„Visoke
škornje
si
bom
kupil
in
kamižolo
,
pa
bo
vse
dobro
!
Potem
me
nihče
več
ne
bo
prašal
,
če
hodim
k
maši
.
Čudno
je
,
da
se
je
kapriciral
Bog
tako
hudo
na
pobožnost
škricev
...
Zakaj
to
danes
,
ko
bi
moral
biti
vesel
in
ko
bi
moralo
sijati
sonce
?
“
Ko
je
prišel
domov
,
se
mu
je
zdela
izba
zelo
tesna
,
samotna
in
siromašna
.
Vso
jo
je
napolnila
nerazumljiva
,
brezvzročna
,
globoka
žalost
njegovega
srca
.
„
Zakaj
to
danes
?
“
Spomnil
se
je
nanjo
,
začutil
je
na
ustnicah
njen
poljub
in
je
vztrepetal
.
Žalost
je
ostala
v
njegovem
srcu
in
ni
mogla
stran
.
„
Ali
je
bila
to
ljubezen
?
—
Ali
je
bila
ljubezen
,
ko
se
je
nasmehnila
in
mi
je
položila
roke
na
rame
...
kakor
otroku
?
“
Bil
je
daleč
,
toda
videl
je
njen
obraz
,
njen
nasmeh
z
bolj
bistrim
očesom
in
prestrašil
se
je
svojih
misli
.
„
Težko
je
moje
srce
...
Bog
vedi
zakaj
.
In
zato
so
moje
misli
nelepe
in
krivične
...
“
Gospodinja
mu
je
prinesla
kosilo
.
„
Ali
ste
bili
že
spet
v
Bistri
,
gospod
?
“
„
Tam
sem
bil
!
“
je
odgovoril
Kačur
osorno
.
Stala
je
poleg
mize
in
se
je
smehljala
:
poznalo
se
ji
je
,
da
bi
se
rada
razgovarjala
.
„
Ne
zamerite
;
pravijo
,
da
zahajate
k
tisti
.
“
„
Kaj
je
s
tisto
?
“
se
je
ozrl
Kačur
s
temnim
pogledom
.
„
Nič
ne
rečem
;
ampak
pravijo
,
da
imata
obedve
,
mati
in
hči
,
za
norca
vsakega
,
ki
pride
blizu
.
Že
marsikdo
se
je
tam
opekel
,
da
ga
je
bolelo
dolgo
.
Zdaj
zahaja
tja
tisti
inženir
.
“
„
Kakšen
inženir
?
“
se
je
prestrašil
Kačur
in
je
prebledel
.
„
Tisti
črni
...
Pravijo
,
da
jo
bo
vzel
.
“
„
Čemu
pa
mi
to
pripovedujete
?
Kaj
me
to
briga
?
—
Nesite
to
stran
,
nisem
lačen
!
“
Ko
je
zaprla
duri
,
je
vstal
izza
mize
in
je
stopil
k
oknu
.
Ozka
,
blatna
ulica
je
bila
spodaj
;
nasproti
siva
hiša
z
majhnimi
črnimi
okni
,
ki
se
mu
je
zdelo
,
da
gledajo
naravnost
nanj
,
kakor
strmeče
,
neprijazne
oči
.
„
Žensko
blebetanje
!
Seveda
je
samo
žensko
blebetanje
!
To
je
njih
poklic
in
opravilo
in
le
čudno
je
,
da
ji
ni
položila
okoli
vratu
dvoje
ali
troje
inženirjev
in
še
par
drugih
ljudi
povrhu
!
“
Srce
pa
mu
je
bilo
kakor
v
vročici
in
glava
ga
je
zabolela
.
„
Kako
lepo
bi
lahko
bilo
!
In
še
to
lepoto
,
ki
je
je
tako
bore
malo
in
ki
jo
človek
naskrivaj
ukrade
,
mu
umažejo
;
zagrene
mu
še
to
bore
kapljo
sladkosti
!
In
za
vsak
lep
trenutek
se
je
treba
boriti
posebej
!
“
Sivi
novembrski
dan
je
zatonil
hitro
in
zmračilo
se
je
zgodaj
popoldne
.
„
Zdaj
bo
že
skoro
čas
!
“
je
pomislil
Kačur
.
„
Če
vam
bo
kdaj
kaj
hudega
,
stopite
k
meni
!
je
rekel
zdravnik
.
Čemu
ne
bi
stopil
k
njemu
?
Nikoli
več
nisem
govoril
z
njim
,
ampak
zdi
se
mi
,
da
razumem
zmerom
bolj
njegove
nauke
.
“
Siv
,
vlažen
mrak
je
bil
,
ko
je
stopil
Kačur
na
ulico
.
Zdravnik
je
sedel
v
zakurjeni
sobi
,
oblečen
je
bil
v
dolgo
,
pisano
spalno
suknjo
,
kučmo
je
imel
na
glavi
in
pušil
je
iz
dolge
turške
pipe
.
Ko
je
vstopil
Kačur
,
se
ni
vzdignil
,
temveč
je
samo
iztegnil
roko
.
„
Hej
,
prijatelj
,
torej
vas
vendar
enkrat
vidim
!
Ne
zamerite
,
da
ne
vstanem
;
truden
sem
in
len
.
Marica
!
Marica
!
“
Stopila
je
v
izbo
njegova
žena
,
oblečena
istotako
v
dolgo
,
pisano
spalno
suknjo
;
visoka
je
bila
in
krepka
,
njene
oči
so
gledale
ukazovalno
,
njene
ustnice
pa
so
bile
debele
in
so
se
smehljale
dobrodušno
.
„
Čaja
,
Marica
!
Močnega
,
vročega
!
To
je
naš
mladi
učitelj
!
“
„
Ali
ste
tudi
pijanec
kakor
moj
mož
?
“
se
je
zasmejala
med
durmi
in
je
šla
.
Tudi
zdravnik
se
je
zasmejal
.
„
Ni
huda
ženska
—
ampak
ubogati
jo
je
treba
!
—
No
,
zdaj
pa
povejte
,
kaj
vas
je
prignalo
k
meni
!
Kar
tako
niste
prišli
,
drugače
bi
bili
prišli
že
prej
!
“
Kačur
se
je
hotel
veselo
nasmehniti
,
toda
zardel
je
.
„
Saj
ste
rekli
sami
,
da
naj
stopim
k
Vam
,
kadar
mi
bo
kaj
hudega
!
“
„
In
zdaj
vam
je
hudo
!
Hm
!
“
Z
resnim
očesom
mu
je
pogledal
v
obraz
,
potegnil
je
krepko
iz
pipe
in
se
je
zavil
v
gost
oblak
.
„
Kaj
pa
se
je
zgodilo
?
“
„
Nič
se
ni
zgodilo
posebnega
...
“
Kačur
je
bil
v
zadregi
in
žal
mu
je
bilo
,
da
je
prišel
.
„
No
,
zdaj
še
ni
nič
preveč
hudega
in
vse
se
da
še
popraviti
.
Jaz
sem
namreč
zdravnik
,
doktor
Brinar
,
in
nobena
klepetulja
v
Zapolju
ne
ve
toliko
kakor
jaz
.
Prvič
:
nocoj
mislite
ustanavljati
v
gostilni
Mantova
bralno
in
izobraževalno
društvo
.
Drugič
:
zaljubljeni
ste
v
Minko
,
ki
sva
jo
takrat
videla
,
ko
sva
se
peljala
mimo
;
in
če
hočete
občudovati
mojo
bistroumnost
,
kar
bi
mi
bilo
zelo
prijetno
:
vedel
sem
takoj
,
da
se
boste
zaljubili
vanjo
.
To
je
vsega
hudega
začetek
in
konec
.
Kmetje
imajo
navado
,
da
me
kličejo
prepozno
;
vi
ste
prišli
še
zadosti
zgodaj
.
Torej
:
prvič
,
ne
ustanavljajte
v
gostilni
Mantova
in
sploh
nikjer
ničesar
;
drugič
:
ogibljite
se
Bistre
in
njenih
izkušnjav
kakor
satana
!
“
Kačur
je
odgovoril
jezno
:
„
Nisem
prišel
zato
,
da
bi
vas
prašal
,
če
je
treba
...
“
Zdravnik
pa
se
je
zasmejal
.
„
Saj
tudi
jaz
nisem
govoril
zato
,
ker
sem
mislil
,
da
me
boste
ubogali
!
Vaša
usoda
je
že
zapečatena
;
škoda
!
Tamle
v
miznici
imam
napisano
razpravo
in
zaključek
te
razprave
je
resen
in
jako
dobro
utemeljen
nasvet
,
da
naj
država
zapre
v
blaznico
vse
idealiste
,
ki
človeštvu
več
škodujejo
,
nego
koristijo
.
Nekateri
blazni
ljudje
razbijajo
in
pobijajo
,
kar
seveda
ni
prav
;
drugi
ekstrem
pa
so
idealisti
,
ki
nadlegujejo
človeštvo
s
svojo
ljubeznijo
.
Edino
,
kar
dosežejo
s
svojo
norostjo
,
je
to
,
da
dajejo
potuho
in
pretvezo
šarlatanom
,
ki
se
skrivajo
pod
masko
blaznega
idealista
,
da
laže
kradejo
denar
in
glorijo
...
“
„
Tako
ne
mislite
!
“
je
izpregovoril
Kačur
in
se
je
nasmehnil
,
zato
da
bi
videl
nasmeh
zdravnikov
.
Zdravnik
pa
je
ostal
resen
in
se
je
ozrl
na
Kačurja
skoraj
zlovoljno
.
„
Tako
mislim
!
“
Gospa
je
prinesla
čaj
.
„
Močan
je
dovolj
!
Ruma
ne
dam
več
!
“
„
Poslušajte
in
učite
se
!
“
je
pomignil
zdravnik
z
žalostnim
obrazom
Kačurju
.
