Tiho
so
se
zaprla
velika
železna
vrata
;
v
mračnem
hodniku
,
na
mrzlih
stenah
je
zasijalo
za
hip
jesensko
sonce
.
Za
steklenimi
durmi
,
v
sobi
vratarnice
,
je
gorela
rdeča
luč
z
dolgim
,
mirnim
plamenom
;
nad
svetilko
je
bilo
pribito
na
steni
razpelo
z
golim
,
vse
krvavim
telesom
križanega
Kristusa
,
ki
še
ni
bil
nagnil
glave
in
je
gledal
z
velikimi
mirnimi
očmi
.
Malči
je
vztrepetala
v
materinem
naročju
in
se
je
prekrižala
.
Izza
steklenih
duri
je
stopila
vratarica
,
mlada
,
šepava
ženska
.
Nasmehnila
se
je
,
kakor
se
smehljajo
v
kloštrih
,
s
hladnim
,
neveselim
nasmehom
.
»
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
!
Pojdite
gor
,
zmerom
na
levo
,
v
drugo
nadstropje
in
po
hodniku
;
nad
vratmi
je
zapisano
:
soba
sv.
Neže
.
«
Šli
sta
dalje
;
Malči
je
objemala
mater
okoli
vratu
in
ji
je
slonela
z
životom
na
prsih
.
Hodniki
so
bili
prazni
,
mračni
,
koraki
so
odmevali
daleč
naokoli
,
kakor
da
bi
prihajali
in
odhajali
nevidni
ljudje
.
Visoka
okna
so
bila
temno
poslikana
,
ali
če
sta
postali
,
sta
čuli
tam
zadaj
glasove
,
vzdihujoče
,
stokajoče
,
kakor
rožni
venec
v
temni
cerkvi
,
pozno
v
noč
,
pred
polrazsvetljenim
oltarjem
.
Stene
so
bile
polne
svetih
podob
;
rdeče
luči
so
gorele
pred
njimi
;
velo
cvetje
je
viselo
od
okvirjev
.
Malči
je
gledala
te
slike
,
njene
oči
so
bile
kakor
pričarane
nanje
,
bilo
jo
je
groza
in
stiskala
se
je
k
materi
.
Na
prvi
podobi
je
bil
naslikan
sveti
Štefan
;
nag
je
bil
do
pasu
in
je
klečal
,
glavo
je
nagibal
nazaj
,
oči
so
bile
uprte
v
nebo
,
roke
sklenjene
na
prsih
;
telo
je
bilo
čisto
belo
,
tako
da
se
je
svetilo
iz
temne
podobe
kakor
da
bi
bilo
izdolbeno
;
dolgi
krvavi
curki
so
curljali
od
obraza
,
od
ramen
,
po
vsem
telesu
,
po
nežnih
belih
rokah
;
in
obraz
je
bil
tako
miren
,
le
ustnice
kakor
da
bi
se
premikale
.
Neštevilo
rdečih
,
silnih
rok
se
je
dvigalo
zadaj
,
na
desni
,
na
levi
,
divji
obrazi
so
prežali
iz
temnega
ozadja
;
svetnik
je
klečal
mirno
na
kupu
okrvavljenega
kamenja
,
oči
njegove
so
bile
,
kakor
da
so
bile
ugledale
tisto
lepoto
,
ki
so
hrepenele
po
nji
vse
solzne
.
Okrvavljeno
kamenje
se
je
spremenilo
v
dišeče
rdeče
rože
.
Na
drugi
podobi
je
bila
devica
,
oblečena
v
dolgo
belo
haljo
.
Tudi
njen
obraz
je
bil
čudovito
miren
.
V
rokah
je
držala
velik
srebrn
krožnik
in
na
krožniku
so
bile
njene
odrezane
prsi
,
bele
deviške
prsi
.
Bele
lilije
so
bile
v
njenih
laseh
in
še
bolj
bel
je
bil
njen
obraz
.
Oči
so
bile
uprte
v
nebo
,
uprte
v
oltar
,
na
katerem
je
darovala
svoje
bele
deviške
prsi
...
Za
njó
,
v
temnem
ozadju
,
je
prežalo
dvoje
divjih
obrazov
.
Šli
sta
dalje
,
hodniki
so
bili
temni
in
samotni
.
Prišli
sta
mimo
visokega
okna
,
ki
je
bilo
zagrnjeno
samo
napol
z
belim
zagrinjalom
.
Pred
oknomje
bila
nizka
klopica
;
mati
je
pokleklnila
,
Malči
je
pogledala
skozi
okno
v
polumrak
.
Iz
polumraka
so
se
zasvetile
najprej
široke
bele
perotnice
na
glavi
usmiljenke
,
ki
je
sedela
prav
blizu
okna
pred
harmonijem
.
Glava
je
klonila
,
obraz
je
bil
kakor
iz
mramorja
,
tudi
usnice
so
bile
čisto
bele
,
bolj
bele
kakor
svetlo
platno
perotnic
.
Oči
so
bile
polzaprte
,
mirne
kakor
ves
obraz
in
kakor
polumrak
tam
doli
.
Roka
se
je
dotaknila
tipke
,
in
samoten
glas
,
kakor
iz
daljne
daljave
,
se
je
zazibal
v
zraku
,
padal
je
polagoma
,
izgubil
se
tja
dol
v
temò
.
Iz
temè
se
je
svetlikala
luč
;
visoko
dol
od
stropa
je
visela
na
srebrnih
verižicah
srebrna
svetilka
,
razsvetljevala
je
veliko
podobo
Matere
božje
,
ki
je
segala
od
stropa
do
oltarja
.
Mati
božja
,
v
dolgem
,
sinjem
,
z
zlatimi
zvezdami
posutem
plašču
je
stala
na
zemlji
,
bleščeča
bela
noga
je
gledala
izpod
zlatoobrobljenega
plašča
.
Noga
pa
je
počivala
na
ploščati
glavi
velike
zelene
kače
,
ki
se
je
vila
okoli
zemlje
,
objemala
jo
trikrat
v
strašnem
in
gnusnem
kolobarju
.
Od
rok
Matere
božje
,
od
vseh
desetih
prstov
,
so
lili
žarki
milosti
na
zemljo
.
Ali
bolj
jasen
kakor
zvezde
na
plašču
in
kakor
zčati
rob
in
bolj
kakor
žarki
milosti
,
ki
so
lili
na
zemljo
,
je
bil
obraz
Matere
božje
.
Malči
je
pogledala
na
velike
,
v
nebo
uprte
,
miru
in
ljubezni
polne
oči
,
na
ustnice
,
resne
in
blage
,
na
srebrno
solzo
,
ki
se
je
svetila
čudovito
na
belih
licih
,
in
sladko
ji
je
bilo
,
pritisnila
je
čelo
na
okno
,
Mati
božja
se
je
bližala
,
stopila
je
iz
teme
in
čisto
pred
njo
je
bil
milostipolni
obraz
...
Vstali
sta
,
Malči
se
je
oklenila
matere
okoli
vratu
.
Prišla
je
mimo
ženska
in
malči
se
je
tresla
od
groze
.
Lica
so
bila
vsa
razjedena
,
kazalo
se
je
živo
meso
,
ustnic
ni
bilo
več
,
ne
nosa
in
jezik
je
lizal
po
golih
čeljustih
.
Postala
je
,
ozrla
se
je
z
mirnim
pogledom
–
»
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
!
«
–
in
je
šla
dalje
.
Malči
je
trepetala
,
mraz
ji
je
bilo
;
hodnik
je
bil
neizmerno
dolg
,
temán
in
samoten
.
Vodil
je
Bog
vedi
kam
,
v
novo
deželo
,
kjer
ni
nič
sonca
in
nič
človeških
glasov
,
v
neznano
deželo
,
polno
svetih
in
strahotnih
čudes
,
šepetajočih
molitev
,
belih
mirnih
obrazov
,
tako
tujih
,
kakor
da
bi
bili
stopili
dol
iz
nebes
,
izpred
božjega
trona
...
Odprle
so
se
duri
,
iz
postelje
so
se
dvignile
glave
,
radovedne
oči
so
se
ozrle
nanja
.
Soba
je
bila
velika
,
čisto
bela
.
Dvoje
oken
je
segalo
od
stropa
skoro
do
tal
,
zagrnjeni
sta
bili
z
belimi
zastori
,
prijeten
polurmak
je
bil
v
sobi
.
Ob
stenah
postelja
ob
postelji
,
štirinajst
jih
je
bilo
.
Nad
posteljami
svete
podobe
,
razpela
,
med
okni
slika
debelega
plešastega
gospoda
z
rdečim
ovratnikom
in
zlatim
križcem
na
zlati
verižici
.
Pod
sliko
božične
jaslice
,
umetno
sestavljene
iz
lesa
in
papirja
–
vse
lepo
in
zelo
resnično
,
hlev
,
sveta
družina
,
pastirji
,
sveti
trije
kralji
in
naokoli
zelena
pokrajina
,
zadaj
pa
betlehemsko
mesto
.
Stopila
je
k
njima
sestra
Cecilija
,
mlada
,
rdečelična
in
vesela
.
»
Kako
ti
je
ime
?
«
»
Malči
.
«
Vzela
jo
je
v
naročje
in
jo
nesla
k
prazni
postelji
ob
oknu
.
»
Tako
,
Malči
,
to
je
tvoja
postelja
,
tvoje
stanovanje
.
«
Mati
je
zajokala
.
Bila
je
že
pri
durih
in
se
je
vrnila
,
pokleknila
je
k
nizki
postelji
in
je
jokala
.
Tudi
Malči
je
imela
vlažne
oči
,
ali
obraz
ji
je
bil
miren
in
ni
se
ozrla
na
mater
;
život
jo
je
bolel
od
dolge
poti
,
čutila
je
,
da
se
odpira
rana
na
nogi
;
tudi
žejna
je
bila
,
ali
ni
si
upala
prositi
vode
.
