izneba
kakor
jeseni
trudno
listjiče
z
drevja
.
Hitro
je
pokril
zemljo
z
vlažno
odejo
.
Konj
je
v
metežu
naporno
ubiral
pot
in
se
pehal
,
ker
so
se
mu
nabirale
med
podkvami
strjene
kepe
.
Da
ni
tako
neugodno
vreme
,
bi
inženir
ne
bil
mislil
na
duškanje
v
hanu
ob
Spreči
.
"
Inženir
se
vrača
,
"
je
rekel
Samojlo
,
zroč
skozi
okno
svoje
gostilne
na
pot
,
kjer
je
dvesto
korakov
pred
hanom
spoznal
jezdeca
,
ki
se
je
počasno
pomikal
naprej
,
zavit
v
beli
,
prozorni
,
migljajoči
zastor
iz
mehkih
snežink
.
Etelka
,
meseč
kruh
pri
peči
,
je
prhnila
skozi
nos
.
"
Naj
se
vrača
!
Zatohli
košček
bifteka
imam
še
v
shrambi
.
Zanj
je
še
dober
.
Ta
nama
ne
bo
dolgo
belil
zelja
.
To
sem
slišala
v
mestu
od
zanesljivih
oseb
.
Načelnik
ga
nič
ne
mara
in
vsi
drugi
so
tudi
zoper
njega
.
"
"
Gumpec
!
V
drvarskem
taboru
gre
vse
križem
zaradi
njega
.
"
"
Pa
se
še
zadelava
,
kakor
bi
bil
kdo
ve
kako
učen
in
moder
.
"
"
I
–
lisica
je
najbolj
prebrisana
žival
,
pa
je
vendar
lisičjih
kož
največ
na
prodaj
.
"
Gospodar
je
šel
ven
na
prag
čakat
gosta
.
Jezdec
je
zavil
pod
njegovo
pristrešje
.
"
Pol
ure
posedim
pri
vas
,
gospod
Blaustift
,
"
je
rekel
ter
skočil
s
konja
.
"
Kar
v
hlev
ga
postavite
!
Ne
pes
ne
hajduk
ne
ostaneta
ob
takšnem
vremenu
pod
milim
nebom
,
"
je
svetoval
Samojlo
.
"
Naj
postoji
tukaj
!
Pokrijte
ga
s
kocem
!
V
nosu
čutim
drugačen
zrak
.
V
pol
ure
se
vreme
izpremeni
.
"
Samojlo
je
širokih
nosnic
vohal
in
okušal
zrak
.
"
Mogoče
.
Naj
se
zgodi
po
vašem
!
"
Celo
uro
je
Vilar
posedel
na
toplem
.
Samojlo
je
dobrovoljno
šetal
po
sobi
,
mahal
s
kaftanom
,
dromljal
s
prsti
po
telovniku
ter
hudomušno
pogledaval
na
gosta
,
mučečega
se
s
pokvarjeno
pečenko
.
V
tem
je
zavel
zunaj
drug
veter
in
sneg
se
je
utrgal
.
Toda
mrak
je
še
ležal
na
zemlji
,
v
megli
je
sanjala
planina
,
na
njej
je
bistrooki
volk
prežal
na
svojo
žrtev
.
Vilar
je
segel
po
denarnici
,
da
plača
svoj
dolg
ter
se
odpravi
na
dolgo
pot
.
Tedaj
je
nekaj
ogromnega
švignilo
zunaj
mimo
okna
in
ga
za
hip
zatemnilo
.
Kakor
senčna
podoba
na
čarodejevi
steni
,
tako
hitro
in
tako
zabrisan
je
smuknil
mimo
velik
Bošnjak
z
valovitimi
kodri
.
"
Bog
pravičnik
,
to
je
harambaša
Jovica
!
"
je
vzpetih
rok
vzkliknil
Samojlo
,
se
pošibil
v
kolenih
in
nekako
zdrknil
vase
.
"
Kaj
iztika
razbojnik
krog
moje
hiše
?
"
"
Pomirite
se
,
gospod
Samojlo
,
nič
žalega
se
vam
ne
zgodi
,
ako
je
res
Jovica
,
"
je
mirno
rekel
Vilar
ter
vstal
,
da
gre
pogledat
,
kaj
se
godi
zunaj
.
Pri
vratih
je
zadel
ob
Manojla
,
ki
je
ves
prestrašen
s
klikom
:
"
Hajduki
,
hajduki
!
"
planil
v
sobo
.
"
Koliko
jih
je
?
"
je
razdraženo
vprašal
Samojlo
.
"
Samo
Jovico
sem
videl
.
"
"
S
puškami
nanj
!
Lepa
nagrada
je
razpisana
za
njegovo
glavo
,
"
je
zavpil
stari
žid
in
skočil
v
čumnato
,
kjer
je
hranil
puške
,
ki
mu
jih
je
bila
izročila
oblast
.
"
Naš
koc
je
potegnil
z
vašega
konja
,
gospod
inženir
.
"
"
Ga
že
zebe
,
"
je
hladno
odgovoril
Vilar
ter
hitel
vun
.
Prav
tisti
trenotek
,
ko
je
stopil
na
pot
,
je
zadirjal
Jovica
–
natančno
ga
je
spoznal
–
na
njegovem
konju
izpred
pristrešja
proti
spreškemu
mostu
.
Pogrelo
je
inženirja
,
ostolbenel
je
,
videč
se
v
neprijetnem
položaju
in
čuteč
svojo
onemoglost
,
na
stvari
kaj
predrugačiti
.
Tatvina
,
ki
jo
je
zakrivil
Daničin
brat
,
ga
je
silno
spekla
.
No
o
tem
ni
bilo
časa
premišljevati
,
ker
prav
tedaj
so
štirje
orožniki
,
očividno
zasledujoč
ubežnika
,
prisopli
z
zasneženega
travnika
na
pot
,
se
ustavili
ter
strelili
za
Jovico
,
ki
je
bil
že
precej
oddaljen
.
Priskočila
sta
k
njim
oba
Blaustifta
s
puškama
,
pomerila
in
sprožila
.
Jata
vran
se
je
z
vriščem
dvignila
z
bližnjega
drevesa
,
drugega
učinka
streljanje
ni
imelo
;
jezdec
je
v
divjem
diru
izginil
med
drevjem
.
Vse
to
se
je
skoraj
tako
hitro
zgodilo
,
kakor
je
tukaj
povedano
.
"
Ušel
je
svinčenkam
,
vešalom
ne
uide
!
"
je
rekel
Samojlo
,
poteč
se
v
razburjenosti
.
Vodja
orožniške
patrole
,
tisti
,
ki
je
bil
pol
leta
poprej
odvedel
Mušića
iz
hana
ob
Oskovi
v
Tuzlo
,
je
spoznal
brezuspešnost
pogona
za
harambašo
.
Togotno
je
zamahnil
z
roko
ter
se
okrenil
k
Samojlu
.
"
Na
čigavem
konju
je
odnesel
zločinsko
življenje
?
"
Vilar
je
pristopil
bliže
in
rekel
:
"
Na
mojem
.
"
"
Na
vašem
?
To
je
čudno
.
"
"
Tu
ni
nič
čudnega
.
Duškal
sem
v
gostilni
,
moj
konj
pa
pod
pristrešjem
.
V
sili
si
ga
je
kaludjer
izposodil
.
"
"
A
tako
.
Dovolite
,
gospod
inženir
,
da
vas
o
stvari
izprašam
in
denem
vaše
pojasnilo
na
protokol
,
"
je
rekel
z
zapovedujočim
glasom
vodja
ter
mignil
družbi
v
han
.
Stvar
je
bila
enostavna
,
orožniški
vodja
pa
jo
je
v
svoji
stanovski
vnetosti
razblinil
v
široko
testo
.
In
kakor
pekovski
mojster
iz
razteptanega
testa
poljubno
gnete
najrazličnejše
krušne
oblike
,
tako
so
iz
orožnikove
pozvedbe
in
izpovedbe
dva
tedna
pozneje
pri
sodišču
spekli
domnevo
,
da
je
morda
inženir
nalašč
nastavil
ubeglemu
hajduku
svojega
konja
.
Ko
je
bil
Vilar
opravil
pri
orožnikih
,
je
sedel
na
Samojlove
sani
in
Manojlo
ga
je
peljal
pod
Konj-planino
.
Vso
pot
mu
je
brnel
današnji
dogodek
po
glavi
.
Čudno
naključje
!
Človek
,
čigar
sestri
je
obljubil
svojo
pomoč
in
svojo
veliko
ljubezen
,
je
postal
hajduški
glavar
!
Prijazno
je
občeval
z
njim
,
potegnil
se
je
zanj
,
ko
je
videl
,
da
se
mu
godi
velika
krivica
,
in
zdaj
je
za
glavo
tega
človeka
razpisana
denarna
nagrada
.
Morda
je
v
gorski
vasi
že
sam
zakrivil
zločin
požiga
,
morda
že
lepi
na
njegovem
handžarju
nedolžna
človeška
kri
.
Tako
se
je
mučil
Vilar
in
nikakor
ni
mogel
spraviti
nesrečnega
človeka
v
sklad
s
svojim
nravstvenim
naukom
.
Ni
se
vpraševal
,
kaj
poreče
svet
o
njegovi
ljubezni
:
tuzlanski
svet
se
mu
je
zdel
toliko
ničemen
,
kolikor
se
je
temu
svetu
on
sam
zdel
smešen
in
preziranja
vreden
.
Zaradi
ugrabljenega
konja
ni
bil
v
skrbeh
;
vedel
je
,
da
ga
Jovica
v
tem
malo
dostopnem
,
po
orožnikih
zastraženem
ozemlju
ne
more
dolgo
rabiti
.
V
hudi
stiski
si
ga
je
izposodil
,
da
je
ušel
preganjalcem
.
Vprašal
je
v
Zivinicah
pri
knezu
,
ni
li
jahal
mimo
kaludjer
,
pa
tam
ga
nihče
ni
videl
;
nadejal
se
je
,
da
zve
kaj
v
hanu
ob
Oskovi
,
kamor
se
je
pripeljal
že
v
mraku
,
pa
han
je
bil
prazen
in
Mušića
več
ni
bilo
v
dolini
.
Ko
je
Bierkopf
tisti
večer
slišal
,
kaj
se
je
zgodilo
,
je
zakipelo
v
njem
čuvstvo
škodoželjnosti
.
V
zlobni
radosti
se
je
zamolklo
rogal
ponižanju
tega
pri
drvarjih
tako
uglednega
,
pri
gospodi
pa
tako
sovraženega
inženirja
.
