jezi—
prelena
,
da
bi
pregledala
,
kdo
vse
stanuje
v
njenih
hišah
.
Andrej
si
je
sicer
takoj
na
to
očital
,
da
ni
prav
,
ker
preklinja
na
vse
jutro
,
ko
bi
se
mu
bilo
prekrižati
.
Tudi
je
bil
pri
vsej
stvari
sam
kriv
;
kajti
preveliko
bojno
navdušenje
ga
je
zmotilo
tako
,
da
se
je
oni
večer
v
neki
višnjegorski
gostilni
pobratil
z
vsemi
gosti
in
plačal
za
toliko
vina
,
da
so
bili
vsi
pijani
,
in
Andrej
sam
je
le
s
pomočjo
svojega
tovariša
Kozme
srečno
našel
pot
v
svoje
prenočišče
,
kjer
je
spal
do
jutra
,
kakor
ubit
;
zato
so
lahko
imele
podgane
dobro
in
mirno
pojedino
v
njegovih
bisagah
.
Ta
višnjegorska
gostilna
s
svojim
vinom
je
bila
tudi
vzrok
,
da
je
imel
Andrej
drugi
dan
težko
glavo
in
da
je
bil
slabe
volje
tem
bolj
,
ker
ni
bilo
s
čim
pokrepčati
želodca
.
Tako
je
prišla
vsa
nesreča
naenkrat
in
je
kazala
za
seboj
še
celo
vrsto
težkih
dni
.
Ko
so
si
namreč
brambovci
od
svojega
pota
malo
odpočili
,
so
jih
spravili
takoj
v
vrste
ter
so
jih
učili
korakati
,
skakati
,
se
sukati
,
se
pripogibati
,
ležati
in
še
mnogo
drugega
,
o
čemer
je
Andrej
mislil
,
da
je
vsakemu
znano
že
iz
prvih
dveh
let
življenja
in
da
je
zato
zdaj
nepotrebno
in
odveč
.
Toda
nihče
ni
vprašal
Andreja
,
kaj
misli
o
tem
,
pač
pa
so
gledali
,
če
prav
prestavlja
svoje
noge
.
Tako
je
moral
Andrej
poleg
svojega
tovariša
Kozine
„
eksercirati
“
pozno
v
mrak
in
ni
bilo
čuda
,
da
si
je
na
večer
zaželel
imeti
vsaj
tisto
vino
,
kar
so
ga
razlili
v
višnjegorski
gostilni
po
tleh
,
in
dobiti
vsaj
še
en
komad
tiste
svinjine
,
ki
jo
je
bil
vrgel
proč
,
ker
so
jo
že
podgane
načele
.
Danes
je
čutil
v
nogah
tako
utrujenost
,
da
si
je
komaj
upal
,
se
opreti
nanje
.
Zmignil
je
torej
z
glavo
in
si
priznal
,
da
ima
vojaško
življenje
malo
dobrega
na
sebi
.
In
tudi
ponočne
sanje
niso
kazale
nič
dobrega
.
„
Kače
:
to
pomeni
zmeraj
sovražnika
,
“
si
je
razlagal
,
„
gospod
Egid
ima
sovražnika
,
ki
ga
hoče
uničiti
,
kajti
proti
njemu
so
sikale
.
Tisti
zaklad
pomeni
,
da
gremo
deželo
branit
proti
Francozom
;
to
bi
ne
bilo
nič
napačnega
,
ker
je
res
.
A
denar
pomeni
v
sanjah
zmeraj
kaj
slabega
.
Morda
tudi
kače
pomenijo
Francoze
;
zdi
se
mi
,
da
se
boje
gospoda
Egida
.
Imajo
prav
,
naj
se
ga
boje
—
samo
Bog
ga
obvari
hudega
.
“
Andrej
je
počasi
in
vzdihovaje
vstal
in
s
strahom
ga
je
obšla
misel
,
da
se
bodo
morda
danes
zopet
vadili
hoditi
,
skakati
,
padati
in
drugih
takih
nepotrebnih
reči
.
Blizu
njega
je
spal
Kozma
poleg
svojih
konj
in
po
celem
hlevu
okoli
in
okoli
so
spali
vojaki
,
kjer
je
kdo
našel
prostora
.
Andrej
je
stopil
med
svoja
dva
konja
in
jima
je
obetal
,
da
prinese
najboljšega
sena
,
ki
ga
dobi
.
Naslonil
se
jima
je
na
močne
vratove
in
je
govoril
:
„
Jaz
vama
nisem
nevoščljiv
,
draga
moja
,
a
tak
red
je
pri
vojakih
,
da
je
malo
jela
,
dosti
dela
.
Kjer
je
preveč
ljudi
,
je
vsega
premalo
,
tudi
jaz
sem
imel
slabo
večerjo
,
kakor
vidva
—
naj
vrag
vzame
podgane
in
vse
,
kar
škodo
dela
.
—
Vidiš
,
lisec
,
ko
bi
bila
zdaj
detelja
,
ki
raste
na
spodnji
njivi
pod
Krkovim
!
Ko
pridemo
domov
,
ti
je
navalim
polne
jasli
.
Toda
vidva
zdaj
ves
dan
ležita
,
jaz
pa
moram
hoditi
po
dvorišču
in
se
prestopati
tako
,
kakor
drugi
štejejo
,
zraven
pa
je
treba
še
paziti
,
s
katero
nogo
se
začne
.
Ali
sem
te
vprašal
kdaj
,
pramec
,
s
katero
nogo
se
opreš
,
kadar
potegneš
?
Jaz
vem
,
kaj
ti
diši
,
lisec
!
Pri
nas
ločka
v
najslabši
letini
nisi
pokusil
,
tu
pa
se
bo
treba
nanj
privaditi
.
Toda
to
vse
je
šele
začetek
;
kaj
šele
pride
!
“
Tako
si
je
Andrej
potožil
svoje
težave
s
konjema
in
bilo
mu
je
laže
pri
srcu
.
Nato
je
odšel
po
seno
za
konje
in
je
ves
čas
godrnjal
čez
slabe
čase
.
Na
dvorišču
je
že
pela
tromba
in
klicala
vojake
na
vaje
.
Andrej
se
je
spomnil
domačega
petelina
in
doma
,
pomislil
je
,
če
niso
oni
,
ki
so
ostali
doma
,
preleni
,
če
ne
ostaja
Janez
predolgo
v
vasi
,
če
pastir
Grega
ni
preveč
zaspan
,
če
vstajajo
pravočasno
ter
v
redu
odpravijo
družino
.
Med
tem
so
se
na
dvorišču
že
shajali
vojaki
in
Andrej
je
mislil
,
da
naredi
najbolj
pametno
,
če
založi
konjema
sena
ter
potem
odide
pogledat
v
mesto
;
upal
je
,
da
tam
najde
gospoda
Egida
ter
mu
razloži
,
kako
ravnajo
z
njim
in
s
konjema
.
Toda
ko
se
je
ozrl
proti
vratom
,
je
videl
,
da
tam
stoji
straža
,
ki
zadrži
vsakega
,
ki
gre
ven
ali
noter
.
„
kaj
smo
v
ječi
,
kali
?
Ali
nismo
šli
iz
dobre
volje
na
vojsko
?
“
je
godrnjal
in
mislil
,
kako
bi
našel
izgovor
,
da
bi
prišel
skozi
vrata
.
Prišel
je
h
kupu
,
kjer
je
dobil
prejšnji
dan
seno
za
konje
,
a
tam
je
stal
že
vojak
in
je
odmeril
vsakemu
,
kolikor
je
bilo
treba
.
Andreju
so
se
zdeli
šopi
veliko
premajhni
;
zato
je
prijel
sam
,
kolikor
je
mogel
,
in
hotel
odnesti
svojima
konjema
.
„
Kaj
tam
?
“
je
vprašal
vojak
.
„
Za
naše
konje
.
“
„
Koliko
glav
?
“
Vojak
mu
je
vrgel
dve
povesmi
sena
,
ki
ju
je
Andrej
odnesel
molče
,
dasi
je
zmigoval
z
glavo
in
si
mislil
,
da
to
niti
za
enega
ne
bo
dovolj
,
kaj
šele
za
dva
.
Žal
mu
je
bilo
,
da
ni
vstal
že
preje
,
ko
še
ni
bilo
vojaka
tam
,
in
bi
bil
odnesel
,
kolikor
bi
bil
hotel
.
Sklenil
je
,
da
to
stori
drugo
noč
.
„
Ko
bi
bilo
vsaj
to
dobro
,
kolikor
je
,
“
je
rekel
,
„
dalo
bi
se
živeti
.
Toda
malo
in
slabo
,
to
je
težava
.
Tu
se
ne
da
nič
ugovarjati
.
Čim
bolj
molčiš
,
bolje
je
.
Vojska
je
vojska
.
To
ni
samo
pretep
in
boj
,
ampak
so
tudi
druge
težave
,
ker
ljudje
in
živina
vzemo
tudi
želodce
s
seboj
.
“
Po
dvorišču
se
je
čulo
vpitje
poveljnikov
in
trdo
korakanje
vojakov
.
Andrej
ni
imel
prav
nič
veselja
,
korakati
po
dvorišču
,
zato
se
je
usedel
med
konja
,
da
bi
ga
ne
zapazili
in
pozabili
na
njega
.
Zraven
je
mislil
na
Krkovo
in
na
prijetnosti
,
ki
jih
ima
človek
doma
.
Ker
so
tudi
drugi
vojaki
brez
skrbi
ostali
v
hlevu
ter
krmili
svoje
konje
,
je
videl
Andrej
,
da
danes
ne
bo
treba
niti
korakati
niti
skakati
niti
padati
.
Zato
je
sklenil
,
da
odide
v
mesto
.
Ko
je
napojil
svoja
konja
ter
ju
za
slovo
pogladil
po
gobcih
,
je
odšel
čez
dvorišče
proti
vratom
.
„
Kam
?
“
je
vprašal
vojak
,
ki
je
stal
na
straži
.
