Vormals
hat
sie
keiner
schier
regieren
können
;
Ihr
Mutwill
und
Halsstarrigkeit
wollte
ungebunden
seyn
und
ohne
Zügel
.
Wie
sie
dann
noch
heut
gern
ihres
eignen
Kopffs
und
Gefallens
leben
würden
,
wenn
man
ihnen
nicht
Ziel
und
Schrancken
setzte
...
Sie
klagen
,
dass
ihre
alte
Privilegien
schon
hinweggefallen
,
weil
man
ihnen
nicht
gestattet
zu
rauben
und
morden
,
sondern
mit
dem
Hencker
daran
verhindert
.
Valvazor
o
prebivalcih
Liburnije
.
Meja
dežele
Kranjske
je
svoje
dni
segala
na
dveh
koncih
do
morja
.
Tedaj
sta
pripadala
vojvodstvu
Kranjskemu
ves
goriški
Kras
do
Devina
in
ves
severni
del
v
Istri
,
tako
da
je
Kranjska
neposredno
mejila
ob
beneško
republiko
,
ki
je
imela
južni
del
Istre
v
oblasti
.
V
drugi
polovici
16.
stoletja
je
stala
na
griču
med
današnjo
Opatijo
in
Lovranom
skromna
,
od
kamna
zidana
hiša
.
Stala
je
na
samoti
in
bi
se
bila
komaj
razlikovala
od
sosednih
hiš
,
v
katerih
so
prebivali
ribici
in
kmetje
,
da
ni
visel
nad
vratmi
iz
železa
kovan
,
posrebren
in
poslikan
grb
,
in
da
ni
za
hišo
stal
v
teh
krajih
nenavadno
velik
in
ličen
hlev
.
Severna
Istra
,
nekdanja
Liburnija
,
je
bila
v
tistih
časih
le
malo
obljudena
,
a
dasi
je
sodnik
v
cvetočem
Kastvu
strogo
vladal
svoj
okoliš
,
in
se
je
začela
Reka
precej
razvijati
,
je
to
le
malo
vplivalo
na
značaj
in
na
mišljenje
kmetskega
prebivalstva
.
Prebivalci
Liburnije
so
bili
nasilni
in
neusmiljeni
ljudje
.
Vedno
so
bili
pripravljeni
na
kako
hudodelstvo
in
se
niso
dali
ustrahovati
,
dasi
je
na
vešalih
pred
kastavskimi
vratmi
skoro
vedno
kdo
visel
.
Zaradi
tega
so
se
tuji
ljudje
tudi
kaj
radi
ogibali
teh
krajev
.
Nad
vse
borne
gospodarske
razmere
so
bile
v
veliki
meri
krive
te
podivjanosti
.
Kraški
svet
je
nerodoviten
.
Samo
trta
je
dobro
rodila
,
a
pridelka
ni
bilo
mogoče
razprodati
.
Glavni
vir
dohodkov
je
bila
reja
ovac
,
ljudstvo
na
obrežju
pa
se
je
bavilo
z
ribištvom
in
z
ropom
.
To
ljudstvo
je
smatralo
oropanje
ladij
,
ki
jih
je
kvarnerski
vihar
pognal
na
obrežje
,
za
svoj
privilegij
,
in
je
vporabljalo
vsakovrstna
zvijačna
sredstva
,
da
je
v
viharnih
nočeh
zvabilo
ladje
k
obrežju
.
Pravica
je
sicer
kaznovala
tak
rop
s
smrtjo
,
toda
prebivalstvo
se
vendar
ni
odreklo
starodavni
svoji
navadi
.
Na
griču
med
Opatijo
in
Lovranom
ležeča
hiša
pač
ni
bila
vredna
,
da
je
na
njenem
pročelju
visel
plemiški
grb
.
V
pritličju
je
bila
prostorna
kuhinja
,
v
prvem
nadstropju
pa
sta
bili
dve
sobi
.
Pohištvo
v
teh
prostorih
je
bilo
staro
in
slabo
.
V
veliki
sobi
prvega
nadstropja
je
sedel
mlad
mož
in
z
veliko
pozornostjo
pregledoval
zemljevide
,
ki
so
ležali
pred
njim
razgrnem
na
hrastovi
mizi
.
Zdaj
in
zdaj
si
je
nestrpno
pogladil
goste
,
temne
kodre
,
ki
so
mu
po
navadi
tiste
dobe
segali
do
tilnika
,
ali
pa
udaril
z
nogo
ob
tla
,
da
so
zazvenele
zlate
ostroge
.
Sicer
je
bil
ta
mladenič
šele
dobrih
dvajset
let
star
,
vendar
se
mu
je
poznalo
,
da
ni
samo
čvrst
in
zdrav
,
nego
da
zna
njegovo
temno
oko
mirno
izdržati
vsakega
sovražnika
pogled
in
hladno
presoditi
vsako
nevarnost
.
Ta
mladi
mož
je
bil
plemič
Andrej
Kržan
.
Tudi
ko
se
je
začelo
zunaj
mračiti
,
ni
Kržan
odložil
zemljevidov
,
nego
skrbno
nadaljeval
svoje
iskanje
in
primerjanje
,
dokler
ga
ni
prebudil
iz
te
zamišljenosti
strelu
iz
topa
podoben
hrup
.
Zdaj
je
planil
pokoncu
in
hitel
k
oknu
,
odkoder
je
imel
razgled
po
vsem
obrežju
in
na
morje
in
šele
zdaj
je
zapazil
,
da
divja
na
morju
vihar
in
da
tuli
burja
z
nenavadno
silo
i
udi
okrog
njegove
hiše
.
Tema
je
bila
pa
že
tako
velika
,
da
je
le
iz
težka
razločil
obrise
bližnjih
višav
in
hiš
ter
obrežja
samega
,
ob
katero
so
jezno
butali
visoki
valovi
.
Kržan
se
je
obrnil
od
okna
in
je
začel
nemirno
hoditi
gor
in
dol
po
svoji
sobi
.
Zdajinzdaj
se
je
ustavil
pri
zidu
,
kjer
sta
poleg
stare
,
okorne
puške
in
dolgega
in
težkega
meča
visela
dva
samokresa
.
Večkrat
je
njegova
roka
segla
po
tem
orožju
,
a
vselej
se
je
Kržan
premagal
in
zopet
nadaljeval
svojo
hojo
po
sobi
.
Naposled
je
odprl
vrata
,
ki
so
vodila
na
ozke
,
lesene
stopnice
in
je
s
svojim
močnim
in
zvonkim
glasom
zaklical
:
Tomo
!
Kratko
in
osorno
je
bilo
to
povelje
in
imelo
je
takoj
pričakovani
uspeh
.
Stopnice
so
zaškripale
in
v
sobo
je
stopil
kmetski
fant
v
narodni
noši
in
opankah
.
Fant
je
bil
iste
starosti
kakor
plemič
Andrej
Kržan
;
bil
je
žilav
in
krepak
a
čudovito
umazan
.
Tudi
ko
je
stopil
v
sobo
,
se
ni
odkril
.
Obstal
je
pri
vratih
in
čakal
,
kaj
da
mu
ukaže
gospodar
.
—
Moja
jadrenica
je
pač
popolnoma
pripravljena
?
Tomo
je
samega
začudenja
nad
tem
vprašanjem
vzel
kučmo
z
glave
.
—
Kaj
ste
rekli
?
Če
je
jadrenica
pripravljena
?
Seveda
je
pripravljena
,
a
upam
,
da
je
ne
bodete
rabili
.
—
Zakaj
naj
je
ne
rabim
,
gospodine
Tomo
,
če
vas
smem
vprašati
?
Tomo
je
bil
očividno
razžaljen
,
ker
ga
je
Kržan
imenoval
gospoda
in
ker
ga
je
vikal
,
in
zato
se
je
glasil
njegov
odgovor
precej
jezno
.
—
Kadar
tu
i
burja
tako
,
kakor
danes
,
ostanejo
pametni
ljudje
plemskega
stanu
lepo
za
pečjo
.
Ali
hočete
mar
skušati
Boga
in
Mater
božjo
?
Tomo
še
ni
bil
končal
,
ko
se
je
zaslišal
dolgo
raztegnjen
hripav
,
a
silno
močan
glas
.
Kržan
in
njegov
sluga
sta
se
spogledala
,
potem
pa
je
Tomo
zmagonosno
zaklical
:
—
No
,
kaj
sem
vam
rekel
?
Ali
mar
nimam
prav
?
Bog
že
kliče
ljudstvo
na
breg
.
—
Ne
,
Tomo
,
prav
nimaš
.
Jaz
ne
maram
jutri
zjutraj
gledati
mrličev
na
obrežju
.
Tebi
bi
bilo
pač
všeč
,
če
bi
jaz
ostal
za
pečjo
,
da
bi
tvoji
prijatelji
lahko
ropali
in
morili
,
toda
iz
tega
ne
bo
nič
.
Andrej
plemič
Kržan
je
naglo
oblekel
usnjeno
suknjo
,
vzel
iz
omare
kučmo
in
odložil
ostroge
,
med
tem
pa
nadaljeval
svoj
pogovor
s
Tomom
.
—
Ti
si
sicer
jako
pošten
in
zvest
dečko
,
moj
ljubi
Tomo
,
ali
vzlic
temu
si
zaslužil
,
da
bi
ti
danes
s
palico
ustrojil
hrbet
.
To
tvoje
sočustvovanje
z
roparji
mi
kar
nič
ne
ugaja
in
če
te
ne
spreobrnem
z
besedami
,
ti
bo
pač
morala
moja
palica
izgnati
to
slabost
iz
krvi
.
Tomo
se
je
smehljaje
pokril
,
kar
je
bilo
najzanesljivejše
znamenje
,
da
je
s
svojim
gospodarjem
zopet
popolnoma
zadovoljen
.
—
Ne
,
plemeniti
gospod
,
tepli
me
pa
ne
boste
.
Prisežem
,
da
ne
.
Andrej
plemič
Kržan
se
je
naglo
obrnil
k
svojemu
slugi
.
—
Kdo
mi
bo
branil
?
Mar
ti
?
—
Jaz
—
ne
,
a
vi
sami
,
plemeniti
gospod
.
Dobri
Bog
vam
je
dal
veliko
večjo
moč
kakor
meni
,
in
zato
vem
,
da
bi
se
nazadnje
gotovo
sramovali
,
če
bi
zmagali
nad
menoj
.
