terprivleče
iz
njega
velik
ključ
.
„
Odpri
,
Smukač
!
“
zaukazuje
Jurij
Skopec
svojemu
podpoveljniku
,
ki
kakor
zvest
pes
ne
gre
od
svojega
načelnika
.
Smukač
si
ne
dá
to
dvakrat
reči
.
Kjer
se
gre
za
plen
,
je
vedno
prvi
pred
vsemi
,
zaradi
tega
hitro
odpre
vrata
,
ki
so
močno
z
železom
kovana
.
Jurij
Skopec
iztrga
nadzorniku
svetilko
iz
rok
ter
posveti
v
hodnik
.
Tu
se
sveti
in
blisketa
,
tu
leže
celi
kupi
čistega
srebra
iz
bogate
žile
,
na
katero
so
rudarji
slučajno
naleteli
.
Tolovajski
glavar
se
obrne
k
svojim
ljudem
.
„
Nabašite
svoje
vreče
,
“
zapoveduje
,
„
toda
vsak
naj
vzame
le
toliko
,
kolikor
more
nositi
.
Le
ne
pretežkih
bremen
,
to
bi
nam
lahko
postalo
nevarno
!
“
Tolovaji
nemudoma
store
,
kakor
jim
je
glavar
veleval
.
Smukač
je
pred
leti
kot
rudar
služil
svoj
kruh
.
Kot
veščak
izbira
,
najčistejše
kose
,
katere
tolovaji
urno
spravljajo
v
vreče
od
močnega
platna
.
Jurij
Skopec
vse
nadzoruje
.
Nadzornika
še
vedno
drži
za
roko
,
ki
s
tiho
jezo
opazuje
,
kako
rokovnjači
plenijo
.
Kmalu
je
petnajst
vreč
napolnjenih
,
kajti
pet
mož
mora
biti
v
varstvo
svojim
s
srebrom
obloženim
tovarišem
.
Jurij
kratko
veleva
.
„
Sedaj
je
dosti
!
V
teh
petnajstih
vrečah
je
velikansko
premoženje
.
Sedaj
pojdi
,
Smukač
,
po
tovariše
,
ki
stražijo
rudarje
,
da
se
nam
pridružijo
.
Toda
hitro
,
čas
beži
,
in
ko
se
dan
zasvita
,
moramo
biti
že
daleč
od
tod
.
“
Smukač
hiti
proti
rovu
,
kjer
pet
tolovajev
z
napetimi
samokresi
straži
preplašene
rudarje
.
„
Da
se
mi
nikdo
ne
gane
z
mesta
!
“
zagrmi
podnačelnik
nad
njimi
,
„
kdor
pred
pretekom
jedne
ure
pride
k
izhodu
,
ustrelili
ga
bodemo
pri
tej
priči
.
Če
vam
je
življenje
ljubo
,
ostanite
tukaj
!
“
Nikdo
ne
oporeka
.
Smukač
hiti
s
petorico
tovarišev
proti
izhodu
rova
.
Težko
obremenjeni
tolovaji
že
plezajo
pa
lestvicah
,
Jurij
Skopec
z
nadzornikom
pa
stoji
od
zdolaj
.
„
Vi
greste
z
nami
,
“
pravi
tolovajski
glavar
uradniku
,
ki
vsled
tega
grozno
prebledi
.
„
Usmilite
se
me
,
ženo
in
otroke
imam
!
“
„
Ravno
zaradi
tega
se
Vam
ne
bo
nič
hudega
zgodilo
.
—
Vi
bodete
nekaj
časa
z
nami
šli
,
da
ne
bodete
mogli
ljudij
na
pomoč
klicati
.
Ne
obotavljajte
se
,
to
nima
nikakoršnega
pomena
!
Po
preteku
pol
ure
Vas
izpustim
,
potem
pa
le
hitite
grofu
pripovedovat
,
kaj
se
je
pripetilo
.
Nas
vendar
ne
bodete
zgrabili
.
“
Kaj
naj
stori
nadzornik
?
Molče
se
udá
svoji
osodi
,
kajti
pogled
na
odločni
obraz
tolovajskega
glavarja
mu
pravi
,
da
je
vsako
obotavljanje
nevarno
.
Ko
so
že
vsi
s
srebrom
obloženi
rokovnjači
zgoraj
,
spleza
Jurij
Skopec
z
uradnikom
za
njimi
,
zadnja
pa
je
petorica
neoboroženih
tolovajev
kot
straža
.
Toda
nevarnost
še
ni
pri
kraji
,
kajti
predrzneži
morajo
še
mimo
stanovanj
rudarjev
,
in
če
jih
le
kdo
zapazi
,
hiti
ta
po
pomoč
in
boj
z
veliko
mnogobrojnejšimi
preganjalci
je
neizogiben
.
Nevihta
po
noči
.
—
Čuvaja
pred
začarano
dvorano
.
—
V
strahu
in
trepetu
.
—
Opat
Benedikt
v
začarani
dvorani
.
„
Tedaj
še
to
noč
,
to
je
zadnja
,
da
morava
tukaj
na
straži
stati
.
Hvala
Bogu
,
da
je
tako
!
Le
še
to
si
želim
,
da
bi
se
kmalu
zadelo
daniti
,
kajti
kdo
vé
,
ali
bo
danes
vse
tako
mirno
,
kakor
zadnje
noči
.
“
Tako
govori
jeden
izmed
obeh
samostanskih
hlapcev
,
ki
pred
začarano
dvorano
na
straži
stojita
ter
se
plaho
ozirata
po
temnih
hodnikih
.
V
začarani
dvorani
sedita
glumačica
in
njena
nesrečna
indijska
plesalka
.
Jutri
zjutraj
pride
voz
in
spremstvo
kneza
Podstrmskega
,
da
odvedejo
obe
jetnici
na
knezov
grad
.
V
samostanu
je
zaradi
tega
vse
zadovoljno
.
Do
sedaj
se
razven
mrtvaškega
meniha
ni
nič
nenadnega
prikazalo
,
toda
najbolj
prebrisani
hlapci
trdijo
,
da
se
strahovi
najraje
takrat
prikazujejo
,
kadar
jih
najmanj
pričakuješ
.
Prva
straža
je
že
minula
in
rešena
dva
junaka
sta
vesela
,
da
jima
nikdar
več
ne
bo
treba
stati
na
grozoviti
straži
.
Njujina
naslednika
pa
stojita
s
strahom
pred
začarano
dvorano
,
kajti
bliža
se
polunočna
ura
.
Skušata
se
z
razgovori
tolažiti
,
čeravno
le
šepetata
,
kakor
da
bi
se
bala
,
da
bi
ju
mogel
kak
duh
slišati
.
„
Da
bi
le
že
današnja
noč
minula
,
“
meni
prvi
,
„
meni
je
tako
čudno
pri
srcu
!
“
„
In
meni
se
nič
bolje
ne
godi
,
“
zatrjuje
njegov
tovariš
.
„
Tudi
meni
jo
tako
tesno
v
prsih
,
kakor
da
bi
se
danes
še
kaj
posebnega
moralo
zgoditi
.
Saj
sva
ravno
midva
bila
tako
nesrečna
,
da
sva
videla
neznanskega
meniha
.
“
„
Tiho
bodi
—
drugače
zopet
pride
.
Duhovi
in
mrliči
vse
slišijo
!
“
Oba
se
treseta
kakor
trepetlika
.
„
Oj
,
kar
zmisliti
se
ne
smem
one
noči
!
Joj
,
kako
svat
takrat
tekla
!
Tako
urnih
nog
še
v
svojem
življenji
nisem
bil
!
In
kako
je
menih
stokal
—
hu
—
kar
lasje
se
mi
ježe
.
“
„
Molči
no
,
če
Te
prosim
!
“
„
In
potem
je
šel
proti
vratom
,
“
nadaljuje
klepetuljasti
hlapec
,
„
prav
natanko
sem
to
videl
.
Tukaj-le
jo
stal
—
prav
dobro
vem
!
Stavim
,
da
je
bil
tudi
v
začarani
dvorani
.
“
„
Že
mogoče
,
toda
jetnici
drugo
jutro
o
tem
nista
ničesar
omenili
.
“
„
Ker
sta
copernici
,
“
zatrjuje
prvi
,
„
da
—
da
,
tako
je
,
lahko
mi
verjameš
.
Vražji
ženski
sta
copernici
,
ki
sta
zagovorih
duha
,
drugače
bi
jima
bil
gotovo
vratova
zavil
.
“
„
To
Ti
rad
verjamem
.
“
„
Jaz
sem
le
zadovoljen
,
da
žo
jutri
odpeljejo
babnici
,
kateri
nista
,
kakor
bi
morali
biti
!
“
„
Prav
imaš
!
Čuj
—
ali
ne
bije
polunoči
?
“
„
Ne
še
,
tri
četrt
na
dvanajst
je
!
“
„
Tedaj
še
četrt
ure
manjka
!
Ko
bi
le
danes
ne
bil
zunaj
tak
vihar
!
Le
čuj
,
to
je
naznansko
!
“
Hlapec
se
ne
moti
.
Minoli
dan
jo
bil
vroč
in
se
bliža
nevihta
.
Grom
se
že
čuje
.
—
Semtertja
se
zabliska
in
vihar
buči
okrog
starih
samostanskih
poslopij
,
da
čuki
preplašeni
kriče
.
Z
jedno
besedo
,
to
je
noč
,
kakor
navlašč
za
duhove
in
strahove
ustvarjena
.
Nevihta
postaja
vedno
silnejša
.
Strela
udarja
v
bližini
in
pogubonosni
oblaki
vise
ravno
nad
samostanom
,
kajti
kadar
se
zabliska
,
jasno
so
prehodi
žvepleno
razsvitljeni
.
Sedaj
bije
ura
polnoči
.
Preplašena
hlapca
skupno
molita
,
kajti
vsak
trenutek
,
lahko
strela
udari
v
samostan
.
Z
orjaško
silo
se
ploha
vliva
,
in
bojazen
pred
strelo
preplašenima
hlapcema
niti
ne
pripušča
misliti
na
strahove
in
duhove
.
Nevihta
razljuteno
razsaja
.
Blisk
za
bliskom
,
grom
za
gromom
,
kakor
bi
se
bližal
sodnji
dan
!
Naenkrat
se
hlapca
spogledata
.
Luč
svetilnice
obseva
bleda
obraza
možakarjev
,
ki
v
kotu
blizo
vrat
klečita
in
molčita
.