„
Torej
vi
ste
zdaj
Minkin
ženin
?
“
je
vprašala
gospa
.
„
Kaj
bo
!
Kaj
bo
!
“
je
hitel
zdravnik
.
„
Vsakdo
je
lahko
Minkin
ženin
...
za
teden
dni
!
“
„
Ne
poslušajte
ga
!
Saj
ni
človeka
,
da
bi
moj
mož
kaj
lepega
povedal
o
njem
...
“
„
Res
,
ni
ga
!
“
je
potrdil
zdravnik
.
„
In
Minka
je
čisto
pošteno
dekle
!
Nekoliko
vesela
je
kakor
je
pač
dekle
!
“
„
Vesela
je
,
res
!
“
je
potrdil
zdravnik
in
se
smehljal
.
„
Tudi
ti
si
bila
vesela
!
—
No
,
toči
!
“
Natočila
jima
je
čaja
in
se
je
poslovila
.
„
Morda
je
bila
podobna
Minki
?
“
je
mislil
Kačur
in
razjezila
ga
je
ta
nenadna
misel
,
ko
je
primerjal
široki
,
krepki
obraz
gospe
zdravnikove
z
belimi
lici
Minke
.
Pil
je
čaj
in
vroče
mu
je
bilo
v
glavi
.
„
Veste
,
zakaj
sem
prišel
k
vam
,
gospod
doktor
?
Zdaj
sem
nenadoma
spoznal
,
zakaj
;
prej
sem
samo
čutil
.
—
Ne
mislite
,
da
me
je
upijanil
ta
kozarec
čaja
,
ampak
...
resnično
,
tako
lepe
so
bile
moje
misli
,
da
bi
jih
bil
lahko
brez
strahu
vsakemu
pokazal
.
Pokazal
jih
nisem
nikomur
in
vendar
so
jih
blatili
vsi
,
ki
so
me
srečali
in
ki
so
slutili
,
kaj
je
v
mojem
srcu
.
—
Ljubil
sem
tistega
dekleta
in
ga
ljubim
zdaj
bolj
kot
poprej
.
In
če
bi
bila
Mesalina
sama
—
kdo
mi
more
zameriti
,
da
jo
ljubim
,
in
kdo
mi
more
očitati
ljubezen
,
ki
je
vsa
čista
?
Jaz
bi
ne
povedal
prijatelju
,
poštenemu
človeku
,
da
ga
njegova
nevesta
ne
ljubi
;
če
jo
ljubi
on
,
je
posvečena
in
govoriti
in
misliti
morem
o
njej
samo
tisto
,
kar
govori
sam
...
“
Kačur
je
umolknil
;
tudi
zdravnik
je
molčal
in
je
gledal
v
žarečo
peč
.
Kačur
si
je
natočil
in
je
pil
;
čaj
je
bil
vroč
in
mu
je
skoro
ožgal
ustnice
.
„
In
tisto
drugo
,
kar
mi
očitate
!
Da
ustanavljam
!
Saj
,
če
premislim
natanko
,
stvar
res
ni
veliko
vredna
in
pomena
ima
sila
malo
!
Koristi
pa
bo
imela
vendar
nekaj
,
in
kadar
bodo
—
to
se
bo
pač
zgodilo
!
—
vsi
tako
delali
,
kakor
mislim
delati
jaz
,
ne
bo
naš
narod
več
zadnji
v
vrstah
!
Vsa
,
vsa
nesreča
,
kolikor
smo
je
doživeli
,
izvira
iz
ene
same
laži
:
da
nimamo
kulture
!
Da
torej
nismo
vredni
stopiti
med
druge
narode
in
da
moramo
pobirati
ostanke
,
ko
so
drugi
pojedli
ocvirke
in
tropine
in
vse
mastne
žgance
!
—
Kaj
je
zategadelj
treba
?
Treba
je
pokazati
,
da
imamo
kulturo
!
Zdaj
smo
šele
povedali
,
da
smo
;
odslej
pa
je
treba
pripovedovati
,
kaj
smo
.
Prej
je
bilo
delo
na
zunaj
;
in
mislim
,
da
je
bilo
lažje
;
zdaj
pa
je
prišel
čas
,
ko
je
treba
delati
tostran
mej
.
Prej
sovražniki
od
zunaj
—
ves
narod
proti
njim
;
in
svetnik
je
bil
,
kdor
je
govoril
na
taboru
.
Jaz
sam
sem
bil
,
dvanajstleten
otrok
,
pri
Sveti
Trojici
,
in
sem
slišal
Tavčarja
—
tresel
sem
se
in
sem
se
jokal
,
In
danes
vidim
:
kakšen
je
ta
narod
,
ki
sem
pripravljen
,
da
darujem
življenje
zanj
?
—
Tak
bo
ta
narod
,
kakor
ga
boš
napravil
—
toliko
bo
vedel
,
kolikor
ga
boš
naučil
!
—
tako
si
mislim
.
In
zato
ni
moja
dolžnost
,
temveč
moje
življenje
je
,
da
tako
storim
,
kakor
mislim
.
“
Zdravnik
je
pušil
močno
;
vsa
soba
je
bila
polna
dima
.
„
Ubogi
fant
!
No
,
ne
zamerite
!
—
Čez
deset
,
čez
dvajset
let
bo
že
drugače
!
Ampak
stvar
je
taka
,
da
pridejo
pametni
ljudje
zmerom
prezgodaj
,
zakaj
če
bi
prezgodaj
ne
prišli
,
bi
ne
bili
več
tako
pametni
.
Usodno
uro
spoznati
,
kadar
bije
,
ni
umetnost
;
ampak
slutiti
jo
prej
,
to
je
umetnost
!
“
Ugasil
je
pipo
s
prstom
,
izpil
je
ostanek
čaja
in
slekel
spalno
suknjo
.
„
Saj
vam
ne
bo
v
nadlego
,
če
pojdem
z
vami
?
“
„
Kako
bi
mi
bilo
v
nadlego
?
“
se
je
razveselil
Kačur
.
Stopila
sta
v
noč
;
tu
,
tam
je
gorela
dremotna
svetilka
,
razsvetljevala
je
komaj
ozek
kolobar
ob
cesti
.
Pot
je
bila
lužasta
in
blatna
.
Iz
teme
so
se
zasvetila
okna
gostilnice
Mantova
.
„
Torej
v
božjem
imenu
!
“
se
je
zasmejal
zdravnik
in
je
odprl
duri
.
„
V
božjem
imenu
!
“
je
odgovoril
Kačur
in
se
je
zasmejal
tudi
sam
.
Izba
je
bila
polna
kmetov
in
delavcev
in
težak
vzduh
jima
je
puhnil
v
lica
.
Zdravnik
in
Kačur
sta
sedla
za
malo
okroglo
mizo
pod
ogledalom
in
Kačur
se
je
ozrl
po
izbi
.
Nekoliko
sitno
mu
je
bilo
pri
srcu
in
vroče
mu
je
bilo
v
lica
,
ko
je
videl
uprte
nase
radovedne
oči
in
ko
je
spoznal
takoj
,
da
ni
na
obrazih
,
v
očeh
,
v
besedah
poleg
radovednega
pričakovanja
nič
navdušenosti
,
temveč
namesto
nje
v
nekaterih
pogledih
in
vzklikih
kljubovanje
in
zlovoljnost
.
Konec
dolge
mize
je
sedel
postaren
kmet
,
plečat
in
visok
,
z
gladko
obritim
,
veselim
obrazom
;
gledal
je
neprestano
na
Kačurja
in
mu
je
mežikal
z
očesom
.
Za
posebno
mizo
so
sedeli
delavci
,
strojarji
;
zdelo
se
je
Kačurju
,
da
vidi
tam
resnobo
in
zaupanje
.
Kmetje
in
fantje
so
govorili
zelo
glasno
in
so
tolkli
s
kozarci
ob
mizo
,
da
se
je
vino
razlivalo
.
„
Nič
dobrega
ni
tam
;
pijani
so
že
!
“
je
pomislil
Kačur
.
V
tistem
trenutku
,
ko
je
vstal
in
izpregovoril
,
je
odprl
duri
rdečelični
kaplan
;
ostal
je
na
pragu
in
je
gledal
s
tihim
nasmehom
v
izbo
.
Njegov
pogled
je
zmedel
Kačurja
in
govoril
je
prve
besede
z
neodločnim
,
jecajočim
glasom
.
„
Kmetje
!
Delavci
!
Prišli
smo
nocoj
skupaj
,
da
se
pomenimo
o
imenitni
stvari
...
“
„
Francka
!
Še
en
liter
!
“
je
zaklical
kmečki
fant
in
omizje
se
je
zasmejalo
hrupoma
.
„
Kdo
pa
mu
je
dal
besedo
?
Kdo
pa
je
dal
besedo
gospodu
učitelju
?
“
je
prašal
kaplan
na
pragu
s
prijaznim
glasom
in
smehljajočim
obrazom
.
„
Res
je
tako
!
Kdo
pa
je
dal
škricu
besedo
?
“
je
zakričal
pijan
kmet
in
je
udaril
s
praznim
litrom
ob
mizo
.
„
Nobeden
mu
je
ni
dal
!
“
je
odgovoril
zdravnik
s
prav
tako
prijaznim
glasom
in
smehljajočim
obrazom
.
„
Saj
ni
shoda
tukaj
,
ni
predsednika
in
ne
žandarjev
!
Oštarija
je
in
v
oštariji
govori
lahko
,
kdor
hoče
!
“
„
Naj
govori
!
“
se
je
oglasil
strojar
.
„
Da
slišimo
,
kaj
misli
povedati
!
“
„
Le
naj
govori
!
“
je
pokimal
dolgi
kmet
in
je
pomežiknil
Kačurju
.
—
„
Veliko
vam
nimam
povedati
,
ampak
kar
hočem
povedati
,
je
važno
in
zapomni
naj
si
,
kdor
je
dobre
volje
!