Kar
se
pa
tiče
mojega
sočustvovanja
z
rojaki
,
ki
jih
imenujete
roparje
,
ne
morem
o
tem
z
vami
govoriti
,
ker
nočete
slišati
resnice
.
Kržan
se
je
postavil
pred
Toma
in
mu
položil
roki
na
rame
.
—
Govori
,
Tomo
,
poslušal
te
bom
do
konca
.
—
Vendar
enkrat
!
Tomo
je
bil
zdaj
s
svojim
gospodarjem
tako
zadovoljen
,
da
se
je
mirno
usedel
na
njegovo
posteljo
.
Kdaj
sem
hotel
že
z
vami
govoriti
nekaj
pametnih
besedi
.
Poslušajte
me
torej
.
Tomo
se
je
najprej
temeljito
odkašljal
in
potem
položil
svojo
nogo
na
bližnji
stol
.
—
Predvsem
vam
moram
povedati
,
da
ga
na
vsem
obrežja
od
Beršeca
do
Reke
ni
človeka
,
ki
bi
vas
ne
sovražil
iz
vsega
,
srca
.
—
Mene
?
se
je
čudil
Kržan
.
S
čim
sem
si
pa
pridobil
to
sovraštvo
?
—
S
tem
,
da
niste
nikdar
spoštovali
naših
starodavnih
navad
.
Nikdar
se
niste
hoteli
udeležiti
delitve
,
če
nam
je
božja
milost
kaj
vrgla
na
breg
,
da
,
celo
nasprotovali
ste
našim
ljudem
,
če
so
se
polastili
tega
,
kar
jim
je
poslala
nebeška
usmiljenost
.
—
To
si
pa
lepo
povedal
,
Tomo
,
se
je
rogal
Kržan
.
Ropanje
imenuješ
ti
delitev
božjih
darov
in
če
kdo
napada
in
mori
,
praviš
ti
,
da
se
je
polastil
tega
,
kar
mu
je
poslala
nebeška
usmiljenost
.
Sram
te
bodi
!
—
Nič
me
ni
sram
,
je
hladnokrvno
odgovoril
Tomo
.
Če
vrže
morje
kako
ladjo
na
naš
breg
,
je
to
bila
božja
volja
,
in
kar
pride
na
naš
breg
,
je
naše
.
—
Obljubil
sem
ti
,
da
te
bom
mirno
do
konca
poslušal
,
torej
nadaljuj
!
—
Dalje
vam
očitajo
naši
ljudje
,
da
ste
se
izneverili
tudi
drugim
našim
navadam
.
Že
tako
vas
gledajo
postrani
,
ker
niste
domačin
.
—
Karanjec
sem
,
kakor
ste
vi
Kranjci
.
—
Da
,
to
je
že
res
,
toda
razloček
je
le
med
nami
in
ne
le
v
jeziku
in
v
nošnji
.
Pri
nas
rabimo
na
primer
samo
puško
in
kij
,
vi
pa
,
ki
ste
bili
nekoč
najboljši
borilec
s
kijem
,
rabite
zdaj
samokrese
.
Dalje
vam
očitajo
...
a
tega
ne
maram
povedati
,
ker
bi
se
preveč
jezili
.
—
Povej
odkritosrčno
,
kaj
mi
še
očitajo
.
—
Pravijo
,
da
ne
verjamete
,
da
človeka
mora
tlači
,
da
je
petek
nesrečen
dan
in
da
če
jih
je
trinajst
pri
eni
mizi
,
umrje
eden
še
tisto
leto
.
A
naši
ljudje
bi
vam
naposled
še
to
odpustili
,
če
bi
ne
hodili
na
pomoč
tujim
ladjam
,
ki
jih
vrže
božja
dobrota
na
naš
breg
.
Zato
pa
vam
pravim
,
bodite
previdni
,
da
vas
ne
zadene
kaka
nesreča
.
Tomo
je
bil
zadnje
besede
izgovoril
s
posebnim
poudarkom
in
Andrej
plemič
Kržan
je
čutil
,
da
ga
hoče
njegov
sluga
posvariti
resno
in
ne
samo
z
namenom
,
da
bi
ga
zadržal
doma
.
—
Videl
si
,
Tomo
,
je
dejal
Kržan
,
da
sem
te
dokonca
poslušal
;
zdaj
me
poslušaj
ti
.
Da
mi
ljudstvo
na
obrežju
ni
naklonjeno
,
vem
že
davno
.
Onemogočil
sem
že
nekaj
roparskih
napadov
na
tuje
ladje
in
pripravil
ljudstvo
ob
lep
plen
.
Posebno
očitno
mi
kažejo
ljudje
svoje
sovraštvo
,
če
se
prikažem
na
obrežju
,
kadar
je
morje
nemirno
.
Toda
jaz
imam
svoje
dolžnosti
in
jih
bom
izpolnjeval
.
Moj
gospodar
,
knez
Turjaški
,
mi
je
letos
,
ko
sem
bil
pri
njem
v
Ljubljani
,
še
posebno
naročil
,
naj
skrbim
,
da
se
v
teh
krajih
naredi
konec
ropanju
,
in
to
povelje
bom
po
svojih
močeh
izpolnjeval
.
Ker
pa
mi
priča
tvoje
svarilo
,
da
moram
biti
pripravljen
na
vse
slučaje
,
pojdem
odslej
samo
dobro
oborožen
z
doma
.
In
kadar
bo
treba
zabraniti
kak
rop
,
vzameš
tudi
ti
,
Tomo
,
kako
orožje
.
Danes
je
že
tak
dan
,
da
bi
treba
poseči
vmes
.
Vzemi
sekiro
,
Tomo
,
in
pojdi
z
menoj
.
Tomo
se
ni
ganil
z
mesta
,
le
kučmo
je
vzel
z
glave
in
jo
jezno
vrgel
na
posteljo
.
—
Ah
,
moj
dobri
gospod
,
dajte
si
vendar
kaj
dopovedati
.
Kar
božja
milost
prinese
na
naš
breg
,
to
je
,
kakor
bi
bilo
posvečeno
,
in
tega
ne
sme
nihče
vzeti
našim
ljudem
.
—
Ako
nimaš
poguma
,
iti
z
menoj
,
pa
ostani
doma
,
je
osorno
vzkliknil
plemič
Andrej
Kržan
in
začel
pregledovati
svoja
samokresa
,
če
sta
dobro
nabita
.
—
Ah
,
gospod
,
bodite
vendar
usmiljeni
,
je
tarnal
Tomo
.
Kaj
pa
sem
zagrešil
,
da
tako
z
menoj
govorite
?
Jaz
naj
vas
zapustim
v
nevarnosti
?
Takega
žaljenja
nisem
zaslužil
.
Tomo
je
skočil
s
postelje
in
vzel
svojo
kučmo
.
—
Pojdiva
torej
,
gospod
.
In
če
bi
nam
kmetje
in
ribiči
branili
,
vkrcati
se
,
prosim
vas
,
ustrelite
najprej
dolgega
Jurja
.
Saj
ga
poznate
,
tistega
tihotapca
,
ki
je
moj
smrtni
sovražnik
.
—
Čudno
je
,
da
ti
sam
še
nisi
poskusil
ugnati
tega
Jurja
v
kozji
rog
.
—
Ne
zamerite
,
gospod
,
poskusil
sem
to
že
večkrat
,
a
brez
uspeha
.
Juri
in
jaz
sva
enako
močna
in
enako
spretna
in
to
je
vzrok
,
da
ga
še
nisem
mogel
poslati
na
oni
svet
.
Pomagajte
mi
torej
,
gospod
,
saj
bo
tudi
za
vas
dobro
,
če
spraviva
Jurja
v
večnost
.
Andrej
plemič
Kržan
očividno
ni
bil
istega
mnenja
,
kakor
njegov
sluga
,
zakaj
napravil
je
konec
pogovoru
s
tem
,
da
je
ukazal
Tomu
,
naj
gre
pogledat
jadrenico
in
naj
kar
treba
pripravi
za
odhod
.
—
Samo
malo
potrpljenja
vas
prosim
,
plemeniti
gospod
,
je
dejal
Tomo
in
šel
po
stopnicah
v
kuhinjo
.
Tomo
je
svoje
priprave
hitro
končal
.
Zbral
je
nekaj
vrvi
,
kladivo
in
teslo
ter
oblekel
kožuh
in
obul
škornje
,
ki
jih
je
nekdaj
nosil
njegov
gospodar
.
Predno
pa
je
zapustil
kuhinjo
,
jee
pred
podobo
Matere
božje
,
ki
je
visela
v
kuhinji
,
užgal
malo
svečo
,
pokleknil
in
molil
:
—
Ljuba
mati
božja
,
prosim
te
,
bodi
usmiljena
in
pazi
,
da
se
moj
gospodar
in
jaz
srečno
vrneva
z
morja
.
Ako
preskrbiš
,
da
se
moj
gospodar
in
jaz
sploh
ne
bodeva
mogla
danes
ukroati
,
ti
darujem
jutri
še
eno
svečo
.
Ako
pomagaš
,
da
vrže
morje
na
naš
breg
kako
bogato
otovorjeno
ladjo
,
dobiš
dve
sveči
,
in
če
mi
daš
moč
,
da
premagam
dolgega
Jurja
in
mu
razbijem
vse
kosti
,
ti
kupim
tri
sveče
in
jih
nesem
na
kolenih
na
Trsat
.
Amen
.
Tomo
je
zdaj
poln
novega
zaupanja
v
pomoč
Matere
božje
vstal
,
vzel
iz
kota
še
svojo
železno
palico
in
še
odpravil
na
morski
breg
,
kjer
je
bila
shranjena
Kržanova
jadrenica
.
Pregledal
je
,
če
je
vse
priredil
,
kar
je
bilo
treba
,
in
se
potem
hitro
odpravil
domov
.
Al
’
je
grom
al
’
treskanje
,
al
’
voz
burovževi
gre
?
To
ni
tresk
,
ne
gromenje
,
tud
’
voz
burovžev
ne
gre
,
tu
jezdari
vel
’
k
gospod
...
Narodna
.
Ko
je
prišel
Tomo
na
cesto
,
je
vzlic
bučanju
viharja
in
žvižganju
burje
zaslišal
treskanju
podoben
ropot
.
