,ne
da
bi
se
spomnila
in
ji
pomagala
.
Izbruh
hčerinega
obupa
je
ni
posebno
ganil
.
»
Ti
,
«
je
rekla
,
»
tega
nikar
ne
pravi
očetu
,
oče
bo
hud
!
«
Jerajeva
je
pričela
lajnati
pesem
o
prehudem
delu
in
trpljenju
in
prepičlih
denarjih
.
Kaša
je
bila
pripravljena
in
zabeljena
.
Druga
jed
bo
krompir
in
solata
;
solata
je
bila
že
oprana
,
gospodinja
jo
je
jemala
iz
škafa
,
polagala
na
rešeto
,
da
se
odcedi
,
potem
je
stopila
v
shrambo
po
jesih
in
olje
.
»
Veš
,
«
je
rekla
hčeri
,
»
zaradi
dela
se
nikar
ne
pritožuj
!
Moža
in
enega
otroka
že
lahko
sama
v
red
devaš
brez
dekle
;
mar
misliš
,
da
pri
nas
križem
držimo
roke
?
Tako
,
kakor
zdajle
ti
,
že
nisem
sedela
dvajset
let
!
«
Tudi
solata
je
bila
osoljena
in
zabeljena
in
mati
je
stopila
pred
vežo
in
potegnila
za
zvonec
ob
durih
dala
je
znamenje
:
domov
južinat
!
Jerajevi
je
prihajal
občutek
,
kakor
da
je
odveč
pri
tej
hiši
.
Mati
ji
je
dala
skledico
z
juho
in
mesom
,
kozarec
vina
in
kos
belega
kruha
:
»
Na
,
tole
nesi
gor
stari
mami
,
najrajši
sami
jedó
!
In
pa
očetu
ničesar
ne
reci
,
bom
že
sama
govorila
z
njim
!
«
Vzela
je
in
nesla
.
»
Pomislite
,
mama
je
huda
,
«
je
rekla
stari
mami
,
»
pa
ukazala
je
,
naj
očetu
nič
ne
povem
!
«
Postavila
je
jed
in
vino
na
mizico
pri
oknu
,
kjer
je
sedela
stara
mama
in
z
naočniki
na
nosu
pletla
nogavice
.
Stara
mama
je
vzdihnila
.
»
Taki
so
!
Saj
pravim
!
«
Kruta
sta
se
ji
zdela
sin
in
snaha
in
brez
srca
za
svoje
otroke
.
Dobrosrčna
ženica
je
bila
pozabila
,
da
takrat
,
ko
je
bila
še
sama
mlada
,
čila
mati
šestih
otrok
,
teh
tudi
ni
razvajala
,
ampak
jih
je
s
strogo
doslednostjo
vzgajala
k
delu
in
poštenju
...
Jedla
je
svoje
kosilce
,
vmes
povedala
kako
tolažilno
besedo
:
»
Bo
že
Bog
dal
!
«
ali
kaj
takega
.
Naposled
ji
ni
dalo
miru
,
vstala
je
,
stopila
k
skrinjici
za
posteljo
,
odprla
pokrov
in
iz
dna
poiskala
židan
mošnjiček
.
Brskala
je
po
njem
in
slednjič
privlekla
na
dan
v
papir
zavit
tolar
.
»
Na
!
«
je
rekla
in
ga
stisnila
Jerajevi
v
roko
,
»
le
vzemi
,
da
ne
boš
brez
denarja
!
«
Potem
je
šla
spet
h
kosilu
.
Ko
se
je
Jerajeva
vrnila
v
vežo
,
so
bili
posli
in
delavci
že
pojužinali
;
stali
so
pred
hišo
in
poslušali
gospodarja
,
ki
jim
je
ukazoval
popoldansko
delo
.
V
hiši
so
sedeli
domači
za
mizo
pri
južini
,
ki
je
bila
enaka
z
južino
družine
.
Le
za
staro
mater
se
je
kuhalo
posebej
.
Brat
Jaka
,
širokopleč
,
golorok
,
rjavo
rdeče
polti
,
jo
je
prvi
zagledal
.
»
Le
pridi
!
Pa
moliti
moraš
zase
,
mi
smo
že
!
Prav
je
,
da
prihajaš
pomagat
.
Če
boš
pridna
,
dobiš
tri
dvojače
na
dan
in
vse
prosto
,
še
luč
podnevi
.
«
Ponudil
ji
je
žuljavo
roko
.
Izza
mize
je
skočilo
rdečelično
dekle
dvajsetih
let
.
»
O
,
sestra
,
kako
se
pa
imaš
?
Kaj
pa
tvoj
on
?
Kaj
pa
Milanček
?
«
Jerajeva
je
ujela
materin
pogled
,
ki
ji
je
velel
,
naj
ne
razklada
,
kaj
jo
je
privedlo
semkaj
.
Odgovorila
je
s
prisiljenim
smehom
:
»
Vse
pozdravljata
.
«
Sedla
je
za
mizo
,
vzela
žlico
,
se
površno
prekrižala
in
se
lotila
preproste
kmečke
hrane
–
nič
kaj
ji
ni
šla
v
slast
.
Oče
je
bil
odpravil
družino
,
pridružil
se
je
kosilu
.
Bil
je
resen
,
tih
mož
.
Tem
zgovornejša
je
bila
sestra
Lenčka
,
kakor
studenček
ob
poti
ji
je
žuborela
beseda
.
»
Čakaj
,
«
je
rekla
,
»
zdaj
ko
si
tu
,
mora
enkrat
Jaka
zapreči
,
da
naju
potegne
k
sestri
Poloni
.
Bova
videli
,
ali
jo
spraviva
v
smeh
ali
ne
–
taki
dve
,
kakršni
sva
medve
.
«
»
Reva
,
ne
more
se
potolažiti
,
«
je
pripomnila
mati
.
»
Osem
mesecev
bo
že
,
kar
ji
je
umrl
Nacek
.
Pa
še
žaluje
,
kakor
da
bi
bilo
včeraj
.
Edinec
je
bil
!
«
»
Veš
,
taka
je
,
«
je
pripovedovala
Lenčka
,
»
pri
durih
ima
na
žeblju
njegovo
suknjico
,
in
kadar
gre
z
doma
,
jo
vsakikrat
prime
kraj
rokava
,
kakor
bi
živemu
dajala
roko
:
Z
Bogom
,
moj
Nacek
!
Le
pridkan
bodi
,
saj
kmalu
pridem
!
«
»
Za
god
mu
je
spekla
kolaček
in
mu
ga
nesla
na
grob
,
«
je
dostavila
mati
.
»
Da
,
da
–
rajši
šest
kakor
nobenega
!
«
se
je
oglasil
gospodar
.
Jerajeva
je
poslušala
in
molčala
.
Govoré
o
sestri
Poloni
,
mislijo
pa
name
in
na
Milančka
,
se
ji
je
zdelo
.
Tako
ji
je
bilo
,
kakor
da
sedi
na
obtožni
klopi
.
Od
smrti
malega
Nacka
je
krenil
pogovor
na
soseda
Tomaža
,
ki
mu
je
umrla
žena
in
pustila
dete
,
komaj
je
zagledalo
svet
.
Včasih
je
malo
neroden
,
sosed
Tomaž
,
otroka
ima
pa
le
rad
.
Tretji
dan
mu
je
lepo
postlal
v
nahrbtni
koš
,
ga
zadel
na
rame
in
šla
sta
od
hiše
do
hiše
iskat
krstnega
botra
.