Ta
večer
,
zdaj
,
ko
sem
slišal
te
besede
,
izgovorjene
naglas
in
natihoma
,
sem
prepričan
bolj
nego
kdaj
poprej
,
da
je
eno
nad
vse
potrebno
—
“
„
Vera
!
“
ga
je
prekinil
kaplan
z
mirnim
glasom
in
smehljaje
.
„
Tako
je
!
Vera
!
“
je
zakričal
kmet
.
„
Dajte
mir
!
“
je
zaklical
delavec
.
„
Kdo
mi
bo
ukazoval
?
“
je
vstal
kmet
izza
mize
in
je
prijel
za
kozarec
.
Delavec
je
molčal
,
kmet
se
je
ozrl
počasi
po
izbi
,
od
obraza
do
obraza
,
in
je
sédel
.
—
„
Eno
je
nad
vse
potrebno
:
učenje
,
izobraženost
!
Jaz
sem
te
misli
in
nobeden
mi
je
ne
more
omajati
,
da
je
vse
naše
nesreče
vzrok
nevednost
,
neumnost
,
živalska
zabitost
in
surovost
.
Zato
noben
narod
ni
tako
nesrečen
kakor
slovenski
!
“
„
Kako
je
dejal
?
“
se
je
vzdignil
izza
mize
kmetski
fant
z
bleščečimi
očmi
.
„
Še
enkrat
naj
pove
,
da
ga
bomo
razumeli
!
“
„
To
prekličite
!
“
je
zahteval
kaplan
in
je
stopil
korak
v
izbo
.
„
Naj
pove
do
konca
!
“
so
zaklicali
delavci
.
Zdravnik
si
je
prižgal
smotko
in
se
je
sklonil
bliže
h
Kačurju
.
„
Tako
nikar
,
če
vam
je
zdravje
drago
.
“
V
Kačurju
je
kipelo
od
razočaranja
,
srda
in
razburjenosti
.
„
Ne
prekličem
ničesar
!
Če
hočete
,
poslušajte
dalje
,
če
nečete
,
pustite
!
Kdor
misli
,
da
mu
ne
govorim
pogodu
,
naj
tudi
misli
,
da
ne
govorim
zanj
!
“
„
Torej
do
konca
!
“
je
izpregovoril
kaplan
.
—
„
Do
konca
!
“
je
zaklical
Kačur
s
trepetajočim
glasom
.
„
Jaz
sem
vabil
nocoj
v
to
krčmo
ljudi
,
ki
so
poštenih
misli
.
Pomeniti
sem
se
hotel
z
njimi
o
stvari
,
ki
je
pomenka
vredna
.
—
Kaj
ni
sramota
,
da
ta
narod
,
ki
se
uči
brati
po
državni
zapovedi
,
ne
bere
drugega
nego
molitvenike
,
če
ne
spi
v
cerkvi
?
Da
mu
ne
moreš
povedati
ničesar
,
če
ne
govoriš
na
prižnici
?
In
da
je
zato
,
ker
bere
komar
molitvenike
in
ker
med
pridigo
spi
,
ali
pa
kadi
pred
cerkvijo
viržinko
,
tako
neveden
in
okoren
,
kakor
še
za
kmetskih
puntov
ni
bil
?
...
“
„
Kaj
nas
je
prišel
zmerjat
?
“
je
zaklical
kmet
.
„
Poslušajmo
ga
!
“
se
je
nasmehnil
kaplan
.
„
Eno
je
nad
vse
potrebno
:
učenje
!
“
„
Sam
se
uči
!
“
se
je
zasmejal
kmet
.
—
„
Ne
roka
—
pamet
ustvari
blagor
!
Zato
sem
vas
sklical
nocoj
,
da
se
pomenimo
o
družbi
,
ki
bi
si
naročala
knjige
in
časopise
in
ki
bi
se
shajala
,
da
bi
ji
modri
in
učeni
ljudje
brali
o
koristnih
stvareh
.
To
je
bil
moj
pošteni
namen
—
“
Vdrugič
se
je
sklonil
k
njemu
zdravnik
.
„
Brez
srda
,
brez
žolča
!
“
„
—
moj
pošteni
namen
je
bil
,
ampak
nocoj
se
ne
bomo
razgovarjali
o
stvari
!
Klical
sem
,
pa
so
prišli
med
poklicane
tudi
ljudje
,
ki
poziva
niso
vredni
in
ki
naj
ostanejo
med
svojo
živino
v
hlevu
!
“
Zdravnik
ga
je
prijel
trdo
za
roko
in
ga
je
potegnil
na
stol
.
Strojarji
so
ploskali
,
kmetje
so
vstali
hrupoma
izza
mize
.
Kozarec
je
priletel
na
Kačurjevo
mizo
in
vino
mu
je
oškropilo
obraz
in
suknjo
.
„
Koga
si
mislil
,
škric
?
Koga
si
zmerjal
,
smrkavec
?
“
Dolgi
kmet
,
ki
je
sedel
konec
mize
,
je
vstal
,
zibal
je
z
glavo
,
opotekel
se
je
h
Kačurjevi
mizi
in
je
razprostrl
roke
.
„
Tak
nikar
!
Tak
nikar
ne
!
“
Ozrl
se
je
preko
rame
na
Kačurja
in
mu
je
namežiknil
.
Delavci
so
vstali
in
so
prijeli
za
stole
.
„
Na
korajžo
!
“
je
zaklical
kmetski
fant
,
slekel
je
v
hipu
suknjo
in
jo
vrgel
na
tla
.
Stol
je
letel
pod
stropom
.
udaril
je
na
mizo
in
kozarci
so
zazvenčali
.
Sredi
izbe
se
je
zagozdila
gruča
kričečih
ljudi
;
Kačur
je
videl
razgrete
obraze
,
nabrekle
žile
na
čelu
in
stisnjene
pesti
.
Ob
zidu
se
je
privil
krčmar
k
zdravniku
in
mu
je
stisnil
v
roko
ključ
.
„
Tam
skozi
!
Tam
skozi
!
“
Zdravnik
je
prijel
Kačurja
pod
pazduho
,
odklenil
je
male
stranske
duri
in
stopila
sta
v
temo
,
na
vrt
.
„
Tod
!
Tod
!
“
Vodil
ga
je
kakor
otroka
;
Kačur
ni
bil
okusil
vina
in
se
je
opotekal
.
„
Pa
zakaj
to
?
Zakaj
to
,
gospod
doktor
?
“
Zdravnik
se
je
zasmejal
veselo
.
„
Kaj
ste
mislili
,
da
bo
drugače
?
Seveda
ste
mislili
!
Zato
sem
šel
z
vami
!
—
Saj
sem
vedel
že
vnaprej
:
idealist
ni
za
nobeno
rabo
,
najmanj
pa
za
reševanje
naroda
!
To
imate
zdaj
,
idealist
,
za
svojo
nerodnost
!
Kaj
mislite
,
da
bodo
tihi
,
če
jih
zmerjate
s
tepci
?
Šarlatan
,
ki
ima
sladkost
na
jeziku
,
v
srcu
pa
prijetne
račune
,
bi
jim
bil
povedal
lahko
še
vse
kaj
hujšega
,
ampak
povedal
bi
bil
drugače
!
—
Ne
,
dragi
moj
,
vi
niste
za
take
reči
!
Visoke
misli
—
lepa
reč
;
osrečevalne
ideje
—
še
lepša
reč
!
Toda
glejte
:
šarlatan
mora
biti
človek
!
“
Kačur
je
šel
poleg
njega
s
povešeno
glavo
,
trepetal
je
in
mraz
mu
je
bilo
.
„
Ni
vam
blago
,
ne
pri
srcu
ne
v
telesu
...
Pojdite
k
meni
;
izpila
bova
par
kozarcev
čaja
,
močnega
in
vročega
čaja
in
pozabili
boste
na
vso
neumnost
!
“
Prijel
ga
je
za
roko
in
ga
je
peljal
v
svojo
izbo
.
„
Marica
!
Prav
močnega
!
Poglej
tole
kaj
ni
bolno
?
“
„
Kaj
se
je
zgodilo
?
“
Bled
je
bil
,
toda
rdeče
pege
so
bile
na
njegovih
licih
.
„
Nič
se
ni
zgodilo
!
“
se
je
nasmehnil
Kačur
,
njegove
oči
pa
so
bile
vlažne
.
„
Takoj
!
“
—
Prinesla
je
čaja
,
zdravnik
si
je
zapalil
pipo
in
je
potrepljal
Kačurja
po
rami
.
„
Ne
žalostnih
misli
!
Nikar
!
—
Kaj
je
bilo
tisto
?
Malenkost
;
to
se
pripeti
človeku
lahko
vsak
dan
v
življenju
.
Razočaranje
!
Kaj
pa
je
življenje
drugega
nego
neprestano
razočaranje
?
Zažvižgajte
veselo
in
si
mislite
:
vrag
vzemi
drhal
!
“
„
Ne
morem
tako
misliti
!
“
se
je
nasmehnil
Kačur
žalostno
.
Zdravnik
se
je
zavil
v
tobakov
dim
in
je
molčal
dolgo
.
Naposled
je
razpodil
z
roko
oblake
,
nagnil
se
je
h
Kačurju
in
ves
resen
je
bil
njegov
obraz
.
„
Ali
veste
,
da
ste
si
nocoj
pokvarili
vse
življenje
,
do
konca
?
Kaj
mislite
,
da
po
novih
postavah
učitelj
ni
več
služabnik
?
Še
zmerom
je
služabnik
in
hlapec
,
bolj
vprežen
in
bolj
vklenjen
nego
najmlajši
hlapec
pri
gruntarju
!
—
Pa
kaj
bi
tisto
!
Glavna
stvar
je
,
da
ste
bili
obsojeni
že
od
začetka
,
od
rojstva
.