Po
slabi
in
kameniti
cesti
,
ki
je
vodila
po
obali
od
Reke
do
Beršeca
,
je
dirjal
jezdec
,
tako
naglo
,
kakor
bi
bežal
pred
smrtjo
.
Konj
je
glasno
dirkal
in
pod
kopiti
,
če
so
se
zadela
ob
kamen
,
so
se
mu
vžigale
iskre
,
Tomo
je
obstal
na
cesti
kakor
bi
bil
okamenel
.
Strah
ga
je
prevzel
,
ko
je
čul
ta
tajinstveni
ropot
,
in
ni
se
ganil
niti
tedaj
,
ko
je
že
natančno
razločil
,
da
se
mu
bliža
konj
,
na
katerem
sedi
jezdec
.
Prišel
je
šele
k
zavesti
,
ko
je
ležal
na
tleh
in
je
čutil
,
da
mu
curlja
kri
z
glave
,
kamor
ga
je
bilo
zadelo
konjsko
kopito
.
—
Bedak
,
nerodni
,
je
zakričal
jezdec
,
ko
se
mu
je
posrečilo
,
ustaviti
konja
in
se
je
prepričal
,
da
še
živi
človek
,
ki
ga
je
bil
podrl
.
Zakaj
se
nisi
umaknil
?
Ta
ogovor
je
Tomu
pričal
,
da
nima
opraviti
z
nadnaravnim
bitjem
,
kakor
je
mislil
,
nego
z
navadnim
človekom
.
To
ga
je
takoj
poživilo
.
Vstal
je
hitro
in
na
prijazni
pozdrav
odgovoril
ravno
tako
prijazno
.
—
Ti
si
sam
bedak
in
še
največjih
,
eden
.
Čemu
pa
tako
drviš
po
cesti
,
koder
veš
,
da
hodijo
ljudje
?
Ali
ti
je
mar
krvnik
za
petami
in
te
čakajo
vešala
?
—
Bog
mi
odpusti
,
a
meni
se
zdi
,
da
si
se
predrznil
nekaj
zabavljati
,
je
vzkliknil
tujec
in
vzel
izza
pasa
dolg
,
svetel
samokres
,
s
katerim
je
pomeril
na
Toma
.
Tomo
je
bil
sicer
pogumen
in
krepak
mož
,
toda
njegov
pogum
je
bil
vedno
natančno
tako
velik
,
kakor
se
je
to
zdelo
njegovi
zdravi
pameti
potrebno
.
Če
ni
bilo
prav
nič
upanja
na
zmago
,
je
Tomov
pogum
popolnoma
izginil
.
V
takih
slučajih
se
je
Tomo
tolažil
z
zavestjo
,
da
že
pride
ugodna
prilika
za
obračun
in
plačilo
.
Tako
tudi
zdaj
.
Ko
je
Tomo
v
tujčevih
rokah
zagledal
dolgi
svetli
samokres
,
je
sprevidel
,
da
s
svojo
železno
palico
ničesar
ne
opravi
,
in
je
vsled
tega
sklenil
,
da
se
poravna
izlepa
s
tujcem
,
ki
je
moral
kot
lastnik
samokresa
biti
gotovo
velik
gospod
.
—
Ne
zamerite
mi
mojih
besed
,
milosti
vi
gospod
,
je
rekel
Tomo
spoštljivo
in
se
odkril
,
kar
je
storil
samo
kadar
je
bil
jezen
.
Temno
je
že
,
tako
temno
,
da
nisem
razločil
kakega
gospoda
imam
pred
seboj
.
Tomo
bi
se
bil
jezdecu
naposled
še
zahvalil
,
da
ga
je
izvolil
s
svojim
konjem
podreti
na
tla
,
a
ker
je
bil
tujec
že
med
tem
spravil
svoj
samokres
,
se
tudi
Tomu
ni
zdelo
potrebno
,
da
bi
nadaljeval
svoje
opravičevanje
.
—
Vidiš
,
dečko
,
zdaj
mi
ugajaš
,
je
dejal
jezdec
.
Zdaj
sva
zopet
prijatelja
-
in
upam
,
da
ostaneva
prijatelja
.
Če
si
hočeš
ohraniti
mojo
naklonjenost
,
mi
moraš
pred
vsem
po
pravici
in
po
resnici
odgovoriti
na
nekatera
vprašanja
.
Toma
je
pri
teh
besedah
obšla
velika
nezaupnost
do
tujca
,
zlasti
ker
ni
imel
pojma
,
kako
bi
si
pomagal
,
da
bi
mu
ne
bilo
treba
odgovarjati
.
Njegova
nezaupnost
se
je
spremenila
celo
v
strmenje
,
ko
je
tujec
vzel
iz
žepa
srebern
denar
in
ga
Tomu
ponudil
.
Tomo
ni
niti
trenotek
premišljeval
ali
omahoval
,
marveč
kar
mogoče
hitro
spravil
denar
in
se
potem
ravno
tako
hitro
pokril
v
znamenje
,
da
je
tujcu
vse
odpustil
.
—
Tako
,
prijatelj
,
je
rekel
tujec
;
zdaj
,
ko
se
razumeva
,
mi
boš
pač
odgovoril
na
moja
vprašanja
:
—
Za
tolar
odgovorov
—
ta
bo
pa
dolga
,
je
menil
Tomo
;
posebno
v
tej
burji
...
—
Ne
boj
se
,
dečko
;
ne
bom
te
dolgo
zadrževal
.
Povej
mi
najprej
,
če
poznaš
plemiča
Andreja
Kržana
,
ki
ima
tod
nekje
svoj
gradič
.
V
Tomovem
srcu
je
zopet
zavladala
nezaupnost
in
prav
nerad
je
odgovoril
na
to
vprašanje
.
—
Poznam
gospoda
Kržana
,
kakor
ga
poznajo
vsi
ljudje
.
—
Kake
vrste
človek
pa
je
ta
plemič
?
—
Hm
,
tiste
vrste
,
kakor
vsi
plemenitaši
.
—
Čuješ
,
dečko
,
se
je
smejal
tujec
in
zopet
pokazal
svoj
samokres
.
Ti
si
nekoliko
preveč
previden
.
Tomu
je
bilo
na
tem
,
da
se
tujcu
kot
lastniku
dolgega
in
najbrž
s
srebrom
okovanega
samokresa
ne
zameri
,
in
zato
je
hitro
dejal
:
—
Ne
zamerite
,
gospod
,
previden
nisem
,
samo
malo
neumen
.
Kakor
me
kdo
vpraša
,
tako
mu
odgovorim
.
Sicer
pa
se
mi
zelo
mudi
domov
.
Pa
srečno
potujte
!
—
Škoda
,
da
se
ti
tako
mudi
.
Pravkar
sem
ti
mislil
darovati
še
en
tolar
.
—
O
,
prosim
,
tako
se
mi
pa
le
ne
mudi
,
se
je
hitro
oglasil
Tomo
,
pristopil
zopet
k
jezdecu
in
čakal
z
odprto
roko
na
drugi
tolar
.
A
tujec
mu
je
smehljaje
podrl
vse
upanje
na
drugi
tolar
.
—
Le
idi
,
dečko
,
če
ti
se
tako
mudi
.
Ta
tolar
dobi
prvi
človek
,
ki
ga
srečam
,
in
ki
mi
bo
znal
kaj
več
povedati
o
plemiču
Andreju
Kržanu
,
kakor
ti
.
Spričo
teh
besed
je
Toma
prevzela
utemeljena
nevolja
.
Strgal
je
kučmo
z
glave
in
srdito
zakričal
:
—
Kje
pa
dobite
človeka
,
ki
bi
Vam
vedel
kaj
več
povedati
o
plemiču
Kržanu
,
kakor
jaz
?
Pokažite
mi
ga
ali
mi
ga
imenujte
,
če
morete
.
Na
vsem
svetu
ga
ni
takega
človeka
,
zakaj
plemič
Kržan
je
moj
gospodar
in
jaz
sem
njegov
sluga
in
vem
torej
več
o
njem
,
kakor
kdorkoli
.
—
Ti
si
Kržanov
sluga
?
se
je
začudil
jezdeo
.
Zakaj
pa
tega
nisi
takoj
povedal
?
—
Zakaj
me
pa
tega
niste
takoj
vprašali
,
se
je
odrezal
Tomo
.
—
Vidiš
,
dečko
,
zdaj
imaš
pa
ti
prav
.
Torej
začniva
iznova
.
Tu
je
drugi
tolar
.
Pa
zdaj
povej
:
Kakšnega
značaja
je
plemič
Kržan
?
—
Kristjanskega
značaja
,
je
kategorično
odgovoril
Tomo
.
—
Ali
bi
se
ne
mogel
malo
jasneje
izraziti
?
Hvaležen
bi
ti
bil
če
mi
poveš
,
v
čem
se
kaže
kristjanski
značaj
tvojega
gospodarja
.
—
Moj
gospodar
je
kristjanskega
značaja
,
ker
je
dober
z
reveži
,
ker
je
nežen
z
otroki
,
ker
mi
da
vina
,
če
je
z
menoj
zadovoljen
,
in
me
pretepe
,
če
je
nezadovoljen
,
in
ker
je
neusmiljen
s
hudobneži
.
Jezdecu
je
to
pojasnilo
močno
ugajalo
.
—
Tvoj
gospodar
je
torej
pogumen
mož
,
ki
se
ne
ustraši
nobene
nevarnosti
?
—
Če
ste
prišli
semkaj
,
da
bi
se
ž
njim
prepirali
,
potem
mi
lahko
darujete
cekin
.
Tako
dober
je
namreč
moj
svet
,
da
je
najbolje
za
Vas
,
če
se
kar
zdaj
vrnete
,
odkoder
ste
prijezdili
.
—
Torej
je
tvoj
gospodar
velik
in
hraber
junak
?
Prav
!
Kako
pa
kaj
izhaja
z
ženskami
?
Najbrž
ima
več
ljubic
.
Tomo
je
odstopil
dva
koraka
in
grozeč
dvignil
svojo
železno
palico
.
—
Čujte
,
gospod
!
Za
tista
dva
tolarja
,
ki
ste
mi
jih
dali
,
pa
ne
bodete
tako
govorili
o
mojem
gospodarju
!
Tujca
tudi
osorne
besede
in
preteče
kretnje
Tomove
niso
ozlovoljile
.