„
H
gospodu
Egidu
,
“
je
odgovoril
Andrej
.
„
Kdo
je
to
?
“
„
Moj
gospod
,
naš
gospod
,
gospod
Egid
Gusič
.
“
„
Kaj
je
on
?
“
„
Gospod
s
Krkovega
,
ožji
znanec
gospoda
Langerja
in
gospoda
Muhiča
.
“
Vojak
je
odkimal
z
glavo
in
pokazal
z
roko
nazaj
na
dvorišče
,
kar
je
Andrej
takoj
razumel
.
Toda
med
tem
je
prišel
visok
vojak
s
strogim
obrazom
,
ki
je
začel
kričati
:
„
Kaj
hoče
?
Ven
v
mesto
?
Tako
umazan
in
poln
slame
!
“
Andrej
je
videl
,
da
to
ni
nikaka
šala
,
in
je
odšel
nazaj
proti
hlevom
.
Tam
so
se
že
zbirali
vojaki
in
so
se
vadili
v
puškah
in
v
streljanju
.
V
tej
vrsti
je
moral
Andrej
korakati
celo
dopoldne
,
kar
je
popoldne
bridko
potožil
svojima
konjema
.
Seveda
je
mislil
ves
čas
,
kadar
mu
je
kdo
očital
nerodnost
,
da
pove
vse
gospodu
Egidu
,
toda
to
je
malo
pomagalo
,
kajti
popoldne
so
se
vaje
nadaljevale
.
Tako
je
bil
Andrej
šele
proti
večeru
toliko
prost
,
da
je
mogel
oditi
po
svojih
potih
.
Vedeti
moramo
,
da
je
bil
Andrej
najbolj
zvest
hlapec
,
ki
si
ga
moremo
misliti
.
Služil
je
na
Krkovem
od
mladih
let
in
se
je
tam
čutil
kakor
pol
gospodarja
.
Ljubil
je
svojega
gospoda
tako
,
da
mu
je
bilo
dolgčas
,
če
ga
ni
videl
ves
dan
.
Andrej
je
mislil
,
da
bi
lastnega
sina
bolj
ne
ljubil
,
—
ko
bi
ga
imel
.
—
V
mestu
se
mu
je
tembolj
stožilo
po
gospodu
,
ko
ga
ni
videl
že
dva
dni
.
Andrej
si
je
dobro
zapomnil
,
katera
je
ona
velika
hiša
z
visokimi
,
okroglimi
vrati
na
Starem
trgu
;
vedel
je
,
da
oni
smehljajoči
obraz
,
bela
roka
,
šopek
z
okna
—
ni
bilo
le
slučajno
,
kakor
se
je
to
godilo
po
drugih
ulicah
,
ampak
da
je
to
imelo
svoj
pomen
.
Bil
je
zelo
vesel
,
da
je
vse
to
veljalo
gospodu
Egidu
.
Tudi
ko
bi
bilo
v
vojašnici
vse
v
redu
in
bi
ne
bilo
treba
pritožb
,
bi
bil
šel
Andrej
pod
večer
pogledat
,
kje
stoji
velika
hiša
z
visokimi
,
okroglimi
vrati
na
Starem
trgu
.
Tako
je
prišel
Andrej
po
mestnih
ulicah
,
kjer
so
ga
zanimale
hiše
in
ljudje
,
na
Stari
trg
in
je
že
od
daleč
videl
hišo
,
kjer
je
prebival
njegov
gospod
.
Stopil
je
na
drugo
stran
ulice
in
je
z
radovednimi
očmi
pogledoval
v
okna
prvega
nadstropja
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
vidi
pri
oknu
lepi
obraz
mlade
gospodične
.
Šel
je
torej
navzgor
po
stopnicah
in
je
pri
vratih
pozvonil
.
Kmalu
se
je
na
vratih
prikazala
Alenica
in
Andrej
se
je
pred
njo
nerodno
priklonil
,
kar
je
gospodični
tako
ugajalo
,
da
se
je
veselo
zasmejala
.
„
Kaj
hočete
?
“
je
vprašala
.
„
Če
je
tu
gospod
Egid
,
vprašam
.
“
„
Ne
,
gospod
Egid
stanuje
više
,
“
je
rekla
gospodična
.
„
Ali
je
to
vaš
gospod
?
“
„
Da
,
naš
gospod
,
moj
gospod
,
“
je
pritrdil
ponosno
Andrej
;
bil
je
zelo
vesel
,
da
se
gospodična
spušča
z
njim
v
pogovor
.
Zato
je
nadaljeval
:
„
Petdeset
let
imam
in
več
nego
štirideset
let
sem
že
v
njegovi
hiši
.
Imamo
lepo
gospodarstvo
.
Gospod
Egid
je
dober
gospodar
.
“
„
To
je
lepo
,
“
je
rekla
Alenica
,
„
a
vašega
gospoda
že
ves
dan
ni
doma
.
“
„
Ne
doma
?
“
je
ponovil
Andrej
.
„
Ali
ni
bil
v
vojašnici
?
“
„
Tega
ne
vem
,
“
je
rekel
Andrej
in
je
premišljal
,
kako
je
to
mogoče
,
da
gospoda
Egida
ni
doma
niti
v
vojašnici
.
„
Ali
mu
imate
povedati
kaj
važnega
?
“
je
vprašala
Alenica
.
Andrej
se
je
popraskal
za
ušesi
.
„
So
tudi
važne
stvari
,
“
je
odgovoril
za
nekaj
časa
.
„
To
lahko
poveste
meni
,
“
je
rekla
Alenica
,
„
jaz
sporočim
gospodu
Egidu
.
“
Andrej
se
je
še
bolj
popraskal
.
„
To
so
vojaške
stvari
,
gospodična
,
“
je
rekel
,
„
jaz
,
sam
poiščem
gospoda
in
mu
povem
.
“
„
Dobro
,
“
je
rekla
Alenica
,
„
kadar
najdete
gospoda
Egida
,
mu
sporočite
moj
pozdrav
.
“
„
Bom
,
“
je
odgovoril
Andrej
,
„
tega
ne
bom
pozabil
.
“
Alenica
je
zaprla
vrata
,
Andrej
pa
je
stal
še
nekaj
časa
in
gledal
,
kakor
da
jo
vidi
še
vedno
pred
seboj
.
Potem
je
počasi
odšel
navzdol
po
stopnicah
in
govoril
sam
pri
sebi
:
„
To
je
prijazna
gospodična
,
samo
,
če
jaz
nisem
bil
neroda
.
“
Ko
je
Andrej
že
stal
na
ulici
,
se
je
vprašal
,
kam
naj
se
obrne
.
Postal
je
na
mestu
ter
je
premišljal
,
kje
bi
bil
gospod
Egid
.
Mogoče
je
,
da
je
pri
gospodu
Langerju
ali
da
se
kje
vadi
,
kakor
se
vadijo
na
dvorišču
drugi
vojaki
.
Tako
je
šel
počasi
dalje
po
ulicah
.
Ogledoval
je
visoke
hiše
in
cerkve
ter
se
oziral
za
gosposkimi
ljudmi
in
raznimi
vojaki
,
ki
jih
je
srečal
na
ulici
.
Prišel
je
iz
ulice
v
ulico
,
potem
je
začel
iti
navzgor
,
občudoval
je
zidovje
Gradu
in
šele
,
ko
je
zapazil
,
da
je
padla
noč
na
mesto
,
se
je
spomnil
,
da
se
mora
vrniti
v
vojašnico
.
Toda
upal
je
še
vedno
,
da
bo
na
ulicah
kje
srečal
gospoda
Egida
,
da
bi
mu
še
danes
potožil
svoje
težave
in
mu
izročil
pozdrav
od
lepe
gospodične
;
zato
je
odšel
dalje
po
ulicah
in
se
jezil
,
da
med
vsemi
temi
ljudmi
,
ki
gredo
mimo
njega
,
ni
gospoda
Egida
.
Tako
je
iskal
sluga
po
mestu
svojega
gospoda
,
dokler
se
ni
sam
izgubil
.
Ko
je
šel
namreč
po
Poljanski
cesti
na
ono
stran
,
kjer
je
mislil
,
da
leži
vojašnica
,
je
zaslišal
iz
gostilne
veselo
petje
in
smeh
.
To
je
spomnilo
Andreja
,
da
je
žejen
in
lačen
.
Zato
je
stopil
v
gostilno
,
ki
je
bila
polna
ljudi
iz
predmestij
in
vojakov
iz
raznih
oddelkov
.
Andrej
se
je
kmalu
seznanil
ž
njimi
in
je
pozabil
na
gospoda
,
na
konje
,
na
vojašnico
in
na
svoje
težave
.
Govoril
je
navdušeno
o
vojski
,
slavil
je
gospodarstvo
gospoda
Egida
,
pripovedoval
je
o
kobili
in
o
konjih
in
je
prepeval
pesmi
.
V
tem
svojem
navdušenju
ni
Andrej
zapazil
,
da
so
vojaki
že
odšli
domov
.
Pripovedoval
je
,
kar
mu
je
prišlo
na
misel
,
in
je
pravil
celo
,
da
ima
njegov
gospod
v
Ljubljani
najlepšo
gospodično
.
V
nerodnosti
je
prevrnil
vino
,
zaradi
česar
se
je
začel
prepirati
z
vso
družbo
pri
mizi
.
Ljubljančane
je
imenoval
zaspance
in
zajce
,
ki
niti
svojega
mesta
ne
morejo
braniti
.
Zato
so
ga
prijele
krepke
krčmarjeve
roke
in
ga
porinile
ven
na
cesto
,
dasi
se
je
Andrej
branil
z
zadnjimi
silami
.
Obžaloval
je
zelo
,
da
ni
vzel
seboj
Kozme
,
ki
bi
lahko
pometal
vse
te
meščane
na
tla
ter
ga
vedel
v
vojašnico
.