S
tako
mislijo
,
kakor
je
vaša
,
ni
mogoče
živeti
;
zatorej
vam
ne
morem
pomagati
ne
jaz
ne
noben
drug
človek
na
svetu
!
“
Kačur
se
je
napotil
v
svojo
izbo
in
je
legel
in
je
zaspal
;
in
sanjalo
se
mu
je
,
da
stoji
pred
njim
,
v
tisti
tihi
,
gosposki
krčmi
gospodična
Minka
,
črnooka
,
belolica
,
in
opira
roke
ob
boke
in
se
mu
smeje
v
obraz
.
Zdramil
se
je
trepetajoč
in
prestrašen
,
prižgal
je
luč
in
si
je
zapalil
cigareto
.
Kačur
se
je
napotil
v
konferenčno
sobo
;
njegov
tovariš
,
učitelj
Ferjan
,
je
stopil
za
njim
na
stopnice
in
ga
je
prijel
za
suknjo
.
„
Potrpi
še
malo
!
—
Če
nečeš
,
da
ti
popolnoma
vrat
zavijejo
,
poslušaj
moje
nauke
:
bodi
ponižen
,
klanjaj
se
in
reci
da
,
četudi
ti
ponudijo
vrv
in
vislice
!
Vsako
reč
kanalje
laže
prenesejo
kakor
ponos
in
ugovor
.
Bodi
ponižen
,
zgrevan
in
smehljajoč
in
lahko
boš
že
drevi
spuntal
vse
Zapolje
,
če
ti
je
toliko
na
puntih
.
Meni
pravijo
,
da
sem
pijanec
—
tega
je
kriv
moj
rdeči
nos
in
slab
učitelj
in
tudi
drugače
v
vseh
ozirih
ničvreden
človek
.
Pa
vendar
bom
avanziral
,
kakor
se
spodobi
,
zato
ker
pustim
petelinu
greben
in
racmanu
krivčke
!
—
“
Kačur
je
stresel
glavo
,
hitel
je
po
stopnicah
in
je
potrkal
na
duri
.
„
Herein
!
“
V
sobi
sta
bila
nadučitelj
in
župnik
.
Sedela
sta
za
dolgo
mizo
,
pokrito
s
papirji
in
knjigami
.
Nadučitelj
se
je
ozrl
s
sladkožalostnim
,
hkrati
pomilovalnim
in
grajajočim
pogledom
na
Kačurja
.
Župnik
je
gledal
bolj
čemerno
nego
osorno
.
„
Slabo
je
,
slabo
!
“
je
zavzdihnil
nadučitelj
.
„
Kako
,
da
ste
se
spozabili
tako
daleč
,
gospod
Kačur
?
“
„
Komu
moram
odgovarjati
in
zakaj
?
“
je
vprašal
Kačur
z
zardelim
obrazom
.
Župnik
je
vzdignil
glavo
.
„
Meni
,
nadučitelju
,
in
gospodu
župniku
,
predsedniku
krajnega
šolskega
sveta
.
“
„
Povejte
mi
,
kaj
sem
storil
,
in
odgovoril
bom
takoj
!
“
„
Tako
se
ne
govori
z
nadučiteljem
!
“
je
izpregovoril
župnik
in
je
premeril
Kačurja
počasi
s
hladnim
in
čemernim
pogledom
.
„
Kaj
je
torej
?
“
je
vzkipel
Kačur
,
ki
ga
je
bil
razburil
župnikov
pogled
.
Nadučitelj
in
župnik
sta
se
spogledala
in
nadučitelj
je
zavzdihnil
globoko
.
„
Gospod
Kačur
,
saj
se
spominjate
:
sprejel
sem
vas
kakor
tovariša
in
prijatelja
.
Zdaj
vidim
na
svojo
veliko
žalost
,
da
mi
niste
ne
tovariš
ne
prijatelj
.
Prijazno
in
blagohotno
vas
je
sprejelo
to
dobro
zapoljsko
ljudstvo
,
ker
je
bilo
prepričano
,
da
boste
njegovi
mladini
zgled
in
učitelj
.
Spoznalo
je
žalibog
v
zelo
kratkem
času
,
da
ste
slab
zgled
in
slab
učitelj
,
da
zapeljujete
mladino
v
huda
dejanja
in
da
sejete
prepir
in
svado
med
ljudi
...
“
„
Kaj
pravite
?
“
je
prašal
župnik
.
Kačur
je
trepetal
.
„
Ali
sem
obtoženec
,
že
vnaprej
obsojenec
,
da
tako
stojim
pred
vami
?
Čemu
ta
pridiga
?
Razložite
mi
moja
hudodelstva
in
zagovarjal
se
bom
!
“
„
Kaj
pa
je
bilo
v
nedeljo
v
Mantovi
?
“
je
prašal
župnik
s
hladnim
glasom
.
„
To
vprašajte
rajši
gospoda
kaplana
!
“
„
Prašal
sem
ga
in
povedal
mi
je
,
da
ste
hujskali
ljudi
na
vero
!
“
„
Lagal
je
!
Tukaj
pričam
,
da
je
lagal
!
“
Nadučitelj
je
zmajal
z
glavo
in
se
je
ozrl
na
Kačurja
kakor
na
grešnika
,
ki
je
padel
že
zelo
globoko
in
ki
je
vendar
še
sočutja
vreden
.
„
Ne
takih
besed
,
gospod
Kačur
!
Ne
takih
besed
!
“
„
Kako
je
torej
?
“
je
trepetal
Kačur
.
„
Kje
je
obtožba
?
Jaz
hočem
,
da
se
vrši
vse
v
redu
in
po
postavah
;
pridig
ne
maram
in
tudi
naukov
ne
!
Ne
bom
dolgo
stal
!
“
„
Ne
boste
dolgo
!
“
je
rekel
župnik
in
se
je
počasi
vzdignil
.
„
Jaz
mislim
,
gospod
nadučitelj
,
da
smo
pri
kraju
.
Z
gospodom
se
ne
da
veliko
govoriti
!
“
Stisnil
je
nadučitelju
roko
in
je
šel
.
Nadučitelj
se
je
zaglobil
v
papirje
.
„
Gospod
nadučitelj
!
“
Ozrl
se
je
na
Kačurja
,
kakor
da
ga
je
bil
šele
ugledal
,
in
njegov
obraz
je
bil
sladak
in
smehljajoč
.
„
Zbogom
,
gospod
Kačur
,
zbogom
!
Imam
opravila
,
jako
mnogo
opravila
!
Zbogom
!
“
Pred
šolo
mu
je
prišel
naproti
Ferjan
in
se
je
zasmejal
naglas
.
„
Ves
rdeč
!
Že
vidim
!
Dobro
so
te
dali
!
Kako
pa
si
se
držal
?
“
„
Kmalu
se
bova
poslovila
,
prijatelj
!
“
je
odgovoril
Kačur
s
prisiljenim
smehom
.
„
Kaj
je
bilo
tako
hudo
?
Kaj
se
nisi
poklonil
?
Kaj
nisi
poljubil
roke
župniku
?
“
„
Temu
?
“
„
Ah
,
tako
!
Že
vidim
,
kaj
si
storil
!
Škoda
!
Rad
sem
te
imel
!
Jaz
sem
tak
,
da
imam
rad
samo
tistega
človeka
,
ki
je
boljši
od
mene
.
Boljši
si
,
to
je
resnica
;
ampak
ravno
taka
resnica
je
,
da
sem
jaz
bolj
pameten
.
Za
slovo
bova
pila
,
tega
mi
ne
odreci
!
“
„
Pila
bova
!
“
Ko
je
stopil
Kačur
v
svojo
izbo
,
je
ugledal
pismo
na
mizi
.
Župan
mu
je
pisal
,
da
bi
rad
govoril
z
njim
.
„
Še
ena
pridiga
!
“
se
je
zasmejal
Kačur
.
„
Zakaj
bi
je
ne
šel
poslušat
?
Zdaj
sem
tako
že
izven
ljudi
in
postav
.
Zdaj
laže
poslušam
in
laže
govorim
in
se
laže
smejem
...
“
Takoj
po
kosilu
se
je
napotil
k
županu
.
Vrata
v
hišo
so
bila
zaklenjena
,
zato
je
stopil
v
štacuno
in
je
videl
,
kako
je
tankonogi
župan
nenadoma
izginil
ter
še
v
begu
pomignil
s
prstom
.
V
štacuni
je
stalo
dvoje
kmetov
;
pila
sta
žganje
in
kupovala
tobak
.
Za
steklenimi
durmi
,
ki
so
držala
v
vežo
,
se
je
prikazal
župan
in
je
potrkal
na
rahlo
ter
pomignil
Kačurju
.
„
Kaj
se
mu
je
zmešalo
?
“
se
je
začudil
Kačur
,
odprl
je
steklene
duri
in
je
stopil
v
vežo
.
Župan
ga
je
prijel
za
roko
in
ga
je
peljal
v
izbo
;
spet
je
stalo
na
mizi
dvoje
kozarcev
poleg
steklenice
.
„
Nečem
pred
ljudmi
,
veste
!
Ne
pred
ljudmi
!
Precej
bi
mislili
—
no
,
Bog
vedi
,
kaj
bi
mislili
!
Pijte
!
“
Zaprl
je
skrbno
duri
,
stopil
je
h
Kačurju
,
potrepal
ga
je
po
rami
in
se
je
zasmejal
veselo
.
„
Kaj
pa
ste
počeli
v
nedeljo
,
á
?
Presnet
kerlc
ste
!
Take
reči
!
Ali
vas
je
župnik
že
spovedal
?
Korenito
spovedal
?
Ali
vas
je
?
“
„
Čakal
me
je
v
spovednici
,
pa
nisem
prišel
!
“
se
je
zasmejal
Kačur
.
„
Pa
niste
prišli
...