—
Nič
se
ne
huduj
,
dečko
,
je
dejal
in
ponudil
Tomu
le
en
tolar
.
In
zdaj
idiva
v
hišo
tvojega
gospodarja
,
zakaj
začelo
je
deževati
in
tema
je
tolika
,
da
ne
morem
nikamor
naprej
.
Tomo
se
je
malo
obotavljal
,
potem
pa
molče
prijel
konja
za
uzdo
in
ga
peljal
po
primitivnem
potu
,
vodečem
od
ceste
na
grič
,
kjer
je
stala
Kržanova
hiša
.
Mladi
plemič
Kržan
je
med
tem
vse
nemirneje
in
nestrpneje
pričakoval
svojega
Toma
.
Premerjal
je
svojo
sobo
z
dolgimi
koraki
.
Vihar
,
ki
je
divjal
zunaj
,
je
vzbudil
v
njegovem
srcu
otožne
misli
.
—
Vedno
hrepenim
po
priliki
,
da
bi
z
dejanji
pokazal
svoj
pogum
in
svojo
zmožnost
,
a
nemila
usoda
me
je
vrgla
na
ta
kameniti
breg
in
namesto
z
junaki
,
se
moram
ruvati
s
tolovaji
.
Plemenitega
stanu
sem
,
vse
zmožnosti
imam
,
da
bi
se
povzpel
do
odličnega
mesta
,
a
ganiti
se
ne
morem
.
Nikogar
ni
na
svetu
,
ki
bi
me
ljubil
ali
bi
mi
bil
vsaj
prijateljsko
naklonjen
,
in
če
me
ti
podivjani
ribiči
nocoj
ubijejo
,
ne
bo
nobena
solza
kanila
na
moj
grob
.
Tako
je
Andrej
plemič
Kržan
govoril
sam
s
seboj
,
ko
je
begal
po
sobi
in
te
neprijazne
misli
so
ga
šele
zapustile
,
ko
je
slišal
,
da
Tomo
odpira
vrata
.
—
Gospod
—
pripeljal
sem
Vam
gosta
,
ki
prosi
prenočišča
zase
in
za
svojega
konja
,
je
kričal
Tomo
že
na
stopnicah
.
—
Pelji
konja
v
hlev
,
gospoda
pa
prosim
,
naj
vstopi
v
moj
skromni
dom
.
Kržan
je
šel
tujcu
na
stopnice
nasproti
in
ga
povabil
v
svojo
sobo
.
—
Ne
zamerite
mi
gospod
,
da
sem
se
Vam
vsilil
,
je
dejal
tujec
,
ko
je
odložil
klobuk
in
plašč
.
Toda
v
takem
viharju
mora
biti
človek
vesel
,
da
se
sploh
more
kje
vsiliti
.
—
Bodite
prepričani
,
gospod
,
da
mi
je
vsak
gost
ljub
.
Tajec
se
je
usedel
,
ne
da
bi
mu
bil
Andrej
ponudil
stol
.
—
To
se
mi
pač
ne
zdi
posebno
modro
,
je
menil
tujec
,
kajti
zgoditi
se
zna
,
da
Vam
pridejo
v
goste
prav
malo
priporočljivi
ljudje
.
Ta
peti
del
kranjske
dežele
,
kakor
imenujejo
Liburnijo
,
je
precej
na
slabem
glasa
.
A
čemu
bi
s
takim
govorjenjem
tratila
čas
.
Dajte
mi
rajši
vrč
vina
,
da
pokrepčam
.
Tujčevo
vedenje
ni
Andreju
Kržanu
kar
nič
ugajalo
.
V
tem
,
ko
je
natočil
vina
,
si
je
tujca
kolikor
je
to
dopuščala
slaba
luč
,
natančneje
ogledal
in
je
spoznal
,
da
ima
pred
seboj
najbrž
kakega
premožnejšega
kupčevalca
s
konji
.
Tujec
je
bil
visok
in
širokopleč
,
nenavadno
zagorelega
lica
in
ostrih
sivih
oči
,
ki
so
se
neprestano
nekako
nepokojno
ozirale
po
sobi
.
—
Kaka
čudna
puška
pa
visi
tu
na
vaši
steni
,
je
naenkrat
vzkliknil
tujec
in
stopivši
k
zidu
,
snel
puško
ter
jo
začel
natančno
ogledovati
.
Čemuu
vam
služi
ta
nestvor
?
—
Ta
puška
mi
je
ljub
spomin
,
je
odgovoril
Kržan
.
V
naših
krajih
ne
rabijo
takih
pušk
,
pač
pa
doli
v
Levanti
.
—
Prav
pravite
!
Imel
sem
sorodnika
,
ki
se
je
mnogo
let
potikal
po
Levanti
in
mi
pripovedoval
čudovite
reči
o
ondotnih
krajih
.
Spominjam
se
,
da
mi
je
tudi
pripovedoval
o
takih
puškah
,
ki
jih
rabijo
le
Turki
in
Grki
.
O
,
Levanta
,
to
mora
biti
dežela
!
Kdor
ima
sigurno
oko
in
krepko
pest
ter
se
ne
boji
preveč
pekla
,
ta
v
Levanti
lahko
obogati
.
Kržan
se
je
začel
zanimati
za
svojega
gosta
.
—
Jeli
Vaš
sorodnik
v
Levanti
dosegel
svoj
namen
?
—
In
še
kako
!
Moj
Bog
,
ko
je
odšel
z
doma
,
je
imel
v
žepu
en
sam
tolar
,
sedaj
pa
ima
velikanski
grad
,
obširna
posestva
in
se
vozi
v
kočiji
,
ki
je
vsa
okovana
z
zlatom
.
—
Imel
je
pač
srečo
,
je
vzdihnil
Andrej
in
se
resignirano
obrnil
k
oknu
ter
gledal
v
temno
noč
.
—
Gotovo
,
da
je
imel
srečo
,
a
doli
v
Levanti
,
na
grških
otokih
in
v
Egiptu
imajo
pogumni
,
podjetni
in
izobraženi
ljudje
sploh
srečo
.
O
,
ko
bi
bil
jaz
tako
mlad
kakor
ste
vi
,
kdaj
bi
bil
že
sledil
svojemu
sorodniku
.
Ali
Vam
,
plemič
Kržan
,
še
ni
prišlo
na
misel
,
da
bi
v
tujih
deželah
poskusili
svojo
srečo
?
Sodim
,
da
ne
tičite
v
bogastvu
in
da
v
tem
bornem
gradiču
niste
nič
preveč
veseli
svojega
življenja
.
V
tej
starosti
mora
človek
ven
v
svet
in
poskusiti
,
če
si
ne
pomaga
naprej
bodiže
kakorkoli
.
—
Ne
pozabite
,
da
sem
plemič
,
je
rekel
ponosno
Kržan
,
misleč
,
da
je
s
tem
napravil
konec
dobrohotnemu
modrovanju
svojega
gosta
.
—
Dragi
gospod
—
časi
plemske
vsegamogočnosti
so
že
minili
.
Kaj
Vam
koristi
Vaše
plemstvo
?
Ali
se
Vam
izplača
,
da
v
tem
podirajočem
se
gradiču
opravljate
posel
nekakega
valpta
knezu
Turjaškemu
?
—
Prosim
,
gospod
,
nehajte
,
je
zapovedujoče
rekel
Kržan
,
in
prosim
Vas
,
dokler
ste
moj
gost
,
da
s
takimi
pogovori
več
ne
začnete
.
Povejte
mi
raje
,
kako
se
imenujete
in
kdo
da
ste
.
—
Kupčevalec
sem
s
konji
in
moje
ime
je
Padač
,
je
mirno
odgovoril
tujec
.
Kupujem
konje
za
beneško
vojsko
.
—
Želim
Vam
,
da
bi
se
Vam
Vaše
kupčije
dobro
obnesle
,
je
hladno
in
dostojanstveno
rekel
Kržan
in
je
potem
svojega
gosta
povabil
na
večerjo
.
Šla
sta
v
kuhinjo
iti
molče
použila
jako
skromno
večerjo
,
ki
jo
je
bil
pripravil
Tomo
.
Tujec
je
med
jedjo
neprestano
opazoval
Kržana
in
to
z
neko
posebno
dobrohotnostjo
,
kar
je
Tomu
jako
ugajalo
ter
vzbujalo
v
njegovem
srcu
sladko
upanje
,
da
se
morda
še
enkrat
odpre
tujčeva
mošnja
in
da
morda
zdrkne
v
Tomovo
roko
še
en
tolar
.
Tej
tihoti
je
napravil
konec
močan
strel
,
kateremu
je
kmalu
sledil
drugi
.
—
Ali
je
treščilo
...
je
vprašal
Kržan
,
ko
je
zadonel
prvi
strel
.
—
Ne
,
to
je
strel
iz
topa
,
je
zaklical
tujec
,
ko
je
zadonel
drugi
strel
.
Ladja
je
v
nevarnosti
in
kliče
na
pomoč
.
Kržan
je
bil
v
tem
že
ogrnil
svoj
plašč
.
—
Idimo
...
—
Kaj
pa
hočete
v
tem
viharju
,
je
vprašal
Tomo
,
ne
da
bi
se
premaknil
od
ognjišča
.
Kdor
gre
ob
takem
vremenu
iz
hiše
v
smrt
.
—
Če
te
je
strah
,
ostani
doma
,
je
nejevoljno
zakričal
Kržan
.
—
Meno
ni
nikdar
strah
,
je
odgovoril
Tomo
hladnokrvno
in
stegnil
noge
.
—
Strah
te
je
,
da
,
in
strahopetec
si
.
Strah
te
je
iti
na
morje
,
še
bolj
pa
te
je
strah
dolgega
Jurja
.
Tomo
je
bil
užaljen
v
dno
svoje
duše
.
Srdito
je
planil
pokonci
,
prav
kakor
bi
se
hotel
zapoditi
v
svojega
gospodarja
.
—
Mene
naj
bo
strah
dolgega
Jurja
?
je
kričal
.
Kdo
pa
je
bil
tisti
,
ki
je
Jurju
na
Veliki
petek
s
enim
udarcem
izbil
štiri
zobe
?
Jaz
sem
bil
tisti
junak
.
In
da
bo
dete
videli
,
kako
malo
se
bojim
Jurja
,
pojdem
z
vami
.