Da
ne
bi
črviček
spotoma
jokal
,
mu
je
godel
na
harmonike
–
tako
ga
je
nesel
h
krstu
.
»
Sirotek
brez
matere
!
«
je
vzdihnila
gospodinja
.
»
Očeta
laže
pogreša
otrok
kakor
mater
.
Še
v
poznejših
letih
...
«
Kakor
da
jo
tepó
z
bičem
,
je
bolel
Jerajevo
ta
razgovor
.
Oddahnila
se
je
,
ko
so
po
kratki
molitvi
vstali
izza
mize
.
»
Zdaj
greš
z
mano
,
«
je
klepetala
Lenčka
,
»
pa
ti
dam
svojo
kočemajko
in
krilo
in
čevlje
,
da
boš
za
na
polje
.
Takale
nisi
za
med
ljudi
,
samo
za
med
gospodo
.
«
Jerajeva
se
ni
branila
,
preoblekla
se
je
in
šla
s
sestro
na
polje
.
Zadnji
je
šel
od
hiše
gospodar
.
Pa
je
imel
poprej
še
nekaj
pomenka
z
gospodinjo
in
je
moral
potem
še
pisati
pismo
in
ga
vreči
v
nabiralnik
.
Pismo
pa
je
bilo
naslovljeno
na
zeta
Jeraja
in
je
bilo
takole
:
»
Ljubi
zet
,
naznanjam
ti
,
da
je
danes
prišla
tvoja
žena
,
moja
hči
.
To
ti
pišem
in
boš
že
sam
vedel
,
kaj
ti
je
storiti
.
Jaz
imam
zaupanje
vate
,
ti
ga
imaš
lahko
vame
.
Pozdravlja
te
tvoj
tast
.
«
Milan
je
imel
bolj
čudne
nazore
o
Trstu
,
takšne
pač
,
kakršne
si
je
bil
pridobil
iz
indijanskih
povesti
.
Kadar
si
je
predočeval
Trst
,
je
gledal
v
duhu
prostrano
obalo
z
visokimi
palmami
,
ob
palmah
so
privezane
ladje
,
morje
pljuska
čez
obalo
.
In
videl
je
v
duhu
kapitana
:
kapitan
ima
visoke
škornje
in
se
ne
boji
valov
,
pogumno
gre
na
ladjo
,
na
bregu
mu
stoji
žena
in
si
briše
v
predpasnik
solze
,
otroci
vihté
očetu
v
slovo
bele
robce
.
Kapitan
pa
naslonjen
na
jambor
odpluje
tja
na
ono
stran
,
kjer
se
ob
lepem
vremenu
vidi
Afrika
z
levi
in
zamorci
.
V
jutro
tretjega
dne
prišedši
v
Trst
,
je
bil
razočaran
–
preveč
je
bilo
hiš
!
Nemara
niti
ne
bi
bil
našel
morja
,
da
ga
ni
s
seboj
vzel
kmet
okoličan
,
ki
je
vozil
na
trg
pridelke
.
Zdaj
je
stal
na
zidanem
obrežju
.
Strmel
je
v
brode
velikane
,
v
vrvečo
množico
ljudi
,
vrišč
od
vseh
plati
mu
je
begal
nevajena
ušesa
.
Nem
je
zrl
v
vsa
ta
čuda
,
ki
so
se
razodevala
njegovim
očem
,
in
pozabil
je
na
svoje
kalifornijske
načrte
.
»
E-e
!
«
je
nekaj
zakričalo
,
ozrl
se
je
–
toliko
da
ga
ni
podrl
konj
.
Skočil
je
v
kraj
,
pa
se
je
zaletel
v
moža
,
ki
je
hitel
mimo
s
tovorom
na
ramah
.
Mož
je
zaklel
,
pokazal
zobe
in
s
pestjo
dregnil
dečka
,
da
je
glasno
zastokal
.
Plaho
je
zdaj
gledal
okrog
sebe
in
pazil
,
da
ne
bo
nikomur
napoti
.
Ura
na
visokem
poslopju
je
kazala
poldne
.
Spomnil
se
je
vajenega
kosila
in
morje
in
brodi
so
se
umaknili
daleč
in
daleč
proč
pred
željo
po
grižljaju
kruha
.
Upehan
je
bil
od
pota
zadnjih
dni
in
od
mogočnih
novih
vtisov
,
trudne
oči
so
mu
gledale
okrog
brez
cilja
.
»
Ali
mi
ne
greš
s
pota
,
seme
zanikrno
!
«
je
zdajci
zakričal
vanj
možak
,
ki
je
porival
pred
seboj
široko
samokolnico
,
obloženo
z
zaboji
.
»
Kar
v
morje
bi
te
vrgel
!
«
Milan
je
zrl
možaku
v
razjarjeno
lice
in
se
hotel
umakniti
,
pa
so
se
mu
ujele
oči
v
oči
moža
in
se
je
umikal
vedno
na
isto
stran
kakor
oni
.
Možak
je
jezen
izpustil
ročaj
iz
rok
in
stopil
k
Milanu
:
»
Čakaj
me
no
!
«
Z
eno
roko
ga
je
prijel
za
suknjo
pri
vratu
,
drugo
je
dvignil
,
da
udari
.
»
Nikar
,
nikar
!
«
je
jeknil
Milan
in
proseče
pogledal
moža
.
Ta
ga
je
izpustil
.
»
Ali
si
Kranjec
?
Zato
si
tako
neroden
!
Čemu
pa
postajaš
tukaj
že
ves
dopoldan
?
«
»
Morje
gledam
,
«
je
odgovoril
Milan
.
»
Ali
ga
še
nisi
videl
?
«
»
Ne
.
«
»
Ali
imaš
kaj
svojih
ljudi
tukaj
?
«
Milan
je
odkimal
,
da
ne
.
Ni
mu
kazalo
lagati
,
čutil
je
,
da
bi
se
takoj
ujel
v
lastni
laži
.
Možak
je
dvignil
ročaja
in
porinil
samokolnico
naprej
.
»
Lahko
greš
z
mano
!
«
je
povabil
dečka
.
Milan
je
tiho
šel
za
njim
v
skladišče
.
Tam
je
mož
odložil
zaboje
,
potem
pa
sedel
na
svoje
vozilo
.
»
Le
semkaj
pridi
,
«
je
rekel
,
»
nikar
se
me
ne
boj
in
se
usedi
!
«
Privlekel
je
iz
žepa
v
papir
zavit
kos
kruha
in
slanine
,
odprl
je
nož
in
zdajci
ni
bilo
za
lačnega
Milana
na
vesoljnem
svetu
nič
lepšega
in
važnejšega
,
kakor
kar
je
mož
držal
v
žuljavih
rokah
.
»
Na
,
jej
!
«
je
rekel
mož
in
Milan
je
hvaležen
sprejel
kruh
in
slanino
in
ju
natepal
–
tako
se
mu
je
zdelo
,
kakor
da
so
usta
premajhna
za
njegovo
lakoto
.
Mož
si
je
ogledal
dečka
.
Rekel
je
:
»
Ti
si
ušel
z
doma
!
Od
kod
pa
si
?
«
Milan
si
ni
upal
oporekati
.
Tiho
je
odgovoril
:
»
Iz
Ljubljane
.