Težko
je
čakal
dneva
,
ki
ga
osvobodi
sovražnika
.
Nočni
spanec
je
pomiril
Vilarja
,
ugladil
mu
je
živčno
razdraženost
.
Drugo
jutro
je
mirneje
gledal
na
dogodek
prejsnjega
dne
.
Začel
je
opravičevati
Jovico
in
čim
več
je
mislil
o
njem
,
tem
bolj
se
mu
je
utrjevalo
prepričanje
,
da
sta
si
v
nekem
oziru
podobna
,
da
teče
njiju
usoda
vzporedno
po
dveh
tirih
.
Že
se
je
bil
popolnoma
zavedel
,
da
smatrajo
tudi
ujega
za
samosvojega
človeka
,
za
takšnega
,
ki
hoče
po
svoji
glavi
vse
zasnovati
in
uravnati
,
ki
se
ne
boji
težkoč
življenja
,
izvirajočih
iz
tragičnih
nasprotij
med
bornim
posameznikom
in
mogočno
družbo
.
Ni
ljubil
tistih
potuhnjencev
in
tihošlapov
,
ki
po
vseh
straneh
pomagajo
sramotiti
in
zatirati
oni
zasužnjeli
narod
,
iz
katerega
so
se
sami
rodili
,
občudoval
pa
je
ljudi
Miloševićevega
kova
.
Borbo
narodov
za
osvobojenje
in
za
svobodni
razvoj
lastnih
sil
je
smatral
za
največjo
stopnjo
nravnosti
,
zato
je
hitro
opravičil
dejstvo
,
da
teče
nedolžna
kri
,
kadar
prikipi
takšna
borba
na
svoj
višek
.
Nameraval
se
je
napotiti
v
Mušićev
han
,
da
tam
kaj
zve
o
Jovici
in
o
svojem
konju
.
Pa
tega
ni
bilo
treba
,
ker
blizu
desete
ure
je
zagledal
na
poti
pred
kolibami
dva
orožnika
,
ki
sta
spremljala
njegovega
konja
,
poleg
katerega
je
korakal
otožni
Bobojedac
,
držeč
ga
za
uzdo
.
Pogrela
ie
inženirja
radost
,
ob
enem
pa
ga
je
zaskrbelo
,
kaj
je
z
Jovico
.
Ali
so
ga
morda
vklenjenega
že
odgnali
pred
vojno
sodišče
,
ali
jim
je
utekel
?
Nič
več
se
ni
čudil
,
da
je
zašel
Milošević
na
pot
oboroženega
upora
,
saj
je
takrat
v
zasedenih
deželah
gorelo
in
vrelo
na
vseh
straneh
;
z
neba
ali
odkod
je
padlo
oznanilo
,
da
je
človek
brez
svobode
,
kar
riba
brez
vode
.
Eden
orožnikov
je
stopil
k
njemu
v
sobo
in
prosil
za
pismeno
potrdilo
,
da
je
oddal
konja
.
Potem
je
izvlekel
iz
listnice
razmečkan
kos
papirja
in
ga
pomolil
Vilarju
.
Na
listu
so
stale
v
naglici
in
z
grobo
pisavo
pisane
besede
:
"
Oprosti
mi
,
gospodine
Franjo
!
Do
smrti
sem
Ti
hvaležen
za
konja
.
Jovica
.
"
Ta
list
so
našli
zataknjen
za
uzdo
.
Orožnik
ga
je
zahteval
nazaj
,
da
ga
priloži
svojemu
pismenemu
poročilu
.
Spravljajoč
papir
v
listnico
,
je
škodoželjno
in
porogljivo
migal
z
glavo
,
kakor
bi
hotel
reči
:
Ta
razbojnik
ti
ne
bo
dolgo
hvaležen
.
Precej
po
orožnikovem
odhodu
je
pristokal
v
sobo
Bobojedac
.
"
Oj
,
da
pišem
,
tri
dni
bi
ne
napisal
vseh
svojih
jadov
!
"
je
prekanjeno
vzdihnil
.
"
Najprej
mi
povej
,
kako
si
prišel
h
konju
.
O
tvojih
jadih
se
pomeniva
pozneje
.
"
"
U-u
–
včeraj
,
ko
sem
kuhal
kašo
za
otroke
,
je
pridirjal
tvoj
konj
pred
mojo
kočo
.
Z
njega
je
skočil
razbojnik
,
ki
je
nekdaj
ušel
iz
manastirja
,
potem
iz
ječe
,
a
ne
uide
svinčenki
,
tisti
,
ki
se
je
toliko
prismojal
z
učenjem
otrok
.
Butnil
je
z
roko
ob
okno
,
da
se
je
razletelo
na
kose
.
Zazrl
se
je
strašni
kaludjer
v
mojo
izbo
tako
divje
,
da
so
mi
otroci
od
strahu
pocepali
krog
ognja
.
Najmlajša
dva
sta
si
ožgala
obleko
in
naga
sta
zdaj
,
kakor
sta
bila
gola
,
ko
sta
se
rodila
.
Zavpil
je
Jovica
v
mojo
izbo
:
Konj
stoji
zunaj
,
povedi
ga
gospodinu
Franju
!
Nato
je
izginil
.
Pobral
sem
otroke
in
jih
nakrmil
.
Potem
sem
šel
vun
,
da
zasedem
tvojega
konja-viteza
in
odjaham
k
tebi
.
Pa
me
dolgo
ni
hotel
sprejeti
nase
.
Gladil
sem
ga
in
mu
prigovarjal
,
ker
na
konja
treba
gledati
kakor
na
svojega
brata
,
a
jahati
ga
treba
kakor
dušmanina
.
Naposled
sem
ga
vendar
zmogel
in
se
spravil
nanj
.
Toda
ni
me
maral
nesti
,
stresel
me
je
s
sebe
in
me
vrgel
na
plot
.
Bože
mili
,
čuda
velikega
,
kakšna
pamet
!
Tako
sem
padel
,
da
je
vse
zahreščalo
v
meni
in
v
plotu
.
Joj
meni
,
mila
majka
,
kako
me
še
danes
boli
tu-le
v
boku
!
Šel
sem
v
sobo
ter
legel
,
krog
mene
otroci
,
jadne
kukavice
.
Proti
večeru
navale
na
mojo
kočo
zaptije
.
Vse
so
bili
izvohali
;
zovejo
me
in
ljuto
rohne
,
odkod
imam
konja-viteza
.
,
Ni
moje
,
česar
ne
morem
dejati
pod
pazduho
,
'
sem
rekel
in
vse
sem
jim
pojasnil
.
Kričali
so
nad
menoj
,
nisem
li
dal
hrane
razbojniku
,
žugali
so
mi
z
vislicami
.
,
Nisem
dal
,
evo
moje
glave
,
ako
sem
dal
.
Vse
,
kar
imam
,
sem
dobil
od
gospodina
Franja
.
Za
otroke
je
premalo
,
pa
bi
bedni
katolik
krmil
nevarnega
harambašo
?
'
Tako
sem
jim
odgovoril
in
nisem
se
jih
bal
.
Prestrašil
pa
sem
se
,
ko
so
mi
zažugali
,
da
bom
moral
svojo
izpoved
potrditi
z
zakletvijo
.
Samo
enkrat
sem
pred
sodiščem
poklical
živega
Boga
za
pričo
–
"
"
Že
vem
,
Ante
–
ko
je
bil
Atif
Sarajlija
zaklal
svojo
bulo
.
Pripoveduj
dalje
!
Ali
so
zaptije
nočili
pri
tebi
?
"
"
Niso
,
kje
bi
nočili
,
ko
je
toliko
otrok
v
moji
izbi
,
kolikor
v
satu
luknjic
!
Šli
so
in
danes
na
vse
zgodaj
sta
prišla
dva
.
,
Hajdi
z
nama
!
'
In
moral
sem
capati
s
konjem
.
Vso
noč
nisem
zatisnil
očesa
.
Bolelo
me
je
v
boku
in
mučila
me
je
misel
,
da
tičim
v
dolgovih
.
V
hanu
na
čaršiji
sem
dolžan
banko
,
v
dučanu
banko
.
Zaradi
dolga
se
ponoči
mučiš
in
za
dne
sramuješ
.
Fujfu
!
"
Bobojedac
se
je
prijel
za
bok
in
grdo
je
nakremžil
obraz
.
"
Tu
imaš
za
pot
dva
bankovca
.
Hajdi
z
Bogom
!
"
"
O
gospodine
Franjo
!
"
je
zavpil
Ante
.
"
Do
gole
duše
me
je
ogulil
hajduk
,
vse
mi
je
ukradel
.
Ponoči
je
prišel
in
vzel
,
a
noč
nima
oči
,
noč
nima
price
.
"
"
Kaj
naj
ti
vzame
?
Otroke
?
Zdi
se
mi
,
da
tvoja
zgovornost
nekam
meri
in
da
lažeš
.
"
"
Izpovedal
se
bom
fratru
,
če
lažem
.
Bedi
bo
vse
odpuščeno
.
Zvrhana
je
mera
mojega
siromaštva
,
zato
udarim
včasi
čez
mero
.
Dva
otroka
sta
mi
čisto
naga
.
Pomagaj
golotinji
!
"
Vilar
je
dodal
še
nekaj
drobiža
.
"
Vedro
nebo
,
a
sladka
kiša
pada
,
"
se
je
razveselil
prosjak
,
zroč
na
denar
.
"
Hvala
ti
,
gospodine
Franjo
,
vrlo
dobro
moje
,
solnce
moje
žarko
–
"
Vilar
mu
je
s
kretnjo
roke
pokazal
,
da
je
končan
njegov
posel
.
Tiste
dni
so
se
vršili
prvi
vojaški
nabori
v
tuzlanskem
okraju
.
Vršili
so
se
tako
kakor
pri
nas
za
francoskih
vojn
in
prej
.
Orožniki
so
s
knezi
in
muktarji
zganjali
za
vojaško
dolžnost
obvezne
mladeniče
.
Prišli
so
tudi
v
Medvedji
Dol
ter
odgnali
dva
srbska
in
enega
turškega
mladeniča
k
vojaškemu
naboru
v
Tuzlo
.
In
prigodilo
se
je
,
da
so
se
teden
dni
pozneje
opoldne
,
ko
je
Marko
Krpica
delil
obed
,
pojavili
oni
trije
mladeniči
oboroženi
z
našim
orožjem
v
Medvedjem
Dolu
na
skali
nad
drvarsko
kuhinjo
,
od
koder
so
s
streli
v
zrak
svoje
prejšnje
tovariše
opozorili
nase
.