Te
hitre
premembe
v
Tomovem
mišljenju
ni
provzročilo
samo
Kržanovo
očitanje
,
da
se
Tomo
boji
dolgega
Jurja
.
Tomo
se
je
bil
namreč
naenkrat
spomnil
,
da
je
ta
večer
prosil
Mater
božjo
,
naj
mu
preskrbi
priliko
,
da
polomi
dolgemu
Jurju
vse
kosti
in
zazdelo
se
mu
je
,
da
ima
mnogo
upanja
,
doseči
s
pomočjo
plemiča
Kržana
in
lastnika
dolgega
svetlega
samokresa
ta
svoj
smoter
.
—
Prosim
vas
,
plemeniti
gospod
,
se
je
oglasil
zdaj
kupčevalec
s
konji
,
dovolite
mi
,
da
se
vam
pridružim
.
Andrej
plemič
Kržan
je
hipoma
pozabil
na
svojo
nevoljo
do
tujca
.
Rekel
si
je
,
da
človek
,
ki
gre
prostovoljno
v
veliko
nevarnost
,
mora
biti
plemenitega
srca
.
Segel
je
tujcu
v
roko
in
odprl
vrata
.
—
Hitimo
!
Vsak
trenotek
je
dragocen
,
da
rešimo
,
kar
se
da
še
rešiti
.
In
odhiteli
so
vsi
trije
po
griču
in
skozi
vihar
na
morsko
obrežje
.
Kapitan
na
barki
stoji
in
se
žalostno
drži
...
O
Marija
sedem
žalosti
,
pomagaj
nam
v
nevarnosti
.
Narodna
.
Vihar
je
divjal
s
strahovito
silo
.
Po
nebu
so
se
podili
temni
oblaki
,
iz
katerih
so
švigale
strele
,
druga
za
drugo
.
Burja
je
bučala
in
v
svitu
bliskov
se
je
videlo
,
kako
visoko
je
morje
metalo
peneče
se
valove
.
Bila
je
noč
groze
,
a
vendar
je
bilo
na
obrežju
zbranega
mnogo
ljudstva
,
zlasti
moških
,
ki
so
bili
oboroženi
s
sekirami
in
z
železnimi
palicami
in
so
nestrpno
čakali
,
če
jim
vrže
morje
kak
plen
na
breg
.
V
votlini
,
izdolbeni
v
skalo
,
je
gorel
ogenj
,
in
ženske
,
ki
so
bile
zbrane
tamkaj
,
so
skrbno
pazile
,
da
je
bil
plamen
vedno
velik
in
svetel
,
tako
,
da
ga
je
bilo
videti
že
daleč
z
morja
.
Ta
plamen
naj
bi
morebitne
ponesrečence
zvabil
na
breg
in
v
gotovo
smrt
.
Andrej
Kržan
in
njegova
spremljevalca
so
sicer
skrivali
svoje
obrate
v
plaščih
in
se
ogibali
ljudi
,
a
vendar
so
si
ženske
kmalu
pripovedovale
,
da
je
valpet
kneza
Turjaškega
na
obrežju
in
da
hoče
ljudstvu
vzeti
,
kar
mu
morda
podari
morje
.
Od
žensk
so
to
izvedeli
moški
in
kmalu
so
videli
Andrej
Kržan
in
njegova
pomočnika
,
da
se
ne
morejo
več
svobodno
gibati
.
Moški
so
jih
bili
obstopili
v
večjem
kolobarju
in
se
niso
več
razmaknili
.
Andrej
je
sodil
,
da
je
najpametneje
,
če
tega
ne
zapazi
.
Ker
ni
mogel
po
cesti
nikamor
iti
,
se
je
obrnil
k
morju
in
začel
pripravljati
svojo
jadrenico
za
odhod
.
Komaj
so
to
zapazili
ljudje
,
so
ga
obstopili
še
tesneje
.
Najpogumnejši
so
celo
začeli
prijemati
verigo
,
s
katero
je
bila
ladja
priklenjena
ob
skalo
,
in
polglasno
mrmranje
teh
ljudi
je
kazalo
Andreju
,
da
ne
sme
več
molčati
.
Vzel
je
izza
pasa
samokres
in
mirno
ukazal
ljudem
,
naj
izpuste
verigo
.
—
Naveličal
sem
se
vašega
nadlegovanja
.
Če
imate
proti
meni
kake
namene
,
vam
svetujem
,
da
si
stvar
še
enkrat
premislite
.
Poznate
me
dovolj
,
da
izpolnim
do
pičice
,
kar
obljubim
.
Povem
vam
torej
,
da
ustrelim
na
mestu
vsakega
,
kdor
se
dotakne
mene
,
mojih
spremljevalcev
ali
moje
jadrenice
.
Ljudje
so
res
odstopili
nekaj
korakov
,
kajti
Andrej
Kržan
je
govoril
tako
odločno
,
da
niso
niti
najmanj
dvomili
o
resnosti
njegove
grožnje
.
Morda
bi
se
bili
počasi
razgubili
,
da
se
ni
iz
ozadja
zaslišal
jezen
klic
.
—
Strahopetci
!
Kaj
ne
pojmite
,
da
vam
hoče
knežji
valpet
vzeti
,
kar
Vam
je
namenilo
morje
?
Branite
vsaj
svojo
starodavno
navado
.
—
To
je
dolgi
Juri
,
je
zašepetal
Tomo
svojemu
gospodarju
na
uho
.
Kar
ustrelite
ga
,
gospod
,
sicer
se
zgodi
nesreča
.
Kržan
je
pač
hotel
odgovoriti
dolgemu
Jurju
,
a
dva
strela
iz
topa
,
ki
sta
zadonela
z
morja
,
sta
mu
vzbudila
misel
,
da
je
bolje
,
če
zdaj
kaj
stori
,
in
da
ni
čas
primeren
za
besedovanje
.
—
Ladja
je
v
nevarnosti
—
idimo
ji
na
pomoč
,
je
dejal
Andrej
svojima
spremljevalcema
in
je
odstranil
verigo
,
ki
je
vezala
ladjo
na
skalo
.
Tomo
je
hitro
skočil
za
svojim
gospodarjem
in
prijel
za
verigo
,
čakajo
,
da
mu
sledi
tujec
.
Toda
v
tem
trenotku
so
se
kmetje
in
ribiči
zapodili
proti
čolnu
in
prijeli
kupčevalca
s
konji
,
ki
je
še
stal
na
kopnem
,
nekaj
korakov
od
ladje
.
—
Ta
vsaj
ne
pojde
na
morje
,
je
kričal
dolgi
Juri
.
In
gorje
mu
,
če
ne
dobimo
svojega
plena
,
ki
nam
ga
je
namenilo
morje
.
Kupčevaleo
s
konji
se
ni
čisto
nič
razburil
zaradi
tega
napada
.
—
Spoštovani
prijatelj
,
je
rekel
dolgemu
Jurju
z
najljubeznivejšo
prijaznostjo
,
blagoizvolite
mi
povedati
,
s
kako
pravico
ste
se
polastili
moje
osebe
.
Ni
treba
,
da
mi
trgate
obleko
.
Saj
se
lahko
iz
lepa
pomeniva
,
če
je
pravica
na
Vaši
strani
,
se
ji
uklonim
,
če
pa
ni
,
bi
bilo
bolje
,
da
izginete
,
drugače
postanem
nejevoljen
.
—
Kaj
pravica
,
je
vpil
dolgi
Juri
,
kdor
ima
moč
,
ima
tudi
pravico
na
svoji
strani
.
—
Če
ste
tega
mnenja
,
spoštovani
prijatelj
,
dovolite
mi
,
da
se
tudi
jaz
ravnam
po
vašem
načelu
,
je
skoro
nežno
odgovoril
kupčevalec
s
konji
,
obenem
pa
tudi
že
zgrabil
dolgega
Jurja
za
vrat
in
ga
z
neznansko
silo
treščil
ob
tla
.
Še
predno
so
se
ljudje
,
ki
so
stali
okrog
tujca
,
prav
zavedli
,
kaj
se
je
zgodilo
,
je
imel
kupčevalec
s
konji
že
Jurjevo
železno
palico
v
rokah
in
je
tako
naglo
in
tako
spretno
mlatil
ž
njo
po
ljudeh
,
da
ti
še
misliti
niso
utegnili
na
obrambo
,
nego
so
s
krvavimi
glavami
kričaje
bežali
na
vse
strani
.
Kupčevalec
s
konji
je
potem
še
prijel
dolgega
Jurja
,
ki
je
ležal
brez
zavesti
na
tleh
,
in
ga
nesel
od
brega
na
cesto
.
—
Hej
,
ljudje
,
tu
ste
pozabili
najhrabrejšega
iz
svoje
čete
.
Pomagajte
mu
,
če
se
mu
je
kaj
zgodilo
.
Šele
zdaj
se
je
kupčevalec
s
konji
obrnil
k
ladji
,
ki
sta
jo
Andrej
in
Tomo
komaj
držala
pri
bregu
.
—
Zdaj
lahko
brez
skrbi
odrinemo
,
je
dejal
svojima
tovarišema
tako
mirno
,
kakor
da
se
ni
nič
posebnega
zgodilo
,
ter
je
vstopil
v
ladjo
.
Andrej
je
vzel
v
roke
krmilo
in
ker
vsled
silne
burje
ni
bilo
mogoče
razpeti
jadra
,
sta
tujec
in
Tomo
prijela
za
vesli
,
veriga
je
odletela
na
kopno
in
divji
valovi
so
dvignili
jadrenico
,
ki
je
bila
prej
čoln
kot
ladja
in
jo
zanesli
kakor
igračico
na
razburkano
morje
.
Tujec
in
Tomo
sta
morala
napenjati
vse
sile
,
da
sta
kljubuje
burji
in
valovom
pripravila
ladja
naprej
po
tisti
smeri
,
ki
jo
je
kazal
krmilar
.
Vzlic
težkemu
delu
pa
ni
Tomo
premaknil
pogleda
od
obrežja
,
kjer
je
bilo
pri
svitu
v
skalni
votlini
goreče
grmade
natančno
razločiti
vsako
posamezno
osebo
.
—
Milostivi
gospod
,
je
naenkrat
vzkliknil
Tomo
,
pazite
tam
na
skali
,
kjer
je
stala
naša
ladja
,
čepi
dolgi
Juri
s
puško
v
rokah
.
