dne,
katerega
vam
odločijo
vodje
teh
zavodov
,
in
tedaj
se
nekega
jutra
več
ne
vzdramite
.
Elektriška
kap
vam
in
vaši
tovarišici
hipoma
ustavi
sapo
in
utripanje
srca
.
Precej
potlej
vaju
odnese
zrakoplovec
v
drug
kraj
in
odda
tvornici
,
kjer
vajini
trupli
razkroje
in
sestavine
porabijo
po
svoji
umetnosti
.
Vaše
mesto
v
hišici
tudi
precej
zavzame
drug
mlad
človek
,
ki
vas
nikoli
ni
poznal
,
in
tam
bode
nadaljeval
vaše
življenje
,
dokler
tudi
njega
ne
zadene
elektriška
kap
...
Ali
bi
vam
ugajalo
takovo
življenje
,
gospod
četovodja
?
—
—
Oh
,
gospod
,
in
še
kako
!
Ne
morem
si
domišljati
večje
radosti
,
nego
po
končanem
ukazanem
delu
gledati
to
krasno
,
živahno
igračico
,
kako
mi
bode
plesala
,
in
poslušati
,
kako
bode
ljubko
govorila
in
pela
.
Gospod
,
moja
domišljija
je
preslaba
,
da
bi
si
upodobil
to
veselje
.
—
V
tem
je
Samorad
Rudovaru
omenil
,
da
se
mu
zdi
jako
čudno
,
ker
ni
videl
nikjer
mladine
s
telesnimi
hibami
,
nikjer
pohabljencev
,
nikjer
znakov
neozdravnih
boleznij
.
—
Rudovar
se
pohiti
s
pojasnilom
:
—
Občevanje
z
drugim
spolom
je
dovoljeno
samo
takim
ljudem
,
ki
so
telesno
in
duševno
kolikor
možno
razviti
in
so
se
vsekdar
vedli
ne
samo
brez
graje
,
temveč
izvrstno
.
To
občevanje
je
dovoljeno
tudi
samo
v
najkrepkejših
letih
.
S
tem
se
pleme
očito
izboljšuje
.
Saj
niste
videli
še
nikoli
tako
visokih
krepkih
ljudij
in
tako
lepih
ženskih
obrazov
.
Tudi
v
šoli
in
delavnici
ste
opažali
,
da
deca
tega
rodu
,
kar
se
tiče
duševnih
zmožnostij
,
daleč
preseza
deco
iz
XIX.
stoletja
.
V
takem
razmerji
se
prav
malokdaj
porodi
dete
s
telesno
hibo
.
Ako
pa
se
to
vender
pripeti
,
ako
pri
otroku
pozneje
zapazijo
neozdraven
nedostatek
,
onda
se
tak
siromak
usmrti
,
in
o
smrti
ne
zvesta
ne
oče
ne
mati
.
Jednako
,
toda
bolj
neusmiljeno
,
ravnali
so
že
stari
Spartanci
,
katere
so
vam
v
šolah
tolikanj
hvalili
?
Sedanji
rod
se
ravna
strogo
po
načelu
,
da
ne
sme
sesti
k
obedu
,
kdor
ne
more
delati
.
Jednaka
je
tudi
usoda
starčkov
,
kadar
jim
odreko
mišice
ali
duh
ali
vid
in
sluh
.
Človek
,
ki
je
doslužil
svoje
življenje
,
kar
čez
noč
izgine
v
kemiško
tvornico
.
—
Samorad
nato
:
—
Se
vedno
se
ne
morem
prepričati
,
da
bi
ti
barbari
s
človekom
,
z
najdražjo
stvarjo
,
ravnali
lepše
nego
mi
s
tovorno
živino
.
Ti
velikanski
prostori
so
zgolj
ostudna
človeška
kobilarna
.
Nesrečna
država
,
kjer
ne
poznajo
Boga
,
kjer
robske
krinke
nadomeščajo
obitelj
in
rodbino
in
kjer
mladine
ne
smejo
vzgajati
tisti
,
ki
so
nanjo
navezani
po
krvi
in
prirodni
ljubezni
!
Kakšna
mora
biti
vest
in
moralnost
,
kjer
se
življenje
začne
brez
materinske
ljubezni
in
konča
z
ukazanim
umorom
?
—
Naglo
odgovori
Plahtalič
namesto
Rudovara
:
—
Ne
sodite
prenaglo
!
Ali
niste
že
za
XIX
stoletja
od
države
zahtevali
vseh
možnih
in
nemožnih
rečij
,
kadar
so
vam
pohajale
?
Ali
niste
vselej
klicali
države
na
odgovor
,
kadar
se
je
ponesrečil
vaš
trud
?
Ta
ideal
ondaj
zahtevane
države
je
sedaj
uresničen
.
Kmetovalec
je
zahteval
državne
pomoči
ob
velikih
uimah
.
Take
uime
se
po
statistiških
zakonih
ponavljajo
redno
.
Toda
poljedelec
ob
obilosti
ni
deval
na
stran
za
dobo
lakotno
.
Sedaj
država
sama
prideluje
,
sama
vse
hrani
in
oprezno
varčuje
za
bedna
leta
,
ki
nam
nikdar
ne
bodo
prizanašala
.
Nekdaj
je
delavec
prestopal
od
dela
do
dela
;
kadar
ni
mogel
dobiti
dela
ali
bolje
zaslužka
,
kadar
je
opešal
,
kadar
je
ohromel
,
kadar
je
obubožal
po
zapravljivosti
;
takoj
je
zahteval
,
naj
država
živi
njega
in
kopo
otrok
.
Sedaj
je
vso
to
skrb
prevzela
država
ter
vsakomur
odloči
delo
in
vsakomur
deli
vsakdanji
kruh
.
Zahtevali
ste
,
da
vsakdo
,
ki
je
hodil
v
šole
in
se
kolikor
toliko
izučil
,
tudi
dobi
primerno
službo
,
da
bode
užival
sad
svojega
učenja
.
To
je
sedaj
tudi
urejeno
.
Vsakdo
se
uči
celo
brez
troškov
in
vsakdo
dobi
svojemu
znanju
primeren
zaslužek
.
Toda
ondaj
ste
prezrli
najvažnejšo
reč
:
zahtevali
ste
za
svojo
stran
neomejeno
slobodo
in
pravico
,
za
državno
stran
pa
neomejeno
dolžnost
.
To
pa
se
ne
more
zvršiti
,
ker
si
država
ne
sme
izpodkopavati
sama
svojih
stebrov
.
Sedanja
država
je
pravici
podložnikov
priteknila
svojo
pravico
,
rekoč
:
»
Ker
po
neizprosnih
zakonih
prirode
in
pridelovanja
morem
pripraviti
samo
gotovo
mero
živeža
na
obedno
mizo
,
zatorej
ne
morem
dopustiti
,
da
bi
državljani
k
mizi
nastavljali
slobodno
število
gladnikov
in
za
vsakega
zahtevali
skledo
in
živila
v
nji
.
«
Država
računja
:
»
Toliko
imam
živeža
,
toliko
državljanov
;
toliko
jih
letos
odpade
—
toliko
in
toliko
se
torej
sme
letos
zaroditi
novih
državljanov
in
ne
več
.
«
Zgodovina
pa
uči
,
da
se
ljudje
sami
in
zlasti
tako
zvani
proletarci
ne
morejo
vzpeti
do
tiste
zmernosti
,
da
bi
omejili
zarajanje
otrok
;
zatorej
je
vlada
sama
vzela
v
roko
vse
zarajanje
in
vso
vzgojo
otrok
ali
prihodnjih
državljanov
.
To
se
godi
prav
strogo
in
se
drugače
ne
da
izvesti
.
Saj
je
star
zgodovinski
zakon
,
da
mora
državna
sila
ravnati
strogo
in
brezozirno
,
kadar
je
za
občo
blagost
treba
zatreti
razdorne
strasti
in
njih
učinke
.
Videli
niste
bruna
v
očesi
XIX.
stoletja
,
kadar
je
ondaj
evropska
država
rekla
:
»
Letos
potrebujem
toliko
in
toliko
vojakov
,
toliko
najkrepkejših
mož
se
odtegne
koristnemu
delu
,
toliko
roditeljev
odda
svojih
sinov
,
toliko
žena
svojih
mož
,
toliko
gladnikov
bode
pogrešalo
rednikov
in
pomočnikov
.
«
Dali
ste
tiste
vojake
,
in
če
je
naneslo
naključje
,
poslali
ste
jih
tudi
na
vojsko
v
krvavi
boj
,
v
srci
žalostni
,
na
jeziku
navdušeni
.
Nikar
se
torej
ne
spotikajte
ob
pezdir
v
očesi
sedanjega
veka
in
nove
države
,
ki
pravi
:
»
Toliko
in
toliko
potrebujem
otrok
;
te
bodem
vse
sama
preredila
,
vzgojila
,
izučila
in
preskrbela
z
živežem
za
vse
žive
dni
.
Vojakov
pa
ne
potrebujem
in
vojskovala
se
ne
bodem
.
«
Čudno
se
vam
zdi
,
da
sedaj
ne
vidite
blaznika
ali
hromaka
in
da
država
takega
nesrečnika
naglo
umori
,
ko
se
zapazi
pohaba
.
Vi
,
usmiljenejši
vek
,
pustili
ste
ga
,
da
je
počasi
umiral
ob
vidno
nedostatni
pomoči
;
in
trpeti
je
moral
vrhu
tega
vso
duševno
muko
,
vsa
preziranja
in
vse
surovosti
tistih
,
ki
bi
mu
morali
biti
usmiljeni
.
Tej
državi
očitate
brezbožnost
,
ker
nikjer
ne
vidite
bogočastja
.
Pri
vas
je
bilo
na
videz
drugače
.
Tudi
med
vami
je
bilo
brezbožnikov
več
,
nego
šteje
vseh
prebivalcev
sedanja
Evropa
.
Nekaj
je
bilo
očitih
,
nekaj
omahljivih
nejevernikov
in
mnogo
takih
,
ki
so
vero
samo
hlinili
pred
svetom
.
Brezbožniki
so
bili
celo
med
oznanjevalci
božje
besede
.
Ali
je
dalje
tem
barbarom
imponiralo
,
da
ste
imeli
v
preomikani
Evropi
toliko
nasprotnih
ver
,
dočim
mora
biti
resnica
samo
jedna
?
To
vse
so
poudarjali
in
poskušali
naposled
zdelovati
brez
bogoslužja
in
brez
vseh
evropskih
ver
.
Tudi
sedanji
morali
se
ne
smete
rogati
.
Pri
vas
se
je
pač
lepo
učila
vera
in
morala
;
toda
statistika
kaže
,
da
je
bil
ta
uk
prenedostaten
.