Hm
!
“
In
županov
obraz
se
je
nenadoma
zresnil
.
„
Veste
,
mladino
je
treba
vzgajati
v
verskem
in
cesarskem
duhu
...
in
tako
,
saj
veste
!
Zgled
je
treba
dajati
...
saj
veste
!
...
Potrpite
!
Kam
pa
!
Kam
pa
?
“
Kačur
je
vstal
.
„
Nikar
!
Kaj
sem
vas
razžalil
?
Prosim
,
samo
tale
kozarec
izpijte
!
—
Nekaj
drugega
sem
vas
mislil
prašati
...
tako
potihoma
...
“
Okrenil
se
je
nenadoma
od
Kačurja
,
stopical
je
po
izbi
z
urnimi
,
skakljajočimi
koraki
,
roke
na
hrbtu
.
Naposled
je
postal
in
je
pomežiknil
lokavo
.
„
Kaj
ste
resno
mislili
...
tisto
tam
...
v
nedeljo
?
Povejte
mi
,
zelo
vam
bom
hvaležen
:
ali
res
mislite
,
da
se
bodo
ljudje
,
to
se
pravi
,
da
se
bo
vsaj
večina
ljudi
odvrnila
od
...
od
prečastite
duhovščine
?
Rad
bi
vedel
,
kako
mislite
o
tem
!
“
Kačur
se
je
čudil
in
ni
odgovoril
.
„
Jaz
sem
namreč
narodnjak
!
“
je
hitel
župan
.
„
Nikar
me
napak
ne
razumite
!
Zdaj
ni
več
nevarnosti
,
da
bi
se
nemškutarji
polastili
občine
.
Pa
so
jo
imeli
še
pred
desetimi
leti
—
jaz
sem
bil
takrat
občinski
svetnik
...
“
Pogledal
je
Kačurju
naravnost
v
obraz
,
pomolčal
je
,
nato
se
je
zasmejal
od
srca
.
„
No
,
in
zdaj
so
že
spet
nove
sitnosti
,
čisto
nove
,
nič
ni
človek
pripravljen
nanje
.
Prej
je
bilo
lahko
:
ali
nemškutar
ali
narodnjak
.
In
iz
nemškutarja
je
človek
ob
vsaki
uri
lahko
postal
narodnjak
in
še
častili
so
ga
!
Zdaj
pa
se
ljudje
cepijo
na
take
čudne
načine
,
da
človek
še
skozi
naočnike
ne
razloči
natanko
!
Tako
potihoma
,
vse
naskrivoma
!
Sitno
,
jako
sitno
!
“
Tlesknil
je
z
jezikom
,
zamahnil
je
z
roko
in
je
hitel
po
sobi
.
„
Kaj
pa
ste
me
hoteli
prašati
,
gospod
župan
?
“
„
Takoj
!
Takoj
!
Kakšna
sila
!
—
No
,
kako
mislite
?
“
„
O
čem
?
“
„
Kako
se
bo
to
končalo
?
Ali
bodo
zmagali
stari
ali
mladi
?
“
„
To
Bog
vedi
,
jaz
ne
vem
!
“
„
Vi
že
veste
;
e
,
prekanjen
ste
!
Drugače
bi
si
ne
upali
tako
očitno
...
Ali
je
zdravnik
z
mladimi
?
“
„
Nisem
ga
prašal
.
“
„
Nič
neče
povedati
...
prevejanec
!
—
Zdaj
torej
mislite
,
da
je
še
najbolje
,
če
ne
nagne
človek
ne
na
to
ne
na
ono
stran
?
“
„
Kakor
je
pač
njegovo
prepričanje
.
“
„
Eh
,
kaj
bi
!
“
se
je
zasmejal
župan
in
mu
je
položil
roko
na
komolec
.
„
Kaj
bi
!
Saj
sva
samá
!
Prepričanje
:
kako
se
to
zmerom
menja
;
človek
pa
ostane
,
kakor
je
bil
.
Ali
sije
zdajle
sonce
?
“
„
Megleno
je
.
“
„
No
,
glejte
!
In
čez
eno
uro
bo
sijalo
sonce
in
prelomili
boste
besedo
,
ki
ste
jo
zdajle
rekli
.
To
je
prepričanje
!
—
Še
nekaj
mi
povejte
:
kakšen
je
razloček
med
mladimi
in
starimi
?
Stari
so
za
vero
,
mladi
so
zoper
njo
;
tako
je
pač
?
“
„
Ne
gre
za
vero
!
“
„
Za
kaj
pa
gre
?
“
„
Za
napredek
.
“
„
Hm
!
Jaz
sem
tudi
za
napredek
.
Lepa
stvar
...
napredek
!
...
Za
kakšen
napredek
gre
?
“
Kačur
mu
je
strmel
v
obraz
in
ni
vedel
odgovora
.
„
No
,
že
vem
!
Za
napredek
sploh
!
Kaj
pa
stari
?
Za
kaj
pa
so
tisti
?
“
„
Konservativci
so
.
“
„
Konservativci
...
lepa
stvar
!
Hm
!
Jaz
sem
tudi
konservativec
...
Stojte
!
Na
katero
stran
pa
se
drže
nemškutarji
?
“
„
Na
nobeno
!
“
Župan
je
skočil
in
je
hitel
po
sobi
.
„
Na
nobeno
!
Tako
!
Na
nobeno
!
Pametni
ljudje
...
Eh
,
lepi
časi
so
bili
!
“
Tekal
je
po
sobi
,
roke
na
hrbtu
,
glavo
sklonjeno
;
nenadoma
je
postal
pred
Kačurjem
.
„
A
tako
!
Saj
ste
še
tukaj
!
“
Pogledal
mu
je
resno
v
obraz
in
je
zmajal
z
glavo
.
„
Ni
bilo
dobro
,
gospod
učitelj
,
ni
bilo
prav
,
kar
ste
počeli
v
nedeljo
!
Ne
spodobi
se
!
Res
ne
!
“
Kačur
je
vstal
in
je
vzel
klobuk
.
„
No
,
kaj
bi
vam
očital
?
Mladi
ste
in
še
ne
poznate
natanko
dolžnosti
...
svetega
stanu
...
in
tako
,
saj
veste
!
Pa
zbogom
!
...
Skozi
štacuno
,
prosim
,
skozi
štacuno
!
Ni
treba
,
da
bi
ljudje
...
no
,
zbogom
!
“
Kačur
je
šel
skozi
štacuno
in
je
stopil
na
ulico
,
župan
je
izginil
v
temno
vežo
.
„
Kanalja
!
“
si
je
mislil
in
je
hitel
po
blatni
cesti
.
„
Kaj
—
saj
še
kanalja
ni
!
“
Že
se
je
mračilo
,
ko
se
je
napotil
v
Bistro
.
Megla
je
visela
nad
pokrajino
,
iz
megle
pa
se
je
svetil
ščip
,
ki
je
bil
že
visoko
nad
hribom
.
Sredi
pota
je
postal
.
„
Kaj
bi
tam
!
Kaj
ni
vse
tisto
res
,
kar
so
mi
pripovedovali
,
kaj
nisem
slutil
vse
tisto
sam
,
že
v
prvem
trenutku
?
Če
se
je
vse
drugo
ponesrečilo
,
klavrno
podrlo
—
kaj
bi
iskal
tam
?
“
In
še
v
mislih
,
vse
žalostnih
,
da
bi
se
vrnil
in
pozabil
,
je
pospešil
korake
in
je
hitel
dalje
.
Močneje
je
bilo
srce
.
„
Začetek
se
je
ponesrečil
,
drugega
nič
.
Kaj
bi
si
zato
ne
upal
dalje
,
ker
sem
se
spotaknil
ob
prvem
koraku
?
Preneroden
sem
bil
,
to
je
vsa
bridkost
!
—
Pripovedoval
ji
bom
,
kako
se
je
zgodilo
,
in
ko
bom
pripovedoval
,
bo
stvar
nenadoma
vesela
in
smejal
se
bom
in
tudi
Minka
se
bo
smejala
.
Resnično
,
ni
bilo
še
na
svetu
tako
čudnega
odrešenika
!
In
še
nikoli
tako
klavrnega
reševanja
!
—
Pa
vendar
,
zdi
se
mi
,
da
komedija
ni
bila
zastonj
;
ostalo
bo
morda
nekaj
v
ljudeh
,
če
ne
drugega
,
vsaj
razgretost
in
razgretost
je
zmerom
koristna
.
Tudi
boj
bo
morda
ostal
in
rodila
se
bodo
resna
nasprotstva
in
nasprotstva
so
zmerom
rodovita
.
Ni
bilo
zastonj
!
In
resnica
je
,
da
je
človeku
najmanjši
dar
,
ki
ga
daruje
sebi
v
škodo
in
bližnjemu
v
blagor
,
obilo
poplačan
!
„
Razvedrile
so
se
mu
misli
in
razvedril
se
mu
je
vroči
obraz
.
„
V
kakšno
škodo
sebi
?
“
se
je
smehljal
.
„
Prestavili
me
bodo
,
to
je
vsa
bridkost
!
Spoznal
sem
Zapoljce
,
do
dobrega
sem
jih
spoznal
,
jutri
bom
spoznal
morda
Zagorce
in
pojutrišnjem
Zaplance
.
Tako
bom
preromal
s
culo
in
palico
vso
to
lepo
domovino
in
ne
bo
ga
rodoljuba
,
ki
bi
poznal
narod
tako
natanko
kakor
jaz
.
Časih
sem
si
hudo
želel
,
da
bi
prepotoval
domovino
iz
kota
v
kot
,
—
no
,
zdaj
jo
bom
prepotoval
na
deželne
stroške
.
Ne
žene
nimam
ne
otrok
;
fant
svoboden
!
„
ln
v
istem
hipu
mu
je
šinila
senca
preko
lic.