„
Kaj
pa
je
to
?
“
šepeta
prvi
.
„
Resnično
,
“
odgovarja
drugi
zamolklim
glasom
,
„
čuje
se
kakor
cerkveno
petje
.
“
„
Da
,
in
bliža
se
!
“
„
Mogoče
je
to
opat
z
ostalimi
menihi
.
“
„
Že
mogoče
!
“
Grom
pretresa
celo
samostansko
poslopje
.
To
je
ravno
tako
,
kakor
bi
se
nevihta
ne
mogla
ločiti
od
samostana
.
Blisk
se
podi
za
bliskom
,
grom
za
gromom
.
Hlapca
se
oddahneta
.
To
je
opat
,
ki
s
svojimi
sobrati
moli
in
poje
,
da
bi
odvrnil
strelo
od
samostana
.
Tu
zopet
poslušata
.
„
To
niso
naši
pevci
,
“
meni
prvi
,
„
petje
doni
tako
zamolklo
—
grozno
!
“
„
Joj
—
joj
—
glej
—
glej
!
“
stoka
njegov
smrtno
bledi
tovariš
.
Ta
se
obrne
.
Oči
mu
skoro
iz
glave
stopijo
,
usta
so
mu
do
ušes
odprta
.
Tam
doli
na
prehodu
je
neznanski
,
moder
svit
,
ki
se
počasi
bliža
.
Včasih
ugasne
,
kadar
blisk
razsvetli
prehod
;
tedaj
pa
se
pokažejo
temne
postave
,
ki
se
počasi
premikajo
.
„
Vsi
dobri
duhovi
,
“
jeclja
zgovorni
hlapec
,
„
o
Jezus
—
konec
naju
je
—
menihi
—
mrtvaški
menihi
—
pridejo
!
“
Njegov
tovariš
je
strahu
na
pol
mrtev
.
Oba
so
jeden
druzega
oklepata
—
klečita
—
noge
jih
več
ne
nosijo
—
na
beg
niti
ne
mislita
,
—
o
ne
,
saj
bi
tudi
bežati
ne
mogla
.
Grla
sta
jima
kakor
izsušena
,
niti
vpiti
ne
moreta
,
in
trepetaje
lazita
po
vseh
štirih
pod
neko
vdolbino
v
nasprotnem
kotu
.
—
Svetilnica
še
vedno
gori
pri
vratih
,
pozabila
sta
jo
sabo
vzeti
.
Kak
strašanski
prizor
!
Tu
prihaja
mrtvaški
sprevod
—
osem
menihov
v
pol
trohnelih
kutah
,
kapuce
globoko
na
glavo
pritisnjene
,
da
se
obrazov
nič
ne
vidi.
In
zamolkla
mrtvaška
pesem
se
glasi
mej
treskanjem
in
gromenjem
.
Osem
menihov
nosi
tovor
—
hu
—
veliko
široko
krsto
—
na
svojih
ramah
.
Modri
odsev
,
kateri
sta
videla
hlapca
,
prihaja
od
krste
,
kakor
bi
gorela
.
Hlapcema
se
lasje
ježe
;
sprevod
se
počasi
bliža
začarani
dvorani
.
Petje
preneha
,
toda
ne
v
zbranih
dolgih
glasovih
,
marveč
z
zategnenimi
hu
—
hu
—
hu
—
.
kakor
bi
prihajali
iz
črnega
groba
.
Hlapca
,
z
mrzlim
potom
oblita
,
mislita
,
da
jima
je
zadnja
ura
odbila
.
Ustnice
se
jima
premikajo
,
toda
le
v
mislih
izgovarjata
molitve
za
umirajoče
.
Sprevod
se
ne
bliža
njujinemu
skrivališču
.
Hvala
Bogu
!
Hlapca
bi
so
najraje
zarila
v
zid
,
ko
menihi
,
z
rokami
proti
njima
mahaje
,
drsajo
mimo
.
Z
zobmi
šklopotaje
se
drug
k
drugemu
pritiskata
.
Neznanski
menihi
obstoje
pred
začarano
dvorano
in
krsto
postavijo
na
tla
.
Hlapca
ne
vesta
,
kaj
se
sedaj
zgodi
.
Oči
zatisneta
,
ne
vidita
in
ne
slišita
več
,
pač
pa
pričakujeta
,
da
ju
bo
zdaj
in
zdaj
zgrabila
za
vrat
mrzla
,
koščena
roka
.
—
To
se
ne
zgodi
.
Grom
pretresa
celo
samostansko
poslopje
.
Po
hodniku
pa
se
začujejo
glasovi
,
kakor
bi
kdo
s
težavo
odpiral
vrata
.
„
Sedaj
sta
copernici
izgubljeni
,
“
misli
si
jeden
preplašenih
hlapcev
,
„
da
—
da
,
zdaj
gredo
po
vražji
ženski
—
vzeli
ju
bodo
sabo
v
samostansko
rakev
—
ali
pa
takoj
neusmiljeno
zadavili
.
“
Silno
zagrmi
!
Prav
blizo
samostana
je
morala
strela
vdariti
!
Čuvaja
se
pol
nezavestna
zgrudita
na
tla
.
Pobereta
se
še-le
,
ko
njihova
ušesa
z
nova
začujejo
mrtvaško
pesem
,
ko
se
zopet
po
hodniku
začne
razlegati
zamolkel
„
hu
—
hu
—
hu
“
.
In
ko
v
trepetu
pogledata
na
hodnik
,
misleča
,
da
sta
že
na
onem
svetu
,
vidita
,
da
se
neznanski
sprevod
pomika
zopet
mimo
njiju
nazaj
.
Menihi
imajo
krsto
zopet
na
ramah
,
toda
hitreje
stopajo
,
kakor
poprej
.
Tudi
nevihta
pojenjuje
.
Grom
se
sicer
še
vedno
razlega
—
toda
ploha
se
ne
vliva
več
tako
silno
—
bliski
se
prikazujejo
v
daljših
premorih
in
vihar
ne
buči
več
tako
močno
.
Hlapca
se
še
krčevito
objemata
,
ko
je
neznanska
prikazen
že
davno
izginila
na
hodniku
.
„
Kaj
pa
zdaj
?
“
šepeta
prvi
hlapec
,
kateremu
zobje
glasno
klopočejo
.
„
Proč
—
proč
!
“
stoka
drugi
.
„
Kam
?
“
„
K
opatu
—
pri
pobožnem
možu
sva
varna
;
poročati
morava
,
kar
sva
videla
.
O
moj
usmiljeni
Bog
,
to
pomeni
veliko
nesrečo
!
“
„
Ali
so
že
odšli
?
“
javka
tovariš
.
„
Da
,
da
,
duhovi
so
izginili
—
beživa
po
stranskem
prehodu
!
“
Kolena
se
jima
šibijo
,
ko
vstajata
.
Potem
pa
pričneta
divjati
,
kakor
bi
ju
sam
hudobec
podil
,
proti
samostanskemu
dvorišču
,
ki
je
kakor
po
veliki
povodnji
polno
luž
.
Junaška
hlapca
hitita
proti
opatovemu
stanovanju
,
v
katerem
gori
luč
,
ter
se
ne
zmenita
za
to
,
da
blatna
voda
škropi
na
vse
strani
,
pa
tudi
po
njihovi
obleki
.
Pobožni
mož
je
mej
nevihto
vstal
ter
molil
za
samostan
,
da
bi
ga
Vsemogočni
obvaroval
nesreče
.
Na
vratih
njegove
spalnice
začneta
zdaj
hlapca
s
pestmi
tolči
ter
na
vse
grlo
vpiti
:
„
Velečastiti
gospod
opat
—
gospod
—
nekaj
strašnega
se
je
zgodilo
!
“
„
Kaj
je
?
“
praša
opat
z
milim
glasom
.
„
Velečastiti
gospod
,
čuvaja
sva
,
pred
začarano
dvorano
se
nama
je
prikazal
neznanski
mrtvaški
sprevod
,
osem
menihov
s
krsto
!
“
besediči
jeden
samostanskih
hlapcev
.
„
Čakajta
,
“
odgovori
začudeno
častitljivi
starček
,
„
takoj
pridem
!
“
Opat
ne
pusti
hlapca
dolgo
čakati
.
Nekaj
trenutkov
pozneje
stopi
nekako
radoveden
iz
svojega
stanovanja
.
Razburjenost
hlapcev
mu
dokazuje
,
da
se
je
tukaj
moralo
nekaj
nenavadnega
pripetiti
.
„
Kje
imata
svetilko
?
“
vpraša
opat
Benedikt
.
„
To
sva
zgoraj
pustila
,
velečastiti
gospod
.
“
„
Tedaj
je
tam
luč
—
pojdita
z
mano
,
pogledal
bom
,
kaj
se
je
zgodilo
.
“
Hlapca
gresta
bolj
pogumno
za
opatom
,
kajti
prepričana
sta
,
da
v
bližini
tako
pobožnega
moža
,
kakor
je
opat
Benedikt
,
duhovi
izgube
svojo
peklensko
moč
.
Da
,
pred
samostanskim
opatom
bodo
duhovi
in
strahovi
morali
bežati
.
Hitro
prekoračijo
lužasto
dvorišče
ter
pridejo
na
hodnik
,
ki
vodi
proti
začarani
dvorani
.
Tu
stoji
goreča
svetilka
čuvajev
,
o
prikazni
pa
ni
več
duha
ne
sluha
.
Opat
Benedikt
se
ozira
na
vse
strani
,
pregleda
ključavnico
začarane
dvorane
,
h
kateri
ima
on
sam
ključ
.
Tu
je
vse
v
redu
.
Zapahi
so
zapiti
,
ključavnica
tudi
,
in
vrhu
tega
častitljivi
starček
še
pri
kljuki
poskusi
—
tu
se
ni
nič
zgodilo
,
kar
bi
moglo
vznemirjati
.
Hlapca
stojita
za
pogumnim
opatom
ter
se
plašno
ozirata
nazaj
.
—
„
Velečastiti
gospod
,
menihi
so
bili
v
začarani
dvorani
,
“
šepeta
klepetuljasti
hlapec
.
„
To
je
nemogoče
,
vrata
so
pravilno
zaprta
.
“
„
Kaj
pa
strahovom
in
duhovom
pomenijo
zakljenjena
vrata
?
“
Opat
se
smehlja
.
„
Bog
vé
,
kaj
sta
videla
?