Sitno
ji
je
bilo
,
da
mati
joka
,
sram
jo
je
bilo
,
ker
so
gledali
nanjo
,
ali
tudi
nji
sami
so
silile
solze
v
oči
,
dasi
ni
vedela
zakaj
in
dasi
ni
marala
jokati
.
Mati
je
vstala
,
poljubila
jo
je
na
obraz
;
Malči
je
zaskrbelo
na
licih
od
materinih
solza
,
spreletelo
jo
je
in
vzdignila
je
roko
,
da
bi
se
dotaknila
materinega
obraza
,
ki
je
bil
gorak
in
ves
moker
.
Videla
je
od
blizu
ta
obraz
in
zdelo
se
ji
je
,
kakor
da
ga
še
nikoli
prej
ni
videla
;
širok
je
bil
,
rdeč
in
spačen
od
joka
,
oči
so
bile
prestrašene
,
velike
,
motne
od
solza
in
ustnice
so
se
tresle
.
Sestra
Cecilija
je
spremila
mater
do
duri
.
»
Nikoli
več
ne
pride
odtod
!
«
je
rekla
mati
in
je
pogledala
sestro
s
čudnimi
,
otroškimi
,
prosečimi
očmi
.
»
Kakor
je
božja
volja
,
«
je
odgovorila
sestra
Cecilija
mirno
.
Duri
so
se
zaprle
in
koraki
so
odhajali
po
mostovžu
...
Sestra
se
je
vrnila
,
prinesla
je
kruha
s
surovim
maslom
in
kozarec
vina
,
mešanega
z
vodo
.
»
Pij
in
jej
,
Mlči
,
nato
se
preoblečeš
.
«
Malči
je
popila
vino
,
nato
je
slekla
vso
obleko
do
srajce
in
je
oblekla
rdeče
karirano
krilo
,
šito
scela
,
kakor
pri
malih
otrocih
,
in
čez
krilo
modro
progast
predpasnik
s
pasom
in
naramnicami
.
Sedela
je
na
postelji
in
je
gledala
po
sobi
.
Samo
še
časih
je
smuknil
k
nji
radoveden
,
hudomušen
,
skoro
hudoben
pogled
,
ali
že
so
se
bile
navadile
nanjo
,
spet
se
je
oglasil
smeh
,
krik
,
čvrljajoči
,
veseli
glasovi
so
se
podili
vsekrižem
.
Hipoma
se
je
ozrl
širok
,
rdeč
,
razposajen
obraz
naravnost
v
Malči
.
»
Pa
ne
misli
,
da
boš
imela
vina
,
kadar
se
ti
bo
hotelo
!
«
Malči
se
je
prestrašila
,
Tista
,
ki
jo
je
ogovorila
z
rezkim
glasom
,
je
sedela
na
nizkem
stolčku
,
z
rokama
se
je
opirala
ob
slonice
,
kakor
jih
imajo
bogati
fotelji
;
zibala
je
stolček
od
leve
na
desno
,
zelo
močno
in
zelo
hitro
,
ter
se
je
tako
pomikala
naprej
,
ne
da
bi
se
dotaknila
tal
z
bolnimi
nogami
,
ki
so
tičale
v
težkih
copatah
.
Bližala
se
je
postelji
in
Malči
se
je
bala
,
prijela
se
je
za
odejo
z
obema
rokama
in
se
je
naslonila
na
vzglavnik
.
»
Kaj
se
me
bojiš
?
Čakaj
,
odgriznem
ti
nos
!
«
Smeh
je
buknil
po
sobi
.
»
Pusti
jo
no
,
Lojzka
!
«
se
je
oglasil
od
duri
tenak
,
majhen
glas
,
kakor
da
bi
bila
zaklicala
prav
nežna
punčka
iz
cunj
.
Od
postelje
,
ki
je
stala
tik
duri
,
se
je
spustila
tenka
,
tenčkena
postavica
;
obraz
je
bil
droben
,
majhne
črne
oči
so
mežikale
,
skuštrani
lasje
so
zakrivali
čelo
,
nosek
je
bil
malo
privihan
.
»
No
,
pusti
jo
,
Lojzka
!
«
Spustila
se
je
od
postelje
in
Malči
si
je
mislila
:
glej
,
zdaj
bo
padla
!
Samo
po
eni
nogi
se
je
bližala
,
druga
,
v
veliki
črni
copati
,
je
visela
čudno
sključena
in
je
segala
tenki
zdravi
nogi
komaj
do
gležnja
.
In
noga
ni
skakala
,
temveč
drsala
je
tiho
,
čudovito
hitro
,
sukala
se
na
levo
in
na
desno
,
život
pa
je
bil
miren
,
malo
sklučen
–
kakor
da
bi
plaval
majhen
angel
po
sobi
.
To
je
bila
Rezika
,
tretja
Rezika
,
zakaj
bilo
jih
je
še
dvoje
;
služila
je
vsem
,
nosila
jim
je
na
postelje
kavo
in
juho
in
je
pletla
zjutraj
lase
neokretni
Francki
.
Njen
obraz
je
bil
samo
tedaj
prepaden
in
bled
,
kadar
so
jo
dražile
:
»
Rezika
,
mati
pride
póte
!
«
Tedaj
se
je
skrila
v
kot
in
je
gledala
izza
posteljnjaka
s
prestrašenimi
očmi
...
Prišla
je
k
postelji
in
se
je
naslonila
s
komolci
na
blazino
.
»
Kako
ti
je
ime
,
ti
?
«
»
Malči
!
«
Vse
ostale
so
utihnile
in
so
poslušale
.
Sedele
so
sredi
sobe
okrog
nizke
mize
,
vse
pokrite
s
knjigami
,
podobami
,
pisanimi
igračami
,
pletivom
,
nogavicami
,
ostanki
kruha
,
kolača
,
olupki
pomaranč
in
jabolk
.
Od
zadnje
postelje
,
v
mračnem
kotu
se
je
oglasil
globok
,
zategnjen
glas
.
»
Samo
eno
Malči
smo
šele
imele
.
Pred
tremi
leti
je
umrla
,
tukaj
je
ležala
poleg
mene
.
Ponoči
je
umrla
,
kričala
je
...
oh
...
Rezika
,
daj
mi
vode
,
ne
morem
tja
z
roko
.
«
Nekoliko
se
je
vzdignila
kuštrava
glava
iz
blazine
.
Rumen
obraz
,
nos
kakor
nož
,
oči
žareče
,
črni
lasje
;
iztegnila
se
je
roka
,
koščena
,
tenka
kakor
klina
.
Pomočila
je
ustnice
,
glava
je
legla
počasi
na
blazino
in
oči
so
se
spet
zatisnile
.
Izpraševale
so
Malči
,
toda
ni
odgovarjala
veliko
;
sedela
je
trdno
pokonci
,
obrvi
strnjene
,
oči
pazljive
,
srepe
,
drobne
pesti
zakopane
v
odejo
–
kakor
da
bi
gledala
v
oči
trinajsterim
sovražnikom
...
Mrak
je
legel
,
samo
še
visoko
ob
stropu
so
se
svetili
rdeči
žarki
.
Sestra
Cecilija
je
odprla
duri
.
»
Večerja
!
«
Sklenile
so
se
roke
,
kričeč
glas
se
je
vzdignil
iz
gruče
in
za
njim
so
se
oglasili
mrmrajoči
,
zategnjeni
glasovi
.
Obrazi
so
bili
mirni
,
resni
,
bogve
kam
so
gledale
oči
,
tihe
,
široko
odprte
.
Večerna
molitev
je
bila
hitro
pri
kraju
–
in
kakor
trenotna
senca
je
izginil
iz
obrazov
resni
mir
brez
sledu
,
ustnice
so
se
smejale
prešerno
,
oči
so
gledale
živahno
in
razposajeno
.
Malči
je
držala
v
naročju
skledico
juhe
.
»
Ali
je
juha
dobra
?
«
jo
je
vprašala
Lojzka
in
se
je
smejala
z
rdečimi
,
debelimi
ustnicami
,
da
so
se
svetili
široko
beli
zamorski
zobje
.
»
Dobra
,
«
je
odgovorila
Malči
in
je
srebala
počasi
,
malo
boječe
,
kakor
ob
tuji
mizi
.
Lojzka
je
dala
svojo
skledico
Reziki
in
Rezika
je
izlila
juho
v
posodo
,
kjer
je
bila
umazana
umivalna
voda
.
»
Ti
nedolžni
otrok
ti
!
«
je
vzdihnila
Lojzka
.
»
Če
bi
ji
dali
pomije
,
pa
bi
jih
pila
!
«
Oglasila
se
je
Tina
,
najstarejša
,
ki
je
imela
že
štirinajst
let
.
Krepka
je
bila
,
obraz
ji
je
bil
zdrav
in
rdeč
,
nekoliko
grob
,
oči
so
gledale
resno
,
materinsko
.
Močne
,
mesnate
roke
so
se
opirale
ob
stol
;
hodila
je
drugače
kakor
Lojzka
:
zibala
se
je
s
stolom
in
z
vsem
životom
naprej
in
nazaj
,
ne
od
desne
na
levo
in
opirala
se
je
z
eno
nogo
;
tako
je
ropotala
bolj
ter
se
premikala
bolj
počasi
.
Noge
so
ji
bile
tenke
,
kakor
noge
dveletnega
otroka
,
in
so
se
skrivale
pod
krilom
.
»
Jej
juho
,
Malči
!
Juha
je
dobra
,
samo
Lojzka
je
hudobna
...
Ti
,
še
juhe
ne
boš
imela
;
le
glej
!
«
Obraz
Lojzke
je
bil
hipoma
resen
;
pogledala
je
začudeno
in
je
umolknila
;
sedela
je
tiho
ob
oknu
,
dokler
niso
prižgali
luči
;
njene
ustnice
so
bile
polodprte
,
zlovoljne
in
otožne
.
