kolesuime
dal
,
kakor
je
rad
po
legi
krajevna
imena
delil
.
Pa
tudi
ime
novemu
,
v
konci
doline
v
zakotji
postavljenemu
gradu
to
ime
dobro
pristuje
.
Naš
povestničarski
starina
Valvasor
modruje
sicer
,
da
ima
grad
ime
od
kól
(
voza
)
,
in
citira
tudi
necega
patra
Martina
Bavčarja
,
kateri
izvaja
slovenski
naziv
grajski
celo
iz
latinskega
collis
,
holmec
.
Prepirati
se
pač
nečemo
z
nobednim
,
ni
z
Valvasorjem
ni
s
patrom
,
tem
menj
,
ker
dandenes
v
tacih
rečéh
ni
jednega
ni
druzega
več
za
avtoriteto
ne
priznavamo
.
Nemško
ime
Gerlachstein
ne
znamo
od
kod
je
.
Valvasor
sodi
,
da
je
morda
ime
prvega
posestnika
,
o
katerem
pa
ne
vé
niti
on
ničesar
povedati
,
kajti
kar
se
spomni
,
bil
je
grad
lastnina
Hohenwartov
,
kateri
se
pač
še
dandenašnji
imenujejo
tudi
s
pridevkom
„
zu
Gerlachstein
“
,
dasi
grad
ni
več
v
njih
lasti
.
Tega
leta
,
ko
se
naša
povest
vrši
,
bil
je
grof
Franc
Hohenwart
lastnik
Kolovcu
,
a
ob
času
francoske
vlade
ga
ni
bilo
v
deželi
.
Kot
staro-Avstrijec
in
revolucijo
sovražeč
aristokrat
umaknil
se
je
bil
Francozom
,
a
svoja
posestva
na
Kranjskem
popolnoma
prepustil
oskrbnikom
,
ki
so
tako
gospodarili
samostalneje
nego
li
kedaj
prej
.
Hohenwartov
oskrbnik
na
Kolovcu
je
bil
Štefan
Poljak
,
mlad
mož
,
komaj
28
let
star
.
On
je
bil
stoprav
pred
dvema
letoma
pri
Francu
grofu
Hohenwartu
v
službo
stopil
,
ko
je
bil
tudi
ta
po
očetu
grad
dobil
.
Ker
Kolovec
ni
imel
vseh
patrimonijalnih
pravic
,
ni
imel
oskrbnik
drugega
posla
nego
gospodarski
,
nad
ljudmi
ne
druge
oblasti
nego
graščinsko
.
A
tudi
ta
sama
graščinska
oblast
je
bila
,
kljubu
upravnim
reformam
Marije
Terezije
in
cesarja
Jožefa
,
še
dovolj
močna
in
vplivna
na
ljudstvo
.
Odločen
in
pogumen
graščak
ali
njegov
namestovalec
sezal
je
lehko
drzno
v
pravosodne
in
policijske
reči
,
a
niti
državni
okrožni
načelnik
niti
ne
apelacijsko
sodišče
o
tem
ni
niti
slišalo
.
Kmet
je
bil
tlačan
.
Tak
odločen
in
pogumen
človek
je
bil
tudi
mladi
Kolovški
oskrbnik
Štefan
Poljak
.
Pregovor
,
da
nove
metlje
dobro
pometajo
,
čutili
so
vsi
na
graščini
,
posli
in
robote
dolžni
kmetje
,
ko
je
Poljak
nastopil
svojo
službo
.
Mladi
gospod
oskrbnik
je
bil
tenek
,
slok
in
na
prvi
videz
šibek
,
ali
v
istini
žilav
in
močan
.
Ko
mu
je
eden
hlapcev
,
težak
hlod
,
sprva
nekaj
nedostojno
ugovarjal
,
vrgel
ga
je
z
lastno
roko
tako
lahko
,
brez
truda
in
naglo
iz
hleva
na
dvorišče
,
da
so
vsa
družina
od
črednika
do
gozdnika
dobili
naenkrat
veliko
spoštovanje
do
Ljubljančana
,
o
katerem
so
do
tistih
dob
mislili
,
da
ne
bi
dveh
mernikov
pšenice
prevzdignil
.
In
tacim
ljudém
fizična
moč
imponira
ne
menj
nego
duševna
,
če
ne
bolj
.
Natančen
je
bil
novi
oskrbnik
do
sitnosti
.
Ni
snopa
ni
dopustil
na
desetini
,
ni
ure
od
tlake
.
Družina
je
morala
delati
kakor
sama
za
se
.
Gorje
,
če
je
kdo
v
grajski
gozd
šel
brez
odkazánja
.
Ves
nov
red
je
bil
na
Kolovci
.
„
Grofa
bode
obogatil
,
“
rekli
so
jedni
.
A
drugi
,
večina
jih
,
niso
opustili
pristaviti
:
„
Sebe
,
sebe
ne
bode
pozabil
,
in
kadar
bode
kaj
sam
imel
,
potlej
bode
še
le
glavó
pokonci
nosil
,
ker
starci
uže
pravijo
:
gosposki
hlapec
bogát
,
bik
rogát
“
.
A
hud
kakor
„
bik
rogát
“
—
da
pri
narodnem
pregovoru
ostanemo
—
bil
je
Štefan
Poljak
uže
brez
osobnega
bogatstva
vzlasti
tačas
vselej
,
kadar
je
zopet
slišal
,
da
je
to
in
to
ukradeno
ali
v
gradu
ali
v
vaséh
.
Tatvine
so
bile
pa
redne
,
skoro
tako
redne
kakor
noči
.
Enkrat
tukaj
,
enkrat
tam
,
enkrat
blizu
,
enkrat
daleč
.
Tam
je
zmanjkalo
špeha
s
šinj
ali
z
dimnjaka
,
tam
žita
iz
prevrtane
utrte
kašče
,
tam
junca
iz
hleva
.
In
z
vseh
cest
se
je
slišalo
,
kako
so
neznani
v
obrazu
počrnjeni
možje
gorjačarji
tega
ali
tega
ustavili
in
mu
iz
žepov
pobrali
,
če
je
kaj
v
njih
imel
.
Zmirom
pa
se
je
odgovarjalo
na
vprašanje
,
kdo
je
to
storil
:
„
Rokovnjači
.
“
Brez
dvombe
,
da
niso
Rokovnjači
vsega
delali
,
kar
se
je
zlega
godilo
,
a
na
njihov
račun
je
šlo
vse
.
Lehko
si
je
torej
misliti
,
kakov
strah
je
vladal
zlasti
po
vsem
Gorenjskem
,
da
,
po
vsem
Kranjskem
in
tudi
v
Primorju
pred
groznim
imenom
„
Rokovnjač
.
“
Ta
sovražnik
vsakega
,
ki
je
kaj
imel
,
bil
je
tem
strašnejši
,
ker
se
je
znal
skrivati
in
pa
ker
se
ga
je
vse
balo
,
ne
le
posamezniki
,
tudi
občine
,
mesta
,
vsa
gosposka
.
„
Ali
se
res
ne
da
tej
kači
glava
streti
?
“
Med
tistimi
,
ki
so
tako
vpraševali
,
bil
je
oskrbnik
Štefan
Poljak
na
Kolovcu
.
Vpraševal
je
tako
pri
vseh
sosedih
,
po
gradovih
in
po
vaséh
,
v
Ljubljani
in
Kamniku
,
na
Brdu
in
v
Volčjem
Potoku
.
Povsod
je
videl
,
da
bi
vsi
radi
Rokovnjače
uničili
,
ali
nobeden
se
ni
ničesa
upal
,
nobeden
ni
vedel
,
kako
stvar
prijeti
,
večina
celó
ni
hotela
ničesa
slišati
o
udeležitvi
kacega
velikega
lova
na
Rokovnjače
.
Zlasti
kmetje
so
rekli
:
„
Kadar
bi
jih
šli
mi
v
gozd
iskat
in
gonit
,
pridejo
oni
z
druge
strani
na
naše
dome
in
nam
jih
zapalijo
,
potlej
pa
imamo
!
Ker
dosti
jih
je
,
takó
,
da
nihče
ne
vé
koliko
.
Po
dnevi
za
plugom
hodi
,
kmet
je
kakor
smo
drugi
,
po
noči
je
pa
Rokovnjač
.
Od
hiše
do
hiše
hodi
kakor
drugi
berači
,
ali
je
Rokovnjač
in
pazi
,
kaj
ljudje
imajo
in
kje
.
Vse
polno
jih
je
in
hudi
so
.
“
Tako
so
kmetje
govorili
in
nihče
ni
hotel
pomoči
javnej
oblasti
proti
strašnej
tatovskej
zádrugi
.
Ko
je
bilo
na
Kolovcu
zaporedoma
več
rečij
ukradenih
in
se
je
spet
reklo
:
to
so
vzeli
Rokovnjači
,
—
dal
je
Štefan
Poljak
razglasiti
ono
,
kar
smo
na
semnju
v
Kamniku
slišali
.
Razglasilo
se
je
to
daleč
okolo
,
ali
nihče
se
ni
oglasil
za
nagrado
.
Pač
pa
je
zmanjkalo
,
kakor
odgovor
na
oni
razglas
,
še
precej
tisto
noč
po
Kamniškem
semnji
,
najlepšega
jezdnega
konja
oskrbnikovega
iz
zaprtega
hleva
na
Kolovci
in
živa
duša
ga
ni
več
videla
.
Na
hlevnih
durih
pa
je
bila
s
črnim
ogljem
surovo
narisana
človeška
roka
,
tako
da
ni
nihče
dvomil
,
kdo
je
konja
ukradel
,
temuč
so
tatovje
še
sami
pobotnico
pustili
.
„
On
se
je
šel
z
bikom
bost
,
“
rekli
so
kmetje
,
rekli
so
gospoda
v
okolici
in
imeli
so
tem
večji
strah
pred
Rokovnjači
.
Vsák
berač
,
sosebno
tisti
,
ki
je
bil
še
močan
in
bolj
drzen
,
dobil
je
pri
njih
gotovo
obilen
dar
,
ker
bali
so
se
,
da
je
eden
iz
strahovite
stare
zádruge
.
Na
ta
način
je
Poljak
vsak
dan
več
slišal
in
zvedel
in
začel
je
stvar
premišljevati
.