Nikoli
še
ni
mislil
na
Minko
drugače
kakor
na
dekleta
v
rdeči
bluzi
,
z
belim
obrazom
in
s
črnimi
očmi
,
na
lepo
hčerko
bogatega
krčmarja
kako
sedita
sama
v
izbi
in
kako
ji
poljublja
male
,
okrogle
roke
in
ji
pripoveduje
zaljubljene
besede
.
Nikoli
še
mu
ni
prišlo
na
misel
,
da
bi
moglo
biti
kdaj
drugače
in
da
bi
morda
stopil
nekoč
v
črni
obleki
,
zardel
,
plah
in
trepetajoč
pred
debelega
gospoda
Sitarja
.
—
Zamahnil
je
z
roko
,
da
bi
prepodil
misel
,
ki
mu
je
bila
zoprna
.
„
Budalost
!
Saj
je
še
otrok
!
In
jaz
,
kaj
sem
drugega
?
To
je
...
nizkotna
misel
;
sam
vrag
mi
jo
je
poslal
,
da
bi
me
zmotil
...
“
Na
pragu
je
stala
gospa
.
„
Minka
je
v
parku
!
“
ga
je
pozdravila
smehljaje
.
„
Zdaj
v
parku
?
V
megli
in
mraku
?
“
„
Rekla
je
;
morda
ni
v
parku
!
Poglejte
!
—
Kaj
pa
ste
počeli
v
Zapolju
zadnje
čase
?
“
„
Nič
posebnega
,
gospa
!
“
„
Nič
?
“
se
je
posmejala
.
„
Vsi
pravijo
,
da
vas
za
podé
stran
;
strašne
reči
da
uganjate
!
“
„
A
,
tisto
!
—
No
,
stepli
so
se
v
krčmi
in
jaz
,
ki
se
nisem
tepel
,
bom
prenašal
kazen
.
Nič
drugega
se
ni
zgodilo
!
“
Gospa
je
požugala
s
prstom
.
„
Še
vse
druge
reči
pripovedujejo
!
Nikoli
bi
si
ne
bila
mislila
,
da
morete
biti
tak
,
ko
kažete
tako
nedolžen
obraz
!
“
„
Kaj
pa
sem
storil
?
“
Zasmejala
se
je
naglas
.
„
Kako
lepo
ste
prašali
!
Kakor
devica
!
—
No
,
poiščite
Minko
!
Saj
stopite
potem
v
izbo
na
kozarec
vina
?
Žejni
boste
!
“
Zasmejala
se
je
še
glasneje
;
Kačur
se
je
prestrašil
njenega
smeha
in
ga
ni
razumel
.
„
Pridem
!
“
Park
je
bil
tih
,
samoten
;
zmerom
niže
je
legala
megla
na
golo
,
črno
,
vlažno
drevje
;
pesek
se
je
mešal
z
blatom
in
se
udiral
globoko
.
„
Kako
bi
jo
iskal
tod
?
“
je
pomislil
Kačur
in
je
hodil
križem
po
peščenih
stezah
.
Blizu
lope
,
ob
plotu
,
je
ugledal
senco
in
bel
obraz
.
Prišla
mu
je
hitro
naproti
,
postala
je
tri
korake
pred
njim
,
pogledala
mu
je
v
obraz
in
se
je
zasmejala
.
„
Martin
Kačur
!
“
„
Jaz
sem
!
“
je
odgovoril
Kačur
;
kri
mu
je
šinila
v
lica
in
vztrepetal
je
.
„
Kako
pa
ste
našli
sem
?
“
„
Gospa
mi
je
povedala
,
da
ste
v
parku
!
“
„
Zakaj
pa
niste
ostali
pri
materi
,
v
gorki
izbi
?
Tema
je
in
mraz
.
“
In
resnično
je
zazeblo
Kačurja
po
životu
.
Pogledal
je
v
njen
obraz
in
zdel
se
mu
je
ves
izpremenjen
;
hladan
je
bil
,
tuj
in
prezirljiv
.
Okrenil
se
je
počasi
;
pred
očmi
se
mu
je
zazibalo
.
„
Zbogom
!
“
„
Pa
kam
?
Čemu
pa
ste
prišli
?
Saj
vas
ne
gonim
nikamor
!
Še
malo
ostanite
!
“
Stopila
je
k
njemu
in
ga
je
prijela
za
roko
.
„
Kako
ste
čuden
!
Kakor
otrok
!
No
?
“
Stisnila
se
je
k
njemu
in
mu
je
ponudila
ustnice
.
Objel
jo
je
z
obema
nerodnima
rokama
,
pritisnil
jo
je
trdno
k
sebi
in
jo
je
poljubljal
na
ustnice
in
na
lica
.
Šumelo
mu
je
v
glavi
in
dihal
je
težko
.
Izvila
se
mu
je
počasi
iz
rok
.
„
Kako
ste
vroč
!
—
Rada
Vas
imam
,
ker
ste
tako
hudo
neumen
!
“
Kačur
je
stal
pred
njo
in
je
molčal
in
strmel
.
Minka
se
je
smejala
.
„
Zares
!
Ker
ste
tako
hudo
neumen
!
Vsaka
Vaša
beseda
—
če
se
spomnim
nanjo
,
se
smejem
do
solz
!
“
„
Ne
smejte
se
!
Ne
bodite
veseli
!
“
je
prosil
Kačur
.
„
Ni
mi
veselo
pri
srcu
,
kadar
je
smeh
na
vaših
ustnicah
!
Nocoj
,
Minka
,
nocoj
ne
bodite
veseli
!
Poslednjikrat
vas
vidim
—
zdaj
vem
v
svojem
srcu
,
kakor
da
bi
mi
bil
Bog
razodel
!
“
„
Kako
bi
se
ne
smejala
,
ko
govorite
tako
čudno
?
Pa
če
nečete
,
se
ne
bom
smejala
!
Ali
je
tako
prav
?
“
Strnila
je
obrvi
,
stisnila
ustnice
,
nabrala
obraz
v
resne
gube
in
bruhnila
v
glasen
smeh
.
„
Kdo
bi
bil
resen
,
če
stoji
pred
vami
?
“
Prijel
jo
je
za
roko
in
se
je
nasmehnil
sam
,
toda
v
njegovem
nasmehu
ni
bilo
radosti
.
„
Bolj
vas
ljubim
,
nego
smem
.
Prevelika
je
moja
ljubezen
,
zato
je
smešna
.
Toda
smejte
se
!
Čudo
lep
je
vaš
obraz
,
kadar
je
vesel
,
in
nikoli
se
bolj
ne
blešče
vaše
oči
...
“
Takoj
se
je
zresnil
njen
obraz
.
„
Čemu
govorite
tako
modro
,
počasi
,
slovesno
kakor
duh
opolnoči
?
To
ni
lepo
,
kvečjemu
da
je
smešno
.
Enkrat
je
lepo
tako
kakor
je
pesem
lepa
,
če
jo
bere
človek
enkrat
.
Ampak
zmerom
:
b
...
b
...
b
—
kaj
je
tisto
?
Človek
objame
,
poljubi
,
in
se
zasmeje
—
konec
!
“
„
Ne
bodite
hudi
name
!
Rekel
sem
,
da
vas
ljubim
preveč
.
Pozabite
na
tisto
‚
preveč
‘
in
mislite
samo
,
da
vas
ljubim
!
“
Trepetal
je
,
njegove
oči
so
bile
rosne
in
so
prosile
.
Minka
je
bila
razmišljena
;
ne
vesel
ni
bil
njen
pogled
in
ne
zlovoljen
.
„
Kdaj
pa
mislite
odtod
?
“
„
Odkod
?
“
se
je
prestrašil
Kačur
.
„
No
,
iz
Zapolja
!
Saj
pojdete
menda
stran
?
Pravijo
.
“
„
Ne
vem
še
.
Kmalu
!
“
„
No
!
Kamor
pač
pojdete
...
ne
mislite
nič
hudega
o
meni
!
—
Saj
pridete
morda
še
k
nam
?
“
Ponudila
mu
je
roko
.
„
Kaj
je
to
slovo
,
Minka
?
“
je
vzkliknil
Kačur
.
„
Kaj
pa
še
drugega
?
“
se
je
začudila
in
se
je
takoj
zasmejala
.
Uprla
je
roke
ob
boke
,
vzdignila
je
obraz
in
je
napela
ustnice
.
„
No
?
“
Poljubil
jo
je
in
je
stal
trepetajoč
pred
njo
.
„
In
—
ničesar
več
,
Minka
?
“
„
Kaj
pa
še
?
—
Kako
ste
sitni
!
Torej
še
enkrat
!
“
„
Nič
več
!
“
Pogledal
ji
je
v
obraz
z
globokimi
,
plahimi
očmi
in
se
je
počasi
okrenil
.
„
Zbogom
,
Minka
!
“
„
Zbogom
!
“
„
Ni
mogoče
!
Ni
mogoče
tako
!
“
je
mislil
in
je
postal
in
se
je
ozrl
.
Privzdignila
si
je
bila
krilo
in
se
je
vračala
po
blatni
stezi
proti
lopi
.
„
Hej
,
gospodična
Minka
!
“
je
zaklical
.
„
Kaj
ne
pričakujete
nekoga
?
“
„
Seveda
!
“
je
odgovorila
z
glasnim
smehom
in
ga
je
pozdravljala
z
roko
;
njen
beli
obraz
se
je
svetil
iz
sence
,
od
nevidne
luči
obžarjen
.
Kačur
je
omahnil
,
zaječal
je
in
je
hitel
iz
parka
.
Ne
misli
,
ne
čustva
;
do
blatne
poti
,
do
velike
ceste
.
Hitel
je
sključen
;
pot
mu
je
oblival
obraz
.
„
Tam
—
kakšen
kraj
je
tam
?
“
Dospel
je
v
Zapolje
.