Toda
ko
je
bil
Andrej
na
svežem
zraku
,
je
pozabil
na
vse
to
in
je
zapel
pesem
z
močnim
,
zategujočim
glasom
.
Tu
ga
je
naenkrat
obdala
straža
štirih
vojakov
,
zvezali
so
mu
roke
na
hrbtu
ter
ga
odvedli
s
seboj
.
Andrej
se
je
sicer
branil
,
češ
,
da
je
svoboden
vojak
,
toda
trde
roke
vojakov
so
ga
kmalu
premagale
.
Ta
trenutek
se
je
pojavila
na
ulici
visoka
postava
gospoda
Egida
.
Andrej
je
takoj
spoznal
svojega
gospoda
,
obenem
pa
se
je
tako
sramoval
svoje
pijanosti
,
da
je
bil
mahoma
trezen
.
„
Gospod
,
gospod
!
“
je
zaklical
.
Gospod
Egid
je
pristopil
.
Spoznal
je
bil
Andreja
že
od
daleč
po
pesmi
.
„
Stojte
,
“
je
zapovedal
vojakom
.
„
Razvežite
ga
!
“
Vojaki
so
razvezali
Andreju
roke
.
Gospod
Egid
je
molčal
.
Užalilo
ga
je
zelo
,
da
je
našel
svojega
zvestega
hlapca
v
takem
položaju
,
toda
reči
mu
ni
mogel
žal
besede
.
„
Gospod
,
“
je
začel
Andrej
,
„
povsod
sem
vas
iskal
,
hotel
sem
vam
povedati
...
“
Tu
se
je
Andrej
ozrl
na
okoli
stoječe
vojake
.
„
Kaj
si
hotel
povedati
?
“
je
vprašal
Egid
s
takim
prijaznim
glasom
,
kakor
ga
Andrej
ni
pričakoval
.
„
Hotel
sem
vam
sporočiti
pozdrav
od
—
iz
one
velike
hiše
,
kjer
stanujete
.
Poiščite
svojega
gospoda
—
je
rekla
—
in
sporočite
mu
moj
pozdrav
.
“
„
Dobro
,
“
je
rekel
gospod
Egid
z
bolj
ostrim
glasom
,
„
sedaj
pojdite
spat
.
“
„
Hotel
sem
še
povedati
...
“
je
začel
Andrej
.
„
Kaj
?
“
„
Premalo
sena
je
za
konje
.
“
„
To
jutri
,
“
je
rekel
gospod
Egid
in
je
odšel
po
ulicah
.
Andrej
je
odšel
z
vojaki
proti
vojašnici
in
jim
je
pripovedoval
o
dobrem
gospodarju
.
Toda
kljub
vsej
tej
prijaznosti
ga
niso
pustili
iti
spat
k
njegovim
konjem
,
kakor
je
sam
hotel
,
ampak
so
ga
zaprli
v
temno
sobo
,
kjer
si
je
moral
poiskati
ležišče
na
golih
tleh
,
in
zdaj
se
je
Andrej
mnogokrat
pokesal
,
da
je
odšel
z
gospodom
na
vojsko
.
Gospod
Muhič
se
je
zbudil
proti
večeru
na
stari
postelji
,
v
veliki
,
nemoblirani
sobi
in
je
začel
zbirati
svoje
misli
.
Najprej
je
premišljal
,
ali
je
zdaj
večer
ali
jutro
.
Zunaj
je
bil
že
polumrak
in
zidovje
na
Gradu
je
bilo
še
obsijano
od
solnca
.
Dasi
je
imel
gospod
Muhič
svoje
okno
proti
vzhodni
strani
,
kjer
pa
ni
bilo
videti
nikakega
solnca
,
in
dasi
je
bil
Grad
obsijan
od
zapadne
strani
z
zarjo
,
popolnoma
različno
od
jutranje
zore
,
je
vendarle
od
početka
verjel
,
da
je
jutro
in
ne
večer
;
dokazoval
si
je
,
da
je
spal
vso
noč
.
Težka
mu
je
bila
glava
in
težka
njegova
misel
.
Končno
pa
je
moral
verjeti
,
da
ni
spal
po
noči
,
ampak
po
dnevi
,
da
njegove
mučne
sanje
niso
bile
sanje
,
ampak
čista
resnica
.
Gospod
Muhič
bi
bil
res
rajši
verjel
,
da
vzhaja
solnce
na
zahodu
ali
da
se
je
Ljubljana
obrnila
na
nasprotno
stran
ali
tudi
to
,
da
vidijo
njegove
oči
vse
narobe
,
rajši
in
laže
bi
verjel
vse
to
,
nego
da
sanje
niso
sanje
,
ampak
da
je
vse
čista
resnica
,
kar
se
je
bilo
zgodilo
prejšnjo
noč
.
Stopil
je
k
oknu
:
videl
je
,
da
stanuje
v
Kristjanovi
hiši
na
Bregu
,
kamor
so
se
bili
pripeljali
zjutraj
.
Res
je
,
da
so
pili
včeraj
skupaj
v
kavarni
,
da
je
Kristjan
pozval
Egida
na
dvoboj
,
da
je
Simič
pozval
Kristjana
,
da
se
je
zjutraj
ta
boj
že
vršil
in
da
je
Kristjan
padel
.
Res
je
,
da
je
Simič
—
hvala
Bogu
—
takoj
zjutraj
odšel
v
Italijo
,
res
je
,
da
Kristjan
leži
ranjen
v
svoji
sobi
.
Gospod
Muhič
je
spal
ves
dan
trdneje
nego
Adam
,
ko
mu
je
Bog
rebra
lomil
,
in
zato
je
bil
zdaj
večer
in
ne
jutro
.
Ko
je
gospod
Muhič
natančno
premislil
vse
to
,
se
je
začel
oblačiti
.
Kakor
vsi
kavalirji
tedanje
dobe
,
je
tudi
gospod
Muhič
potreboval
mnogo
časa
,
predno
se
je
umil
,
počesal
in
namazal
tako
,
da
je
imel
sam
nad
seboj
dopadenje
.
Ako
je
danes
opustil
marsikaj
,
kar
je
sicer
delal
vsak
dan
kot
neizogibno
potrebno
za
ohranitev
lepote
in
mladosti
svojega
obraza
,
ni
storil
tega
le
,
ker
je
vstal
zvečer
namesto
zjutraj
,
ampak
predvsem
zato
,
ker
je
hotel
pogledati
,
kaj
se
godi
v
spodnjem
nadstropju
.
Zato
je
hitro
končal
s
svojim
lišpanjem
in
ko
je
nazadnje
v
oknu
zagledal
svoj
obraz
,
si
je
rekel
:
„
Gospod
Miko
Muhič
z
Mušičjega
,
ta
noč
vas
je
zelo
vzela
.
Še
par
takih
,
pa
bodete
starejši
za
polovico
svojih
let
.
“
Nato
je
odšel
po
stopnicah
navzdol
.
Ko
je
vstopil
v
sobo
,
je
našel
Kristjana
na
naslonjaču
ob
oknu
.
Gospod
Muhič
se
je
temu
nemalo
začudil
,
kajti
spominjal
se
je
,
da
so
zjutraj
položili
Kristjana
v
posteljo
tako
slabega
,
da
je
odšel
spat
na
prigovarjanje
zdravnikovo
,
ki
je
trdil
,
da
ni
nikake
nevarnosti
in
da
bo
ranjencu
takoj
bolje
,
ko
se
prespi
.
Kristjan
se
je
dobro
prespal
in
gospod
Muhič
je
očital
sam
sebi
,
da
se
ni
zbudil
preje
.
Zato
se
je
zdaj
usedel
na
stol
poleg
njega
in
ga
vprašal
po
zdravju
.
Kristjan
je
bil
slabe
volje
.
Levo
roko
je
imel
obvezano
,
z
desno
si
je
podpiral
glavo
.
„
To
je
bilo
zelo
neprevidno
od
tebe
,
ljubi
Kristjan
,
“
je
začel
gospod
Muhič
,
„
vidiš
,
kaka
prokleta
neumnost
je
prišla
iz
tega
.
To
delajo
nepremišljeni
koraki
in
prenagljeni
sklepi
.
Recimo
,
da
smo
preveč
pili
in
da
te
je
zmotilo
vino
,
a
take
žalitve
so
presegale
sploh
vsako
slučajnost
.
Tudi
jaz
sem
bil
razžaljen
,
a
jaz
ti
odpuščam
,
ker
te
poznam
...
“
„
Ako
vas
je
volja
,
me
lahko
pozovete
,
“
je
rekel
Kristjan
z
mirnim
glasom
,
ki
je
bil
enak
zasmehovanju
.
„
Tega
ne
storim
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
ne
bilo
bi
lepo
,
da
bi
prelivala
sorodno
kri
,
in
mislim
,
da
imaš
toliko
ljubezni
do
svojega
strica
,
da
bi
ti
ne
bilo
mogoče
,
se
biti
z
njim
,
kakor
bi
bilo
meni
nemogoče
,
se
biti
s
teboj
.
“
„
Kjer
je
razžaljenje
,
tam
ni
ozirov
,
“
je
rekel
zopet
Kristjan
s
trdim
glasom
.
„
Pozovite
in
videli
bodete
,
da
se
bijem
.
Meni
je
vse
eno
.
“
„
Dobro
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
pustiva
to
.
Lahko
si
vedel
,
da
človek
,
kakor
je
Egid
Gusič
,
ni
izurjen
borec
,
on
se
ni
hodil
učit
bojevanja
na
rapirje
.
Kaka
torej
slava
zate
,
če
prebodeš
tega
mladega
človeka
?
Ali
misliš
,
da
dobiš
s
tem
njeno
ljubezen
?
“
„
Ne
govorite
o
tem
!
Ako
ste
bili
pijani
vi
,
jaz
nisem
bil
pijan
,
“
je
rekel
Kristjan
jezno
.
„
Kdor
zna
izzivati
,
naj
se
tudi
bije
.
Tu
ni
nobene
izpremembe
.
