grmovje,
a
kmetje
so
ga
pokopali
drugi
dan
.
Šel
sem
na
grob
,
pomolil
za
njegovo
dušo
in
sklenil
sam
pri
sebi
,
da
velja
spričo
teh
reči
tudi
prisega
,
ki
sem
jo
bil
storil
v
snu
.
“
Izpljunil
je
in
vrgel
ogorek
cigarete
preko
krova
;
oči
so
se
mu
jezno
zasvetile
v
mraku
,
kakor
da
živi
iznova
tisto
trenotje
maščevalne
zaobljube
.
Nato
je
nadaljeval
s
hripavim
glasom
:
„
Zdaj
,
ko
sem
vedel
kako
in
kaj
,
mi
je
bilo
lahko
potrpeti
.
Počakal
sem
,
dokler
nismo
bili
prosti
dela
,
ki
smo
ga
imeli
;
nato
sem
se
odpravil
sam
in
nisem
miroval
,
dokler
nisem
izvedel
imena
onega
majorja
,
ki
je
velel
mrcvariti
našega
Gojkoviča
...
Poprašuujem
,
poprašjem
,
iz
kraja
v
kraj
zasledujem
njegovo
pot
,
zmotim
se
par
tucat
kratov
...
nazadnje
pa
izvem
,
da
se
mu
pravi
Hilmi
bej
.
In
kaj
še
:
to
,
da
ni
pravi
Turčin
,
marveč
Švaba
,
pravi
Nemec
iz
nemške
dežele
,
ki
je
stopil
v
turško
armado
kot
...
kako
že
pravijo
...
inštruktor
,
da
...
In
še
to
izvem
,
da
ga
dobim
v
Solunu
.
Grem
v
Solun
,
poizvedujem
,
in
glej
,
vraga
,
res
ga
najdem
v
službi
.
Ali
veš
,
bratec
,
kaj
se
je
zgodilo
čez
nekaj
tednov
?
Divji
Marko
je
bil
sluga
majorja
Hilmija
.
Tisti
človek
na
svetu
,
ki
mu
je
najbolj
zaupal
.
No
,
in
tako
je
prišlo
do
ugodne
prilike
...
Nekega
večera
,
ko
je
bilo
vse
okrog
tiho
in
mirno
—
počakal
sem
slučaja
,
da
sva
bila
sama
v
vsej
hiši
,
kjer
je
imel
lopov
svoj
brlog
—
tistega
večera
torej
stopim
predenj
.
—
Kaj
hočeš
,
vpraša
,
nič
zlega
ne
sluteč
...
—
Gospod
,
pravim
jaz
,
tvoj
švabski
bog
je
velik
mož
,
turški
tudi
ni
pod
nič
,
a
srbski
je
še
večji
.
Dolgo
sem
čakal
,
da
te
ubije
strela
iz
jasnega
—
zdaj
vidim
,
da
te
moram
jaz
.
—
Kaj
?
Planil
je
kvišku
,
izbuljil
oči
—
prav
po
švabsko
:
vsak
Švaba
jih
izbulji
tako
,
kadar
zavoha
smrt
.
Kaj
blebečeš
,
pes
?
...
—
Pes
sem
,
pes
tja
;
jaz
sem
pobratim
onega
komite
,
ki
si
mu
ti
velel
iztakniti
oči
,
odrezati
nos
in
odsekati
roke
—
že
veš
kje
.
Prikazal
se
mi
je
v
sanjah
;
prisegel
sem
mu
,
da
ga
osvetim
.
Kakor
ti
njemu
,
tako
jaz
tebi
.
Da
pa
ne
boš
rekel
,
da
sem
te
napadel
neoboroženega
...
evo
ti
...
To
rekši
položim
predenj
sabljo
,
ki
jo
je
bil
odpasal
,
ko
se
je
vrnil
domov
.
Izdere
jo
,
seveda
,
zakaj
gledal
sem
ga
tako
,
da
mi
je
po
vsej
priliki
moral
verjeti
.
No
,
seveda
,
pomagalo
mu
ni
;
v
naslednjem
trenotku
sem
ga
imel
na
tleh
in
ga
tiščal
za
vrat
.
Zamašil
sem
mu
usta
—
nato
sem
opravil
svoje
delo
.
Grda
reč
je
bila
...
bogme
,
srce
mi
ne
bi
bilo
dalo
storiti
to
,
da
ni
bil
Ljuba
moj
pobratim
in
Hilmi
bej
Švaba
.
Grda
reč
;
šele
takrat
sem
spoznal
,
kakšna
srca
morajo
imeti
ti
ljudje
.
Seveda
,
tla
v
izbi
so
bila
opečnata
—
pribil
sem
ga
torej
na
vrata
,
s
štirimi
novimi
,
debelimi
žeblji
.
Nato
sem
si
obrisal
roke
...
in
oči
:
smilil
se
mi
je
do
solz
,
kakor
je
bil
svinja
.
Bog
mi
je
priča
—
ne
bil
bi
ga
,
ali
prisega
in
maščevanje
,
to
je
dvoje
svetih
reči
.
No
,
odpravil
sem
se
iz
proklete
hiše
...
odpravil
se
iz
Soluna
.
Čisto
tam
na
drugem
koncu
mesta
sem
ustavil
starega
Turčina
:
dal
sem
mu
zlatnik
:
—
Hodi
,
Turčin
,
k
mestnemu
komandantu
,
in
povej
...
To
in
to
sem
storil
s
Hilmi
bejem
—
zaradi
tega
in
tega
vzroka
;
dobe
ga
na
njegovem
domu
...
Turek
se
je
najprej
sesedel
od
strahu
;
nato
je
zakričal
na
ves
glas
in
zdirjal
kakor
dvajsetleten
mladenič
.
Jaz
seveda
tudi
—
in
od
tistih
dob
nisem
bil
več
v
Solunu
...
Zdaj
veš
,
zakaj
se
ne
morem
pokazati
kar
tako
,
in
zakaj
bi
bilo
opasno
za
one
,
ako
bi
šel
z
njimi
...
“
Markov
glas
je
bil
truden
,
ko
je
govoril
poslednje
besede
;
videlo
se
mu
je
,
kako
živa
je
še
zdaj
v
njegovi
duši
groza
onega
dogodka
.
Ivana
in
Miloša
je
oblilo
kakor
mrzla
bojazen
pred
tem
srditim
osvetnikom
;
hkrati
pa
se
nista
mogla
ubraniti
spoštovanja
pred
veličanstveno
tragiko
divjega
,
pranaturnega
prijateljstva
,
ki
je
bilo
razodelo
pred
njima
svojo
temno
globino
.
Nekaj
nepremagljivega
je
velelo
Ivanu
,
da
je
podal
Marku
roko
;
stari
komita
jo
je
stisnil
krepko
in
molče
.
Kar
sta
si
hotela
povedati
,
je
veljalo
brez
besed
.
In
pkoraj
neumestno
je
bilo
slišati
,
ko
je
vzkliknil
Miloš
v
svoji
mladostni
prenagljenosti
:
„
Ej
,
bogme
,
Marko
,
lahko
si
mislim
,
kaj
čaka
Alija
Kemala
od
takšnega
človeka
!
“
Marko
je
zgenil
nejevoljno
z
rameni
in
molčal
.
Zato
pa
je
Ivan
hitel
Obrniti
razgovor
:
„
Torej
ne
pojdeš
na
suho
nocoj
?
Pa
dobro
;
pomenimo
se
še
kaj
,
da
nam
preteče
čas
do
vrnitve
naših
tovarišev
...
“
„
Pojdem
,
pojdem
,
in
še
kmalu
.
A
jaz
moram
opraviti
svojo
pot
sam
in
na
skrivaj
:
za
mojo
kožo
gre
in
za
kožo
drugih
,
ki
jih
vidva
ne
poznata
...
“
V
Ivanovo
največje
začudenje
ga
je
zaprosil
nato
,
naj
mu
priskrbi
britev
,
skledo
vode
in
mornarsko
obleko
;
čemu
bo
potreboval
vse
to
,
se
mu
očividno
ni
mudilo
povedati
.
Zato
je
hitel
naš
prijatelj
k
Brownu
,
s
čigar
pomočjo
je
bila
želja
divjega
Marka
prav
kmalu
izpolnjena
.
Komita
se
je
skril
v
kajuto
in
se
posvetil
tamkaj
skrivnostnemu
opravilu
.
Mr.
Brown
,
Ivan
in
Miloš
so
hodili
med
tem
po
palubi
in
se
razgovarjali
poluglasno
o
svojem
podjetju
,
katerega
bližnje
prigode
so
jih
stresale
že
vse
z
nestrpno
vročico
pričakovanja
.
„
Vaš
tovariš
,
“
je
dejal
Brown
,
misleč
na
Marka
,
„
odeva
namen
,
s
katerim
se
hoče
izpremeniti
v
ameriškega
mornarja
,
s
trdovratno
skrivnostjo
.
Ali
je
znano
morebiti
vam
,
zakaj
hoče
preoblečen
na
suho
?
“
„
Zdi
se
,
“
je
odgovoril
Ivan
,
„
da
se
je
zameril
turškim
gosposkam
v
Solunu
z
dejanjem
,
ki
ga
je
izvršit
pred
par
leti
,
da
osveti
pobratima-četnika
,
ki
so
ga
bili
Turki
kruto
umorili
.
—
Ne
le
njemu
—
nam
vsem
bi
moglo
postati
usodepolno
,
ako
bi
ga
spoznali
.
“
„
Posameznika
—
preprostega
človeka
?
Tega
ne
verujem
,
“
je
zategnil
Amerikanec
neverno
.
„
Eh
,
kapitan
,
“
je
vzkliknil
Miloš
s
prirojene
mu
živahnostjo
,
„
naš
Marko
ni
tako
preprost
človek
,
kakor
se
zdi
:
marsikateri
minister
na
oni
strani
Evrope
bi
mu
zavidal
njegovo
popularnost
.
On
je
izmed
komitov
,
katerih
slika
živi
v
dušah
vse
krščanske
in
turške
Makedonije
,
grozna
temu
,
tolažilna
in
bodrilna
onemu
.