«
Mož
je
z
njim
delil
še
zadnji
kos
kruha
in
slanine
in
velel
:
»
Vidiš
,
jaz
sem
te
spoznal
,
kakšne
sorte
si
,
pa
te
stražnik
ne
bo
?
Ne
boš
dolgo
todle
okrog
hodil
,
pa
te
primejo
in
vklenejo
,
ne
bo
se
ti
dobro
godilo
.
Po
kaj
si
pravzaprav
prišel
semkaj
?
«
»
Čez
morje
bi
se
rad
peljal
.
V
Kalifornijo
.
Zlato
kopat
.
«
»
Koliko
stotakov
pa
imaš
s
seboj
,
prismoda
otročja
?
Ali
misliš
,
da
te
bodo
zastonj
prevažali
po
morju
?
Kje
imaš
pa
potni
list
in
dovoljenje
za
čez
morje
?
O
ti
buča
otročja
,
kaj
se
ti
sanja
o
svetu
?
Zlato
boš
šel
kopat
,
ti
vrabček
ti
goli
?
Prav
nate
čakajo
,
kajne
!
Ali
imaš
oči
,
kako
se
jaz
trudim
za
svoj
suhi
kruhek
in
kako
se
jih
trudi
še
na
tisoče
in
tisoče
drugih
?
Meniš
,
da
bi
se
milijoni
delavcev
tukaj
in
drugod
mučili
za
pičlo
dnino
,
če
bi
res
čakalo
na
nas
onkraj
morja
zlato
in
nas
vabilo
?
O
ti
tepček
mokronosi
,
ki
misliš
,
da
si
bolj
pameten
,
kakor
so
milijoni
drugih
!
Kdo
ti
je
pa
take
neumnosti
vtepel
v
glavo
?
«
»
Bral
sem
,
«
je
klavrno
povedal
Milan
.
»
Vidiš
,
«
ga
je
poučil
delavec
,
»
ni
vse
res
,
kar
je
tiskano
.
Oblečen
si
in
govoriš
tako
,
kakor
da
si
boljših
ljudi
.
Uči
se
in
ubogaj
,
to
je
najbolj
varna
pot
k
sreči
.
Ne
zapravljaj
mladih
let
!
Glej
mene
,
jaz
bi
se
bil
rad
učil
,
da
bi
postal
kaj
boljšega
,
pa
sem
moral
deset
let
star
že
v
delo
,
da
sem
pomagal
doma
z
zaslužkom
.
Potem
pa
je
bilo
prepozno
.
«
Ura
je
bíla
eno
.
»
Ena
je
–
komaj
sem
se
usedel
,
pa
me
že
kliče
na
delo
.
Torej
ubogaj
me
,
ne
obotavljaj
se
in
pojdi
lepo
spet
domov
;
bolje
bo
,
kakor
da
te
ženó
po
odgonu
!
«
Pokimal
je
dečku
,
dvignil
svoje
vozilo
in
šel
po
svojem
enakomernem
opravilu
.
Jasno
je
bilo
Milanu
:
vsi
njegovi
načrti
s
Kalifornijo
so
bili
prazne
pene
;
drugega
mu
že
ne
kaže
kakor
nazaj
,
od
koder
je
prišel
.
Čeprav
je
doma
pusto
,
zlasti
odkar
ni
stare
Jere
.
Očital
si
je
,
zakaj
ni
povedal
vsaj
stari
Jeri
o
svoji
nameri
.
Milo
se
mu
je
storilo
,
ko
se
je
spominjal
te
ljube
prijateljice
–
zdaj
bi
lahko
sedel
pri
njej
,
naslonil
ji
trudno
glavo
v
naročje
in
zaspal
.
Prevzemal
ga
je
spanec
in
bolele
so
ga
noge
.
Od
morja
sem
je
zatulila
piščal
,
velik
dalmatinski
brod
je
ponosno
plaval
proti
obali
.
To
ga
je
zdramilo
;
še
ta
brod
je
hotel
videti
,
ko
pristane
,
potem
pa
od
tod
in
domov
!
Krenil
je
zopet
na
pomol
,
kjer
se
je
zbiralo
obilo
ljudstva
,
pričakovali
so
bližajoči
se
parnik
.
Visok
kakor
hiša
se
je
dvigal
iz
morja
–
kaj
hiša
,
kakor
graščina
!
Mirno
je
prihajal
,
rezal
morje
,
da
se
mu
je
penilo
ob
straneh
,
večji
je
postajal
in
večji
.
Na
krovu
ob
ograji
je
slonela
množica
in
gledala
proti
pomolu
,
gospodje
zvečine
s
čepicami
na
glavi
,
častniki
,
svetle
dame
.
Tudi
otroci
so
bili
vmes
,
ali
takega
ni
videl
nobenega
,
kakršen
je
on
,
da
bi
potoval
sam
,
vsi
so
se
držali
svojcev
.
Iz
strmečega
gledanja
ga
zbudi
roka
,
ki
jo
je
začutil
na
ramenu
.
Ozrl
se
je
.
Kako
se
je
prestrašil
,
ko
je
zagledal
stražnika
,
ki
ga
je
,
prijemši
za
roko
,
rahlo
potegnil
iz
gneče
.
Milan
je
vedel
,
zdajle
se
mu
izpolni
usoda
,
ki
mu
jo
je
bil
prerokoval
pred
pol
ure
dobri
možak
.
Oj
,
zakaj
ga
ni
ubogal
,
zakaj
se
je
še
pomudil
v
tem
nevarnem
mestu
!
Solze
so
mu
stopile
v
oči
.
Polno
skrbi
in
strahu
mu
je
švignilo
skozi
glavo
.
Kaj
bodo
z
njim
?
Ali
ga
vržejo
v
globoko
ječo
,
kamor
ne
prisije
žarek
zlatega
sonca
,
in
pozabijo
nanj
in
bo
poginil
od
groze
in
gladu
sredi
kač
in
druge
nočne
golazni
?
Ali
ga
prodajo
daleč
čez
morje
v
tuje
kraje
,
na
vroče
plantaže
?
Take
in
enake
grozote
je
že
bral
v
svojih
knjižurah
.
O
,
da
bi
bil
spet
prost
!
Da
bi
imel
vsaj
koga
ob
strani
,
ki
bi
mu
pomagal
–
oče
bi
ga
gotovo
ščitil
!
Ali
pa
stara
Jera
,
ta
bi
se
zanj
postavila
,
kakor
takrat
v
šoli
,
in
ne
bi
pustila
in
ne
bi
,
da
ga
ženó
v
ječo
in
smrt
in
sužnost
.
»
Kako
se
pišeš
in
od
kod
si
?
«
ga
je
vprašal
stražnik
,
ko
sta
prišla
iz
gneče
.
»
Roka
me
boli
!
«
je
zavekal
Milan
in
stražnik
je
odnehal
od
trdega
prijema
.
Tačas
se
mu
je
Milan
s
hitrim
sunkom
iztrgal
in
ubežal
.
Tekel
je
,
kakor
da
mu
gre
za
življenje
,
po
pomolu
naprej
in
prek
ceste
v
ulico
–
da
bi
le
prišel
okrog
vogala
,
pa
bi
bil
rešen
,
si
je
mislil
v
smrtnem
strahu
.
Videl
je
ljudi
,
ki
so
postajali
,
otroke
,
ki
so
tekli
poleg
njega
kričé
in
vriskajoč
,
pes
je
lajal
vanj
,
zadaj
je
čul
ostre
žvižge
-
pa
mu
pot
zastopi
mož
in
ga
ujame
.