Boga
naj
zahvali
,
da
ima
sedaj
toliko
časa
,
da
se
lahko
izuči
,
predno
bo
zdrava
ta
roka
.
Vi
ste
njegov
učitelj
,
torej
veste
,
kaj
je
vaša
dolžnost
.
“
„
Vem
,
dragi
moj
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
tudi
ne
misli
,
da
je
Gusič
bojazljivec
.
Toda
ne
govoriva
o
tem
!
Hotel
sem
te
vprašati
,
če
potrebuješ
česa
.
“
„
Ničesar
,
“
je
odgovoril
kratko
Kristjan
.
Gospod
Muhič
je
položil
roko
Kristjanu
na
rame
in
rekel
:
„
Kakor
gotovo
sem
tvoj
stric
,
Miko
Muhič
,
tako
gotovo
te
imam
najrajši
izmed
vseh
.
Zato
se
pa
tudi
tem
bolj
bojim
za
tvoje
srečo
.
Vem
dobro
,
kako
je
s
teboj
:
vojak
je
prešel
v
drugo
trdnjavo
,
ko
naj
bi
branil
svojo
.
Življenje
je
boj
,
za
ciljem
.
Toda
ti
nimaš
cilja
...
“
Kristjan
se
je
ozrl
na
svojega
strica
,
kojega
ni
slišal
še
nikdar
govoriti
tako
resno
...
„
Trdnjava
,
boj
,
cilj
,
“
je
ponavljal
,
„
ali
nisem
stal
dovolj
dolgo
,
ali
se
nisem
bojeval
,
ali
nisem
imel
cilja
?
“
„
Vem
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
nisi
sam
kriv
,
a
premišljaj
o
tem
.
“
Nato
je
gospod
Muhič
podal
Kristjanu
roko
,
ki
mu
jo
je
ta
krepko
stisnil
.
Morda
se
nista
še
nikdar
tako
razumela
,
kakor
ta
trenutek
,
in
gospodu
Muhiču
je
bilo
tako
mehko
okoli
srca
,
da
bi
se
bil
najraje
razjokal
,
ko
je
šel
po
stopnicah
na
ulico
.
„
Kdo
je
torej
kriv
?
“
je
začel
premišljati
.
„
On
sam
ni
kriv
:
on
je
dober
mladenič
iz
dobrega
rodu
in
morda
je
nekoliko
nesreče
v
tem
,
da
ima
preveč
bojevite
krvi
iz
rodu
Muhičev
.
To
dela
njegova
natura
in
on
ni
odgovoren
za
to
.
Ko
bi
to
ne
bil
potomec
čiste
krvi
,
bi
bilo
še
slabše
,
nego
je
sedaj
.
Kajti
bojevita
kri
o
pravem
času
dela
slavo
prednikom
in
potomcem
.
Ustvarjen
je
za
boj
,
zato
mu
mir
škoduje
.
To
je
tako
,
kakor
če
bi
iskrega
,
mladega
konja
vpregel
pred
težek
voz
.
Mlad
je
in
bojevit
:
zato
dela
nepremišljene
korake
in
prenagljene
sklepe
.
Poleg
vsega
je
prišla
tudi
nesreča
s
Heleno
.
Golobica
ni
čisto
nedolžna
,
treba
ji
bo
to
povedati
:
rada
se
smeje
drugim
in
potem
...
Toda
to
dela
narava
...
Ali
se
je
tega
naučila
od
svoje
učiteljice
?
...
Vedi
vrag
!
Šimič
tudi
ni
kriv
.
On
je
moj
učenec
in
je
ravnal
kakor
vsak
vojak
.
Dovolj
je
storil
,
da
mu
je
prizanesel
,
preklal
bi
ga
bil
lahko
na
dva
dela
.
Vrag
je
prinesel
Šimiča
ravno
ta
dan
v
Ljubljano
.
Ko
bi
se
ne
bila
srečala
,
bi
ne
bilo
vsega
tega
.
To
je
torej
krivo
vse
nesreče
,
da
je
Šimič
prišel
v
Ljubljano
in
da
sva
se
srečala
...
“
Gospod
Muhič
je
mahnil
z
roko
.
„
To
ni
nič
.
On
je
pozval
Egida
.
Egid
tudi
ni
kriv
.
Egid
je
mirna
natura
,
naravno
je
,
da
lovi
šopek
,
ki
mu
ga
vrže
njegova
ljubica
z
okna
.
Torej
šopek
,
rože
,
tu
je
vzrok
vse
neumnosti
...
Ne
šopek
,
ampak
oni
,
ki
ga
je
vrgel
.
Alenica
?
Hm
,
ona
ljubi
tistega
,
ki
njej
ugaja
.
Kje
je
torej
vzrok
,
kdo
je
kriv
?
Tisti
,
ki
je
spravil
vse
te
ljudi
skupaj
,
da
so
imeli
priliko
,
se
prepirati
.
To
sem
jaz
?
...
Jaz
?
“
Gospod
Muhič
se
je
čudil
samemu
sebi
in
si
ni
hotel
verjeti
.
„
Človek
ima
najboljši
namen
,
zbrati
veselo
družbo
in
se
razveseliti
.
Čemu
je
treba
prepirov
in
pobojev
?
Jaz
nisem
kriv
,
jaz
sem
sam
...
Seveda
dva
kavalirja
in
ena
gospodična
,
to
je
vedno
dvoboj
.
Toda
tu
sta
vendar
dve
gospodični
in
dva
...
Don
Pier
?
“
Tu
se
je
začel
gospod
Muhič
spominjati
besedi
,
ki
mu
jih
je
rekel
Juri
Šimič
v
slovo
.
Kakorkoli
je
premišljal
,
ni
dobil
pravega
odgovora
,
kajti
če
je
vzel
za
vzrok
cele
nesreče
to
,
da
je
Don
Pier
začel
dvoriti
Heleni
,
je
padla
vsa
krivda
zopet
na
njega
,
ker
je
on
seznanil
družbo
s
svojim
francoskim
prijateljem
.
Nazadnje
je
začel
gospod
Muhič
naštevati
:
„
Temu
je
torej
vzrok
:
ali
narava
ali
slučaj
,
ali
vojna
ali
Napoleon
ali
—
vrag
vedi
,
kdo
...
“
V
takem
premišljevanju
je
prišel
na
Stari
trg
.
Hotel
je
obiskati
Egida
ter
se
pogovoriti
z
njim
.
Toda
v
Egidovi
sobi
je
bilo
vse
prazno
,
zato
je
odšel
zopet
po
stopnicah
navzdol
.
Tu
so
se
odprla
vrata
v
prvem
nadstropju
in
Alenica
je
stopila
na
hodnik
.
„
Iščete
gospoda
Gusiča
,
gospod
?
“
„
Na
službo
,
krasna
gospodična
,
iščem
,
“
je
odgovoril
gospod
Muhič
in
se
je
globoko
priklonil
.
V
mraku
se
mu
je
zdel
nekoliko
bledi
obrazek
te
gospodične
tako
krasen
,
da
se
gospod
Muhič
ni
čudil
,
če
so
se
zaradi
nje
zgodile
stvari
,
ki
njemu
,
staremu
kavalirju
,
delajo
preglavice
.
V
tem
trenutku
je
bil
gospod
Muhič
prepričan
,
da
je
krasota
te
gospodične
vzrok
vse
nesreče
.
“
„
Gospoda
Gusiča
že
ves
dan
ni
doma
,
“
je
rekla
Alenica
.
„
In
gospodični
je
brez
dvoma
dolgčas
po
njem
.
“
„
Vi
ste
njegov
prijatelj
?
“
„
Kakor
vidite
,
gospodična
.
Zdi
se
mi
,
da
celo
še
več
.
“
„
In
niste
bili
skupaj
z
njim
?
“
„
Bil
sem
,
gospodična
,
in
smatral
bom
za
svojo
dolžnost
,
da
ga
poiščem
in
privedem
s
seboj
.
To
je
zelo
vnet
vojak
,
gospodična
,
brez
dvoma
ga
je
zvabila
takoj
prvi
dan
vojaščina
,
ker
hoče
vestno
izpolnjevati
svoje
dolžnosti
.
Za
prvo
dolžnost
vojakovo
se
smatra
boj
in
ne
ljubezen
;
ko
pa
se
privadimo
,
nam
postane
drugo
prvo
.
Zato
naj
se
gospodična
ne
vznemirja
,
kajti
dandanes
so
vojaške
dolžnosti
zelo
resne
in
treba
jim
je
žrtvovati
marsikateri
lep
trenutek
kratkega
življenja
in
marsikako
čuvstvo
ljubečega
srca
.
Sem
vam
na
službo
,
gospodična
...
“
Gospod
Muhič
se
je
globoko
priklonil
in
odšel
.
Gospod
Muhič
se
ni
čudil
,
da
ni
Egida
doma
,
kajti
vedel
je
,
da
človek
v
takih
časih
nerad
ostaja
v
sobi
in
išče
pozabljenja
kje
drugje
.
Vedel
je
tudi
,
da
zanimajo
mladega
,
navdušenega
vojaka
trdnjave
,
okopi
,
utrdbe
in
druge
stvari
,
kar
bo
vse
v
najbližjem
času
zanj
velike
važnosti
.
Vendar
si
ni
mogel
razlagati
,
da
mlad
,
zaljubljen
kavalir
zapušča
po
ves
dan
svojo
lepo
gospodično
,
ki
ga
hrepeneč
pričakuje
.
Zato
je
sklenil
,
dati
Egidu
primerno
poučenje
o
prvi
priliki
,
ko
se
srečata
.
Upal
je
,
da
ga
ponoči
najde
v
kavarni
,
zato
je
odšel
sedaj
zopet
na
zabavo
k
Heleni
.
Gospodična
Klara
je
sicer
z
resnim
obrazom
zopet
hotela
pokazati
,
da
ji
taki
večerni
obiski
niso
posebno
ljubi
,
zato
pa
je
Helena
tem
veseleje
sprejela
gospoda
Muhiča
.