Ako
nas
povede
pot
le
količkaj
v
notranjost
dežele
,
ne
rečem
nikakor
,
da
ne
bi
slišali
slepca-guslarja
,
pojočega
slavo
divjega
Marka
,
kako
je
vzdržal
z
devetimi
tovariši
napad
celega
turškega
bataljona
.
“
„
Strašen
junak
mora
biti
,
“
je
dejal
Mr.
Brown
z
občudovanjem
.
„
Bog
ve
,
kaj
hoče
poiskati
na
svoji
samotni
poti
v
mesto
?
“
„
Niti
mi
ne
vemo
tega
,
“
je
odgovoril
Ivan
.
„
Toda
zaupamo
mu
brezpogojno
.
Po
vsej
priliki
poišče
tovariše
,
ki
jih
upa
najti
v
Solunu
.
Njihova
navzočnost
in
pomoč
nam
bo
dragocena
—
vzlasti
zdaj
,
ko
vidimo
,
da
bo
najbrže
treba
zasledovati
Arnavta
globoko
v
notranjost
Balkana
...
“
Stali
so
ob
robu
ladije
,
a
skriti
v
senci
mostička
,
tako
da
jih
od
spodaj
ni
bilo
lahko
opaziti
.
Noč
je
bila
pomirila
šum
pristanišča
;
kriki
,
povelja
,
petje
in
vriskanje
strojev
se
je
oglašalo
le
še
posamezno
.
Na
tisti
strani
,
kjer
se
je
razgovarjala
naša
trojica
se
je
odpiralo
pristanišče
proti
zalivu
,
leskečočemu
se
le
tu
in
tam
v
oblačni
,
skoraj
brezzvezdni
noči
.
Zdajci
pa
je
Miloš
prisluhnil
in
iztegnil
glavo
.
„
Pst
!
“
je
dejal
tiho
in
položil
prst
na
ustnice
.
„
Naš
čoln
to
ni
...
„
Tiho
pljuskanje
vesel
se
je
bližalo
„
Floridi
“
.
Počasne
in
oprezno
so
padala
v
mokro
gladino
,
kakor
da
veslači
prikrivajo
njihov
šum
.
Prihajalo
je
bližje
,
vedno
bližje
...
vedno
tišje
...
„
To
ni
naš
čoln
,
“
je
potrdil
Amerikanec
Miloševe
besede
.
„
To
utegnejo
...
“
„
Pst
!
“
je
ponovil
Miloš
skoraj
neslišno
.
„
Skrijta
se
vidva
...
naglo
!
...
“
To
rekši
se
je
spustil
na
tla
kakor
mačka
,
legel
na
trebuh
,
potegnil
se
tesno
k
ograji
in
pogledal
...
Ivan
in
Amerikanec
sta
se
umaknila
k
vhodu
v
kajute
in
zadela
tam
ob
mornarja
,
ki
je
hotel
pravkar
na
vrh
.
Brez
besede
ga
je
potegnil
Mr.
Brown
s
seboj
in
se
udaril
po
kolenih
,
spoznavši
v
svitu
žarnice
,
ki
je
gorela
pred
njegovo
kajuto
,
obrito
lice
divjega
Marka
.
„
Kaj
pa
je
?
“
se
je
obrnil
Marko
k
Ivanu
.
Nehote
je
tudi
on
pridržal
glas
.
„
Nekdo
se
klati
v
čolnu
okrog
ladije
.
Miloš
ravno
opazuje
,
kdo
je
in
kaj
hoče
.
“
„
Pustita
me
,
da
stopim
gor
...
“
„
Ni
treba
,
Marko
;
evo
ga
!
“
Miloš
je
zdrknil
v
hodnik
kakor
senca
.
„
Kaj
je
bilo
?
“
so
šepnili
vsi
trije
in
ga
obstopili
.
„
Zaptije
!
...
Dva
veslača
in
dva
policijska
uradnika
.
Kaj
se
pogovarjata
,
ni
mogoče
slišati
.
Držita
se
predaleč
in
govorita
čisto
tiho
.
“
Marko
je
hitel
previdno
na
krov
ter
se
prepričal
o
resničnosti
Miloševega
poročila
.
Čoln
,
v
katerem
sta
sedela
policista
,
je
plul
okrog
„
Floride
“
tako
počasi
,
da
se
je
komaj
premikal
.
Eden
izmed
obeh
se
je
oziral
proti
ladiji
,
in
vsa
njegova
polurazločna
senca
je
pričala
,
da
napeto
opazuje
.
Rahli
veter
je
donašal
mrmranje
njunega
razgovora
;
kaj
se
pomenkujeta
,
Marko
ni
mogel
slišati
—
bilo
je
predaleč
.
Videlo
pa
se
je
,
da
velja
navzočnost
policijskega
čolna
„
Floridia
in
njenim
gostom
.
Ker
je
bil
Dušan
z
ostalimi
tovariši
še
na
kopnem
,
je
navdala
ta
zlovešča
okolnost
Marka
in
trojico
,
h
kateri
se
je
vrnil
s
krova
,
z
nemajhnim
vznemirjenjem
.
No
,
Ivan
je
menil
,
da
se
Dušan
ne
bo
dal
tako
izlahka
zalotiti
in
pahniti
v
kako
trdnjavsko
temnico
:
„
Za
nje
se
ne
bojim
;
stvar
bo
ta
,
da
sta
nam
nakopala
vsled
naše
premajhne
paznosti
Halil
bej
ali
Ali
Kemal
prav
nevšečno
nadzorstvo
,
vedoča
,
da
se
vozimo
s
„
Florido
“
...
To
ni
samo
po
sebi
še
nič
hudega
—
in
nazadnje
,
saj
imamo
konzulate
!
A
kako
pojde
zdaj
Marko
na
suho
?
“
Marko
je
pripisoval
vsej
stvari
očividno
mnogo
večjo
važnost
,
a
ni
maral
govoriti
o
njej
.
Odmahnil
je
z
roko
,
češ
,
on
že
ve
,
kako
in
kaj
.
Ivan
in
Miloš
sta
ga
poprosila
,
naj
se
ogleda
za
tovariši
in
naj
pazi
nase
,
da
se
ohrani
zdravega
in
živega
za
skupno
podjetje
.
„
Brez
skrbi
!
“
je
dejal
komita
z
mirnim
glasom
.
„
Ali
lahko
vzamem
to
vrv
?
Da
?
...
Potegnite
jo
naglo
nazaj
in
pazite
,
da
vas
kdo
ne
vidi.
Pozor
!
...
“
Ozrl
se
je
oprezno
,
smnknil
sem
...
skočil
tja
,
kakor
da
si
izbira
najpripravnejšo
stran
ladije
.
Nato
se
je
zazdelo
,
da
se
je
odločil
.
Bliskoma
je
zadrgnil
konec
vrvi
okrog
ograje
,
zavihtel
se
na
drugo
stran
in
izginil
.
Naša
trojica
je
planila
za
njim
,
toda
ujela
je
samo
še
rahel
pljusk
,
nato
ni
slišala
nili
videla
ničesar
več
.
Marko
je
bil
splaval
na
suho
...
Previdno
,
z
neskončno
pažnjo
in
opreznostjo
se
je
dvignil
na
breg
in
se
splazil
dalje
,
potuhavaje
se
ob
vsakem
najmanjšem
šumu
.
Ljudi
ni
srečal
mnogo
,
in
kar
jih
je
,
so
mu
bili
neopasni
,
ker
v
svoji
mornarski
obleki
ni
budil
niti
posebne
sumnje
,
niti
morebitne
ropaželjnosti
.
Za
kupom
sodov
,
ki
so
bili
naloženi
v
bližini
velikega
italijanskega
parnika
,
se
je
ustavil
in
si
ožel
premočeno
obleko
,
kolikor
je
šlo
na
telesu
.
Nato
je
nadaljeval
svojo
oprezno
pot
.
Vešč
opazovalec
bi
bil
spoznal
po
njegovih
kretnjah
in
gibih
,
da
se
ozira
neprestano
proti
„
Floridi
“
,
ki
se
je
svetila
medlo
v
daljavi
.
In
če
bi
bil
stopil
tesno
za
njim
,
bi
ga
bil
slišal
mrmrati
:
„
Tu
morata
priti
na
suho
...
nikjer
drugje
...
“
Koga
je
čakal
?
Bliskovita
urnost
,
s
katero
se
je
potuhnil
,
ko
je
slišal
zopet
pljuskanje
vesel
—
ki
zdaj
ni
bilo
tako
več
tako
tiho
in
oprezno
—
je
pričala
dokaj
jasno
,
da
hoče
zalezti
policista
,
ki
sta
prej
ogledavala
„
Florido
“
,
pa
si
nista
upala
k
njej
.
Brezskrbno
sta
stopila
na
obrežje
,
ne
da
bi
zagledala
Marka
:
v
pristaniščih
leži
pokraj
vode
zmerom
toliko
tovorov
in
raznovrstnih
drugih
reči
,
da
se
skrije
izlahka
,
kdor
ima
le
malce
spretnosti
in
le
količkaj
dobre
oči
.
Čolnarja
sta
priklenila
čoln
,
pomomljala
nekaj
z
redarjema
in
se
odmajala
leno
in
trudno
v
nasprotno
stran
.
Marko
je
menil
,
da
storita
enako
tudi
zaptiji
,
in
se
je
že
pripravil
,
da
stopi
za
njima
.
Toda
očesi
postave
sta
bili
očividno
drugih
misli
.
Moža
sta
sedla
na
golo
kamenje
,
zapalila
vsak
svojo
cigareto
in
se
začela
razgovarjati
;
komita
,
ki
je
zdel
jedva
pet
metrov
od
njiju
,
je
razločil
do
malega
vsako
besedo
:
„
Nič
ne
bo
,
Hasan
...
“
„
Ti
gjavri
že
slutijo
,
kaj
jih
čaka
!
“
„
Kdo
ve
,
ali
jih
obesijo
...
“
„
Kdo
bo
takoj
obešal
?
Zapro
jih
,
in
še
to
le
potem
,
ko
jih
bodo
imeli
!
“
„
Pa
one
druge
?
“
Marko
se
je
zdrznil
in
zaškripal
z
zobmi
.
Silno
razburjenje
je
ustavilo
kri
po
njegovih
žilah
.
„
One
,
ki
jih
že
imajo
?