Koliko
je
bilo
kaznovanih
hudodelnikov
,
koliko
nekaznovanih
,
koliko
gabnih
,
podlih
značajev
,
ki
ste
jih
morali
šteti
med
poštenjake
;
kako
ste
morali
tolikrat
na
zanemarjeni
in
razuzdani
mladini
opažati
kali
bodočih
hudodelstev
?
Vaša
moralna
pravila
so
bila
bolj
teoretiško
težilo
za
pamet
nego
vodilo
za
življenje
,
zakaj
v
praksi
ste
se
ravnali
po
pravilu
;
katero
nam
priča
statistika
:
»
Vedi
se
tako
,
da
se
ogneš
človeški
kazni
,
ker
ta
se
ne
oprosti
in
se
zvrši
takoj
;
božja
kazen
pa
je
daleč
in
predno
te
zaseže
,
utegne
se
ti
oprostiti
,
ako
se
spokoriš
.
«
Sedanja
barbarska
država
se
je
poprijela
prakse
in
statistike
,
ne
pustivši
ljudem
izbere
med
moralo
in
nemoralo
.
Ona
terja
od
Ijudij
samo
pokorščino
,
in
ni
ji
do
tega
,
ali
je
pokorščina
nje
podložnikov
prostovoljna
ali
prisiljena
.
Ve
pa
dobro
,
da
je
vsaka
zapovedana
pokorščina
neprijetna
.
Zatorej
je
toliko
nadziranja
,
zato
so
tiste
krinke
,
ki
ločijo
človeka
od
človeka
,
in
zato
se
tudi
takoj
kaznuje
vsaka
nepokorščina
,
ki
izvira
iz
zlobnega
namena
.
Pozna
pa
ta
rod
jedino
smrtno
kazen
,
ker
ne
verjame
vašim
teorijam
,
da
se
more
hudodelnik
izboljšati
z
ječo
.
Vi
ste
bili
seveda
slobodni
,
verni
in
moralni
,
sploh
v
teoriji
najpopolnejša
družba
človeška
.
Ako
pa
sad
svoje
popolnosti
—
kakor
ga
kaže
statistika
in
vaša
zgodovina
—
primerjate
sadu
popolne
neslobode
tega
rodu
,
kakšno
sodbo
pač
izrečete
?
—
Samorad
odgovori
žalosten
:
—
Moj
rod
imej
vse
človeške
slabosti
,
moj
rod
je
venderle
človeški
rod
.
Ta
rod
,
v
katerem
je
zatrta
vsa
človeška
čud
,
pa
se
je
pogreznil
na
stališče
naše
živine
,
katero
krmimo
,
da
nam
dela
,
in
pitamo
,
da
jo
s
pridom
zakoljemo
.
Prosim
,
odvedite
me
skoro
kamorkoli
drugam
iz
tega
gabnega
kobilišča
!
—
V
tem
pogovoru
se
je
Rudovar
nekam
izgubil
kakor
prej
četovodja
.
Plahtalič
,
ki
to
zapazi
,
opomni
šaljivo
:
—
Izvestno
je
starega
učenjaka
tolikanj
pomladil
tisti
lek
,
ki
podaljšuje
življenje
,
da
je
šel
gledat
,
kaj
delajo
tiste
prikazni
,
ki
se
jim
je
ravnokar
tolikanj
divil
naš
četovodja
Rudovaru
pa
utegne
ta
poskus
spodleteti
prav
neprijetno
,
zakaj
vzel
sem
mu
nevidnost
,
da
nam
ne
more
pobegniti
predaleč
.
Pojdimo
za
njim
!
—
Beseda
o
ženskem
oddelku
zopet
razvname
četo
vodjo
,
in
s
prosečim
glasom
se
obrne
k
Plahtaliču
:
—
Dovolite
,
blagi
gospodar
,
da
preženem
tega
odurneža
od
tistih
krasnih
bitij
in
ga
ostro
kaznujem
za
to
predrznost
!
Vedite
,
gospod
,
da
nisem
navaden
podložnik
nove
države
.
Drugače
sem
vzgojen
,
nekamo
na
pol
evropski
,
in
važne
pravice
imam
,
na
primer
,
nositi
zlato
krinko
z
biseri
,
navadno
pa
biti
brez
krinke
.
Potomec
sem
tistih
evropskih
učenjakov
in
državnikov
,
ki
so
azijskim
osvojiteljem
naše
Evrope
pomagali
urediti
državo
in
ji
osnovati
primerne
zakone
,
česar
vsega
novi
barbari
niso
znali
.
Nekov
moj
praded
je
bil
mogočen
nemški
državnik
,
čegar
slava
je
daleč
presezala
meje
njegove
domovine
.
Rudovar
meni
,
da
sem
mu
služabnik
,
ali
v
dostojanstvu
sem
daleč
nad
njim
,
in
moja
posebna
naloga
je
,
da
opazujem
vse
stopinje
tega
nevarnega
človeka
.
Smem
ga
celo
usmrtiti
,
ako
imam
povod
za
to
.
Odslovita
ga
!
Jaz
vama
lahko
pokažem
in
pojasnim
več
nego
on
;
zakaj
meni
je
vse
očito
,
njemu
pa
so
prikrite
vse
državne
tajnosti
.
Da
spoznata
mojo
odkritosrčnost
,
povem
vama
,
da
je
otroval
svojega
nekdanjega
prijatelja
Slovogoja
,
ko
mu
je
dal
piti
vrhu
Triglava
,
in
da
namerja
ubiti
tudi
vaju
.
Ako
dovolita
,
usmrtim
ga
še
to
uro
,
da
vama
ne
bode
več
stregel
po
življenji
in
ne
dlje
z
grdimi
svojimi
očmi
skrunil
tistih
divnih
bitij
.
—
Izvolita
me
torej
vzprejeti
za
kažipota
po
tej
državi
;
v
zahvalo
mi
pa
naklonita
katerokoli
teh
krasotic
.
—
Piahtalič
se
na
glas
nasmeje
in
izreče
prijazno
hvalo
za
svarilo
glede
hudobne
nakane
Rudovarove
;
opomni
pa
,
da
sta
on
in
Samorad
začarana
proti
strupu
in
rani
,
in
ukaže
spremljevalcema
,
naj
gresta
za
njim
.
Ustavijo
se
v
drugem
kraji
ženskega
oddelka
na
visoki
jelki
.
Od
ondod
opažajo
,
kako
se
Rudovar
razletava
nad
velikim
vrtom
liki
prežeč
jastreb
in
se
potlej
naglo
spusti
k
tlom
v
visoko
grmovje
,
tam
odpaše
zrakoplovni
stroj
,
pogladi
si
lase
in
obleko
ter
ubere
pot
proti
samotnemu
drevesu
,
pod
katerim
sedi
lepa
mladenka
,
zamišljena
v
knjigo
.
Predrami
jo
Rudovarov
poklon
in
pozdrav
.
Deklica
zakriči
na
ves
glas
in
zbeži
proti
bližnjemu
poslopju
.
Na
mostiči
čez
umetno
jezerce
mora
srečati
Rudovara
.
On
razpne
roke
,
kakor
bi
jo
hotel
objeti
.
Ona
pa
krepko
sune
vanj
,
da
se
op
oteče
ob
mostni
ograji
in
se
z
ograjo
vred
prekopicne
v
hladno
strugo
pod
mostom
.
Dočim
se
Rudovar
v
vodi
lovi
za
kosove
polomljene
ograje
in
glasno
kolneč
pleza
po
bregu
,
pripoveduje
deklica
trem
zagrnjenim
ose
bam
,
opravljajočim
stražniško
službo
,
da
jo
je
zalezovala
in
na
mostiči
lovila
neznanska
ostudna
nakazen
,
ki
je
komaj
podobna
ljudem
,
in
da
jo
je
deklica
vrgla
v
lavo
pod
most
.
Tiste
tri
ogrnjene
osebe
poiščejo
to
pošast
in
povabijo
najdenega
mokrega
in
blatnega
Rudovara
,
katerega
se
ne
boje
kar
nič
,
v
prostorno
sobo
,
da
bi
se
tam
preoblekel
in
okrepčal
.
Na
migljaj
Plahtaličev
se
prestavijo
tudi
naši
opazovalci
v
tisto
dvorano
.
Ognijene
osebe
Rudovara
prav
prijazno
posade
na
umetno
sestavljen
stol
zadi
dvorane
,
potlej
pa
naglo
odidejo
.
Rudovar
poskuša
vstati
,
vender
sedi
na
stolu
,
kakor
bi
bil
pribit
.
Četovodja
povzame
:
—
Dovolita
,
da
o
tem
stolu
,
ki
vama
je
gotovo
neznan
,
izpregovorim
nekaj
besed
.
Ta
stol
,
sestavljen
od
mnogih
kovin
,
izumil
je
nemški
učenjak
,
ki
je
s
svojo
učenostjo
vred
prestopil
v
službo
novih
evropskih
gospodarjev
.
Iznajdeni
stol
je
bil
tudi
vzrok
smrtni
kazni
izumiteljevi
;
ta
smrtna
kazen
pa
je
neovržen
dokaz
,
da
je
iznajdba
izvrstna
in
zanesljiva
.
Učenjak-izumitelj
je
namreč
na
tem
stolu
nekaj
izpovedal
,
česar
bi
sicer
ne
bil
razodel
nikomur
,
in
to
razodetje
mu
je
prizadelo
smrtno
kazen
.
Če
sedeš
na
ta
stol
,
tako
se
te
prime
,
da
se
ne
moreš
premekniti
.
Potlej
ti
dado
nekaj
piti
,
nastavijo
elektriške
in
magnetiške
toke
,
in
v
tebi
prestane
volja
,
da
bi
kaj
zamolčal
,
kar
veš
in
misliš
,
in
kaj
drugače
povedal
,
negoli
pametuješ
,
sodiš
ali
namerjaš
.
Tvoja
usta
torej
govore
suho
resnico
na
vsa
vprašanja
;
in
tvoji
odgovori
,
ki
se
razločno
čujejo
in
vestno
zapisujejo
,
ti
so
istinsko
zrcalo
tvojega
življenja
,
tvojega
značaja
in
sploh
vsega
duševnega
delovanja
.
Ko
izpraševanje
prestane
,
dado
ti
zopet
nekaj
piti
,
in
več
ne
veš
besede
,
ki
si
jo
izgovoril
ali
katero
si
bil
vprašan
.
To
je
stol
očite
izpovedi
.
Takih
spiritistiških
stolov
imamo
prav
mnogo
,
in
vsakdo
med
nami
ve
,
kakova
so
njih
svojstva
.
Zatorej
se
tudi
vedno
ogibamo
laži
,
zavisti
in
prepovedanih
namenov
,
da
nas
ne
izda
ta
stol
,
kadar
nam
je
nanj
sesti
za
očito
izpoved
.