Gospod
Muhič
je
porabil
njeno
ljubeznivost
,
jo
posadil
poleg
sebe
in
ji
rekel
,
da
ji
mora
kot
„
dobri
striček
“
dati
nekaj
resnih
naukov
.
Nato
ji
je
začel
v
najkrasnejših
besedah
pripovedovati
,
kaj
se
godi
s
Kristjanom
,
in
je
res
dosegel
toliko
,
da
ga
je
Helena
vsaj
nekaj
časa
poslušala
,
nazadnje
pa
je
zopet
prosila
,
da
naj
pleše
z
njo
.
„
Ti
golobica
nezvesta
“
ji
je
šepetal
gospod
Muhič
pri
tem
,
„
glej
,
kako
bi
se
dalo
to
lepo
golobčkati
tu
pri
tebi
.
“
„
Naj
torej
pride
,
zakaj
ne
pride
nikdar
?
“
je
rekla
Helena
.
Gospoda
Muhiča
je
to
spravilo
v
veliko
zadrego
.
„
Za
zdaj
je
to
nemogoče
.
“
„
Zakaj
?
“
je
vprašala
Helena
in
obstala
pred
njim
.
„
No
,
ni
mogoče
,
dokler
se
vse
ne
pojasni
,
“
je
razlagal
gospod
Muhič
,
ki
se
je
zelo
ustrašil
,
ker
se
mu
je
zareklo
,
ob
enem
pa
se
je
razveselil
njenega
vprašanja
,
ki
je
jasno
dokazovalo
,
da
ji
ni
vse
eno
,
ali
more
jutri
Kristjan
k
njej
ali
ne
.
Tako
se
je
gospod
Muhič
poslovil
zelo
zadovoljen
s
svojim
uspehom
ter
je
odšel
v
kavarno
.
Ko
je
Andrej
iskal
gospoda
Egida
na
stanovanju
,
ga
ni
bilo
doma
.
Hlapec
niti
ni
slutil
,
da
je
njegov
gospod
še
mnogo
bolj
nesrečen
nego
on
.
Kajti
vkljub
vsej
utrujenosti
od
dolgega
pota
ni
mogel
gospod
Egid
po
vsem
tem
,
kar
se
je
bilo
dogodilo
v
kavarni
,
celo
noč
zatisniti
oči
.
Nemirno
je
ležal
napol
oblečen
na
postelji
in
je
premišljal
o
vsem
.
Šele
zjutraj
,
ko
so
se
že
oživljale
ulice
,
je
zaspal
;
toda
kmalu
ga
je
zbudila
težka
misel
,
vstal
je
in
je
premišljal
zopet
,
kaj
storiti
.
Eno
mu
je
bilo
jasno
:
da
ne
sme
govoriti
z
Alenico
,
dokler
zadeva
ne
bo
končana
;
kajti
molčati
o
tem
bi
mu
bilo
nemogoče
,
lagati
bi
ji
ne
hotel
in
govoriti
o
tem
ni
smel
.
Zato
je
odšel
ven
iz
mesta
.
V
prosti
prirodi
mu
je
postalo
laže
pri
srcu
.
Hodil
je
ves
dan
po
utrdbah
okoli
mesta
,
pregledal
je
Grad
in
visoko
obzidje
okoli
njega
,
prešel
je
vse
okope
na
Golovcu
,
potem
pa
krenil
proti
Turnu
pod
Rožnikom
,
kjer
je
do
večera
gledal
vojake
,
ki
so
delali
okope
in
nasipe
.
„
Tu
bo
bojišče
,
“
si
je
mislil
in
si
želel
,
da
bi
naenkrat
zaslišal
grom
topov
,
da
bi
bilo
konec
mučnih
misli
,
ki
so
ga
spremljale
ves
čas
,
da
bi
se
začela
vojna
in
boj
,
da
bi
padel
kot
branitelj
domovine
,
kajti
bodočnost
se
mu
je
kazala
grda
in
neprijazna
.
Šele
pozno
po
noči
se
je
vrnil
v
mesto
.
Hodil
je
po
mestu
,
dokler
ni
srečal
svojega
hlapca
.
Potem
se
je
vrnil
domov
.
„
Gospod
se
je
izgubil
,
hlapec
se
je
izgubil
,
vse
je
izgubljeno
,
“
je
govoril
sam
pri
sebi
in
se
čutil
uničenega
,
nesrečnega
.
Očital
si
je
,
da
je
Alenico
s
svojim
vedenjem
pustil
v
negotovosti
in
da
ji
je
provzročil
morebiti
bolesti
.
Mogoče
bo
mislila
,
da
ima
važne
opravke
na
utrdbah
ali
v
vojašnici
?
Toda
niti
ta
misel
ga
ni
utolažila
.
Čutil
je
,
da
je
nevreden
njene
ljubezni
.
Tiho
je
šel
mimo
njenih
vrat
po
stopnicah
navzgor
,
slonel
je
potem
ob
oknu
in
ni
zaspal
vso
noč
.
Gospod
Muhič
je
drugo
jutro
navsezgodaj
vstal
in
se
jezil
nad
svojimi
mladimi
prijatelji
,
ki
mu
s
svojo
nerodnostjo
kratijo
ono
sladko
spanje
v
jutranjih
urah
,
ki
ga
je
gospod
Muhič
zelo
visoko
cenil
;
navadno
ni
vstajal
pred
deveto
uro
.
Jezil
se
je
na
Egida
,
ker
ni
prišel
v
kavarno
,
kjer
se
shajajo
zvečer
vsi
ljudje
,
ki
si
imajo
povedati
kaj
važnega
.
Ko
je
zvedel
od
postrežnice
,
da
Kristjan
še
trdno
spi
,
ga
ni
hotel
buditi
;
vzel
je
v
dvorani
dvoje
rapirjev
in
je
odšel
takoj
k
Egidu
,
da
bi
ga
dobil
še
doma
.
Res
je
našel
Egida
še
v
postelji
.
Na
obrazu
se
mu
je
poznala
utrujenost
in
notranja
muka
.
Gospod
Muhič
mu
je
voščil
dobro
jutro
in
ga
gledal
nekaj
časa
nepremično
;
Egid
se
je
naslonil
na
zglavje
in
je
gledal
gospoda
Muhiča
brez
besede
.
Gospod
Muhič
je
vrgel
orožje
na
mizo
in
je
sedel
na
stol
poleg
postelje
.
„
Iskal
sem
te
že
včeraj
,
“
je
rekel
,
ne
da
bi
bil
pomislil
,
ali
sta
že
pila
z
Egidom
bratovščino
.
Imel
ga
je
rad
kot
svojega
sina
,
zato
ga
je
tikal
.
„
Ves
dan
te
ni
bilo
doma
.
Mislil
sem
,
da
gledaš
utrdbe
ali
pa
se
kje
vežbaš
v
borbi
,
kar
je
previdno
in
prav
.
“
„
Ne
,
nisem
se
vežbal
,
“
je
rekel
Egid
.
„
To
je
neprevidno
in
neprav
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
zato
sem
sedaj
prinesel
meče
s
seboj
.
Treba
je
,
da
se
pogovorimo
.
“
„
Čemu
govoriti
,
“
je
rekel
Egid
,
„
čim
preje
je
končano
,
tem
bolje
.
“
„
Dobro
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
„
Najprej
glede
gospodične
.
Vidi
se
,
da
si
še
malo
časa
pri
meni
v
šoli
,
kajti
naredil
si
včeraj
velikansko
in
skoraj
neodpustno
napako
proti
kavalirstvu
in
ljubezni
.
Nisi
se
oglasil
pri
gospodični
,
ki
te
je
pričakovala
:
to
je
treba
nemudoma
popraviti
.
Sreča
je
še
bila
,
da
sem
prišel
zvečer
jaz
sem
ter
te
izgovoril
,
da
imaš
važne
opravke
na
utrdbah
.
“
„
Vi
ste
to
storili
?
“
je
vprašal
Egid
presenečeno
ter
posegel
po
njegovi
roki
.
„
Da
,
a
s
tem
še
ni
storjeno
vse
,
zato
sem
danes
zjutraj
tako
zgodaj
potrkal
na
tvoja
vrata
,
ker
sem
v
skrbeh
za
tvojo
in
njeno
srečo
.
Danes
pojdeš
z
menoj
h
gospodični
,
kjer
opravičiva
tvoje
včerajšnje
vedenje
.
Pojdeš
?
“
„
Pojdem
,
“
je
pritrdil
Egid
.
„
Vso
stvar
prepusti
meni
,
mala
laž
dela
včasih
veliko
radost
in
nikomur
ne
škoduje
.
To
je
prva
in
glavna
stvar
,
da
gospodična
ne
trpi
v
hrepenenju
,
kajti
zaljubljena
je
zelo
in
jaz
bi
se
na
tvojem
mestu
bridko
kesal
,
da
nisem
presanjal
včeraj
pri
njej
vsega
popoldneva
,
ko
je
bila
sama
doma
in
te
je
pričakovala
.
“
Egid
ni
na
to
odgovoril
ničesar
.
Laž
je
zelo
sovražil
in
je
premišljal
o
tem
,
ali
bi
ne
bilo
bolje
,
izpovedati
resnico
.
Ni
hotel
laži
niti
sedaj
,
da
bi
njemu
ali
drugim
delala
radost
,
kajti
tudi
bol
je
bila
njemu
sladka
in
prijetna
,
če
jo
je
mogel
deliti
z
ljubljenim
bitjem
.
Spoštoval
je
sicer
gospoda
Muhiča
,
a
vseh
njegovih
naukov
ni
odobraval
:
ni
bil
prepričan
,
da
se
ne
sme
ženskam
nič
verjeti
,
in
ni
mogel
razumeti
,
zakaj
bi
se
moral
mlad
človek
učiti
ljubezni
iz
knjig
ali
od
starejših
kavalirjev
.
Zato
mu
je
bila
tudi
zoprna
misel
,
da
bi
zaradi
male
radosti
lagal
Alenici
.