Kakor
preganjana
žival
ni
mislil
Milan
na
drugo
kakor
na
prostost
.
Besno
se
je
otresal
trdega
prijema
,
klical
na
pomoč
očeta
in
Jero
in
brcal
z
nogami
.
Pa
mu
je
priletela
zaušnica
,
da
se
mu
je
kar
zabliskalo
,
zmanjkalo
mu
je
tal
,
in
preden
se
je
zavedel
,
je
imel
že
vklenjene
roke
.
Dvignili
so
ga
v
voz
in
sedel
je
med
stražnikom
in
drugim
možem
,
oba
sta
ga
trdno
držala
pod
pazduho
.
Mož
v
civilni
obleki
si
je
drgnil
osuvano
nogo
in
klel
.
Milan
se
je
penil
od
obupnega
besa
–
če
bi
mogel
,
še
iz
voza
bi
skočil
,
čeprav
se
ubije
,
čeprav
utone
...
V
tihi
ulici
je
voz
postal
.
Potegnila
sta
ga
iz
voza
,
v
pisarni
so
ga
izprašali
in
popisali
,
potem
sta
ga
vlekla
po
stopnicah
in
pahnila
v
mračno
celico
,
ki
sta
jo
za
njim
zaklenila
.
Milan
je
jokal
,
kričal
,
tolkel
po
durih
.
Drugega
ni
dosegel
,
kakor
da
se
je
odprla
v
durih
linica
in
ga
je
nevidna
roka
polila
z
mrzlo
vodo
.
Opešale
so
mu
moči
,
padel
je
na
leseni
pograd
,
ki
je
služil
za
ležišče
,
in
ihté
zaspal
.
Ko
se
je
zbudil
,
je
bila
že
trda
tema
.
Najprej
ni
vedel
,
kje
je
–
čutil
je
pod
sabo
trdo
klop
,
neznana
groza
ga
je
prijela
in
mu
dušila
glas
.
Polagoma
se
je
domislil
,
kaj
se
mu
je
zgodilo
in
da
je
v
zaporih
.
Sam
!
Ko
se
je
tako
bal
biti
sam
ponoči
!
Zadrževal
je
sapo
,
poslušal
,
lovil
glasove
!
Čul
je
krik
,
preklinjanje
,
padce
po
vežah
–
pa
se
je
stisnil
k
zidu
in
molčal
,
boječ
se
,
da
se
izda
in
bi
prišli
čezenj
razbojniki
.
Ropot
je
šel
mimo
.
Ubogi
Milan
je
trepetal
,
premagoval
ga
je
spanec
,
pa
se
mu
je
upiral
,
bal
se
je
,
da
ga
ne
preseneti
v
spanju
nenadna
grozota
.
Tako
mu
je
počasi
minila
noč
.
Ko
se
je
zdanilo
,
je
videl
na
mizi
vrč
vode
in
hlebček
črnega
kruha
.
Oboje
je
moralo
priti
v
celico
še
snoči
,
tačas
,
ko
je
ležal
v
prvem
težkem
spanju
.
Lačen
ni
bil
,
pač
pa
žejen
.
Spravil
se
je
nad
vrč
in
pil
,
pa
kmalu
nehal
–
voda
je
bila
mlačna
.
Oj
,
kako
dobro
vodo
je
imel
doma
!
Živo
mu
je
stopal
pred
oči
ljubi
dom
.
Dva
doma
je
imel
,
pri
starših
in
pri
Jeri
–
zdaj
nima
nobenega
!
Ali
bo
še
kdaj
videl
rumeno
sonce
,
sinje
nebo
,
zeleno
trato
?
O
,
če
bi
prišel
spet
domov
,
kako
bi
ubogal
očeta
in
mamo
in
učitelja
!
Zgrudil
se
je
na
kolena
in
stiskal
roke
in
molil
in
molil
,
kakor
še
nikdar
v
svojem
življenju
,
in
obljube
delal
ljubemu
Bogu
,
če
ga
reši
iz
te
nesreče
:
dvajset
očenašev
bo
zmolil
vsak
sleherni
večer
.
Pa
je
pomislil
,
ali
ni
obljubil
preveč
,
saj
bo
prej
zaspal
,
preden
jih
zmoli
.
Zavrnil
je
pomisleke
in
sam
sebi
očital
,
da
gre
za
življenje
in
smrt
in
v
takem
trenutku
ne
sme
barantati
z
ljubim
Bogom
.
Zunaj
v
veži
je
postajalo
živahno
in
živahneje
–
hoja
,
govorjenje
ni
več
prenehalo
.
Bližali
so
se
koraki
in
se
ustavili
pred
njegovimi
vrati
.
Zaškrtal
je
ključ
in
se
dvakrat
zasukal
,
vstopil
je
ječar
,
za
njim
drug
mož
,
ki
je
nosil
na
širokem
lesenem
podstavku
polno
skledic
prežganke
.
Eno
je
dobil
Milan
.
»
Žaba
,
ali
si
se
nakvakala
?
«
ga
je
vprašal
ječar
.
»
Snej
,
potem
greš
z
mano
h
gospodu
komisarju
!
«
Odšla
sta
,
ječar
je
zaklenil
duri
in
Milan
je
bil
spet
sam
s
prežganko
in
z
novim
strahom
,
kako
se
mu
zdaj
odloči
usoda
pred
gospodom
komisarjem
.
Kdo
je
to
,
komisar
,
in
kakšen
bo
?
Ali
bo
rdeče
oblečen
in
bo
držal
v
roki
bridki
meč
,
kakršno
je
že
videl
sliko
v
knjigi
?
—
Spet
mu
je
koprnelo
srce
k
Bogu
–
prežganka
mu
je
prijazno
dehtela
v
nos
,
koliko
časa
že
ni
jedel
nič
gorkega
!
–
vendar
se
je
premagal
:
morebiti
mu
ljubi
Bog
odpusti
grehe
,
ki
si
je
nakopal
z
njimi
sedanjo
nesrečo
,
in
ga
reši
,
če
mu
žrtvuje
prežganko
.
Žrtvoval
jo
je
in
se
je
ni
dotaknil
.
Koraki
so
se
vrnili
,
vrata
so
se
odprla
,
ječar
je
pomignil
:
»
Hajdi
!
«
in
šla
sta
po
stopnicah
,
po
vežah
.
Postala
sta
pred
durmi
v
pisarno
,
ječar
jih
je
odprl
in
ga
porinil
noter
,
naznanivši
ga
:
»
Milan
Jeraj
.
«
Izza
mize
je
vstal
gospod
z
zlatimi
naočniki
in
ga
ostro
pogledal
:
»
Ti
tič
,
ti
!
Čakaj
me
no
!
Ti
boš
brcal
naše
gospode
,
ti
?
«
Milanu
se
je
zdelo
,
da
je
izgubljen
–
tukaj
zanj
ne
bo
milosti
!
Dvignil
je
roke
,
padel
na
kolena
in
bruhnil
v
jok
.
Tačas
je
nekaj
prišumelo
semkaj
iz
kota
in
prijelo
Milana
pod
pazduho
,
da
ga
dvigne
.
Milan
je
divje
zakričal
,
meneč
,
zdaj
je
po
njem
,
in
se
je
branil
.