In
skoro
se
mu
je
zdelo
,
da
se
je
nekoliko
preveč
lehkomiselno
vanjo
vrgel
in
preveč
samo
sebe
v
opasnost
porinil
.
On
je
bil
lovec
in
kot
lovec
bi
se
mu
bil
le
nekako
zanimiv
zdel
lov
na
tatove
,
takó
enkrat
za
izpremembo
.
Zdaj
,
ko
je
videl
,
da
lov
,
ki
ga
je
začel
,
nikakor
ni
kak
posel
za
veselje
in
za
zabavo
in
da
ima
tudi
za
njegovo
prihodnjost
nevarno
lice
,
bil
bi
,
to
si
je
natihoma
sam
priznal
,
pač
rad
nekaj
dal
,
ko
bi
se
v
celo
stvar
še
ne
bil
mešal
,
zlasti
ne
po
javnih
oglasilih
zoper
Rokovnjače
.
Imel
je
vzrok
za
to
in
važen
.
Ženil
se
je
namreč
.
Kamniškega
mestnega
sodnika
Gavriča
lepa
hči
Rezika
se
je
bila
,
in
sicer
brez
prave
brambe
,
udala
,
da
se
kot
njegova
žena
preseli
na
Kolovec
.
Zadnjo
nedeljo
je
bil
uže
prvi
oklic
tega
zakona
.
Kaj
je
torej
bolj
naravnega
,
nego
da
je
Poljak
mislil
,
ko
je
videl
,
kakó
nevarno
je
začeto
postopanje
za
Rokovnjači
:
„
Ko
bi
bila
le
ta
moja
ženitev
uže
prej
pri
kraji
.
“
Po
drugej
strani
pa
se
je
oglasil
mož
v
njem
in
rekel
je
:
ne
,
kar
sem
začel
,
to
izvršim
s
pomočjo
druzih
;
odtegniti
se
zdaj
ne
morem
,
oporeči
ne
smem
nič
;
da
bi
kdo
smel
reči
,
da
sem
se
precej
boječ
umaknil
,
tega
pa
ne
!
Tako
je
bilo
mišljenje
na
Kolovci
,
ko
je
prišel
Blaž
Mozol
s
svojim
poročilom
tjakaj
.
Bilo
je
to
poročilo
precej
zmedeno
,
malo
je
bilo
prijemljivega
na
njem
,
mnogo
nejasnega
,
a
bilo
je
vendar
nekaj
.
Zato
je
pa
živahnega
gospoda
Poljaka
silno
zanimalo
in
skušal
je
iz
Blaža
stvar
zvedeti
bolj
natanko
,
da
si
v
mnogem
oziru
zastonj
.
Ali
Blaž
je
,
bolj
vprašan
,
menj
vedel
;
le
toliko
je
ponavljal
,
da
je
Groga
Rokovnjač
,
in
ne
jeden
zadnjih
.
O
tem
,
to
se
ve
,
da
ni
bilo
dvomiti
,
zlasti
ne
,
ker
je
bil
Nande
,
komaj
izpažen
,
precej
s
tem
udal
se
,
da
je
zginil
s
Paleževine
.
Prav
na
konci
svojega
pripovedovanja
stoprav
se
domisli
Blaž
,
da
je
Groga
Bojcu
naročal
,
naj
gre
k
Brdskemu
pisarju
,
da
Grogi
nekaj
o
Francozih
poroči
.
Blaž
se
je
začudil
,
kako
je
pri
tem
poslednjem
poročilu
Kolovški
oskrbnik
vesel
in
razburjen
na
noge
poskočil
.
To
se
mu
je
izmej
vsega
najvažnejše
zdelo
.
Po
tem
je
bilo
mogoče
najti
sled
še
nadalje
v
tmino
.
Poljak
torej
Blaža
izprašuje
natančneje
:
ali
ni
morda
še
kaj
več
slišal
,
ali
je
gotovo
,
da
ga
je
pošiljal
k
brdskemu
pisarju
,
kaj
je
ono
o
Francozih
.
Ali
Blaž
ni
mogel
ničesa
več
povedati
,
temuč
spustil
se
je
v
svoja
ugibanja
:
da
so
morda
ti
Francozje
in
ta
njih
Bonapart
sami
z
Rokovnjači
v
zvezi
in
porazumljeni
itd.
S
tacimi
kombinacijami
,
to
se
ve
,
da
Poljak
ni
bil
soglasen
.
Videl
je
,
da
je
Blaž
vse
povedal
,
kar
ve
,
treba
je
bilo
zdaj
na
podlogi
tega
drugod
iskati
nadaljevanja
.
Blaž
dobi
na
svoje
veliko
veselje
„
obrok
“
razpisane
plače
,
ostalo
pa
mu
Poljak
obeta
,
kadar
se
stvar
kaj
zjasni
.
Medtem
naj
Blaž
sam
gleda
in
pozveduje
o
teh
stvaréh
,
ne
bode
na
njegovo
škodo
.
Ko
je
Blaž
s
Kolovca
odhajal
in
v
gozd
zavil
,
skozi
katerega
ga
je
steza
domóv
vodila
,
zaúkal
je
od
veselja
,
ker
mislil
je
o
denarji
in
vinopitji
.
„
Zdelo
“
je
bil
popolnoma
pozabil
.
Ker
grad
,
blago
in
čast
prišla
je
meni
v
last
.
M.
Vilhar
Omenjenje
brdskega
pisarja
v
Blaževej
pripovesti
je
oskrbnika
Poljaka
napotilo
iti
na
Brdo
,
da
se
s
tamošnjim
gospodarjem
posvetuje
,
kaj
bi
to
vse
pomenilo
.
Grad
Brdo
je
oddaljen
jedno
uro
od
Kolovca
.
Nekdaj
lastnina
ponosnih
kranjskih
plemenitašev
Lambergov
in
pozneje
Apfaltrernov
,
prešla
je
bila
graščina
ob
tem
času
,
ko
se
naša
povest
vrši
iz
lasti
zapravljivih
aristokratov
,
prejšnjih
posestnikov
,
v
roke
marljivemu
,
podjetnemu
in
srečnemu
plebejcu
.
Ljubljanski
advokat
dr.
Janez
Burger
je
bil
namreč
1803
kupil
graščini
Brdo
in
Volčji
potok
in
je
kot
graščak
opravljal
posle
patrimonijalne
gospodske
ter
z
dobrim
gospodarstvom
obe
prej
zanemarjeni
posestvi
spet
povzdignil
.
Razumé
se
,
da
med
sosedi
graščaki
novi
neplemenitokrvni
naseljenec
ni
bil
priljubljen
.
Čim
bolj
je
bil
kak
plemenitaš
zadolžen
in
se
je
imel
bati
,
da
tudi
njegovo
posestvo
v
tuje
roke
pride
,
v
roke
morda
človeka
,
katerega
oče
je
bil
še
odvisen
kmetski
tlačán
—
in
dr.
Burger
je
bil
res
sin
gorenjskega
kmeta
in
si
je
le
s
svojimi
študijami
in
svojim
talentom
tako
visoko
pomogel
—
tem
bolj
je
po
strani
gledal
soseda
na
Brdu
,
plebejskega
vsiljenca
.
To
se
ve
,
da
vsi
tega
niso
njemu
v
obraz
in
naravnost
kazali
,
ker
jim
je
duševno
povsod
gospodarja
pokazati
mogel
in
so
ga
tedaj
mnogo
potrebovali
.
Dr.
Burger
je
bil
pa
prebistrega
duha
in
je
predobro
poznal
,
da
ne
bi
bil
vsega
tega
prijateljstva
„
čutil
,
“
da
si
je
bil
zopet
na
drugej
strani
preizobražen
,
da
bi
bil
javno
kazal
,
da
ga
čuti
.
Bilo
je
torej
povsem
naravno
,
da
je
dr.
Burger
,
kmetsk
sin
,
ki
se
je
sam
više
povzpél
,
bil
velik
prijatelj
Francozom
,
kateri
so
bili
razklicali
v
svojej
veliki
revoluciji
„
égalité
“
,
jednakost
vseh
stanov
in
svobodni
razvoj
individuva
.
Za
to
je
bil
Francozom
hvaležen
,
ker
je
videl
,
da
se
njihova
pridobitev
po
vsem
svetu
razširja
.
Poleg
tega
,
to
se
ve
da
,
ni
odobraval
nečlovečnosti
in
groznih
prestopov
te
revolucije
.
Francozje
,
ko
so
v
našo
deželo
prišli
,
znali
so
se
o
razmerah
in
osebah
v
njej
hitro
in
dobro
poučiti
.
Zato
so
pa
tudi
brzo
vedeli
kdo
izmej
odličnjakov
deželanov
je
principijalen
prijatelj
jim
,
kdo
protivnik
.
Tako
je
dr.
Burger
precej
bil
za
„
maira
“
ali
velikega
župana
za
ves
okraj
francoske
vlade
imenovan
.
Prevzel
je
ta
častni
posel
,
ker
najbrž
bi
mu
v
tedanjih
razmerah
tudi
ne
bilo
dosti
pomagalo
braniti
se
ga
.
Poleg
Francozov
pak
si
je
s
tem
svojim
mišljenjem
dr.
Burger
brdski
še
enega
prijatelja
pridobil
,
prav
blizu
v
soseščini
,
namreč
Kolovškega
oskrbnika
Poljaka
.
Tudi
ta
je
navduševal
se
za
Francoze
in
njih
ideje
,
in
sicer
tem
bolj
še
,
čim
mlajši
je
bil
od
Brdskega
soseda
.
Takisto
sta
bila
kot
enako
misleča
moža
i
dobra
prijatelja
.
Ko
pride
Kolovški
oskrbnik
z
Blaževo
novico
na
Brdo
,
najde
gospodarja
v
svojej
pisarnici
v
gradu
pri
tleh
.
Precej
in
brez
okolišev
mu
Poljak
pove
vse
,
celò
nekako
hlastno
.
„
Kaj
je
po
tem
tacem
storiti
?
“
vpraša
Poljak
naposled
izkušenega
Brdskega
doktorja
.
Čudeč
se
vsej
stvari
in
zelò
osupnjen
,
dr.
Burger
nekaj
časa
ni
ničesar
odgovoril
,
potem
pa
je
dejàl
:
„
Dober
svet
tu
ni
legák
;
premisleka
bode
treba
,
mladi
prijatelj
.