Prišla
je
sestra
Cecilija
in
je
prižgala
plinovo
luč
,
ki
je
visela
od
stropa
.
Žareča
bela
svetloba
se
je
razlila
po
sobi
.
Slačile
so
se
in
so
se
napravljale
spat
.
Stoli
so
ropotali
,
časih
je
vzkriknilo
–
ponesrečilo
se
je
kateri
in
padla
je
,
ko
se
je
slačila
;
samo
strah
je
bil
,
smejala
se
je
sama
in
vse
so
se
smejale
.
Postelje
so
šumele
,
govorjenje
je
polagoma
utihnilo
,
smejale
so
se
pritajeno
,
sunkoma
,
samo
šepetale
so
še
.
Sestra
Cecilija
je
stala
sredi
sobe
.
»
Kje
je
Tončka
?
Tončka
!
«
Glave
so
se
vzdignile
v
posteljah
.
»
Tončka
!
«
Ob
oknu
,
skrita
za
zagrinjalom
,
je
stala
Tončka
.
S
počasnimi
,
nerodnimi
rokami
je
odgrnila
zagrinjalo
,
prišla
je
,
glavo
sklonjeno
,
obe
roki
nalahno
iztegnjeni
,
obraz
smehljajoč
,
miren
,
brez
strahu
.
Oči
,
lepe
,
črne
,
so
gledale
nestalno
,
brezizrazno
.
Tončka
je
bila
slepa
.
»
Kje
si
bila
,
Tončka
?
«
»
Ob
oknu
,
sestra
Cecilija
.
«
Tončka
je
stala
ob
oknu
uro
za
uro
,
kadar
je
bil
lep
večer
in
je
gledala
z
velikimi
,
brezizraznimi
očmi
,
s
smehljajočim
,
mirnim
obrazom
.
Vztrepetala
so
ji
lica
,
kadar
jo
je
pobožal
sončni
žarek
.
»
Kaj
si
videla
zunaj
,
Tončka
?
«
jo
je
vprašala
Lojzka
.
Tončka
ni
odgovorila
;
slačila
se
je
počasi
in
se
je
smehljala
,
kakor
da
je
bila
doživela
nekaj
čudovitega
,
ljudem
nerazumljivega
.
»
Ali
ne
veš
,
da
imamo
spet
novo
?
Malči
ji
je
ime
.
«
Kakor
da
bi
ji
bile
roke
obrnile
glavo
,
se
je
ozrla
Tončka
naravnost
k
postelji
,
kjer
je
ležala
Malči
.
»
Dober
večer
,
Malči
!
«
se
je
nasmehljala
Tončka
.
Malči
se
je
komaj
ozrla
;
trudne
so
ji
bile
oči
in
vsa
je
bila
trudna
;
dan
je
bil
nemiren
in
dolg
,
kakor
takrat
,
ko
se
je
vzila
po
železnici
od
jutra
do
noči
.
»
Tiho
,
otroci
!
Molite
in
zaspite
!
Sveti
angel
varuh
z
vami
!
«
Sestra
Cecilija
je
ugasnila
luč
.
Glasu
ni
bilo
več
od
nikoder
.
Zašepetalo
je
še
kdaj
nalahko
,
kakor
da
bi
podrsala
dlan
po
šumeči
odeji
.
Malči
ni
spala
.
Mraz
ji
je
bilo
v
novi
postelji
,
bolela
jo
je
glava
in
tudi
rana
na
nogi
jo
je
skelela
;
zarezalo
jo
je
časih
,
da
bi
zavpila
,
zavzdihnila
,
ali
ni
si
upala
.
Tresla
se
je
,
odela
se
je
do
ust
in
je
sklenila
roke
pod
srajco
na
prsih
.
Kakor
je
bolečina
malo
odnehala
,
so
prihajale
čudne
,
žalostne
misli
.
Tiho
je
bilo
,
tiha
bela
svetloba
je
svetila
skozi
visoka
okna
.
Nikjer
ni
bilo
lune
,
ali
košček
neba
,
ki
se
je
svetlikal
nad
črnimi
strehami
,
je
bil
ves
bel
in
bleščeč
od
gosto
nasutih
zvezd
.
Z
obema
rokama
je
tiščala
odejo
k
sebi
;
strah
jo
je
bilo
.
Zgenilo
se
je
časih
tu
,
tam
,
zašumela
je
blazina
,
zavzdihnilo
je
,
zaječalo
.
Malči
je
bila
sama
,
izgubila
se
je
bila
,
sama
kakor
ponoči
sredi
gozda
.
Če
bi
poklicala
mater
,
bi
je
ne
slišala
,
nihče
na
svetu
bi
je
ne
slišal
...
Začela
je
moliti
,
ali
besede
so
ji
nenadoma
pošle
,
težko
,
mučno
ihtenje
se
je
vzdigalo
iz
prsi
,
ustnice
so
trepetale
in
se
nategale
,
zaskelelo
jo
je
v
očeh
.
Spomnila
se
je
bila
na
malega
brata
,
ki
leži
doma
,
napol
razodet
,
ustna
odprta
,
lica
rdeča
in
potna
.
Na
mater
se
je
spomnila
,
ki
sedi
za
mizo
,
pred
svetilko
,
in
šiva
;
globoko
kloni
glava
,
obraz
je
rdeč
in
svetel
od
luči
.
Zasmilili
so
se
ji
vsi
,
tudi
kanarček
se
ji
je
zasmilil
,
ki
je
sedel
tam
v
kletki
čisto
zgoraj
,
glavico
v
perju
,
kakor
lepa
rumena
kepa
...
Izpregovoriti
je
hotela
,
toda
ozrla
se
je
,
–
tišina
vsenaokoli
,
bele
stene
,
visoka
,
neprijazna
okna
,
Bog
vedi
,
samoten
črn
gozd
.
Poljubila
je
svetinjico
,
zatisnila
je
oči
.
»
Sveti
angel
varuh
moj
–
–
«
Ali
odeja
se
je
stresala
sunkoma
,
po
licih
dol
so
ji
tekle
solze
,
ni
se
mogla
braniti
,
ihtenje
se
je
oglasilo
po
sobi
.
Obrnila
se
glavo
in
je
pritisnila
usta
na
vzglavje
.
Od
drugega
okna
je
zašumelo
,
Tončka
se
je
bila
vzdignila
v
postelji
in
je
poslušala
s
sklonjenim
životom
.
Vstala
je
,
šla
počasi
po
sobi
,
v
beli
srajci
do
kolen
,
roke
iztegnjene
,
glavo
sklonjeno
,
oči
široko
odprte
.
Prišla
je
k
postelji
,
tipala
je
z
roko
po
blazini
,
po
odeji
,
doteknila
se
je
Malčinih
las
.
»
Malči
,
ali
ne
spiš
?
«
Malči
se
je
ozrla
,
od
okna
je
padala
svetloba
na
droben
,
smehljajoč
obraz
.
Tončka
jo
je
božala
po
laseh
,
po
čelu
,
po
mokrem
obrazu
.
»
Nič
ne
jokaj
,
Malči
!
«
In
hotela
ji
je
povedati
nekaj
lepega
in
veselega
.
»
Nič
ne
jokaj
,
–
jutri
bo
nedelja
...
«
Malči
se
je
nasmehljala
sama
–
jutri
bo
nedelja
.
Komaj
še
se
je
malo
ozrla
,
spreletelo
jo
je
toplo
in
trudno
,
oči
so
se
zatisnile
...
In
precej
se
ji
je
sanjalo
nekaj
zelo
čudnega
;
tam
se
je
širil
travnik
,
do
kolen
je
segala
zelena
trava
in
rdeče
in
rumene
cvetice
so
se
klanjale
.
Sonce
je
sijalo
in
Malči
se
je
igrala
z
veliko
rdečo
žogo
;
lahko
kakor
perotnice
so
jo
nosile
noge
.
Nedeljsko
so
bile
oblečene
,
počesane
,
pisane
pentlje
so
imele
v
kitah
.
Skoro
vse
so
sedele
okoli
mize
,
samo
tri
,
štiri
so
ležale
.
Bilo
je
že
blizu
dveh
,
čakale
so
gostov
.
Tončka
je
slonela
ob
oknu
.
Obrnila
se
je
proti
sobi
,
obraz
ji
je
bil
svetel
in
rdeč
,
kakor
da
bi
bili
ostali
sončni
žarki
na
njem
.
»
Sonce
sije
;
ne
bo
jih
veliko
.
«
»
Kaj
mislite
,
ali
pride
grofica
?
«
je
vprašala
Lojzka
s
hudobnim
nasmehom
in
vse
so
se
zasmejale
na
glas
.
»
Malči
,
le
pripravi
predpasnik
,
kadar
pride
grofica
!
Boš
videla
–
ljí-ibo
djéte
!
«
Ozrle
so
se
vse
hkrati
,
če
so
zaškripale
duri
.
Prišla
je
najprej
,
takoj
ob
dveh
,
bleda
,
slabo
oblečena
ženska
.
Toliko
da
se
je
ozrla
po
sobi
in
da
je
pokimala
z
glavo
.
Stopila
je
k
postelji
,
kjer
je
ležala
Katica
,
bolna
Katica
;
sklonila
je
glavo
prav
blizu
k
njenim
ustnicam
in
šepetali
sta
,
dokler
se
ni
zmračilo
;
nihče
ni
čul
besede
in
se
ni
zmenil
zanja
.
Prinesla
je
nekaj
zavitega
v
papir
,
ali
nikoli
še
ni
videla
Lojzka
,
ki
se
je
časih
ozrla
,
da
bi
bila
Katica
jedla
.
Mati
je
imela
rdeče
oči
,
ko
je
odhajala
,
Katica
pa
se
je
obrnila
k
steni
in
ni
govorila
z
nikomer
.