“
„
Velečastiti
gospod
opat
,
prisezava
Vam
,
da
je
bil
tukaj
mrtvaški
sprevod
,
midva
oba
se
vendar
ne
moreva
ob
jednem
motiti
.
Tudi
je
nekaj
pri
ključavnici
škripalo
.
Da
,
čula
sva
,
kakor
bi
se
bila
vrata
v
začarano
dvorano
odpirala
.
“
Opat
Benedikt
se
zopet
smehlja
.
„
To
je
bila
sama
domišljija
,
“
pravi
resnim
glasom
;
„
Bog
zna
,
kaj
vaju
je
splašilo
,
pri
taki
hudi
nevihti
se
vidijo
včasih
res
čudne
,
človeku
nerazumljive
reči
.
Sedaj
počakajta
,
poslal
bom
semkaj
ostale
hlapce
,
da
se
ne
bodeta
več
plašila
.
Prekujta
noč
v
njihovi
družbi
.
Tukaj
je
vse
v
redu
—
razburjena
domišljija
Vaju
je
varala
!
“
V
največji
sili
.
—
Rešitev
.
—
Zaljubljenca
.
—
Jetniki
.
—
Kazenska
sodnija
.
—
Kako
tolovaji
kaznujejo
.
—
Prihod
glavarjev
.
Na
Kumu
in
Št.
Juriju
se
ni
nič
premenilo
.
Nesramnega
kmeta
so
pokopali
—
sedaj
daje
račun
večnemu
sodniku
,
uboge
pastarice
pa
svoje
črede
na
Kum
gonijo
,
kakor
poprej
.
Uršika
s
pomočjo
svojih
tovaršic
skrbi
za
živež
tolovajev
.
Lepa
deklica
ne
sluti
,
da
se
nad
njeno
glavo
zbirajo
črni
oblaki
,
da
nesramni
njen
kruhodajalec
namerava
,
oropati
jo
dekliške
časti
.
Tako
napoči
usodepolno
jutro
,
katerega
hočeta
laška
delavca
izvršiti
svoj
naklep
.
Sinoči
ju
je
kmet
izplačal
,
kajti
delo
je
končano
,
in
pri
tej
priliki
jima
je
pokazal
mošnjo
,
v
kateri
so
kaj
prijetno
zveneli
trdi
sreberniki
.
„
To
dobita
jutri
zjutraj
,
če
dobim
Uršiko
povezano
v
svojo
oblast
,
“
pristavil
je
grdobež
.
Laha
sta
pripravljena
,
zaslužiti
si
takozvane
Judeževe
groše
.
Odkar
so
tujci
na
Kumu
,
goni
Uršika
svojo
drobnico
že
pri
prvem
jutranjem
svitu
na
goro
,
da
more
nekoliko
kramljati
z
mladim
,
ljubeznivim
tolovajem
,
predno
pridejo
njene
tovarišice
za
njo
.
Cekinar
jej
je
vedno
bolj
povšeči
.
Že
pri
prvem
jutranjem
mraku
vstane
,
ne
da
bi
zbudila
drugih
deklet
,
ki
spe
v
ravno
isti
sobi
.
Hitro
si
v
hladni
vodnjakovi
vodi
umije
obraz
in
roki
,
potem
pa
izpusti
ovce
in
koze
iz
hleva
.
Pri
tem
opazi
kmeta
,
ki
gre
v
skedenj
,
kakor
bi
hotel
tam
pregledati
nakopičene
žitne
zaklade
.
Uršika
se
ne
briga
za
svojega
gospodarja
,
katerega
zaradi
njegovih
nesramnih
zasledovanj
zaničuje
iz
dna
srca
.
Čudi
se
sicer
nekoliko
,
da
je
kmet
tako
zgodaj
že
vstal
,
ne
gleda
pa
za
njim
,
ki
se
za
skedenj
prišedši
plazi
po
stranski
stezi
ob
grmovji
proti
Kumu
.
Drobnica
caplja
po
navadni
poti
v
goro
,
Uršika
pa
v
žep
vtakne
kos
črnega
kruha
—
živež
za
celi
dan
do
večera
.
Pri
tem
se
prikaže
skrivnosten
smehljaj
na
njenem
zalem
obrazu
.
„
To
bo
kmalu
drugače
,
“
šepeta
,
„
sedaj
sem
okusila
,
kako
žive
bogatinci
.
Mladi
tolovaj
mi
je
dal
pečenke
,
slanine
in
vina
.
Oj
,
to
bo
radostno
življenje
!
“
Obraz
se
jej
sicer
za
trenotek
stemni
,
ko
se
zmisli
svoje
prihodnosti
,
toda
z
mladostno
čilostjo
kmalu
prepodi
neprijetne
misli
.
—
Ovce
in
koze
skakljajo
,
kajti
pot
v
goro
že
poznajo
—
tudi
ne
potrebujejo
psa
čuvaja
,
svojo
pastarico
na
migljaj
ubogajo
.
Uršika
stopa
za
njimi
.
Včeraj
je
zopet
veliko
živeža
na
goro
spravila
,
toda
le
malo
trenotkov
je
mogla
s
Cekinarjem
govoriti
.
Tolovaju
se
je
preveč
mudilo
.
„
Sama
ne
vem
,
kaj
mi
je
danes
,
“
pravi
Uršika
sama
pri
sebi
,
„
tako
čudno
mi
je
pri
srcu
;
kaj
neki
to
pomeni
?
Ali
bom
morda
zbolela
?
Ne
,
čelo
moje
je
hladno
,
srce
ne
bije
mrzličasto
le
takrat
,
ko
na
njega
mislim
,
se
to
zgodi
.
Res
ne
vem
,
tako
tesno
mi
je
,
kakor
bi
me
nekaj
neprijetnega
pričakovalo
—
velika
nesreča
!
“
Počasi
koraka
v
goro
.
Drobnica
je
že
daleč
pred
njo
,
urno
skače
po
bregu
navzgor
,
da
bi
kolikor
mogoče
hitro
prišla
na
pašnik
.
Uršika
pride
do
gostega
grmovja
.
Tu
rastejo
lešniki
,
breze
in
razno
trnje
,
goščava
je
neprodirljiva
.
Uršika
prične
hitreje
stopati
,
kajti
tukaj
je
zrak
tako
zaduhel
,
gori
na
Kumu
pa
čist
in
svež
,
tam
lahko
prosto
diha
.
—
Ne
ozira
se
po
okolici
,
da
,
niti
ne
čuje
,
da
se
v
grmovji
suhe
veje
lomijo
.
To
je
kaka
divja
žival
,
ki
proti
jutru
išče
svoj
brlog
.
Znova
zašumi
v
grmovji
.
Sedaj
glasneje
,
kakor
prvipot
.
Uršika
se
presenečena
ozre
.
Prepozno
!
Velika
žuljava
roka
se
pritisne
na
njena
usta
,
dve
krepki
pesti
pa
jo
zgrabite
za
ramo
.
„
Ali
Te
imamo
,
ljubica
?
“
smeji
se
surov
glas
,
„
hahaha
to
je
bolje
šlo
,
kakor
sva
mislila
!
“
Uršika
spozna
,
da
je
napadena
,
tudi
sta
jej
laška
delavca
po
obrazih
znana
.
Obupno
se
brani
.
Uršika
jo
nenavadno
krepka
in
spretna
,
to
jej
pa
malo
pomaga
,
kajti
oba
Lahona
sta
pravcata
velikana
.
Deklica
je
hitro
premagana
.
Zastonj
je
njen
upor
;
usta
so
jej
zamašena
,
roki
na
hrbtu
zvezani
.
Uršika
skoraj
omedleva
,
ko
iz
grma
stopi
tretja
oseba
—
njen
gospodar
.
„
Ali
imata
divjo
mačko
?
“
praša
hlapca
.
„
Da
,
kmet
—
toda
lahko
ni
šlo
—
le
glejte
,
kako
me
je
razpraskala
,
“
pravi
starejši
lopov
.
„
No
,
tukaj
imata
obliž
,
ki
Vama
bo
zacelil
rane
,
“
odgovarja
razveseljeni
kmet
,
„
denar
sta
pošteno
zaslužila
—
sedaj
mi
dajta
dekleta
.
“
Uršika
se
hoče
še
enkrat
upirati
.
Ves
njen
trud
pa
je
zastonj
—
predobro
sta
jo
vražja
Laha
povezala
.
„
Ali
se
mi
pa
divja
mačka
ne
bo
iztrgala
?
“
praša
kmet
ter
jima
izroči
mošnjo
z
denarjem
.
„
Gotovo
ne
,
ta
Vam
ne
uide
več
—
no
,
želiva
Vam
veliko
zabave
—
hahaha
—
tudi
midva
si
bodeva
dober
zajutrek
privoščila
.
“
Kmet
se
reži
.
Krepko
dvigne
tresočo
se
Uršiko
—
da
bi
jo
nesel
v
grmovje
.
Deklica
suje
z
nogama
.
„
Hej
!
“
zakliče
jeden
Lahov
,
„
povezala
bodeva
punici
tudi
nogi
.
“
„
Ni
treba
,
“
pravi
nesramni
kmet
,
„
sedaj
bom
že
sam
ž
njo
gotov
—
joj
,
postala
bo
pohlevna
in
ljubezniva
—
ko
bo
spoznala
,
da
se
ne
da
stvar
več
predrugačiti
.
Tako
,
srček
—
sedaj
si
moja
ljubica
—
hahaha
—
imam
Te
vendar
in
—
“
Zadnje
besede
mu
obtiče
v
grlu
.
Grozovit
udarec
z
ročajem
samokresa
zadene
njegovo
debelo
butico
.
Nezavesten
se
zgrudi
na
tla
—
toda
Uršika
ne
pade
ž
njim
—
že
jo
objema
krepka
roka
.
Laška
delavca
začneta
rentačiti
.
„
Prokleto
!
“
vpije
prvi
,
„
kakšni
ljudje
so
pa
to
?
“
Drugi
kolne
s
pravcato
laško
spretnostjo
in
surovostjo
.
Postave
se
prikažejo
med
grmovjem
.
„
Zvežite
pse
h
zagrmi
zapovedujoč
glas
,
obračunal
bom
ž
njimi
pozneje
!
“
Lahona
hočeta
pobegniti
.
Zastonj
—
hipoma
jih
tolovaji
obkolijo
.
Pesti
in
samokresni
ročaji
se
vsipajo
na
njujini
buči
,
da
bliskoma
na
tla
telebneta
.