“
„
Jaz
menim
,
da
tu
treba
najprej
,
da
svojega
pisarja
zaprete
,
krivooko
človeče
,
katerega
jaz
nikoli
nisem
mogel
videti
.
Iz
njega
bomo
zvedeli
več
,
“
reče
Poljak
.
„
Ali
ste
dobro
slišali
,
da
je
bil
res
moj
pisar
imenovan
?
Moj
Janez
Rak
?
“
„
Prav
dobro
,
vprašal
sem
možá
večkrat
,
kakó
je
on
slišal
,
a
kakova
zaména
tudi
ni
verjetna
,
kajti
Vi
sami
nemate
tega
Raka
za
svetnika
.
“
„
Nikoli
nisem
mislil
,
da
imam
v
tem
pisarju
poštenega
človeka
pri
hiši
,
pridržal
sem
ga
le
,
ker
me
je
vselej
preprosil
,
kadar
sem
ga
iz
službe
podil
.
Ali
da
imam
zaveznika
Rokovnjačev
pod
streho
,
vraga
...
“
Zdajci
Burger
hitro
sè
stola
vstane
in
položi
prst
na
usta
,
da
bi
Poljak
molčal
.
Bolj
tiho
mu
dé
:
„
Zdi
se
mi
,
da
je
bil
tačas
,
ko
ste
Vi
prišli
,
tu
zraven
v
sosednjeji
sobi
,
dal
sem
mu
bil
dela
.
Morda
je
naju
poslušal
!
“
Rekši
gre
mož
po
prstih
izza
stola
in
odpre
zvezne
duri
v
sosednjo
sobo
,
kjer
je
pisar
navadno
prepisaval
,
kar
je
dobil
.
„
Ni
ga
tu
.
A
bil
je
;
pisanje
na
mizi
je
skoro
še
mokro
.
Poslušal
je
,
“
reče
gospod
maire
.
„
Potlej
mora
še
v
gradu
biti
!
Uiti
nam
ne
sme
!
“
reče
Poljak
burno
in
hoče
ven
.
„
Počasi
,
prijatelj
,
počasi
,
“
deje
gospodar
in
potisne
naglega
soseda
na
stol
.
„
Če
je
ta
malopridnik
res
továriš
Rokovnjaške
družbe
,
kakor
ste
mi
Vi
povédali
,
veste
(
in
tu
je
govoril
gospod
nekoliko
bolj
tiho
)
:
meni
ni
nič
za
to
,
če
mi
sam
uide
izpod
moje
strehe
,
rajši
vidim
,
da
je
ubežen
zunaj
,
nego
da
bi
imel
znotraj
svojih
zidov
zaprtega
,
a
bi
mi
kdaj
ponoči
,
ko
se
ne
bi
nihče
nadejal
,
cela
divja
tropa
zarad
njega
pristavo
zapalila
ali
grad
napadla
.
Rokovnjači
niso
še
tako
zli
;
ako
jih
na
miru
pustiš
,
ostanejo
navadno
tatovje
;
hudiči
pa
so
,
če
jih
dražiš
.
To
ste
Vi
skušali
sami
s
konjem
in
Boga
zahvalite
,
če
ste
se
tako
cenò
odkupili
.
“
Nevoljen
in
skoraj
užaljen
reče
Poljak
:
„
No
,
če
bomo
vsi
tako
mislili
,
mi
omikanci
tudi
,
potem
je
to
seveda
žalostno
.
Slecimo
srajco
in
dajmo
jim
jo
.
Od
Vas
,
gospod
doktor
,
bi
takega
odgovora
ne
bil
pričakoval
.
Oprostite
mi
,
da
naravnost
povém
,
jaz
mislim
,
da
pogumni
možje
moramo
...
“
„
Najprej
previdni
biti
!
“
seže
mu
doktor
v
besedo
in
ko
hoče
Poljak
nadaljevati
,
ustavi
ga
rekoč
z
vsem
svojim
prijaznim
mirom
:
„
Dajte
mi
le
nekoliko
besedij
za
pojasnjenje
izpregovoriti
,
morda
mi
potlej
ne
boste
z
besedami
krivice
delali
.
Jaz
ne
storim
nobednega
večjega
koraka
zoper
Rokovnjače
,
dokler
nam
vlada
svoje
pomoči
ne
dá
,
in
sicer
dejanske
pomoči
z
vojaki
,
ne
le
s
papirnimi
ukazi
in
z
željami
,
naj
si
občine
pomagajo
same
.
Jaz
ničesa
prej
ne
storim
,
ker
vem
,
da
ničesa
ne
opravim
.
Dobro
sem
premislil
stvar
,
dosti
uže
o
njej
poročal
v
Ljubljano
,
ustno
in
pismeno
,
in
ravno
zdaj
imam
spet
upanje
,
da
dobomo
pomoč
od
„
naše
“
francoske
vlade
,
ki
je
za
javni
red
povsod
še
mnogo
storila
.
Dokler
se
mi
pa
to
upanje
,
kakor
rečeno
,
vidno
ne
izpolni
,
t.
j.
dokler
ne
vidim
dobrih
vojaških
pušk
tu
,
ne
storim
nič
.
Nisem
dovolj
lahkomišljen
,
da
bi
svoje
z
velikim
trudom
vsega
življenja
pridobljeno
premoženje
v
gotovo
nevarnost
postavljal
,
a
poleg
tega
ničesar
ne
dosegel
in
nikomur
koristil
.
Kmet
sam
ne
gre
zoper
nevidnega
sovražnika
.
Ali
če
pojde
vojak
naprej
,
potem
pojde
tudi
naš
kmet
za
njim
,
tudi
on
je
za
red
zavzet
,
in
ako
naredimo
z
vladno
pomočjo
mrežo
čez
celo
Gorenjsko
,
potrebili
bomo
hitro
naše
velike
gozde
,
kjer
mora
biti
če
ne
največji
pa
gotovo
najnevarnejši
del
teh
pijavk
naše
dežele
.
Trdi
se
,
da
imajo
v
teško
pristopnem
gozdu
kamniškega
mesta
visoko
nad
izvirom
Bistrice
uže
kar
pol
vasi
lesenih
hiš
za
zime
.
Blizu
si
jim
tam
ne
upa
nihče
.
In
potem
sem
uže
rekel
,
da
je
ta
sovražnik
povsem
neviden
,
ne
vemo
koliko
ga
je
.
Enkrat
se
pokažejo
posamezno
,
drugič
potnike
obstopijo
po
štirje
vkup
,
drugod
je
bilo
slišati
,
da
jih
je
šestdeset
hišo
obstopilo
,
a
pred
dvema
letoma
je
bila
govorica
,
da
jih
je
bilo
celò
tri
sto
zbranih
pri
Vodicah
,
od
koder
so
hoteli
ponoči
na
Ljubljano
udariti
.
Poslednje
je
prav
verjetno
,
če
pomislite
,
da
prav
za
prav
ne
vemo
,
kdo
vse
med
nami
živi
in
se
k
Rokovnjačem
šteje
.
Glejte
,
kdo
bi
si
mislil
,
da
mladi
mož
,
ki
je
lepo
kmetsko
domovje
kupil
in
lepo
deklico
pri
sosednjej
hiši
snubi
,
kakor
ta
Nande
,
o
katerem
ste
mi
pripovedovali
,
ni
nihče
drug
kot
jeden
njih
!
In
moj
pisar
!
Resda
mu
nisem
nikdar
krivice
delal
s
tem
,
da
bi
mu
bil
kaj
poštenega
prisojal
.
Zato
sem
se
ga
sam
varoval
.
Ali
da
je
ud
te
tatinske
družbe
,
kakor
mi
Vi
poročilo
prinašate
—
in
sicer
mnoge
reči
,
ki
se
jih
zdaj
domišljam
,
kažejo
,
da
je
vaše
poročilo
resnično
—
to
mi
vendar
ni
na
misel
prišlo
.
Bog
ve
,
koliko
je
tacih
še
!
To
ljudi
straši
,
in
jaz
moram
reči
,
mene
tudi
.
Človek
ima
rad
svojega
sovražnika
,
če
mora
ž
njim
opraviti
imeti
,
na
svetlem
pred
seboj
,
da
ga
vidi
,
koliko
je
opásen
.
V
temo
,
ko
ga
ne
vidimo
,
ali
je
pred
nami
ali
za
nami
,
ne
gremo
radi
v
boj
ž
njim
.
—
Sicer
pa
,
kakor
sem
uže
prej
rekel
,
francoska
vlada
nam
misli
pomagati
,
precej
ko
najpotrebnejše
druge
upravne
stvari
uredi
.
Počakajmo
in
potrpimo
morda
še
nekaj
mesecev
,
če
smo
morali
uže
tako
dolgo
potrpeti
.
Tudi
Vi
ne
trosíte
na
svoj
račun
moči
,
preslaba
je
sama
za-se
in
z
Vašim
tastom
skup
sta
preslaba
,
le
verjemite
mi.
“
Ko
je
graščak
tu
omenil
Poljakovega
prihodnjega
tasta
,
Kamniškega
mestnega
sodnika
,
domislil
se
je
kolovški
oskrbnik
svoje
neveste
,
lepe
Rezike
,
in
morda
ga
je
ta
spomin
tudi
nekoliko
nagnil
,
da
se
je
bolj
pohleven
doktorja
Burgerja
razlogom
udal
.
Govorila
sta
potem
pri
došlem
kozarcu
vina
še
dolgo
o
stvari
.
Doktor
je
bil
šel
uže
tudi
iz
sobe
in
se
vrnil
s
poročilom
,
da
je
res
pisar
Rak
nanagloma
izginil
iz
grada
in
da
ga
ni
najti
.
Uže
sta
bila
pogovore
zavila
na
druge
strani
,
ko
Poljak
spet
preide
k
prvotnemu
predmetu
in
reče
:
„
Ali
tega
vas
še
nisem
vprašal
,
gospod
doktor
,
kaj
Vi
mislite
,
kaj
imajo
Francozje
opraviti
v
tej
Rokovnjaškej
stvari
.
Zakaj
je
Groga
naročal
,
naj
vaš
pisar
„
poroči
,
kedaj
Francozje
...