Grda
je
bila
v
obraz
,
velik
nos
je
imela
,
potlačen
kakor
zamorka
,
debele
ustnice
,
majhne
oči
in
kuštrave
in
pepelnate
lase
;
trinajst
let
ji
je
bilo
morda
šele
,
nad
posteljo
pa
je
bilo
zapisano
,
da
so
jo
bili
prinesli
v
hišo
pred
šestimi
leti
;
ves
život
ji
je
bil
z
ranami
pokrit
in
iz
ran
je
teklo
neprestano
.
Tina
,
štirinajstletna
,
je
sedela
sama
v
kotu
med
dvema
posteljama
;
obraz
ji
je
gorel
,
oči
so
gledale
zamišljeno
.
Lojzka
se
je
ozrla
nanjo
in
zamežikala
je
,
kakor
da
bi
ji
bilo
zableščalo
sonce
v
lica
.
»
Edvard
!
«
je
zaklicala
z
mehkim
,
pojočim
glasom
.
Tina
se
je
zdrznila
,
oprla
se
je
z
rokama
ob
slonice
in
se
je
napol
vzdignila
z
životom
;
temna
rdečica
se
ji
je
razlila
po
licih
do
vratu
in
oči
je
pokrila
vlaga
.
Stisnila
je
ustnice
,
nagnila
je
stolec
sunkoma
,
zazibala
se
je
z
vsem
životom
naprej
in
nazaj
ter
se
pomikala
ropotoma
proti
mizi
.
Lojzka
se
je
zasmejala
na
glas
,
s
čudnim
,
hripavim
smehom
,
ročno
je
zibala
stolček
na
desno
in
na
levo
ter
je
bežala
.
Tina
se
je
ustavila
pri
mizi
,
pogladila
si
je
z
roko
lase
,
ki
so
ji
bili
padli
preko
čela
in
se
je
nasmehnila
.
Tudi
Lojzka
je
postala
pri
oknu
in
je
gledala
Tini
naravnost
v
oči
...
Zaškripala
so
vrata
,
prišlo
je
troje
elegantno
oblečenih
dam
,
vsaka
je
imela
v
roki
majhen
papirnat
zavoj
.
»
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
!
«
se
je
oglasilo
v
pojočem
zboru
od
mize
,
od
okna
,
od
postelj
.
Prva
dama
je
bila
starikava
,
suhotna
,
imela
je
velik
rdeč
nos
in
na
glavi
velik
črn
klobuk
.
Tudi
ostali
dve
sta
bili
suhi
in
rdečenosni
,
toda
mlajši
,
morda
njeni
hčeri
.
Počasi
je
slačila
prva
dama
rokavice
,
stala
je
še
pri
durih
ter
se
ozirala
z
zelo
prijaznim
,
sladkim
nasmehom
po
sobi
.
»
Kako
vam
je
,
otroci
?
«
je
vprašal
nje
tenki
,
nosljavi
glas
–
razlil
se
je
po
sobi
kakor
med
.
Lojzka
se
je
poklonila
in
je
odgovorila
z
zelo
ponižnim
in
nežnim
glasom
:
»
Hvala
Bogu
,
dobro
nam
je
,
gospa
grofica
!
«
–
Rezika
se
je
ozrla
v
stran
,
mežikala
je
in
ves
obraz
ji
je
bil
napet
od
pridržanega
smeha
.
Lojzka
pa
je
bila
resna
in
niti
trenila
ni
.
Polahko
je
odvijala
dama
zavoj
in
se
je
ozirala
s
hudomušnim
pogledom
:
Zdaj
poglejte
,
otroci
,
kaj
sem
vam
prinesla
!
Gledale
so
in
so
čakale
,
nobena
ni
izpregovorila
besede
.
Iz
zavoja
so
se
prikazale
pomaranče
,
četvero
jih
je
bilo
.
»
Daj
mi
nožek
,
Edit
!
«
Mlada
rdečenosa
dama
je
odvezala
pisano
vrečico
in
je
prinesla
iz
nje
ličen
bel
nožek
.
Starejša
dama
je
stopila
k
mizi
,
lupila
in
rezala
je
pomaranče
z
gosposkimi
kretnjami
,
lepo
je
sukala
tenksa
rdeča
mezinca
,
ozirala
se
je
izpod
črnega
klobuka
po
posteljah
.
In
mlajši
dami
sta
stali
poleg
nje
,
ob
desni
in
ob
levi
.
Nato
so
hodile
okoli
mize
in
od
postelje
do
postelje
ter
so
delile
koščke
,
iz
katerih
se
je
cedila
sladka
voda
.
»
Bog
poplačaj
!
«
se
je
glasilo
enakomerno
,
dolgo
zategnjeno
,
v
taktu
.
Dama
pa
je
opazovala
obraze
,
brisala
si
je
tenke
prste
ob
robec
,
sladko
razpoloženje
se
ji
je
smehljalo
v
dobrem
srcu
.
Ali
nato
je
stopila
sredi
sobe
,
zasmejala
se
je
,
vzdignila
je
roko
.
»
Številka
druga
!
«
In
tišje
,
veselo
:
»
Odpri
zavojček
,
Edit
!
«
Mlada
rdečenosa
dama
je
odprla
papirnat
zavojček
in
prikazali
so
se
podolgasti
,
tenki
piškoti
,
četvero
jih
je
bilo
.
»
Daj
mi
nožek
,
Edit
!
«
Razrezala
je
piškote
v
čisto
enake
koščke
,
hodile
so
okoli
mize
in
od
postelje
do
postelje
ter
so
delile
.
Dama
je
bila
vsa
rdeča
,
razžarjena
od
radosti
in
med
se
je
cedil
na
tenkih
ustnicah
.
»
Številka
tretja
!
«
Tiho
,
veselo
:
»
Odpri
zavojček
,
Margit
!
«
Tretja
,
najmlajša
rdečenosa
dama
je
odprla
zavojček
in
prikazale
so
se
pisane
podobe
,
natanko
štirinajst
jih
je
bilo
.
Prijazna
,
smehljajoča
mamica
je
držala
v
naročju
debelega
otroka
v
sami
srajčki
ter
ga
je
pitala
z
majhno
žličico
.
A
pod
podobo
je
bilo
zapisano
:
»
Katreinerjeva
kava
«
.
Romale
so
in
so
darovale
svetle
podobice
,
vsaki
po
eno
.
Postajala
je
dama
ob
posteljah
,
ob
mizi
in
je
božala
drobne
,
sramežljive
obraze
.
»
Kako
ti
je
ime
,
ljubo
dete
?
«
Prišla
je
do
postelje
,
kjer
je
ležala
Malči
.
»
Ah
,
glej
,
tebe
še
nisem
videla
!
Kako
ti
je
ime
,
ljubo
dete
?
«
»
Malči
.
«
»
O
,
Malči
!
–
Daj
ji
,
daj
ji
podobico
,
Margit
!
–
In
,
Malči
,
ali
kaj
moliš
za
dobrotnike
?
«
Malči
je
povesila
oči
in
je
molčala
.
Izpod
trepalnic
je
videla
Lojzko
,
ki
se
je
bila
pravkar
spačila
tam
zadaj
;
in
Malči
se
je
zdelo
dobro
,
da
se
je
Lojzka
spačila
.
Pred
durmi
je
stala
sestra
Cecilija
,
roke
prekrižane
na
prshi
,
glavo
malo
upognjeno
,
tih
smehljaj
na
ustnicah
.
Tudi
smehljaj
sestre
Cecilije
je
bil
Malči
pogodi
.
»
Premisli
,
ljubo
dete
,
«
je
govorila
dama
,
»
da
to
pozemsko
trpljenje
ne
traja
dolgo
.
Kmalu
,
kmalu
te
pokliče
k
sebi
Gospod
Bog
,
da
te
odreši
vsega
hudega
–
«
Dama
se
je
ozrla
,
sestra
Cecilija
se
je
umaknila
,
odprle
so
se
duri
na
stežaj
...
Hipoma
se
je
spremenil
obraz
drečenose
dame
,
trd
je
bil
in
jezen
,
tenke
ustnice
so
se
približale
nosu
.
S
krepkimi
koraki
je
premerila
sobo
,
krepko
sta
stopali
za
njo
spremljevalki
njeni
;
pred
durmi
se
je
poklonila
sestra
Cecilija
,
roke
prekrižane
na
prsih
,
tih
smehljaj
na
ustnicah
.
»
Bog
poplačaj
!
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
!
«
je
zapelo
štirinajst
glasov
.
Prišla
je
bila
velika
debela
ženska
,
zelo
bogato
oblečena
,
obraz
širok
in
mehak
,
kakor
iz
testa
.
Nasmehnila
se
je
hudobno
,
ko
je
bila
ugledala
rdečenoso
,
črno
damo
in
podbradek
se
ji
je
nalahko
stresel
in
se
je
tresel
še
ves
čas
,
ko
so
stopale
mimo
nje
s
trdimi
koraki
rdečenose
dame
.
Globok
poklon
,
hudoben
pogled
,
zaprle
so
se
duri
.
Velik
zavoj
je
nosila
v
roki
debela
dama
.
Sedla
je
takoj
,
položila
je
zavoj
na
kolena
in
si
je
brisala
z
robcem
potno
čelo
,
obdrgnjeno
od
klobuka
,
ki
je
visel
globoko
v
obraz
.
»
No
,
kaj
ste
dobile
?
«
Zasmejale
so
se
grohotoma
.
»
Podobice
in
olupke
.
«
Dami
se
je
zasvetil
obraz
,
kakor
da
bi
ji
povedale
nekaj
zelo
prijetnega
.
»
To
je
skopost
,
grofovska
skopost
...
Lojzka
,
zakaj
pa
ji
nisi
dala
koščka
kruha
?
–
Náte
,
otroci
!
«
Odvezala
je
zavoj
in
prinesla
je
na
dan
kolačev
,
jabolk
,
pomaranč
,
bonbonov
;
velik
kup
je
bil
na
mizi
.
»
Sestra
Cecilija
,
delite
!