Kdo
ve
,
kakšna
bi
bila
sedaj
Evropina
podoba
,
da
je
bil
tisti
stol
izumljen
pred
petsto
leti
!
—
Rudovar
še
ne
pozna
svojstev
tega
stola
,
na
katerega
je
priklenjen
,
vender
...
—
—
Vender
bode
moral
za
nekoliko
trenutkov
govoriti
čisto
resnico
o
vsem
svojem
življenji
in
o
vseh
nakanah
svojih
!
seže
Plahtalič
v
besedo
.
Toda
svetujem
vama
,
ne
udeležujta
se
te
očite
izpovedi
.
Obema
bode
neprijetna
.
Vender
storita
,
kakor
vama
drago
.
—
Cetovodja
odgovori
,
da
hoče
poslušati
,
ker
bode
čul
zanimljive
novice
,
in
tudi
Samorad
reče
,
da
ostane
ondu
,
ker
resnična
povest
dejanj
,
ki
se
zvrše
čez
petsto
let
,
more
ga
samo
poučiti
,
ne
pa
žaliti
.
V
tem
hipu
stopi
v
dvorano
pet
častitih
,
jako
starih
žen
;
bile
so
brez
tančic
.
Plahtalič
de
Samoradu
:
—
To
so
morda
poslednje
ženske
evropskega
kolena
.
—
Četovodja
pa
srepo
in
po
strani
pogleduje
te
nove
prikazni
in
polglasno
vpraša
Plahtaliča
:
—
Kakove
stvari
pa
so
to
?
Podobne
so
onim
krasnim
bitjem
,
toda
teh
grdoba
proti
onih
lepoti
je
kakor
noč
proti
dnevu
.
—
—
To
so
stare
žene
,
odgovori
Plahtalič
.
Bile
so
pred
nekaj
leti
mlade
in
krasne
kakor
tiste
,
ki
ste
jih
gledali
kolo
plešoče
.
Tudi
vi
se
postarate
;
oslabi
vam
vid
in
sluh
,
sključi
se
vam
hrbet
,
in
nagrbanči
se
obličje
.
—
—
Oh
,
žalostno
!
Da
bi
tega
ne
bil
videl
!
Torej
taka
je
starost
!
Vedno
sem
mislil
,
da
je
človek
kakor
mecesen
ali
smreka
v
logu
:
tem
krepkejši
in
častitejši
,
čim
starejši
je
.
O
takšni
grdi
,
slabotni
starosti
dosedaj
nisem
vedel
ničesar
.
Oh
,
kako
se
izpremeni
lepa
ženska
!
—
—
Tudi
te
ženske
so
častite
,
in
spoštovati
jih
morate
.
—
Med
njimi
je
vaša
mati
.
—
Ko
gledate
te
blage
obraze
,
ali
se
vam
ne
budi
v
srci
posebno
čustvo
:
prirodna
,
neizbrisna
ljubezen
otrokova
do
svoje
matere
?
—
—
Neznane
besede
mi
govorite
,
gospod
!
Nikakor
ne
morem
pojmiti
,
kaj
je
mati
,
kaj
ljubezen
.
Nikoli
nisem
čul
ali
videl
kaj
takega
.
Nihče
iz
našega
rodu
ne
pozna
osebe
,
ki
se
zove
mati
;
nihče
ne
pozna
ljubezni
.
Mi
poznamo
samo
glad
in
žejo
,
pokorščino
in
delo
.
Gledal
sem
v
lice
vsem
petim
starkam
,
toda
do
nobene
ne
čutim
najmanjšega
zanimanja
;
in
če
mi
posadite
nasproti
vse
te
žene
zaporedoma
na
stol
očite
izpovedi
,
onda
bode
vsaka
po
vrsti
povedala
,
da
čuti
do
mene
prav
tako
malo
kakor
do
vas
.
O
vsem
tem
pa
hočem
premišljati
.
Nekov
notranji
glas
mi
to
veleva
z
nepremagljivo
silo
.
Starost
,
onemoglost
,
mati
,
ljubezen
!
Srce
me
sili
v
premišljanje
;
ali
tako
premišljanje
mi
je
prepovedano
.
Pred
menoj
je
strašni
stol
,
ki
razkrije
vse
.
Ali
mi
je
še
možno
uiti
smrtni
kazni
?
Ali
nisem
grešil
že
preveč
,
ko
sem
samo
želel
misliti
?
—
V
tem
so
ženske
sedle
za
mizo
,
pripravile
pisno
orodje
,
dale
Rudovaru
požirek
nekovega
soka
,
pritrdile
razne
žice
na
stol
in
na
Rudovarovo
telo
ter
pripele
nekaj
posebnih
žic
v
telefonsko
zvezo
z
osrednjo
vlado
,
kakor
je
to
pojasnil
četovodja
.
Potlej
najstarejša
ženska
Rudovaru
prečita
pisano
vprašanje
,
on
pa
zamiži
ter
govori
razločno
in
počasno
:
—
Nenavadnega
človeka
ste
ujele
v
svojo
oblast
,
ve
zvijačne
,
stare
grdobice
,
in
zelo
se
pokesate
,
kadar
mi
vrnete
prostost
.
Porodil
sem
se
okolo
dvesto
let
pred
vami
in
upam
,
da
se
bodem
življenja
veselil
še
ondaj
,
ko
bode
že
davno
porabljen
kolomaz
,
ki
se
izcvre
od
vaših
teles
.
Nekdaj
,
ko
so
drugačni
in
boljši
ljudje
vladali
tej
zemlji
,
bil
sem
učitelj
na
visokih
šolah
,
in
bilo
ni
kemika
in
prirodoznanca
v
Evropi
,
ki
bi
smel
reči
,
da
me
preseza
v
slavi
in
učenosti
.
Te
slave
nisem
zaslužil
toliko
jaz
kolikor
moj
sprednik
na
učiliški
stolici
.
Bil
je
oskromna
slovenska
duša
,
jaz
pa
sem
mu
bil
v
svoji
mladosti
pridejan
,
da
njemu
,
staremu
možu
,
pomagam
pri
učenji
,
pri
raziskavah
in
poskušnjah
prirodnih
sil
in
tvarin
.
Mož
je
svojemu
življenju
,
posvečenemu
zgolj
učenosti
,
zastavil
posebno
,
skoro
nedosežno
nalogo
.
Umoval
je
,
da
se
stara
človek
zato
,
ker
prihaja
z
leti
v
život
nekaj
snovij
,
ki
kvarijo
življenje
,
in
ker
mu
ne
prihaja
nekaj
snovij
,
ki
vzdržujejo
življenje
.
Raziskaval
je
to
preobilico
na
jedni
in
nedostatnost
na
drugi
strani
ter
naposled
preumil
tvoriva
,
ki
naj
se
umetno
prida
človeku
,
da
se
v
životu
kvarne
snovi
zatirajo
,
hranilne
snovi
pa
obnavljajo
.
Tako
bi
se
življenje
podaljšalo
za
nedogledno
vrsto
let
.
Ko
so
bila
tista
tvoriva
teoretiški
zasnovana
,
lotil
se
je
učenjak
praktiškega
sestavljanja
in
dobavljanja
takega
leka
.
To
so
bile
dolgotrajne
,
težavne
poskušnje
,
in
pri
vseh
sem
sodeloval
tudi
jaz
.
Pri
teh
poskušnjah
in
raziskavah
sva
našla
marsikaj
važnih
,
prej
neznanih
prirodnih
sil
in
kemiških
spojin
,
ki
jih
nisva
iskala
;
naposled
pa
sva
vender
premagala
vse
raznadeje
,
dvojbe
in
ovire
ter
sestavila
zaželeni
lek
,
ki
se
je
popolnoma
ujemal
s
teoretiško
formulo
.
Moj
učenik
je
bil
zadovoljen
sam
s
seboj
,
in
to
je
bilo
vse
.
Jaz
pa
sem
slutil
,
koliko
važna
je
ta
iznajdba
in
kako
sčasoma
preobrazi
vse
zdravilstvo
in
vse
družabno
življenje
.
Živo
se
mi
je
sanjalo
,
kako
bi
zaslul
in
neizmerno
obogatel
,
da
je
ta
iznajdba
moja
.
No
,
moj
učenik
je
bil
star
in
že
bolj
na
onem
svetu
;
in
prišla
bi
mu
bila
vsa
slava
že
prepozno
.
Nikoli
ni
dal
ničesar
tiskati
,
zakaj
vedno
je
pilil
in
mislil
v
oskromnosti
svoji
,
da
še
ni
zadosti
učen
.
Tudi
svoj
lek
je
hotel
objaviti
šele
za
nekaj
let
,
zakaj
prepričati
se
je
hotel
s
strogimi
poskušnjami
na
svojih
starih
kosteh
in
na
drugih
,
da
ga
iznajdba
ne
vara
.
Meni
pa
je
bilo
do
slave
in
bogastva
,
bil
sem
mlad
in
nisem
mogel
čakati
.
Torej
sem
poskusil
nov
lek
—
a
ne
tistega
za
podaljšavo
življenja
—
na
svojem
učeniku
.
Tako
sem
bil
po
okoliščinah
prisiljen
preseliti
v
večno
življenje
moža
,
ki
se
je
vse
žive
dni
trudil
,
da
podaljša
časno
življenje
svojega
rodu
.
Sedaj
je
bila
iznajdba
moja
,
in
moji
so
bili
vsi
zapiski
preučenega
moža
,
ki
je
umrl
brez
slave
.
Naglo
sem
potlej
plezal
kvišku
na
lestvi
slave
in
učenosti
ter
bil
končno
imeniten
učenjak
,
ker
sem
imel
dober
spomin
in
spretne
roke
za
učenost
svojega
učenika
.
Po
mnogih
pokušnjah
,
ki
so
se
vse
izvrstno
obnesle
,
objavil
sem
,
kakov
lek
sem
iznašel
.
Rabil
sem
ga
uspešno
pri
mnogih
ljudeh
,
seveda
za
drag
denar
.
Ponudil
sem
iznajdbo
na
prodajo
,
toda
kupce
je
plašila
visoka
cena
.
Nasproti
pa
so
uprav
tedaj
,
ko
sem
se
menil
oženiti
,
zavistni
zdravniki
zagnali
hrup
,
da
so
v
mojem
leku
strupene
spojine
in
da
sem
najnevarnejši
mazač
in
slepar
.
Moj
lek
je
bil
prepovedan
,
jaz
pa
vesel
,
da
me
niso
vteknili
v
ječo
in
da
so
mi
vzeli
samo
profesorsko
službo
.
—
Dober
znanec
mi
je
bil
,
blaga
duša
,
jezikoslovec
Slovogoj
,
ki
pa
je
imel
napako
,
da
se
je
hudo
spri
z
vsakomer
,
kdor
ni
hvalil
njegovih
jezikoslovskih
muh
.