Pa
je
tisto
,
kar
ga
je
prijelo
,
pokleknilo
poleg
njega
in
pričelo
vekati
:
»
Ubožec
moj
,
Milanček
moj
!
«
Ta
glas
je
Milan
spoznal
,
ihteč
se
je
vrgel
stari
Jeri
okrog
vratu
.
Ljubezen
do
njenega
Milančka
jo
je
prignala
v
Trst
,
da
ga
poišče
.
Koj
prvi
branjevki
pri
kolodvoru
je
potožila
svoje
težnje
,
ta
jo
je
napotila
na
policijo
pa
je
prišla
ravno
pravi
čas
.
Komisar
je
grmel
in
grozil
,
konec
pa
je
bil
tak
,
da
je
izročil
skesanega
dečka
Jeri
,
ki
je
obečala
,
da
ga
nemudoma
odpelje
iz
Trsta
v
Ljubljano
.
Nista
potekli
dve
uri
,
že
sta
sedela
v
vlaku
.
Razburjenje
,
ki
je
zavladalo
po
Korenovi
hiši
zaradi
malih
uhajačev
,
je
dospelo
tudi
do
starega
Korena
.
Čudna
ljubezen
ga
je
nagibala
k
čevljarjevemu
Tončku
,
dasi
se
mu
je
plašni
deček
umikal
.
Pogosto
so
videli
starca
pri
lini
njegovega
brloga
;
čelo
,
ki
so
mu
vanj
viseli
dolgi
beli
lasje
,
je
pritiskal
ob
umazano
steklo
in
velike
oči
so
mu
iskale
dečka
,
čigar
glas
je
slišal
na
dvorišču
.
In
kadar
je
zapuščal
svoj
brlog
,
da
gre
na
vrt
,
je
spotoma
postajal
,
se
oziral
in
ogovarjal
psa
:
»
Sultan
,
išči
,
išči
,
kje
je
Tonček
!
«
Sultan
je
zatulil
,
poskočil
in
se
zapodil
okoli
vogalov
,
z
veselim
lajanjem
je
oznanil
,
da
je
našel
,
kar
je
iskal
.
Blažen
smeh
je
spreletel
starčku
lice
,
in
ko
se
je
Sultan
v
velikih
skokih
vrnil
in
z
očmi
in
repom
živo
pripovedoval
,
da
je
opravil
ukaz
,
mu
je
pobožal
zvesto
glavo
:
»
Ali
si
ga
videl
Tončka
,
kaj
pa
dela
Tonček
?
«
in
v
pogovorih
sta
šla
na
vrt
.
Zdaj
ga
že
nekaj
dni
ni
videl
ne
slišal
.
Čutil
pa
je
zbeganost
po
hiši
–
da
ljudje
več
govoré
in
glasneje
kakor
običajno
in
pogosto
imenujejo
Tončka
.
Bilo
je
v
nedeljo
,
peti
dan
po
begu
.
Nanča
je
sredi
dvorišča
razkladala
Pirčevemu
Petru
čudno
historijo
,
ki
se
je
nekdaj
nekod
zgodila
,
da
so
takega
fanta
kakršen
je
Tonček
,
ukradli
cigani
in
ga
namazali
z
orehovimi
lupinami
,
da
je
bil
ves
rjav
,
in
je
preteklo
dolgih
trideset
let
,
da
se
je
spet
vrnil
,
in
ga
ni
nobeden
več
poznal
;
le
neki
star
general
se
ga
je
še
spominjal
in
dal
pregledati
sezname
in
ga
je
ukazal
tri
leta
zapreti
,
ker
se
ni
bil
oglasil
zaradi
vojaščine
.
Prezanimiva
je
bila
ta
historija
,
dasi
nekoliko
nejasna
,
in
Peter
je
pravkar
hotel
staviti
podrobnejša
vprašanja
,
ko
je
zahreščal
ključ
v
durih
Korenovega
brloga
.
Nančino
občinstvo
–
mladi
gospod
Peter
–
je
po
starem
običaju
smuknilo
za
steber
,
odprle
so
se
duri
,
pripodil
se
je
Sultan
in
drvel
proti
vhodu
na
vrt
.
Za
psom
je
prišel
stari
Koren
s
povešeno
glavo
,
izpod
čela
gledajoč
na
desno
in
levo
.
Nanča
se
je
umaknila
v
kraj
.
Koren
pa
je
krenil
prav
proti
njej
–
koraki
so
mu
omahovali
;
vštric
nje
se
je
ustavil
in
hripavo
in
hlastno
vprašal
:
»
Kje
je
Tonček
?
Kje
je
Tonček
?
«
Gledal
je
z
velikimi
,
zbeganimi
očmi
.
Nanča
je
zazijala
.
Da
bi
jo
oče
ogovoril
,
se
je
redkokdaj
primerilo
.
Šinile
so
ji
v
glavo
vse
važne
novice
,
ki
mu
jih
mora
povedati
–
zdajle
je
prilika
ugodna
.
In
hitela
je
praviti
:
»
Kocmur
,
ta
razbojnik
,
ne
gre
iz
šupe
,
kakor
da
je
part
njegov
,
pa
ni
njegov
,
je
vaš
–
so
povedali
na
sodniji
iz
gruntnih
bukev
.
Kakršen
je
oče
,
tak
je
sin
;
njegov
fant
,
tisti
Stanko
,
je
zapeljal
Tončka
,
da
je
ušel
z
doma
,
Bog
ve
kam
.
Vsi
niso
nič
vredni
,
Reza
tudi
nič
!
Na
sodnijo
morate
,
oče
,
da
jim
napravite
tožbo
,
birič
jih
mora
pregnati
s
parta
.
In
testament
pojdite
delat
,
da
ne
bo
prepozno
,
testament
!
«
Stari
Koren
je
prestrašen
gledal
kričečo
Nančo
,
tresla
se
mu
je
sklonjena
glava
,
obrnil
se
je
proti
vrtu
,
in
ko
je
šel
,
mu
je
zanašalo
korake
.
Hud
nemir
mu
je
mučil
možgane
.
Zamenjavali
sta
se
mu
osebi
njegovega
rajnega
Tončka
in
čevljarjevega
sina
.
Kakor
bolesten
vbodljaj
se
mu
je
zbujal
spomin
na
smrt
sina
Antona
,
otresal
se
je
bolečega
spomina
in
videl
pred
sabo
živega
svojega
Tončka
mlajših
let
,
ko
je
vesel
še
skakal
po
dvorišču
.
In
tega
Tončka
je
mešal
s
čevljarjevim
Tončkom
in
nemiren
je
bil
,
kakor
da
se
boji
za
lastnega
sina
,
ki
je
v
smrtni
nevarnosti
in
je
treba
zanj
kaj
storiti
,
da
ga
reši
.
Mrmral
je
in
se
opotekal
po
vrtu
in
misli
so
mu
iskale
izhoda
.
Od
Nančinega
zmedenega
pripovedovanja
mu
ni
nič
ostalo
v
spominu
kakor
Kocmur
in
part
.
S
Kocmurjevim
imenom
mu
je
bila
združena
predstava
hudega
sovražnika
in
zdelo
se
mu
je
,
da
mora
biti
Kocmur
kriv
,
da
ni
Tončka
,
in
samo
on
da
ga
lahko
spet
vrne
.
Ko
je
bil
odšel
na
vrt
,
se
je
ozrla
Nanča
po
svojem
občinstvu
,
pa
je
prišel
izza
stebra
namesto
vajenca
Petra
mojster
Pirc
,
ki
ga
je
bil
izvabil
iz
stanovanja
Nančin
krik
.