“
Tu
se
ve
,
da
zmanjka
stvari
in
ne
vemo
kaj
je
rekel
:
ali
kedaj
pridejo
,
ali
kedaj
odidejo
,
pa
kam
,
kje
in
zakaj
?
Kako
pride
Rokovnjač
s
Francozi
v
dotiko
?
Jaz
sem
precej
mislil
,
da
tukaj
se
vpraša
za
kake
posebne
bogáte
Francoze
,
katere
hoče
soderga
napasti
in
oropati
.
Kajti
političnega
uzroka
kake
zveze
s
Francozi
in
temi
ljudmi
vendar
ne
moremo
iskati
,
tedaj
ni
druzega
nagona
misliti
,
kakor
kak
samopriden
,
mislil
bi
jaz
.
“
Pri
teh
besedah
je
bil
Burger
vstal
,
lice
se
mu
je
nenavadno
zresnilo
,
šel
je
po
sobi
gor
in
dol
in
dejál
:
„
Prijatelj
sosed
,
to
bi
pa
utegnilo
resnično
biti
.
“
„
Kakó
mislite
?
“
Brdski
gospodar
gre
dvakrat
po
sobi
sem
ter
tja
brez
odgovora
in
nazadnje
,
kakor
sam
za-se
ponavlja
:
„
To
bi
utegnilo
nekaj
biti
;
nekaj
sitnega
in
vélicega
.
In
ravno
v
mojem
okraji
?
Nazadnje
še
jaz
kot
maire
velike
sitnosti
dobim
in
cela
dežela
se
zopet
omaže
na
svojo
silno
škodo
.
“
„
Kakó
mislite
?
“
vpraša
Poljak
,
ki
tega
ni
razumel
,
kaj
doktor
meni
.
„
Pač
,
pač
utegne
tako
biti
.
Moj
pisar
se
je
ta
teden
več
dnij
po
Črnem
grabnu
klatil
.
Ko
bi
to
vse
v
zvezi
bilo
!
Vraga
!
“
„
Ali
jaz
Vas
ne
razumem
,
če
le
za-se
govorite
,
gospod
doktor
,
“
reče
radovedni
oskrbnik
.
Doktor
obstane
pred
njim
in
reče
:
„
Veste
,
gospod
sosed
,
da
ste
skoro
gotovo
pravo
zadeli
,
če
sumite
,
da
hoté
Rokovnjači
Francoze
napasti
?
Jaz
se
bojim
,
da
je
stvar
s
tem
le
v
zvezi
.
Kakor
veste
so
Francozi
našemu
avstrijskemu
papirnatemu
denarju
polno
veljavo
vzeli
in
plačevali
smo
jim
z
njim
—
žalibog
!
—
le
šesti
del
vrednosti
,
naredba
,
ki
je
poleg
neusmiljenih
druzih
denarnih
eksekucij
pri
našem
ljudstvu
Francozom
moralno
največ
škodovala
.
S
tem
papirnatim
denarjem
pa
Francozi
vendar
kupčijo
delajo
,
pošiljajo
ga
čez
avstrijsko
mejo
in
ga
z
dobičkom
zamenjavajo
.
Tega
denarja
gre
nekaj
doli
od
Celja
mimo
nas
po
cesti
v
Ljubljano
vsak
mesec
,
navadno
prvega
.
In
čudno
se
mi
še
le
zdaj
zdi
,
da
so
naši
ljudje
tu
po
Črnem
grabnu
zadnjič
dvakrat
uže
prej
vedeli
,
kedaj
bodo
Francozje
ta
zamenjani
denar
tod
mimo
nosili
,
dasi
jaz
nisem
nič
vedel
.
Pripovedoval
mi
je
to
poštar
.
In
glejte
,
danes
je
predzadnji
dan
meseca
.
Kaj
ko
bi
zopet
tu
kaj
tacega
bilo
?
Ko
bi
na
te
Francoze
rokovnjači
merili
?
Glede
kase
razumejo
ti
naši
vladarji
najmenj
šale
,
zato
gorje
temu
okraju
,
ko
bi
se
jim
kaj
zlega
zgodilo
.
Dovolj
sitnostij
smo
že
imeli
.
Tu
pa
pač
moram
nekaj
storiti
,
da
vsaj
svojo
odgovornost
zmanjšam
.
Menim
,
da
je
najbolje
,
da
celo
kombinacijo
,
—
kajti
kaj
gotovega
stvar
vendar
še
ni
—
v
Ljubljano
poročim
.
To
pa
treba
brž
.
Najbolje
bi
bilo
,
da
bi
sam
šel
v
Ljubljano
in
osebno
k
Ms
.
Parisu
,
generalnemu
tajniku
našega
intendanta
.
Pa
ravno
danes
grem
težko
.
Samo
pismo
poslati
?
“
„
Dajte
meni
kako
priporočilno
pismo
,
pojdem
jaz
v
Ljubljano
,
“
reče
oskrbnik
Poljak
,
„
precej
,
konj
je
spočit
,
posebnega
opravka
nocoj
nemam
,
jutri
v
jutro
se
pa
uže
vrnem
ali
pa
še
to
noč
.
To
mi
je
ugodna
prilika
,
da
se
še
jaz
seznanim
s
kacim
gospodom
francoske
vlade
.
“
Doktor
je
bil
s
tem
precej
zadovoljen
in
je
dejál
:
„
Jaz
Vam
bom
dal
priporočilno
pismo
do
generalnega
sekretérja
;
stvar
samo
mu
boste
pa
ustno
povedali
,
saj
znate
bolje
francosko
nego
li
jaz
.
Samo
glejte
,
da
še
nocoj
do
njega
pridete
.
Ne
pozabite
pa
dostaviti
,
da
mi
ne
poročamo
dejanj
in
gotovosti
,
ampak
da
so
to
le
naša
ugibanja
,
naši
računi
na
podlagi
tega
in
tega
.
Če
vlada
misli
,
da
je
treba
kaj
za
nje
previdnost
storiti
,
naj
stori
.
Ali
če
se
bode
izkazalo
,
da
naše
svarilo
ni
bilo
potrebno
,
mi
ravno
tako
malo
za
to
odgovornost
prevzemamo
,
kakor
bi
mogli
ali
hoteli
odgovorni
biti
,
ko
bi
tega
,
kar
smo
slišali
,
vladi
ne
naznanili
.
“
Doktor
Burger
potem
natanko
mlademu
sosedu
še
enkrat
ponavlja
in
razvija
,
kako
in
zakaj
si
on
kombinuje
možni
napad
Rokovnjačev
,
napiše
pismo
,
in
pol
ure
kasneje
je
Poljak
na
brzem
konju
jahal
po
cesti
proti
Ljubljani
.
Po
pokojnega
Josipa
Jurčiča
osnovi
spisal
Janko
Kersnik
.
„
Es
ist
ein
entschiedener
Unsinn
,
die
Culturstufe
eines
Volkes
nach
sogenanntem
Aberglauben
bemessen
zu
wollen
.
Entschieden
ist
,
dass
hochbegabte
Menschen
dafür
viel
empfänglicher
sind
,
als
flache
Hohlköpfe
,
und
edle
Menschen
,
welche
im
innigen
Zusammenhange
mit
der
Natur
leben
,
weit
abergläubischer
sind
,
als
schmutzige
Schlingel
,
welche
ihr
Leben
bloss
in
Kneipen
,
Kaffeehäusern
und
Theatern
zubringen
,
und
es
wirklich
so
weit
gebracht
haben
,
dass
sie
zwischen
Gláuben
und
Aberglauben
keinen
Unterschied
mehr
machen
,
und
in
ihrer
naiven
Aufrichtigkeit
nicht
glauben
können
,
dass
Schmutzseelen
,
wie
sie
sie
besitzen
,
zu
einem
ewigen
Leben
bestimmt
seien
.
“
Jeremias
Gotthelf
„
Če
dam
kmeta
tako
govoriti
,
kakor
mi
govorimo
,
potem
nastane
fabulna
stvar
,
kateri
se
morajo
dati
ideje
,
ki
jih
nima
.
“
George
Sand
Kakor
smo
uže
omenili
,
zaukal
je
Blaž
Mozol
od
veselja
,
ko
je
stopil
na
stezo
,
katera
ga
je
vodila
skozi
gozd
domov
;
kajti
mislil
je
o
vinopitju
.
Storil
je
komaj
trideset
korakov
po
gozdu
,
uže
ga
zašegetá
nekaj
v
goltanci
,
a
ne
da
bi
pokašljal
—
Blaž
Mozol
ni
poznal
kašlja
—
nego
nekaj
takega
kakor
žeja
;
a
tudi
ne
po
vodi
—
vode
je
bilo
dovelj
v
bližnjem
studenci
,
—
nego
žeja
do
vina
,
in
Blaž
ni
bil
človek
,
ki
bi
v
takem
položaju
dolgo
premišljeval
ter
na
prste
štel
:
„
Bi
,
ne
bi
“
;
—
vraga
,
saj
je
tiščal
v
levej
pesti
pet
debelih
,
srebernih
kron
,
pošteno
zasluženih
,
kakor
je
dejal
sam
pri
sebi
.
Poludne
je
bilo
blizu
,
in
solnce
je
pripekalo
,
kakor
v
pasjih
dnevih
;
domá
Blaž
tudi
ni
imel
tacega
opravka
,
da
bi
ga
drugi
ne
mogli
brez
njega
izvršiti
,
in
zato
je
takoj
z
mirno
vestjo
krenil
na
levo
čez
grič
:
vedel
je
,
da
ima
Hudmanova
Jera
na
Rovih
dobro
vino
in
tudi
kaj
suhega
,
da
se
prigrizne
.
Ko
je
deset
minut
pozneje
stopil
v
krčmo
k
Jeri
,
našel
je
krčmarico
v
družbi
z
edinim
pivcem
,
voznikom
Telečnjakarjem
iz
bližnjega
Radomlja
,
čigar
voz
in
konji
so
stali
pred
hišo
.
Blaž
se
široko
razkorači
sredi
izbe
ter
vpije
naglas
:
„
Hejo
,
Jera
,
vina
gor
!
Pa
ne
tistega
‚
jesiha
’
,
kakor
ga
pije
ta
gostač
tvoj
,
ki
je
več
pri
tebi
nego
na
cesti
,
ta
Urh
Telečnjakar
!