Če
bi
govoril
resnico
—
se
mu
je
zdelo
—
bi
ga
ona
razumela
in
čutila
z
njim
.
Toda
to
je
bilo
nemogoče
.
In
to
ga
je
delalo
tako
zelo
nesrečnega
.
„
Treba
je
govoriti
še
o
drugi
stvari
,
“
je
začel
zopet
gospod
Muhič
,
ki
je
bil
nekoliko
časa
molčal
.
„
Da
je
Kristjan
ranjen
,
to
veš
.
“
„
Ranjen
?
“
je
ponovil
Egid
mirno
.
„
Da
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
toda
ne
močno
.
“
„
To
je
sreča
,
“
je
rekel
Egid
,
„
a
to
me
ne
zanima
.
“
„
To
te
ne
zanima
?
“
se
je
začudil
gospod
Muhič
.
„
Torej
se
je
tudi
tebe
lotila
bojevitost
.
“
„
Čim
preje
se
odloči
,
tem
bolje
,
“
je
rekel
Egid
in
je
vstal
.
Gospodu
Muhiču
je
ugajala
ta
odločnost
in
mirnost
;
ni
je
pričakoval
pri
človeku
,
ki
ni
bil
od
mladih
nog
vojak
.
Toda
težko
je
v
sebi
delil
prijatelja
in
strica
,
in
vendar
je
bilo
na
škodo
enemu
,
kar
je
bilo
na
korist
drugemu
.
Zato
bi
bil
najrajši
dosegel
spravo
,
če
bi
bilo
mogoče
.
Egid
je
vstal
in
s
prezirljivim
smehom
vzel
orožje
v
roke
.
Gospod
Muhič
je
odložil
jopič
in
začela
sta
se
vaditi
;
gospod
Muhič
je
občudoval
Egidovo
urnost
in
ravnodušnost
.
Ob
enajstih
sta
šla
na
poset
k
Vranglovim
in
popoldne
sta
nadaljevala
.
Tako
ju
je
našel
še
Andrej
,
ki
je
zvečer
tistega
dne
nenadoma
stopil
v
sobo
z
besedami
:
„
Gospod
Langer
vam
velijo
sporočiti
,
da
jutri
zjutraj
brambovci
odidejo
iz
Ljubljane
.
“
„
Kaj
,
“
je
vprašal
z
glasnim
vzklikom
gospod
Muhič
,
ki
je
komaj
verjel
svojim
lastnim
očem
in
ušesom
in
je
mislil
,
da
sliši
glas
iz
svojega
lastnega
srca
.
Andrej
se
je
čudil
,
zakaj
je
ta
novica
gospoda
Muhiča
tako
čudno
presenetila
,
kajti
on
sam
je
je
bil
zelo
vesel
.
Nadejal
se
je
,
da
ga
to
reši
kazni
.
Ko
se
je
Andrej
tistega
dne
zjutraj
prebudil
v
ječi
,
so
ga
odvedli
v
sobo
,
kjer
je
sedelo
nekaj
častnikov
.
Andrej
je
po
njih
strogih
obrazih
spoznal
,
da
ga
ne
čaka
nič
dobrega
.
Po
kratkem
pogovoru
v
jeziku
,
njemu
nerazumljivem
,
mu
je
vojak
,
ki
je
stal
pred
njim
,
naznanil
,
da
bo
,
ker
je
predolgo
popival
in
potem
prepeval
po
ulicah
,
za
kazen
ekserciral
ves
dan
na
dvorišču
in
da
bo
za
večerjo
dobil
deset
palic
.
Andrej
ni
k
temu
rekel
ničesar
,
ker
je
upal
,
da
pride
gospod
Egid
in
ga
reši
vseh
nesreč
.
Toda
gospoda
Egida
ni
bilo
in
Andrej
je
moral
ves
dan
korakati
po
dvorišču
ter
se
vaditi
s
puško
,
kar
ga
je
zelo
jezilo
.
Toda
po
vseh
teh
vajah
je
imela
priti
večerja
desetih
palic
.
Gospoda
Egida
ni
bilo
od
nikoder
,
in
že
se
je
bližal
mrak
.
Tu
se
je
pojavil
na
dvorišču
gospod
Langer
,
ki
ga
je
oprostil
vaj
in
„
večerje
“
ter
ga
poslal
h
gospodu
Egidu
.
Vse
to
je
mislil
Andrej
gospodu
Egidu
povedati
,
kajti
zdelo
se
mu
je
,
da
je
za
mal
prestopek
prestal
preveč
kazni
.
Toda
z
odhodom
iz
Ljubljane
bo
itak
konec
vsemu
trpljenju
.
Andrej
je
bil
tako
zatopljen
v
svoje
misli
,
da
se
je
ves
stresel
,
ko
je
gospod
Muhič
vrgel
orožje
iz
rok
,
pristopil
čisto
blizu
njega
ter
ga
vprašal
:
„
Kaj
govoriš
?
Govori
še
enkrat
!
“
„
Jutri
odidemo
iz
Ljubljane
,
“
je
ponovil
Andrej
.
Gospod
Muhič
je
od
radosti
objel
Egida
ter
ga
začel
poljubljati
.
„
Zdaj
je
rešeno
,
zdaj
je
vse
rešeno
,
“
je
klical
ter
začel
nosljati
tobak
.
Egid
pa
je
mirno
odložil
rapir
na
mizo
ter
je
utrujen
sedel
na
stol
.
Gospod
Muhič
je
dobro
vedel
,
zakaj
je
bil
tako
vesel
novice
,
da
odidejo
brambovci
iz
Ljubljane
.
Spoznal
je
,
da
so
se
tu
sešli
ljudje
,
ki
bi
se
zaradi
različnosti
svoje
čudi
in
zaradi
enakosti
svojih
src
ne
smeli
sniti
;
zato
je
videl
edino
rešitev
,
najkrajšo
in
najlepšo
v
tem
,
da
se
zopet
razidejo
.
Gospodu
Muhiču
je
prihajala
ta
misel
že
prej
,
toda
ni
upal
,
da
bi
se
uresničila
,
zakaj
brambovci
so
bili
namenjeni
predvsem
za
obrambo
domače
dežele
in
njenega
glavnega
mesta
,
in
nihče
ni
mislil
,
da
odidejo
brambovci
k
redni
vojski
.
Zato
je
prišla
ta
rešitev
tako
nenadoma
in
je
mahoma
razgnala
vse
mrakove
,
ki
so
se
zbrali
kot
grozeča
nevihta
nad
prijateljskim
srcem
gospoda
Muhiča
.
Dasi
je
bila
to
rešitev
le
za
trenutek
in
je
s
tem
postala
vsa
bodočnost
le
negotova
,
je
bil
gospod
Muhič
vendar
zadovoljen
,
kajti
bila
je
to
rešitev
iz
najtežjega
položaja
,
kar
jih
je
pomnil
v
svojem
življenju
.
Gospod
Muhič
je
tudi
takoj
vedel
,
kaj
je
sedaj
njegova
dolžnost
.
Ker
eden
izmed
nasprotnikov
nemudoma
odpotuje
in
ker
je
drugi
nasprotnik
za
sedaj
za
boj
nezmožen
,
je
treba
dvoboj
preložiti
do
prve
prilike
ali
do
prvega
svidenja
.
„
Do
prve
prilike
ali
do
prvega
svidenja
,
“
je
premišljal
gospod
Muhič
in
je
zadovoljno
nosljal
,
„
to
bi
se
reklo
toliko
,
kakor
:
če
pademo
v
vojni
,
ne
bo
dvoboja
,
če
pa
ne
pademo
,
se
bodemo
klali
doma
.
Vražji
časi
to
!
“
Pri
tem
je
premišljal
in
računal
,
kako
dolgo
bi
se
dalo
še
odložiti
in
kako
naj
stvar
uravna
pri
Kristjanu
.
Podal
je
čez
nekaj
časa
Egidu
roko
in
rekel
:
„
Kar
se
tiče
drugih
stvari
,
prepusti
meni
,
uredim
ti
vse
jaz
,
kajti
gospod
Muhič
je
star
in
se
nima
s
kom
poslavljati
razen
od
svojih
prijateljev
.
Ti
pa
glej
,
da
se
lepo
posloviš
od
svoje
ljubice
,
kajti
velika
razlika
je
med
tem
:
varovati
domače
mesto
ali
pa
se
biti
po
tujih
deželah
,
kjer
ne
veš
,
ali
je
sovražnik
pred
teboj
ali
za
teboj
.
Toda
na
to
pri
tem
ne
misli
,
ampak
pij
sladkosti
iz
čiste
čaše
ljubezni
,
dokler
ti
je
ne
odtegne
sovražna
usoda
.
Gospoda
Muhiča
,
svojega
zvestega
prijatelja
,
pa
najdeš
zvečer
v
kavarni
,
kjer
bo
s
prijatelji
pil
zadnjo
prijateljsko
kupo
,
predno
ga
zopet
objame
bojni
vihar
.
“
S
temi
besedami
se
je
gospod
Muhič
poslovil
in
odšel
.
Egid
pa
s
tem
ni
bil
tako
zadovoljen
kakor
gospod
Muhič
.
Prvič
ga
je
njegova
neustrašenost
in
odločnost
vabila
v
boj
za
svojo
čast
in
za
svojo
ljubljenko
.
Ni
ga
pri
tem
strašilo
niti
obupavanje
gospoda
Muhiča
,
ki
ni
mogel
pozabiti
,
da
se
je
Kristjan
učil
bojevanja
pri
Francozu
in
da
je
ravno
v
rapirju
nenavaden
mojster
.
Dasi
je
Egid
verjel
vsem
tem
čudnim
pravljicam
o
rapirju
in
je
bil
prepričan
o
veliki
izurjenosti
in
drznosti
svojega
nasprotnika
,
je
vendar
trdno
veroval
v
svojo
zmago
,
ki
jo
je
smatral
za
zmago
pravice
in
resnice
,
kajti
bil
si
je
v
svesti
,
da
on
ni
zakrivil
ničesar
,
da
je
bil
žaljen
in
izzivan
.