Tudi
teh
ne
obesijo
,
potolaži
se
.
Dandanes
ne
gre
več
tako
naglo
—
Allahu
bodi
potoženo
!
“
„
Saj
pa
tudi
ni
treba
obešati
,
ako
hočeš
,
da
kdo
izgine
—
ali
ne
,
Musa
?
Pozabiš
ga
v
kaki
ječi
,
pa
pogine
sam
od
sebe
...
“
„
Hahaha
!
“
se
je
zasmejal
Hasan
z
zloveščim
glasom
.
„
V
takem
pozabljenju
izgine
marsikdo
,
ki
je
prišel
te
dni
za
zidovje
Beas-kule
!
Čisto
prav
je
naposled
,
da
še
niso
podrli
starega
stolpa
:
zdaj
,
ko
so
ječe
v
trdnjavi
skoraj
prenapolnjene
,
je
treba
za
razne
puntarje
posebnega
prostora
.
“
„
Bolgari
in
drudi
uporniki
so
vsi
v
Beas-kuli
,
“
je
menil
Musa
.
„
Cela
stotnija
je
tam
na
straži
...
“
„
Prokleti
gjavri
!
Ali
si
videl
razvaline
hiše
,
kjer
so
uničili
z
bombo
Ahmeda
pašo
in
vso
njegovo
rodbino
?
“
„
Videl
!
No
,
tudi
njim
se
ne
bo
godilo
dobro
...
“
„
Pravih
krivcev
ne
bodo
našli
—
to
je
gotovo
!
...
A
pokorilo
se
jih
bo
stoinsto
.
Saj
veš
,
kako
je
z
gjavri
v
ječah
:
stražnji
oficir
se
dolgočasi
...
migne
z
očesom
...
vojaki
se
razsrde
ter
jamejo
vlačiti
jetnike
ven
in
jih
koljejo
na
dvorišču
.
Preiskave
in
kazni
se
ni
bati
—
saj
je
vlada
zadovoljna
,
ker
se
iznebi
procesov
.
“
„
Tudi
Srba
imajo
tam
;
pravijo
,
da
je
posebno
opasen
razbojnik
.
“
„
Srba
,
da
!
Ah
veš
,
kdo
je
tisti
Srb
?
Vojvoda
Vuk
je
,
najstrašnejši
komita
v
Makedoniji
.
To
ti
je
skoro
tako
strašen
ropar
kakor
oni
,
ki
je
umoril
pred
leti
Hilmija
beja
...
“
„
No
če
so
vtaknili
gjavre
s
„
Floride
“
v
Beas-kulo
,
ni
verjetno
,
da
bi
videli
še
kdaj
beli
dan
.
“
„
Popoldne
sem
šel
tam
mimo
in
govoril
z
nekaj
vojaki
.
Pravijo
,
da
bo
jutri
,
najkasneje
pojutrišnjem
velika
gostija
...
“
„
Pokolj
jetnikov
?
...
“
„
Stotnik
je
obljubil
nekaj
takšnega
;
to
se
pravi
,
pomežiknil
je
z
očmi
in
pokazal
na
ječe
...
“
„
Eh
,
da
!
Žalostna
je
služba
zaptije
:
tako
malo
zabave
užiješ
v
našem
poklicu
.
“
„
K
večjemu
tu
in
tam
kako
bastonado
...
“
Marko
ju
ni
poslušal
dalje
;
kratki
razgovor
,
ki
ga
je
prestregel
,
mu
je
bil
razodel
ogromno
mnogo
.
Prvič
:
Dušan
in
tovariši
so
bili
jetniki
,
zaprti
v
Beas-kuli
!
Drugič
:
vojvoda
Vuk
,
njegov
vodja
,
tovariš
in
brat
v
svinčeni
plohi
,
je
bil
v
oblasti
turških
krvolokov
!
In
tretjič
:
v
Solunu
so
bili
nemiri
:
izvršen
je
bil
atentat
na
hišo
nekega
Ahmeda
paše
...
Naglo
,
neopazen
od
zaptij
,
ki
sta
se
pomenkovala
dalje
,
je
vstal
in
odhitel
proti
notranjosti
mesta
.
Novice
,
ki
jih
je
izvedel
tako
nepričakovano
,
so
mu
bile
zmedle
glavo
popolnoma
;
če
bi
bil
srečal
zdaj
kake
nevarne
ljudi
,
gotovo
bi
bil
podlegel
v
svoji
neizmerni
osuplosti
,
preden
bi
se
mu
porodila
misel
obrambe
.
A
čudno
:
to
,
kar
mu
je
rojilo
po
glavi
,
ni
bilo
Dušanovo
jetništvo
.
ni
bila
usoda
njegovih
prijateljev
.
Čisto
naravno
se
mu
je
videlo
,
da
so
padli
v
sovražne
roke
—
saj
so
se
vendar
menili
spotoma
,
da
segajo
spletke
turških
mogotcev
preko
mej
Carigrada
samega
in
da
ne
bodo
več
varni
,
dokler
hodijo
po
.
zemlji
,
ki
ji
vihra
zastava
padišahova
.
Po
njegovih
možganih
je
rilo
drugo
vprašanje
:
Kako
je
mogoče
,
da
se
nahaja
vojvoda
Vuk
v
turških
rokah
?
To
je
vendar
več
kakor
čudež
...
Vojvoda
Vuk
je
bil
odšel
v
Makedonijo
kratko
pred
odhodom
naših
znancev
v
Carigrad
...
odšel
,
da
se
pogaja
s
Sandanskim
,
glavarjem
makedonsko-bolgarskih
čet
,
najstrašnejšim
hajdukom
vse
balkanske
zgodovine
.
Namesto
sovraštva
in
nasprotstva
,
namesto
medsebojnih
bojev
in
prelivanja
bratske
krvi
naj
bi
se
sklenil
sporazum
in
delitev
interesnega
področja
:
to
naše
—
to
vaše
!
Junaki
gozdov
in
gora
bi
si
segli
v
roke
v
znamenje
sprave
,
in
puške
bi
pokale
,
bombe
treskale
,
noži
peli
svojo
ostro
pesem
nad
grlom
dušmanina
složno
in
močilo
,
v
osvobojenje
te
bedne
krščanske
zemlje
,
ki
jo
tlači
najhuje
nesloga
in
spor
med
brati
,
molečimi
se
istemu
Bogu
...
Takšna
je
bila
misel
vojvode
Vuka
in
drugih
;
Srbija
je
bila
od
nekdaj
dežela
spravljivih
načrtov
.
Vuk
je
dal
celo
poprašati
Sandanskega
,
in
‚
makedonski
volk
‘
je
sporočil
,
da
bi
videl
z
veseljem
pri
sebi
tako
vrlega
junaka
.
Kdo
je
slutil
,
kdo
je
bil
zmožen
misliti
kaj
takšnega
?
Res
je
Sandanski
bolj
harambasa
kakor
cetnik
,
bolj
razbojnik
nego
osvoboditelj
;
njegovo
delo
obstoja
največ
v
tem
,
da
jemlje
tribut
od
strahovanih
turških
begov
in
bije
boj
s
krščanom
in
nekrščanom
,
ako
se
protivita
samodrštvu
njega
,
‚
makedonskega
carja
‘
...
Ali
junak
je
,
junaštvo
mora
spoštovati
;
vojvoda
Vuk
je
potoval
k
njemu
...
in
zdaj
je
v
turških
rokah
!
...
Pa
ne
,
da
bi
bil
Sandanski
izdal
vojvodo
Vuka
?
...
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Vrnimo
se
zdaj
k
usodi
petorice
,
ki
je
bila
zapustila
„
Florido
“
in
odšla
na
kopno
.
Kako
prav
je
bilo
,
da
Dušan
,
Wheeler
,
Estournelle
,
Kazakov
in
Janković
niso
hoteli
vzeti
s
seboj
tudi
Ivana
in
Miloša
!
Padla
bi
bila
z
njimi
vred
v
isto
past
,
in
daljni
neprijatelj
bi
bil
zapečatil
z
enim
mahom
usodo
naše
čete
.
Zakaj
besede
zaptij
Hasana
in
Muse
so
bile
le
preveč
resnične
...
Naši
junaki
so
ravnali
,
kakor
dela
vsaka
pametna
in
oprezna
vojska
pred
začetkom
svojih
operacij
:
dokler
je
obstojala
le
najmanjša
možnost
,
da
priplove
Ali
Kemal
s
svojim
plenom
v
Solun
,
je
bilo
zanje
silno
važno
,
da
razgledajo
vse
torišče
,
ki
pride
zanj
in
zanje
v
poštev
.
V
dveh
skupinah
—
Wheeler
in
Kazakov
z
Dušanom
,
Estournelle
z
Jankovićem
—
so
krenili
blizu
skupaj
najprej
v
notranjost
mesta
,
da
se
obrnejo
nato
po
ovinkih
nazaj
proti
pristanišču
;
Dušan
je
bil
namreč
sklenil
uporabljali
skrajnjo
previdnost
.
Ni
se
smelo
zgoditi
,
da
bi
obstali
zopet
pred
kako
oviro
...
en
udarec
ni
smel
več
zadeti
vseh
;
zakaj
Ali
Kemal
je
bil
z
nesrečno
Jerico
in
lady
Heleno
na
potu
v
Albanijo
...
najhujše
je
bilo
blizu
,
in
niti
minute
niso
smeli
potratiti
brez
potrebe
:
„
Ura
,
“
je
govoril
Dušan
sam
pri
sebi
,
„
ko
dospeta
Kemala
do
kule
svojih
očetov
,
mora
najti
nas
pred
njenimi
vrati
—
ako
ju
ne
uničimo
prej
...
“
Česar
pa
ni
opazil
niti
Dušan
,
niti
kdorkoli
izmed
petorice
,
je
bilo
tole
:
Že
vse
popoldne
sta
se
izprehajala
po
pristanišču
dva
elegantno
oblečena
moška
,
eden
v
turškem
fesu
,
drugi
z
običajnim
evropskim
pokrivalom
;
človek
bi
bil
rekel
—
dva
Solunčana
,
prijatelja
,
ki
ne
vesta
kako
ubiti
svoj
čas
.