Ta
moj
prijatelj
je
pred
nekaj
leti
svojo
učenost
,
katere
nihče
ni
hotel
poslušati
,
svoje
abecede
,
ki
se
nikoli
niso
pisale
,
in
svoje
slovnice
o
jeziku
,
ki
se
nikoli
ni
govoril
,
odnesel
v
nekovo
zakotje
med
visokimi
gorami
.
Pridružil
sem
se
mu
za
nekaj
let
,
ko
sem
videl
,
da
azijski
divjaki
,
ki
ne
čislajo
nobene
učenosti
,
s
kruto
roko
podjarmljajo
in
si
osvajajo
državo
za
državo
v
Evropi
.
Iz
doline
sva
se
umeknila
v
nekovo
goro
,
kjer
sem
našel
primerno
bivališče
za
taka
dva
učenjaka
.
Tam
sem
potlej
po
naključji
zapazil
,
da
planinski
orli
mojemu
leku
sličen
sok
dobivajo
v
redki
cvetici
,
rastoči
na
tistih
gorah
.
Ob
tem
soku
sva
živela
in
se
ž
njim
pomlajala
nad
dvesto
let
.
Kaj
ne
,
častite
stare
kosti
,
takov
sok
bi
vzprejele
kaj
vesele
,
da
si
preobrazite
gube
na
licih
v
mladostno
cvetje
in
da
vam
zaroji
življenja
žejna
kri
po
otrplih
žilah
?
Toda
meni
ni
do
vas
.
Moje
namere
lete
gorostasno
više
.
Slovogojevih
slovniških
teorij
sem
se
naveličal
do
sita
,
šel
sem
do
barbarov
,
ki
so
se
v
tem
že
nekoliko
olikali
,
in
prišel
do
vašega
vesoljnega
gospodarja
.
Pokazal
in
dokazal
sem
tam
svoja
čuda
,
in
bila
so
spodobno
vzprejeta
.
V
plačilo
nisem
prejel
denarja
,
ker
tega
ne
poznate
;
vender
veliko
je
moje
plačilo
.
Sedaj
sem
gospodarjev
doglavnik
,
vsa
Evropa
mi
je
pokorna
,
samo
vrhovni
gospodar
ne
;
a
tudi
ta
je
v
moji
oblasti
,
ker
sem
mu
razodel
o
svojem
leku
samo
toliko
,
kolikor
meni
koristi
.
Tudi
on
bode
živel
samo
toliko
let
,
dnij
in
ur
,
kolikor
mu
jih
odmerim
jaz
.
Pekla
me
je
le
jedna
skrb
.
Prijatelj
Slovogoj
,
ki
jedini
ve
pridobitev
mojega
soka
,
mora
umolkniti
.
Ker
pa
gotovo
molče
jedino
mrliči
,
moral
je
umreti
.
Pil
je
moje
kapljice
,
vinu
primešane
,
in
sedaj
molči
.
Nad
dvesto
let
sem
mu
netil
življenje
,
katero
ni
hasnilo
niti
njemu
niti
človeštvu
.
Imel
sem
torej
pravico
ustaviti
takovo
umetno
življenje
,
imel
pa
sem
tudi
dolžnost
,
tako
svojo
tajnost
obvarovati
možnega
izdajstva
.
Zato
mi
je
tudi
dolžnost
,
v
večno
molčanje
prisiliti
dva
sumnjiva
ovaduha
,
katerima
je
Slovogoj
gotovo
izblebetal
mojo
tajnost
.
Nekaj
nadprirodnega
imata
na
sebi
,
vender
se
mi
bode
posrečilo
,
da
ju
dobim
v
pest
,
kakor
se
mi
je
doslej
posrečilo
vse
,
če
ne
prej
,
pa
pozneje
,
saj
imam
časa
,
tega
najdražjega
človeškega
blaga
,
v
izobilji
.
Potlej
bodem
krotil
barbarsko
drhal
po
vsi
Evropi
in
Aziji
;
tisto
azijsko
budalo
,
katero
se
bode
nazivalo
vsemogočni
gospodar
,
pa
bode
poslušno
orodje
v
moji
roki
.
Sedaj
me
je
zopet
volja
,
da
se
oženim
,
da
zaplodim
svoj
rod
in
imam
koga
,
ki
mu
smem
oporočiti
tajnost
svojo
.
Pogledati
sem
torej
račil
med
vašimi
krasnimi
ujetnicami
,
da
si
izberem
nevesto
po
svojem
ukusu
,
in
ne
takšne
,
kakor
se
izbirajo
vašim
možem
.
V
tem
ste
me
danes
ovrle
.
Drugoč
me
ne
bodete
več
ovirale
,
ako
bode
imel
ravno
ta
zavod
čast
mojega
prihoda
...
Odkod
je
moj
rod
,
hočete
tudi
vedeti
.
Da
nisem
azijsko
budalo
,
kaže
duhoviti
moj
obraz
;
in
če
povem
,
da
sem
plemenitega
kolena
,
tega
ne
umejete
.
Moji
dedje
so
bili
slovanskega
rodu
.
Nekdo
si
je
po
blagi
radodarnosti
,
katero
mu
je
dopuščala
velika
imovitost
,
pridobil
dedno
plemstvo
.
Plemiči
so
se
potlej
pomadjarili
.
Od
nizkega
slovanstva
jim
je
ostalo
samo
ime
,
in
nekdanje
vroče
slovansko
rodoljubje
se
je
obrnilo
v
črt
do
vsega
,
kar
nosi
slovansko
srce
.
To
je
bila
za
tiste
dobe
navadna
reč
.
Plemenita
rodbina
je
počasi
obubožala
,
kar
je
tudi
navadna
reč
.
Vi
ne
poznate
plemstva
,
torej
ne
pojmite
,
kako
bridko
čuti
življensko
breme
zaveden
vnuk
slavnih
in
bogatih
baronov
,
kadar
mora
s
preprostim
plebejcem
tekmovati
za
vsakdanji
kruh
.
Da
bi
lože
nosil
to
breme
,
ostavil
je
moj
oče
domovino
svojo
in
šel
po
svetu
s
trebuhom
za
kruhom
.
Na
tem
žalostnem
in
tolikokrat
brezuspešnem
romanji
zve
,
da
je
nekov
njegov
prednik
,
ondaj
ne
še
plemenit
,
založil
precejšnjo
vsoto
na
obresti
,
tako
da
se
bodo
obresti
izplačevale
,
kadar
glavnica
doseže
izvestno
vsoto
.
To
izplačevanje
se
začne
za
malo
let
.
Dobivali
bodo
obresti
ubožni
potomci
tistega
ustanovitelja
,
jeden
ali
več
,
kolikor
bode
ubožcev
.
Pri
tej
ustanovi
pa
je
bil
natvezen
tesnosrčen
,
a
strog
pogoj
,
da
mora
biti
vsak
uživalec
te
ustanove
porojen
na
slovenski
zemlji
od
slovenske
matere
in
da
mu
mora
biti
materin
jezik
slovenski
.
Krvavelo
je
očetu
vroče
madjarsko
srce
;
ali
ustanova
je
bila
bogata
.
Šel
je
med
Slovence
,
med
dobre
ljudi
,
in
dobil
pri
imovitem
,
poštenem
Slovenci
—
prav
pri
očetu
Slovogojevem
—
službo
in
kruh
.
Za
malo
časa
se
oče
poroči
z
devico
iz
kmetske
hiše
.
Jaz
sem
se
potlej
porodil
v
kmetski
hiši
na
slovenski
zemlji
,
in
slovenski
me
je
naučila
kmetska
slovenska
mati
,
ki
ni
vedela
,
da
je
njen
mož
baron
;
zakaj
oče
je
zamolčal
svoje
plemstvo
,
da
je
menj
bridko
služil
preprostemu
kmetu
.
Ustanova
je
dospela
do
izplačevanja
obrestij
.
Oče
je
dokazal
,
da
je
madjarski
baron
in
pravi
potomec
tistega
slovanskega
ustanovnika
,
ki
je
bil
plebejskega
rodii
.
Skoro
sem
pridobil
uživanje
ustanove
do
prve
svoje
stalne
službe
.
Letno
plačilo
je
bilo
toliko
,
da
sva
se
z
očetom
preselila
v
mesto
in
da
sva
mogla
živeti
po
baronskem
stanu
.
Mati
pa
je
ostala
pri
svojih
kmetskih
roditeljih
,
kjer
je
dobivala
od
očeta
in
pozneje
od
mene
potrebnih
novcev
za
svoje
oskromne
potrebščine
.
Šolal
sem
se
dobro
,
naučil
se
tudi
prav
dobro
očetnega
madjarskega
jezika
.
Opustil
pa
sem
materinščino
in
čimdalje
bolj
sem
črtil
ta
jezik
in
narod
,
ki
mi
je
dal
neplemenito
mater
;
saj
to
sovraštvo
ni
bilo
prepovedano
v
ustanovnem
pismu
.
Toda
minilo
je
,
ko
sem
videl
umirajočega
poslednjega
Slovenca
.
Tudi
jaz
sem
poslednji
potomec
baronov
Veseljenkov
;
moj
praded
,
ki
je
založil
ustanovo
,
pa
je
bil
Stojan
Veselin
,
vlastelin
v
Kraljevci
pri
Sotli
...
—
—
Bežimo
od
tod
!
zakliče
Samorad
.
Stojan
Veselin
je
bil
moj
oče
!
—
—
Prepozno
je
!
odgovori
Plahtalič
mirno
.
Spominu
na
poslednjega
pravnuka
svojega
ne
uidete
,
najsi
splavate
tudi
na
zadnjo
zvezdo
v
svetovnem
prostoru
!
—
Samorad
je
izginil
v
tem
hipu
.
Samorad
zopet
sameva
,
ne
da
bi
si
dlje
želel
Plahtaličeve
družbe
.
Nosi
in
izpreletava
se
nad
dolinami
in
jezeri
slikovitega
Korotana
,
brez
trdnega
namena
,
brez
jasne
želje
in
brez
zanimanja
zase
in
za
krasno
zemljo
pod
seboj
.
Nepopisno
utrujen
si
želi
spanja
;
toda
zaspati
ne
more
,
ker
nima
telesa
.
Iznebiti
se
želi
leva
s
človeško
podobo
,
ali
zopet
se
ustraši
brezčasja
in
brezprostorja
.
Odloči
se
torej
dalje
begati
po
praznini
nad
zemljo
.
Plava
najprej
nazaj
proti
Triglavu
,
želeč
,
da
se
vrne
v
sedanjost
,
v
XIX.
stoletje
.
Stopi
na
Triglav
.
Ali
tam
vidi
samo
sveže
cvetice
,
ki
krijo
grob
Slovogojev
,
in
orle
,
ki
mirno
čepe
okrog
gomile
.