Mojster
Pirc
je
bil
malo
vinjen
–
ali
naj
rečemo
:
že
spet
,
ali
naj
rečemo
:
še
vedno
?
–
odkar
je
izgubil
denar
,
je
iskal
tolažbo
v
pijači
.
Najprej
je
napodil
Petra
v
stanovanje
–
samo
pogledal
ga
je
,
pa
se
je
fant
že
izgubil
.
Potem
je
poslušal
Nančin
pogovor
z
očetom
in
je
majal
z
glavo
–
ni
bil
zadovoljen
z
Nančo
.
Treba
ji
je
razložiti
,
kaj
mora
povedati
očetu
.
Pristopil
je
torej
izza
stebra
in
izjavil
,
da
sodi
Kocmur
na
vešala
,
zakaj
gotovo
ima
v
rokah
kaj
ukradenega
denarja
.
Zato
je
treba
pooblastila
.
Nanča
naj
veli
očetu
,
da
podpišejo
pooblastilo
,
potem
se
bo
vse
izpeljalo
.
Kakor
hoče
s
pomočjo
pooblastila
Kocmurja
spraviti
na
vešala
,
ni
povedal
,
ampak
to
stoji
,
je
ponovil
,
da
je
treba
pooblastila
.
Brez
pooblastila
človeka
povsod
napode
!
Mojster
Pirc
je
bil
učen
,
zlasti
kadar
ga
je
imel
v
glavi
,
pa
tudi
ljudomil
je
bil
in
pripravljen
pomagati
bližnjemu
s
svojo
učenostjo
.
Pa
je
Nanči
razkladal
,
kaj
je
pooblastilo
;
Nanča
je
poslušala
in
pritrjevala
»
Ja
!
«
in
čim
dalje
je
poslušala
,
tem
manj
je
razumela
.
Naposled
sta
sklenila
,
da
dožene
stvar
zaradi
pooblastila
Pirc
sam
s
starim
Korenom
,
in
sicer
koj
danes
in
pri
tej
priliki
.
Nanča
je
pogledala
proti
vrtu
,
ali
se
oče
skoro
vrne
.
Stopila
je
k
ograji
,
pregledala
vrt
,
pa
ga
ni
bilo
na
vrtu
,
psa
tudi
ne
.
Ostrmela
je
:
»
Kje
so
ata
?
«
Šla
je
na
vrt
in
z
njo
Pirc
:
starega
Korena
ni
bilo
nikjer
!
Konec
vrta
kraj
groblja
so
bile
ozke
duri
,
ki
se
je
prišlo
skoznje
na
Mirje
–
na
grede
in
tratine
ob
ostankih
starega
emonskega
obzidja
.
Te
duri
so
bile
odprte
;
tu
skozi
je
torej
odšel
stari
Koren
s
Sultanom
–
kdo
ve
kam
!
Že
leta
se
ni
zgodilo
,
da
bi
bil
šel
z
doma
.
Prejšnji
večer
se
je
Kocmur
sporekel
z
ženo
.
Kakor
se
je
sporekel
vsakikrat
,
kadar
je
imel
sušo
v
žepu
in
se
mu
je
hotelo
denarja
.
Zastran
povoda
prepiru
ni
bil
nikdar
v
zadregi
.
To
pot
mu
ga
je
nudil
sin
Stanko
in
njegov
ubeg
;
ubega
je
kriva
slaba
vzgoja
,
tej
seveda
nikdo
drug
kakor
žena
...
Žena
ga
je
prekinila
in
ga
spomnila
na
bruno
v
lastnem
očesu
.
Pa
se
je
razburil
,
naj
mu
milostno
dovoli
,
da
vsaj
do
konca
pove
svojo
misel
.
Vsega
je
kriva
revščina
!
Da
ni
revščine
,
bi
bil
sin
tudi
drugačen
.
Revščine
pa
je
kriva
žena
,
ker
ima
takega
očeta
.
V
očetovi
hiši
se
šopirijo
gostači
,
lastna
kri
pa
se
mora
potikati
po
šupah
.
O
,
Kocmurju
ni
nič
za
svojo
osebo
,
zase
ne
potrebuje
milosti
,
samega
sebe
lahko
vsekdar
sijajno
preživlja
!
Ali
deca
se
mu
smili
,
ki
po
nepotrebnem
trpi
!
Če
je
kaj
pravice
pri
Bogu
–
stari
bo
še
odgovor
dajal
za
to
deco
!
Kocmurjeva
je
sklenila
roke
:
»
Da
bi
le
hotel
Bog
in
omehčal
očetu
srce
!
Res
je
,
kaj
zaleže
očetu
hiša
in
svet
in
denar
?
Nam
bi
pa
bilo
pomagano
in
bi
se
dalo
kaj
storiti
za
najina
otroka
.
«
»
Vidiš
,
«
je
rekel
Kocmur
,
»
to
je
krivica
,
ta
krivica
mene
peče
.
Jaz
nisem
hudoben
človek
,
ali
staremu
želim
smrt
.
Iz
pravičnosti
mu
jo
želim
.
Naglo
smrt
brez
testamenta
.
Zato
ker
ljubim
otroka
.
«
»
Hudo
je
,
hudo
!
«
je
vzdihnila
Kocmurjeva
.
»
Morebiti
se
pa
le
tako
obrne
,
kakor
je
prerokovala
Marjanica
.
«
Kocmur
se
je
bridko
zasmejal
.
Potem
je
srdito
izbruhnil
:
»
Če
bi
bile
misli
nož
ali
strup
ali
krogla
,
bi
pravica
hitro
zmagala
!
«
Kocmurjeva
je
sklepala
roke
in
globoko
zasopla
.
Kocmur
je
jezno
gledal
skozi
okno
,
oba
sta
molčala
,
utopljena
v
svoje
misli
.
Kocmur
se
je
spet
spomnil
na
sušo
v
žepu
in
je
primerno
zasukal
pogovor
.
S
pikro
besedo
je
očital
ženi
,
zakaj
se
ne
briga
za
fanta
,
da
ga
dobé
spet
domov
.
Takole
z
vzdihi
se
nič
ne
doseže
,
je
rekel
,
ukreniti
je
treba
korake
...
Kocmurka
je
bila
zmučena
od
dela
,
žalosti
in
skrbi
;
strah
jo
je
bilo
lastnih
misli
,
ki
so
ji
begale
po
možganih
,
strah
jo
je
bilo
moža
.
Iz
žepa
je
vzela
robec
,
odvozlala
mu
vogal
in
tiho
dala
Kocmurju
krono
–
saj
je
vedela
,
kam
ob
koncu
koncev
merijo
njegovi
očitki
.
Kocmur
se
je
pokril
s
klobukom
in
odšel
v
noč
,
da
ukrene
»
potrebne
korake
«
.
Pot
ga
je
vodila
na
Dolenjsko
cesto
.
V
hiši
pri
mitnici
je
policijska
stražnica
,
semkaj
je
zavil
–
nemara
jih
bo
tukaj
ukrenil
one
slavne
»
potrebne
korake
«
.
Pa
se
je
moral
zadnji
hip
zmotiti
ali
premisliti
,
kajti
namesto
v
stražnico
je
zavil
v
vežo
in
tu
po
stopnicah
v
klet
,
kjer
se
je
točilo
žganje
.