Kakor
hitro
pa
je
priplula
„
Florida
“
v
pristanišče
,
nista
več
odtrgala
svojih
oči
od
nje
;
in
ko
je
stopila
petorica
na
kopno
,
sta
bila
tudi
onadva
v
bližini
.
Prav
nesumljivo
sta
se
poslovila
in
razšla
;
oni
s
klobukom
je
ostal
zadaj
,
pohajkujoč
kakor
premožen
lenuh
in
otresaje
svojo
cigareto
z
elegantnimi
,
počasnimi
gestami
—
tovariš
s
fesom
pa
je
stopil
naprej
,
navidezno
brez
pozornosti
na
Dušana
in
njegove
tovariše
.
Nihče
ga
ni
opazil
,
ko
jih
je
prehitel
z
ostalimi
vred
in
pozdravil
sto
korakov
dalje
drugega
,
preprosteje
oblečenega
človeka
,
s
katerim
je
pokramljal
in
menjal
par
skritih
pogledov
,
kažoč
mu
z
očmi
na
našo
četo
.
Ponovil
seje
prejšnji
manever
:
eden
je
hitel
naprej
,
drugi
je
pazil
na
desno
—
tretji
,
ki
ga
je
našel
mož
v
fesu
,
na
levo
.
Preden
je
minilo
petnajst
minut
,
je
rojilo
okrog
naših
prijateljev
petnajst
policijskih
vohunov
,
ne
da
bi
le
slutili
njih
navzočnost
.
Bili
so
ravno
v
bližini
policijske
stražnice
,
kjer
se
je
nahajal
oddelek
,
dovolj
močan
,
da
bi
mogel
zajeti
petorico
.
Mož
s
fesom
je
skočil
vanjo
in
opozoril
poveljnika
.
Moštvo
je
planilo
kvišku
,
mož
s
fesom
in
poveljnik
sta
skočila
na
cesto
;
zdajci
pa
je
šepnil
mož
s
fesom
:
„
Proti
pristanišču
zavijajo
...
Allah
akbar
!
Tako
pridejo
naravnost
do
Beaskule
!
Ako
me
vse
ne
vara
,
ne
bo
treba
izpostavljati
naših
kož
njihovim
samokresom
—
zakaj
gotovo
je
,
da
se
bodo
branili
...
Ti
,
gospod
,
jim
samo
sledi
s
svojimi
ljudmi
—
zate
in
za
nas
je
čas
še
vedno
,
ako
nas
ukani
upanje
“
.
Dogodki
so
potrdili
te
besede
in
pokazali
fini
nos
ter
kombinacijski
dar
turškega
vohuna
v
vsej
gloriji
njegove
nezmotljivosti
.
Dušan
in
njegovi
tovariši
so
sledili
poti
,
ki
jih
je
vodila
nazadnje
naravnost
proti
Beas-kuli
,
nekdanjemu
„
stolpu
krvi
!
“
...
Nadzorstvena
mreža
,
ki
jih
je
obdajala
s
svojimi
zanjkami
od
vseh
strani
,
je
bila
zdaj
že
tako
gosta
,
da
niti
miška
ne
bi
bila
ušla
njenemu
pogubnemu
zadrgljaju
.
Mož
s
fesom
jih
je
prepustil
mirno
temu
varstvu
in
hitel
naprej
,
kar
so
ga
nesle
noge
—
pomenit
se
s
poveljnikom
stotnije
,
ki
je
stražila
v
Beas-kuli
...
In
oni
niso
videli
tega
;
ni
se
jim
sanjalo
,
da
korakajo
v
ječo
!
Samo
,
ko
so
se
ustavili
tik
pred
debelim
zidovjem
,
je
obšlo
Dušana
neudobno
čuvstvo
,
in
poluglasno
je
dejal
tovarišem
:
„
Ljudje
božji
,
krenimo
rajši
proč
od
te
morilnice
;
čas
hiti
,
in
jedva
je
verjetno
,
da
bi
imela
naša
kupčija
z
Alijem
Kemalom
kdaj
posla
s
tem
spomenikom
turške
slave
...
“
„
Glej
,
glej
!
“
je
menil
v
tem
hipu
Mihajlo
Janković
.
„
Od
kod
,
vraga
,
se
jemljejo
ti
vojaki
?
Saj
so
vendar
pravili
,
da
je
kula
opuščena
...
In
vobče
,
toliko
vojakov
je
videti
danes
po
Solunu
;
glavo
bi
stavil
,
da
so
spet
nemiri
ali
pa
preganjanje
,
kakršna
vprizarja
turška
vlada
od
časa
do
—
“
Beseda
mu
je
zastala
v
grlu
.
On
in
njegovi
spremljevalci
so
odreveneli
v
hipnem
strmenju
,
polnem
groze
in
nedoumenja
.
Iz
kule
se
je
bila
usula
četa
turške
pehote
z
naseljenimi
bajoneti
...
Z
desne
in
leve
se
je
začul
težki
tek
oborožencev
in
rožljanje
vojaške
oprave
.
„
Nazaj
,
prijatelji
,
komur
je
glava
draga
!
“
je
vzkliknil
Dušan
zamolklo
in
se
obrnil
.
Od
zadaj
je
planila
nova
četa
,
bajonete
naperjene
proti
našim
prijateljem
.
Spredaj
bajoneti
,
zadaj
bajoneti
,
bajoneti
na
desni
in
levi
!
...
Železni
krog
se
je
strnil
bliskoma
—
petorica
je
bila
obkoljena
.
Naši
so
izdrli
samokrese
;
a
preden
so
jih
mogli
dvigniti
k
strelu
,
so
se
dotaknila
ostra
jekla
njih
prsi
,
vratov
in
životov
—
vsak
najmanjši
gib
je
pomenil
gotovo
smrt
.
„
Stojte
mirno
in
vdajte
se
!
“
je
kriknil
turški
stotnik
in
se
preril
skozi
obroč
vojakov
z
napetim
revolverjem
v
roki
„
Ako
se
gane
le
eden
,
ne
uide
nihče
živ
!
“
Z
brezupnim
pogledom
so
se
ozrli
prijatelji
na
okrog
.
Zaman
!
Nikjer
izhoda
,
nikjer
rešnika
.
Že
drugič
jih
je
bila
zasula
usoda
s
plazom
nesreče
,
in
po
nenavadnih
okolnostih
so
čutili
že
v
prvem
trenotku
,
da
se
to
pot
morda
ne
izkopljejo
o
pravem
času
.
Na
ustnice
Dušana
in
poročnika
Wheelerja
se
je
dvignila
kletvica
,
prepolna
bolesti
,
da
bi
mogla
najti
glas
.
Zamolkel
jek
,
nič
drugega
...
Janković
je
zaškripal
z
zobmi
.
Kazakov
je
zavil
oči
belo
in
divje
ter
odgovoril
turškemu
oficirju
s
sočno
psovko
,
porojeno
tam
kje
v
Zaporožju
na
Ukrajini
.
Tudi
Estournelle
se
je
izrazil
slično
;
na
to
pa
—
tip
lahkotnega
in
žilavega
Francoza
—
se
je
zasmejal
na
pol
brezskrbno
,
na
pol
zlobno
ter
izročil
oficirju
svoj
samokres
z
besedami
:
„
Nous
nous
debrouillerons
!
Se
že
kako
izmotamo
tudi
iz
te
nezgode
...
“
Tovariši
so
ga
pogledali
začudeno
,
skoraj
nejevoljno
,
a
sledili
so
njegovemu
zgledu
.
Turški
bajoneti
so
se
povesili
,
oddelek
je
vzel
petorico
v
svojo
sredo
—
trenotek
nato
je
stala
v
stražnici
.
Par
oficirjev
je
sedelo
tam
in
pušilo
cigarete
;
tudi
črne
kave
v
drobčkanih
čašicah
ni
manjkalo
pred
njimi
.
Gosta
plast
dima
se
je
zibala
pod
začrnelim
stropom
.
„
Goddam
!
“
je
škrtnil
Wheeler
v
brezmočnem
srdu
.
„
Vsaj
toliko
časa
naj
bi
nam
bili
pustili
,
da
bi
bil
pognal
vsak
sam
sebi
kroglo
v
glavo
.
Spodobnejše
bi
bilo
,
kakor
razbiti
si
jo
od
obupa
ob
tem
zidovju
...
“
„
Tiho
,
prosim
!
“
ga
je
zavrnil
Dušan
nestrpno
.
„
Pustite
me
,
da
slišim
...
“
Stotnik
se
je
razgovarjal
poluglasno
z
ostalimi
oficirji
,
in
Dušan
,
ki
je
razumel
nekoliko
turško
,
je
posnel
vsebino
razgovora
po
ujetih
drobtinah
:
„
Na
višji
ukaz
iz
Stambula
...
Nevarni
bolgarski
revolucionarji
...
“
„
Torej
je
bil
vendar
Halil
bej
!
“
je
vzkliknil
zamolklo
in
hitel
raztolmačit
tovarišem
te
besede
.
„
Nom
d
’
un
chien
!
“
je
zagodrnjal
Estournelle
.
„
Bolgarski
revolucionarji
...
tristo
vragov
!
Prav
rad
bi
bil
bolgarski
revolucionar
,
a
na
prostem
,
s
puško
v
roki
in
par
teh
simpatičnih
ljudi
pred
seboj
—
a
nalašč
zdaj
,
ko
sam
ne
maram
...
samo
da
se
zgodi
volja
Halila
beja
,
nom
de
Dieu
!
Čujte
,
gospod
kapetan
!
“
je
viknil
stotniku
po
francosko
.
„
Ali
se
je
mogoče
razgovarjati
tukaj
v
kulturnem
jeziku
?
Mi
nismo
nikaki
bolgarski
revolucionarji
,
marveč
državljani
tujih
velesil
,
in
zahtevamo
,
da
se
to
respektira
!
Naše
potne
listine
so
v
redu
,
ki
bi
ga
privoščil
turškim
financam
in
turški
justici
!
...
“
Med
tem
kratkim
,
a
jedrnatim
nagovorom
so
se
oficirji
ozrli
in
pomerili
jetnike
začudeno
,
in
prezirno
.