«
Sestra
Cecilija
je
pokleknila
pred
nizko
mizo
in
je
delila
.
Nard
radovednimi
,
veselimi
,
plavolasimi
glavami
so
se
svetile
široke
bele
perotnice
.
Dama
je
sedela
na
stolu
,
velika
,
debela
,
silna
.
Male
živahne
oči
so
švigale
v
globokih
jamah
,
v
testu
izkopanih
.
Z
željnim
,
skoro
prosečim
pogledom
je
iskala
pogleda
sestre
Cecilije
,
uprla
se
je
vanj
,
obraz
je
lezel
v
okrogle
gube
,
podbradek
se
je
tresel
,
stresalo
se
je
vse
ogromno
telo
.
»
Take
so
,
no
,
poglejte
...
pride
k
revicam
,
kakor
sveti
Miklavž
...
Meni
je
dolžna
meso
še
od
lanskega
leta
,
še
od
lanskega
leta
...
Takrat
smo
imeli
še
staro
prodajalnico
,
no
,
in
ob
tistem
času
...
«
Sestra
Cecilija
se
je
tiho
nasmehnila
,
poklonila
se
je
in
je
šla
proti
durim
.
Dama
je
sedla
na
stolu
,
debela
,
silna
,
smehljala
se
je
,
gledala
je
proseče
po
sobi
.
Ali
nihče
se
ni
ozrl
nanjo
,
otroci
so
jedli
in
so
se
smejali
...
Prihajali
so
ljudje
zmerom
bolj
pogostoma
.
Matere
so
stale
ob
posteljah
,
dolgočasni
,
žalostni
obrazi
.
Malči
je
ležala
,
ob
vzglavju
je
slonela
mati
;
prinesla
je
kolačev
in
pečenega
mesa
.
Izpraševala
je
,
ali
Malči
je
bila
razmišljena
in
je
gledala
po
sobi
.
Tiho
je
sedela
Tina
,
obraz
žareč
,
oči
uprte
na
duri
.
Stresla
se
je
,
nagnila
je
glavo
in
se
je
ozrla
v
stran
.
Prišlo
je
troje
žensk
,
z
njimi
je
prišel
mlad
fant
.
Šli
so
preko
sobe
do
okna
,
kjer
je
sedela
ob
postelji
Pavla
ter
jih
je
pozdravljala
od
daleč
z
veselimi
očmi
.
Pavla
je
živela
samotno
,
govorila
ni
z
nikomer
,
edina
židovka
je
bila
v
sobi
.
Pomikala
se
je
težko
s
stolom
in
če
je
prišla
do
mize
,
je
sopla
in
čelo
ji
je
bilo
potno
.
Njene
oči
so
bile
nenavadno
jasne
,
razumne
,
kakor
pri
odraslih
ljudeh
;
obraz
ni
bil
lep
,
ustnice
so
bile
hrastave
in
zelo
otekle
.
Dala
je
roko
materi
,
sestram
in
bratu
;
govorili
so
tiho
,
hlasno
,
skoro
prisiljeno
,
kakor
na
posetih
pri
tujih
ljudeh
.
Edvard
je
bil
mlad
fant
,
obraz
mu
je
bil
čisto
ženski
,
mehak
,
nežen
,
brez
brk
;
izpod
črnih
,
kodrastih
,
židovskih
las
se
je
svetilo
čelo
kakor
od
mramorja
;
velike
oči
so
se
ozirale
malomarno
in
mirno
po
sobi
.
Klobuk
je
držal
z
obema
rokama
na
hrbtu
,
iz
suknje
so
mu
visele
nove
rokavice
od
rumenega
usnja
.
Stopil
je
k
Tini
in
se
je
nalahno
nasmehnil
.
»
Kako
je
,
Tina
?
«
Njegov
mirni
pogled
je
legel
na
njene
lase
,
na
njen
obraz
,
počasi
je
zdrsnil
na
njene
polvzcvetele
prsi
,
na
život
,
na
roke
,
na
tenke
,
mrtve
noge
,
skrčene
pod
krilom
.
Tina
je
trepetala
,
dihala
je
težko
.
Obrnil
se
je
in
se
je
vrnil
počasi
k
sestram
.
»
Edvard
!
«
je
zaklicala
Lojzka
od
okna
.
Njena
lica
so
bila
polna
,
rdeča
,
ustnice
so
se
široko
smejale
,
oči
so
gledale
razposajeno
.
»
Edvard
!
«
Zasmejal
se
je
tudi
on
in
je
stopil
k
Lojzki
.
Ko
ji
je
pogladil
z
roko
bujne
,
plave
lase
,
je
nagnila
glavo
in
se
je
ozrla
izpod
njegove
bele
,
ozke
roke
na
Tino
,
ki
je
sedela
globoko
sklonjena
,
močne
,
delavske
roke
oprte
ob
stol
,
oči
žareče
...
Pavla
se
je
dolgočasila
.
Pričakovala
je
nestrpno
mater
in
sestre
in
brata
,
ali
ko
jih
je
ugledala
med
durmi
,
si
je
zaželela
,
da
bi
se
vrnili
...
In
zunaj
je
bil
lep
jesenski
dan
,
nebo
se
je
svetilo
nad
lepo
pokrajino
tam
pred
mestom
,
nad
zlatim
jesenskim
drevjem
...
Stale
so
poleg
postelje
,
nedeljsko
oblečene
,
pajčolan
na
obrazu
,
rokavice
na
rokah
in
so
gledale
skozi
okno
–
tam
zunaj
se
je
svetil
prelep
jesenski
dan
...
Pavla
se
je
ozlra
na
obraz
materin
,
na
sestre
,
na
brata
in
zasmejalo
se
ji
je
srce
od
tihe
hudobnosti
.
»
Ostanite
...
ostanite
do
šestih
!
«
Stale
so
ob
postelji
in
so
molčale
,
zunaj
pa
se
je
že
nagibal
dan
,
že
so
plavale
sence
na
nebu
,
plezale
so
že
tam
zunaj
po
zidu
gor
...
Opazila
je
Pavla
zloben
,
sovražen
pogled
,
ki
se
je
zasvetil
gor
...
Opazila
je
Pavla
zloben
,
sovražen
pogled
,
ki
se
je
zasvetil
v
očeh
kakor
nož
.
»
Ostanite
...
ostanite
še
do
šestih
!
«
...
Po
sobi
je
plavala
Rezika
,
tenka
,
tiha
,
kakor
dih
.
»
Rezika
,
–
mati
!
«
je
zaklicala
Lojzka
.
Rezika
je
prebledela
in
se
je
oklenila
postelje
z
obema
rokama
.
Toda
ustnice
,
vse
še
prestrašene
,
so
se
veselo
zasmejale
.
Prišel
je
postaren
,
slabo
oblečen
človek
,
suh
in
slaboten
.
Roke
je
imel
velike
,
nerodne
,
črne
od
dela
.
Obraz
mu
je
bil
zelo
bled
in
upal
,
oči
so
bile
rdeče
,
trepalnice
gole
.
Rezika
je
vzpela
roke
visoko
in
se
ga
oklenila
,
kakor
da
bi
mu
hotela
splezati
do
obraza
.
Pobožal
jo
je
po
licih
in
njen
drobni
obrazek
se
je
čisto
skril
v
veliki
črni
roki
.
Preko
njegovih
suhih
,
izjedenih
lic
je
šinil
žarek
;
čudno
je
bilo
,
–
kakor
da
bi
se
bil
nasmehnil
siv
kamen
.
»
Kako
se
ti
godi
,
Rezika
?
«
»
Dobro
,
oče
!
«
»
Lepo
je
tukaj
,
Rezika
...
prijetno
je
tukaj
...
«
Ozrl
se
je
naokoli
,
z
motnim
,
hrepenečim
pogledom
,
kakor
bolnik
po
zeleni
pokrajini
.
»
Nekaj
sem
ti
prinesel
,
Rezika
.
«
Izvlekel
je
iz
žepa
jabolko
,
držal
ga
je
visoko
,
da
ga
Rezika
ni
mogla
doseči
in
se
je
smejal
kakor
otrok
.
»
No
,
dajte
,
oče
,
dajte
!
«
je
prosila
Rezika
s
pol
jokajočim
glasom
,
ali
srce
se
ji
je
smejalo
s
sladkim
,
razumnim
smehom
,
zato
ker
se
je
oče
smejal
.
Tako
je
bil
ubog
in
majhen
in
truden
,
da
bi
ga
spravila
v
gorko
posteljo
ter
ga
prekrižala
kakor
mati
...
Praznila
se
je
soba
,
zagrnili
so
že
okna
in
so
prižgali
luč
.
»
Šest
!
«
je
zaklicala
sestra
Cecilija
pri
durih
.
Bolna
Katica
,
ki
je
ležala
na
postelji
ob
durih
,
se
je
zgenila
in
je
vzdignila
počasi
levo
roko
k
amteri
,
do
prsi
,
do
obraza
.
Desnica
je
ležala
mrtva
ob
životu
.
»
Potrpite
,
mati
...
Bog
bo
obrnil
...
«
Izraz
njenih
oči
je
bil
miren
in
razumen
;
drobni
,
koščeni
prsti
levice
so
se
skrčili
,
prijela
je
robec
,
ki
je
ležal
ob
robu
postelje
in
je
borisla
materi
mokra
lica
.
Plaho
in
začudeno
jo
je
pogledala
mati
;
nič
nista
govorili
o
strašnem
domu
,
ali
Katica
se
je
bila
ozrla
in
je
pogledala
naravnost
v
srce
.
Mati
se
je
sklonila
in
njene
ustnice
so
se
doteknile
drobnih
koščenih
prstov
,
ki
so
se
iztegali
proti
njenemu
obrazu
,
doteknile
so
se
uboge
desnice
,
ki
je
ležala
mrtva
na
životu
...
»
Šest
!