Krčme
so
bile
še
razsvetljene
;
tam
so
sedeli
gostje
,
v
gorki
izbi
,
v
svetli
luči
;
smejali
so
se
in
so
se
razgovarjali
in
niso
poznali
žalosti
.
Odprl
je
duri
;
v
gosposki
izbi
,
za
belo
pogrnjeno
mizo
je
sedelo
samo
troje
gostov
;
učiteljica
,
mlada
okrogla
ženska
z
živahnimi
,
prekanjenimi
očmi
in
lepim
podbradkom
;
zaspani
,
nerodni
,
in
neobriti
davčni
praktikant
in
učitelj
Ferjan
.
„
Odkod
pa
ti
?
“
je
skočil
Ferjan
izza
mize
.
Svetil
se
mu
je
rdeči
obraz
in
oči
so
se
mu
lesketale
.
„
Kakšen
pa
si
?
Ali
ti
je
slabo
?
Ves
bled
si
!
Ves
blaten
!
Odkod
pa
prihajaš
?
“
Stiskal
mu
je
roko
in
ga
je
vlekel
k
mizi
.
„
Kam
sem
prišel
?
“
je
vprašal
Kačur
.
Ferjan
se
je
zagrohotal
.
„
Pijan
je
,
bratci
,
pijan
!
Kam
si
prišel
?
V
Mantovo
si
prišel
!
V
kraj
svoje
slave
in
časti
!
No
,
sédi
,
idealist
!
—
Kaj
?
Kam
pa
?
“
Kačur
se
je
bil
okrenil
,
da
bi
šel
.
„
Nikamor
!
Pil
boš
z
mano
!
Saj
si
obljubil
,
da
bova
pila
,
preden
pojdeš
!
—
No
,
praktikanče
ti
zaspano
!
To
je
Kačur
;
saj
se
še
ne
poznata
ne
!
Vseeno
je
,
če
se
poznata
ali
ne
!
Spi
dalje
!
“
Kačur
je
slekel
suknjo
in
je
sedel
za
mizo
.
„
Ostal
sem
,
ker
si
me
vabil
,
Ferjan
;
drugače
pa
bi
bil
nocoj
rajši
doma
!
“
Kačur
je
gledal
v
mizo
in
je
naslonil
glavo
ob
dlan
.
„
Saj
res
ni
vseeno
!
“
je
izpregovorila
učiteljica
.
„
Zaradi
take
malenkosti
ni
treba
človeka
preganjati
!
Tudi
meni
bi
ne
bilo
blago
pri
srcu
!
“
„
To
je
vse
lepo
in
ti
dela
veliko
čast
,
gospodična
Matilda
,
“
je
govoril
Ferjan
slovesno
,
„
ampak
stanovske
reči
ne
sodijo
v
krčmo
!
Poznam
te
,
Kačur
!
Tista
komedija
te
ni
razdražila
—
kaj
te
je
torej
razdražilo
?
“
Kačur
se
je
ozrl
nanj
z
mirnim
,
globokim
pogledom
in
ni
odgovoril
.
„
No
,
torej
pustimo
!
Kar
je
pod
sodom
,
za
to
se
ne
brigamo
!
Vsak
človek
ima
svojo
zakristijo
;
in
tam
nima
ljudstvo
nič
opraviti
!
Tudi
jaz
jo
imam
!
“
Učiteljica
se
je
ozrla
smehljaje
na
Kačurja
.
„
Pravijo
,
da
ste
imeli
radi
Minko
iz
Bistre
?
“
„
Rad
sem
jo
imel
!
“
„
In
še
?
“
„
Rad
jo
imam
!
“
„
To
je
moška
beseda
!
“
je
vzkliknil
Ferjan
in
je
udaril
s
pestjo
ob
mizo
.
„
Zdaj
ima
tistega
inženirja
?
“
je
prašala
učiteljica
.
„
Ne
vem
!
“
je
odgovoril
Kačur
in
ustnice
so
mu
trepetale
.
„
Če
se
imata
rada
,
je
zelo
lepo
.
Jaz
jo
imam
rad
,
kakor
sem
jo
imel
!
“
Ferjan
je
izpil
na
dušek
poln
kozarec
in
je
vzkipel
.
„
Ti
,
Matilda
,
baba
!
Če
ga
ne
boš
takoj
pustila
na
miru
,
te
vržem
na
cesto
!
Kaj
pa
tebe
briga
,
kóga
ima
rad
in
kóga
ne
?
Ali
gledaš
sama
za
njim
?
A
?
Ali
gledaš
za
njim
?
Saj
te
še
ne
vidi
ne
;
preveč
je
pameten
.
“
Praktikant
se
je
zdramil
in
je
iztegnil
roko
preko
mize
.
„
Pameten
je
!
Pameten
!
“
Takoj
se
je
razsrdil
Ferjan
nad
njim
.
„
Ali
boš
tiho
,
ti
,
ki
te
nobeden
nič
ne
praša
?
Spi
!
“
Praktikant
je
zaspal
.
„
Francka
!
“
je
klical
Ferjan
.
„
Zakleni
vrata
,
da
ne
bo
vsak
smrkavec
poslušal
,
kaj
počne
gospoda
!
“
„
Jaz
pojdem
,
Ferjan
!
“
se
je
vzdignil
Kačur
.
Nenadoma
se
je
izpremenil
Ferjanov
obraz
;
zaupen
je
bil
in
skoro
plah
.
Prijel
je
Kačurja
za
roko
in
ga
je
posadil
poleg
sebe
.
„
Ti
!
Ti
!
Kaj
misliš
,
da
si
ti
sam
?
Kaj
misliš
,
da
nisem
bil
celo
jaz
nekoč
,
kakor
si
ti
nocoj
in
kakor
si
bil
v
nedeljo
zvečer
?
Veš
,
jaz
sem
drugače
pijanec
—
jaz
sem
ti
lagal
,
ne
moj
nos
—
ampak
to
verjemi
,
da
bi
ti
ne
bil
mogel
tako
govoriti
v
nedeljo
,
če
bi
mene
ne
bilo
na
svetu
.
Ti
misliš
ozdraviti
svet
naenkrat
,
kar
pavšalno
—
jaz
pa
pijem
in
dam
samo
časih
kakšen
homeopatičen
prašek
,
zdaj
temu
,
zdaj
onemu
;
vzame
ga
in
še
ne
ve
ne
,
kaj
je
dobil
.
To
ni
moja
metoda
,
ne
!
Kaj
metoda
!
Moja
natura
je
!
Nečem
,
da
bi
me
kdo
motil
pri
pijači
!
In
tudi
krčem
ne
maram
menjati
!
Zdaj
dolenjca
,
zdaj
vipavca
,
nazadnje
celo
štajerca
ne
!
—
Za
take
reči
nisem
ustvarjen
!
...
“
„
Pa
čemu
to
?
“
je
vprašal
Kačur
začuden
.
„
Res
!
Nepotrebno
je
!
“
Ferjan
se
je
sklonil
še
niže
in
mu
je
položil
glavo
na
ramo
.
„
Čisto
nekaj
drugega
sem
ti
mislil
povedati
,
pa
sem
popolnoma
pozabil
.
—
Ti
,
ali
bi
rad
denarja
?
“
„
Kaj
?
“
„
No
,
jaz
ga
itak
zapijem
!
—
E
,
pijan
sem
!
“
—
Ozrl
se
je
z
meglenim
očesom
na
učiteljico
.
„
Kaj
pa
ti
?
“
„
Pijanec
!
“
„
Bog
te
bo
še
kaznoval
,
da
boš
moja
žena
!
“
Kačur
se
je
bil
naslonil
na
stol
in
je
zakril
oči
z
dlanjo
.
„
Kako
grdo
,
kako
grdo
je
vse
to
!
“
„
Kaj
je
grdo
?
“
se
je
začudil
Ferjan
.
Kačur
je
vstal
in
se
je
oblekel
hitro
.
„
Ne
zameri
,
Ferjan
!
Glej
,
bolan
sem
!
—
Lahko
noč
!
“
Šel
je
hitro
,
omahovaje
.
Prišel
je
domov
,
legel
je
na
posteljo
,
luči
ni
upihnil
.
Kakor
v
vročici
so
se
mu
svetile
oči
.
Pozabil
je
popolnoma
,
da
je
sedel
v
krčmi
in
da
je
pil
in
govoril
videl
je
pred
sabo
bel
obraz
,
ki
se
je
smejal
,
in
zdelo
se
mu
je
,
da
je
prišel
naravnost
od
tam
,
še
to
minuto
,
in
da
bi
se
morda
še
lahko
vrnil
.
„
Saj
je
vse
izgubljeno
!
Za
zmerom
!
“
Pomislil
je
na
svoje
smešno
delovanje
in
se
je
zasmejal
naglas
.
„
Čemu
je
bilo
tega
treba
?
Čemu
tega
?
Jaz
,
siromak
,
ki
nimam
,
kamor
bi
položil
glavo
,
ki
nimam
človeka
na
svetu
!
Jaz
bi
daroval
drugim
od
svojega
uboštva
!
Nisem
užil
še
kapljice
ljubezni
,
drugim
bi
točil
polne
korce
!
O
!
Pomagaj
sebi
!
—
so
rekli
Kristusu
!
O
Bog
!
“
Zaspal
je
potem
in
je
sopel
hropeč
in
je
kričal
v
sanjah
.
Na
srečo
Kačurjevo
in
v
korist
slovenske
morale
in
sloge
je
umrl
v
svečanu
od
dolgega
časa
učitelj
v
Blatnem
dolu
in
Kačur
se
je
preselil
tja
s
culo
in
palico
.
Vas
je
bila
dolga
in
prostrana
,
toda
tako
temna
in
umazana
,
kakor
ji
Kačur
nikjer
še
ni
videl
podobne
.
Po
ulicah
Blatnega
dola
se
je
prelivalo
blato
v
širokih
jezerih
,
če
je
sijalo
sonce
na
ves
ostali
svet
.