Ves
delavski
tabor
je
osupnil
,
zroč
v
višek
.
Trdoglavu
,
sedečemu
na
tnalu
in
držečemu
polno
skodelo
med
koleni
,
je
padla
žlica
iz
rok
.
Nekateri
so
s
kliki
pozdravili
begunce
na
skali
.
Gajer
je
prestrašen
pritekel
iz
kolibe
z
revolverjem
v
roki
.
Razbravši
položaj
,
je
velel
Trdoglavu
,
naj
hiti
v
Pilić
in
sporoči
orožnikom
o
hajdukih
.
"
Čujte
,
braćo
,
što
do
sada
čuli
niste
!
Hajdite
z
nami
v
Hercegovino
,
kjer
je
vstašev
sila
božja
,
kjer
ostri
handžar
brije
Švabo
!
"
se
je
oglasil
hajduk
na
skali
.
"
Padle
so
čebele
na
medveda
,
otresava
se
,
toda
tisočine
čebel
zmorejo
i
medveda
,
"
je
vpil
drugi
hajduk
.
In
tretji
:
"
Pada
mu
njegova
hiša
na
glavo
.
"
Drvarji
so
se
spogledali
.
Nekaterim
so
ugajale
takšne
besede
.
"
Norci
govore
,
kar
mislijo
,
a
pametni
mislijo
,
kar
govore
,
"
je
rekel
Trkulja
,
lokajoč
svojo
juho
na
štoru
.
"
Vrabci
se
prepirajo
za
tuje
proso
,
a
mi
se
nočemo
,
"
je
kliknil
kuhar
Marko
,
brišoč
si
nos
.
"
O
bratci
,
precej
pridemo
,
le
počakajte
,
da
se
najemo
in
pripravimo
na
dolgo
pot
,
"
je
široko
odgovoril
Gajer
ter
namežiknil
v
gručo
Slovencev
,
ki
jih
je
smatral
za
najvdanejše
.
Stopil
je
tesno
ob
skalo
,
kjer
ga
hajduki
niso
mogli
videti
.
"
Težko
je
onemu
,
ki
na
hišnem
pragu
čaka
sovražnika
,
"
je
zavpil
Tunguz
,
da
bi
one
na
skali
opozoril
na
nevarnost
,
ki
jim
preti
,
ako
bi
se
obrnili
proti
Piliću
.
Tedaj
so
hajduki
zapazili
,
da
teče
Trdoglav
preko
golave
po
stezi
,
ki
je
držala
v
vas
.
Uganili
so
,
kaj
namerava
.
Pomerili
so
puške
nanj
in
strelili
.
Trdoglav
se
je
od
strahu
spotaknil
ob
korenini
ter
padel
za
posekano
deblo
.
Hajduške
krogle
ga
niso
zadele
;
čez
hip
se
je
spravil
na
vse
štiri
in
se
plazil
za
grmadami
hoste
,
dokler
ni
priležel
v
zavetje
pragozda
.
"
Ne
pljuvajte
iz
pušk
na
nas
,
mi
krogel
ne
maramo
prestrezati
!
"
je
zakričal
nekdo
iz
gruče
Slovencev
.
"
Bratje
,
pošljite
nam
kruha
in
slanine
!
"
se
je
zaslišalo
zamolklo
moledovanje
s
skale
.
"
Pridite
v
naš
tabor
,
sokoli
,
da
vas
nasitimo
!
"
je
zaklical
Konjhodžić
.
Poleg
njega
sta
stala
Tunguz
in
Batinić
in
še
nekateri
drugi
.
Spogledovali
so
se
,
kakor
bi
se
posvetovali
,
kaj
storiti
.
"
Nikogar
se
ne
bojte
!
Jamčim
vam
,
da
se
vas
nihče
ne
dotakne
,
"
je
vpil
Tunguz
.
"
Za
teden
dni
vam
naložimo
brašna
.
Vsega
smo
sami
pridelali
s
svojimi
žulji
,
"
je
širokoustno
pristavil
Batinić
.
In
Konjhodžić
je
svetoval
:
"
Ako
srečate
Birkova
,
na
prvo
drevo
obesite
njegovo
mast
,
ki
jo
je
iztisnil
iz
delavske
krvi
.
"
Paznika
je
minil
strah
in
pretresla
ga
je
razdraženost
,
ko
je
slišal
,
da
se
njegovi
drvarji
bratijo
s
hajduki
.
Besen
je
tekal
pod
skalo
sem
in
tja
,
premišljujoč
,
kako
bi
zagodel
drznim
razbojnikom
.
Skočil
je
ha
plan
ter
se
pomešal
med
delavce
.
In
zroč
v
višek
,
je
zavpil
:
"
Saj
res
,
bratci
,
jaz
vam
precej
pošljem
boba
.
Pocepajte
s
skale
,
prokleti
psi
!
"
Po
teh
besedah
je
trikrat
iz
revolverja
strelil
na
skalo
.
Zadel
ni
nikogar
.
Hajduške
glave
so
se
za
hip
skrile
za
skalnatimi
roglji
.
Precej
pa
so
se
zopet
prikazale
.
"
Razmaknite
se
,
bratje
,
stopite
v
stran
,
da
posvetimo
švabskemu
nasilniku
v
peklo
!
Vaše
nedolžne
krvi
nočemo
prelivati
,
"
je
zaklical
hajduk
.
Tedaj
je
razjarjeni
Gajer
iznova
hotel
streliti
.
Dvignil
je
roko
z
revolverjem
,
a
zdajci
ga
je
naskočil
Tunguz
.
Kakor
klešče
so
ga
prijele
njegove
roke
in
mu
iztrgale
revolver
.
Od
zadaj
ga
je
zagrabil
Konjhodžić
za
tilnik
,
mu
izpodbil
nogi
in
ga
treščil
ob
skalo
.
Nekateri
delavci
so
se
zgrozili
,
drugi
so
se
zasmejali
.
Iztegnil
se
je
Gajer
na
tleh
.
Krpica
je
priskočil
s
konvo
vode
ter
mu
z
mokro
cunjo
začel
izpirati
okrvavljeno
glavo
.
"
Hajdimo
,
bratje
,
hercegovski
raji
na
pomoč
!
Živela
svoboda
!
"
je
kliknil
Tunguz
in
za
njim
je
gromko
pristavil
Konjhodžić
:
"
Poginejo
naj
švabski
mučitelji
!
Padišahim
,
čokjaša
!
"
Oba
sta
vdrla
v
kolibo
.
Za
njima
je
skočil
Batinić
in
še
trojica
drugih
.
Polastili
so
se
cesarskih
pušk
in
dveh
zabojev
patron
;
Tunguz
je
z
Gajerjeve
mize
zmašil
za
svoj
pas
vse
patrone
za
revolver
.
Vsak
je
vzel
hlebec
kruha
,
pobrali
so
vso
slanino
.
Tako
preskrbljeni
so
zapustili
kolibo
in
stekli
v
breg
k
beguncem
.
Ostali
drvarji
so
zrli
kakor
vkopani
.
"
Kdor
gre
zoper
Boga
,
plača
z
dušo
,
kdor
gre
zoper
carja
,
plača
z
glavo
,
"
je
hripavo
viknil
Trkulja
.
"
Silo
Bog
prelomi
,
"
je
rekel
nekdo
iz
gruče
pravoslavnih
mož
.
"
Padale
bodo
glave
kakor
sadje
z
drevja
,
kadar
ga
potrese
vihar
.
"
"
Ne
dregajte
v
oko
in
zakon
!
"
je
nadaljeval
Trkulja
.
"
Kdor
zločini
,
naj
se
ne
nadeja
dobrega
.
"
In
zroč
za
beguni
,
je
pristavil
:
"
Njih
pamet
je
za
morjem
,
njih
smrt
je
za
durmi
.
"
Svetil
se
je
njegov
častitljivi
obraz
v
solncu
in
nihče
ni
ugovarjal
njegovim
preroškim
besedam
.
Čez
deset
minut
se
je
drvarsko
delo
vršilo
zopet
pravilno
.
Zračni
tlak
se
je
izredčil
,
vzdušje
se
je
zrahljalo
in
očistilo
.
Od
daleč
nekje
se
je
zaslišala
graničarska
bojna
pesem
.
Paznik
je
ležal
in
stokal
v
kolibi
.
Krpica
ga
je
lečil
in
obvezaval
;
Trkulja
mu
je
pomagal
.
Čez
poldrugo
uro
so
prihrumeli
v
Medvedji
Dol
orožniki
,
ki
so
preiskali
in
opisali
zločin
v
vseh
podrobnostih
.
Kmalu
za
njimi
sta
iz
doline
prihitela
Vilar
in
Bierkopf
.
Onega
zločina
se
je
poprijel
gozdar
,
da
naposled
strmoglavi
inženirja
.
"
To
je
plod
vaše
uprave
,
gospod
inženir
!
"
je
rekel
,
kažoč
se
razburjenega
.
"
Paznik
malone
ubit
,
koliba
oropana
,
šest
begunov
v
tako
nevarni
dobi
.
Vi
ste
jih
naravnost
pripravljali
za
anarhijo
,
vi
,
ki
smatrate
štrajk
za
upravičeno
orožje
nezadovoljnega
delavca
,
kateremu
treba
kazati
dušo
iz
jekla
,
čelo
iz
brona
,
a
ne
gledati
nanj
skozi
naočnike
filantropije
.
"
Sklepal
je
roki
in
migal
z
zlobnimi
očmi
.
"
Ako
me
pozovejo
zaradi
moje
uprave
pred
sodišče
,
lahko
mi
jo
bo
zagovarjati
,
a
vi
glejte
,
kako
operete
svojo
,
"
je
mirno
odgovoril
Vilar
.
Gozdar
je
za
Vilarjeve
odsotnosti
vrgel
v
ogenj
vse
one
listine
in
račune
,
ki
bi
bili
deloma
dokazali
njegova
sleparstva
,
zato
se
ni
bal
inženirja
.
Dan
po
rabuki
v
Medvedjem
Dolu
se
je
peljal
v
Tuzlo
.
Stopil
je
pred
okrajnega
načelnika
,
ki
je
dobil
tisto
dopoldne
od
orožništva
vznemirljivo
poročilo
o
dogodkih
na
Konj-planini
.
"
Ako
deželna
vlada
precej
ne
odstrani
inženirja
,
se
moram
sam
odpovedati
gozdarskemu
poslu
,
"
je
razkoračeno
govoril
Bierkopf
.