Zato
si
je
tudi
želel
odločilnega
boja
s
svojim
nasprotnikom
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
stopa
pri
tem
njegova
oseba
popolnoma
v
ozadje
,
da
se
bojuje
za
čast
brambovcev
,
za
čast
armade
,
da
,
—
zdelo
se
mu
je
,
da
se
bojuje
s
skritim
prijateljem
onih
sovražnikov
,
ki
danes
napadajo
domovino
,
onih
tujcev
,
ki
hočejo
premagati
cesarja
,
onih
„
izrodkov
človeškega
rodu
“
,
ki
so
zakrivili
toliko
gorja
povsod
,
kamor
so
zašli
med
narode
.
Zato
se
je
čudil
,
da
je
Juri
Šimič
dobojeval
boj
samo
na
pol
;
toda
bil
je
pri
tem
tudi
vesel
,
kajti
mislil
je
,
da
je
morebiti
njemu
usojeno
,
da
dobojuje
boj
s
sovražnikom
,
ki
je
bil
po
njegovem
mnenju
bliže
,
nego
so
ga
videli
različni
vojskovodje
in
poveljniki
.
„
In
če
bi
padel
jaz
?
“
je
pomislil
pri
tem
.
„
Padel
bi
v
najlepšem
in
najčastnejšem
boju
,
ki
si
ga
morem
misliti
,
padel
bi
v
brambi
svoje
časti
,
svoje
ljubljenke
in
domovine
.
“
Toda
naenkrat
ga
je
v
teh
mislih
ustavilo
neko
čuvstvo
,
ki
je
bilo
od
začetka
nerazumljivo
,
toda
tako
silno
,
da
ni
več
mogel
premišljati
o
tem
.
„
Ne
obsojaj
,
ne
ubijaj
.
“
Ta
glas
je
slišal
v
sebi
in
pri
tem
se
je
tako
sramoval
svojih
prejšnjih
misli
,
da
je
čutil
,
kako
mu
je
rdečica
zalila
lica
.
„
Toda
to
je
moja
dolžnost
,
dolžnost
vojaka
,
ki
je
prisegel
,
da
bo
služil
cesarju
in
domovini
,
in
ta
dolžnost
je
slepa
za
ves
svet
in
gluha
za
vsa
druga
čuvstva
.
Ta
dolžnost
je
brezobzirna
in
neizpremenljiva
:
pozna
le
eno
voljo
in
izvršuje
le
eno
povelje
:
ne
pozna
niti
brata
niti
znanca
niti
človeka
:
pozna
samo
dvojno
vrsto
ljudi
:
prijatelje
,
to
je
,
naše
,
ki
se
bojujejo
za
našega
cesarja
,
in
sovražnike
,
ki
se
bojujejo
proti
cesarju
!
Vsaka
omahljivost
v
tem
boju
pomeni
gotov
poraz
,
vsaka
neodločnost
v
izpolnjevanju
dolžnosti
pomeni
lastni
pogin
.
Kdor
hoče
na
boj
,
ne
more
imeti
pred
seboj
nič
drugega
nego
smrt
ali
zmago
.
“
Tako
je
premišljal
Egid
in
nato
mu
je
prišlo
vprašanje
,
čemu
razmišlja
o
tem
.
„
Ako
torej
jutri
odidemo
,
“
je
mislil
dalje
,
„
potem
je
dvoje
mogoče
:
ali
se
vrnemo
z
zmago
ali
se
sploh
ne
vrnemo
,
ali
pa
drugi
se
vrnejo
in
jaz
se
ne
vrnem
.
Ako
se
vrnem
,
potem
dobijemo
boj
,
ako
pa
med
tem
on
izgine
—
potem
ne
bo
boja
—
,
če
se
pa
jaz
ne
vrnem
—
tudi
ne
bo
boja
...
“
Zadnje
stavke
je
premislil
počasi
.
„
In
kaj
potem
?
“
se
je
vprašal
...
„
Ne
pobotava
se
na
tem
svetu
...
“
„
Ali
ni
odpuščanja
,
“
se
je
zopet
odzval
oni
notranji
glas
,
ki
je
bil
že
preje
osramotil
take
njegove
misli
.
„
Odpuščanja
za
razžaljenje
—
tega
vojak
ne
pozna
,
posebno
če
ni
samo
osebno
,
ampak
se
tiče
vse
njegove
armade
...
“
In
vendar
zopet
ni
mogel
zmagati
onega
čuvstva
,
ki
se
je
glasilo
v
njegovem
srcu
in
je
bilo
bolj
resnično
nego
njegove
besede
,
zbudilo
se
je
v
njem
samo
po
sebi
proti
njegovi
volji
kot
nekaj
,
kar
je
v
resnici
veliko
,
mogočno
,
zmagujoče
,
kar
dviga
ljubezen
v
srcih
in
dobroto
v
ljudeh
,
kar
osrečuje
nesrečne
in
tolaži
žalostne
.
„
Dobro
,
recimo
,
da
mu
jaz
odpustim
,
“
je
premišljal
potem
,
„
postavimo
,
da
je
sprejel
plačilo
od
drugih
,
kakor
ga
je
zaslužil
,
in
jaz
za
svojo
osebo
mu
odpuščam
.
Recimo
,
da
si
seževa
v
roke
ter
se
razideva
kot
prijatelja
,
ker
ne
veva
,
ali
se
še
kdaj
snideva
živa
in
bi
ne
bilo
lepo
s
takimi
stvarmi
oditi
na
oni
svet
,
ako
umrjeva
...
“
„
Kaj
to
govorim
?
“
se
je
vprašal
naenkrat
.
„
To
so
neumnosti
.
In
to
navsezadnje
ni
moja
stvar
,
ampak
je
stvar
reda
in
navade
.
Od
nekdaj
je
bilo
tako
in
bo
vselej
.
To
zahteva
stan
,
vojaščina
in
ne
jaz
.
Zadoščeno
mora
biti
krivici
in
to
je
po
vojaško
mogoče
samo
z
orožjem
.
“
„
In
če
je
bil
to
samo
trenutek
v
pijanosti
,
v
razburjenosti
?
“
se
je
zopet
vprašal
.
„
Ne
,
hotel
je
,
iskal
je
boja
,
hotel
me
je
ugonobiti
zaradi
nje
,
in
jaz
jo
hočem
braniti
,
moram
jo
braniti
,
sicer
bi
rekli
,
da
sem
strahopetec
.
Kako
bi
ona
gledala
name
in
kako
bi
ji
mogel
jaz
odkrito
pogledati
v
oči
?
“
„
Toda
kdo
ti
jo
more
vzeti
,
če
je
tvoja
...?
“
Rodilo
se
je
to
vprašanje
od
nekod
iz
srca
globočin
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
ga
ni
čutil
,
ampak
da
ga
je
slišal
,
kakor
da
ga
je
kdo
izgovoril
v
tihem
mraku
,
ki
je
polnil
sobo
.
In
celo
glas
se
mu
je
zdel
znan
,
popolnoma
znan
,
kakor
da
ga
je
vprašala
—
ona
.
Prijel
se
je
za
glavo
in
se
ozrl
okoli
sebe
.
„
Ali
sanjam
,
ali
bedim
,
ali
kaj
premišljujem
tukaj
?
“
se
je
vprašal
.
Utrujenost
vsled
prečutih
dveh
noči
in
vsled
dozdaj
nepoznanih
notranjih
bojev
je
bila
tako
velika
,
da
je
sede
spal
in
sanjal
ter
razreševal
vprašanja
,
ki
so
ga
obdajala
neprestano
že
dva
dni
in
se
nikakor
niso
dala
razrešiti
.
Res
je
bil
zjutraj
z
gospodom
Muhičem
obiskal
Alenico
ter
jo
potolažil
tako
popolnoma
,
da
niti
iz
daleka
ni
slutila
,
kaj
se
godi
z
njim
.
A
ta
uspeh
je
dosegla
le
ona
krasna
laž
,
ki
jo
je
znal
gospod
Muhič
odeti
v
najizbranejše
besede
ter
jo
s
svojo
ljubeznivostjo
in
šegavostjo
napraviti
resnici
popolnoma
enako
.
Ker
Egid
iz
svojega
težkega
položaja
ni
našel
drugega
izhoda
in
ker
ni
hotel
,
da
bi
z
njim
trpela
gospodična
,
kar
bi
bilo
po
besedah
gospoda
Muhiča
popolnoma
nedopustno
,
se
je
vdal
nasvetu
gospoda
Muhiča
in
jo
je
zjutraj
potolažil
z
lepimi
besedami
.
Storil
je
to
tudi
zato
,
da
bi
gospod
Muhič
o
njem
ne
mogel
reči
,
da
ni
kavalir
,
in
ker
ni
hotel
pokazati
svoje
vznemirjenosti
,
ki
bi
si
jo
bil
gospod
Muhič
lahko
razlagal
kot
bojazljivost
,
kar
pa
v
resnici
ni
bila
.
Toda
,
ko
je
žvenketalo
orožje
pred
njim
in
je
meril
z
gospodom
Muhičem
dobre
in
slabe
udarce
,
se
mu
je
zopet
in
zopet
samo
po
sebi
stavilo
vprašanje
:
„
Kako
bo
tvoje
življenje
,
ki
ga
boš
postavil
na
laž
,
kaka
bo
ljubezen
iz
nje
in
kaka
sreča
,
ki
jo
boš
zidal
na
njej
?
“
Zato
s
tem
vprašanje
za
njega
ni
bilo
rešeno
,
ampak
je
postalo
le
še
težje
,
ker
je
začutil
na
svojem
srcu
laž
,
krivdo
,
greh
...
Tako
je
o
tem
premišljal
ves
dan
,
premišljal
in
preudarjal
prav
do
onega
trenutka
,
ko
je
vstopil
Andrej
.