«
Zaprle
so
se
duri
za
življenjem
in
zgodilo
se
je
,
kakor
da
bi
se
odgrnila
okna
na
stežaj
in
bi
posijala
v
sobo
nova
neomadeževana
svetloba
.
Kakor
da
bi
se
odprla
okna
in
bi
dihnil
v
sobo
spomladen
zrak
,
da
prežene
zadušni
vzduh
življenja
.
Spet
so
bile
stene
nedolžnobele
,
spet
je
razgrnila
nad
smehljajočo
družino
sladka
in
prijazna
smrt
svoje
blagoslovljene
roke
...
Osmešilo
se
je
pustnopisano
življenje
,
bežalo
je
osramočeno
in
razcefrani
,
rdečepikasti
plašč
je
vihral
za
njim
,
kakor
za
dolgočasnim
klovnom
,
ki
ga
preganja
nezadovoljstvo
,
objestno
občinstvo
z
gnilimi
jabolki
...
Bežalo
je
kakor
nerodno-zloben
netopir
ob
zori
in
sonce
se
je
smejalo
s
širokim
otroškim
obrazom
...
Tišje
je
bilo
v
sobi
,
trudne
so
bile
,
pol
trudne
,
pol
vzburjene
.
Počasi
so
ugašale
oči
,
je
ugašal
ogenj
na
licih
.
Lojzka
se
je
zibala
proti
durim
.
Njen
obraz
je
bil
resen
,
ali
debele
živordeče
ustnice
so
se
gibale
v
prešernem
nasmehu-posmehu
.
Vzdignila
se
je
trudoma
,
odprla
je
duri
in
je
pljunila
na
mostovž
.
»
Zbogom
,
gospa
grofica
!
Hvaljen
bodi
Jezus
Kristus
!
«
Sestra
Cecilija
je
strnila
obrvi
.
»
Lojzka
,
jutri
pojdeš
v
izbico
!
«
Lojzka
se
je
ozrla
vdano
.
»
Kakor
je
božja
volja
.
«
Kramljanje
,
šepetaje
so
se
napravljale
v
postelje
.
Tina
je
slonela
v
kotu
,
obe
roki
naslonjeni
ob
posteljo
,
glavo
med
rokami
.
»
Spat
,
Tina
!
«
Vzdignile
so
se
motne
,
rdeče
obrobljene
oči
;
obraz
je
bil
bledejši
,
rdeče
pege
so
žarele
na
njem
.
»
No
,
Tina
?
«
Sestra
Cecilija
je
pogledala
resno
,
začudeno
,
zgenilo
se
je
ob
ustnicah
,
kakor
spomin
,
kakor
sanje
je
šinilo
mimo
obrvi
.
»
Takoj
,
sestra
Cecilija
!
«
Prišel
je
glas
mrzle
stene
,
od
zunaj
,
Bog
vedi
odkod
;
globok
je
bil
truden
,
tuj
...
Tišina
;
dremotna
,
bela
svetloba
je
sanjala
na
zagrinjalih
,
na
stenah
.
Mirno
in
enakomerno
je
soplo
na
posteljah
;
zunaj
je
zahreščalo
zamolko
;
zapirali
so
velika
vrata
;
od
daleč
še
je
prihajal
moten
,
nerazločen
šum
–
šum
mesta
,
ki
je
živelo
tam
daleč
,
daleč
onkraj
življenja
...
Tišina
;
angel
je
hodil
od
postelje
do
postelje
,
zapirale
so
se
trepalnice
,
na
ustnicah
je
ostal
smehljaj
.
Od
postelje
do
postelje
je
hodil
bel
angel
,
prijemal
je
za
roko
uboge
mlade
duše
,
glej
,
in
vse
so
se
vzdignile
in
so
šle
veselo
sončnemu
življenju
naproti
,
ki
je
onkraj
smrti
.
Danilo
se
je
in
sence
so
bledele
,
čudolepa
pokrajina
se
je
odpirala
,
kakršne
še
nikoli
ni
videlo
belo
oko
.
Veliko
belo
sonce
in
zeleni
travniki
pod
soncem
in
svetle
bele
obleke
,
rože
v
rokah
in
v
laseh
,
bele
,
rdeče
,
modre
rože
,
svetel
bel
smehljaj
na
licih
,
v
očeh
,
zvonek
,
velikonočno
radosten
smeh
nad
svo
čudolepo
pokrajino
,
ki
je
onkraj
smrti
...
Malči
se
je
nenadoma
prebudila
in
je
strmela
v
polmrak
.
Od
postelje
v
kotu
je
zaječalo
,
zavzdihnilo
.
Sijala
je
v
sobo
dremotna
svetloba
jesenske
noči
...
Tina
se
je
bila
vzdignila
,
sedela
je
na
postelji
v
beli
srajci
,
roke
sklenjene
na
prsih
.
Glava
se
je
nagnila
,
dlani
so
zakrile
obraz
in
ves
život
se
je
stresel
,
zaihtelo
je
pritajeno
,
natihoma
...
Malči
je
strmela
v
temo
,
ali
trepalnice
so
legale
spet
na
oči
,
zameglilo
se
je
,
zazibalo
in
spet
se
je
odgrnil
zastor
pred
čudolepo
pokrajino
...
Zjutraj
je
prišla
sestra
Cecilija
,
postavila
je
pred
Tinino
posteljo
platnene
stene
,
pregrnili
so
posteljo
na
novo
in
Tina
se
je
preoblekla
.
Na
obrazu
sestre
Cecilije
je
bila
tiha
senca
,
kakor
spomin
,
ustnice
so
bile
sladko-resne
,
materinske
.
Tina
je
bila
bleda
,
oči
so
gledale
plaho
in
motno
,
kakor
da
bi
bile
ugledale
nekaj
neznanega
,
skrivnostnega
...
Sedela
je
trudna
ob
postelji
in
ni
govorila
z
nikomer
...
Vseh
vernih
duš
dan
je
bil
;
vstale
so
zgodaj
in
so
se
napravljale
k
maši
zadušnici
.
Noč
je
bila
še
,
ko
so
vstajale
,
luč
je
gorela
;
zunaj
na
mostovžu
so
odmevali
koraki
.
Samo
štiri
so
ostale
v
postelji
,
vse
druge
so
šle
k
maši
.
Dolga
procesija
se
je
pomikala
po
mostovžu
;
spredaj
je
šla
sestra
Cecilija
in
je
nosila
Malči
v
naročju
;
nato
je
prišla
Pavla
,
židovka
,
vsa
potna
že
in
trudna
;
opirala
se
je
z
eno
nogo
,
zibala
je
stolček
z
obema
rokama
;
zadaj
je
porivala
Rezika
,
ki
je
poskakovala
na
eni
nogi
;
tla
so
bila
raskava
,
zato
ni
mogla
drsati
;
Lojzka
in
Tina
sta
drsali
sami
,
zibaje
,
ropotaje
,
Lojzka
vesela
,
rdeča
in
pogumna
,
Tina
vsa
resna
in
zamišljena
;
še
petero
jih
je
bilo
zadaj
;
dve
sta
se
zibali
na
stolih
,
dve
sta
hodili
in
zadnja
je
bila
grbava
Brigita
,
zelo
majhna
in
široka
,
v
obraz
rumena
,
koža
vsa
zgrbljena
in
vela
,
kakor
starikav
pritlikavec
.
Vse
so
bile
zavite
v
težke
,
sive
rute
,
noge
so
tičale
v
velikih
suknenih
copatah
,
s
kožuhovino
podšitih
,
v
rokah
so
imele
molke
s
silnimi
črnimi
jagodami
in
bakrenimi
križi
;
Brigiti
je
segal
molek
skoro
do
nog
.
Čudno
je
odmevalo
po
mostovžu
–
ropot
stolov
,
naporno
sopenje
,
zamolkli
koraki
.
Polmrak
je
bil
;
samo
daleč
tam
koncu
koridorja
se
je
svetila
luč
.
Od
sten
,
iz
teme
so
strmeli
obrazi
svetnikov
,
se
je
črnila
kri
na
belih
,
golih
telesih
,
gledali
so
rabeljnov
zlobni
obrazi
...
Zazvonil
je
zvonček
v
kapelici
,
sestra
Cecilija
se
je
okrenila
.
»
Brž
,
otroci
,
brž
!
«
Jagode
na
molkih
so
rožljale
,
stoli
so
ropotali
.
Koridor
je
bil
dolg
;
Lojzka
je
sopla
na
glas
in
je
gorela
v
lica
.
Zasvetile
so
se
steklene
duri
,
procesija
se
je
ustavila
.
Sestra
Cecilija
je
odprla
duri
in
prišle
so
na
dolg
teman
kor
;
nobene
luči
ni
bilo
ob
zidu
,
komaj
so
se
razločevale
podobe
na
stenah
.
Pred
zidano
oslono
so
bile
nizke
klopi
za
klečanje
,
a
oslona
sama
je
bila
tako
nizka
,
da
je
videla
Malči
,
če
je
sedela
na
stolu
,
globoko
dol
v
kapelico
in
na
veliki
oltar
,
kjer
je
gorelo
dremotno
četvero
visokih
sveč
.
Tudi
je
videla
na
sredo
kapelice
,
kjer
je
bila
na
visokem
odru
rakev
,
pregrnjena
do
tal
s
črnim
žametom
;
zgoraj
na
žametu
se
je
svetil
bel
križ
,
pod
križem
je
bila
mrtvaška
lobanja
.
Ob
odru
so
gorele
sveče
na
srebrnih
svečnikih
,
ob
vsaki
strani
po
troje
.
Od
stropa
je
visel
lestenec
,
ali
bil
je
zavit
v
črno
platno
;
sveče
so
plapolale
,
trepetale
zaspano
,
mrak
je
bil
,
po
stropu
,
po
vseh
kotih
kapelice
,
ob
stranskih
oltarjih
,
po
koru
samem
so
se
plazile
sence
,
vztrepetavale
so
in
se
plašile
,
kadar
je
švignil
nenadoma
kvišku
plamen
sveče
,
vračale
so
se
,
prihajale
so
čisto
blizu
,
zagrinjale
se
skoro
preko
vse
kapelice
.