Šele
pozno
v
noč
je
prikolovratil
domov
.
Tako
se
je
zgodilo
,
da
je
imel
drugo
jutro
zelo
trdno
spanje
.
Ko
je
šla
žena
zgodaj
za
svojimi
opravki
,
je
še
spal
.
In
bi
ne
bil
še
tako
kmalu
zaključil
blaženega
spanca
,
da
ga
ni
vzdramila
trda
roka
.
Zbudil
se
je
–
dva
mestna
stražnika
sta
stala
pred
njim
.
»
Ej
,
vraga
!
«
ju
je
pozdravil
.
»
Ste
vi
gospod
Kocmur
?
«
je
vljudno
vprašal
starejši
.
»
Napravite
se
,
da
greste
z
nama
,
gospodje
na
policiji
bi
vas
radi
zaslišali
!
Le
kar
hitro
se
oblecite
!
«
Gospod
Kocmur
se
je
odkašljal
,
slab
okus
je
imel
v
ustih
.
Pričel
je
vstajati
.
Bolj
težko
mu
je
bilo
najti
ta
ali
drug
kos
oblačil
,
razmetanih
po
sobi
,
in
v
prid
mu
je
bila
prijazna
pomoč
mlajšega
stražnika
,
ki
je
pobiral
in
mu
dajal
oblačila
in
jih
hkrati
neopazno
pretipaval
,
ali
ni
kaj
sumljivega
notri
.
Starejši
je
vohal
po
koteh
,
ogledoval
si
steno
in
tla
,
odprl
predal
,
edini
v
sobi
,
prekladal
polena
,
še
v
ognjišče
je
pogledal
.
Kocmur
je
imel
en
čevelj
že
na
nogi
,
drugega
je
držal
v
roki
,
pa
je
prekinil
oblačenje
;
krmežljavo
je
pogledal
stražnika
,
stikajočega
po
stanovanju
,
in
ga
vprašal
:
»
Kaj
pa
iščete
?
«
Stražnik
je
odgovoril
z
drugim
vprašanjem
:
»
Ali
nimate
sina
,
ki
mu
je
ime
Stanko
,
kaj
?
«
Kocmur
je
treščil
čevelj
ob
tla
,
sedel
vznak
na
ležišče
in
se
pričel
krohotati
,
da
so
mu
tekle
solze
.
»
Pa
ga
iščete
v
predalu
?
V
loncih
?
V
ognjišču
?
Saj
ni
ščurek
!
«
Stražnika
sta
se
takisto
smejala
,
mlajši
je
pobral
čevelj
in
ga
vrnil
Kocmurju
,
ki
si
ga
je
sede
srečno
obul
,
starejši
pa
je
z
dobrohotnim
nasmehom
pojasnil
:
»
Fanta
nisem
iskal
,
ampak
denar
.
«
Opazovala
sta
Kocmurja
.
»
Kakšen
denar
?
«
je
vprašal
Kocmur
in
njegovo
začudenje
je
bilo
očitno
pristno
.
»
Saj
veste
,
tisti
denar
,
ki
ga
je
ukradel
vaš
Stanko
ali
sam
ali
v
družbi
,
oziroma
ga
dvignil
iz
hranilnice
.
Saj
je
mogoče
,
da
ste
vi
nedolžni
—
le
da
se
vrne
denar
,
pa
bo
dobro
.
«
Tako
je
zlepa
navajal
stražnik
,
da
bi
se
Kocmur
izdal
.
Kocmur
se
je
požuril
z
oblačenjem
.
Da
je
sin
ukradel
denar
,
ta
novica
ga
je
presenetila
,
razburila
ga
ni
.
Pač
pa
je
bil
ogorčen
,
da
sumničijo
njega
,
in
sicer
to
pot
slučajno
res
po
nedolžnem
.
»
Nič
ne
vem
o
denarjih
,
«
se
je
kregal
.
»
Fanta
lahko
obesite
,
ali
jaz
nimam
nič
pri
tej
stvari
.
Tistega
,
ki
me
dolži
,
hočem
videti
.
Naj
mi
dokaže
,
da
vem
le
za
en
sold
.
Za
obrekovanje
bom
tožil
vsakogar
.
«
Ko
je
bil
oblečen
,
jo
je
ubiral
s
takimi
koraki
proti
rotovžu
,
da
je
mlajši
stražnik
komaj
sledil
.
Starejši
je
bil
tiho
zaostal
in
izvršil
natančnejšo
hišno
preiskavo
:
nesnage
je
dosti
našel
,
žive
in
mrtve
,
denarja
pa
nič
.
Kocmurja
je
jezilo
,
da
na
policiji
ni
prišel
koj
na
vrsto
,
dokler
mu
je
bilo
ogorčenje
še
silnejše
kakor
maček
in
mu
je
ponujalo
polno
krepkih
in
jedrovitih
besed
.
Čutil
pa
je
,
da
se
mu
ugodno
razmerje
med
ogorčenjem
in
mačkom
bolj
in
bolj
obrača
narobe
.
Kako
grd
okus
je
imel
v
ustih
–
fej
te
bodi
!
Rasla
mu
je
žeja
in
slednjič
ni
mislil
na
nič
drugega
več
,
kakor
na
to
,
da
bi
pil
–
tačas
šele
so
ga
pozvali
v
sobo
.
Gospod
komisar
Žuraj
ni
imel
dosti
časa
.
Še
pred
Kocmurjem
je
bil
zaslišal
oba
stražnika
in
njuno
poročilo
ga
je
uverilo
,
da
Kocmur
menda
res
ni
v
zvezi
s
sinovo
tatvino
.
Zato
sta
hitro
opravila
.
Dražilo
pa
je
Kocmurja
,
da
se
je
komisar
osmelil
in
ga
vprašal
,
ob
čem
živi
.
Ob
vašem
gotovo
ne
,
mu
je
hotel
odgovoriti
,
pa
rajši
ni
,
preveč
je
bil
žejen
,
bal
se
je
prerekanja
in
zadržkov
.
Šel
je
,
še
z
Bogom
ni
rekel
.
Spotoma
je
brcnil
psa
in
iz
plota
odlomil
remelj
,
ki
mu
nista
bila
nič
naredila
–
ne
prvi
ne
drugi
.
Doma
ni
bilo
nikogar
,
da
bi
znosil
jezo
nad
njim
.
Kar
mu
je
prišlo
v
pot
,
je
cebnil
,
grdo
gledal
in
preklinjal
zemljo
in
nebo
.
Sit
je
bil
življenja
,
kakor
ga
le
more
biti
sit
človek
,
ki
ne
ve
,
ali
ima
mačka
ali
opico
,
le
to
ve
,
da
bi
rad
še
pil
,
pa
nima
v
žepu
ne
beca
.
Ozrl
se
je
po
stanovanju
,
ali
je
kod
kaj
,
kar
bi
se
dalo
prodati
ali
zastaviti
.
Upanja
ni
imel
prida
.
Trikrat
je
obhodil
sobo
,
vsakikrat
dal
na
tanjše
rešeto
svojega
preudarka
sleherni
predmet
–
nič
ni
ostalo
na
rešetu
razen
edinega
para
čevljev
.
Ženini
so
bili
,
v
tej
vročini
je
hodila
v
šolnih
.
Kocmur
je
premišljal
,
ali
jih
ni
nekoč
grajala
,
da
jo
tišče
.