In
zato
za
njega
novica
ni
bila
tako
rešitev
,
kakor
za
gospoda
Muhiča
,
ampak
je
zahtevala
temeljitejše
razrešitve
.
Egid
svoje
mladosti
ni
bil
preživel
v
velikih
mestih
,
ampak
na
svojem
gospodarstvu
.
V
mesto
je
zahajal
malo
in
celo
vesela
družba
bližnjih
gradov
ga
ni
mnogo
vabila
.
Zato
je
to
bil
pravi
sin
prirode
,
ki
ga
je
vzgojila
.
Vse
je
bilo
pri
njem
naravno
in
odkrito
,
resnično
in
pravično
,
kakor
to
kaže
večni
zakon
v
prirodi
in
v
srcu
.
Od
mladih
let
je
bil
navezan
nase
in
se
je
vzgajal
sam
.
Ni
se
vzgajal
niti
po
latinskih
niti
po
francoskih
niti
po
nemških
knjigah
,
ampak
po
svojem
lastnem
čuvstvu
,
kakor
mu
je
to-le
kazalo
,
da
je
dobro
in
prav
.
Zato
ni
poznal
sodobne
lažnive
in
prikrite
družbe
,
ki
še
ni
bila
odložila
svojih
šmink
in
barok
ne
z
glav
ne
iz
src
.
Ta
družba
je
živela
,
kakor
ji
je
ukazovala
stara
moda
,
prinesena
iz
tujine
ne
le
po
zunanjosti
,
ampak
tudi
po
notranjosti
.
Kakor
je
lagala
šminka
na
obrazu
in
baroka
na
glavi
,
tako
je
bila
lažniva
beseda
na
ustnah
in
misel
v
očeh
.
Potrebovalo
je
po
mnenju
onih
ljudi
tudi
življenje
svojo
šminko
in
krinko
,
da
bi
ostalo
vedno
enako
lepo
.
Kajti
zunanjost
mora
biti
lepa
in
kaj
komu
mar
,
kaj
se
skriva
za
njo
...
?
Vse
to
je
Egid
kmalu
čutil
,
ko
je
prišel
v
to
družbo
,
njegovo
neizkaženo
čuvstvo
mu
je
pripomoglo
,
videti
v
jasni
luči
oni
svet
,
ki
ga
je
obdajal
.
Tudi
je
Egid
čutil
takoj
,
da
sta
si
s
tem
svetom
navzkriž
,
čutil
se
je
osamljenega
v
družbi
,
in
čutil
je
tudi
,
da
on
ni
družbi
po
volji
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
je
ta
družba
kakor
lepo
prebarvano
polje
;
ako
pogledaš
nanje
,
je
veselje
,
ako
stopiš
po
njem
,
hodiš
po
—
blatu
in
se
zamažeš
sam
.
Tako
je
sodil
Egid
o
družbi
,
ki
jo
je
videl
,
a
tega
ni
vedel
,
ali
ima
prav
družba
ali
on
.
Tudi
ni
hotel
tega
razreševati
;
hotel
je
počakati
,
da
se
razreši
samo
.
Sklenil
je
,
da
se
ne
vda
drugim
,
ampak
da
se
ohrani
,
kakor
je
bil
dosle
.
Toda
v
tej
družbi
je
bila
tudi
Alenčica
in
treba
jo
je
bilo
rešiti
iz
nje
ter
si
jo
osvojiti
zase
.
Dasi
je
imel
priliko
,
videti
na
njej
mnogo
krasnejšega
,
bolj
odkritega
in
čistega
,
nego
je
videl
pri
drugih
,
vendar
je
bila
tudi
ona
v
marsičem
enaka
tej
družbi
.
Egid
je
upal
,
da
bo
v
njej
imel
tako
ženo
,
kakor
si
jo
je
predstavljal
od
mladih
svojih
dni
,
in
njena
naravnost
in
odkritost
sta
mu
dajali
mnogo
nade
,
da
bo
nekoč
bolj
ljubila
njega
in
vse
to
,
kar
ljubi
on
,
nego
družbo
in
njene
razvade
.
Vendar
si
v
tem
ni
bil
popolnoma
siguren
,
kajti
videl
je
,
da
lepa
zunanjost
lahko
preslepi
človeka
,
da
ga
sladka
laž
omami
,
da
ga
zvabi
ničemurnost
sveta
,
prava
resnica
,
ljubezen
in
sreča
pa
ostanejo
nepoznane
,
zavržene
,
pozabljene
.
Tako
je
Egid
mislil
,
da
bi
Alenico
lahko
premagala
vabljivost
sveta
vkljub
veliki
ljubezni
,
ki
ju
veže
sedaj
,
in
zato
je
bilo
treba
živeti
življenje
te
družbe
po
vseh
njenih
starih
nazorih
in
navadah
.
To
je
tudi
Egida
speljalo
,
da
je
zapustil
svoj
dom
ter
odšel
na
vojsko
.
Hotel
je
biti
blizu
nje
in
jo
varovati
,
toda
to
je
bilo
mogoče
le
tedaj
,
če
je
postal
človek
one
družbe
,
ki
ga
je
obdajala
.
Ko
je
bil
gospod
Egid
doma
navdušeno
oblekel
brambovsko
obleko
,
je
ugajal
sam
sebi
kot
mlad
človek
,
ki
hoče
s
svojo
silo
služiti
cesarju
ter
braniti
domovino
,
zdaj
pa
se
mu
je
zazdela
ta
obleka
nekaj
drugega
,
zdelo
se
mu
je
,
da
ne
kaže
tega
,
kar
je
v
resnici
,
ampak
da
je
le
krinka
.
Zato
je
bil
zelo
nezadovoljen
,
toda
tolažil
se
je
s
tem
,
da
ga
je
na
take
misli
spravil
slučaj
s
Kristjanom
.
Egid
je
imel
svoje
mnenje
o
časti
.
Ni
bil
niti
strašljivec
,
ni
se
bal
boja
niti
smrti
,
toda
izgubiti
življenje
za
prazen
nič
,
to
se
mu
je
zdelo
povsem
neumno
.
„
Ubijal
bi
človeka
ali
on
mene
,
“
si
je
mislil
.
„
Ubijal
bi
in
moril
,
zakaj
?
Zaradi
pijanosti
,
zaradi
nepremišljenosti
in
domišljavosti
;
ali
zato
,
ker
on
ljubi
,
kar
ljubim
jaz
?
Kak
nesmisel
!
Zaradi
razžaljenja
,
pravijo
.
Dobro
;
odkod
je
prišlo
to
žaljenje
in
zakaj
?
Zato
,
ker
nekdo
želi
sreče
sebi
in
ne
drugim
.
Vojska
,
to
je
nekaj
drugega
,
ubija
sicer
človek
tudi
,
mori
,
strelja
,
kolje
...
“
Egid
je
šele
zdaj
pomislil
,
česar
ni
pomislil
nikdar
preje
.
Zdaj
se
mu
je
res
zdelo
,
da
gre
ubijat
in
morit
,
toda
odgovarjal
si
je
,
da
gre
branit
domovino
,
da
je
to
dolžnost
do
cesarja
,
in
pri
tem
si
je
klical
v
spomin
tiste
besede
,
ki
jih
je
slišal
tolikrat
:
Sovražna
roka
še
nikir
ni
boja
žugala
,
le
skerb
nas
je
za
ljubi
mir
v
obrambo
združila
...
Tako
je
pel
pesnik
Vodnik
o
brambovcih
,
tako
se
je
slišalo
povsod
in
tako
je
mislil
tudi
gospod
Egid
.
„
Mi
se
samo
branimo
in
braniti
se
moramo
,
“
si
je
odgovoril
,
„
to
je
naša
dolžnost
.
Res
je
tudi
to
prelivanje
krvi
,
a
vsak
brani
svoje
.
Kdor
neče
moritve
in
klanja
,
naj
ne
napada
.
To
je
boj
naroda
proti
narodu
,
cesarja
proti
cesarju
...
“
Pri
tem
je
Egid
zopet
pomislil
,
če
je
to
res
samo
to
in
zakaj
je
to
tako
.
Toda
tega
vprašanja
ni
hotel
razrešiti
;
čutil
se
je
vojaka
in
je
hotel
brez
pomišljanja
vršiti
svojo
dolžnost
.
„
A
da
se
bijeta
dva
človeka
ene
dežele
,
enega
cesarja
med
seboj
,
to
je
gotovo
neumnost
.
—
Če
bi
to
povedal
odkrito
tej
družbi
,
bi
te
vrgla
iz
sebe
.
Kdo
ima
torej
prav
!
Ne
gre
za
to
,
ali
je
zmagala
pravica
ali
krivica
,
ti
ali
on
;
čast
je
rešena
;
zmagala
je
izurjenost
,
zvitost
,
sila
,
ali
kdo
je
zmagal
?
Pravica
sama
molči
—
in
Bog
—
?
Recimo
,
da
ga
ubiješ
ti
.
S
krvavimi
rokami
boš
objemal
ženo
,
ki
jo
ljubiš
.
Ali
se
ne
bo
v
najlepših
trenutkih
življenja
dvigala
pred
teboj
črna
senca
...?
Recimo
,
da
padeš
ti
?
Padel
si
zato
,
ker
ti
ni
nekdo
privoščil
sreče
,
ki
si
jo
je
želel
sam
.
S
kako
pravico
posega
nekdo
v
srečo
dveh
ljudi
?
Kako
more
ona
,
ako
je
ljubila
,
pozabiti
tistega
,
ki
ga
je
ljubila
,
in
kako
bi
mogla
podati
roko
drugemu
...?
Uničena
sreča
!
“
Egid
je
zopet
pomislil
.
„
Toda
kako
bi
mogla
žena
ljubiti
nečastnega
človeka
,
človeka
,
ki
nima
poguma
,
braniti
svojo
in
njeno
čast
...?
“
Tako
vprašanje
mu
je
prišlo
zopet
iz
teh
misli
.
„
Nečastnega