"
Niti
teden
dni
nočem
opravljati
službe
,
ker
meni
kot
pravemu
in
odgovornemu
vodniku
vsega
podjetja
je
zdrknila
vsa
oblast
iz
rok
.
Treba
bo
ustaviti
delo
,
ako
te
razmere
trajajo
še
nekaj
časa
.
Tu
treba
korenito
poseči
vmes
,
da
se
reši
,
kar
se
še
da
rešiti
.
"
Načelnik
se
je
prestrašil
.
Kaj
poreko
na
Dunaju
k
takšnim
nepravilnostim
?
Zaupali
so
mu
vodstvo
velikega
okraja
,
da
bi
napravil
red
,
pa
ga
ni
mogel
.
Tu
ne
sme
držati
roke
križem
.
Na
svoje
poročilo
o
prejšnjih
neredih
na
Konj-planini
je
bil
že
dobil
od
deželne
vlade
pooblastilo
,
da
sme
po
svoji
uvidnosti
postopati
z
vsem
osebjem
,
zaposlenim
pri
podjetju
,
in
vse
ukreniti
,
kar
se
mu
zdi
primerno
za
vzdrževanje
rednih
razmer
.
Inženir
je
bil
sicer
nastavljen
na
trimesečno
odpoved
,
toda
precej
ga
lahko
odpusti
,
odštevši
mu
trimesečno
plačo
.
Ta
odlok
je
prišel
ob
pravem
času
.
Ko
se
je
vračal
gozdar
pod
Konj-planino
,
je
nesel
s
seboj
ukaz
okrajnega
načelništva
,
da
mora
inženir
vse
posle
izročiti
gozdarju
in
se
javiti
v
konaku
na
zaslišbo
.
Vilarja
ta
odredba
ni
potrla
;
bosenska
služba
se
mu
je
bila
itak
že
zagnusila
in
sam
je
že
nameraval
prositi
za
odpust
.
Poslovil
se
je
pri
drvarjih
in
pri
Mušiću
ter
se
odpeljal
v
Tuzlo
.
Tam
je
zvedel
,
da
je
odpuščen
,
da
pa
ne
sme
zapustiti
mesta
,
ampak
se
mora
zaradi
dogodkov
minulih
dni
zagovarjati
pred
preiskovalnim
sodnikom
.
Izvršeni
zločini
so
bili
takšnega
značaja
,
da
je
pripadla
preiskava
vojaškemu
sodišču
.
Tedaj
je
Vilar
spoznal
,
da
je
zabredel
v
nevaren
položaj
,
zakaj
javno
mnenje
je
govorilo
proti
njemu
.
Javno
mnenje
pa
so
predstavljali
oni
zamerljivi
gospodje
,
s
katerimi
ni
maral
kvartati
,
popivati
,
kvantati
,
kvariti
ženske
,
oni
,
katerim
je
očital
njih
gnilo
kulturo
,
katerim
je
neposredno
zabrusil
vsako
resnico
v
obraz
,
ki
jih
je
odkrito
osramotil
z
možatim
dvobojem
.
Major-avditor
Lisinski
je
tuhtal
in
pisal
cele
noči
.
Začel
je
klicati
priče
.
Pričala
sta
Bierkopf
in
Gajer
.
Oba
sta
s
svojo
izpovedjo
zelo
obremenila
Vilarja
.
Gozdar
ga
je
obdolžil
sumljivih
zvez
z
Jovico
češ
:
mnogo
se
je
bratil
z
njim
,
v
hanu
ob
Spreči
mu
je
nastavil
konja
,
da
je
mogel
uiti
orožnikom
,
v
Medvedjem
Dolu
je
namenoma
gledal
skozi
prste
na
malkontente
,
ki
so
očividno
šuntali
na
upor
,
ni
se
mu
zdelo
vredno
,
izročiti
orožnikom
Tunguza
in
Konjhodžića
,
ki
sta
bila
že
davno
zrela
za
vislice
.
Lisinskemu
se
je
posvetilo
v
glavi
,
ko
je
slišal
imenovati
Tunguza
.
To
ime
je
stalo
že
v
novinah
.
Neki
podserdar
Pero
Tunguz
je
bil
v
januarju
s
štirimi
orožniki
domačini
pobegnil
iz
Uloka
k
vstašem
;
zbiral
je
čete
in
dal
mnogo
opravka
avstrijski
vojski
.
Ali
ni
Lazar
Tunguz
sorodnik
slaboglasnega
vstaškega
četovodje
?
Ali
ni
drugi
poslal
prvega
v
drvarsko
naselbino
z
namenom
,
da
agitira
in
šunta
delavce
,
naj
se
pridruže
vstaji
?
Res
v
čudovito
zamršenih
razmerah
se
je
vršilo
delo
na
Konjplanini
v
dobi
inženirjevega
gospodarstva
!
Avditor
se
je
s
svojimi
pozvedovanji
zatekel
tudi
k
stotniku
Hvalibogovskemu
ter
k
poročnikoma
Buzdugi
in
pl.
Merksu
.
Ti
so
slikali
inženira
za
nezanesljivega
človeka
,
ki
hlepi
na
nepravem
kraju
in
ob
nepravem
času
po
popularnosti
,
njegov
vpliv
na
ljudstvo
škoduje
pravilnemu
teku
državne
politike
,
zmožen
je
v
danem
slučaju
potegniti
na
stran
upornih
domačinov
;
tako
zelo
sovraži
tujo
civilizacijo
,
ki
jo
imenuje
krinko
za
laž
in
krivico
.
Tako
so
napravili
iz
Vilarja
zaradi
njegovega
visoko
nad
otok
se
dvigajočega
,
rogobornega
poštenja
nevarnega
človeka
,
ki
stoji
na
pragu
veleizdajstva
.
Lisinski
je
segel
dalje
v
preteklost
.
Zahteval
je
od
civilnega
sodišča
vse
listine
,
nanašajoče
se
na
Miloševićeva
zločinstva
,
in
temeljito
jih
je
proučil
.
Daničino
afero
s
kinžalom
in
Miloševićev
ubeg
na
Vilarjevem
konju
je
na
široko
razblinil
.
Zaslišal
je
bednega
Bobojedca
,
in
celo
uradnik
Hren
je
moral
predenj
.
Ta
se
je
tresel
za
svojo
reputacijo
in
je
izpovedal
,
da
je
že
davno
vedel
,
kako
se
bo
končala
stvar
z
inženirjevo
filantropijo
,
a
sumnjivega
ni
videl
na
njem
ničesar
.
Avditor
je
nakavkljal
grmado
novih
sodnijskih
spisov
,
v
katerih
bi
se
mimo
njega
ne
bil
izpoznal
živ
krst
.
Vilarja
so
pustili
teden
dni
na
svobodi
.
Ko
pa
so
njegovih
sovražnikov
natolcevanja
zmešala
avditorjevo
glavo
,
se
je
moral
preseliti
v
preventivni
zapor
.
Kot
inteligentnega
človeka
ga
niso
izročili
ječarju
Megliću
,
ampak
so
mu
odkazali
sobico
v
poslopju
vojaško-postajnega
poveljništva
,
iz
katere
se
ni
smel
ganiti
.
Senca
veleizdajstva
bi
ga
bila
ugonobila
,
da
ni
imel
na
otoku
svojega
zaščitnika
.
Vstaja
se
je
v
februarju
močno
okrepila
.
Avstrija
je
pomnožila
svojo
vojsko
v
zasedenih
deželah
in
v
južni
Dalmaciji
za
50.000
mož
.
Začel
se
je
krvavi
ples
po
kraških
planinah
.
Četovanje
je
na
obeh
straneh
obteževala
huda
zima
,
sneg
in
deževje
.
Do
konca
maja
1882.
l.
je
bilo
191
prask
,
pobojev
in
spopadov
;
pri
tem
so
všteti
vsi
napadi
na
pošto
in
na
posamezne
patrole
.
Goratemu
ozemlju
in
sirovi
zimski
dobi
primerno
se
je
vršila
ta
drobna
vojska
med
raztresenimi
krdeli
po
skoraj
nedostopnem
pečevju
.
Vstaši
so
bili
s
strelnim
in
golim
orožjem
dobro
preskrbljeni
;
včasi
so
uporabljali
tudi
kamenene
plazove
.
Njih
čete
so
se
pojavljale
zdaj
tu
zdaj
tam
,
se
spoprijemale
z
redno
vojsko
,
za
skrajnje
nevarnosti
pa
se
umikale
v
gorska
skrivališča
ali
pa
izginjale
mimo
črnogorskih
kordonov
na
nevtralno
ozemlje
.
V
Črni
Gori
so
pribegle
čete
včasih
razorožili
,
toda
kordonski
kapitani
in
obmejni
župani
so
zatisnili
oči
,
ako
so
šle
prav
tiste
ali
novo
oborožene
čete
nazaj
v
Hercegovino
ali
v
Krivošije
.
Vojaški
krogi
so
prisojali
vstašem
veliko
gibčnost
in
sposobnost
za
presojanje
onih
terenskih
točk
,
s
katerih
sta
bila
bliskoviti
napad
in
obramba
mogoča
.
Čudili
so
se
bistrosti
njih
vida
.
in
sluha
ter
njih
spretnosti
,
kako
so
se
umeli
zavarovati
z
okopi
in
skalnimi
ogradami
.
Posebno
okretnost
in
drznost
so
pripisovali
krivošijskim
vstaškim
krdelom
.
Proti
njim
je
bila
mobilizirana
celo
vojna
mornarica
.
Krivošijci
so
bili
zaradi
svoje
naglice
v
drznih
napadih
prava
"
gorska
konjenica
"
.
Poleg
Stojana
Kovačevića
so
bili
znamenitejši
četovodje
:
Sali
aga
Forta
(
po
domače
:
Salko
Forta
)
,
že
imenovani
Pero
Tunguz
,
knez
Samardžić
,
begi
Čengići
in
drugi
.
Padlo
je
v
tej
drobni
vojni
na
naši
strani
73
mož
,
255
je
bilo
ranjenih
,
8
pa
pogrešanih
.
Koliko
je
poginilo
domačega
prebivalstva
in
koliko
selišč
je
bilo
požganih
,
nam
ne
pove
nobena
knjiga
.
Le
toliko
je
znano
,
da
so
bile
pokrajine
ob
črnogorski
meji
po
zatrti
vstaji
prazne
,
ker
so
prebivalci
,
kar
jih
je
še
ostalo
pri
življenju
,
pobegnili
v
Črno
Goro
,
v
Srbijo
in
v
Turčijo
.
Vilar
je
pred
vojaškim
sodiščem
trdokorno
in
dostojno
,
brez
bojazni
pobijal
sumničenja
svojih
nasprotnikov
,
ne
da
bi
odnehal
le
za
pičico
od
svojih
nazorov
.
