
Pamet
ji
je
rekla
,
naj
ne
hodi
več
po
tej
poti
,
a
nočne
sanje
in
dnevne
misli
so
jo
vodile
vedno
in
vedno
na
njo
...
Napajale
so
ji
bolno
dušo
s
čarom
njegovih
oči
.
Luca
je
povešala
glavo
kakor
bolna
cvetlica
.
Kam
je
prešla
njena
krotka
,
solnčno-jasna
sreča
?
Oj
deklice
,
mlade
deklice
,
smrtna
bol
je
za
mamečim
pogledom
,
za
sladkim
nasmehom
ljubezni
...
Tudi
tisti
dan
je
stal
mladi
Italijan
na
Lucijini
poti
.
Vrtil
je
šopek
žarečih
nageljnov
v
roki
in
ga
podal
tresoči
se
deklici
z
besedami
:
„
Lepi
Italijanki
“
.
Nehoté
je
vzela
šopek
in
ga
vteknila
za
pas
.
Ko
je
stopila
z
otroki
v
obednico
,
je
bil
ta
šopek
prvo
,
kar
so
zagledale
Gigantijeve
nemirne
oči
,
in
dočim
sta
se
pozdravljala
otroka
z
materjo
,
je
vprašal
on
osorno
:
„
Dekle
,
kdo
ti
je
dal
ta
šopek
?
“
Luca
se
je
zgenila
,
nevajena
,
da
jo
nagovori
gospod
,
je
zardela
do
ušes
in
molčala
.
Zgovornejši
je
bil
Riko
:
„
Gospod
v
beli
obleki
ji
ga
je
dal
,
mi
ga
vidimo
vsak
dan
.
“
Leonora
je
vzdignila
obrvi
in
pogledala
Luco
s
krasnimi
modrimi
očmi
:
„
Pazi
Lucika
,
da
se
ne
zagledaš
—
kaj
bi
rekel
dobri
Vinko
?
“
Luca
se
je
nasmehnila
:
„
Nič
ne
bi
rekel
,
saj
ljubezen
ni
tako
strašna
.
“
Oči
Gigantijeve
so
zaplamtele
strastno
:
„
Dekle
,
kaj
veš
ti
o
ljubezni
.
Čuvaj
se
je
,
vse
vgonabljajoča
reka
,
vse
podirajoči
hudournik
z
gore
je
ona
—
podere
,
odnese
vse
—
sili
te
k
zločinu
...
“
„
Odoardo
!
“
—
Očitanje
je
bilo
v
zvenečem
glasu
,
v
lepih
očeh
.
Prijazno
se
je
obrnila
Leonora
k
deklici
:
„
Idi
,
Lucika
,
k
svojemu
delu
,
daj
meni
šopek
in
ogibaj
se
tistega
človeka
,
saj
veš
,
kako
ti
je
vdan
Vinko
.
Počakaš
par
let
pri
meni
,
naučiš
se
vsega
in
potem
bodeš
srečna
na
strani
dobrega
fanta
.
“
Obotavljajoč
se
,
je
segla
Luca
po
šopku
in
ga
položila
na
mizo
.
Giganti
ga
je
vzel
in
vrgel
jezno
skozi
okno
.
Nato
se
je
obrnil
k
Leonori
,
poljubil
ji
strastno
roko
in
vprašal
:
„
Leonora
,
ko
bi
jaz
storil
kaj
nepravilnega
radi
tebe
—
bi
mi
ti
oprostila
?
“
„
Odoardo
—
pred
otroki
!
“
Delila
je
večerjo
z
belimi
rokami
in
govorila
dečkoma
:
„
Bodita
vedno
moja
dobra
sinka
,
Bog
vaju
obvaruj
vsake
sence
greha
...
“
Obupno
je
gledal
Odoardo
na
njo
.
Ne
,
ona
mu
ne
bi
oprostila
,
da
jo
je
objel
s
krvavimi
rokami
,
da
jo
je
varal
za
celo
življenje
—
ne
,
ona
ne
bi
pojmila
njegovega
dejanja
—
nikoli
ne
!
Odgojena
v
tihoti
samostanski
ni
poznala
vrvenja
strasti
—
hči
imovitega
moža
ni
mogla
imeti
hlepenja
po
imetju
.
Njena
duša
je
bila
tako
mirna
—
vihar
strasti
ni
razburil
še
nikoli
njenega
krasnega
lica
...
Bilo
mu
je
trpeti
,
molčati
,
ker
jo
je
ljubil
še
vedno
in
še
bolj
nego