Hitro
so
vsi
trije
povezani
.
Rokovnjači
jih
odneso
v
goro
,
in
le
še
dve
osebi
ostane
te
v
grmovji
—
zvezana
Uršika
in
njen
rešitelj
.
To
je
Cekinar
.
Hitro
je
reši
vezij
—
odveže
jej
ruto
od
ust
ter
težko
sopihajočo
deklico
nese
k
skali
,
ki
je
z
mahom
obraščena
.
Tam
jo
tako
varno
posadi
na
naravni
sedež
,
kakor
bi
bila
še
majhen
otrok
,
katerega
je
treba
še
nežno
čuvati
.
Vse
to
se
zgodi
,
predno
se
Uršika
do
dobrega
zave
.
„
Tedaj
sem
vendar
šo
o
pravem
času
prišel
,
“
pravi
Cekinar
vesel
;
„
videl
sem
z
gore
,
kako
sta
se
najprvo
oba
lopova
priplazila
in
v
grmovji
skrila
,
potem
pa
je
za
njima
prišel
kmet
.
To
so
mi
je
sumno
zdelo
,
vzel
sem
šest
svojih
tovarišev
sabo
in
ravno
še
v
zadnjem
trenotku
prišel
na
lice
mesta
.
No
,
ti
trije
se
bodo
kesali
!
“
Uršika
se
težavno
vzravna
.
„
Nesramnež
,
“
stoka
,
„
hotel
je
—
“
„
Kaj
je
hotel
,
si
lahko
mislim
“
,
poseže
jej
v
besedo
Cekinar
,
„
saj
je
nesnaga
to
sam
dosti
glasno
povedal
.
Taka
grdoba
!
V
Št.
Juriju
so
menda
vsi
kmetje
kar
obsedeni
na
lepa
dekleta
!
Oho
,
skrbel
bom
za
to
,
da
se
kaj
tacega
ne
bo
več
pripetilo
!
Resnično
,
ta
vražja
zalega
je
hudobnejša
kakor
mi
tolovaji
!
“
Uršika
mu
poda
roko
.
„
Zahvaliti
se
Vam
moram
za
svojo
čast
,
“
pravi
tiho
.
„
Nič
zahvale
ni
treba
,
Uršika
,
to
je
bila
moja
dolžnost
!
Hoho
,
ali
naj
svojega
dekleta
pustim
v
krempljih
takega
peklenskega
hudobneža
?
“
Bledi
Uršikin
obraz
globoko
zarudi
.
Cekinar
jo
z
zaljubljenimi
pogledi
opazuje
.
„
Uršika
,
“
pravi
,
„
Vi
ste
prelepa
,
in
ča
mi
tudi
zamerite
,
jeden
poljubček
pa
moram
sedaj
imeti
.
“
In
mladi
zaljubljenec
ne
ostane
samo
pri
svojih
besedah
.
Hitro
se
pripogne
ter
jo
na
rudeče
ustnice
poljubi
.
Uršika
se
ne
huduje
.
To
Cekinarja
neznansko
razveseli
,
in
po
pregovoru
—
‚
jedenkrat
je
nobedenkrat
‘
—
jo
v
drugič
strastno
poljubi
.
Sedaj
pa
se
mu
brani
.
„
Spominjajte
se
najinega
dogovora
,
“
pravi
mlademu
tolovaju
,
„
saj
veste
,
kaj
ste
mi
obljubili
.
“
„
In
jaz
sem
tudi
mož-beseda
,
“
odgovori
predrzni
Cekinar
.
„
Mi
tolovaji
nismo
mevže
,
in
za
vraga
,
Cekinar
še
ni
nikdar
svoje
besede
prelomil
.
Toda
mislim
si
pa
vendar
,
da
moja
lepa
Uršika
ve
,
koga
si
bo
izbrala
,
kadar
Jurij
Skopec
sprejme
njene
pogoje
.
“
Deklica
molči
,
toda
tembolj
govore
njene
pametne
oči
.
Cekinar
odstrani
zadnjo
vez
z
njenih
polnih
,
okroglih
rok
,
na
katerih
se
poznajo
rudeči
sledovi
trdno
zadrgnene
vrvice
.
„
Taka
surovost
!
“
huduje
se
tolovaj
,
„
povezali
so
Vas
lopovi
,
kakor
najhujšo
hudodelnico
!
No
,
za
to
mi
bodo
dobro
plačali
,
pomnili
bodo
svoje
dni
na
današnje
jutro
.
“
Uršika
ga
pogleda
.
„
Ali
jih
bodete
umorili
?
“
praša
bojazljivo
.
„
Ne
,
“
odgovori
Cekinar
,
„
to
nam
je
Jurij
Skopec
strogo
prepovedal
.
Glavar
v
tem
oziru
ne
razume
nobene
šale
.
Vzlic
temu
pa
jo
bodo
vsi
trije
dobro
skupili
!
“
„
Če
le
kmet
ne
bo
ničesa
izdal
,
“
šepeta
Uršika
.
„
Varoval
se
bo
tega
.
“
„
Toda
če
imate
vjetega
,
pogrešali
in
iskali
ga
bodejo
in
morda
prišli
na
Kum
.
“
„
To
nič
ne
de
,
ljubica
,
danes
se
mora
vse
odločiti
.
Glavar
se
danes
gotovo
povrne
,
in
potem
je
moj
prvi
posel
,
da
mu
poročam
o
Vaših
pogojih
.
Sprejel
jih
bo
,
to
naj
bo
le
moja
skrb
.
In
potem
zapustimo
Kum
,
poiščemo
si
drugo
skrivališče
.
Vi
in
Vaše
tovarišice
pa
bodete
za
nami
prišle
.
“
Uršika
ne
ugovarja
več
,
posebno
ko
še
tolovaj
pristavi
:
„
Kmet
se
bo
kmalu
v
Št.
Jurij
povrnil
,
toda
z
neprijetnim
spominom
,
to
Vam
zagotavljam
.
In
molčal
bo
,
za
to
zastavljam
svojo
besedo
.
Ne
manjka
mi
sredstev
,
da
mu
za
zmerom
zamašim
usta
!
“
Oči
njegove
pri
tem
tako
togotno
žare
,
da
je
Uršika
prepričana
:
ta
mož
je
železnega
značaja
!
Počasi
vstane
.
„
Moje
prijateljice
dohajajo
,
“
pravi
ter
z
roko
kaže
proti
grmovju
,
„
sedaj
se
morava
ločiti
.
“
Cekinar
z
veseljem
opazi
,
da
ga
Uršika
prav
posebno
pogleduje
,
le
za
malo
trenotkov
,
toda
kolika
udanost
se
blišči
v
njenih
krasnih
očeh
!
„
Da
,
tudi
jaz
moram
v
goro
,
“
pravi
Cekinar
,
„
toda
jeden
poljubček
bom
pa
še
dobil
,
ali
ne
,
Uršika
?
“
Ta
se
od
njega
obrne
.
„
Dva
imam
že
,
“
méni
Cekinar
,
„
toda
vseh
dobrih
reči
mora
biti
troje
,
ali
ni
res
,
preljuba
Uršika
?
Saj
sem
ga
tudi
zaslužil
.
“
Deklica
se
hipoma
obrne
.
Trenotek
pozneje
leži
na
njegovih
širokih
prsih
,
njeni
mehki
roki
objamete
njegov
vrat
in
poljub
—
ognjevit
in
nežen
,
kakor
ga
more
le
plamteča
ljubezen
dati
gori
na
njegovih
ustnicah
.
Potem
pa
se
iztrga
iz
njegovega
objema
,
in
ko
se
Cekinar
obrne
,
vidi
jo
,
da
hitro
kakor
srna
leti
svojim
tovaršicam
naproti
.
„
Sedaj
pa
zagotovo
poznam
svojo
bodočo
ljubico
,
“
mrmra
mladi
tolovaj
.
„
Uršika
bo
mene
izbrala
,
to
je
tako
gotovo
,
kakor
amen
v
očenašu
!
Sedaj
pa
moram
gledati
,
da
kmalu
pridem
v
jamo
.
Tam
bom
te
tri
vrage
na
večne
čase
zaznamoval
!
“
Cekinar
se
še
enkrat
ozre
za
Uršiko
,
ki
se
je
pridružila
drugim
pastaricam
.
„
Tako
,
v
njihovi
družbi
se
jej
ne
more
nič
žalega
več
pripetiti
,
“
pravi
tolovaj
sam
pri
sebi
,
stopajoč
proti
vrhu
Kuma
.
Kmalu
pride
v
podzemeljsko
votlino
.
Pri
svitu
jutranjega
solnca
,
ki
pada
skozi
grmovje
pri
vhodu
v
jamo
,
vidi
postave
treh
zločincev
.
Kmet
je
tudi
povezan
;
udarec
na
njegovo
trdo
bučo
mu
ni
dosti
škodoval
.
Na
tleh
leži
,
z
nogami
brca
in
strašno
rujove
.
„
Na
pomoč
,
umoriti
me
hočejo
!
“
kriči
,
ko
Cekinar
vstopi
.
„
Le
vpij
,
Ti
nesnaga
,
“
pravi
podnačelnik
,
„
tu
gori
te
živa
duša
ne
sliši
.
In
ko
bi
te
celo
peklo
čulo
,
ne
mignil
bi
nobeden
vrag
za
Te
niti
z
mazincem
,
Ti
grdavž
!
“
Kmetu
stopa
mrzel
pot
na
čelo
.
Povsod
vidi
oborožene
možakarje
,
ki
temno
zro
nanj
.
„
Usmilite
se
me
,
pustite
mi
življenje
,
“
stoka
,
„
dam
Vam
denarja
,
bogat
sem
,
veliko
srebrnikov
imam
.
“
Cekinar
se
muza
.
„
Teh
se
ne
bomo
branili
,
moj
dragi
.
Toda
sedaj
to
ne
gre
,
v
Št.
Jurij
sedaj
ne
moremo
iti
.
Zadržujejo
nas
drugi
važni
posli
.
Najprvo
moramo
ta-le
dva
lopova
kaznovati
.
Hej
,
tovariš
,
prinesite
ju
semkaj
!
“
Povelje
se
izvrši
.
Roparji
oba
Laha
zgrabijo
ter
jima
odvežejo
usta
.
Hipoma
začneta
na
ves
glas
javkati
.