Kakor
čudno
,
skrivnostno
življenje
je
bilo
,
ki
je
živelo
na
stenah
,
vsenaokoli
,
molče
podrhtevalo
,
trpelo
morda
,
Bog
vedi
;
živeli
so
tisti
dolgi
,
beli
,
zibajoči
se
plameni
in
živele
so
tiste
sence
na
oltarju
,
na
stropu
,
na
svetih
podobah
;
izgubile
so
se
morda
sence
od
ljudi
,
ubežale
so
,
in
zdaj
žive
svoje
nemirno
,
tiho
življenje
,
v
večnem
strahu
in
molku
.
Tudi
tiste
svete
podobe
žive
;
živo
,
strahotno
se
belijo
iz
teme
,
na
obrazih
se
pozna
trpljenje
,
še
se
niso
posušile
solze
na
licih
...
Zazvonilo
je
,
prišli
so
gospodje
v
dolgih
,
belih
haljah
,
s
črnimi
ovratniki
,
roke
sklenjene
,
glave
globoko
sklonjene
.
Ustavili
so
se
sredi
kapelice
pred
visokim
odrom
,
peli
so
zategnjene
,
žalostno
zveneče
,
nerazumljive
pesmi
;
kakor
stokanje
,
bolestno
vzdihovanje
je
odmevalo
od
zidov
.
Malči
se
je
tresla
od
čudne
groze
.
To
je
bil
svet
,
poln
strašnih
,
svetih
skrivnosti
;
njene
oči
so
bile
čudovito
bistre
,
kakor
breztelesne
in
so
videle
,
kar
je
bilo
breztelesno
in
je
živelo
vsenaokoli
neznano
življenje
;
slišala
je
glasove
,
ki
so
prihajali
iz
neznanih
pokrajin
,
tožeči
in
vzdihujoči
...
Tresla
se
je
,
zabolelo
jo
je
v
glavi
,
nagnila
se
je
in
čelo
se
je
doteknilo
mrzlega
zidu
.
Sestra
Cecilija
je
stopila
k
nji
,
pobožala
ji
je
s
toplo
roko
mrzla
lica
in
Malči
se
je
vzdramila
.
Bolj
svetlo
je
bilo
že
na
koru
in
doli
v
kapelici
,
gospodje
so
se
bili
vrnili
od
črnega
odra
in
so
peli
visoke
,
vesele
in
slovesne
pesmi
pred
velikim
oltarjem
.
Trudne
so
bile
,
ko
so
se
vrnile
v
sobo
in
legle
so
ali
pa
so
slonele
na
stolih
,
roke
mirne
na
kolenih
.
Mračen
dan
je
bil
zunaj
,
nebo
je
bilo
umazano
in
neprijazno
,
skoro
bi
bilo
treba
prižgati
luč
.
Na
visoki
mizi
pred
jaslicami
je
medlela
»
duša
«
na
olju
v
kozarcu
;
tenki
rumeni
plamenček
se
je
zibal
neprestano
;
umiral
je
in
ni
mogel
umreti
.
Smrt
je
bila
v
sobi
,
vse
so
jo
čutile
,
ali
ni
bila
žalostna
in
nič
strašna
ni
bila
;
poznale
so
jo
kakor
Anastazijo
,
sestro
nadzornico
,
ki
je
prišla
časih
v
sobo
ter
se
ozrla
po
posteljah
molčé
,
z
resnim
in
mirnim
obrazom
:
malo
spreletelo
jih
je
in
gledale
so
kakor
pričarane
proti
durim
,
ki
so
se
bile
že
davno
zaprle
za
sestro
nadzornico
.
Ni
jih
bilo
strah
,
ali
niso
si
upale
izpregovoriti
razposajene
besede
.
Vzdignil
se
je
iz
postelje
suhi
,
rumeni
obraz
Minke
,
črni
lasje
so
padli
na
čelo
,
žarele
so
črne
oči
.
Minka
je
ležala
na
svoji
postelji
že
dolgo
let
,
zapisano
je
bilo
nad
posteljo
,
ali
sama
se
ni
več
spominjala
.
Suha
je
bila
,
da
so
se
videle
kosti
skozi
tenko
kožo
,
prsti
so
bili
kakor
kremplji
mrtvega
tiča
.
»
Otroci
,
pomislite
kaj
se
je
zgodilo
pred
tremi
leti
...
ali
je
bilo
pred
štirimi
leti
...
Imele
smo
takrat
Olgo
,
ležala
je
na
oni
strani
zraven
mene
in
komaj
par
tednov
je
bila
šele
pri
nas
.
Bolna
je
bila
zelo
in
zmerom
je
molila
...
in
suha
je
bila
,
še
bolj
suha
od
mene
,
pa
je
imela
morda
že
štirinajst
let
...
Nekoč
se
ji
je
prikazala
ponoči
Mati
božja
...
«
Poslušale
so
z
velikimi
,
svetlimi
očmi
.
Minka
je
zakašljala
,
Rezika
ji
je
prinesla
kozarec
vode
.
»
Kakšna
je
bila
Mati
božja
?
«
je
vprašala
Pavla
,
židovka
.
»
Kakor
v
kapelici
.
V
dolgem
,
sinjem
plašču
je
bila
,
z
zlatom
obrobljenem
in
z
zlatimi
zvezdami
posutem
.
Od
rok
pa
so
lili
žarki
milosti
.
In
vsenaokoli
je
bila
svetloba
,
kakor
sonce
...
«
»
Kje
se
ji
je
prikazala
?
«
»
Tu
v
sobi
,
naspori
postelje
,
malo
gori
,
kakor
je
postelja
visoka
...
Drugi
dan
smo
šle
vse
k
maši
in
sveče
so
gorele
pred
Materjo
božjo
v
kapelici
...
Ponoči
,
otroci
,
se
prebudim
in
tako
mi
je
bilo
,
kakor
da
je
nekaj
belega
izginilo
skozi
duri
.
Bleščalo
se
mi
je
,
in
pomanem
si
oči
in
pogledam
;
duri
so
zaprte
.
Potem
pa
se
mi
je
zgodilo
,
kakor
da
je
bil
nekdo
zraven
postelje
in
mi
je
položil
nalahko
roko
na
oči
in
zaspala
sem
...
Ali
zjutraj
,
glejte
,
ni
bilo
Olge
na
postelji
.
Tema
je
še
bilo
,
ko
je
prišla
sestra
;
vzbudila
nas
je
vse
,
prižgali
so
luči
in
so
iskali
.
Nikjer
ni
bilo
Olge
.
In
so
šli
s
svečami
po
mostovžu
,
kakor
je
dolg
,
in
dol
po
stopnicah
in
v
kapelico
.
V
kapelici
pa
je
ležala
Olga
in
je
bila
mrtva
.
«
Umolknila
je
vse
so
molčale
,
tako
da
se
je
slišalo
trepetanje
umirajočega
plamena
pred
jaslicami
.
»
Jaz
pa
sem
poznala
nekoga
,
ki
ni
veroval
,
da
je
Mati
božja
,
«
se
je
oglasila
grbava
Brigita
in
vse
so
vztrepetale
,
kakor
da
so
ugledale
nekaj
čisto
nerazumljivega
in
groznega
.
»
Iz
Amerike
je
prišel
in
ni
veroval
,
da
je
Mati
božja
.
Tako
je
ležal
na
postelji
,
ker
je
bil
bolan
,
ženske
so
molile
in
otroci
so
jokali
,
duhovnika
pa
ni
bilo
...
In
se
je
spačil
,
zamahnil
je
z
obema
rokama
in
je
padel
iz
postelje
.
Zavpili
so
in
so
pobegnili
,
jaz
pa
nisem
mogla
bežati
,
ker
me
je
držalo
za
noge
.
In
takrat
,
pomislite
,
se
vzdigne
zunaj
pred
okno
,
veliko
in
črno
;
stalo
je
pred
oknom
dolgo
časa
,
nato
je
izginilo
in
oni
na
tleh
je
bil
mrtev
...
«
Leglo
jim
je
nekaj
težkega
na
srce
–
kakor
da
bi
stalo
tam
zunaj
pred
oknom
veliko
in
črno
.
Pol
plaho
,
pol
očitajoče
se
je
ozrla
Tina
na
grbavo
Brigito
,
ki
je
sedela
ob
postelji
,
rumen
in
zloben
pritlikavec
.
»
Lani
je
umrla
Ančka
,
«
je
pripovedovala
Tina
,
»
tretja
Ančka
je
bila
in
vse
tri
so
umrle
.
Tebi
je
bila
podobna
,
Malči
,
samo
še
bolj
majhna
je
bila
.
Čisto
droben
obraz
je
imela
in
čisto
bel
,
kakor
angel
.
Nikoli
ni
jokala
,
samo
gledala
je
in
se
je
smejala
in
umrla
je
čisto
tiho
.
Samo
jaz
sem
vedela
,
da
je
umrla
.
Zvečer
je
bilo
,
vse
smo
ležale
ob
oknu
,
na
tvoji
postelji
,
Malči
,
in
se
ni
genila
.
Ali
glavo
je
imela
obrnjeno
proti
oknu
in
jaz
sem
videla
,
da
ima
oči
odprte
,
tako
so
se
svetile
.
Nisem
mogla
zaspati
;
kakor
da
me
zmerom
kliče
,
ali
ni
me
klicala
.
Meni
so
lezle
trepalnice
,
ali
še
zmerom
sem
jo
videla
tako
natanko
,
kakor
da
bi
imela
čisto
odprte
oči
;
še
bolj
svetlo
je
bilo
.
Svetlo
je
bilo
in
zmerom
bolj
svetlo
,
kakor
da
bi
se
hotelo
daniti
.