Odtod
splava
proti
domu
.
Vender
tudi
tam
ne
vidi
sedanjosti
,
ampak
med
logi
in
travniki
razvaline
znanih
mu
gradov
in
tržišč
.
Vrnitev
v
sedanjost
mu
je
torej
zabranjena
.
Priskutila
se
mu
je
nova
Evropa
razvalin
in
poživinjenih
robov
;
zato
se
napoti
v
Ameriko
,
da
bi
videl
,
ali
se
res
ameriška
bodočnost
razvija
po
evropskih
načelih
,
kakor
je
nedavno
trdil
tovariš
Plahtalič
.
—
Ta
želja
se
mu
izpolnjuje
.
Iz
prva
plava
proti
zapadu
tako
urno
,
da
ne
vidi
zemlje
pod
seboj
.
Po
malem
pa
polega
ta
burnost
,
in
Samorad
razločuje
pod
seboj
zemeljsko
površino
.
Zanimlje
ga
bohotna
hrastova
šuma
,
sredi
nje
lena
,
kalna
reka
z
mnogimi
strugami
in
med
temi
strugami
in
soparnimi
muzami
razvalina
mesta
v
velikanskem
razmerji
.
Nehote
se
spusti
med
te
podrtine
in
sede
na
vrh
razpokanega
zvonika
,
s
katerega
lahko
opazuje
razsežno
prežalostno
okolico
,
ki
je
vsa
mrtvotiha
,
brez
sledu
človeškega
bivanja
.
Dočim
premišlja
,
katero
mesto
nekdanje
Evrope
je
to
razdorišče
,
bliža
se
mu
starček
častitega
obličja
.
Na
pisanem
turbanu
ima
dijamant
,
ki
se
leskeče
kakor
solnce
;
odet
je
v
zeleno
svileno
haljino
in
za
rdečim
širokim
pasom
nosi
starinsko
orožje
z
umetno
okovanimi
ročniki
,
ki
so
obsuti
z
biseri
in
dragimi
kameni
.
Starček
pristopi
in
se
nemo
prikloni
,
prekrižavši
roke
na
prsih
.
Samorad
ga
gleda
ves
zavzet
.
Kar
se
spomni
,
da
ga
je
že
videl
,
ali
pred
malo
dnevi
ali
morda
pred
nekaj
stoletji
na
razvalinah
mesta
Babilona
—
ako
tista
prikazen
po
trditvi
Abadonov
ni
bila
zgolj
sanja
.
Starček
de
prijazno
in
sočutno
:
—
Blagost
ti
,
tožni
duh
iz
zapada
,
ki
hodiš
semkaj
žalovat
po
razpadu
Evropine
slave
in
veličave
!
—
Samorad
odgovori
:
—
Nisem
duh
,
ampak
živ
človek
iz
devetnajstega
stoletja
;
nimam
pa
telesnega
života
,
ker
sem
svojega
posodil
nadzemeljskemu
duhu
.
Dovolite
,
da
vas
pozdravim
blagega
znanca
!
Prijazno
ste
me
vzprejeli
na
razvalinah
starega
Babilona
in
me
spremili
v
sijajno
dvorano
babilonskih
kraljev
.
Ondu
sem
ugledal
Semiramido
kraljico
.
Ko
pa
sem
ji
pritiskal
poljub
na
ustnice
,
razpršilo
se
je
vse
okolo
mene
in
padel
sem
na
tla
v
Parizu
v
ječi
,
na
pol
razstreljeni
.
—
—
Spominjam
se
tega
sestanka
pred
nekaj
stoletji
in
opraščam
vam
tisto
predrznost
,
da
ste
hoteli
poljubiti
slavno
mojo
kraljico
.
Davno
je
že
temu
,
in
mnogo
ste
morali
prebiti
od
ondaj
,
kakor
se
vam
bere
na
obrazu
.
Hudo
ste
kaznovani
,
ko
morate
sedaj
v
Evropi
gledati
vse
to
,
kar
ste
nekoč
opažali
z
Nimrodovega
stolpa
.
Saj
ste
celo
podobni
sedanji
Evropi
.
Njeno
kakor
vaše
telo
je
v
oblasti
azijskega
duha
.
Vi
pa
ste
zgolj
senca
in
prazen
spomin
kakor
vsa
slava
nekdanjih
evropskih
gospodarjev
te
zemlje
.
—
—
Kdo
ste
vi
,
blagi
duh
?
—
—
Nekoč
vam
tega
v
svoji
žalosti
nisem
hotel
razodeti
.
Sedaj
je
žalost
minila
...
Genij
sem
Velike
Azije
in
bivam
sedaj
slučajno
tukaj
,
da
primerjam
razvaline
vašega
Pariza
podrtini
svojega
Babilona
.
Tukaj
okolo
se
namreč
prostira
razdorišče
mesta
Pariza
.
Ali
se
še
domišljate
orjaških
razvalin
babilonskih
?
Ali
še
pomnite
,
kako
sem
vam
tedaj
prerokoval
,
da
bode
Babilon
celo
v
svojih
razvalinah
veličastnejši
,
nego
je
ta
groblja
blatnega
Pariza
?
Izšlo
se
je
,
kakor
sem
prerokoval
.
—
—
Oh
,
blagi
duh
,
prežalostne
spomine
mi
budite
!
—
—
Tako
je
,
prijatelj
moj
!
Nihalo
na
uri
svetovne
zgodovine
je
krenilo
na
našo
stran
.
Sedaj
je
Azija
gospodarica
in
vrača
Evropi
tisočletne
krivice
.
Za
nekaj
stoletij
se
to
nihalo
zopet
vrne
na
vašo
stran
,
in
ponavljalo
se
bode
takovo
nihanje
semtertja
na
stoletja
in
stoletja
;
vender
ne
večno
.
Zakaj
naše
zgodovinske
dobe
so
proti
večnosti
krajše
od
jednega
nihaja
na
uri
.
—
—
Res
žalostne
prizore
morajo
gledati
moje
oči
,
zavedene
po
krutosti
nadzemeljskega
duha
,
ki
je
vedno
trdil
,
da
mi
bode
služil
in
stregel
!
—
—
Pustiva
tistega
duha
!
Morda
vam
jaz
odprem
veselejše
prizore
.
—
—
Oprostite
mi
izpoved
,
da
glede
na
to
,
kar
sem
dosedaj
videl
v
novi
Evropi
,
ne
pričakujem
količkaj
veselega
prizora
!
Videl
sem
ljudi
brez
slobode
s
krinkami
na
glavah
in
gledal
vzgojo
po
načelih
,
ki
se
protivé
vsem
človečanskim
nazorom
.
Država
,
postavljena
na
takov
temelj
,
ne
more
biti
srečna
.
—
—
Prijatelj
,
ne
govorite
o
sreči
!
Kdo
je
srečen
?
Ali
ne
samo
tisti
,
kdor
se
ogiblje
sreče
?
Kako
si
mislite
srečno
državo
,
dočim
zgodovina
take
ne
pozna
?
Sploh
se
na
našem
planetu
vse
izpreminja
,
suče
,
obrača
,
in
nič
novega
ni
pod
solncem
.
Danes
je
na
vrhunci
robstvo
in
krinka
,
jutri
zopet
sloboda
in
prosta
beseda
.
Danes
vzgaja
deco
robska
država
,
jutri
prosta
rodbina
ali
pa
nihče
.
Človeštvo
ne
izumre
,
pa
se
tudi
ne
poboljša
ne
po
tem
ne
po
drugem
načelu
.
—
—
Bodočnost
me
ne
zanimlje
več
.
Izvolite
pa
odgovoriti
perečemu
vprašanju
,
kako
je
mogla
Evropa
zagaziti
v
takov
nečuven
poraz
?
Za
mojih
dnij
je
bila
vsem
učenjakom-zgodovinarjem
verska
resnica
,
da
rodovi
iz
daljne
Azije
ne
utegnejo
več
,
kakor
ob
zvršetku
starega
veka
,
uničiti
evropske
omike
in
prosvete
,
stoječe
na
temelji
krščanstva
.
—
—
To
so
bile
meglene
teorije
.
Jaz
vam
pokažem
istinita
dejanstva
in
njih
učinke
.
Samo
izvolite
stopiti
z
menoj
v
predor
gore
šentgotardske
.
Ondu
je
središče
elektriških
zvez
,
najmenj
iz
tretjine
sedanje
Evrope
,
in
veliko
hranilišče
listin
in
elektriških
posnetkov
.
Tam
utegnete
čuti
govore
,
razzvenele
pred
stoletji
,
prav
tako
,
kakor
so
se
ondaj
govorili
;
in
ponove
se
pred
vami
obrazi
,
položaji
in
kraji
v
vsi
nekdanji
resničnosti
svoji
.
Takisto
bodete
lahko
opazovali
iz
dalje
vso
sedanjost
.
Ne
bode
vam
žal
,
če
me
spremite
.
Rad
vas
učim
,
in
časa
imam
za
vas
tudi
sto
let
,
ako
me
hočete
in
smete
poslušati
.
—
Naša
breztelesnjaka
ostavita
mužnati
gozd
,
v
katerem
se
pogrezajo
in
razkrajajo
ostanki
divotnega
Pariza
,
in
se
bližata
velikanom
visoke
Švice
,
katerih
sivi
vrhovi
in
ledena
polja
še
vedno
neizpremenjeno
strme
proti
jasnemu
nebu
.
Stopita
na
goro
šentgotardsko
in
v
predor
,
ki
je
nekdaj
rabli
železnici
.
Po
kratki
hoji
v
temi
se
jima
odpre
krasna
,
z
vijolasto
in
rumenkasto
lučjo
razsvetljena
otlina
,
katere
prostornost
daleč
preseza
vse
jednake
zgradbe
iz
devetnajstega
stoletja
.
Tu
notri
se
bavi
množica
ljudij
v
krinkah
in
brez
njih
z
opravki
,
katerih
rokodelstvo
in
namen
sta
Samoradu
popolnoma
nova
.
Toda
opazovati
mu
ni
moči
;
ves
truden
sede
v
naslanjač
,
in
takoj
ga
objame
nekakova
nezavest
brez
sanj
.
Ko
se
za
nekaj
časa
vzbudi
čil
in
okrepčan
,
povzame
starček
:
—
Rekli
ste
tam
na
pariškem
gradišči
,
da
je
bila
vaša
evropska
zadruga
in
prosveta
zgrajena
na
trdni
skali
krščanstva
.
Tudi
jaz
poznam
krščanstvo
,
saj
je
prišlo
iz
Azije
,
matere
vzvišenih
idej
.