—
V
tej
temi
,
ko
nas
vidi
samo
,
če
posveti
blisk
,
pač
ne
bo
mogel
nikogar
zadeti
,
če
ima
sploh
porabno
puško
,
česar
pa
ne
verjamem
.
Andrej
Kržan
si
res
ni
delal
skrbi
in
niti
glaveni
obrnil
,
da
bi
videl
nevarnost
,
ki
jo
je
razkril
Tomo
.
Počasi
je
ladja
prerezovala
mogočne
valove
.
Andrej
je
krmilil
v
smeri
,
od
koder
se
je
zdaj
in
zdaj
čul
iz
topa
strel
,
kjer
je
torej
domneval
potapljajočo
se
ladjo
.
Neštevilnokrat
je
burja
odvrnila
jadreriico
od
te
smeri
,
neštevilnokrat
so
jo
velikanski
valovi
dvignili
in
pahnili
nazaj
ali
na
stran
,
a
vselej
je
železna
volja
teh
treh
mož
zmagala
in
je
jadrenica
nadaljevala
svojo
pot
.
Ta
boj
z
elementi
je
trajal
več
ur
,
in
še
ni
bilo
videti
ladje
,
ki
je
s
streli
klicala
na
pomoč
.
Končno
so
pri
svitu
bliskov
zagledali
v
daljavi
luči
in
spoznali
,
da
so
našli
iskano
ladjo
.
Potrojili
so
svoje
napore
in
se
čez
nekaj
časa
srečno
približali
ladji
.
—
Tu
je
vsaka
pomoč
izključena
,
je
menil
kupčevaleo
s
konji
.
Ladja
sicer
ni
velika
,
a
že
je
skoro
ves
zadnji
del
pod
vodo
.
Čez
uro
se
ladja
gotovo
pogrezne
.
—
Kar
obrnimo
,
je
vzkliknil
Tomo
,
sicer
zadene
že
nas
kaka
nesreča
.
Tujec
in
Tomo
sta
skoro
ob
enem
potegnila
vesli
iz
vode
,
dočim
je
Andrej
slej
kot
prej
z
železno
močjo
držal
krmilo
v
isti
smeri
,
to
je
na
potapljajočo
se
ladjo
.
—
Vsaj
poskusiti
je
treba
,
če
se
da
kaj
storiti
,
je
dejal
osorno
.
Pritisnita
vender
!
—
Kako
pa
mislite
ljudem
pomagati
?
je
vprašal
tujec
.
Čim
pridemo
do
ladje
,
jih
poskoči
toliko
v
naš
čoln
,
da
smo
vsi
izgubljeni
.
Tomo
ima
prav
.
Najbolje
bo
za
nas
,
da
se
vrnemo
na
breg
.
Ladja
je
izgubljena
.
—
Nisem
vas
vprašal
za
svet
,
je
jezno
za
vpil
Andrej
.
Zdaj
ste
na
moji
ladji
,
in
kot
zapovednik
te
ladje
zahtevam
,
da
ste
mi
pokorni
.
Da
ladje
ni
mogoče
rešiti
,
to
vem
tako
dobro
kakor
vi
,
a
morda
otmemo
smrti
vsaj
nekaj
oseb
.
Človeška
dolžnost
je
,
da
to
poskusimo
.
—
Če
je
osem
oseb
na
naši
jadrenici
,
se
skoro
gotovo
potopi
,
je
opozarjal
Tomo
.
Vrnimo
se
raje
in
molimo
za
nesrečne
žrtve
božje
nemilosti
.
—
Zdaj
smo
trije
na
ladji
,
petim
osebam
torej
lahko
rešimo
življenje
.
Kaj
to
ni
nič
?
—
Nič
posebnega
,
je
prezirljivo
opomnil
Tomo
.
Moje
življenje
mi
je
ljubše
,
kakor
življenje
vseh
teh
ljudi
,
ki
so
na
ladji
.
Da
pa
ne
pridemo
praznih
rok
domov
,
sem
zadovoljen
,
če
vzamete
na
čoln
dve
ali
tri
osebe
.
Samo
zato
,
da
se
nam
domači
ljudje
ne
bodo
smejali
.
Kržanova
jadrenica
se
je
bila
zdaj
približala
ladji
tako
,
da
so
mogli
reševalci
dosti
natančno
razločiti
ljudi
na
ladji
in
slišati
njih
obupno
vpitje
.
Na
sprednjem
koncu
je
na
vzvišenem
mestu
stal
visok
mož
,
mirno
in
hladnokrvno
,
in
dajal
pomorščakom
razne
ukaze
.
Brez
dvoma
se
je
zavedal
nad
vse
obupnega
položaja
svoje
ladje
,
svojih
ljudi
in
potnikov
,
a
če
mu
je
tudi
žalost
trgala
srce
,
svoje
mirne
preudarnosti
ni
izgubil
niti
za
trenutek
.
Okrog
njega
so
se
stiskali
ljudje
in
klicali
na
pomoč
Boga
in
Mater
božjo
in
kričaje
molili
,
dočim
so
pomorščaki
delali
z
vsemi
silami
,
da
vsaj
za
nekaj
ur
obdrže
ladjo
na
površju
morja
.
Ko
se
je
Kržanova
jadrenica
približala
ladji
in
so
jo
ljudje
zapazili
,
je
nastal
krik
,
ki
je
še
presegal
bučenje
viharja
.
Vse
se
je
usulo
na
stran
,
kjer
je
stala
jadrenica
.
Pomorščaki
so
popustili
svoje
delo
in
se
spenjali
čez
rob
svoje
ladje
,
da
bi
poskakali
v
čoln
.
—
Nazaj
,
sicer
smo
izgubljeni
,
je
zakričal
kupčevalec
s
konji
in
je
obenem
uprl
veslo
v
morje
s
toliko
močjo
,
da
je
čoln
kar
odletel
na
stran
.
V
istem
trenotku
je
pa
tudi
kapitan
zapustil
svoje
mesto
.
Vihteč
sekiro
v
roki
je
planil
med
pomorščake
.
—
Nazaj
,
vsi
nazaj
!
je
kričal
.
Kdor
se
ne
umakne
,
tega
ubijem
na
mestu
.
Sram
vas
bodi
!
V
ladji
so
ljudje
,
ki
so
svoje
življenje
zaupali
vaši
hrabrosti
,
a
vi
jih
hočete
zapustiti
v
nevarnosti
,
da
le
sebe
rešite
.
Sram
vas
bodi
!
Pomorščak
ne
sme
misliti
nase
,
dokler
niso
rešeni
potniki
.
Prve
so
ženske
.
Pomorščaki
so
se
res
umaknili
,
dasi
neradi
in
glasno
mrmraje
.
A
kapitan
je
bil
zadovoljen
,
da
je
vsaj
toliko
dosegel
.
—
Ženske
so
prve
,
je
ponavljal
kapitan
in
obrnivši
se
tja
,
kjer
je
prej
stal
,
je
dal
mladi
dami
znamenje
,
naj
pride
k
njemu
.
—
Hitite
!
Brž
!
Nobenega
trenotka
ne
smemo
zamuditi
.
Kržan
in
njegov
sluga
sta
opazovala
dogodke
na
ladji
s
toliko
pozornostjo
,
da
se
nista
ne
enkrat
ozrla
na
svojega
pomočnika
.
Ta
je
bil
ves
izpremenjen
.
Iz
oči
mu
je
žarel
ogenj
,
obrvi
so
bile
stisnene
in
na
ustnih
mu
je
trepetal
strašen
usmev
.
Zrl
je
nepremično
na
krov
in
celo
preslišal
Kržanovo
povelje
,
naj
se
čoln
zopet
približa
ladji
.
Tomo
je
sam
zastavil
veslo
in
pognal
čem
naprej
.
Na
ladji
je
med
tem
poleg
kapitana
stopila
mlada
dame
,
katero
je
spremljal
visok
mož
v
bogati
obleki
.
Kapitan
ju
je
privezal
vsakega
na
eno
vrv
in
potem
spustil
najprej
mlado
damo
v
Kržanov
čoln
.
Ko
je
hotel
spustiti
še
starega
gospoda
,
se
je
ladja
zagugala
in
kapitan
je
izgubil
ravnovesje
.
Padel
je
na
krov
,
vrv
mu
je
zdrknila
iz
rok
in
stari
gospod
,
ki
je
bil
splezal
že
čez
rob
,
je
zletel
v
morje
.
Vsi
,
ki
so
to
videli
,
so
zakričali
groze
,
dočim
je
Andrej
Kržan
v
trenotku
planil
iz
čolna
v
morje
in
plaval
za
ponesrečencem
.
Po
ljutem
boju
z
valovi
se
je
Kržanu
posrečilo
,
da
je
vjel
vrv
,
na
katero
je
bil
privezan
stari
gospod
.
Ovil
si
jo
je
okrog
pasu
in
vlekel
starega
gospoda
za
seboj
do
čolna
.
—
Dečko
—
čast
ti
in
slava
,
je
zaklical
kupčevalec
s
konji
,
ko
je
Kržan
zasedel
zopet
svoje
mesto
na
krmilu
.
Nisem
mislil
,
da
si
tako
hraber
.
Kržan
bi
bil
najbrž
kupčevalca
s
konji
odločno
zavrnil
,
da
ga
tika
,
toda
pogledal
je
bil
ravno
tedaj
v
obraz
mlado
damo
,
ki
je
sedela
poleg
rešenega
gospoda
in
zastala
mu
je
sapa
,
tako
ga
je
prevzela
lepota
tega
dekliškega
obraza
.
Kupčevalec
s
konji
je
to
zapazil
.
Stisnil
je
jezno
zobe
in
se
naslonil
na
svoje
veslo
s
tako
srdito
močjo
,
da
se
mu
je
veslo
nalomilo
.
—
Pošljite
nam
tri
čolne
na
pomoč
,
je
kričal
kapitan
za
odhajajočo
jadrenico
,
a
nihče
mu
ni
ničesar
odgovoril
.
Plavaj
,
plavaj
,
mladi
junak
,
plavaj
in
na
kraj
priplavaj
.
Narodna
.
Ves
zamaknen
je
gledal
Andrej
plemič
Kržan
krasno
,
komaj
kakih
osemnajst
let
staro
dekle
,
ki
je
stisnjena
ob
očeta
,
sedela
pred
njim
na
krovu
.