Stotnik
pa
je
stopil
bliže
,
nasmehnil
se
hladno
kakor
človek
,
zavedajoč
se
svoje
oblasti
in
odgovornosti
,
ter
odgovoril
v
najčistejši
francoščini
:
„
Prav
žal
mi
je
,
gospoda
!
Nam
je
rečeno
,
da
ste
bolgarski
anarhisti
,
torej
ste
in
ostanete
,
dokler
ne
dobimo
drugačnega
navodila
.
Kar
se
tiče
vaših
listin
,
so
lahko
ponarejene
.
Svojo
nedolžnost
pa
boste
imeli
itak
priliko
dokazati
pred
vojnim
sodiščem
—
kakor
vsa
puntarska
sodrga
,
ki
je
padla
te
dni
v
roke
pravice
.
Sodišču
se
zagovarjajte
,
ne
meni
!
...
“
To
rekši
je
zaklical
turško
povelje
in
se
obrnil
v
stran
.
K
jetnikom
je
pristopil
oduren
narednik
in
šest
mož
z
nasajenimi
bajoneti
.
„
Gospodje
!
“
je
kriknil
Wheeler
,
ki
ga
je
bila
zapustila
njegova
angleška
hladnokrvnost
,
„
pomnite
,
da
zlostavljate
angleškega
državljana
!
...
“
Stotnik
se
je
zasmejal
rezko
in
prežimo
ter
skomizgnil
z
rameni
.
Val
krvi
je
planil
poročniku
v
lice
;
v
očeh
mu
je
zažarela
iskra
blaznega
srda
,
in
Dušan
je
videl
,
da
je
pripravljen
planiti
v
brezupno
borbo
s
sirovimi
neprijatelji
.
„
Za
božjo
voljo
,
ne
!
“
mu
je
kriknil
zamolklo
.
„
Vse
je
izgubljeno
,
ako
se
prenaglite
...
Rotim
vas
,
ostanite
mirni
!
“
Nato
se
je
obrnil
k
naredniku
in
mu
velel
po
turško
:
„
Pripravljeni
smo
!
...
“
Odvedli
so
jih
po
umazanih
hodnikih
in
jih
zaprli
v
ječo
,
ki
je
morala
biti
izmed
boljših
v
tej
zgradbi
solz
in
vzdihovanja
:
v
temo
jetništva
jim
je
pada
!
pramen
blede
mesečine
skozi
lino
visoko
tam
pod
stropom
;
bila
je
tako
ozka
,
da
nihče
ne
bi
bil
spravil
glave
skozi
njo
,
in
zaprta
z
močnim
kovanim
križem
.
Težka
vrata
so
se
zaprla
z
zamolklim
treskom
:
obdala
jih
je
zlovešča
samota
zaporov
,
v
kateri
spremljajo
leni
tek
minut
samo
koraki
straže
na
hodniku
in
gluhi
odmevi
kletev
in
ječanja
,
dušeči
se
ob
neusmiljenju
debelih
zidov
...
„
Bratci
,
“
je
menil
Kazakov
polglasno
,
„
ostanimo
zdaj
tihi
in
poslušajmo
svoje
misli
,
da
ne
zmotimo
drug
drugega
.
“
„
Kako
!
“
je
vzkliknil
Estournelle
.
„
Tebi
se
zdi
kraj
menda
pripraven
,
da
zasnuješ
v
njem
globoko
filozofijo
človekoljubja
?
“
„
To
ne
,
“
je
odgovoril
Rus
z
največjo
resnostjo
.
„
A
naši
revolucionarji
so
mi
pravili
vedno
,
da
se
porodi
človeku
v
tistem
trenotku
,
ko
se
zapro
za
njim
vrata
ječe
,
prvi
načrt
za
beg
...
“
Te
besede
so
zvenele
čudno
ironično
spričo
dejstva
,
da
jih
je
obdajalo
meter
debelo
nerazrušno
zidovje
,
okrog
katerega
so
korakale
goste
straže
z
nasajenimi
bajoneti
in
napetimi
petelini
.
Kako
predolbsti
ta
kamen
,
kako
uiti
paznosti
krvolokov
?
Janković
in
Francoz
sta
se
nehote
zasmejala
;
Dušan
pa
je
menil
:
„
Naš
brat
ima
prav
;
zaupanje
v
lastno
bistroumnost
je
naša
edina
rešitev
.
Ne
dajmo
se
potreti
osuplosti
in
brezupju
;
bodimo
močni
v
svoji
volji
,
pa
nam
niti
zidovje
Beas-kule
ne
bo
predebelo
,
da
najdemo
pot
v
svobodo
.
“
„
Mislite
?
“
je
dejal
Wheeler
,
ki
se
je
bil
pač
najbolj
pomiril
.
„
Eh
,
kako
malo
bi
potrebovali
moči
in
volje
,
ako
bi
mogli
sporočiti
Mr.
Brownu
,
da
naj
navrta
stene
naše
ječe
z
rumenim
zlatom
.
Koliko
pa
imamo
pri
sebi
,
gospodje
?
“
Izkazalo
se
je
,
da
bi
zbrala
vsa
petorica
kvečjemu
tristo
frankov
:
tako
ceno
je
bilo
škoda
misliti
na
prostost
.
Vrhu
tega
je
pripomnil
Dušan
čisto
pravilno
:
„
Nemogoče
je
.
Za
denar
,
ki
ga
imamo
pri
sebi
,
nas
ne
izpuste
:
lahko
nam
ga
vzamejo
tako
,
saj
nas
imajo
v
svoji
oblasti
.
Denar
za
podkupljenje
bi
moral
priti
od
zunaj
.
Mnogo
bo
že
,
ako
se
nam
posreči
pridobiti
kakega
vojaka
,
da
gre
in
obvesti
Browna
,
Ivana
,
Marka
in
mojega
brata
,
ki
so
ostali
—
Bog
bodi
zahvaljen
!
—
na
ladiji
...
“
„
Samo
da
nas
ne
bi
šli
iskat
,
ko
se
ne
vrnemo
ob
času
,
“
je
menil
Mihajlo
Janković
.
„
Potem
jih
čaka
ista
usoda
.
Zdaj
je
jasno
,
da
preže
na
Iadijo
,
pripravljeni
,
prijeti
vsakogar
,
kdor
stopi
na
suho
.
“
„
Zanje
se
ne
bojim
,
“
je
ugovarjal
Dušan
.
„
Ivan
in
Miloš
sta
obljubila
,
da
ne
zapustita
ladije
,
dokler
se
mi
ne
vrnemo
;
zavedati
se
morata
tudi
,
da
nam
ne
moreta
pomagati
v
neznanem
mestu
.
In
to
,
da
nas
ni
nazaj
,
jima
bo
v
svarilo
in
opozorilo
...
Počakala
bosta
,
da
se
vrne
Marko
,
ki
je
šel
iskat
tovarišev
;
in
da
Marka
ne
ujame
nihče
,
stavim
glavo
!
“
„
Bila
bi
tudi
pretežka
izguba
,
“
je
menil
Janković
.
„
V
Carigradu
je
poginil
Jovo
,
tu
naj
nam
zmanjka
Marka
—
polovico
upanja
bi
morali
pokopati
.
“
„
Ni
se
bati
,
ni
se
bati
!
Marko
ve
,
koliko
previdnosti
je
treba
na
sovražnih
tleh
;
in
to
,
da
sedimo
tu
,
je
le
kazen
,
da
se
nismo
zaupali
njegovemu
vodstvu
...
“
S
topo
bolečino
v
dušah
so
sedeli
na
lesenem
odru
,
ki
je
služil
bednim
jetnikom
v
ležišče
.
Zdajci
pa
je
dvignil
Mihajlo
glavo
in
potegnil
zrak
skozi
nozdrvi
.
„
Gospodje
...
ali
se
vam
ne
zdi
čuden
ta
zrak
?
“
„
Zatohlo
je
,
“
se
je
oglasil
poročnik
Wheeler
.
„
Zatohlo
?
“
Tudi
Dušan
je
zasopel
;
toda
vsi
so
slišali
,
kako
Je
nekaj
mahoma
odsekalo
njegov
glasni
dih
.
„
Gospodje
...
to
je
nekaj
drugega
...
“
In
že
je
vzkliknil
z
zamolklo
grozo
:
„
Po
krvi
diši
!
...
“
„
Ali
je
mogoče
?
“
Tovariši
so
osupnili
.
„
Kako
veste
to
?
“
„
Poznam
ta
duh
...
ta
sladkobni
,
mastni
vonj
po
krvi
.
Bil
sem
parkrat
v
Makedoniji
na
četovanju
;
ako
ležiš
in
streljaš
in
se
razteka
poleg
tebe
kri
ubitega
tovariša
...
potem
ne
pozabiš
nikoli
več
.
kakšen
je
duh
krvi
.
“
Premolknil
je
,
kakor
da
opazuje
z
napetostjo
vseh
svojih
živcev
.
Nato
je
ponovil
trdovratno
:
„
Po
krvi
diši
...
Niti
pol
dneva
ni
preteklo
,
odkar
so
zaklali
v
tej
ječi
človeka
.
“
Vsi
so
čutili
zdaj
v
nosnicah
grozotno
izparino
rdeče
vlage
;
dvigala
se
je
od
blizu
—
človek
bi
bil
rekel
,
tik
izpred
njih
.
Francoza
se
je
polotila
nervoznost
;
stopalo
mu
je
začelo
trepljati
nehotoma
po
kamenitem
tlaku
.
Hip
nato
je
zaklel
poluglasno
in
se
sklonil
z
iztegnjeno
roko
:
„
Podplat
se
mi
prijemlje
...
nom
de
Dieu
de
nom
de
Dieu
!
Tik
pred
nami
je
...
saj
jo
tipljem
!
Cela
mlaka
strjene
krvi
...
“
Z
instinktivnim
studom
si
je
obrisal
kazalec
in
sredinec
na
lesu
.
„
To
je
čudno
...
“
Wheeler
je
potipal
po
svojih
žepih
.
„
Vsekakor
moramo
...
Hvala
Bogu
!
“
je
vzkliknil
mahoma
.
„
Zdi
se
,
da
so
mi
pustili
električno
svetilko
!
“
Vojaki
so
bili
pretipali
petorico
površno
,
samo
da
ji
pobero
orožje
;
prizor
s
stotnikom
je
bil
povod
,
da
tudi
v
stražnici
nihče
ni
pomislil
na
to
,
da
bi
jim
odvzel
ostalo
lastnino
.