Res
čuda
je
ustvarila
ta
vera
v
zapadu
;
ali
počasi
ste
se
naveličali
krščanstva
,
in
naposled
je
bilo
državam
in
posameznikom
samo
gosta
zavesa
,
za
katero
ste
se
čimdalje
bolj
odtezali
krščanskim
načelom
in
zapovedim
.
Iz
stare
zapovedi
ste
naredili
novo
:
»
Rabi
svojega
bližnjika
,
kakor
bi
bil
samo
zate
na
svetu
!
«
Kakor
so
posamezni
ljudje
zagazili
v
nenasitno
sebičnost
,
tako
so
tudi
države
zanemarjale
vzvišene
ideale
blagosti
in
pravice
;
in
počasi
se
je
slabil
njih
značaj
v
nestalnost
zmotrov
,
v
zavistno
tekmovanje
za
slučajnimi
koristimi
in
v
vedno
pripravljen
napad
naroda
proti
narodu
.
V
tej
nestalnosti
brez
plodnih
velikih
načel
so
največ
odločevale
umetno
narejene
parlamentarne
večine
.
Te
so
ustanavljale
zakonite
naredbe
po
svojih
nazorih
.
Te
naredbe
so
trajale
,
dokler
niso
drugačne
večine
po
drugačnih
nazorih
osnovale
novih
postav
.
Tako
se
je
porajalo
mnogo
nezadovoljnikov
in
splošno
nezaupanje
v
obstoj
zakonitih
položajev
.
Osebna
oblast
vladarjev
je
bila
omejena
po
ustavah
,
in
državniki
,
ki
so
upravljali
državo
v
vladarjevem
imeni
,
morali
so
se
ozirati
na
glasove
tako
zvanih
narodnih
zastopnikov
in
na
tako
zvano
javno
mnenje
.
Blagost
državi
,
kjer
se
zmerno
rabi
sloboda
,
ne
da
bi
se
kršila
pravica
,
kjer
so
državniki
razsvetljeni
in
se
zavedajo
visokih
zmotrov
svoje
države
,
kjer
so
narodni
zastopniki
slobodno
voljeni
in
vestni
v
svojem
pozivu
in
kjer
javna
glasila
oznanjajo
prave
,
istinite
misli
in
želje
narodove
!
Toda
take
državne
dobe
so
bile
kratki
jasni
dnevi
med
brezkončnimi
nočmi
in
viharji
.
Zakaj
vsaka
država
je
sestavljena
od
posameznikov
,
in
če
posamezniki
slobode
ne
rabijo
zmerno
,
če
niso
pravični
in
nepristranski
,
če
so
se
izneverili
krščanskim
nazorom
,
onda
tudi
ne
moremo
zahtevati
,
da
bi
bila
celota
vzvišena
in
vzorna
nad
posameznimi
deli
.
Tako
je
cesto
glas
raznih
parlamentov
,
v
katerih
je
časih
odločevala
slučajna
ali
umetna
večina
,
nasprotoval
mnenju
in
zahtevam
državljanov
.
Novine
,
ki
so
bile
največ
orožje
in
orodje
posameznih
strank
in
denarstvenih
mogotcev
,
niso
bile
glasnice
pravega
javnega
mnenja
;
temveč
umetno
so
narejale
in
zavajale
javno
mnenje
po
naročilu
.
Tolikanj
radodarna
priroda
je
čudno
skopa
z
genijalnimi
možmi
;
in
če
se
porodi
genijalen
mož
,
delujejo
proti
njemu
človeške
razmere
,
zavist
in
bojazen
tako
silno
,
da
smemo
zmatrati
za
epohalen
dogodek
,
če
stopi
genijalen
državnik
na
državno
krmilo
.
Bilo
je
tudi
v
poslednjih
evropskih
dobah
genijalnih
državnikov
,
ali
vsak
je
bil
kaj
skoro
izpodrinjen
.
Zavist
tekmecev
,
krik
nasprotne
stranke
in
obča
bojazen
pred
novimi
idejami
,
vse
to
mu
je
izvilo
krmilo
iz
rok
.
Vedno
dobro
pa
so
državno
umetnost
pogodili
gladki
možje
navadne
čelne
visokosti
,
ki
se
,
kar
se
tiče
njih
zmožnostij
,
niso
dvigali
nad
sredomernost
,
dasi
so
mrli
za
občudovanjem
samega
sebe
.
Taki
možje
so
bili
strankam
ugodni
.
Ogibali
so
se
namreč
vsake
velike
ideje
,
nobena
stranka
se
jih
ni
bala
,
vsaka
pa
je
pričakovala
koristij
od
njih
,
ker
so
omahovali
od
stranke
do
stranke
in
se
nagibali
sedaj
tem
,
sedaj
drugim
koristim
,
danes
tako
,
jutri
drugače
,
ako
so
sploh
mislili
na
jutri
.
—
Tako
so
države
počasi
zagazile
v
brezdejansko
,
brezmiselno
vsakdanjost
,
in
vsihale
so
jim
vrline
kakor
človeku
,
medlečemu
od
starosti
.
Nič
ugodnejši
niso
bili
vzajemni
odnošaji
evropskih
držav
.
Ob
začetku
XIX.
stoletja
ste
sklica
vali
ljudske
shode
,
ki
so
zahtevali
splošno
razorožitev
,
snovali
ste
društva
,
ki
so
težila
na
to
,
da
se
meddržavni
prepiri
rešujejo
po
mednarodnih
sodiščih
,
in
vsi
skupaj
ste
pričakovali
,
da
vas
velika
evropska
vojska
otme
bremen
oboroženega
miru
.
Neizvedne
ideje
,
prazne
sanje
!
Kako
naj
se
zvrši
splošna
razorožitev
,
kadar
država
državi
ne
verjame
,
da
se
vsaka
razoroži
hkrati
,
resnično
in
popolno
.
In
naj
se
tudi
vse
razorože
,
vedno
še
bode
bolj
obljudena
,
bolj
omikana
in
bogatejša
država
močnejša
od
menj
razvite
sosede
in
tej
še
vedno
nevarna
.
Mednarodno
sodišče
bi
bilo
pač
za
prepire
,
v
katerih
gre
za
samo
pravico
.
Toda
za
pozno
Evropo
so
bila
bolj
važna
vprašanja
,
tičoča
se
državnih
koristij
.
So
pa
take
koristi
,
ki
se
dosežejo
samo
na
kvaro
druge
države
,
ali
take
,
katerih
druge
države
ne
dopuste
iz
zavisti
ali
tekmovanja
.
To
so
vprašanja
moči
in
sile
,
in
takih
ne
reši
nobeno
razsodišče
za
zeleno
mizo
,
ampak
samo
kri
in
jeklo
na
bojišči
...
Slučaji
,
usodni
slučaji
,
katerih
nihče
ni
slutil
,
zanetili
so
grozovito
vojsko
,
kakeršne
do
tedaj
ni
poznala
zgodovina
:
vender
za
njo
ni
nastopila
doba
,
v
kateri
bi
si
narodje
oddehnili
in
opomogli
.
Sklenil
se
je
pač
mir
,
toda
sebična
korist
drugih
držav
,
ki
so
si
ondaj
,
ko
se
je
sklepal
mir
,
prisvojile
besedo
,
nenasitnost
premagalčeva
in
neusmiljena
ponižava
premagane
države
so
v
mirovne
pogoje
vsadile
kali
prihodnjega
razpora
,
in
toliko
da
je
bil
mir
slovesno
oznanjen
»
za
večne
čase
«
,
že
se
je
hlastno
pripravljalo
na
novo
vojsko
.
Dočim
so
države
tekmovale
v
vojnih
silah
in
v
iznajdbah
novih
branil
in
gonobil
,
odkladajoč
vse
druge
naloge
omikane
države
vsak
dan
od
danes
do
jutri
,
vzdihali
so
državljani
pod
bremeni
,
katera
so
jedva
premagovali
,
uporabljuje
vse
duševne
in
gmotne
sile
.
Naposled
pa
opeša
vsaka
moč
.
Zemlja
,
kolikor
je
bila
umetno
in
skrbno
obdelana
,
izsesala
se
je
.
Izdelki
tvornic
in
rokodelstva
se
niso
mogli
razpečavati
,
ker
je
doma
rastoče
uboštvo
oviralo
prodajo
,
v
stranskih
deželah
pa
je
bilo
tržišče
zaprto
,
nekaj
po
tekmovanji
dežela
,
ki
so
prodajale
ceneje
,
nekaj
po
tamošnjih
domačih
izdelkih
.
—
Posamezniki
so
obubožali
,
zatorej
je
tudi
državam
nedostajalo
pomočkov
.
Tako
so
prišle
države
polagoma
pod
tajno
,
a
čutno
oblast
lastnikov
velikega
premičnega
imetka
.
Ti
denarstveni
mogotci
so
tudi
v
državljanskem
imovinskem
razmerji
rabili
svoj
razdorni
vpliv
.
Načeloma
so
bili
seveda
ravnopravni
drugim
državljanom
,
kakor
sta
tudi
maček
in
lev
jednega
plemena
,
dejanstveno
pa
pravica
v
mogočnih
rokah
deluje
vse
drugače
kakor
v
šibkih
.
Tako
so
ti
mogotci
potegnili
v
svoje
roke
plodnejša
zemljišča
in
premogokope
,
boljše
tvornice
in
prometna
podjetja
.
Kadar
pa
nihče
ni
mogel
dlje
ž
njimi
tekmovati
,
odločevali
so
ceno
živil
in
drugih
potrebščin
,
delili
blagost
in
imovinsko
pogubo
,
narekovali
javno
mnenje
,
in
države
so
ob
troških
izsesavanih
državljanov
morale
delovati
na
korist
teh
ošabnih
lastnikov
premičnega
kapitala
,
povsod
vplivajočega
,
nikjer
ugrabnega
in
vedno
sebičnega
.
Posamezno
ljudstvo
v
takem
razmerji
ni
moglo
uspevati
.
Nravstven
vzornik
ne
more
biti
,
kdor
gleda
dan
na
dan
razuzdanstvo
in
krivičnost
.
Zadovoljstva
tam
ni
,
kjer
je
večina
ubožna
,
in
bogata
samo
neznatna
manjšina
,
katera
si
je
bogastvo
nakopičila
,
zlorabeč
svojo
slobodo
ter
imovinsko
stisko
držav
in
državljanov
.
Tako
je
počasi
izginila
domovinska
ljubezen
,
ker
domovina
je
kruh
jemala
,
ne
da
bi
ga
dajala
.
Sploh
je
bilo
vse
tako
kakor
ondaj
,
ko
je
Bog
naročil
očaku
Noetu
,
naj
si
steše
ladjo
.
Takšno
zunaj
še
nekoliko
sijajno
,
znotraj
pa
nepopravno
in
trhlo
razmerje
evropsko
smo
opažali
tam
v
daljni
Kini
tem
radostneje
,
ker
smo
se
bali
Evrope
,
dokler
je
uspevala
v
rasti
prebivalstva
,
bogastva
in
vojne
sile
.