Vina
gori
,
tistega
starega
iz
kota
;
‚
Mi
smo
baroni
,
pijemo
ga
po
kroni
!
’
“
Rekši
vrže
debel
srebern
tolar
na
mizo
,
da
je
glasno
zažvenketal
.
Voznik
in
krčmarica
sta
ga
sprva
osupneno
pogledavala
;
naposled
reče
Jera
se
smehom
:
„
Kje
si
pa
dobil
tisto
?
Zaslužil
nisi
!
Ali
si
Mozolki
platno
ukral
ter
prodal
ali
pa
si
tistega
vašega
zeta
opeharil
?
“
„
Kaj
ukral
!
Kaj
opeharil
!
Kaj
govoriš
,
baba
neumna
?
Zaslužil
sem
jih
,
lahko
zaslužil
,
kakor
bi
jih
bil
za
maslo
vzel
.
Vina
daj
;
kaj
prašaš
in
postajaš
?
O
ti
rebro
Adamovo
,
da
bi
te
bil
Bog
pri
miru
pustil
!
“
Krčmarica
je
hitela
po
vino
;
vedela
je
,
da
bo
dober
dan
denes
,
ko
ima
Blaž
denar
.
Mozol
pa
je
mej
tem
pobral
tolar
z
mize
,
in
ga
potisnil
v
žep
tako
,
da
je
bilo
čuti
,
da
tolar
ni
samec
,
nego
ima
še
nekaj
tovarišev
notri
.
Voznik
Ureh
,
ki
je
bil
čul
ta
prijetni
cvenk
,
porine
mu
svoj
kozarec
bliže
,
in
Blaž
,
akoravno
je
bil
prej
temu
vinu
zabavljal
,
da
je
‚
jesih
’
in
kislica
,
izpije
več
ko
polovico
.
„
Dobre
volje
si
,
Blaž
!
Dobre
volje
,
kakor
pes
,
ki
zdrav
iz
cerkve
pride
!
“
reče
nekako
porogljivo
oni
.
Blaž
,
čuteč
,
da
ga
hoče
tovariš
zbadati
,
zavrne
:
„
Kaj
ne
veš
,
ko
uže
o
psih
govoriš
,
da
so
pasji
dnevi
blizu
!
O
pasjih
dneh
je
pa
‚
fletno
’
in
uže
zdaj
je
fletno
,
kaj
ne
,
ko
te
v
noge
ne
zebe
!
Pomisli
,
Urh
,
ko
bi
te
v
pasjih
dneh
v
noge
zeblo
!
“
„
Zakuril
bi
,
in
za
pečjo
bi
ležal
,
kakor
ti
,
Blaž
,
kadar
nemaš
denarja
.
Mene
bi
vsaj
Mozolka
ne
lasala
,
“
smeje
se
Ureh
.
„
Mozolka
,
kaj
Mozolka
!
Baba
ima
gobec
,
da
bi
deset
povodenj
utešila
!
Gobec
ima
!
“
deje
Blaž
,
katerega
je
imenovanje
svakinje
nekako
neprijetno
dregnilo
;
pa
jezilo
ga
je
vendar
,
da
bi
ga
ta
Ureh
zbadal
,
in
malo
nejevoljno
,
malo
dobrodušno
potisne
tovarišu
svoj
kozarec
z
vinom
,
katerega
je
bila
Jera
postavila
pred
njega
na
mizo
,
ter
nadaljuje
:
„
Kaj
zlodeja
pa
nosiš
Mozolko
sem
;
taka
je
res
časi
,
da
bi
dejal
,
da
jo
je
bog
pozabil
mej
egiptovske
nadloge
postaviti
!
Pa
saj
ni
moja
baba
,
Ureh
;
kaj
češ
?
Na
,
pij
,
Ureh
,
pa
molči
o
babah
!
Ko
je
še
tvoja
rajnka
živela
—
bog
ji
daj
dobro
,
dostikrat
te
je
vlekla
iz
krčme
domov
!
—
takrat
nisi
tako
mirno
sedel
za
mizo
,
ampak
v
vrata
si
gledal
,
kakor
Peter
Slabavest
;
in
ko
je
prišla
póte
,
šel
si
za
njo
,
kakor
ob
procesiji
svetega
Marka
za
križem
;
Bog
jej
daj
dobro
na
onem
svetu
,
—
tvojej
rajnki
!
“
„
Ne
bodi
neumen
,
Blaž
,
“
reče
oni
,
ter
natoči
na
pol
izpraznjeni
kozarec
;
„
pusti
mojo
Marijano
,
naj
v
miru
počiva
.
Ti
si
se
tudi
ženil
pri
njej
,
morda
bi
bilo
bolje
záte
,
ko
bi
te
bila
vzela
.
“
„
Hoho
,
“
reži
se
Blaž
,
„
hoho
,
jaz
ženil
pri
njej
;
kaj
pa
misliš
?
Kaj
ne
,
da
bi
bil
potem
vsak
dan
slabo
kosil
,
kakor
svet
Anton
Puščavnik
?
Kolikokrat
si
pa
ti
zobe
na
solnci
grel
?
Kaj
?
Tak
si
bil
,
ko
si
šel
v
nedeljo
k
maši
,
kakor
lakota
in
draginja
.
“
Blaževa
hudomušnost
je
tovarišu
njegovemu
sitna
postajala
,
in
jel
se
je
odpravljati
.
Krčmarica
je
bila
zunaj
po
opravkih
in
Blaž
je
izprevidel
,
da
bode
kmalu
sam
;
to
mu
ni
bilo
ljubo
;
zato
zavije
na
drugo
stran
.
„
Usedi
se
Ureh
!
Kaj
boš
hodil
?
Jaz
bom
dal
še
za
jednega
!
Denes
se
ne
šiva
,
denes
se
para
!
“
rekši
porine
še
jedenkrat
kozarec
svojemu
sosedu
,
„
ta
žejne
napojit
’
,
ta
lačne
pa
zapodit
’
,
to
velja
denes
,
“
pristavi
smejé
se
.
Voznik
Ureh
je
bil
jeden
tistih
ljudij
,
ki
se
ne
dade
dvakrat
piti
prositi
,
in
zato
je
sedel
počasi
nazaj
na
klop
,
na
videz
nerad
,
in
le
Blažu
v
uslugo
,
v
resnici
pa
jako
radovoljno
.
Svoj
dolgi
bič
je
potisnil
mej
kolena
,
in
z
desnico
segel
po
Blaževem
kozarcu
.
„
Ti
lehko
tako
govoriš
,
Mozol
!
Pri
vas
imate
dosti
,
in
če
tudi
cele
tedne
popivaš
,
kadar
imaš
kaj
okroglega
,
od
hiše
te
vendar
ne
bodo
podili
!
In
sedaj
imaš
še
dobrega
prijatelja
,
vašega
novega
zeta
na
Paleževini
,
ta
ti
tudi
kaj
privošči
!
“
Rekši
nastavi
kozarec
in
stori
prvi
požirek
;
a
do
druzega
ni
mogel
;
kajti
Blaž
,
katerega
je
bilo
vino
tudi
uže
malo
razvnelo
,
udari
s
koščeno
pestjo
po
mizi
,
da
je
odskočilo
vse
,
kar
je
bilo
na
njej
,
ter
zavpije
na
vse
grlo
:
„
Hudič
je
,
pravim
,
hudič
,
a
ne
zet
,
ne
prijatelj
!
Rokovnjač
je
,
sam
živ
rokovnjač
;
če
ga
hudič
ne
vzame
,
ni
za
nič
več
in
drug
se
mora
narediti
!
“
Urh
je
postavil
nehoté
kozarec
zopet
na
mizo
ter
nekako
plašno
pogledal
razburjenega
Blaža
.
„
Kaj
praviš
,
rokovnjač
?
Ti
si
pijan
,
Blaž
!
“
„
Kaj
pijan
?
Nič
pijan
!
Trezen
,
kakor
na
veliko
soboto
zjutraj
!
Veš
ti
,
prijatelj
,
Blaž
Mozol
ni
tako
,
kar
si
bodi
!
Čeravno
zmirom
vpijete
,
da
pijem
in
pijem
;
—
kdo
me
je
pa
še
vprašal
,
kedaj
in
kako
sem
žejen
;
žejen
,
ti
pravim
!
Veš
ti
,
Ureh
,
jaz
nisem
kar
tako
kakšen
nebodigatreba
;
jaz
vse
vidim.
In
ko
se
je
tisti
Nande
,
ta
rokovnjač
,
ženil
pri
našej
Polonici
,
gledal
sem
tudi
na
vse
strani
,
kdo
je
,
od
kodi
je
!
Saj
veš
,
z
bogatimi
nevestami
je
dandanes
taka
,
kakor
z
zajci
,
zmerom
menj
jih
je
.
In
zato
je
bilo
treba
gledati
na
Polonico
!
In
vidiš
Ureh
,
ga
uže
imam
ženina
‚
rokovnjača
!
‘
“
Rekši
,
vrže
nekaj
tolarjev
na
mizo
,
a
hitro
jih
zopet
spravi
nazaj
v
žep
.
„
To
mi
je
dal
kolovški
oskrbnik
,
ko
sem
mu
povedal
,
kje
so
rokovnjači
.
“
—
Na
to
jame
tovarišu
na
dolgo
in
široko
razkladati
,
kako
je
prišel
na
sled
čevljarju
Bojcu
in
rokovnjaškej
družbi
.
Ureh
je
pazno
poslušal
;
z
ramami
je
mignil
večkrat
,
in
tudi
vino
popil
parkrat
hladnokrvno
iz
kozarca
,
ter
ga
zopet
natočil
,
a
videti
je
bilo
,
da
Blažu
tistih
tolarjev
,
katere
je
imel
v
žepu
in
katere
misli
še
dobiti
,
nikakor
ne
zavida
.
Ko
Blaž
malo
premolkne
,
reče
voznik
:
„
Kaj
pa
,
Mozol
,
ko
bi
bil
ti
lisici
nastavljal
,
dihurja
pa
ujel
?
“
„
Kaj
pa
da
,
dlaka
ti
,
prismojena
!
Misliš
ti
,
da
je
kolovški
oskrbnik
zato
tako
kvišku
planil
,
ko
sem
mu
o
rokovnjačih
pravil
,
ker
ga
je
bolha
ugriznila
?