„
Usmilite
se
naju
,
“
prosjačita
,
„
usmilite
se
;
kmet
je
vsega
vzrok
.
Obljubil
nama
je
plačilo
,
če
zgrabiva
dekliča
.
Kaj
kmet
ž
njima
namerava
,
ni
nama
bilo
znano
.
“
Cekinar
lažnjivca
tako
brcne
s
težko
nogo
,
da
se
stokajoč
na
drugo
stran
prevali
.
„
Prokleti
lopov
!
“
zagrmi
tolovaj
nad
njim
;
„
ali
ni
dosti
,
da
si
izvršil
tako
surovost
,
sedaj
nas
hočeš
še
s
svojimi
opehariti
.
Tega
se
mi
je
še
manjkalo
—
ali
misliš
,
da
smo
mi
ljudje
Tvoje
baže
?
“
„
Milost
—
milost
!
“
„
Kmet
,
nama
je
dal
denar
,
“
javka
drugi
Lah
,
„
da
poveževa
dekleta
,
katero
je
hotel
onečastiti
.
“
„
Aha
,
“
meni
Cekinar
,
„
sedaj
pride
resnica
na
dan
.
Kje
imata
zaslužene
Judeževe
groše
?
“
Denar
ima
moj
tovariš
v
žepu
.
“
„
Ljudje
,
preiščite
ju
!
“
Tolovaji
hitro
ubogajo
in
kmalu
imajo
mošnjo
s
srebrniki
v
rokah
.
Najdejo
še
več
denarja
—
zasluženo
dnino
.
„
Tega
se
ne
dotaknemo
,
“
pravi
Cekinar
,
„
to
je
plača
teh
nesramnežev
,
to
naj
obdržita
.
Toda
denar
v
mošnji
bomo
med
se
razdelili
.
“
Tolovaji
se
razvesele
.
Potem
tudi
kmeta
preiščejo
.
Pri
njem
najdejo
marsikaj
.
Tu
je
težka
srebrna
verižica
,
velika
ura
jajčaste
podobe
,
tudi
denar
.
Cekinar
vse
spravi
kot
dober
plen
,
kmet
pa
še
vedno
rujove
na
vse
pretege
.
Naj
le
kriči
,
tukaj
v
jami
med
tolovaji
mu
ne
bo
nikdo
prihitel
na
pomoč
.
Rokovnjači
se
veselo
krohotajo
,
ko
vidijo
,
v
kakem
strahu
je
razuzdani
kmet
.
„
Kaj
storimo
ž
njim
?
“
praša
jeden
tolovajev
.
„
Jaz
sem
za
to
da
ga
pri
živem
telesu
spečemo
,
naj
prvo
na
eni
strani
,
potem
pa
na
drugi
,
da
bo
postal
lepo
rujav
in
bo
hrustal
,
kakor
mlad
,
pečen
pujsek
.
“
„
Pomagajte
,
pomagajte
!
“
rujove
kmet
.
„
Jaz
pa
predlagam
,
da
ga
oderemo
na
meh
,
kakor
so
to
v
prejšnjih
časih
večkrat
storili
roparski
vitezi
.
“
Kmetu
zastane
kri
po
vseh
žilah
.
„
Ne
,
streljajmo
nanj
,
debeli
njegov
trebušček
pa
naj
bo
naša
tarča
,
če
je
bil
vedno
pisancev
sit
,
poskusi
naj
,
kako
mu
teknejo
naše
svinčenke
.
“
„
Usmiljeni
Bog
,
“
stoka
kmet
,
„
izgubljen
sem
!
“
Cekinar
se
zaničljivo
obrne
od
njega
.
„
Prišel
bo
nazadnje
na
vrsto
,
“
pravi
svojim
ljudem
,
„
sedaj
bom
najprvo
s
tema-le
dvema
obračunal
.
Na
Laško
naj
neseta
spomin
,
da
jima
bo
za
vselej
veselje
prešlo
,
na
tak
način
služiti
od
razuzdancev
denar
.
Hej
—
pomnila
bodeta
današnji
dan
do
Črnega
groba
!
„
Kaj
naj
storimo
z
lopovoma
?
“
praša
jeden
tolovajev
.
„
Hm
,
mislim
,
najboljše
bo
to-le
:
Grdobi
,
ki
je
dekliču
mašil
usta
,
odrežimo
desno
uho
,
drugemu
pa
levo
,
da
bodeta
na
svojem
potovanji
na
Laško
lahko
še
vedno
na
obe
strani
slišala
.
“
„
Hu
—
hu
—
hu
,
“
javkata
Lahona
ter
brcata
po
tleh
,
„
le
tega
ne
,
le
tega
ne
!
“
Cekinar
sedaj
ni
zaljubljeni
mož
,
ne
,
divji
tolovaj
je
,
predrzen
in
brezsrčen
rokovnjač
,
čegar
ime
razširja
strah
in
trepet
.
„
Za
milost
beračita
?
“
praša
norčevaje
se
.
„
Bodite
nama
milostiv
!
“
„
No
,
dobro
,
saj
nisem
brez
srca
,
predrugačil
bom
razsodbo
.
“
Tolovaji
začudeni
pogledajo
svojega
podnačelnika
.
„
Kaj
naj
to
pomeni
?
“
mrmra
jeden
izmed
njih
,
„
ali
Cekinarja
več
ne
poznam
?
Taka
sodrga
zasluži
vendar
ojstro
kazen
—
odrezano
uho
je
še
vse
premalo
za
taka
hudobneža
.
“
Laha
se
oddahneta
.
„
Da
,
predrugačil
bom
svojo
razsodbo
,
“
nadaljuje
Cekinar
ter
skrivaj
nagajivo
namigne
svojim
tovarišem
.
„
Tebi
smo
hoteli
poprej
dosno
uho
odrezati
,
“
obrne
se
k
prvemu
delavcu
,
„
ali
ni
bilo
tako
?
“
„
Da
,
da
!
“
tuli
Lah
,
„
usmilite
se
me
!
“
„
To
bom
tudi
storil
,
“
pravi
Cekinar
,
„
Ti
boš
svoje
desno
uho
obdržal
.
“
„
Oj
,
hvala
Vam
,
hvala
!
“
„
In
Ti
boš
svoje
levo
uho
obdržal
,
“
méni
Cekinar
,
obrnivši
se
k
drugemu
Lahu
.
„
Oj
hvala
,
tisočera
hvala
!
“
kliče
ta
,
kateremu
se
težak
kamen
od
srca
odvali
.
Tolovaji
se
čudijo
.
„
Ta
dva
ušesa
bodeta
obdržala
,
“
zakliče
sedaj
tolovajski
podnačelnik
glasno
,
„
zato
bodemo
pa
prvemu
levo
in
drugemu
desno
uho
odrezali
.
—
Naj
se
menjata
!
To
je
moja
neovrgljiva
razsodba
—
moja
milost
—
in
pri
tem
ostane
!
“
Veselo
krohotanje
se
razlega
po
jami
,
vmes
pa
se
čuje
plašno
javkanje
obeh
laških
delavcev
.
„
Cekinar
je
zlatega
denarja
—
cekinov
vreden
—
hahaha
!
Človek
bi
samega
smeha
počil
!
Živio
Cekinar
!
“
Podnačelnik
namigne
.
„
Tako
,
sedaj
napravimo
konec
tej
zadevi
,
“
zapoveduje
,
„
čas
je
,
da
se
kazen
izvrši
.
Sedaj
ne
pomaga
nobeno
javkanje
,
lopova
;
zaznamoval
Vaju
bom
,
da
nikdar
ne
bodeta
pozabila
svojih
hudobij
!
—
Tovariši
,
žurite
se
!
“
Laha
grozovito
tulita
,
toda
to
jima
malo
pomaga
.
Tolovaji
polože
dve
bodali
na
žrjavico
,
ki
v
kotu
jame
tli
,
kajti
nočejo
,
da
bi
Laha
preveč
krvavela
.
Kmet
je
samega
strahu
že
na
pol
mrtev
.
„
Milost
!
“
javka
,
„
dal
Vam
bom
veliko
denarja
—
veliko
denarja
—
toda
ne
režite
mi
ušes
—
ne
,
prosim
Vas
,
kakor
se
Bog
v
nebesih
prosi
!
“
Cekinar
se
grozovito
zakrohota
.
„
Hahaha
,
Ti
mrcina
,
sedaj
znaš
javkati
in
cviliti
!
Toda
ubogo
Uršiko
bi
bil
neusmiljeno
svoji
pohotnosti
žrtvoval
,
morda
jo
celo
mučil
!
Vzlic
temu
pa
bom
s
tabo
usmiljeno
postopal
,
ne
bom
ti
dal
ušes
odrezati
.
“
Kmet
se
ojunači
.
„
Dal
Vam
bom
veliko
denarja
!
“
stoka
.
„
Odrezali
mu
bomo
nos
,
“
predlaga
jeden
tolovajev
.
„
Ne
,
“
pravi
Cekinar
,
„
kaj
tacega
ne
storimo
.
Bodete
že
videli
,
kaj
menim
s
tem
.
“
„
Haha
!
Cekinar
bo
že
pravo
pogodil
,
da
nam
dolgčas
ne
postane
,
“
kličejo
tolovaji
.
„
E
kaj
,
obljubil
sem
mu
,
da
mu
ne
odrežemo
ušes
.
To
se
bo
tudi
zgodilo
;
obdržal
bo
oba
ušesa
,
toda
da
mu
bo
pri
vsakem
manjkala
polovica
—
to
nas
bo
jako
malo
brigalo
.
“
Zopet
se
razlega
po
jami
presrčno
krohotanje
,
da
se
kmetovo
javkanje
niti
ne
čuje
.
„
Denite
še
dve
bodali
na
žrjavico
,
“
veleva
Cekinar
.
povelje
se
izvrši
.
Prvi
dve
bodali
sta
mej
tem
rudeče-žareči
postali
.
„
Hitro
,
ne
obotavljajte
se
,
“
pravi
tolovaj
,
„
najprvo
Laha
,
potem
pride
pa
kmet
na
vrsto
.
“
Zastonj
je
sedaj
vse
brcanje
,
rujovenje
,
vpitje
,
prosjačenje
,
tolovaji
izvrše
načelnikov
ukaz
.
Laška
delavca
vlečejo
k
ognju
,
kjer
vsakemu
odrežejo
po
jedno
uho
.