Prvikrat
ga
je
obšlo
spoznanje
,
koliko
je
že
zamudil
s
tem
,
da
se
ni
mogel
ločiti
od
svojega
gradiča
na
skalnatem
obrežju
Liburnije
in
prvikrat
se
mu
je
zazdelo
,
da
utegne
življenje
vendarle
lepo
biti
.
Niti
za
trenotek
ni
maknil
očesa
od
mlade
dame
,
prav
kakor
bi
dvomil
,
ima
li
pred
sabo
živo
bitje
ali
čeznaraven
pojav
.
Mlada
dama
je
imela
toliko
opravka
s
svojim
očetom
,
da
Kržanova
pozornosti
ni
zapazila
.
Starega
gospoda
so
popadale
slabosti
in
nekajkrat
mu
je
klonila
glava
,
kakor
bi
izgubljal
zavest
.
Naposled
se
je
kar
naenkrat
nagnil
vznak
in
obležal
brez
zavesti
na
roki
mlade
dame
.
Andrej
je
instinktivno
izpustil
krmilo
iz
rok
,
da
bi
pomagal
staremu
gospodu
,
a
še
predno
je
vstal
s
svojega
sedeža
,
je
zaklical
kupčevalec
s
konji
:
—
Ne
zamerite
,
gospod
!
Življenje
nas
vseh
je
vendar
nekaj
važnejša
stvar
,
kot
starega
gospoda
hipna
slabost
vsled
zaužite
morske
vode
.
Andrej
je
malo
zardel
in
zgrabil
zopet
krmilo
.
Odgovoril
ni
nič
,
dasi
je
bilo
tujčevo
opozorjenje
precej
robato
.
—
Oče
,
ljubi
oče
,
je
vzdihovala
deklica
in
stiskala
starega
gospoda
k
sebi
.
Jaz
sem
,
ki
te
kličem
,
jaz
,
tvoja
Asunta
.
Oče
—
saj
bodemo
kmalu
rešeni
.
In
ker
vse
to
klicanje
ni
vzbudilo
gospoda
nezavesti
,
se
je
deklica
obrnila
do
Andreja
.
—
Prosim
Vas
,
pomagajte
mu
.
Morda
oče
še
ni
izgubljen
.
Ah
,
Če
mi
umrje
.
Pomagajte
!
Moj
oče
je
bogat
,
neizmerno
bogat
in
Vas
bo
sijajno
poplačal
.
Andreja
Kržana
je
spreletela
jeza
.
—
Ne
bojte
se
,
je
odgovoril
okorno
.
Slabost
Vašega
očeta
mine
kmalu
.
Jaz
pa
ne
smem
izpustiti
krmila
iz
rok
.
Kupčevales
s
konji
ni
bil
tako
prizanesljiv
,
kakor
Andrej
Kržan
.
—
Človek
postavlja
svoje
življenje
v
nevarnost
in
zanje
tako
hvaležnost
!
Mar
bi
jih
bili
pustili
na
ladji
,
da
bi
se
bili
potopili
.
Pa
to
leži
latinskemu
plemenu
že
v
krvi
.
Samo
v
zlato
verjame
in
ne
pojmi
več
ne
požrtvovalnosti
,
ne
velikodušnosti
.
Andrej
Kržan
je
namenoma
preslišal
to
zabavljanje
.
A
ko
je
videl
,
da
prihaja
stari
gospod
zopet
k
zavesti
in
da
ne
je
Anunta
nekoliko
pomirila
,
je
sodil
,
da
ne
sme
odlašati
z
opomnjo
,
ki
mu
je
ležala
na
jeziku
.
—
Dovolite
mi
,
gospodična
,
malo
pojasnilo
.
Vidim
,
da
ste
v
zmoti
glede
naših
oseb
.
Kar
se
tiče
mene
,
Vam
moram
povedati
,
da
sem
plemiškega
stanu
.
Moja
spremljevalca
pa
sta
šla
z
menoj
v
smrtno
nevarnost
iz
samega
človekoljubja
,
ne
da
bi
pričakovala
plačila
.
Po
obleki
nas
ne
smete
soditi
.
Tomo
je
slutil
,
da
se
nanašajo
vse
te
besede
na
obljubljeno
bogato
plačilo
,
a
ni
jih
prav
razumel
,
ker
ni
pojmil
,
kako
se
more
človek
braniti
denarja
.
Sam
bi
se
bil
oglasil
in
povedal
,
da
bi
sprejel
z
največjim
veseljem
čim
izdatnejšo
nagrado
,
ali
zdelo
se
mu
je
,
da
bi
morda
prišel
v
navskrižje
s
svojim
gospodarjem
in
zato
je
molčal
,
toliko
laglje
,
ker
je
bil
trdno
prepričan
,
da
njemu
plačilo
ne
uide
na
noben
način
.
Asunta
je
čutila
,
da
je
užalila
svojega
rešilca
,
in
skoro
ponižno
je
prosila
.
—
Odpustite
mi
,
gospod
.
Nisem
vedela
,
kaj
govorim
.
Kar
ste
storili
za
mojega
očeta
in
zame
,
tega
ni
mogoče
poplačati
.
Ali
upate
,
da
pridemo
srečno
na
breg
?
—
Vihar
pojema
in
burja
brije
od
morja
proti
bregu
.
Ni
torej
dvoma
,
da
pridemo
srečno
na
kopno
.
—
Vse
življenje
Vam
bom
iz
srca
hvaležna
za
vse
,
kar
ste
storili
za
nas
,
je
dahnila
Asunta
in
s
svojimi
velikimi
temnimi
očmi
pogledala
Kržana
tako
milo
,
da
mu
je
postalo
tesno
pri
srcu
.
—
Pustite
to
,
gospodična
,
je
dejal
Kržan
.
Nisem
prišel
na
pomoč
,
ker
ste
bili
Vi
na
ladji
,
saj
še
vedel
nisem
,
da
ste
na
svetu
.
Pomagati
sem
hotel
nesrečnim
ljudem
in
če
bi
to
bili
sami
berači
.
Slušal
sem
samo
glas
svojega
srca
in
svoje
vesti
.
—
Da
,
verujem
,
ali
da
ste
rešili
mojega
očeta
iz
valov
...
—
Skočil
bi
bil
v
morje
tudi
za
vsakim
najzadnjih
pomorščakov
.
Asunta
se
je
ugriznila
v
ustne
in
na
njenem
licu
se
je
pojavil
izraz
nevolje
,
dočim
se
je
kupčevalec
s
konji
zadovoljno
zakrohotal
in
se
porogljivo
ozrl
na
Asunto
in
na
njenega
očeta
.
—
Bližamo
se
obrežju
,
je
po
kratkem
molku
dejal
Kržan
.
Ogenj
se
že
dobro
razloči
in
tudi
posamične
ljudi
je
že
videti
.
Kupčevalec
s
konji
in
Tomo
sta
podvojila
svoj
napor
,
da
bi
čoln
čimprej
priplaval
na
obrežje
,
a
kar
naenkrat
je
Andrej
obrnil
krmilo
in
zapeljal
jadrenico
na
stran
.
—
Ali
hočete
napraviti
še
enkrat
malo
promenado
po
morju
?
je
vprašal
kupčevalec
s
konji
.
V
tem
slučaju
morate
poskusiti
z
jadrom
.
Sicer
ne
verjamem
,
da
bi
se
ravno
prijetno
vozili
v
tej
burji
,
toda
drugače
ne
pojde
,
ker
so
moje
moči
pri
kraju
.
—
Raje
napravim
mal
ovinek
,
kakor
da
bi
se
na
bregu
dal
ubiti
,
je
odgovoril
Kržan
v
istem
sarkastičnem
tonu
,
kakor
ga
je
bil
rabil
kupčevalec
s
konji
.
Izvolite
pogledati
,
za
kak
sprejem
je
na
bregu
vse
pripravljeno
.
—
Glej
,
glej
,
je
vzdihnil
kupčevalec
s
konji
.
To
so
prijazni
ljudje
!
Vse
črno
jih
je
.
Koliko
ur
so
v
slabem
vremenu
na
nas
čakali
.
In
prinesli
so
,
da
nas
primerno
pozdravijo
,
vse
svoje
sekire
,
puške
in
železne
palice
na
breg
.
Res
,
ljubeznivi
ljudje
.
In
zanje
zadoščajo
ena
sama
vešala
?
Tudi
Asunta
je
zdaj
zagledala
oboroženo
množico
na
obrežju
.
Zbrana
je
bila
okrog
skale
,
kjer
je
navadno
stala
Kržanova
jadrenica
.
Svit
ognja
,
ki
je
gorel
v
bližnji
votlini
,
je
obseval
to
množico
tako
,
da
je
pogled
nanjo
moral
Asunto
navdati
z
grozo
.
—
Moj
bog
,
kaj
bo
iz
nas
,
je
ihtela
deklica
in
se
oklenila
svojega
očeta
.
—
Ne
bojte
se
,
gospodična
,
je
tolažil
Kržan
.
Tu
imamo
skritih
nekaj
izvrstnih
samokresov
.
Z
nekaj
streli
razženemo
to
tolpo
.
Kržan
je
vstal
in
kakor
v
šali
obrnil
samokres
proti
bregu
.
Ravno
v
tem
trenotku
se
je
na
skali
prikazal
človek
in
s
svojo
puško
pomeril
na
čoln
,
—
Dolgi
Juri
je
,
je
vzkliknili
ves
prestrašen
Tomo
,
poskočil
kvišku
in
hotel
svojega
gospodarja
potisniti
na
stran
.
A
bilo
je
že
prepozno
.
Puška
je
počila
...
—
Ste-li
zadeti
?
je
vprašal
kupčevalec
s
konji
.
Kržan
ni
odgovoril
.
Hitro
je
obrnil
samokres
proti
skali
,
pomeril
,
in
ustrelil
.
Z
razprostrtimi
rokami
je
padel
dolgi
Juri
v
morje
.
—
Hvala
Materi
božji
trsatski
,
je
veselo
zavrisnil
Tomo
,
da
je
uslišala
mojo
prošnjo
.
Na
kolenih
ji
prinesem
tri
svečke
.
—
Ste-li
zadeti
?
je
vnovič
vprašal
kupčevaleo
s
konji
.