Pisal
je
precej
na
Brdo
,
v
Kamnik
in
v
Ljubljano
,
precej
—
ti
pravim
;
in
vse
to
je
pisal
,
kar
sem
mu
bil
povedal
!
Kaj
meniš
,
da
škrijc
zastonj
piše
?
“
„
Naj
piše
,
kar
hoče
,
z
gosjim
repom
;
pa
veruj
mi
,
Blaž
,
če
rokovnjači
zvedo
,
da
si
ti
prvi
šel
bob
iz
kropa
pobirat
,
pisali
ti
bodo
tudi
,
pa
ne
z
gosjim
repom
,
ampak
s
poleni
na
hrbet
,
da
bo
črn
,
in
se
bodo
žive
klobase
delale
po
njem
.
“
„
Ti
si
taka
baba
kakor
naš
France
,
ki
se
je
denes
zdêla
ustrašil
.
Veš
Ureh
,
če
me
bo
kakov
rokovnjač
od
daleč
videl
,
tekel
bo
,
kakor
po
loji
.
“
Blaž
je
še
dolgo
na
ta
način
širokoustno
pobijal
prijateljeve
pomisleke
.
Dan
se
je
počasi
nagnil
,
in
oba
moža
bila
sta
uže
vina
polna
.
Nabralo
se
je
mej
tem
tudi
več
druzih
pivcev
okrog
njijine
mize
,
in
Blaž
,
ki
je
jako
radovoljno
dajal
za
vino
,
imel
je
ves
čas
prvo
besedo
.
Pogovor
zavil
se
je
bil
polagoma
od
rokovnjačev
na
druge
dogodke
.
O
mraku
stopil
je
tudi
na
polu
gosposki
oblečen
človek
v
sobo
,
majhen
,
pritlikav
,
ter
sedel
k
drugej
mizi
pri
peči
.
Klobuk
si
je
potisnil
na
oči
ter
obrnil
se
tako
,
da
mu
je
obraz
ostal
v
temi
.
Malo
torbo
položil
je
tik
sebe
.
Kmetje
se
niso
zmenili
zanj
,
ker
v
istih
časih
so
mnogokrat
potovali
rokodelci
in
barantači
z
Gorenjskega
preko
Kamnika
na
Štajersko
in
nazaj
,
in
zato
tudi
na
polu
gosposk
človek
ni
bil
nenavadna
prikazen
v
krčmi
Hudmanove
Jere
na
Rovih
.
Ker
krčmarice
še
ni
bilo
domov
,
stregla
je
dekla
gostom
.
Tujec
je
ukazal
polič
vina
ter
pil
jako
hlastno
;
videti
je
bilo
,
da
je
utrujen
in
žejen
.
Pogledoval
je
vselej
nemirno
vrata
,
kadar
so
se
odpirala
,
toda
tako
,
da
obraza
ni
preveč
na
svit
postavljal
.
Blaževo
besedovanje
ga
ni
preveč
zanimalo
,
in
le
ko
čuje
na
krat
iz
njegovih
ust
besedo
„
rokovnjač
“
,
h
kateremu
predmetu
se
je
Blaž
večkrat
povrnil
,
zganil
se
je
malo
,
ter
kakor
nehoté
segel
po
torbi
.
A
umiril
se
je
takoj
,
kajti
Mozolovo
vpitje
bilo
je
navadno
,
kakor
vsacega
pijanca
.
„
Kaj
praviš
,
Slapar
,
“
kričal
je
Blaž
,
kateri
je
sedel
s
hrbtom
obrnen
proti
tujcu
in
vratom
,
sosedu
na
levej
na
uho
,
„
kaj
praviš
,
da
jaz
kolnem
?
Jaz
ne
kolnem
;
če
pa
dam
včasi
hudiču
dobro
besedo
,
je
to
tudi
prav
;
ali
ne
veš
,
da
je
dejal
uže
jeden
svetnik
,
da
se
more
časi
tudi
hudiču
dobra
beseda
dati
,
ker
človek
ne
ve
,
kam
pride
po
smrti
.
“
„
Tega
ni
rekel
nobeden
svetnik
,
“
ugovarja
oni
,
star
kmetič
v
oguljenih
prtenih
hlačah
in
golorok
,
ter
nekako
nejevoljno
gleda
Blaža
.
„
Kaj
?
Tega
ni
rekel
?
Jaz
pa
pravim
,
da
je
rekel
!
Kaj
misliš
,
da
jaz
nič
ne
vem
?
Rekel
je
,
pravim
!
Vidiš
ti
ne
veš
nič
,
čeravno
vsako
nedeljo
roženkranc
moliš
,
in
se
držiš
,
kakor
sveti
praznik
!
Čakaj
,
Slapar
,
jaz
te
bom
nekaj
vprašal
.
Ali
veš
,
da
moramo
tudi
hudiča
ljubiti
?
Ali
veš
to
?
“
Pivci
so
umolknili
,
in
stari
Slapar
,
ki
je
bil
poleg
svoje
po
Blaži
očitane
mu
pobožnosti
tudi
uže
malo
pijan
,
ugovarjal
je
jezno
,
ker
ga
je
Blaž
dražil
.
„
Kdo
bo
hudiča
ljubil
?
Gospodje
nas
uče
,
kako
se
ga
moramo
varovati
,
zakaj
bi
ga
potem
ljubili
?
“
„
Vidiš
,
ti
nič
ne
veš
!
Hudič
je
naš
sovražnik
in
mi
moramo
sovražnike
ljubiti
;
zato
moramo
tudi
hudiča
ljubiti
!
“
Glasán
smeh
je
odgovarjal
Blaževemu
dovtipu
;
le
Slapar
se
je
togotil
,
da
vse
to
ni
res
.
„
Čakaj
,
te
bom
še
nekaj
vprašal
,
“
nadaljuje
Mozol
,
„
bom
videl
,
li
kaj
veš
ali
nič
.
Povej
mi
,
zakaj
se
je
izgubljeni
sin
vrnil
k
očetu
?
“
„
Kesal
se
je
greha
,
“
odreže
se
moško
Slapar
.
„
Kaj
pak
—
lačen
je
bil
,
“
reži
se
Mozol
,
„
pajčevine
so
se
mu
po
črevih
delale
,
tako
je
bilo
pusto
in
prazno
notri
!
“
Sedaj
se
je
tudi
Blažev
nasprotnik
smijal
;
izprevidel
je
,
da
Mozolovi
učenosti
v
teologičnih
stvareh
ni
kos
,
in
zato
se
je
umiril
polagoma
.
V
tem
,
ko
so
kmetje
tako
visoke
stvari
rešetali
mej
seboj
in
je
leščerba
,
nad
mizo
že
prižgana
,
le
slabo
razsvetljevala
izbo
,
stopil
je
bil
počasi
še
jeden
kmetski
opravljen
gost
v
krčmo
,
ter
naglo
ogledal
se
po
pivcih
.
Pogled
njegov
srečal
se
je
s
tujčevim
,
ki
je
sedel
pri
peči
,
in
nato
je
stopil
mož
tiho
,
kakor
je
bil
prišel
,
nazaj
v
vežo
.
Ko
je
vrata
že
na
pol
zaprta
imel
,
čul
je
Blažev
glas
in
nato
je
še
nekako
hitreje
potegnil
duri
za
seboj
.
Takoj
za
njim
pride
oni
gosposki
človek
,
ter
plača
svoj
račun
v
veži
.
Pri
tej
priliki
ugleda
dekla
,
ki
je
denar
prejela
,
kmeta
,
ki
je
bil
tako
z
očmi
pozval
gosposkega
gosta
.
„
Kaj
pa
Vi
,
Bojec
,
ali
ne
boste
dali
za
jeden
poliček
,
“
ga
ogovori
.
A
Bojec
,
kajti
ta
je
bil
,
obrne
se
še
v
vežnih
vratih
ter
deje
:
„
Drugikrat
,
drugikrat
“
in
izgine
s
tovarišem
v
temi
.
Pivci
v
sobi
odhoda
teh
dveh
gostov
niso
opazili
in
po
dolgem
,
ko
se
Blaž
prilično
obrne
ter
vidi
,
da
je
kot
pri
peči
prazen
,
vpraša
,
je-li
kdo
poznal
tega
človeka
?
„
Menda
je
pisar
z
Brda
,
ka-li
?
“
reče
eden
,
„
ravno
tak
je
bil
!
Videl
sem
ga
,
ko
sem
desetino
nesel
tja
.
“
„
Tisti
Bojec
iz
Radomlja
je
prišel
pónj
!
“
pristavi
dekla
,
ki
je
pomivala
kozarce
pri
oknu
.
„
Kaj
,
Bojec
?
Pisar
?
Pa
me
ne
pokličeš
?
Da
bi
te
gosenica
oblezla
,
tista
strupena
!
Duša
babja
,
zdaj-le
bi
jih
imeli
v
pesteh
,
pa
ti
ne
poveš
,
da
sta
bila
tukaj
!
“
vpije
srdito
Blaž
ter
hoče
ven
iz
krčme
.
Ureh
ga
hoče
potisniti
na
stol
nazaj
,
a
Mozol
je
bil
svojeglaven
.
„
Na
Kolovec
grem
,
naravnost
na
Kolovec
!
Sedaj
le
jih
oskrbnik
morebiti
še
lehko
ujame
,
če
je
tudi
pozno
in
tema
;
na
Kolovec
,
naravnost
na
Kolovec
!
In
jaz
zaslužim
denar
,
denar
ti
pravim
,
Ureh
,
vam
pravim
možje
!
“
Oni
so
odmajevali
ter
stiskali
rame
k
ušesom
,
le
Ureh
mu
je
glasno
odgovarjal
,
a
zastonj
!
Blaž
vrže
denar
za
račun
na
mizo
ter
odide
.
Bil
je
precej
pijan
,
in
ravno
za
to
je
vročekrvno
sodil
,
da
če
tudi
o
polnoči
pride
na
Kolovec
,
mora
taka
novica
,
kakor
jo
ima
sedaj
,
roditi
obilen
sad
v
podobi
srebrnih
tolarjev
.