Grozovito
bolestno
kričanje
se
razlega
po
jami
,
katero
postane
prav
nečloveško
,
ko
jima
maščevalci
pritisnejo
na
rani
razbeljeno
železo
,
da
ustavijo
krvavenje
.
Kmet
je
kar
ob
pamet
.
Preklinja
in
rentači
,
prosi
,
javka
in
obljubuje
roparjem
vse
svoje
premoženje
.
Sedaj
pride
tudi
on
na
vrsto
.
Ušesi
mu
puste
,
toda
le
zgornji
del
,
spodnji
polovici
pa
mu
tolovaji
z
ostrimi
bodali
odrežejo
.
Kmet
rujove
kakor
besna
zver
,
tuli
,
razgraja
in
stoka
,
da
bi
se
ga
kamen
usmilil
.
Zastonj
!
Tudi
njemu
rane
izžgo
,
da
krvavenje
hipoma
preneha
.
Potem
strogo
kaznovane
zlobneže
obvežejo
.
„
Ali
naj
jih
sedaj
izpustimo
?
“
praša
jeden
tolovajev
.
Cekinar
hoče
odgovoriti
,
tu
pa
se
od
zunaj
začuje
znamenje
.
„
Oho
,
to
je
naša
straža
!
“
zakliče
Cekinar
.
„
Da
—
da
—
nekdo
prihaja
!
“
„
Hitro
poglejmo
,
kaj
je
!
“
Cekinar
hiti
proti
izhodu
.
Zopet
zadoni
znamenje
.
Tolovaji
se
kar
drenjajo
,
vsak
hoče
biti
prvi
zunaj
.
„
Glavar
,
naš
glavar
je
došel
!
“
razlega
se
veselo
vpitje
.
Že
se
vidi
prihajajoča
tolpa
tolovajev
.
„
Buzarona
,
“
kriči
Cekinar
,
„
ti
so
pa
srečo
imeli
—
težke
vreče
nosijo
sabo
.
Hola
,
glavar
—
tukaj
smo
vsi
skupaj
!
“
Jurij
Skopec
je
izmed
vseh
prvi
,
čeravno
nosi
težko
breme
.
Sedaj
si
obriše
pot
z
razgretega
čela
.
„
Sreča
nam
je
bila
mila
,
“
pravi
resno
,
„
da
,
celo
veliko
srečo
smo
imeli
,
kajti
le
za
las
je
manjkalo
,
da
nas
rudarji
grofa
Stolberga
niso
zajeli
.
Menda
so
od
raznih
rudnikov
imeli
kakov
shod
,
vendar
pa
smo
jim
še
v
zadnjem
trenotku
upihali
.
Sedaj
smo
tukaj
s
celim
zakladom
čistega
srebra
,
ki
je
toliko
vreden
,
kakor
kovan
denar
.
To
je
temelj
našega
bodočega
bogastva
.
“
Cekinar
vrže
klobuk
kvišku
.
„
Živio
,
glavar
!
Kaj
sem
Vam
vedno
pravil
,
da
morate
naš
glavar
postati
.
Boljšega
ne
dobimo
na
celem
svetu
.
Juhuhu
!
Tako
tolovajsko
življenje
mora
človeka
veseliti
!
“
Jurij
Skopec
odmahne
z
desnico
.
„
Že
dobro
—
“
,
pravi
,
„
ne
govorimo
sedaj
o
tem
.
Kaj
je
sicer
tukaj
novega
?
“
„
Nekaj
že
“
,
muza
se
Cekinar
,
„
in
sicer
še
nekaj
prav
posebnega
.
“
„
Oj
—
ali
so
morda
celo
naše
skrivališče
iztaknili
?
“
praša
tolovajski
glavar
.
„
Ne
,
tega
ne
!
Nevarnosti
ni
nobene
,
glavar
.
Toda
menim
,
da
to
raje
pozneje
povem
,
kajti
trudni
ste
menda
zadosti
.
“
Ljudje
že
,
jaz
pa
neu
,
odgovori
Jurij
Skopec
,
ki
je
kakor
od
jekla
in
železa
.
„
Ko
tovariši
spravljajo
srebro
,
poveš
mi
lahko
vse
,
kar
je
treba
.
“
Cekinar
je
s
tem
zadovoljen
.
„
Bolje
sedaj
,
kakor
pozneje
,
“
meni
;
„
sicer
ne
upam
,
da
glavar
pritrdi
Uršikinim
zahtevam
,
toda
konečno
se
bo
dalo
tudi
z
Jurijem
Skopcem
govoriti
.
“
V
jami
je
velik
ropot
.
Rokovnjači
,
ki
so
doma
ostali
,
prejemljejo
od
svojih
tovarišev
težke
vreče
ter
jih
nosijo
v
ozadje
jame
.
Tam
jih
zlagajo
na
kup
,
tolovaji
pa
,
ki
so
bili
dve
noči
brez
spanja
,
počepajo
kakor
mrtvi
na
svoja
ležišča
.
Jurij
Skopec
namigne
Cekinarju
.
Ta
ga
razume
.
Malo
trenotkov
pozneje
sedita
tolovajski
glavar
in
njegov
podnačelnik
v
kotu
jame
.
Cekinar
prične
natanko
poročati
,
kaj
se
je
med
glavarjevo
odsotnostjo
pripetilo
.
Čudi
se
,
da
ga
Jurij
Skopec
niti
jedenkrat
ne
pretrga
v
pripovesti
,
in
zdi
se
mu
,
da
je
to
slabo
znamenje
.
Tudi
opazi
,
da
se
glavarju
nekaterikrat
na
obrazu
prikaže
skrivnosten
smehljaj
.
Poročilo
je
končano
.
„
Poslušat
sem
Te
do
zadnjega
,
Cekinar
,
“
pravi
Jurij
Skopec
zelo
mirno
,
„
pastarice
hočejo
tedaj
takorekoč
za-se
posebno
četo
ustanoviti
—
oborožene
,
morda
mislijo
celo
samostojno
pleniti
.
“
„
Tega
ne
verjamem
,
glavar
.
“
„
In
zakaj
bi
se
to
ne
moglo
zgoditi
?
“
praša
mladi
glavar
,
kakor
bi
sam
sabo
govoril
.
„
Ne
bilo
bi
prvikrat
,
o
ne
,
tako
deklice
so
včasih
zelo
odločne
—
da
,
celo
junaško-pogumne
.
In
zala
Uršika
jim
hoče
biti
načelnica
—
resnično
,
to
mora
biti
izvanredna
deklica
.
“
„
Moja
ljubica
,
“
odgovori
Cekinar
hlastno
,
„
upam
,
da
me
bo
zelo
rada
imela
,
moja
Uršika
.
“
Jurij
Skopec
se
smehlja
.
„
Ne
bodi
no
ljubosumen
,
jaz
imam
svojo
Amalijo
.
In
cela
zadeva
mi
prav
ugaja
.
To
ni
bilo
dobro
,
da
je
bila
Amalija
vedno
tako
sama
med
nami
—
pozneje
bi
bil
gotovo
prepir
nastal
—
zaradi
tega
naj
se
moja
ljubica
pridruži
pastaricam
.
“
Cekinar
meni
,
da
ni
prav
slišal
.
„
Kako
,
glavar
,
Vi
sprejmete
vse
pogoje
,
ki
jih
stavijo
pastarice
?
“
„
Seveda
jih
sprejmem
.
“
„
In
dali
jim
bodete
orožje
?
“
„
Zakaj
pa
ne
;
deklice
se
morajo
vendar
braniti
?
“
„
Oj
,
glavar
,
kako
sem
Vam
hvaležen
!
In
s
kmetom
sem
prav
postopal
?
“
„
Da
!
Lahona
naj
jo
pobrišeta
,
kamor
hočeta
,
pohotna
grdoba
pa
bo
na
veji
visela
.
“
„
Živio
,
glavar
,
to
me
veseli
!
Že
vidim
—
Vi
ste
pravi
mož
—
postali
bodete
slovit
,
da
,
pred
Vami
se
bode
cela
dežela
tresla
,
kakor
gotovo
mi
je
Cekinar
ime
!
“
„
Ali
misliš
?
“
praša
Jurij
Skopec
temnega
obraza
.
„
Da
,
da
,
tako
je
!
“
zatrjuje
Cekinar
radostno
razvnet
;
„
če
imam
Vas
na
čelu
,
ne
bojim
se
niti
hudiča
niti
beriča
!
In
sedaj
hitim
Uršiki
poročat
veselo
novico
,
dekleta
me
gotovo
že
nestrpno
pričakujejo
.
Ovce
in
koze
naj
gredo
same
v
Št.
Jurij
,
dekleta
pa
vzamemo
mi
sabo
!
“
„
To
se
pravi
,
pastarice
bodo
ločene
od
nas
potovale
,
kakor
je
to
Uršika
zahtevala
,
“
odgovori
Jurij
Skopec
rezko
,
„
to
je
jako
pametno
dekle
.
Sedaj
pa
pojdi
,
Cekinar
,
kajti
jutri
na
vse
zgodaj
bodemo
zapustili
Kum
.
Tukaj
nismo
več
varni
;
kmetje
bodo
kmalu
začeli
sumiti
.
“
„
Ali
gremo
daleč
od
tod
,
glavar
?
“
„
Za
sedaj
gremo
proti
Št.
Rupertu
,
tam
si
bodemo
poiskali
skrivališče
,
jaz
sam
in
Smukač
bodeva
poizvedela
,
kar
je
treba
.
Žuri
se
,
Cekinar
,
hiti
k
pastaricam
,
kajti
vsak
trenotek
je
dragocen
.
“
Spremstvo
.
—
Pobegnili
sta
!
—
Vse
iskanje
zastonj
!
—
Preganjanje
ubežnic
.
Opražen
voz
zadrdra
na
prostorno
kamenito
samostansko
dvorišče
.
Poleg
voza
jaha
precejšnje
število
dobro
oboroženih
vojakov
in
lovcev
kneza
Podstrmskega
.
Opat
Benedikt
je
ravnokar
vstal
,
kajti
zgodaj
je
še
in
solnce
pošilja
še-le
prve
zlate
žarke
na
krasne
dolenjske
pokrajine
.
„
Hej
!
“
kliče
načelnik
spremstva
,
„
smo
že
tukaj
!
Dan
obeta
da
bo
vroč
postal
,
zaradi
tega
hočemo
takoj
zopet
odriniti
,
da
bomo
ravno
opoldne
počivali
.
“
Po
viharni
noči
je
napočilo
krasno
jutro
.