Odkrito
in
obzirno
je
govoril
o
Miloševićevi
sestri
.
Ni
zatajil
simpatij
do
Jovice
,
do
onega
kaludjera
,
ki
je
kakor
maščevalni
bog
proklinjal
razvratne
tujce
,
navalivše
na
posvečena
tla
Ozren-manastirja
,
ki
je
po
nedolžnem
trpel
neznanske
bolečine
,
prizadete
mu
po
orožnikih
,
ki
je
,
osumljen
radi
skrivanja
orožja
,
sam
šel
pred
sodišče
izkazat
svojo
nedolžnost
in
pričat
za
Mušićevo
:
s
toplimi
besedami
je
govoril
o
onem
Jovici
;
a
harambaše
Jovice
ni
opravičeval
,
dasi
je
tudi
o
tem
sestavil
neko
vzročnost
dogodkov
,
ki
žene
nesrečnega
in
neprestano
preganjanega
človeka
naposled
v
upornost
.
Kaj
bi
se
ne
vžgalo
,
ako
se
nabere
toliko
netiva
!
In
bal
se
je
zanj
.
Skozi
okno
svoje
sobice
je
videl
na
kaznilnico
,
kjer
je
gospodaril
ječar
Meglić
,
videl
je
ono
pot
,
po
kateri
so
vedli
tiste
razburkane
dni
vsak
teden
na
morišče
po
več
Bošnjakov
,
ki
so
jih
prijeli
z
orožjem
v
roki
,
ali
pa
takšnih
,
ki
so
dali
hrano
in
zavetje
upornikom
.
V
pritličju
postajnega
poslopja
so
bile
pisarne
vojaškega
sodišča
in
prav
pod
njegovo
sobico
se
je
nahajala
prostorna
soba
za
izpraševanje
hudodelcev
in
prič
,
Kadar
je
bilo
teh
premnogo
,
se
je
vršilo
izpraševanje
,
zasliševanje
in
obsodba
na
širokem
,
za
postajnim
poslopjem
ležečem
dvorišču
,
oddeljenem
od
kazinskega
vrta
z
visokim
zidom
.
Takrat
je
gledal
Vilar
na
dvorišče
,
na
nesrečne
žrtve
naglega
sodstva
.
Kako
hladnokrvno
so
se
vedli
ti
nesrečniki
!
Skoraj
bahato
so
šli
v
smrt
v
zavesti
,
da
so
mučeniki
za
neko
idejo
.
Bal
se
je
,
da
ne
bi
zagledal
med
njimi
plemenite
glave
Daničinega
brata
,
ki
je
posvetil
svoje
življenje
trpljenju
,
ki
mu
je
usoda
s
svojim
trdim
črtnikom
zarisala
v
obličje
znake
sile
in
rogoborne
odločnosti
,
ki
ga
je
določila
za
učitelja
in
preroka
,
ki
je
vzel
na
svoje
rame
križ
trpljenja
in
v
roko
plamenico
svobode
.
Naj
je
bilo
v
vstaških
četah
tudi
mnogo
razbojnikov
,
sina
hercegovskega
vojvode
in
Daničinega
brata
ni
štel
k
njim
.
In
ni
ga
videl
med
onimi
,
ki
so
šli
v
smrt
.
Lisinski
je
stal
na
strani
Vilarjevih
nasprotnikov
,
ki
so
trdili
,
da
treba
takšne
železne
nature
voditi
z
železno
palico
,
vendar
pa
ni
mogel
ugotoviti
obsodbe
;
ni
mu
bilo
vse
jasno
.
Dobil
je
takrat
z
naglim
sodstvom
mnogo
posla
.
Ta
način
sodnega
reda
ne
pozna
mnogo
pisarij
;
kdor
mu
je
zapadel
,
hitro
z
njim
na
oni
svet
.
Lisinski
je
dobil
toliko
opravka
na
tem
poiju
,
da
ni
mogel
več
raziskavati
inženirjevih
zločinov
.
Odložil
je
ta
proces
z
dnevnega
reda
.
Brigadir
se
je
kot
vrhovni
sodni
gospod
in
čuvarin
vojaške
pravice
v
tuzlanskem
okraju
zelo
zanimal
za
inženirja
.
Odločil
se
je
,
da
mu
o
pravem
času
izkaže
milost
zaradi
lepega
mostu
,
ki
se
je
imenoval
"
generalova
čuprija
"
.
Poklical
ga
je
v
svojo
pisarno
in
sprejel
zelo
nemilostno
.
Tako
mu
je
velela
opreznost
.
"
Vas
dolže
nedovoljenih
zvez
z
razbojniki
,
"
je
rekel
in
njegov
obraz
je
zdrknil
v
žugajoče
poteze
.
"
Iz
poteka
preiskave
je
najmanj
to
razvidno
,
da
ste
jim
dajali
potuho
na
vseh
straneh
.
Pred
nosom
ste
imeli
orožnike
,
pa
jih
niste
klicali
k
izplačevanju
dnine
.
Delavci
so
smeli
slaviti
sultana
,
in
niste
se
ganili
,
da
bi
jim
zaprli
usta
.
Na
kraju
strmine
ste
stali
,
od
koder
ste
zdrknili
v
prepad
.
Tu
moramo
vsi
vleči
ob
težkem
vozu
okupacije
,
vsi
moramo
biti
v
enem
taboru
.
Kdor
ne
gre
z
nami
,
je
proti
nam
.
"
"
Nisem
mislil
,
gospod
general
,
da
postane
človek
tako
hitro
veleizdajalec
,
"
je
prostodušno
pripomnil
Vilar
.
General
mu
je
z
iztegnjenim
kazalcem
odmignil
pred
nosom
.
"
Prenaglih
obratov
,
skokov
tu
ne
smemo
delati
.
Tudi
jaz
bi
rad
videl
red
v
deželi
,
a
kakor
vse
kaže
,
treba
počakati
,
da
izumrje
rod
,
ki
je
videl
okupacijo
.
"
"
E-e
,
dve
generaciji
morate
izumreti
,
"
je
pristavil
brigadni
adjutant
,
ki
je
bil
navzoč
pri
vseh
generalovih
službenih
poslih
.
Vilar
je
kakor
pred
Lisinskim
ugovarjal
vsaki
točki
obtožbe
.
Govoril
je
prepričevalno
,
brez
hinavstva
,
z
zanosom
mladega
entuziasta
.
Ko
je
odbijal
sumničenja
veleizdajstva
,
se
ni
topil
v
meževi
hiperlojalnosti
.
Iz
stisk
bosenskih
ljudi
so
se
mu
rodile
široke
misli
in
vsem
je
dal
duška
.
"
Zakrknjenost
,
neverjetna
zakrknjenost
,
"
je
šepetal
pl.
Merks
generalu
.
"
Naj
se
zgodi
z
menoj
karkoli
,
pravica
je
pa
le
na
moji
strani
,
"
je
končal
oni
svoj
zagovor
.
Ostre
poteze
na
generalovem
obrazu
so
se
nekoliko
ugladile
,
zazrl
se
je
v
vzhičeno
inženirjevo
obličje
ter
rekel
:
"
Vse
kaže
,
da
pripadate
tistim
ljudem
radikalnih
nazorov
,
ki
mislijo
,
da
bo
precej
drugače
in
bolje
,
ako
se
krepko
zabavlja
vsemu
,
kar
se
nahaja
pod
solncem
.
Zakaj
se
niste
zadovoljili
s
tem
,
kar
ste
dosegli
za
drvarje
?
Oni
so
imeli
svoj
materialni
dobiček
,
vi
svojo
duševno
naslado
.
"
"
Srečal
sem
nesrečne
ljudi
in
s
tolažbo
v
srcu
sem
se
ustavil
pred
njimi
.
To
so
moji
zločini
.
Da
ni
te
nesrečne
vstaje
,
te
prenagljene
vseobčne
razburjenosti
,
bil
bi
v
drvarski
koloniji
vzpostavil
red
,
ki
bi
bil
koristil
ugledu
bosenske
uprave
.
O
tem
sem
vedno
mislil
.
Kar
se
tiče
vstaje
,
sem
nedolžen
,
ni
mrvica
veleizdajstva
ne
tlači
mojega
poštenega
značaja
.
Gospod
general
,
dobili
ste
v
svojo
oblast
človeka
,
ki
nikdar
ne
bo
bežal
pred
svojo
usodo
;
do
kraja
hočem
nesti
svoj
križ
,
pa
naj
bo
še
tako
težak
.
"
Generala
so
ozlovoljile
te
besede
;
mahnil
je
z
roko
v
znak
,
da
mu
že
vse
preseda
.
Čez
hip
se
je
površno
naklonil
inženirju
in
ta
se
je
vrnil
v
svoj
zapor
.
"
Ta
inženir
ima
vratolomne
nazore
,
"
je
rekel
general
,
sedeč
pri
pisalni
mizi
in
brskajoč
po
listinah
.
"
Mladi
ljudje
hitro
vzplapolajo
,
kakor
bi
gorečo
vžigalico
podtaknil
pod
otep
slame
.
Vlogo
Katona
in
Bruta
bi
radi
igrali
.
"
"
On
je
metal
goreče
vžigalice
v
bosenski
smodnik
,
"
se
je
po
svoje
prilagodil
tuji
misli
pl.
Merks
.
Izraz
generalovega
obraza
je
kazal
,
da
resno
o
nečem
premišljuje
.
"
Ni
napačen
človek
,
toda
neizkušen
.
Pravi
,
da
so
Bošnjaki
siromaki
.
Ni
siromak
oni
,
ki
malo
ima
,
ampak
tisti
,
ki
mnogo
zahteva
.
Na
rokah
bi
jih
nosil
,
ko
bi
ne
imel
ukaza
,
jih
krotiti
z
naglim
sodstvom
.
"
"
Zakaj
se
nam
pa
ne
vdajo
?
Brezpogojno
naj
sprejmejo
našo
kulturo
,
gredo
naj
za
našimi
stremljenji
in
videli
bodo
–
a-a
!
"
je
rekel
pl.
Merks
,
prebračajoč
svoje
listine
.
General
je
pomislil
o
tem
,
kakšno
čudo
bi
videli
Bošnjaki
in
kako
naj
gredo
za
našimi
stremljenji
.
"
Ako
začnemo
premišljevati
,
zadenemo
na
vseh
straneh
na
protislovja
,
"
je
rekel
in
umolknil
.