Spotaknil
se
je
večkrat
,
ko
je
lezel
čez
grič
pri
rovskej
cerkvi
,
a
ko
je
prišel
na
cesto
,
ki
vodi
po
ozkej
dolini
proti
gradu
,
stopal
je
hitro
,
akoravno
sta
ga
nogi
včasi
na
stran
zanašali
.
Ko
je
v
svojej
jezi
do
rokovnjačev
in
lakomnosti
po
obljubljenem
denarju
korakal
dalje
,
ni
opazil
,
da
se
je
takoj
za
njim
izpod
kozolca
Hudmanove
Jere
zmuznil
nekdo
,
ki
mu
je
sledil
sedaj
kakor
senca
čez
grič
mimo
cerkve
in
potem
v
dolino
.
Bil
je
bosopet
človek
,
male
postave
,
ki
se
je
pa
sedaj
,
ko
je
dospel
na
cesto
,
stisnil
v
kraj
na
travnik
in
s
sključenim
hrbtom
,
tiho
kakor
maček
,
šel
za
Blažem
.
Bil
je
kakih
trideset
korakov
za
njim
.
Tako
sta
dospela
blizu
ovinka
,
kjer
so
stali
na
desnej
in
levej
kraj
pota
stari
jeseni
.
Tu
se
stisne
skrivni
zasledovalec
v
visoko
travo
ter
zapiska
glasno
na
prste
,
dvakrat
zaporedoma
.
Mozol
se
obrne
,
a
ko
nič
ne
vidi
—
noč
ni
bila
ravno
temna
,
—
hoče
dalje
;
a
vendar
še
jedenkrat
nogo
ustavi
.
Nekako
čudno
ga
je
bilo
nakrat
spreletelo
;
sam
ni
vedel
,
kaj
,
a
groza
ga
je
bilo
,
in
ko
blisk
šinila
mu
je
misel
po
glavi
:
„
Kaj
pa
,
ko
bi
bil
to
spomin
?
“
Ob
jednem
domislil
se
je
‚
zdêla
‘
v
jutru
in
postala
mu
je
glava
bistra
,
kakor
bi
ves
dan
ne
bil
vina
videl
.
Plašno
je
pogledal
še
jedenkrat
nazaj
na
travnik
,
a
mirno
in
tiho
je
bilo
vse
okrog
.
„
Vraga
,
ne
bodi
babjeverec
,
Blaž
!
Saj
si
‚
zdêlo
‘
zbil
,
in
ko
bi
ga
tudi
ne
bil
,
to
je
za
stare
babe
!
“
Ohrabril
se
je
,
in
stopil
zopet
urno
naprej
.
Pa
komaj
je
storil
nekoliko
korakov
,
vzdignili
sta
se
na
desnej
in
levej
izpod
starih
jesenov
po
dve
črni
postavi
,
in
Blažu
prileti
debel
kol
sè
silo
zagnan
pod
noge
,
da
se
je
opotekel
.
Ob
jednem
obstopili
so
ga
oni
štirje
;
bili
so
bradati
in
po
obrazu
očrnjeni
možje
.
Druzega
orožja
Blaž
ni
imel
,
nego
svoje
pesti
in
pa
neokreten
pipec
,
katerega
je
bliskoma
potegnil
iz
žepa
,
ter
začel
ž
njim
kakor
besen
okrog
sebe
suvati
in
mahati
.
„
Proč
,
hudiči
pasjedlakasti
,
“
kričal
je
na
glas
,
„
kdor
mi
blizu
pride
,
trebuh
mu
preparam
!
Proč
!
Stran
!
“
Napadovalci
so
ga
bili
molčé
obstopili
in
,
akoravno
oboroženi
s
kratkimi
kolci
,
vendar
se
s
prvega
nobeden
ni
upal
v
obližje
Blaževega
pipca
.
A
ne
dolgo
;
kajti
oni
tihotapni
zasledovalec
Blažev
šinil
je
bliskoma
iz
trave
na
cesto
,
in
se
zaletel
od
zadaj
Blažu
pod
noge
,
da
se
je
z
divjo
kletvijo
prevrnil
po
cesti
.
V
istem
trenutku
držalo
in
tiščalo
ga
je
uže
osem
pestij
za
roke
in
noge
in
oni
,
ki
ga
je
bil
tako
zavratno
spravil
k
tlom
,
pobere
težak
kol
,
ki
je
bil
prvi
priletel
Blažu
pod
noge
,
ter
ga
zavihti
nad
njim
.
„
Čakaj
,
duša
ti
pijanska
;
včeraj
si
ti
mene
,
denes
bom
pa
jaz
tebe
,
“
reče
poluglasno
ta
,
ki
je
držal
kol
,
in
Blaž
je
spoznal
Bojca
.
„
Da
boš
vedel
rokovnjače
tožiti
!
Ne
boš
jih
več
!
“
sikne
oni
,
ki
je
držal
Mozola
za
roke
;
„
udari
ga
!
“
„
Pusti
me
,
hudič
!
“
vpije
Blaž
,
„
satan
rokovnjaški
!
—
Za
pet
ran
—
—
“
Nesrečni
Mozol
svoje
zadnje
molitve
ni
mogel
končati
,
kajti
batina
Bojčeva
priletela
mu
je
s
tako
silo
na
glavo
,
da
je
takoj
brez
izdihljaja
obležal
.
„
Dosti
ima
;
ta
nas
ne
bo
več
tožil
,
“
reče
oni
,
ki
je
bil
prej
dejal
:
„
udari
ga
,
“
in
se
sklone
kvišku
;
„
nisem
ga
zastonj
ves
dan
čakal
.
“
„
Kaj
bomo
ž
njim
,
Tomaž
?
“
vpraša
jeden
onih
treh
.
Tomaž
Velikonja
,
kajti
ta
je
bil
tisti
,
ki
je
prej
govoril
,
pravi
mirno
:
„
Vi
pojdite
,
in
sporočite
Grogi
,
kaj
in
kako
.
Jaz
bom
pa
sodniku
Gavriču
v
Kamnik
nesel
nekaj
za
spomin
.
“
Rekši
se
pripogne
in
naglo
,
kakor
bi
trenil
,
odreže
mrtvemu
Blažu
desno
roko
na
podpestnem
členu
,
ter
jo
spravi
v
malho
.
Malo
trenutkov
pozneje
bilo
je
zopet
vse
tiho
in
mirno
po
samotni
kolovškej
dolini
;
mesec
,
ki
je
prilezel
počasi
čez
hrib
,
obseval
je
Blaža
Mozola
,
kateri
je
ležal
krvav
,
mrtev
v
cestnem
prahu
pri
starih
jesenih
.
„
Oni
poznajo
vse
težavne
prelaze
in
kratke
poti
po
gorah
in
vse
nedohodne
gozde
in
planine
,
kamor
oborožena
pravica
za
njimi
ne
more
.
“
Wash
.
Irving
„
Wie
es
die
Erfahrung
darthut
,
sollen
die
Gerichtsdiener
der
Bezirksobrigkeiten
eine
besondere
Connexion
mit
den
Gaunern
beiderlei
Geschlechtes
gehabt
haben
.
“
Iz
poročila
vodiškega
duhovna
Ignacija
Valenčiča
20.
avgusta
1841
Nekoliko
ur
hodá
za
Kamnikom
raztezajo
se
pod
planinami
velikanski
gozdi
,
večinoma
lastnina
kamniškega
mesta
.
Dandenes
najdeš
še
lehko
tamkaj
gosto
zarastene
jarke
in
kraje
,
kamor
še
ni
stopila
človeška
noga
.
Velikanske
jelke
in
košate
,
večstoletne
bukve
vrste
se
druga
za
drugo
;
debel
mah
jih
je
porastel
,
ter
tu
in
tam
sušé
se
tej
in
oni
vrhovne
veje
;
leto
za
letom
podere
se
staro
deblo
,
s
silnim
pokom
in
lomom
trešči
na
mokro
,
mahovito
zemljo
in
tu
gnije
in
strohni
do
celega
.
Sekire
glas
še
ni
segel
v
te
divje
doline
,
akoravno
odmeva
vsako
pomlad
bliže
in
bliže
.
Srnjak
zbira
tu
svojo
malo
lahkonogo
družino
in
z
višave
se
čuje
hripavi
krik
krokarjev
;
po
noči
pa
tuli
sova
uharica
iz
gabrovega
dupla
.
V
jednomer
gre
tanek
piš
po
košatem
smrečju
;
kadar
pa
udari
vihar
iznad
strmih
robov
v
temno
dolino
,
tedaj
škriplje
in
poka
drevo
ob
drevo
,
veja
ob
vejo
,
sapa
buči
po
vrhovih
kakor
valovito
morje
ob
vihri
ter
polni
dušo
s
strahom
.
Takov
,
kakršne
so
dandanes
le
še
nekatere
nedohodne
doline
in
samo
nekateri
jarki
,
bil
je
v
času
naše
povesti
ves
gozd
,
sezajoč
od
Gornjega
grada
v
Savinjski
dolini
gor
do
onkraj
Kokre
,
več
tisoč
oralov
v
premeru
.
Nekoliko
streljajev
nad
izvirkom
Kamniške
Bistrice
na
strmem
robu
,
do
katerega
je
vodila
dobro
uglajena
steza
,
odpiral
se
je
mej
visokim
skalovjem
ozek
prehod
,
katerega
je
od
daleč
očesu
prikrivalo
gosto
grmovje
.
V
tem
prelazu
je
oni
večer
,
ko
je
Blaž
Mozol
pil
,
klel
in
zabavljal
v
krčmi
Hudmanove
Jere
na
Rovih
,
slonel
slabo
opravljen
mož
ter
nepremično
zrl
v
dolino
na
jedino
stran
,
kjer
se
je
odpirala
proti
nižavi
in
od
koder
je
vodila
ona
steza
sem
gori
.
Od
zdolaj
ni
bilo
možno
ugledati
ga
,
kajti
bližnje
grmovje
ga
je
zakrivalo
;
a
njegovim
očem
ne
bi
mogel
nihče
uiti
,
kdor
bi
bil
stopil
v
dolino
.
Mož
je
imel
za
pasom
širok
,
oster
nož
,
in
v
desnici
je
držal
dolgo
puško
jednocevko
.
Zmračilo
se
je
počasi
,
in
stražnik
v
prelazu
,
kajti
to
je
bil
očividno
,
ni
mogel
več
razločevati
posameznih
stvarij
pred
seboj
.