Solnce
stoji
na
temnomodrem
nebu
,
ptičice
prepevajo
po
livadah
,
z
jedno
besedo
,
to
je
dan
,
kakor
ga
doživimo
le
v
poletnem
času
.
„
Kje
sta
jetnici
?
“
prašajo
jezdeci
samostanske
hlapce
,
„
pripeljite
ju
sem
,
kajti
na
gradu
Podstrmskem
je
za
skrivnostni
ženski
že
pripravljeno
varno
bivališče
.
“
Samostanski
hlapci
se
na
vsa
usta
reže
.
Straže
pred
začarano
dvorano
,
ta
vražja
straža
,
ta
je
sedaj
pri
kraji
,
hvala
Bogu
!
Vsakemu
izmed
hlapcev
se
odvali
težek
kamen
od
srca
.
Kmalu
se
približa
vratar
z
velikim
svežnjem
ključev
,
opat
Benedikt
pa
zaukaže
,
naj
se
spremstvo
pogosti
z
nekaterimi
vrči
vina
.
Del
jahalcev
stopi
raz
konje
ter
gre
s
hlapci
,
da
pripeljejo
jetnici
iz
začarane
dvorane
.
Tam
je
vse
v
redu
.
Straža
stoji
na
svojem
mestu
,
ključavnica
in
zapahi
zapirajo
velika
vrata
—
tu
ne
more
niti
majhna
miška
uiti
.
Vrata
odpirajo
.
Zapahi
cvilijo
,
ključi
rožljajo
.
„
Primaruha
!
“
pravi
jeden
izmed
vojakov
,
„
ženski
imate
pa
varno
spravljeni
.
Tu
notri
so
bili
menda
poprej
uporni
menihi
zaprti
?
“
Samostanski
hlapci
so
v
veliki
zadregi
.
Svoje
menihe
visoko
spoštujejo
,
kajti
pobožni
možje
so
v
resnici
dobrotni
svojim
podložnikom
,
celi
okolici
.
In
pa
tako
vprašanje
o
neubogljivih
menihih
!
Vojaki
res
ne
poznajo
,
kaj
je
rahločutnost
!
Vrata
se
odpro
.
Čuvaja
,
ki
sta
po
noči
tukaj
stala
,
nista
navzoča
,
zaradi
tega
tudi
ni
nikdo
posebno
radoveden
.
Le
načelnik
spremstva
vstopi
.
Z
resnimi
besedami
hoče
jetnici
pozvati
,
naj
se
takoj
pripravite
na
odhod
,
toda
obraz
njegov
se
naenkrat
nekako
podaljša
.
Kaj
neki
vidi
,
da
se
tako
čudi
?
Morda
ga
nenavadna
lepota
indijske
deklice
tako
iznenadja
?
Načelnik
se
na
vse
strani
ozira
.
Pogleda
na
postelji
,
ki
v
kotu
stojite
—
prazni
ste
!
„
No
,
no
,
“
godrnja
možak
,
„
poskrili
sta
se
,
ko
ste
čuli
moj
krepak
glas
.
“
Kar
bi
vsak
na
njegovem
mestu
storil
,
stori
on
—
poklekne
ter
pogleda
pod
postelji
.
Tudi
tu
zdolaj
ni
nikogar
.
„
No
,
seveda
,
“
pravi
načelnik
spremstva
,
„
misliti
si
morem
,
kje
sta
.
Prezgodaj
smo
prišli
,
v
sami
srajci
sta
,
in
zaradi
tega
sta
se
v
tole
veliko
staro
omaro
skrili
.
“
Hitro
stopi
k
velikanski
omari
,
v
kateri
bi
bilo
prostora
za
obleko
cele
samostanske
družine
.
„
Le
vun
z
Vama
!
“
vpije
načelnik
,
trkajoč
ob
lesena
vrata
,
„
nikdo
Vaju
ne
gleda
,
toda
mudi
se
nam
,
hitro
se
napravita
!
“
V
orjaški
omari
je
vse
tiho
.
„
Morda
se
res
ženski
oblačita
,
“
meni
vojak
nestrpno
,
„
toda
jaz
nimam
časa
!
Če-prav
nekoliko
zacvilita
,
škodovalo
jima
ne
bo
čisto
nič
.
“
Siloma
odpre
vrata
.
Obraz
njegov
se
še
bolj
zdaljša
,
kajti
ko
pogleda
noter
,
ne
vidi
ničesar
,
nego
prazne
lesene
stene
.
„
Vraga
,
kaj
pa
to
pomeni
?
“
zakliče
načelnik
ter
se
obrne
proti
samostanskim
hlapcem
,
„
kje
pa
sta
ženski
?
“
Toda
vse
njegovo
kričanje
nič
ne
pomaga
.
Hlapci
lazijo
in
iščejo
po
vseh
kotih
,
gledajo
celo
v
razpokline
starodavnega
zidovja
,
kakor
bi
se
mogli
tam
notri
skrivati
.
„
Ali
ste
res
popolnoma
norčavi
?
“
rentači
načelnik
spremstva
,
„
v
teh
razpoklinah
ima
komaj
navaden
netopir
dosti
prostora
?
“
„
Mogoče
sta
se
pa
res
v
dva
netopirja
spremenili
,
“
meni
jeden
izmed
prebrisanih
hlapcev
,
„
jaz
vsaj
sem
vedno
trdil
,
da
je
stara
babura
čarovnica
.
In
tudi
mlada
rujavka
ni
bila
poštena
kristijanka
.
“
„
Kaj
pa
še
,
to
je
neumno
blebetanje
!
“
rujove
razkačeni
vojak
:
„
toda
povejte
mi
,
zakaj
ste
pa
pustili
,
da
sta
ženski
pobegnili
?
“
„
Prosim
,
prosim
,
gospod
,
“
glasi
se
odgovor
,
„
le
poglejte
močno
železno
mrežo
pred
oknom
.
Tu
skozi
se
še
mačka
ne
more
izmuzniti
.
“
„
To
je
res
.
“
„
In
vrata
so
trdno
zaklenjena
,
zapahi
so
močni
,
gospod
opat
sam
ima
ključ
do
vrat
,
ni
ga
dal
iz
rok
.
Sinoči
,
sta
bili
obe
tu
notri
,
ko
smo
jima
večerjo
prinesli
.
“
„
Kaj
to
vse
mene
briga
?
Jedino
to
Vas
prašam
—
kje
sta
jetnici
?
To
hočem
na
vsak
način
vedeti
!
“
rohni
dolgobrkasti
načelnik
.
Hlapci
se
z
budalastimi
obrazi
pogledujejo
.
„
Če
jih
ni
,
potem
ju
je
gotovo
peklenšček
sabo
vzel
,
“
pripomni
bojazljivo
jeden
izmed
hlapcev
;
„
saj
pa
danes
ponoči
tukaj
ni
bilo
drugače
,
kakor
na
sodni
dan
.
Nad
samostanom
je
razsajala
grozna
nevihta
,
pred
začarano
dvorano
je
strašilo
—
čuvaja
,
ki
sta
ob
dvanajsti
uri
stražila
,
sta
videla
celo
mrtvaški
sprevod
menihov
.
Vojak
se
razsrdi
.
„
Kaj
mislite
,
da
sem
res
tak
bedak
?
“
zagrmi
silnim
glasom
.
„
Kje
sta
jetnici
?
Odgovorite
mi
,
ali
pa
bo
moja
sablja
pela
po
Vaših
krivih
grbah
.
“
Ta
neuljuden
ogovor
pobožne
samostanske
hlapce
jako
užali
.
—
Sicer
so
,
kot
samostanski
služabniki
,
pohlevni
,
vendar
pa
tudi
pravi
Dolenjci
,
ki
imajo
,
če
treba
,
jeziček
dobro
namazan
.
„
Kaj
,
pretepavati
nas
hočete
?
“
pravi
orjaški
Gorjanec
,
„
no
,
če
do
tega
pride
,
znamo
si
tudi
mi
rokave
zavihati
.
Svetujem
Vam
,
da
svoj
drog
kar
pustite
v
nožnici
!
“
Razpor
je
gotov
!
Vojak
zavihti
svojo
sabljo
,
samostanski
hlapci
zgrabijo
,
kar
jim
ravno
pride
v
roke
,
—
zdaj
in
zdaj
bodo
trde
butice
krvavele
.
Najlepši
pretep
v
tihem
samostanu
se
pričenja
—
tu
se
s
prehoda
sem
začuje
globok
,
odločen
glas
.
„
Stojte
—
mirujte
—
ne
kalite
samostanskega
miru
!
“
veleva
opat
Bonedikt
,
ki
se
urnimi
koraki
bliža
.
Načelnik
spremstva
spravi
sabljo
v
nožnico
,
čeravno
je
bil
ravnokor
pripravljen
,
udrihati
krog
sebe
,
kakor
zoper
divjega
Turka
.
„
Velečastiti
gospod
opat
,
jetnic
ni
tukaj
!
“
pravi
srditim
glasom
.
„
Ni
tukaj
?
“
ponavlja
opat
,
„
to
je
popolnoma
nemogoče
!
Sinoči
so
jima
prinesli
večerjo
—
potem
sem
vzel
ključ
sabo
v
svoje
stanovanje
.
Tam
se
ga
živa
duša
ni
dotaknila
.
“
„
In
vse
je
bilo
pravilno
zaprto
,
“
dostavljajo
samostanski
hlapci
.
„
Zapahi
—
ključavnica
—
vse
je
bilo
v
najlepšem
redu
.
“
—
„
To
tudi
jaz
izpričujem
,
“
pravi
opat
Benedikt
,
„
po
polnoči
sem
se
osebno
prepričal
,
ker
sta
moja
dva
varuha
trdila
,
da
ju
je
grozno
strašilo
.
Jetnici
se
menda
v
veliki
omari
skrivate
.
“
„
Ne
,
prečastiti
gospod
,
tu
notri
sem
vse
dobro
pregledal
in
preiskal
.
“
Opat
osupne
.
„
Toda
beg
je
popolnoma
nemogoč
,
“
zakliče
,
„
le
poglejte
okno
—
tu
skozi
ne
more
nobeden
človek
uiti
.
“
„
Tedaj
je
kdo
izdajalec
,
“
godrnja
načelnik
spremstva
ter
grdo
gleda
na
samostanske
hlapce
.
Opat
Benedikt
z
glavo
zmaje
.