Vilarju
se
je
zgodilo
kakor
pol
leta
prej
Jovici
:
kot
obče
nevaren
človek
je
moral
ostati
v
zaporu
;
kadar
se
vremena
zjasne
,
ga
puste
na
svobodo
.
Tako
je
bil
razsodil
general
.
In
pozabili
so
nanj
.
Prišla
je
spomlad
,
on
je
bil
še
vedno
zaklenjen
v
svoji
sobici
.
Spoznavši
svoj
položaj
,
je
klanjal
glavo
v
dolga
premišljevanja
.
Vrtele
so
se
njegove
misli
krog
državne
politike
in
človeške
zlobnosti
.
Prej
njegovo
srce
ni
bilo
dovzetno
za
mržnje
,
zdaj
mu
je
legla
neka
črna
usedlina
sovraštva
na
dno
srca
.
Hodeč
po
sobici
,
je
stiskal
pesti
,
škrtal
z
zobmi
in
žugal
nekam
.
Da
so
kaznive
človeške
misli
,
bi
ga
zaradi
njegovih
bila
takrat
lahko
obsodila
greneral
in
njegov
avditor
.
Mnogo
grešnikov
vzgoji
slepa
in
zakrknjena
uprava
sama
.
Življenje
mu
je
postajalo
čimdalje
bolj
pusto
.
Prej
se
je
vsaj
razvnemal
ob
preiskavi
,
ponavljal
svoje
zagovore
ali
se
pripravljal
na
nove
,
zdaj
ga
ni
nihče
izpraševal
,
živa
duša
se
ni
zmenila
zanj
.
Vojak
mu
je
prinašal
iz
kazinske
kuhinje
hrano
in
pospravljal
po
bornem
stanovanju
;
z
drugim
človekom
ni
mogel
govoriti
.
Včasi
pa
so
mu
nastopale
lepe
ure
,
kadar
se
je
v
nemoteni
samoti
domislil
Danice
.
Pride
dan
,
ko
ga
naposled
vendar
morajo
izpustiti
;
takrat
zbeži
na
krilih
svobode
in
ljubezni
k
njej
,
s
katero
prične
novo
življenje
.
Tudi
Jovice
se
je
mnogokrat
spomnil
.
Ali
še
živi
?
Kod
se
skriva
?
Ali
se
bori
v
svoji
Hercegovini
,
ali
je
bežal
za
svojo
sestro
?
Mnogo
je
premišljeval
o
tem
nenavadnem
človeku
.
In
zgodilo
se
je
,
da
je
zdolaj
na
dvorišču
slišal
imenovati
njegovo
ime
.
Neko
jutro
prve
dni
aprila
ga
je
,
dremajočega
še
na
postelji
,
probudil
velik
hrum
in
rožljanje
verig
.
Skočil
je
k
oknu
pogledat
,
kaj
se
godi
na
dvorišču
.
Pet
trdo
vklenjenih
Bošnjakov
,
trudnih
in
na
smrt
izmučenih
,
je
stalo
ob
zidu
pod
močno
vojaško
stražo
.
Vojak-pisar
je
z
velevažnimi
kretnjami
postavljal
pisalne
potrebščine
po
mizi
.
Za
njim
je
stal
vojni
sodni
zbor
,
nekakšni
vojaški
porotniki
.
Pristopil
je
major-avditor
Lisinski
s
šopom
papirjev
pod
pazduho
in
precej
za
njim
general
s
svojim
pribočnikom
.
Začela
se
je
obravnava
,
kratka
in
površna
,
po
zakonu
,
ki
je
ostal
iz
dobe
lancknehtov
.
Vilarju
je
ob
takšnem
prizoru
vselej
trepetalo
srce
.
Pri
zaprtem
oknu
ni
skoraj
ničesar
slišal
;
zamaknil
se
je
v
apatične
obraze
obtožencev
,
ki
so
ravnodušno
poslušali
majorja
,
kakor
da
stoje
v
cerkvi
pred
propovednikom
,
čigar
naštevanje
grehov
jim
le
malo
gre
do
duše
.
Lisinski
je
jetnikom
iz
listine
nekaj
čital
,
potem
jim
je
nekaj
govoril
,
izpraševal
je
priče
.
Ko
je
končal
,
so
si
začeli
možje
v
sodnem
zboru
nekaj
našepetavati
,
potem
so
potegnili
sablje
v
znak
,
da
so
složni
v
svoji
sodbi
.
Avditor
se
je
zopet
obrnil
k
obtožencem
in
jim
objavil
sodbo
.
Tedaj
se
jih
je
polastil
nemir
,
njih
verige
so
zarožljale
.
Vilar
je
pričakoval
pri
njih
navala
jeze
in
izbruha
blazne
razdraženosti
;
potihoma
je
odprl
okno
.
Videl
in
slišal
je
,
kako
so
trije
zločinci
dvignili
vklenjene
roke
ter
zaporedom
gromko
proiznesli
:
"
Mi
trije
smo
streljali
na
orožnike
,
a
ta
dva
niti
pušk
nista
imela
.
Pri
živem
Bogu
prisegam
,
da
sta
oba
nedolžna
in
čista
kakor
pšenično
zrno
!
"
–
"
S
čim
naj
streljata
?
Nas
ustrelite
,
a
ta
dva
pošljite
domov
!
"
–
"
Ne
morite
nedolžnih
ljudi
,
ako
Boga
poznate
!
"
Vilar
je
spoznal
,
da
so
se
trije
krivičniki
zavzeli
za
dva
po
krivici
obsojena
.
Avditorjev
motni
pogled
je
zletel
na
generala
.
Pa
ta
je
zaničljivo
mahnil
z
roko
ter
velel
:
"
Sojeno
je
sojeno
.
Vseh
pet
ustreliti
!
"
Vilar
je
ostolbenel
ob
tako
kratkem
in
krutem
razsodku
.
Hotel
se
je
premakniti
od
okna
,
ves
omamljen
od
dušne
boli
,
pa
zadržal
ga
je
nov
pojav
.
Na
mesto
,
s
katerega
se
je
bila
umaknila
ona
petorica
,
so
privedli
sivega
moža
z
albansko
čepico
na
glavi
in
tako
sklonjenega
,
da
mu
Vilar
ni
videl
v
obraz
.
Pokašljeval
je
jetnik
in
si
pritiskal
vklenjeni
roki
na
boleče
prsi
;
gledal
je
v
zemljo
,
kakor
bi
njegove
oči
iskale
jamo
,
v
katero
se
vrne
k
zaželjenemu
počitku
.
,
Kaj
je
zakrivil
ta
brezsilni
siromak
?
'
je
pomislil
Vilar
,
nagnivši
se
skozi
okno
in
strmeč
na
dvorišče
.
Iz
kratke
obtožnice
,
ki
jo
je
čitai
Lisinski
,
je
spoznal
v
jetniku
Pera
Mušića
iz
Pilića
,
handžijo
iz
hana
ob
Oskovi
.
Obtožili
so
ga
,
da
je
dal
streho
in
hrano
razbojniškemu
glavarju
Jovici
Miloševiću
,
za
kar
zapade
po
zakonu
naglega
sodstva
smrtni
kazni
.
Vilarju
se
je
trgala
sapa
v
grlu
,
ko
je
slišal
,
da
se
nahaja
Jovica
v
okraju
,
od
samega
usmiljenja
za
Mušića
mu
je
migljalo
pred
očmi
.
In
zdelo
se
mu
je
,
da
se
starec
smili
tudi
Lisinskemu
.
Avditor
mu
je
stavil
očividno
nalašč
vprašanja
tako
,
da
bi
jim
bilo
treba
samo
pritrditi
in
jetnik
bi
bil
rešen
.
"
Je-li
,
Mušić
,
ti
nisi
vedel
,
da
je
Jovica
Milošević
,
vrnivši
se
s
tovarišema
iz
Hercegovine
,
hajduški
glavar
?
"
je
vprašal
avditor
z
gromkim
glasom
.
"
Vedel
sem
,
kaj
bi
ne
vedel
?
Otroci
so
vedeli
,
"
je
s
slabotnim
glasom
odgovoril
handžija
Pero
.
"
Pa
ti
nisi
vedel
,
da
po
zakonu
zapade
smrti
,
kdor
je
vzel
hajduka
pod
svojo
streho
in
ga
nasitil
?
"
"
Vedel
sem
.
Lačne
nasitite
!
–
nam
je
ukazal
naš
Zveličar
.
"
Tedaj
se
je
razburil
general
.
"
Dobro
je
vse
vedeti
,
pa
ni
dobro
vsega
storiti
,
"
je
zavpil
.
"
Dosti
je
!
Ustreliti
,
vse
postreliti
!
"
Zopet
si
je
začel
sodni
zbor
našepetavati
;
izrekel
je
sodbo
,
ki
je
bila
ukazana
.
Vilarju
so
se
naježili
lasje
,
osteklenel
mu
je
obraz
.
,
Siromak
,
zato
si
se
selil
iz
Hercegovine
proti
vzhodu
solncu
naproti
,
da
tu
umrješ
nasilne
smrti
,
'
je
mislil
kakor
v
groznih
sanjah
.
Takrat
je
Pero
dvignil
glavo
in
motno
je
pogledal
po
obrazih
svojih
sodnikov
,
kakor
bi
hotel
razbrati
,
so
ustvarjeni
po
božji
podobi
.
Potem
je
uprl
oči
v
solnčne
žarke
,
lijoče
se
po
zidu
postajnega
poslopja
;
morda
je
njegova
'
duša
kratko
pred
smrtjo
slutila
ono
veliko
sočutje
,
ki
je
iz
okna
zrlo
nanj
.
Zapazil
je
gospodina
Franja
in
ga
spoznal
.
"
Kako
si
,
dobri
naš
gospodine
Franjo
?
"
je
zaklical
z
umiljenim
glasom
.
Vilar
ni
odgovoril
;
vse
njegove
misli
so
se
zasesale
v
Mušićevo
usodo
,
za
svoje
počutje
ni
imel
nobene
.
Vendar
pa
se
ni
mogel
zdržati
,
da
bi
ne
dal
znanemu
pojemajočemu
človeku
prijazne
besede
na
poslednjo
pot
.
"
Naj
se
ne
pogrezne
tvoja
duša
v
obupnost
,
o
handžija
Pero
!
"
je
zaklical
.
General
se
je
grozno
ozrl
v
okno
in
vsi
oni
,
ki
so
stali
krog
njega
.
"
Ne
bode
se
,
Boga
mi
!
"
je
odgovoril
Mušić
.
Ječar
Meglić
,
stoječ
poleg
njega
,
ga
je
dregnil
v
bok
.