Sédel
je
torej
kraj
prelaza
na
skalo
in
puško
položil
na
koleni
.
Zevalo
se
mu
je
in
večkrat
je
zvijal
in
stezal
roki
nad
glavo
kakor
človek
,
katerega
ob
dolgem
času
uže
vse
boli
.
Kdo
ve
,
bi
li
ne
bil
mož
naposled
zadremal
,
ko
bi
ga
ne
bil
vzdramil
na
krat
—
uže
ob
trdnem
mraku
—
glasan
pisk
iz
doline
,
podoben
zategnjenemu
klicu
ptice
kanje
.
Stražnik
z
istim
piskom
odgovori
in
kmalu
potem
začuje
težke
korake
,
kateri
so
se
bližali
po
stezi
navzgor
.
„
Kdo
volha
?
“
zavpije
straža
,
ter
napne
puško
.
„
Ferlakar
!
“
odgovori
prišlec
ter
dostavi
smejé
,
ko
je
oni
pri
tem
odgovoru
petelina
pri
enocevki
zopet
odpel
ter
v
stran
stopil
,
da
pusti
došlega
mirno
:
„
Da
bi
te
črni
petek
,
Kofendež
ti
stari
!
Ali
ti
ne
dišim
od
daleč
?
Jaz
sem
tebe
zavohal
uže
pri
Kobaleževem
kozolcu
onkraj
Stranj
,
jedna
stara
capa
je
ležala
tam
,
stavim
,
da
je
bila
tvoja
;
tvojemu
dolgemu
nosu
pa
menda
ne
diši
druzega
nego
kos
mesa
,
suhega
in
slanega
?
“
„
Kaj
boš
zabavljal
,
Tone
Obloški
!
“
deje
oni
,
„
za
mesom
ti
tudi
rajši
stopiš
,
nego
v
cerkev
,
če
je
dimnik
še
tako
črn
in
sajast
.
“
„
Jeli
Groga
doma
?
“
vpraša
Tonček
,
ne
zmenivši
se
za
bodečo
zabavljico
.
„
Doma
je
,
doma
!
Pa
če
mu
ne
neseš
kaj
dobrega
,
pojdi
rajši
tja
,
od
koder
si
prišel
.
Nocoj
ga
ni
varno
dražiti
.
Davi
je
bil
tu
najedenkrat
kakor
kragulj
z
viškega
in
gledal
me
je
,
kakor
da
bi
hotel
zvedeti
,
kaj
sem
predsinočnim
večerjal
.
‚
Ta
fest
Janez
‘
je
onkraj
prelaza
ležal
in
spal
,
kakor
polh
,
akoravno
je
bil
na
vrsti
za
stražo
;
dregnil
ga
je
s
čevljem
,
da
so
mu
čreva
lajati
začela
.
“
Obloški
Tonček
je
imel
nocoj
najbrž
lehko
vest
.
Potrkal
je
s
pomenljivim
nasmehom
ob
polni
svoj
pas
,
ter
stopil
po
ozkem
poti
navzgor
.
Na
desnej
in
levej
dvigale
so
se
visoke
,
z
mahom
in
starim
bukovjem
obrastene
skale
,
in
sicer
tako
blizu
,
da
nista
mogla
dva
človeka
stopati
uštric
po
tej
naturni
ulici
.
Za
kakih
trideset
korakov
postane
Tone
.
Pred
njim
je
zijal
globok
,
a
kakor
se
je
v
mraku
še
razločilo
,
samo
do
sežnja
širok
prepad
.
Na
onej
strani
je
stala
zopet
straža
.
Ko
se
je
bil
Tone
na
isti
način
,
kakor
prej
,
izkazal
za
prijatelja
,
porine
stražnik
močno
in
široko
desko
čez
brezno
,
in
naš
znanec
stopi
tja
,
ter
po
kratkih
besedah
,
katere
sta
si
s
stražnikom
privoščila
,
ide
zopet
dvajset
korakov
po
jednakej
ozkej
ulici
ko
prej
,
in
dospè
na
širen
,
z
visokim
drevjem
obrasten
prostor
,
sredi
katerega
je
gorel
pod
široko
,
s
čreslom
krito
streho
velik
ogenj
.
Rudeči
plamen
razsvitljeval
je
dovolj
bližnjo
okolico
,
da
je
bilo
lehko
stvari
razločevati
.
Prostor
okrog
ognja
bil
je
lepo
uglajen
;
za
drevesi
dvigalo
se
je
visoko
skalovje
okrog
in
okrog
,
katero
je
tam
zadaj
v
zatišju
kipelo
v
strmo
visoko
goro
.
Kadar
je
ogenj
zaplapolal
,
videla
se
je
tamkaj
tik
pod
goro
,
kakih
petdeset
korakov
od
ognja
,
lesena
hiša
,
s
slamo
krita
;
nad
njo
pa
zopet
druga
,
manjša
,
in
sicer
nekoliko
sežnjev
visoko
v
strmo
,
gladko
skalo
vdelana
.
V
tej
hiši
,
podobnej
skoro
orlovemu
gnezdu
,
nad
breznom
na
skalo
prilepljenemu
,
gorela
je
luč
.
Okrog
ognja
na
planem
ležalo
in
čepelo
je
kakih
deset
možkih
v
različnih
,
a
po
večini
raztrganih
in
oguljenih
kmetskih
opravah
,
razgovarjali
in
šalili
so
se
meji
seboj
,
a
le
bolj
potihoma
,
kajti
sedaj
in
sedaj
ozrl
se
je
jeden
ali
drug
paznim
očesom
tja
na
hišico
,
v
katerej
je
gorela
luč
,
ter
potem
stoprav
,
ko
ni
zapazil
nič
posebnega
,
rekel
kako
bolj
pogumno
in
glasno
besedo
.
V
žrjavici
stalo
je
nekaj
loncev
,
v
katerih
je
vrelo
in
kipelo
,
in
po
katerih
je
starikava
ženska
z
veliko
kuhalnico
včasi
pobrodila
.
Druga
ženska
,
dosti
mlajša
od
prve
,
a
vendar
kakor
ona
mršava
in
raztrgana
,
vrtila
je
nad
ognjem
velik
lesen
drog
,
na
katerega
je
bil
nasajen
janjec
,
da
se
speče
.
Ves
ta
prizor
,
kateri
se
je
pokazal
Tončkovim
očem
,
ko
je
prišel
iz
prelaza
,
imel
je
nekaj
čudnega
,
divjega
,
a
Tone
Obloški
ga
je
moral
biti
vajen
,
kajti
stopil
je
v
krog
ležečih
in
čepečih
rokovnjačev
,
—
da
so
bili
to
,
bralec
že
davnaj
vé
—
in
potipal
z
dolgo
drenovo
palico
,
katero
je
držal
celo
ped
pod
gornjim
koncem
in
,
kadar
je
hodil
,
postavljal
jo
daleč
pred
se
,
bližnjega
možaka
po
hrbtu
,
rekoč
:
„
Ali
si
zopet
ti
tega
bekermana
pokumal
,
Kozobrin
?
“
Rekši
pokaže
s
palico
na
pol
pečenega
janjca
.
Ogovorjeni
se
obrne
,
in
drugi
za
njim
ter
z
glasnim
krikom
pozdravijo
došlega
.
„
Jaz
sem
dejal
,
da
te
vže
ribe
jedó
in
morski
raki
,
ko
te
ni
bilo
tako
dolgo
;
dejali
so
,
da
si
šel
na
morje
kali
?
“
vpije
Kozobrin
.
„
Hoho
,
jaz
bi
se
pa
za-te
kaj
tacega
nikdar
ne
bal
,
Tonček
;
kdor
ima
obešen
biti
,
ne
utone
!
“
smeje
se
jeden
od
druge
strani
ognja
.
„
Čakaj
,
čakaj
malo
,
ti
Peter
Toča
;
ti
izgubljeni
lemenatar
!
Meniš
,
da
bom
sam
—
ka-li
?
Poiskal
si
bom
družbo
in
tebe
prvega
,
kadar
bo
šlo
za
vrat
;
veš
,
jaz
te
imam
rad
,
prijatelj
,
suša
ti
študirana
;
dobro
nama
bo
délo
,
če
bova
skupaj
iskala
na
onem
svetu
svetega
Petra
,
tvojega
patrona
.
“
Glasno
krohotanje
se
je
razlegalo
v
krogu
;
tudi
oni
,
kateremu
je
veljala
zabavljica
,
pomagal
je
pri
glasnem
smehu
.
Bil
je
tanek
,
mlad
človek
,
opravljen
s
suknjo
na
pol
gosposko
;
ležal
je
do
sedaj
mirno
blizu
ognja
in
le
parkrat
mlajšo
žensko
opominal
,
naj
pečenki
na
drogu
več
masti
priliva
.
Med
krohotom
je
odšel
konjski
mešetar
proti
hišici
,
kjer
je
gorela
luč
,
stopal
počasi
po
stopnicah
,
v
skalo
vsekanih
,
ki
so
vodile
gori
,
ter
potrkal
trikrat
na
male
,
lesene
duri
.
Čez
nekoliko
časa
začujejo
se
odznotraj
koraki
,
in
nekdo
je
odrinil
zapah
.
V
odprte
duri
stopil
je
Groga
;
imel
je
veliko
rumenkasto
lasuljo
in
gosti
njeni
kodri
padali
so
mu
na
rame
;
ravno
tako
barvana
brada
pokrivala
je
spodnji
del
obraza
.
„
Kdo
je
?
Kaj
hočeš
?
“
vpraša
osorno
,
a
ko
izpozna
Tončka
,
ki
je
nekako
boječe
stal
pred
njim
,
veli
mu
stopiti
v
izbo
.
„
Denar
sem
prinesel
,
“
reče
ta
,
ter
položi
napolnjen
pas
na
mizo
;
„
tistih
dvajset
tolarjev
za
kolovškega
konja
.
“
„
Dobro
;
stržil
si
jih
sedemdeset
,
pa
drugo
sem
tebi
pustil
,
“
reče
Groga
ter
odrine
denar
na
drugi
konec
mize
.
„
Imaš
še
kaj
druzega
?
“
„
Še
nekaj
,
“
reče
mešetar
,
in
izvleče
izpod
kamižole
umazano
pismo
,
„