„
Za
samostanske
hlapce
sem
jaz
porok
,
“
pravi
mirno
,
toda
odločno
,
„
to
so
ljudje
,
ki
ne
poznajo
izdajalstva
.
Mogoče
,
da
so
se
po
noči
,
ko
je
huda
nevihta
razsajala
,
nekoliko
preveč
bali
—
da
,
bojazljiva
čuvaja
sta
za
trenotek
celo
svoje
mesto
pred
začarano
dvorano
zapustila
,
ker
sta
menila
,
da
sta
videla
strahove
.
Toda
jetnicama
pri
najboljši
volji
nista
mogla
pomagati
;
le
poglejte
umetno
narejeni
ključ
,
kakoršnega
ne
premore
z
lepo
drug
samostan
.
Ali
ste
pa
vse
kote
že
do
dobrega
preiskali
?
“
Samostanski
hlapci
z
nova
prično
iskati
.
Ni
ga
kotička
,
v
kateri
ne
bi
pogledali
,
vse
špranje
preiščejo
,
da
bi
zasačili
jetnici
.
Toda
ves
trud
je
zastonj
—
jetnic
ni
več
v
začarani
dvorani
.
To
je
res
prava
zagonetka
.
Hlapci
med
seboj
šepetajo
.
„
Sedaj
vemo
,
kaj
ponočna
prikazen
pomeni
,
“
pravijo
na
tihem
,
„
to
so
bili
peklenski
strahovi
,
ki
so
obe
copernici
sabo
vzeli
.
“
—
Opat
Benedikt
vse
sliši
.
Nobene
besede
ne
reče
,
predobro
pozna
svoje
poštene
ljudi
.
—
Zvesti
so
in
zanesljivi
,
toda
vražjeverni
,
in
zoper
to
bolezen
ni
zdravil
.
Zunaj
na
hodniku
se
začuje
ropot
in
vpitje
.
Koraki
se
bližajo
in
trenotek
pozneje
pridrvi
samostanski
hlapec
v
začarano
dvorano
.
„
Prečastiti
gospod
,
“
sopiha
,
„
gospod
opat
,
nekaj
sem
našel
!
“
„
Bliže
stopi
,
moj
dragi
!
“
Hlapec
se
prerine
do
opata
—
v
roki
drži
rujavo
opravo
—
staro
meniško
kuto
.
„
To
je
zadaj
na
prehodu
ležalo
,
“
poroča
ves
zasopen
;
„
velečastiti
gospod
,
sedaj
nama
bodete
vendar
verjeli
.
Strahovi
so
ponoči
tukaj
in
jedna
peklenskih
pošastij
je
tam
svojo
opravo
proč
vrgla
.
“
Opat
Benedikt
se
smehlja
.
„
To
niso
bile
pošasti
—
bili
so
ljudje
,
“
pravi
resnobno
.
„
Ko
bi
bili
res
duhovi
prišli
v
začarano
dvorano
,
pustili
ne
bi
takih
vidnih
sledov
za
sabo
.
“
„
Toda
prečastiti
gospod
—
meniška
kuta
!
“
„
Ni
pokrivala
duha
,
marveč
človeka
,
dragi
moj
!
Tu
so
predrzneži
svoje
burke
uganjali
.
Sedaj
tudi
jaz
verujem
na
mrtvaški
sprevod
,
toda
s
tem
razločkom
,
da
so
se
pod
meniško
opravo
skrivali
—
zavezniki
obeh
skrivnostnih
žensk
,
ne
pa
duhovi
.
“
„
Samostanski
hlapci
zijajo
z
odprtimi
ustmi
v
pobožnega
opata
.
„
Toda
vrata
?
“
„
Kdo
ve
,
s
kakimi
pripravami
so
jih
odprli
,
“
odgovarja
starček
,
„
čuvaj
je
vendar
trdil
,
da
je
slišal
šum
,
kakor
bi
se
vrata
odpirala
.
Bodočnost
nam
bo
še-le
pokazala
,
kako
se
je
vse
to
zgodilo
.
Jedno
pa
je
nedvomno
,
da
so
glumači
oprostili
svojo
načelnico
in
‚
indijsko
plesalko
‘
.
“
Poveljniku
spremstva
se
obraz
podaljša
.
„
No
,
to
je
lepa
stvar
;
“
pravi
slabe
volje
;
„
če
pridem
k
knezu
s
takim
poročilom
—
slabo
se
mi
bo
godilo
.
“
„
Zakaj
pa
?
“
praša
opat
,
„
Vi
ste
vendar
popolnoma
nedolžen
.
“
„
Seveda
sem
nedolžen
!
Toda
kaj
povprašuje
naš
gospod
po
tem
?
Ivdor
mu
pride
s
tako
novico
,
vlije
se
nanj
ploha
,
kakor
še
nikdar
!
To
čutim
že
po
vseh
udih
.
“
„
Šel
bom
jaz
z
Vami
,
“
pravi
opat
,
„
naj
pa
mene
zadene
njegova
nemilost
.
“
„
Oj
,
to
hočete
storiti
?
“
vsklikne
načelnik
vesel
.
„
Hvala
Bogu
,
ne
bo
se
mi
tedaj
tako
hudo
godilo
.
Pri
Vas
,
milostivi
gospod
opat
,
bo
knez
vsaj
bolj
jezo
brzdal
.
“
„
Samostanski
hlapci
naj
naj
prvo
gredo
ubežnici
iskat
,
“
zapoveduje
opat
Benedikt
,
„
in
nekaj
Vaših
jahalcev
naj
jim
pri
tem
pomaga
.
Mogoče
,
da
se
v
bližini
kje
skrivate
.
Pobegniti
sta
mogli
le
skozi
vrata
.
“
Samostanski
hlapci
sicer
z
ramami
zmajejo
,
toda
opatovemu
povelju
ne
oporekajo
.
Pričnejo
iskati
.
Vojaki
voljni
zasedejo
konje
ter
oddirjajo
proti
gozdu
,
da
tam
zasledujejo
ubežni
jetnici
.
Skoro
nikdo
ne
veruje
,
da
ju
bodejo
zopet
zasačili
,
in
marsikateri
hlapec
sam
pri
sebi
mrmra
:
„
Kaj
pomaga
vse
iskanje
—
pota
v
peklo
vendar
ne
poznamo
.
Jetnici
nista
bežali
—
to
se
bile
peklenske
pošasti
,
ki
so
se
ponoči
prikazale
.
Po
copernici
je
prišel
sam
peklenšček
,
in
takoj
naj
me
obesijo
,
če
to
ni
res
!
“
V
šentrupertski
krčmi
.
—
Neznanska
gospa
.
—
Čudna
tajnost
.
V
šentrupertski
gostilni
„
pri
jelenu
“
sedita
dva
gosta
za
mizo
.
—
Nedaleč
od
njiju
,
na
klopi
poleg
velike
zelene
peči
,
sedi
kmetski
oblečena
žena
,
ki
gotovo
ni
od
tod
doma
,
kajti
poleg
nje
leži
potna
cula
.
Ruto
na
glavi
ima
tako
globoko
doli
zavezano
,
da
se
njenega
obraza
skoraj
nič
ne
vidi.
Kmetica
je
menda
zelo
utrujena
,
glava
jej
visi
na
prsi
,
kakor
bi
spala
.
Gotovo
si
je
tudi
roki
ranila
,
kajti
okrog
prstov
ima
bel
robec
zavit
.
Gosta
sta
mimogrede
kmetico
površno
pogledala
.
„
Ta
trdno
spi
,
“
pravi
prvi
velike
in
krepke
postave
in
rudečkastih
las
.
„
Slišala
naju
tedaj
ne
bo
,
“
pripomni
drugi
.
„
Tudi
jaz
sem
tega
mnenja
,
vendar
je
pa
bolje
,
da
tiho
govoriva
.
“
„
No
,
seveda
,
to
se
samo
ob
sebi
umeva
.
Krčmar
ima
v
hlevu
opraviti
,
tedaj
se
lahko
zopet
posvetujeva
.
“
Možakarja
sta
stara
znanca
.
Jeden
je
Amalijin
strijc
,
bivši
hinavski
pajdaš
tolovajev
—
drugi
je
‚
rudeči
Tomaž
‘
,
smrtni
sovražnik
glavarja
Jurija
Skopca
.
„
Jedno
je
gotovo
,
“
pravi
strijc
,
„
Jurij
Skopec
ne
more
biti
s
svojim
krdelom
daleč
od
tod
skrit
.
Saj
sva
slišala
,
da
ga
povsod
tu
iščejo
,
ker
je
bil
toliko
predrzen
,
da
je
celo
odpeljal
barona
Frankovskega
.
“
‚
Rudeči
Tomaž
‘
čmerno
prikima
.
„
Da
,
Jurij
Skopec
ima
vse
hudiče
v
sebi
,
toda
tudi
zanj
bo
odbila
prava
ura
.
Grom
in
strela
,
če
ga
dobim
v
pest
,
poslal
ga
bom
k
vsem
vragom
,
poprej
pa
ga
bom
mučil
,
da
se
bodo
vsi
rabelji
čudili
moji
spretnosti
!
“
„
Pst
,
ne
tako
glasno
,
“
opominja
tovariš
,
„
ravnokar
se
mi
je
zdelo
,
da
se
je
kmetica
zganila
.
“
Tomaž
pogleda
nezaupno
proti
peči
.
„
Kaj
pa
še
,
“
pravi
potem
,
„
ta
spi
,
kakor
polh
po
zimi
.
In
pa
mlada
je
menda
,
kakor
se
mi
dozdeva
,
čeravno
je
ruta
popolnoma
prikriva
.
“
„
Pusti
no
kmetico
pri
miru
,
kaj
pa
Te
briga
?
“
meni
strijc
,
kakor
hitro
vidiš
predpasnik
,
naenkrat
postaneš
zaljubljen
.
“
„
No
,
saj
pa
tudi
samo
jedenkrat
živim
na
tem
zapeljivem
svetu
.
“
—
„
Ti
si
nepoboljšljiv
;
mislil
sem
vedno
,
da
imaš
samo
Amalijo
tako
rad
.
“
Tomažu
se
začno
oči
svetiti
.
„
Seveda
,
Amalija
je
pa
tudi
najlepša
.
Ko
bi
njo
imel
,
ne
zmenil
bi
se
za
nobeno
drugo
.
Bog
zna
,
kje
je
?
Menda
vendar
ni
z
Jurijem
Skopcem
skupaj
?
“
„
Nemogoče
ni