—
Ah
,
nič
ni
,
nič
,
je
mirno
odgovoril
Kržan
.
Zdaj
moramo
predvsem
ukreniti
,
kaj
naj
storimo
.
—
Ko
bi
bili
sami
moški
,
bi
gotovo
nadaljevali
svojo
pot
in
s
samokresi
razgnali
razbojniško
tolpo
,
je
menil
kupčevalec
s
konji
.
To
pa
z
ozirom
na
to
mlado
damo
ni
mogoče
.
Poženimo
čoln
na
kak
drug
kraj
.
—
Peljimo
se
proti
Voloski
,
se
je
oglasil
Tomo
.
Tam
stoji
v
samoti
tik
brega
samostan
in
poleg
njega
je
hiša
za
valpta
in
za
samostanske
goste
.
Klet
je
vedno
polna
in
kuharje
imajo
ti
menihi
tako
izvrstne
,
da
bi
znali
še
iz
starih
opank
napraviti
ukusno
pečenko
.
Tam
bomo
dobro
spravljeni
,
posebno
ker
so
menihi
tudi
v
zdravilstvu
zelo
izvežbani
.
Tomov
nasvet
je
takoj
obveljal
.
Kržan
je
čutil
,
da
mu
je
zdravniška
pomoč
nujno
potrebna
in
tudi
Asunta
je
želela
zdravnika
za
svojega
očeta
,
ki
so
ga
vsak
čas
spreletale
bolesti
.
Kržan
je
obrnil
krmilo
in
jadrenica
je
zletela
po
obrežju
navzgor
kjer
je
stal
samostan
,
ki
ga
je
ljudska
govorica
imenovala
opatijo
,
ker
je
bil
temu
samostanu
na
čelu
opat
.
Med
potjo
ni
nihče
več
govoril
.
Kupčevalec
s
konji
in
Tomo
sta
imela
mnogo
truda
z
vesljanjem
,
Kržan
pa
je
moral
vladati
krmilo
s
toliko
večjo
paznostjo
,
ker
so
njegove
moči
že
pojemale
.
Le
zdaj
in
zdaj
se
je
ozrl
na
mlado
damo
,
ki
je
sedela
pred
njim
,
a
je
vselej
povesil
oči
,
kadar
je
zapazil
,
da
ga
resno
motri
.
Komaj
je
prišla
jadrenica
do
pol
pota
v
Opatijo
,
je
naenkrat
Tomo
ves
prestrašen
izpustil
veslo
in
zakričal
.
—
Milostivi
gospod
—
vaš
grad
gori
.
To
je
gotovo
maščevanje
,
da
ste
ustrelili
dolgega
Jurija
.
Kržan
se
je
ozrl
in
je
v
daljavi
res
zagledal
plamen
.
Ni
bilo
dvoma
—
gorel
je
njegov
gradič
.
A
Kržan
se
ni
prestrašil
niti
razburil
.
—
Naj
gori
ta
stara
koliba
,
saj
itak
ni
bila
dostojno
prebivališče
.
To
je
bilo
vse
,
kar
je
rekel
.
—
Ne
zamerite
,
milostivi
gospod
,
je
nejevoljno
menil
Tomo
,
da
Vam
ugovarjam
.
Če
ta
koliba
tudi
ni
bila
dostojno
prebivališče
za
plemiča
starega
rodu
,
dežja
in
mraza
naju
je
le
varovala
.
In
kolikor
zamorem
jaz
soditi
,
bo
težko
dobiti
denar
,
da
jo
na
novo
sezidate
.
—
Na
to
tudi
ne
mislim
,
je
z
nekako
težavo
odgovoril
Kržan
.
Ta
požar
se
mi
zdi
kot
opomin
,
naj
že
opustim
sedanje
svoje
življenje
,
ki
ni
vredno
mladega
človeka
,
kaj
še
človeka
plemskega
stanu
.
Ven
v
življenje
hočem
,
nekaj
hočem
postati
...
Kržan
ni
mogel
dalje
govoriti
.
Vsled
izgube
krvi
je
bil
še
tako
oslabel
,
da
je
le
z
največjo
težavo
premagoval
svojo
slabost
.
Volja
njegova
pa
je
bila
železna
in
ta
krepka
volja
je
tudi
zmagala
.
Kupčevalec
s
konji
je
videl
,
s
kakim
silnim
naporom
se
mora
Kržan
truditi
,
da
vzdrži
krmilo
v
svoji
smeri
.
Rekel
ni
ničesar
,
pač
pa
veslal
s
podvojenimi
močmi
,
da
bi
prišla
jadrenica
čim
prej
na
svoj
cilj
.
Končno
so
se
na
obrežju
pojavili
obrisi
belega
zidovja
.
Še
nekaj
truda
in
jadrenica
je
zavila
k
obrežju
in
se
ustavila
ob
primitivnem
pomolu
tik
pod
samostanom
.
—
Ej
,
mladi
junak
,
je
veselo
zaklical
kupčevalec
in
pomagal
Kržanu
iz
čolna
,
zahvalite
se
Bogu
,
da
ste
srečno
pripluli
na
kraj
.
Nekaj
časa
sem
se
mi
je
dozdevalo
,
da
omagujete
.
Ali
mar
ne
?
Kržan
se
je
obrnil
k
Asunti
,
ki
je
bila
s
Tomovo
pomočjo
stopila
z
jadrenice
.
—
Veseli
me
,
gospodična
,
da
ne
bodete
primeram
uživati
moje
gostoljubnosti
.
V
mojem
gradiču
,
ki
ga
razdeva
plamen
,
bi
se
bili
morali
odreči
vsem
udobnostim
.
Tu
pa
,
pri
čestitih
menihih
,
najdete
vsega
,
česar
vam
more
poželiti
srce
.
—
Morda
,
je
zamišljeno
menila
Asunta
in
potem
živahno
s
presrčnim
glasom
dostavila
:
Gotovo
pa
je
,
da
ni
nikjer
najti
tako
velikodušnega
,
plemenitega
in
pogumnega
moža
,
kakor
ste
vi.
V
tem
hipu
je
Kržan
omahnil
in
bi
se
bil
gotovo
zgrudil
,
da
ga
niso
ujele
krepke
roke
kupčevalca
s
konji
.
—
Za
Boga
...
kaj
vam
je
?
je
vzkliknila
Asunta
vsa
prestrašena
in
pokleknila
poleg
Kržana
,
ki
ga
je
bil
kupčevaleo
s
konji
položil
na
tla
.
—
Nič
posebnega
...
gospodična
...
kroglja
me
je
pogodila
v
ramo
...
preveč
sem
izgubil
krvi
.
Dalje
Kržan
ni
mogel
govoriti
,
ker
je
izgubil
zavest
.
—
Pazite
na
ranjenca
,
jaz
grem
v
samostan
klicat
pomoč
,
je
osorno
velel
kupčevalec
s
konji
in
hitro
odšel
.
Asunta
je
vzela
Kržanovo
glavo
v
naročje
in
plaho
zrla
v
ta
upadli
,
bledi
obraz
.
—
Težko
je
ranjen
in
premagal
se
je
dobro
uro
,
ne
da
bi
bil
potožil
,
ne
da
bi
bil
le
enkrat
vzdihnil
.
Kdo
je
ta
mladenič
?
Naj
bo
kdor
hoče
,
gotovo
je
le
,
da
je
plemič
,
kakršnih
je
malo
na
svetu
.
Plemič
,
ki
je
res
plemenit
!
Svojemu
gospodarju
sicer
zvesto
udani
Tomo
je
skrb
za
Kržana
popolnoma
prepustil
tuji
dami
.
Ne
le
vsled
tega
,
ker
je
vedel
,
da
Kržanu
itak
ne
more
pomagati
,
marveč
poglavitno
zaradi
tega
,
ker
je
bilo
vse
njegovo
zanimanje
osredotočeno
na
kupčevalca
s
konji
.
Že
med
vožnjo
po
morju
so
se
v
njegovi
glavi
porajale
čudne
misli
,
a
zdaj
so
ga
popolnoma
prevzele
.
—
Kdo
je
ta
človek
?
Kaj
hoče
mojemu
gospodarju
?
tako
se
je
vpraševal
Tomo
.
Meni
je
dal
tri
tolarje
,
da
sem
ga
peljal
v
grad
.
To
je
že
sumljivo
,
jako
sumljivo
.
Potem
je
šel
z
gospodarjem
in
z
mano
na
morje
.
Tega
mu
ni
bilo
čisto
nič
treba
,
a
šel
je
prostovoljno
v
smrtne
nevarnost
,
mesto
da
bi
doma
ležal
na
postelji
in
pil
vino
.
To
je
le
dosti
bolj
sumljivo
.
Rekel
je
,
da
je
kupčevaleo
s
konji
,
a
veslati
zna
bolje
kot
jaz
in
kar
vidi
se
mu
,
da
je
na
morju
doma
.
Kdo
je
ta
človek
?
Tako
osorno
nastopa
,
kakor
bi
bil
velik
gospod
,
a
močan
je
,
kakor
medved
.
In
zdaj
je
šel
sam
klicat
na
pomoč
,
dasi
je
tod
neznan
in
ve
,
da
sem
jaz
tod
doma
in
me
pozna
vsak
samostanski
človek
,
če
to
ni
sumljivo
,
potem
ne
vem
,
kaj
je
še
sumljivo
.
Tako
je
,
naslonjen
ob
svojo
železno
palico
,
modroval
Tomo
toliko
časa
,
da
je
zagledal
bližajoče
se
luči
iu
čul
korake
.
Kupčevalec
se
je
vrnil
s
samostanskim
valptom
in
njegovimi
hlapci
,
ki
so
prinesli
s
seboj
dve
nosilnici
.
Položili
so
Kržana
in
starega
gospoda
,
ki
je
bil
tako
slab
,
da
se
ni
mogel
premakniti
,
na
nosilnici
in
ju
odnesli
.
Naenkrat
je
zapazil
Tomo
,
da
so
nosilci
namesto
v
valptovo
hišo
zavili
mimo
nje
.
Prestrašil
se
je
in
obšel
ga
je
sum
,
da
ima
kupčevalec
s
konji
slabe
namene
s
Kržanom
.
Vihteč
svojo
železno
palico
je
planil
pred
nosilce
.
—
Kam
hočete
z
mojim
gospodarjem