Evropa
ali
ostala
Evropa
pa
se
je
bala
Rusije
,
katera
se
je
počasi
razvijala
na
neizmernem
,
rodovitem
prostoru
in
je
jednako
težila
na
Evropo
kakor
na
južno
Azijo
.
Oprezna
skrb
za
svojo
korist
,
evropski
denar
in
evropsko
orožje
,
vse
to
nas
je
napotilo
,
da
smo
se
zvezali
z
Evropo
za
napad
na
nevarno
Rusijo
.
Mi
smo
pritisnili
od
vzhoda
,
Evropa
je
udarila
od
zapada
,
in
podrli
smo
Rusijo
.
Držeč
se
starih
azijskih
načel
,
pobili
smo
ogromno
množico
ljudij
po
vsi
Rusiji
.
Ko
pa
je
minil
prvi
strah
in
trepet
,
tedaj
smo
milostno
krotili
zasvojeno
Rusijo
,
tako
da
so
se
ljudje
skoro
sprijaznili
s
prevratom
in
z
novimi
azijskimi
gospodarji
.
Bili
so
namreč
zopet
siti
in
varni
zunanjih
sovražnikov
in
pozabili
so
narodno
svojo
dinastijo
,
ponos
narodne
države
in
vso
tisočletno
zgodovino
.
V
Rusiji
smo
naselili
preobilico
domačega
kitajskega
prebivalstva
—
pridne
,
zmerne
,
varčne
ljudi
.
Zemlja
je
bila
rodovita
,
bogastvo
in
število
prebivalcev
nam
je
naglo
raslo
,
in
tako
smo
brez
težave
delovali
na
razvitek
vojne
sile
,
dočim
je
v
ostali
Evropi
čimdalje
bolj
pešala
zemlja
,
pojemala
množina
in
vrlina
ljudij
in
se
je
povsod
javljala
trohljivost
občih
odnošajev
.
Predno
je
zapadna
Evropa
spoznala
velikansko
svojo
bedastočo
,
da
je
v
razdor
Rusije
poklicala
na
pomoč
čile
kitajske
rodove
in
predno
je
od
Amerike
dosegla
pomoč
,
katere
je
moledovala
proti
nam
,
stopili
smo
naprej
za
korak
,
katerega
nam
je
narekovala
skrb
za
naš
obstanek
,
in
osvojili
smo
si
tudi
ostalo
Evropo
bolj
s
strahom
in
z
izdajstvom
nego
po
zmagah
na
bojišči
.
Ljudstvo
gladnikov
in
sužnjev
nas
je
vzprejelo
kakor
davno
zaželene
rešitelje
.
Neusmiljeno
smo
podirali
mesta
in
gradove
,
grozno
smo
morili
.
Obči
strah
,
ki
je
obhajal
ljudi
,
bil
je
temelj
njih
pokorščini
.
Ko
je
bila
vsa
evropska
celina
v
naših
krepkih
rokah
,
ni
se
nam
bilo
več
treba
ozirati
na
običaje
in
spomine
stare
Evrope
,
temveč
bilo
nam
je
do
bodočnosti
,
da
obdržimo
pribojevani
svet
,
da
odpravimo
možnost
uporov
in
da
Evropo
,
kakor
nekako
kitajsko
naselbino
,
uredimo
tako
,
da
ostane
vedno
zavetišče
preobilemu
prebivalstvu
matere
Kine
.
Ze
v
XIX.
stoletji
se
je
Evropa
odlikovala
po
obilici
učenjakov
in
književnikov
.
Sluli
so
zlasti
nemški
učenjaki
,
ki
so
izumili
dokaj
globoko
premišljenih
teorij
,
kako
je
vladati
narodom
in
državam
.
Tiste
teorije
se
pač
niso
mogle
uresničevati
,
odkar
ni
bilo
evropskih
držav
,
ali
utegnile
so
biti
dobro
tvorivo
.
Naša
vlada
je
torej
sklicala
najpremetenejše
kitajske
državnike
in
sloveče
evropske
učenjake
iz
sleharne
stroke
državnih
ved
.
Ta
zbor
je
po
temeljitih
obravnavah
izumil
državno
upravo
našega
evropskega
Kitaja
,
in
ta
uprava
je
gotovo
vzorna
,
ker
so
jo
osnovali
izkušeni
naši
modrijani
in
izmed
evropskih
veleumov
največ
Nemci
,
katerih
teorije
so
bile
nekoliko
slične
našim
nazorom
.
Oprijeli
so
se
ti
privojevani
učenjaki
naše
države
prav
goreče
in
nam
služili
zvesto
in
učenjaški
marljivo
,
čim
smo
jih
pridobili
z
visokimi
naslovi
in
odlikami
,
kar
nas
ni
stalo
troška
.
Poglavite
obravnave
so
se
tikale
vere
in
prostosti
.
—
Kar
se
dostaje
vere
,
določil
je
učenjaški
zbor
,
da
se
odpravi
krščanstvo
,
sicer
pa
sme
vsakdo
verovati
,
kar
hoče
.
Krščanstvo
se
je
prepovedalo
,
ker
smo
se
že
v
starem
Kitaji
uverili
,
da
načelno
nasprotuje
nepogojni
vsemogočnosti
države
in
brezozirni
pokorščini
državljanov
.
Zakaj
pravilo
:
»
Boga
moraš
bolj
slušati
nego
ljudi
«
ne
ugaja
našim
nazorom
.
Ali
tudi
evropski
učenjaki
niso
zagovarjali
krščanstva
.
Nekateri
namreč
sploh
niso
imeli
vere
,
nekateri
so
bili
raznih
ver
,
vsak
o
svoji
trdeč
,
da
je
prava
,
in
nekaterim
je
bila
naravnost
vzor
tista
država
,
v
kateri
se
državno
oblastvo
nič
ne
ozira
na
verska
čustva
posameznikov
.
Da
se
moremo
krščanstva
otresti
in
ogniti
,
vzeli
smo
v
roke
vso
sleharno
vzgojo
mladine
.
Uspeh
je
bil
nagel
in
je
presegel
vse
naše
nadeje
.
Kar
je
bilo
poloviti
mladine
,
vteknili
smo
jo
v
nove
zavode
svoje
,
starina
evropska
pa
je
pomrla
.
Nista
zamrla
dva
človeška
rodova
,
in
že
je
bila
vsa
Evropa
kitajska
in
vzgojena
po
naših
nazorih
.
Seveda
,
v
pomočkih
nismo
bili
skopi
in
izbirčni
;
zatorej
se
nam
je
v
nekaj
desetletjih
posrečilo
,
da
smo
raznarodili
vse
narode
evropske
,
česar
prej
navzlic
vsem
naporom
niso
dosegli
večji
narodje
proti
manjšim
.
Kar
se
tiče
vprašanja
prostosti
,
zavrgli
smo
takisto
evropske
nazore
in
uredili
državo
po
azijskem
načelu
vesoljnega
robstva
.
Uvaževali
smo
v
tem
pogledu
,
da
stane
uprava
z
občim
robstvom
menj
,
da
se
državna
vsemogočnost
in
neomejena
oblast
,
za
katero
so
se
navduševali
tudi
evropski
učenjaki
,
more
izvesti
samo
na
podlagi
obče
pokorščine
in
da
evropska
prostost
ni
mogla
ubraniti
pogube
vaših
držav
,
dočim
je
naša
stara
kitajska
država
z
azijskimi
nazori
preživela
ves
evropski
srednji
in
novi
vek
.
Naši
državi
na
čelu
je
seveda
človek
;
ker
pa
ne
poznamo
Boga
,
zato
nam
je
človeški
vladar
Bog
,
in
imamo
ga
za
neumrjočega
,
vsevedočega
in
vsemogočnega
.
Nihče
podložnikov
ne
sme
izustiti
,
da
mu
je
gledal
v
obličje
,
nihče
slikati
njega
podobe
,
nihče
izgovoriti
njegovega
imena
.
Upravo
ogromne
države
vodijo
mnogi
državniki
,
kakor
drugače
ni
možno
.
Kdo
je
med
njimi
višji
,
kdo
nižji
,
nihče
ne
ve
in
ne
sme
vprašati
.
Vsem
je
zapovedana
stroga
zvestoba
in
odkritosrčnost
.
Mišljenje
vsakega
državnika
pa
se
nadzira
z
nekim
stolom
očite
izpovedi
,
čegar
delovanje
ste
že
videli
.
Za
vsako
pregreho
,
za
vsako
kvarno
nakano
najvišjih
državnikov
in
takisto
najnižjih
podložnikov
pa
stoji
smrtna
kazen
,
ki
se
izvršuje
brez
nobene
milosti
.
Ker
je
vlada
vseh
ljudij
mati
,
vzgojiteljica
in
strahovalka
,
zatorej
nimamo
zasebne
imovine
,
ne
poznamo
rodbine
,
dedovinskega
nasledstva
in
vzajemnih
pogodeb
,
in
še
pojma
nimamo
o
tem
,
kaj
je
pravo
,
kaj
pravosodje
.
Nihče
nima
pravic
,
vsakdo
ima
samo
pokorščino
;
zatorej
smo
pa
tudi
vsi
jednaki
,
in
državna
oblast
razpolaga
z
našim
življenjem
in
z
našo
smrtjo
popolnoma
slobodno
.
Davkov
nimamo
,
ker
dela
vsakdo
za
državo
brez
osebnih
dohodkov
;
celo
denarja
ne
poznamo
,
saj
bi
ga
tudi
ne
mogli
rabiti
,
ker
nimamo
nič
prometa
.
Vidite
,
tako
preprosto
se
vlada
pri
nas
in
tako
malo
časa
je
trebalo
,
da
je
v
Evropi
umrlo
krščanstvo
in
se
je
iztrebila
vsa
sloboda
!
Vender
naša
država
ni
jednostavna
.
Veliko
rabimo
učenjakov
,
dasi
zdelujemo
brez
bogoslovcev
,
pravnikov
in
modroslovcev
.
Zadoščajo
nam
zdravniki
,
tehniki
in
upravniki
...
Zdravniki
prirejajo
živež
za
vse
državljane
,
in
to
tako
popolno
,
da
ne
potrebujemo
lekaren
.
Pri
nas
ni
boleznij
in
kuge
,
in
ljudje
so
trdni
še
v
pozni
starosti
;
zakaj
ne
bi
,
ko
ima
vsakdo
primerno
hrano
,
zdravo
telo
ter
obleko
in
stanovanje
,
vedno
podložno
zdravniškemu
nadzorstvu
.