In
tako
so
jim
ostale
listnice
z
denarjem
,
katerega
so
v
ječi
takoj
poskrili
v
čevlje
...
ostala
pa
jim
je
tudi
poročnikova
žepna
svetilka
.
Toda
varovati
se
je
bilo
treba
straže
,
ki
je
prikorakala
zdaj
pa
zdaj
po
dolgem
hodniku
.
„
Ne
užgite
še
!
“
je
velel
Dušan
.
Stisnil
se
je
za
vrata
in
prisluhnil
.
Straža
je
bila
v
tem
hipu
daleč
od
njih
;
Dušan
je
začul
zdajci
,
kako
se
je
obrnila
na
koncu
hodnika
in
začel
šteti
korake
.
Doštel
je
.
Bilo
je
časa
dovolj
,
da
opravijo
nagel
ogled
te
jame
krvi
in
zločina
.
Ko
je
krenil
vojak
nazaj
,
je
velel
Dušan
Wheelerju
,
naj
posveti
;
sam
je
zaslonil
s
hrbtom
linico
na
vratih
in
gledal
,
kaj
bo
.
V
svetlobnem
krogu
,
ki
ga
je
razgrnila
svetilka
po
mrkli
ječi
,
se
je
nudil
petorici
strašen
pogled
...
Vsa
tla
so
bila
okrvavljena
,
temna
od
površno
pobrisanih
krvavih
mlak
.
Ponekod
pa
je
pustila
naglica
morilcev
cele
široke
črne
lise
—
nepobrisano
zgoščeno
kri
.
Z
glasom
groze
in
studa
je
odskočil
Estournelle
,
ki
se
je
bil
sklonil
v
kotu
,
ter
pokazal
na
nekaj
bledega
,
s
krvjo
omadeževanega
:
bila
je
polovica
mrtve
človeške
dlani
,
z
dvema
krepkima
,
žuljavima
prstoma
!
...
V
tej
ječi
se
je
morala
vršiti
besna
,
obupna
borba
;
nekoga
so
bili
razsekali
doslovno
na
kosce
.
In
pogled
na
te
strašne
sledove
umorstva
je
bil
našim
prijateljem
tem
strašnejši
,
ker
jim
je
klicala
tajna
slutnja
v
dnu
srca
:
„
Danes
njemu
,
jutri
nam
!
...
“
„
Poglejte
,
bratci
;
tu
leži
kos
papirja
!
“
je
izpregovoril
Kazakov
in
pobral
nekaj
okrvavljenega
.
„
Pst
!
“
je
šepnil
Dušan
,
sloneč
še
vedno
na
vratih
in
bled
kakor
zid
.
„
Straža
se
bliža
...
“
Svetilka
je
ugasnila
;
v
temi
je
poteklo
par
dolgih
trenotij
.
Nato
se
je
zasvetilo
iznova
.
Kazakov
je
držal
v
roki
okrvavljen
pisemski
ovoj
.
„
Cirilsko
pismo
je
...
A
bolgarsko
se
ne
zdi
...
to
je
srbsko
!
...
“
Dušan
je
priskočil
v
silnem
razburjenju
,
pozabivši
na
vso
previdnost
.
„
Vojvodi
Vuku
...
“
je
čital
z
zamolklim
glasom
,
izpustil
papir
iz
rok
in
si
zakril
obraz
.
„
Wheeler
,
ugasnite
...
Vojvoda
Vuk
je
padel
danes
tu
pod
turškimi
jekli
...
umorjen
...
zaklan
kakor
ovca
.
Vojvoda
Vuk
,
eden
največjih
junakov
našega
naroda
!
...
“
Zopet
se
je
strnila
okrog
njih
zlovešča
tema
:
v
strašnih
mislih
so
zdeli
jetniki
na
umazanem
odru
,
in
okrog
njih
,
na
teh
deskah
,
stenah
in
kamenitem
tlaku
se
je
sušila
kri
srbskega
mučen
ika
...
In
kakor
prej
Marko
,
tako
si
je
zastavljal
Dušan
vprašanje
brez
odgovora
:
„
Kako
je
prišel
vojvoda
Vuk
v
to
ječo
?
Zakaj
ga
je
dohitela
junaška
smrt
med
temi
zidovi
in
ne
v
veselem
boju
,
v
solncu
in
svobodnem
vetru
na
zelenih
brdih
?
...
“
Iz
molka
,
ki
mu
je
odgovarjal
,
pa
je
vstajalo
kakor
tajinstveno
zvenenje
—
kakor
šepet
trdovratnih
duhov
:
„
Danes
njemu
—
jutri
nam
!
“
In
Jerica
?
In
lady
Helena
?
Malokdaj
je
bilo
še
na
svetu
dvoje
ljudi
tako
nesrečnih
kakor
to
noč
Dušan
in
poročnik
Wheeler
kljub
svojemu
neupogljivemu
junaštvu
.
Zvesti
Marko
je
imel
pred
sabo
dolgo
pot
,
ki
bi
jo
bil
marsikdo
izgrešil
—
zakaj
ponoči
je
lice
ulic
drugo
kakor
podnevi
.
Njemu
pa
se
je
poznalo
,
da
nosi
v
glavi
nezmotljiv
zemljevid
tega
mesta
z
vsemi
njegovimi
ulicami
in
križempotji
.
Kljub
svojemu
razburjenju
je
korakal
vse
naprej
,
ne
da
bi
se
ustavil
le
enkrat
in
se
ozrl
,
ali
ni
krenil
v
napačno
smer
.
Obstal
je
še
le
na
koncu
svojega
romanja
,
pred
nizko
hišo
v
tesni
,
bolj
starinski
uličici
blizu
trdnjave
.
Ozrl
se
je
previdno
na
okrog
,
če
ni
v
bližini
opazovalca
ali
zasledovalca
,
pomeril
s
pogledom
skromno
pročelje
tega
doma
in
se
sklonil
nato
k
vratom
,
kakor
da
išče
tajnega
znamenja
...
„
Hvala
Bogu
!
“
je
zamrmral
sam
pri
sebi
.
„
Še
so
tu
...
in
zrak
je
čist
...
“
Prijel
je
za
ročaj
zvonca
in
potegnil
...
Zapelo
je
daleč
tam
zadaj
nekje
;
po
kameniti
veži
so
pridrsali
koraki
.
Marko
je
videl
,
kako
se
je
odprla
ozka
linica
na
vratih
;
bled
žarek
leščerbe
je
padel
na
njegovo
lice
.
„
Kdo
prihaja
tako
pozno
?
“
je
prašal
moški
glas
po
turško
.
„
Naš
človek
,
“
je
odgovoril
Marko
zamolklo
,
skoraj
z
negotovostjo
:
mogoče
je
bilo
vse
eno
,
da
so
se
naselili
v
tej
hiši
tuji
ljudje
...
da
je
zadela
znane
mu
prebivalce
usoda
tolikih
bratov
,
ki
so
se
posvetili
službi
domovine
sredi
njenih
sovražnikov
...
Zapahi
so
zarožljali
,
in
vrata
so
se
odprla
,
jedva
dovolj
široko
,
da
je
mogel
prišlec
v
hišo
.
Komaj
pa
je
stal
Marko
v
veži
,
že
je
bila
dver
zopet
zaklenjena
in
zapahnjena
;
domačin
,
navidezno
pristen
Turek
z
gosto
brado
,
sršečimi
obrvi
in
neizogibnim
fesom
na
glavi
,
se
je
obrnil
h
gostu
in
dvignil
svetilko
,
da
mu
je
posijala
naravnost
v
obraz
.
V
njeni
svetlobi
je
videl
Marko
še
dvoje
bradatih
postav
,
ki
sta
se
bližali
iz
polumraka
.
„
Alah
je
velik
!
“
je
dejal
Turek
.
„
Naj
me
kaznuje
na
vekov
veke
,
ako
te
poznam
,
prijatelj
.
Česa
išče
tuj
mornar
ob
pozni
uri
v
hiši
ubogega
čevljarja
Mehmeda
?
...
“
„
Da
bi
te
vrag
,
preklicani
Proka
!
“
Marko
se
je
zasmejal
in
nagovoril
nezaupnega
Turka
po
srbsko
.
„
Pelji
me
v
izbo
in
daj
mi
požirek
rakije
,
da
si
ogrejem
mozeg
in
da
se
pomeniva
o
najinih
šilih
in
kopitih
.
Zdi
se
mi
,
da
sva
dobra
znanca
,
in
še
vesel
boš
,
ko
me
spoznaš
in
izveš
,
kdo
te
je
prišel
prosit
in
kakšne
opanke
bo
treba
pomeriti
!
“
Izkazalo
se
je
mahoma
,
da
govori
čevljar
Mehmed
preimenitno
srbščino
,
zakaj
obsul
je
prišleca
z
mnogimi
izrazi
,
ki
jih
smatrajo
tujci
za
žaljive
,
prijatelji
pa
za
izraz
ljubezni
in
radostnega
presenečenja
.
„
Zdi
se
mi
res
,
da
se
poznava
,
“
je
dodal
.
„
Daj
,
brate
,
stopi
k
nam
in
bodi
nam
pozdravljen
!
Res
sem
radoveden
,
kdo
je
vtaknil
svoje
kosti
v
to
smešno
odelo
...
“
Potisnil
ga
je
pred
seboj
po
hodniku
;
a
Marka
ni
bilo
treba
voditi
.
Kar
sam
od
sebe
je
odprl
vrata
v
majhno
,
nizko
,
medlo
razsvetljeno
izbo
.
Mehmed
,
ki
mu
je
bilo
ime
Proka
,
je
zaprl
vrata
,
upihnil
leščerbo
in
se
ustavil
pred
gostom
.
Premotril
ga
je
,
zmajal
z
glavo
in
pljunil
rekoč
:
„
Vrag
naj
me
vzame
,
brate
,
ako
te
poznam
!
Da
si
prinesel
vsaj
brke
s
seboj
,
takoj
bi
ti
povedal
,
kdo
si
;
tako
pa
se
mi
zdiš
še
najbolj
podoben
stari
copernici
,
ki
zagovarja
gadje
pike
tam
za
Bakarnim
Gumnom
.