Ležala
je
v
globokem
kotlu
,
od
vseh
strani
zastražena
od
holmov
,
porastlih
z
nizkim
grmičevjem
in
tako
temnih
in
pustih
kakor
vas
sama
.
„
Komu
je
prišlo
na
misel
,
da
se
je
naselil
v
tej
puščavi
?
“
se
je
čudil
Kačur
.
„
Tihotapci
so
bili
pač
,
vojaški
begunci
,
divji
lovci
in
rokovnjači
!
“
Ko
je
šel
po
ulicah
,
je
ugledal
človeka
,
ki
je
prekidaval
gnoj
za
cerkvijo
,
čokat
starec
je
bil
s
širokim
,
zagorelim
obrazom
,
košatimi
,
sivimi
obrvmi
,
na
neobritih
licih
sivo
strnišče
;
oblečen
je
bil
v
platneno
,
umazano
srajco
in
telovnik
iz
grobega
sukna
;
hlače
si
je
bil
privihal
do
kolen
,
noge
je
imel
zavite
v
žakljevino
.
Kačur
je
ugledal
kolar
pod
vratom
starčevim
in
se
je
začudil
.
„
Kdo
pa
ste
?
“
se
je
okrenil
starec
.
„
Učitelj
sem
,
snoči
sem
prišel
.
“
„
Jaz
sem
pa
župnik
!
“
Kidal
je
dalje
in
se
ni
več
zmenil
zanj
.
Kačur
se
je
čudil
in
je
šel
.
„
Kaj
ni
jutri
nedelja
?
“
je
zaklical
župnik
za
njim
.
„
Je
!
“
„
Pridite
opoldne
k
meni
!
“
—
Kačur
se
je
nastanil
v
šoli
,
v
neprijazni
,
s
slamo
kriti
kmečki
bajti
blizu
cerkve
.
V
veži
,
v
njegovi
izbi
in
v
šolski
sobi
je
smrdelo
kakor
po
hlevu
.
Ko
je
stopil
v
vežo
,
je
ugledal
dolgo
,
suho
žensko
z
visoko
izpodrecanim
krilom
,
ki
se
je
z
brezovko
v
roki
podila
skozi
vežo
za
razcapanim
paglavcem
;
izginila
sta
obadva
hipoma
skozi
hlevne
duri
in
Kačur
je
slišal
še
od
daleč
krik
in
psovanje
.
Pogledal
je
v
šolsko
sobo
in
se
je
prestrašil
.
Dolga
,
nizka
izba
je
bila
,
na
sredi
je
stalo
par
črvivih
,
zrezanih
in
s
črnilom
politih
klopi
,
pred
njimi
grobo
obtesana
miza
z
eno
kratko
in
s
tremi
dolgimi
nogami
in
za
mizo
stol
,
ki
je
bil
nekdaj
gosposki
,
ki
pa
je
zdaj
štrlela
slama
iz
njega
.
Stene
so
bile
črne
in
vlažne
;
nad
mizo
je
visela
cesarjeva
pod
„
ba
,
toda
ker
se
je
pozimi
kadilo
iz
peči
,
je
bila
podoba
tako
začrnela
in
sajasta
,
da
je
bilo
zapisano
pod
njo
z
velikimi
črkami
:
„
Podoba
Franca
Jožefa
I.
“
Šel
je
v
svojo
izbo
in
bridkost
njegova
ni
bila
nič
manjša
.
Izba
je
bila
prav
tako
črna
in
pusta
kakor
šolska
soba
,
s
tem
razločkom
,
da
je
bila
zelo
tesna
in
ozka
,
namenjena
najbrž
za
kot
starim
,
in
da
je
bila
postelja
v
njej
.
V
veži
se
je
spet
oglasilo
kričanje
in
vrnila
se
je
ženska
z
brezovko
.
Šla
je
mimo
njega
,
naravnost
v
njegovo
izbo
in
iz
izbe
v
šolsko
sobo
.
„
Hej
,
mati
,
kdo
pa
ste
?
Ali
ste
hišnica
?
“
Ni
se
ozrla
in
ni
odgovorila
.
„
He
,
kaj
ne
slišite
?
“
je
zaklical
Kačur
.
V
veži
se
je
prikazal
paglavec
in
se
je
smejal
naglas
.
„
Zakaj
pa
vpijete
nad
njo
,
ko
ne
sliši
?
Saj
je
gluha
!
...
Samo
če
ji
v
uho
vpijete
,
sliši
!
“
„
Kdo
pa
si
ti
?
“
je
vprašal
Kačur
paglavca
.
Paglavec
ga
je
gledal
nekaj
časa
pazljivo
,
nato
mu
je
pokaza
!
osle
ter
je
pobegnil
po
ulicah
.
„
Tihotapci
in
rokovnjači
,
nič
drugega
!
“
je
pomislil
Kačur
.
Stopil
je
k
ženski
ter
ji
zakričal
v
uho
na
ves
glas
.
„
Jaz
sem
učitelj
!
Učitelj
—
zastopite
?
“
Ženska
je
izpustila
metlo
,
prijela
se
je
za
glavo
z
obema
rokama
in
je
zakričala
še
glasneje
:
„
Jezus
Marija
,
kako
ste
me
prestrašili
!
“
„
Ali
ste
hišnica
?
“
je
kričal
Kačur
.
„
Kaj
?
“
„
Če
ste
hišnica
?
“
„
Pometam
!
“
„
Vrag
vas
vzemi
!
“
je
zakričal
Kačur
,
okrenil
se
je
in
je
šel
.
„
Za
božjo
voljo
,
“
je
premišljeva
!
,
„
kaj
ni
v
tem
rokovnjaškem
kotlu
nobenega
krščanskega
človeka
?
Zdaj
se
ti
ne
čudim
,
ubogi
moj
tovariš
,
da
si
storil
tako
žalostno
smrt
!
“
Napotil
se
je
v
krčmo
,
najlepšo
hišo
v
vasi
;
višja
je
bila
skoro
kakor
cerkev
z
zvonikom
vred
in
lepše
pobeljena
kakor
farovž
.
Krčmar
je
bil
župan
,
debel
,
vesel
človek
z
zabreklim
obrazom
in
tako
nizkim
čelom
,
da
so
mu
rasli
lasje
v
obrvi
.
„
Ali
bi
lahko
kosil
pri
vas
in
večerjal
?
Za
mesečno
plačo
?
“
„
Vi
ste
naš
učitelj
,
a
?
“
„
Sem
.
“
„
Seveda
boste
lahko
kosili
in
večerjali
;
tudi
prejšnji
je
hodil
k
nam
,
pa
je
umrl
;
nekrščansko
smrt
je
storil
.
“
„
Zakaj
nekrščansko
?
“
„
No
,
lazil
je
kakor
senca
,
z
nobenim
človekom
ni
več
govoril
,
tudi
v
šoli
ni
več
zinil
besede
in
je
otroke
samo
še
pretepal
,
dokler
mu
niso
poskakali
skozi
okno
.
Nato
se
je
zaklenil
in
je
bil
zaklenjen
sedem
dni
,
osmi
dan
se
je
pa
obesil
.
“
„
Ni
čuda
!
“
je
opomnil
Kačur
ves
žalosten
.
„
Zakaj
ni
čuda
?
Saj
mu
ni
bilo
nič
hudega
!
Jedel
je
zadosti
in
pil
je
zadosti
,
drugega
pa
človeku
ni
treba
.
“
Kačur
ni
odgovoril
.
„
Zelo
krepak
,
zelo
bogat
v
mislih
in
zelo
visoko
nad
svetom
bi
moral
biti
človek
,
da
bi
živel
tod
!
“
je
pomislil
.
„
In
jaz
nisem
posebno
krepak
,
moje
bogastvo
v
mislih
ni
posebno
veliko
in
priklenjen
sem
na
svet
,
nisem
se
vzdignil
nadenj
.
“
„
Dela
ne
boste
imeli
veliko
!
“
je
pripovedoval
župan
.
„
Časih
vam
bo
šola
čisto
prazna
,
posebno
poleti
;
pa
boste
lahko
ležali
v
senci
in
dremali
,
namesto
da
bi
se
po
nepotrebnem
rvali
s
paglavci
.
Pozimi
jih
bo
več
;
ampak
večidel
gostaški
otroci
,
ki
doma
nimajo
zakurjeno
in
se
hodijo
v
šolo
gret
...
Kaj
pa
potrebujejo
ti
smrkavci
učenja
?
Delajo
naj
!
Tudi
jaz
znam
brati
—
pa
kaj
mi
koristi
?
Nemško
znam
brati
,
pri
soldatih
sem
se
naučil
;
ampak
naše
bukve
niso
pisane
po
nemško
in
nemških
tudi
ne
morem
brati
,
ker
so
pisane
v
takem
jeziku
,
da
ga
še
vrag
ne
zastopi
!
V
kasarni
smo
govorili
drugače
!
“
„
Kaj
pa
,
če
pride
pisanje
od
gosposke
?
“
je
prašal
Kačur
.
Župan
je
molče
vzdignil
roko
in
je
pokazal
s
palcem
preko
rame
.
Kačur
se
je
ozrl
in
ugledal
v
temnem
kotu
suhljatega
,
dolgega
,
ne
mladega
ne
starega
človeka
,
ki
je
gledal
nanj
in
na
župana
z
neizmerno
predrznim
in
prekanjenim
obrazom
;
špičasta
brada
je
bila
porastla
z
dolgimi
,
rumenimi
kocinami
,
vodene
oči
so
se
smejale
in
so
mežikale
;
oblečen
je
bil
precej
slabo
,
v
starinsko
,
ogoljeno
suknjo
s
škrici
in
kratke
,
ozke
hlače
.
„
Nemški
zna
!
“
je
izpregovoril
župan
tiše
in