Zdravniki
preiskujejo
duševne
in
telesne
zmožnosti
vsakega
državljana
,
družijo
in
razdružujejo
naše
zakone
,
oddajajo
novorojence
dojnicam
,
deco
v
primerne
šole
,
mladino
v
delavnice
in
odločujejo
,
kdaj
prestani
življenje
pohabljenca
ali
onemoglega
starčka
.
Naši
tehniki
daleč
presezajo
američanske
svoje
tovariše
.
Železnice
smo
odpravili
,
zakaj
država
jih
ne
potrebuje
.
Ne
mogla
bi
jih
pa
tudi
vzdrževati
,
ker
so
naši
predniki
porabili
malone
ves
premog
.
Porabljamo
pa
vsako
vodno
moč
in
izkoriščamo
,
kolikor
možno
,
elektriške
sile
.
Kako
bi
sicer
mogli
razsvetljevati
svoje
podzemeljske
zgradbe
,
rabiti
toliko
vročine
za
razna
izdelovanja
in
vzdržavati
krdela
redarstvenih
zrakoplovcev
in
povsod
razprežene
telegrafske
in
telefonske
zveze
?
Jako
se
tudi
trudimo
obnoviti
plodovitost
zemlje
,
katero
so
nam
predniki
ostavili
vso
izmolženo
.
Zasadili
smo
gozde
ob
morji
in
na
gorah
ter
zajezili
veliko
rek
.
Naše
pridne
roke
in
naš
um
ter
voda
,
luč
in
gorkota
izpod
neba
,
vse
to
Evropo
zopet
prenovi
,
da
bode
to
,
kar
je
bila
pred
tisoč
leti
.
Sedaj
seveda
Evropa
ne
more
živiti
toliko
Ijudij
kakor
nekdaj
;
in
država
mora
skrbeti
,
da
ni
lakote
in
potrebe
.
Zatorej
se
pri
nas
leto
za
letom
preračunja
,
koliko
se
sme
nastopno
leto
naroditi
novih
državljanov
,
glede
na
povprečno
število
usmrtitev
in
na
pridobitev
novih
virov
za
hrano
državljanov
.
Ta
račun
ni
lahek
,
kakor
ni
lahka
razvrstitev
prebivalstva
v
opravila
in
okraje
,
da
jih
tukaj
ni
preveč
in
tam
ne
premalo
,
da
se
ne
izdeluje
neke
potrebščine
preveč
,
neke
premalo
in
da
se
nikjer
ne
vgnjezdi
nezadovoljstvo
ali
kaka
posebna
navada
.
Iz
tega
ozira
se
vam
morda
opravičujejo
tiste
krinke
,
ki
jih
nosijo
ljudje
,
da
ne
poznajo
drug
drugega
in
da
se
ne
morejo
pogovarjati
,
ako
niso
pod
nadzorstvom
,
posebe
odločenim
,
da
pazi
na
občevanje
.
—
Starček
umolkne
,
Samorad
pa
meni
:
—
Oprostite
,
častiti
genij
,
da
izrečem
nekaj
pomislekov
proti
državni
vaši
osnovi
.
Zdi
se
mi
,
da
tujci
vašo
državo
še
hitreje
podero
nego
ste
vi
Evropo
.
—
Starček
odgovori
:
—
Priznati
moram
,
da
je
tudi
naša
država
kakor
vsaka
človeška
reč
nepopolna
in
podvržena
smrti
.
Vender
napada
tujih
narodov
in
poraza
se
še
dolgo
ne
bojimo
.
Evropa
in
največji
del
Azije
je
sedaj
jedna
zložna
država
,
prijateljsko
združena
z
ostalo
sorodno
Azijo
.
Napasti
bi
nas
utegnili
samo
Američani
iz
Amerike
ali
iz
Afrike
;
toda
temu
ni
povoda
.
Vedno
imajo
prepire
,
vedno
državne
prevrate
,
zato
ne
morejo
pripraviti
velike
napadne
vojske
.
Republikam
,
kakeršne
so
ameriške
države
,
tudi
ni
dana
tista
poželjivost
po
tujih
deželah
,
katero
so
podedovale
monarhije
že
iz
časov
Nimrodovih
.
Dalje
je
v
Ameriki
še
dosti
rodovite
zemlje
,
dosti
premoga
,
dosti
prostora
pridnim
ljudem
,
prebivalcev
pa
še
vedno
premalo
.
Čemu
bi
z
nevarnostjo
iskali
v
tujini
,
kar
se
jim
varno
in
obilo
ponuja
doma
?
Kakor
praktični
ljudje
bi
pa
tudi
spoznali
,
da
si
svoje
moči
,
svoje
blaginje
ne
povečajo
prav
nič
,
ako
si
osvoje
našo
državo
.
Naših
ljudij
ne
rabijo
,
ker
jih
ne
morejo
privaditi
drugačnemu
delu
in
življenju
;
naših
pridelkov
ne
potrebujejo
,
in
naša
hrana
jim
je
strup
.
Nasproti
pa
mi
ne
potrebujemo
njih
izdelkov
;
njih
kruha
in
mesa
celo
uživati
ne
moremo
,
ker
nimamo
zob
.
Ne
čudite
se
temu
!
Naša
hrana
je
vedno
mehka
,
in
ker
zanjo
ne
potrebujemo
zob
,
izpadejo
nam
,
največ
pa
že
otrokom
ne
zrasto
drugi
zobje
.
—
Kako
pa
naj
pridejo
Američani
v
naše
zemlje
?
Ob
morji
je
povsod
gost
les
,
poln
zverine
.
Ceste
ni
nikjer
,
takisto
ne
hiše
,
ugodne
za
njih
potrebe
,
ogleduhov
in
vodnikov
ne
morejo
najti
,
ker
nihče
ne
ve
,
kaj
se
nahaja
dan
hoda
za
njegovim
začasnim
bivališčem
,
kje
so
naša
skladišča
,
kje
je
sredica
naše
moči
in
vlade
.
Pripetilo
se
je
že
cesto
,
da
je
priplula
tuja
ladja
v
naša
prirodna
pristanišča
.
Redarji-zrakoplovci
so
jo
takoj
zapazili
in
objavili
.
Odplula
je
na
dotično
mesto
zrakoplovska
četa
in
je
z
varne
višave
na
ladje
spustila
steklene
oble
.
Te
oble
se
razlete
na
ladji
ali
na
vodi
in
razširijo
živ
,
tudi
na
vodi
neugasen
ogenj
in
omoten
smrad
.
Tako
pokonča
ladje
ogenj
,
ljudi
pa
strupeni
smrad
.
Vse
smo
takoj
uničili
in
nikogar
nismo
pustili
,
da
bi
povedal
rojakom
svojim
,
kako
so
se
pokončali
njega
tovariši
.
Tako
še
danes
zmatrajo
našo
zemljo
za
deželo
,
s
katere
bregov
se
nihče
ne
vrne
.
—
Če
nas
napado
z
veliko
silo
,
postavimo
pa
tudi
mi
veliko
brambo
proti
njim
,
premer
znatno
predero
v
deželo
.
Naša
zrakoplovna
vojska
bode
sovražnike
gonobila
z
elektriškimi
streli
,
z
ognjem
in
morečim
plinom
;
gibala
se
bode
brez
opasnosti
v
zračnih
višavah
in
srčno
napadala
tuje
nasilnike
,
zakaj
branila
bode
po
srčnem
nagibu
sebeohrane
krušno
svojo
mater
ter
se
ne
bode
bojevala
samo
na
povelje
ali
iz
tako
zvanega
patrijotizma
ob
lačnem
želodci
kakor
nasprotna
vojska
.
—
Samorad
meni
:
—
Prav
vaši
podložniki
,
vzdihujoči
pod
krutim
trinoštvom
,
ne
bodo
zvesti
branitelji
svoje
države
.
Robovi
so
,
in
ro
bovo
orožje
je
izdajstvo
.
Slični
bodo
poslednjim
evropskim
domobrancem
,
ki
so
se
tudi
napadovalcem
udali
na
milost
in
nemilost
,
pričakuje
,
ako
ne
poboljška
,
vsaj
izpremembe
svoje
usode
.
—
—
Motite
se
,
prijatelj
!
nadaljuje
starček
.
Vam
je
bila
država
malik
Moloh
,
kateremu
ste
žrtvovali
život
in
imetje
,
tožeč
,
da
vam
preslabo
vrača
vaše
žrtve
.
Vam
je
bila
država
idealna
vsota
narodovih
močij
,
predstaviteljica
njega
slave
in
prosvete
.
Toda
kdor
je
gladen
in
ubožen
,
ne
ogreva
se
več
za
državo
,
ki
mnogo
jemlje
in
malo
daje
;
kdor
je
sam
oslabel
,
ne
zanaša
se
na
moč
združenih
oslabelcev
;
in
za
slavo
in
prosveto
narodovo
se
ne
zanimlje
prepalo
ljudstvo
,
kateremu
celo
ni
več
do
osebnega
poštenja
.
Mi
ne
delujemo
z
ideali
.
Pri
nas
je
prva
:
siti
želodec
.
Zatorej
so
naši
siti
državljani
zadovoljni
in
ne
modrujejo
o
možni
izboljšavi
svojega
stanu
.
Mi
smo
tudi
vsi
jednaki
,
in
nihče
izmed
nas
ni
videl
boljšega
življenja
od
svoje
brezskrbne
vsakdanjosti
.
Vaši
državljani
pa
so
vse
dni
gledali
razliko
stanov
,
in
gladniki
—
nezadovoljniki
—
negovali
so
v
svoji
prostosti
tisoč
neizpolnjivih
želja
ter
zajedno
obupavali
o
neprehodnosti
potov
,
ki
naj
drže
do
sreče
.
Izdajstvo
je
bilo
pri
vas
prirodno
;
pri
nas
bi
bilo
nezmiselno
,
ker
nihče
izmed
nas
ne
more
od
njega
pričakovati
najmanjše
koristi
.
Očitate
nam
robstvo
.
Robstvo
je
samo
tam
,
kjer
sta
sluga
in
gospod
.
Te
razlike
pri
nas
ni
.
Robstvo
je
bilo
pri
vas
,
najobčutnejše
robstvo
!
Težak
,
sluga
,
rob
je
robotal
na
vse
pretege
za
majhno
mezdo
in
ne
vedoč
,
kje
bode
obedoval
jutri
.
S
kakimi
čustvi
je
gledal
potrato
in
razkošje
svojega
gospodarja
,
ki
si
je
prigrabil
milijone
z
lokavostjo
svojo
in
z
žulji
svojih
težakov
?
Najhujše
pri
tem
pa
je
bilo
,
ker
so
vašemu
robu
vsak
dan
trobili
na
ušesa
,
da
smo
vsi
bratje
,
in
da
ima
uborni
težak
prav
toliko
pravic
kakor
bogatin
in
da
mu
je
takisto
odprta
pot
do
milijonov