"
Pes
laja
,
pa
tudi
preneha
,
"
se
je
obregnil
nanj
Pero
in
zakašljal
.
"
Ti
kmalu
prenehaš
,
"
mu
je
oni
pogrozil
;
s
smejočimi
očmi
je
obrsnil
generala
in
adjutanta
.
"
Solze
siromakov
vam
bodo
ob
vaši
poslednji
uri
udarjale
v
lice
,
"
je
rekel
Mušić
in
potopil
glavo
.
K
obsojencem
sta
pristopila
pop
in
hodža
.
Izprevod
je
zapustil
dvorišče
.
"
Proč
od
tod
,
proč
iz
teh
krajev
ponižanja
in
smrti
,
"
je
vzkliknil
Vilar
ter
se
vrgel
na
posteljo
.
Dobrih
deset
minut
je
slišal
zamolklo
mrtvaško
bobnanje
,
potem
je
trajalo
zopet
deset
minut
,
da
je
zaslišal
pokanje
pušk
.
Tri
dni
pozneje
je
rekel
general
avditorju
Lisinskemu
:
"
Pravdo
proti
inženirju
bo
treba
končati
.
Iz
upornih
krajev
imam
zanesljiva
poročila
,
da
vstaja
pojema
.
Vstaši
nimajo
več
enotnega
vodstva
,
vsak
četovodja
dela
na
svojo
roko
.
Za
mesec
dni
bo
upor
končan
in
čete
razpadejo
v
navadna
razbojniška
krdela
,
ki
utegnejo
še
par
let
vznemirjati
orožnike
in
finančne
stražnike
.
Pred
to
generacijo
še
ne
bo
miru
,
a
nevarnosti
ni
nobene
več
.
Ne
vem
,
čemu
imamo
inženirja
zaprtega
.
Smatram
ga
za
prenapetega
idealista
,
za
dobrosrčnega
človeka
,
ki
ne
more
škodovati
.
Vsi
vaši
protokoli
mu
ne
morejo
prav
do
živega
.
Kaj
?
"
Lisinski
je
nategnil
svoj
obraz
v
ponižno
slušajoče
poteze
.
"
Čemu
je
iz
svojega
zapora
priča
naših
naglosodnih
ukrepov
?
Da
bo
na
stara
leta
v
svojih
memoarih
neugodno
za
nas
pisal
o
bosenskih
stvareh
?
Da
bo
vlekel
na
dan
neke
,
atrocites
,
'
ki
izvirajo
iz
naših
zakonov
in
posebnih
bosenskih
razmer
?
Pustite
ga
na
svobodo
,
a
s
častno
besedo
mora
priseči
,
da
se
pred
koncem
pravde
ne
gane
iz
mesta
.
In
požurite
se
,
gospod
major
,
z
njegovim
procesom
!
"
Lisinski
je
prikimal
.
Tako
je
prišel
Vilar
na
svobodo
s
pridržkom
,
da
ne
zapusti
Tuzle
.
Nastanil
se
je
pri
Grgićevi
majki
,
ki
je
imela
sobo
zopet
prazno
.
Od
Agularja
mu
je
nosila
hrano
.
Med
gospodo
se
ni
pokazal
.
Hrena
je
slučajno
samo
enkrat
srečal
na
ulici
.
Uradnik
mu
je
ves
srečen
sporočil
,
da
mu
je
žena
rodila
hčerko
–
krasotico
!
lepotico
!
–
potem
se
je
bojazljivo
ozrl
krog
sebe
ter
se
izgovoril
z
nedostatkom
časa
;
veseli
ga
,
da
je
tako
vrl
rojak
izlezel
iz
kolomaza
;
poseti
ga
,
gotovo
ga
poseti
pri
Grgićevi
majki
,
da
se
po
domače
kaj
pomenita
.
Vilar
je
uvidel
,
da
se
uradniška
duša
boji
stikov
s
človekom
,
ki
je
osumljen
veleizdaje
,
in
ni
ga
pričakoval
.
Podnevi
je
malokrat
šel
na
ulico
,
tem
več
pa
zvečer
.
Zahajal
je
v
srbsko
kavarno
,
ki
se
je
nahajala
takrat
pod
strogim
uradnim
nadzorstvom
.
Bobojedac
mu
je
prišel
večkrat
potožit
svoje
gorje
.
Na
Konj-planini
so
ga
pri
pobiranju
drv
močno
utesnili
;
njegova
trgovina
peša
,
odkar
ni
gospodina
Franja
in
so
pobegnili
vsi
pošteni
drvarji
.
Gajer
ga
bo
popolnoma
izrinil
s
Konj-planine
.
In
s
čim
naj
zdaj
na
spomlad
hrani
svojo
bosotinjo
in
golotinjo
!
Birkov
je
prišel
v
konaku
v
veliko
milost
.
Dela
,
kar
hoče
.
Čim
dalje
gladiš
mačka
,
tem
više
dviga
rep
.
Živila
so
se
zopet
podražila
,
baje
zaradi
vojske
,
hrana
je
slaba
,
pri
izplačevanju
stojita
dva
orožnika
.
Drvarji
so
na
slabem
;
zahtevali
so
svečo
,
dobili
so
pa
rog
.
Tako
je
javkal
bedni
katolik
in
Vilar
ga
je
vselej
obdaril
.
Nekega
večera
je
Vilar
,
gredoč
po
zapuščeni
ulici
iz
srbske
kavarne
,
zagledal
pred
seboj
švedravo
,
zahaljeno
Turkinjo
.
Ženska
se
mu
je
zdela
orjaška
,
dasi
je
njeno
velikost
manjšala
rjava
halja
,
ki
je
ohlapno
pokrivala
njen
stas
.
Počasno
gre
ženska
in
oprezno
pred
njim
,
kakor
bi
iskala
nekaj
ali
pričakovala
koga
.
Včasi
dvigne
glavo
,
zastrmi
v
daljavo
kakor
koklja
,
če
jo
prestraši
jastreb
,
preteč
s
pogibeljo
.
Po
medvedje
trdo
stopa
,
okorno
in
leno
se
premikajo
njene
noge
,
a
včasi
vendar
bistro
zaplava
,
kažoč
gibčno
telo
in
krepko
voljo
.
Sumnjivo
se
mu
je
zdelo
to
,
da
je
muslimanka
dvakrat
postala
,
se
napol
okrenila
in
se
,
visoko
dvignivši
glavo
,
izpod
jašmaka
ozrla
nanj
.
,
Kaj
hoče
bula
?
'
je
pomislil
Vilar
,
ki
je
žensko
zaradi
njene
vnanjosti
uvrstil
med
omožene
.
,
Morda
ima
vročekrvna
muslimanka
v
tej
odljudni
ulici
sestanek
s
kom.
Neobičajno
je
to
v
tako
majhnem
turškem
mestu
,
nevarno
,
mogoče
je
pa
.
'
Tudi
on
je
korakal
počasno
in
ni
odvrnil
pogleda
od
njenih
kretenj
.
Z
jasnega
neba
je
lilo
toliko
svetlobe
,
da
je
vse
lahko
razločil
.
Pri
slabo
brleči
petrolejski
svetilki
,
edini
v
tisti
ulici
,
je
bula
zavila
v
stransko
zakotno
ulico
,
ki
je
držala
med
črvivo
ograjo
v
breg
k
turškemu
pokopališču
.
Ta
ulica
je
bila
še
ožja
in
odljudnejša
.
Mimo
gredoč
se
je
Vilar
ozrl
vanjo
in
glej
–
Turkinja
stoji
tesno
ob
ograji
in
čaka
.
,
Ok-ok
!
'
se
je
odtrgalo
Vilarju
v
grlu
in
posvetna
misel
je
lezla
nanj
.
Nadaljeval
je
svojo
ravno
pot
,
naredil
je
dvajset
korakov
,
pa
že
je
ležala
tista
misel
nepremagljivo
na
njem
.
Ni
nameraval
česa
nespodobnega
,
toda
zvedavost
,
vedoželjnost
ga
je
neodoljivo
vlekla
nazaj
:
od
pristne
muslimanke
bi
se
dalo
kaj
zvedeti
o
skrivnostnem
haremskem
življenju
.
Da
bi
se
bal
zahaljenega
bitja
v
temni
zasedi
,
tega
ne
,
Vilar
ni
poznal
blede
bojazni
.
Vrnil
se
je
in
krenil
v
ozko
ulico
.
Ona
je
še
vedno
čakala
.
Tihih
korakov
se
ji
je
bližal
,
premišljujoč
,
kako
bi
primerno
ogovoril
neznanko
.
Ni
bil
baš
izvežban
v
takšnih
ponočnih
sestankih
;
njegov
sestanek
se
mu
je
zdel
tako
pustolovski
,
da
se
ni
smatral
za
verskega
odpadnika
,
ko
je
namišljeni
Turkinji
,
stopivši
pred
njo
,
po
turški
hohnjajoč
,
zašepetal
:
"
Allahu
ekber
!
"
–
pozdrav
,
ki
se
mu
je
zdel
najprimernejši
.
"
Večji
nego
Allah
je
naš
pravoslavni
Bog
"
!
"
je
kakor
izpod
škafa
zadonelo
iz
širokega
jašmaka
in
Vilar
je
ostolbenel
,
spoznavši
Miloševićev
glas
.
Toliko
je
bilo
njegovo
strmenje
,
da
je
preslišal
besede
:
"
Hajdi
z
menoj
,
gospodine
Franjo
!
"
Jovica
ga
je
zagrabil
za
desnico
,
z
drugo
roko
je
odprl
vratca
v
ograji
.
Vedel
ga
je
na
temno
dvorišče
napol
razpadle
hiše
.
Stopila
sta
pod
cvetočo
češpljo
.
Harambaša
je
vrgel
s
sebe
žensko
haljo
;
za
njegovim
pasom
so
tičali
samopali
in
handžar
.
Tiho
je
govoril
:
"
Evo
,
gospodine
Franjo
,
v
moji
trdnjavi
sva
.
Ne
posrečilo
bi
se
ti
,
zaslužiti
lepe
cekine
,
razpisane
na
mojo
glavo
.
Milan
in
Vazko
spita
nedaleč
od
tod
nemirno
hajduško
spanje
.
Po
preteku
ene
ure
,
preden
bi
mogli
navaliti
orožniki
,
smo
vsi
trije
že
na
gorah
.
"
Vilarja
je
zamrazilo
od
te
družbe
.
Čutil
je
,
kako
močno
drži
Jovica
njegovo
mehko
desnico
v
svoji
koščeni
.