“
Marko
se
je
nasmehnil
in
pokazal
s
prstom
na
svoje
prsi
:
„
Da
pomorem
tvojemu
spominu
:
tu
imam
brazgotino
rane
,
ki
mi
jo
j
“
zadal
turški
bajonet
pred
letom
dni
,
tri
ure
daleč
od
Prizrena
...
saj
veš
,
Proka
,
bil
si
poleg
in
deležen
tiste
prigode
,
da
bolj
ne
moreš
biti
...
“
Domačinu
je
zažarel
obraz
.
„
Da
,
“
je
vzkliknil
,
„
bilo
je
takrat
,
ko
sta
me
iztrgala
z
Vukom
iz
turškega
jetništva
in
pognala
—
vidva
sama
!
—
dvajset
nizamov
v
beg
!
Daj
,
da
te
objamem
,
divji
Marko
:
zdaj
te
spoznam
,
in
kakor
mi
je
žalostno
srce
—
vesel
sem
,
da
imam
vsaj
še
tebe
!
...
“
Potegnil
je
preoblečenega
komito
na
svoje
prsi
in
ga
poljubil
na
obedve
lici.
Marko
pa
je
pogledal
Proko
pozorno
in
resno
ter
prašal
;
„
Torej
veš
morebiti
,
kaj
je
z
vojvodo
Vukom
?
...
“
.
„
Vem
...
“
je
dejal
Proka
zamolklo
;
turoben
vzdih
se
mu
je
izvil
,
in
,
njegove
pesti
so
se
stisnile
v
onemoglem
gnevu
.
„
Veš
,
da
ga
imajo
zaprtega
v
Beaskuli
?
“
„
Tudi
to
mi
je
znano
.
A
kako
si
izvedel
ti
?
“
„
Poslušal
sem
razgovor
dveh
zaptij
...
A
to
je
dolga
povest
;
daj
mi
,
da
sedem
,
in
privošči
mi
požirek
mokrote
,
ki
mi
ogreje
prezeble
kosti
—
saj
vidiš
,
da
sem
moker
do
kože
.
“
„
Za
Boga
!
Resnica
je
...
Na
,
tu
si
nalij
rakije
,
kolikor
hočeš
...
Tu
je
stol
—
oprosti
,
da
ti
ga
nisem
ponudil
v
prvem
presenečenju
;
evo
ti
tobaka
,
“
je
hitel
Proka
,
„
in
tu
—
pred
vsem
!
—
bi
bilo
par
turških
cunj
,
da
se
preoblečeš
...
“
„
Koristno
bo
,
ako
se
nočem
prehladiti
,
“
je
menil
Marko
.
„
Za
bolnega
komito
ni
mesta
na
Turškem
.
“
Vrgel
je
mornarsko
obleko
raz
sebe
,
potegnil
kar
iz
steklenice
,
ki
mu
jo
je
pomolil
domačin
,
in
povedal
Proki
med
oblačenjem
v
kratkih
besedah
najvažnejše
,
kar
ve
čitatelj
iz
prejšnjih
poglavij
o
usodi
in
namenih
Marka
in
njegovih
tovarišev
.
„
A
zdaj
te
prosim
v
imenu
Krista
,
“
je
zaključil
svojo
povest
,
„
povej
mi
in
razloži
,
kako
se
je
moglo
zgoditi
,
da
je
padel
Vuk
v
turške
roke
?
Ali
ni
bil
poslan
k
Sandanskemu
?
...
“
„
Bil
je
;
ti
povej
Risto
,
“
je
odgovoril
Proka
in
se
obrnil
k
enemu
izmed
svojih
tovarišev
,
ki
še
nista
bila
našla
časa
,
da
pozdravita
Marka
.
Risto
,
širokopleč
orjak
z
mladeniškim
,
a
zaraščenim
obrazom
se
je
vzravnal
iznad
skrinje
,
v
kateri
je
prekladal
nekaj
težkega
in
zvenečega
;
stopil
je
k
Marku
in
mu
podal
roko
.
„
V
kratkih
besedah
je
zgodba
takšna
:
baš
jaz
sem
bil
z
Vukom
pri
Sandanskem
.
Čakal
naju
je
v
neki
vasi
blizu
Stipa
.
Izprevidela
sva
takoj
,
da
kani
goljufijo
in
prevaro
;
ko
pa
sva
hotela
oditi
,
so
naju
napadli
njegovi
ljudje
in
naju
povezali
od
nog
do
glave
.
Sandanski
se
nama
je
režal
,
pljuval
nama
v
obraz
,
osuval
naju
z
nogami
in
naju
zamenjal
še
tisto
noč
za
enega
svojih
ljudi
,
ki
so
ga
imeli
Turki
ujetega
.
Najbrže
je
dobil
po
vrhu
nekaj
rumenjakov
:
saj
veš
,
kaj
vse
so
ponujali
Turki
za
Vukovo
glavo
.
Dva
tedna
so
naju
imeli
zaprta
v
Štipu
;
nato
pa
je
prišlo
povelje
,
in
poslali
so
naju
v
Solun
,
a
vsakogar
posebej
,
kar
je
bilo
veliko
zlo
.
Meni
se
je
namreč
posrečilo
pobegniti
na
transportu
,
in
če
bi
bila
z
Vukom
skupaj
...
Toda
nanj
so
pazili
gotovo
mnogo
bolje
...
Kaj
sem
hotel
storiti
!
Hitel
sem
naravnost
dol
,
in
če
je
božja
volja
in
vojvoda
Vuk
še
živ
,
ga
otmemo
menda
jutri
...
“
V
glavi
divjega
Marka
se
je
zasvetila
bliskovita
misel
.
„
Otmete
ga
?
Iz
Beas-kule
?
To
skoraj
ni
mogoče
...
“
„
Pač
.
Podkupil
sem
vojaka
,
ki
nam
je
izdal
njegovo
celico
...
„
je
dejal
Proka
mračno
.
„
Ti
si
ga
podkupil
?
“
je
zategnil
Marko
neverno
.
„
Koliko
si
mu
dal
?
“
„
Dal
mu
nisem
ničesar
.
Obljubil
sem
mu
...
“
„
Ali
—
potem
nam
izda
lahko
tudi
celico
naših
ljudi
,
“
je
nadaljeval
Marko
,
ki
se
mu
je
porajala
misel
čim
dalje
določneje
,
tako
da
je
v
napetosti
svojih
možganov
skoraj
preslišal
prijateljev
odgovor
.
„
Ne
more
je
izdati
;
on
molči
zdaj
kakor
grob
.
“
„
Kako
to
?
Če
je
izdal
eno
,
izda
še
drugo
;
ako
noče
,
mu
zagrozimo
,
da
izdamo
mi
njega
.
“
„
Umej
me
dobro
.
Mož
je
zahteval
dvesto
funtov
v
zlatu
;
sam
veš
,
da
toliko
nismo
imeli
kje
dobiti
.
Čas
je
neprecenljiv
,
in
preden
bi
bil
denar
pripravljen
,
se
lahko
zgodi
v
Turčiji
že
marsikaj
.
Kaj
smo
torej
hoteli
?
Spravili
smo
skupaj
dvajset
funtov
,
češ
,
ostalo
dobiš
,
ko
nam
poveš
svojo
skrivnost
:
ti
blago
,
mi
denar
.
Za
svoj
sestanek
z
njim
sem
izbral
samoten
kraj
...
“
„
Aha
!
Zdaj
te
razumem
.
“
„
No
vidiš
.
Mislil
sem
si
:
več
je
vredno
življenje
vojvode
Vuka
nego
pasja
duša
takšnega
le
Turčina
.
Povedal
mi
je
vse
potrebno
,
ko
pa
je
iztegnil
roko
,
sem
izvlekel
iz
žepa
nož
namesto
denarja
.
Bog
,
ki
ve
,
kakšen
je
naš
križ
s
temi
zvermi
,
mi
odpusti
moj
greh
na
sodnji
dan
...
“
„
Hm
,
hm
!
Za
celico
torej
veš
,
ne
veš
pa
,
kako
priti
do
njenih
vrat
...
“
„
Tega
ne
pravim
;
saj
ti
bo
znano
,
da
ima
vsako
mesto
nekaj
kanalov
.
Lep
duh
ne
vlada
po
njih
,
a
zgodi
se
,
da
pomorejo
tudi
dobremu
človeku
do
njegovega
cilja
.
In
nam
se
je
posrečilo
izvohati
,
da
vodi
velik
kanal
tik
mimo
Beas-kule
ter
da
se
oddaljuje
od
njega
velik
,
nerabljen
rov
,
ki
se
obrača
prav
pod
temelje
stolpa
.
Našli
smo
ga
zabitega
s
kamenjem
,
ki
pa
smo
ga
odstranili
izlahka
;
vsa
reč
mora
biti
še
iz
starih
grških
časov
.
“
„
In
?
...
“
„
Tudi
tisti
rov
ne
vodi
naravnost
pod
Vukovo
celico
,
marveč
za
kakih
deset
metrov
mimo
;
preračunali
pa
smo
,
da
lahko
izkopljemo
novo
luknjo
,
ki
nas
mora
privesti
natanko
k
ubogemu
tovarišu
...
ako
ga
prej
ne
umore
.
“
„
Ali
se
bojiš
tega
?
...
“
„
Kako
se
ne
bi
?
Vojno
sodišče
mu
je
gotovo
,
in
da
ga
ne
bodo
sodili
po
milosti
,
je
tudi
jasno
.
Ako
je
zdaj
še
živ
in
dočaka
jutrišnje
noči
,
ga
otmemo
.
“
„
Pa
meniš
,
da
pojde
brez
šuma
in
ropota
?
“
„
Pripravljeni
smo
na
vse
,
“
se
je
oglasil
Risto
.
“
Stopi
malo
v
stran
,
Pero
,
da
vidi.
“
Pokazal
je
Marku
v
skrinjo
,
po
kateri
je
prekladal
malo
poprej
.
Divji
Marko
se
je
sklonil
in
zagledal
pravcat
majhen
arzenal
:
karabinke
,
samokresa
,
nože
,
okvirčke
s
patronami
in
več
ročnih
bomb
,
ki
so
zrle
s
pretečim
kovinskim
lesketanjem
iz
temnega
kota
.