Tedaj
pa
se
vzdigne
od
postelje
,
kjer
je
ležala
Ančka
,
nekaj
lepega
,
svetlega
,
kakor
cekin
,
in
plava
...
plava
zmerom
višje
in
skozi
okno
in
gor
proti
nebesom
.
Njena
duša
je
bila
...
Stresem
se
in
pokličem
sestro
Cecilijo
;
temno
je
bilo
v
sobi
,
Ančka
pa
je
bila
mrtva
.
«
Tončka
je
sedela
blizu
okna
,
slonela
je
ob
postelji
;
žalostna
je
bila
,
ker
ni
sijalo
sonce
.
Doteknila
se
je
bila
stekla
na
oknu
,
ali
steklo
je
bilo
mrzlo
,
da
je
vztrepetala
;
vedela
je
,
da
je
zunaj
grdo
mokro
nebo
.
Njene
velike
slepe
oči
so
se
ozrle
po
sobi
.
»
Lani
je
umra
Nežika
;
deževalo
je
in
mraz
je
bilo
,
ko
smo
se
peljale
za
pogrebom
.
Ali
se
spominjaš
,
Tina
,
kako
je
škropilo
na
okence
,
kakor
da
bi
trkalo
s
prstom
?
Spredaj
v
vozu
je
bila
rakev
in
vso
pot
je
ropotala
in
se
je
zibala
...
In
ko
je
zadelo
kolo
ob
velik
kamen
in
se
je
voz
zelo
zazibal
,
takrat
je
zastokalo
v
rakvi
.
Nežika
je
zastokala
,
kakor
da
bi
ne
mogla
spati
.
Mene
je
bilo
strah
in
Nežika
se
mi
je
smilila
,
Tina
pa
ni
slišala
ničesar
...
In
stokalo
je
vso
pot
in
jokalo
natihoma
,
otroci
,
Bog
se
usmili
,
Zagrebli
so
jo
in
jokalo
je
,
ko
so
sipali
težko
prst
na
rakev
.
Nato
smo
se
vračali
in
še
zmerom
je
deževalo
,
trkalo
je
na
okence
.
Poslušala
sem
in
glejte
,
zastokalo
je
zunaj
pred
okencem
,
trkalo
je
in
prosilo
,
vso
pot
.
Njena
majhna
duša
je
šla
z
nami
;
zunaj
je
hodila
,
ko
je
bil
dež
in
mraz
,
in
ni
mogla
v
nebesa
.
Ko
smo
prišle
domov
,
smo
šle
v
kapelico
in
smo
molile
rožni
venec
in
njena
duša
je
šla
v
nebesa
in
zjutraj
je
sijalo
sonce
.
«
Luč
je
ugasovala
pred
jaslicami
;
Rezika
je
nalila
olja
in
plamen
je
vzplamtel
visoko
.
Minka
je
gledala
proti
stropu
,
štela
je
na
prste
.
»
Koliko
jih
je
že
umrlo
?
...
Dvanajst
jih
je
bilo
,
zadnja
je
bila
Roza
,
ki
se
je
zmerom
smejala
.
Šest
tednov
je
šele
,
ko
je
umrla
.
Na
tvoji
postelji
je
ležala
,
Malči
.
In
zdaj
poslušaj
,
Malči
.
Smejala
se
je
zmerom
in
ni
mogla
zaspati
zvečer
;
ko
smo
že
vse
spale
,
je
še
zmerom
govorila
in
se
je
smejala
.
Če
sem
se
vzbudila
,
sem
jo
slišala
in
slišala
sem
jo
še
v
spanju
,
kakor
da
bi
zvonilo
.
In
tudi
tako
se
je
smejala
,
kakor
da
bi
zvonilo
z
majhnim
zvončkom
.
Vsa
bolna
je
že
bila
in
suha
,
komaj
se
je
še
videla
iz
postelje
in
njene
oči
so
bile
večje
nego
ves
obraz
.
Ali
smejala
se
je
.
‚
Nocoj
,
Minka
,
‛
je
dejala
,
‚
umrjem
in
ti
pridem
povedat
.
‛
In
se
je
smejala
.
‚
Kako
pa
prideš
?
‛
sem
odgovorila
,
zato
ker
ni
mogla
premakniti
ne
nog
ne
rok
;
noge
je
imela
čisto
zvite
in
vsa
je
bila
polna
ran
.
Zaspimo
in
tema
je
bila
...
Takrat
pa
se
prestrašim
in
se
vzbudim
.
Zasmejalo
se
je
bilo
tako
naglas
,
s
tistim
majhnim
zvončkom
in
zaklicalo
je
dvakrat
:
‚
Minka
!
Minka
!
‛
–
Mislila
sem
,
da
sem
bila
šele
zaspala
in
da
me
kliče
Roza
,
ki
ne
more
spati
,
toda
glejte
,
že
se
je
danilo
.
Ozrem
se
s
postelje
in
se
začudim
.
Čisto
pod
mano
,
ob
oglu
moje
postelje
,
leži
Roza
v
sami
srajci
,
leži
na
kolenih
,
glavo
ima
skrito
med
rokami
.
Kako
je
pač
prišla
do
moje
postelje
?
Mislili
smo
,
da
kleči
,
ker
je
bila
trudna
in
da
je
tako
zaspala
.
Ali
bila
je
mrtva
...
«
Hitro
se
je
mračilo
;
nebo
se
je
nižalo
zmerom
bolj
in
je
temnelo
;
kakor
motno
zagrinjalo
je
viselo
zunaj
pred
oknom
in
tudi
hiše
so
se
gubile
v
sivo
noč
.
»
Katera
bo
zdaj
prva
izmed
nas
?
«
je
vprašala
Lojzka
z
mirnim
nasmehom
.
»
Katica
bo
prva
!
«
je
odgovorila
Rezika
resno
.
Katica
se
je
komaj
ozrla
in
lahek
smehljaj
je
šinil
preko
grdega
bolnosivega
obraza
.
»
Jaz
bom
prva
!
«
je
dejala
Minka
.
»
Dvanajst
sem
jih
videla
,
trinajsta
bom
sama
.
«
Pavla
se
je
oglasila
z
globokim
,
razumnim
glasom
.
»
Ne
tako
!
Ugibajmo
!
–
Rezika
,
daj
mi
papir
!
«
Narezala
je
trinajst
koščkov
papirja
,
štirinajsti
je
bil
daljši
.
»
Katera
potegne
daljšega
,
bo
prva
!
«
Rezika
je
vzela
koščke
,
potegnila
je
najprvo
sama
in
se
potegnila
kratkega
;
nato
je
hodila
okoli
mize
in
od
postelje
do
postelje
.
Gledale
so
z
veselo
radovednostjo
in
so
se
smejale
,
samo
Rezika
je
bila
resna
,
ker
ji
je
bilo
v
mislih
,
da
bi
katera
ne
ugledala
pod
njeno
roko
daljši
papir
ter
jo
tako
osleparila
.
Tiščala
je
roke
k
životu
,
nagnila
se
je
k
postelji
ter
gledala
natanko
na
oči
,
na
roko
.
»
Vleci
!
«
Prišla
je
do
Katice
,
tudi
Katica
je
potegnila
kratkega
ter
je
vrgla
košček
malomarno
na
tla
.
Ko
je
prišla
do
Minke
,
je
gledala
Minka
v
strop
,
nasmehnila
se
je
,
iztegnila
je
roko
in
je
potegnila
hitro
.
»
Daljšega
!
«
so
vzkliknile
.
»
Daljšega
!
Minka
bo
prva
!
«
»
Kaj
nisem
rekla
?
«
je
opomnila
Minka
mirno
.
»
Saj
sem
vedela
,
da
bom
prva
.
«
»
Ali
prideš
povedat
?
«
se
je
zasmejala
Lojzka
.
»
Pridem
,
le
čakaj
!
Pridem
ponoči
in
te
zlasam
...
Daj
mi
vode
,
Rezika
!
«
Minka
ni
govorila
več
ves
večer
.
Ali
na
smrt
ni
mislila
Minka
.
Njeno
srce
je
bilo
tako
mirno
in
hladno
,
kakor
srce
grobarjevo
.
Prihajale
so
in
so
umirale
in
druge
so
prihajale
namesto
njih
.
Postelja
bo
prazna
,
sneli
bodo
tablico
,
izbrisali
njeno
ime
ter
napisali
drugo
.
In
soba
bo
ista
in
vse
bo
isto
.
Na
dom
je
mislila
Minka
,
ki
je
bila
že
zdavnaj
pozabila
nanj
.
Spomnila
se
je
nanj
in
se
je
začudila
.
Bilo
je
tam
,
kakor
v
živo
pisanih
pravljicah
.
Čudnobele
so
bile
hiše
,
kakor
naslikane
;
čudnosinje
je
bilo
nebo
;
pisani
vrti
,
zeleni
travniki
,
in
drevje
in
bele
nizke
cerkvice
–
vse
samo
čudo
.
Naslikano
na
debel
papir
otrokom
za
kratek
čas
.
Ljudje
so
hodili
okoli
,
pa
so
govorili
moško
,
polni
skrbi
in
resnobe
.
Ves
dan
so
skrbeli
,
kaj
bodo
jedli
,
kaj
bodo
pili
;
tudi
za
obleko
so
skrbeli
in
za
čevlje
celo
.
»
Hm
,
hm
!
«
Tako
so
bili
resni
in
tako
smešni
,
kakor
tisti
majhni
možički
iz
lesa
;
potegne
se
malo
za
vrvico
,
hop
–
pa
se
vzdignejo
noge
,
vzdignejo
se
tudi
roke
,
ali
obraz
ostane
resen
,
tako
neumno
resen
...
Spomnila
se
je
Minka
na
vrvico
in
spomnila
se
je
na
svojega
očeta
.
Obesil
se
je
bil
ubogi
oče
!
Tako
majhen
je
bil
in
sključen
in
smešen
.
Prijemal
se
je