"
Sam
sem
še
jetnik
in
nimam
vzroka
,
ovaditi
te
onim
,
ki
mi
delajo
krivico
,
"
je
rekel
.
"
Toda
odkrito
ti
povem
:
tvoj
posel
mi
ne
ugaja
.
Izpusti
mojo
roko
!
Žge
jo
kri
,
lepeča
na
tvoji
.
"
Jovica
je
izpustil
Vilarjevo
roko
.
Otožno
je
rekel
:
"
Žal
,
da
je
zastonj
tekla
kri
v
sveti
osvobodilni
vojski
.
Da
ni
proklete
nesloge
,
bi
se
bili
držali
,
dokler
bi
nam
ne
prišla
zunanja
pomoč
.
Kjer
ni
sloge
,
ni
zmage
.
"
"
Ali
si
bil
v
Hercegovini
?
"
"
Bil
.
Osvetila
sva
se
z
Vazkom
Atifu
Sarajliji
.
Na
Arslan-agićevem
mostu
blizu
Trebinja
ga
je
dohitela
zla
usoda
.
Ljudstvo
sem
rešil
najničemnejšega
psa
.
To
si
štejem
v
zaslugo
.
"
"
Pogubil
si
ubogega
Mušića
,
"
je
očitajoče
rekel
inženir
.
"
Žal
mi
je
njegove
nedolžne
krvi
.
Z
Vazkom
in
Nikolićem
smo
šli
v
hladni
noči
,
izmučeni
po
dolgi
poti
,
spat
v
han
ob
Oskovi
.
Vazko
ni
mogel
odoleti
želji
,
da
bi
še
enkrat
videl
strica
in
mu
povedal
,
kako
je
poginil
Sarajlija
.
Šel
je
ponoči
v
Pilić
k
Peru
in
mu
povedal
o
naši
lakoti
.
Prinesel
nam
je
hrane
in
za
drugi
večer
nam
je
nastavil
Mušić
v
hanu
polno
košaro
suhega
sadja
,
kruha
in
slanine
.
Zopet
smo
prišli
počivat
v
njegov
han
.
Dva
sta
spala
,
eden
je
stražil
.
In
še
tisto
noč
so
nas
napadli
orožniki
.
Nekdo
nas
je
ovadil
.
O
nevera
,
da
bi
te
ne
bilo
!
Vsi
trije
smo
ušli
,
Mušića
pa
so
zvezali
in
odgnali
v
Tuzlo
.
Bodro
je
korakal
na
morišče
.
Gledali
smo
iz
zakritja
nanj
,
pa
pomagati
mu
nismo
mogli
.
Brez
strahu
je
nastavil
prsi
svinčenkam
.
Njegova
kri
me
bo
do
konca
dni
palila
na
duši
.
"
Jovica
je
snel
čepico
in
se
pokrižal
.
"
Zakaj
si
me
zvabil
sem
?
"
"
Hotel
sem
ti
sporočiti
pozdrav
Bajićeve
matere
in
Danice
–
"
"
Kdaj
si
govoril
z
njima
?
"
"
Tisti
dan
,
ko
sta
se
peljali
k
Savi
.
Na
Majevici-planini
sem
preoblečen
za
turško
bulo
sedel
k
njima
na
voz
in
ju
spremil
malone
do
Brčke
.
A
pozdrave
sem
dobil
včeraj
.
Ne
čudi
se
temu
!
Kakor
imate
vi
svojo
pošto
in
brzojav
,
tako
imamo
mi
svoje
zanesljive
zaupnike
,
po
katerih
gredo
naša
poročila
,
včasi
tudi
pismena
,
širom
naših
dežel
.
Bajićeva
mati
ti
ni
mogla
pisati
,
ker
je
zvedela
,
da
so
te
zaprli
in
bi
ti
ne
izročili
pisma
.
Po
meni
tl
javlja
,
da
je
ne
išči
v
Nišu
,
ker
se
nahaja
v
Belgradu
,
kamor
je
bil
premeščen
njen
sin
Živko
.
"
Vilar
se
je
zazrl
v
moško
smeli
Miloševićev
obraz
in
se
zahvalil
.
"
Še
to
ti
povem
:
obupal
sem
o
bosenski
svobodi
;
še
preden
odcvete
to
drevje
,
bom
z
Vazkom
na
svobodnih
tleh
.
"
"
Kar
se
tiče
bosenske
svobode
–
ona
vzklije
takšna
,
kakršne
še
ni
bilo
tukaj
.
Ob
puškah
in
handžarjih
še
nikdar
in
nikjer
ni
bilo
prostora
za
prosveto
.
Poleže
se
razburjenost
v
deželi
,
mir
se
povrne
in
po
milejših
zakonih
se
bo
vladalo
.
Zakoni
so
podobni
strunam
:
lahko
se
nategnejo
,
lahko
se
jim
popusti
;
kako
se
vrše
,
to
je
odvisno
od
razmer
,
ki
so
bile
tu
doslej
res
zamršene
.
Pride
čas
,
morda
še
le
čez
desetletja
,
ko
se
mogotci
onkraj
Save
sami
prepričajo
,
da
treba
to
odločno
in
krepko
ljudstvo
,
premagano
z
orožjem
,
še
z
ugodljivostjo
v
mnogih
upravnih
strokah
in
z
ljubeznijo
pritegniti
k
sebi
,
in
ko
se
bodo
moji
soplemeniki
na
jugu
zaupljivo
ozirali
na
našo
stran
.
Pozdravi
mi
onstran
Drine
Bajićevo
mater
in
Danico
!
Kakor
hitro
me
izpuste
iz
te
ječe
,
pridem
za
vami
.
"
Jovica
mu
je
potresel
desnico
.
"
Brate
,
nevarna
je
zate
moja
družba
,
zato
se
morava
ločiti
.
Da
se
živa
in
zdrava
vidiva
v
svobodi
!
Beži
!
"
Po
teh
besedah
je
stopil
k
razdrapani
hiši
in
popraskal
po
vratih
.
Vilar
je
hitel
domov
.
Skrivnostni
sestanek
ga
je
zelo
razburil
.
Zadnjega
aprila
je
dobil
pismeno
obvestilo
,
da
je
svoboden
in
mora
v
treh
dneh
zapustiti
zasedene
dežele
.
Posmejal
se
je
izgonu
.
Navdalo
ga
je
silno
čuvstvo
osvobojenja
,
neka
dolgočasna
teža
mu
je
padla
s
prsi
,
kakor
takrat
,
ko
je
v
svojem
srcu
zatrl
misel
na
Katico
.
Triumfiral
je
,
da
se
mu
je
končalo
bosensko
življenje
za
vselej
.
In
zakipela
je
v
njem
želja
po
novem
mirnem
delu
.
Njegova
delavnost
ne
bo
tako
suha
,
ko
bo
Danica
njegova
žena
.
V
vso
osnovo
njegovega
življenja
pronikne
ona
kakor
voda
v
suho
zemljo
.
Drugo
jutro
se
je
že
peljal
preko
Majevice-planine
.
Kako
vzorno
in
idilno
si
je
mislil
urediti
svoj
delokrog
,
ko
je
lansko
poletje
hodil
k
drvarjem
!
Koliko
neporabljene
sile
,
nevkovane
razpenjavosti
kipi
v
njem
in
vse
je
hotel
položiti
na
oltar
bednih
ljudi
izmučene
Bosne
.
Mučil
se
je
kakor
riba
v
plitvi
vodi
.
Izgnali
so
ga
,
ker
je
nosil
svoje
srce
odkrito
na
dlani
in
je
zahteval
pravico
za
hlapce
in
sužnike
,
bežati
mora
,
ker
je
govoril
resnico
.
Kakšno
razočaranje
je
doživel
!
V
temi
mračnega
dne
je
ležalo
ravno
Posprečje
,
je
stala
Konj-planina
,
ko
se
je
z
vrhov
poslednjikrat
ozrl
nazaj
.
S
podjetnim
duhom
,
z
velikim
hrepenenjem
in
vdano
ljubeznijo
se
je
pripeljal
v
Belgrad
.
Tu
je
pri
Bajićevih
ostal
do
srede
poletja
.
Sanje
in
resničnost
,
oboje
se
je
spojilo
Danici
v
mogočnem
valu
.
Sreča
ji
je
podala
obe
roki
.
Ni
se
mogla
premagovati
pred
mladim
,
krasnim
človekom
.
Mnogokrat
so
ji
kipele
solze
ginjenosti
,
a
njeno
oko
se
je
smejalo
.
Prve
dni
avgusta
so
pozvali
Vilarja
v
Macedonijo
k
gradbi
železnic
.
Drugo
pomlad
je
prišel
po
Danico
.
In
šla
je
za
njim
,
kakor
gre
človek
v
temni
noči
za
prižgano
plamenico
.
Nekega
toplega
dopoldne
sredi
aprila
sta
kolovratili
dve
muslimanki
po
cesti
iz
Zvornika
ob
Drini
.
Počasno
sta
se
vlekli
,
nizko
sklonjenih
glav
,
kakor
bi
se
sramovali
vojakov
,
ki
so
se
vežbali
na
prostoru
,
ležečem
ob
reki
.
Prišedši
na
mesto
,
kjer
je
bila
Drina
na
obeh
straneh
dostopna
,
sta
vrgli
s
sebe
žensko
obleko
in
dva
brhka
Bošnjaka
sta
skočila
v
hladno
vodo
.
Vojaki
so
ostrmeli
;
častnik
je
ukazal
streljati
s
slepimi
naboji
,
ker
ostrih
ni
bilo
pri
rokah
.
Beguna
sta
srečno
preplavala
na
oni
breg
.
Bila
sta
Jovica
in
Vazko
.
Dospela
sta
še
pred
Vilarjem
v
srbsko
prestolnico
.
Vazko
se
je
šel
učit
čevljarstva
,
Jovica
je
sprejel
učiteljsko
službo
.
Dvajset
let
je
uciteljeval
v
Srbiji
.
Ko
se
je
v
začetku
našega
stoletja
uprla
Macedonija
turškemu
gospostvu
,
se
je
tudi
v
njem
prebudila
stara
vstaška
kri
.
Gnalo
ga
je
tja
,
kjer
so
podjarmljeni
in
ponižani
ljudje
lomili
verige
in
okove
in
se
dvigali
s
prvobitno
,
nikdar
prej
zaslišano
silo
na
zatiralce
.
"
Plaziti
se
po
zemlji
kakor
senca
,
ki
izgine
,
kadar
se
poljubi
oblakom
in
solncu
,
takšnega
življenja
sem
se
naveličal
,
"
je
pisal
Vilarju
,
ki
,
je