„
Ali
si
z
nami
,
Marko
?
“
je
prašal
Proka
,
pomolčavši
par
trenotkov
.
Marko
mu
je
pogledal
v
obraz
.
„
Ali
ste
vi
z
mano
?
...
“
je
dejal
namesto
naravnostnega
odgovora
.
Žila
na
Prokinem
čelu
se
je
napela
.
„
Menil
sem
,
“
je
dejal
trdo
,
„
da
ne
boš
pomišljal
niti
trenotka
...
“
„
Saj
tudi
ne
pomišljam
,
brate
dragi
.
Toda
ravno
,
ker
ne
pomišljam
,
je
stvar
mnogo
težja
in
opasnejša
:
kakor
jaz
ne
pomišljam
,
pomagati
pri
rešitvi
vojvode
Vuka
,
tako
upam
tudi
,
da
vi
ne
boste
pomišljali
,
pomagati
meni
,
da
osvobodim
petorieo
tovarišev
in
s
tem
ne
le
dvoje
nesrečnih
ženskih
,
ki
ju
čaka
strašna
usoda
,
marveč
Bog
ve
koliko
ljudi
,
katerih
veselje
in
žalost
zavisita
od
rešitve
ali
pogube
teh
dveh
jetnic
—
od
svobode
ali
nesvobode
mojih
tovarišev
.
“
„
Ne
pomišljamo
niti
hipa
,
“
je
odgovorila
trojica
enoglasno
.
„
Hvala
vam
,
bratje
!
Ali
pa
veste
tudi
,
kaj
pomeni
to
?
Kakor
sklepam
iz
vaših
besed
,
se
lahko
prekopljete
—
ako
vam
bo
sreča
mila
—
do
Vukove
celice
brez
hrupa
in
boja
ter
ga
otmete
,
ne
da
bi
vas
kdo
opazil
...
ne
da
bi
se
bilo
treba
spopasti
s
turškimi
vojaki
.
Toda
celica
,
v
kateri
so
zaprti
moji
tovariši
,
nam
je
neznana
...
Veste
li
,
bratje
,
kaj
pomeni
naša
obljuba
?
To
,
da
udrete
z
mano
vred
v
hodnike
Beas-kule
in
začnete
boj
z
najmanj
dvajsetkratno
premočjo
sovražnikov
;
da
osvobodite
vse
jetnike
,
ker
ne
vemo
,
kje
med
njimi
naj
iščemo
naših
,
da
umrete
z
mano
—
najbrže
—
ali
pa
se
rešimo
svobodni
z
osvobojenimi
,
ako
je
volja
božja
,
da
se
zgodi
čudež
v
današnjem
času
.
“
Trojici
so
se
zaiskrile
oči
.
„
Umremo
!
“
je
vzkliknil
Proka
s
trdnim
glasom
in
stisnil
Markovo
roko
.
In
tovariša
sta
položila
svoji
desnici
na
desnici
Proke
in
Marka
ter
ponovila
:
„
Umremo
!
...
“
„
Dobro
,
bratje
!
Prvič
ne
bo
in
tudi
zadnjič
morebiti
ne
—
daj
Bog
in
sreča
junaška
!
—
da
nam
ždi
za
vratom
bela
smrt
;
saj
smo
slišali
že
več
krogel
žvižgati
nego
ptičev
peti
in
videli
več
krvi
nego
rujnega
vina
...
Toda
povejte
mi
zdaj
:
ali
je
neizogibno
,
da
otmemo
vojvodo
Vuka
še
le
jutrišnjo
noč
?
Ali
veste
dobro
,
da
je
nemogoče
,
prikopati
že
nocoj
do
njegove
celice
?
“
„
To
ni
mogoče
.
Ako
bi
bila
mehka
prst
ali
navaden
pesek
—
da
;
naleteli
pa
smo
na
debel
starodaven
zid
,
ki
je
trji
od
skale
.
Mislim
,
da
so
to
temelji
utrdbe
.
“
„
Če
bi
mogli
opraviti
z
dinamitom
!
A
kaj
nam
pomaga
,
oteti
Vuka
turške
krogle
,
ako
ga
ubijemo
sami
s
takšno
rešitvijo
!
...
“
„
To
je
izključeno
;
vse
,
kar
nam
preostaja
,
je
delo
in
potrpljenje
.
Ti
,
Marko
nam
prideš
tudi
pomagat
,
ali
ne
?
...
“
„
Ej
bogme
,
kako
ne
bi
—
kolikor
mi
dopušča
skrb
za
moje
.
Toda
tudi
njih
ne
smem
pozabiti
.
Na
ladiji
sem
pustil
tri
zaveznike
:
kaj
poreko
,
ako
se
ne
vrne
nihče
izmed
nas
,
ki
smo
odšli
!
...
A
tudi
—
kako
naj
jim
sporočim
to
žalostno
novico
?
O
Bože
,
Bože
!
“
„
Praviš
,
da
je
Amerikanec
bogat
?
“
„
In
še
kako
!
“
„
On
bi
morda
lahko
opravil
z
denarjem
to
,
za
kar
si
utegnemo
mi
razbiti
glave
...
„
Prav
mogoče
je
.
Ali
kdo
ve
,
kako
dolgo
se
zavleče
!
Vsak
dan
je
za
nas
dragocen
;
par
ur
zamude
,
in
vse
je
lahko
izgubljeno
.
“
„
Kaj
pa
,
ako
bi
se
obrnili
do
svojih
konzulov
?
Trije
med
jetniki
so
podaniki
mogočnih
tujih
držav
;
protest
njihovih
zastopnikov
odpre
vrata
Beas-kule
še
gotoveje
nego
naš
obupni
poizkus
.
“
„
Ako
je
tako
,
da
moramo
počakati
jutrišnje
noči
,
se
razume
po
sebi
,
da
obvestimo
konzule
.
A
z
njimi
je
isto
kakor
z
denarjem
.
Dolgotrajnosti
se
ni
mogoče
ogniti
.
Konzuli
so
nam
pomoč
,
ki
jo
zagotovimo
svojim
tovarišem
za
slučaj
,
da
pustimo
mi
svoje
glave
v
Beas-kuli
.
Toda
če
jih
bodo
reševali
oni
namesto
nas
,
je
naše
skupno
podjetje
izjalovljeno
,
in
pomoč
mojih
prijateljev
pride
žrtvama
Alija
Kemala
prepozno
.
“
„
Saj
poizkusimo
vse
,
“
je
dejal
Proka
,
„
bodi
brez
skrbi
.
A
pametno
je
,
da
storiš
še
kaj
drugega
.
Pot
,
ki
smo
jo
dogovorili
,
je
nevarna
;
ali
se
nam
posreči
,
ali
pa
poginemo
vsi
.
Prevečkrat
smo
gledali
smrti
v
obraz
,
da
bi
se
ogibali
te
misli
.
“
Marko
je
med
tem
podpiral
glavo
,
kakor
da
ugiblje
.
„
Ali
imaš
koga
,
ki
bi
nesel
moje
pismo
na
Florido
?
je
prašal
minuto
nato
.
„
Obvestil
bi
naše
o
resnici
;
jutri
zarana
poizkusim
svojo
srečo
pri
konzulatih
—
dotlej
in
potem
pa
sem
vaš
,
ako
me
hočete
.
Pogoj
je
samo
eden
“
.
„
Pogoj
?
“
se
je
začudil
Proka
.
„
Marko
—
od
kdaj
staviš
pogoje
,
kadar
je
treba
tvegati
življenje
za
tovariša
inpobratima
?
“
„
Poslušaj
me
,
Proka
,
in
nič
se
ne
čudi
.
Povej
mi
pred
vsem
,
kaj
nam
svetuješ
—
čisto
ne
glede
na
te
opasnosti
in
zapreke
—
da
prestrežemo
pravočasno
Alija
Kemala
in
mu
odvzamemo
njegovi
žrtvi
?
Rekel
sem
ti
,
da
ne
vemo
niti
,
kje
se
misli
izkrcati
.
“
„
Da
se
ne
bo
izkrcaval
v
Solunu
,
ker
si
mora
misliti
,
da
ga
izsledite
,
je
vendar
jasno
.
Najboljše
bi
bilo
opozoriti
naše
ljudi
,
da
pazijo
nanj
in
sporoče
,
kakor
hitro
ga
vidijo
kje
.
Saj
veš
,
da
imamo
zaveznike
po
vseh
krajih
;
v
dvakrat
štiriindvajsetih
urah
je
razpeta
mreža
,
skozi
katero
nam
ne
uide
neopažen
.
“
„
A
v
ta
namen
moramo
poslati
iz
Soluna
nekoga
,
ki
ponese
sporočilo
tistim
,
ki
ga
oddado
dalje
.
Ali
si
misliš
zdaj
,
kakšen
je
moj
pogoj
?
...
“
Proka
je
položil
prst
na
čelo
.
„
Vem
!
“
je
vzkliknil
zdajci
:
„
Da
se
nam
pridružiš
ti
,
naj
izpustimo
nekoga
drugega
...
Malo
nas
je
,
Marko
,
ali
ti
nam
zaležeš
za
dva
.
Samo
—
kdo
naj
gre
?
...
“
Pomislil
je
.
„
Risto
,
“
je
izpregovoril
čez
nekaj
časa
.
„
Ti
pojdeš
;
dovolj
si
prestal
v
jetništvu
in
na
begu
...
in
treba
je
tudi
,
da
ostaneš
živ
,
ako
plačamo
mi
svoje
podjetje
z
glavo
,
ter
pričaš
o
izdajstvu
Sandanskega
...
“
Risto
je
pokimal
molče
:
poznalo
se
mu
je
,
da
se
ne
odreče
rad
nevarnemu
in
častnemu
delu
in
da
uboga
le
iz
spoštovanja
pred
Proko
,
ki
je
bil
starejši
in
izkušenejši
junak
od
njega
.
„
Tudi
ako
pišeš
tovarišem
na
ladiji
,
“
je
povzel
Proka
,
„
ponese
Risto
tvoje
pismo
.
Kar
misliš
,
napravi
brž
:
bliža
se
čas
,
ko
moram
zameniti
tovariša
,
ki