Čim
dalje
je
premišljal
,
tem
bolj
je
bil
uverjen
,
da
so
ji
preozki
.
Čemu
bi
nosila
preozke
čevlje
,
kdo
bo
poslušal
njen
večni
stok
–
preozki
čevlji
sploh
niso
zdravi
!
Zavil
jih
je
v
papir
,
stopil
na
prag
in
se
ozrl
,
ali
ne
prihaja
od
kod
predmet
njegove
ljubeče
skrbi
,
nerad
bi
jo
srečal
.
Sklenil
je
,
da
se
ogne
cesti
,
in
je
krenil
na
stezo
,
vodečo
čez
travnike
.
Pa
ni
storil
pet
korakov
,
ko
obstane
.
Nekdo
prihaja
po
stezi
–
možak
je
,
sključen
,
golorok
–
kdo
je
ta
prikazen
?
Okrog
njega
skače
pes
–
tisoč
vragov
!
–
dedec
in
pes
,
vsakega
zase
ne
bi
spoznal
na
to
daljavo
,
pač
pa
oba
skupaj
–
strela
!
–
to
je
stari
Koren
in
njegov
Sultan
.
Kaj
pa
hočeta
?
Položil
je
zavoj
s
čevlji
na
okno
in
ni
vedel
,
kaj
bi
.
Ko
bi
imel
zdajle
čisto
glavo
,
bi
si
ta
nepričakovani
obisk
morebiti
še
obrnil
v
korist
–
ali
tako
...
Stari
je
prihajal
bliže
,
mahal
je
z
rokami
,
glasno
je
govoril
sam
s
seboj
,
videti
je
bil
razburjen
.
Pred
šupo
se
je
ustavil
,
dvignil
je
glavo
in
velike
oči
so
se
mu
uprle
v
Kocmurja
.
Po
možganih
so
se
mu
borili
razni
vtisi
in
spomini
,
iskal
jim
je
smeri
.
Slednjič
je
odprl
tresoča
se
usta
in
jecljaje
vikal
:
»
Kje
je
Tonček
?
Moj
Tonček
?
Kaj
si
naredil
Tončku
?
Daj
ga
nazaj
!
«
Kocmur
je
bil
od
kraja
sodil
,
da
je
starega
naščuvala
Nanča
in
da
ga
prihaja
podit
iz
šupe
–
zdaj
se
mu
je
zdela
stvar
manj
nevarna
.
Zbral
je
svoje
misli
in
sklenil
,
da
bo
prijazen
s
starim
.
»
Dober
dan
,
oče
!
«
je
rekel
.
»
Veseli
me
,
da
vas
spet
vidim.
Ali
ste
zdravi
–
in
tako
?
«
Starcu
so
se
bolne
misli
sukale
zgolj
okoli
Tončka
.
Buljil
je
v
Kocmurja
in
hripavo
ponavljal
:
»
Moj
Tonček
!
Kaj
si
mu
naredil
,
mojemu
Tončku
?
«
»
Kakšen
Tonček
?
«
je
vprašal
Kocmur
in
zmajal
z
glavo
–
ali
se
staremu
blede
?
»
Razbojnik
!
«
je
grčal
starec
.
»
Daj
mi
ga
nazaj
,
Tončka
!
«
»
Stojte
!
«
ga
je
ustavil
Kocmur
.
»
Zmerjali
pa
ne
boste
!
Kdo
je
razbojnik
?
Kdo
kaj
hoče
tistemu
vašemu
Tončku
?
Vsega
bom
jaz
kriv
,
kajne
!
Bog
je
že
vedel
,
zakaj
vam
ga
je
vzel
.
Rajši
mislite
na
svojo
hčer
,
na
Rezo
,
in
na
svoje
vnuke
,
na
Stanka
in
Mici
;
sram
vas
je
lahko
,
da
jih
puščate
stradati
!
Tonček
je
preskrbljen
,
Tonček
je
mrtev
.
«
Stari
Koren
se
je
tresel
,
usta
so
se
mu
penila
.
»
Mrtev
?
Lažeš
,
daj
ga
nazaj
,
Tončka
!
«
S
široko
odprtimi
očmi
je
šel
proti
Kocmurju
.
Kocmurju
se
je
zbudil
srd
zoper
starca
.
»
Mrtev
je
,
da
,
mrtev
!
Če
ne
verjameš
,
pojdi
ga
vprašat
.
Tam
pri
Svetem
Krištofu
ima
svoj
kvartir
—
zemljo
podpira
z
nosom
.
«
Zarežal
se
je
starcu
v
obraz
.
Tisti
hip
ga
je
minila
dovtipnost
.
Težko
in
kratko
je
sopel
stari
Koren
.
Ozrl
se
je
po
psu
,
s
tresočo
se
roko
mu
je
pokazal
Kocmurja
:
»
Primi
ga
,
Sultan
,
primi
ga
!
«
Sultan
je
nemara
komaj
čakal
ukaza
–
že
prej
se
je
renče
vtikal
v
pogovor
.
Zarjul
je
in
se
povzpel
po
nasprotniku
.
Kocmur
ga
je
tiščal
od
sebe
in
se
umikal
v
hišo
,
ali
pes
ni
odnehal
,
in
če
je
padel
na
noge
,
koj
je
bil
spet
pokonci
,
kazal
zobe
in
pihal
v
Kocmurja
svojo
gorko
sapo
.
Stari
Koren
je
grgraje
ponavljal
svoj
:
»
Primi
ga
,
primi
ga
!
«
–
buljil
je
z
očmi
in
se
pomikal
za
onima
dvema
.
Kocmur
je
bil
krepak
,
toda
mehkužen
,
ni
mu
bil
lahek
boj
z
divjo
živaljo
.
Lovil
jo
je
za
grlo
,
rad
bi
kričal
,
pa
strah
mu
je
jemal
glas
,
pretrgano
hropenje
mu
je
prihajalo
iz
grla
.
Sukalo
se
mu
je
pred
očmi
,
že
je
bil
opraskan
in
raztrgan
,
pa
tega
niti
ni
opazil
,
le
zobe
pasje
pošasti
je
videl
in
čutil
njen
zoprni
dih
in
za
psom
še
par
blaznih
velikih
oči
in
čul
hripavi
vik
:
»
Primi
ga
,
primi
ga
!
«
Pa
mu
je
zavrela
kri
,
sam
ni
vedel
,
kako
mu
je
prišla
v
roko
sekira
,
zamahnil
je
proti
nasprotnikoma
–
in
še
in
še
—
čul
je
divji
vzklik
in
ropot
,
sekira
mu
je
padla
iz
rok
in
omahnil
je
na
tla
.
Zdramil
ga
je
krik
žene
,
ki
je
bila
prišla
domov
in
se
prestrašila
čudne
kopice
na
tleh
tik
praga
.
»
Jezus
Marija
!
«
je
vzkliknila
;
in
ko
je
razločila
očeta
in
psa
,
ležeča
v
krvi
,
in
moža
in
poleg
moža
sekiro
,
je
zarjula
kakor
zver
in
obstale
so
ji
misli
.
Kocmur
se
je
dvignil
.
Ganila
se
mu
je
zavest
,
da
se
je
zgodilo
nekaj
strašnega
in
da
mu
preti
nevarnost
.
»
Tiho
bodi
,
«
je
rekel
,
»
da
ne
slišijo
ljudje
!
«
Kocmurka
je
klečala
poleg
očeta
.
V
krvi
so
mu
plavali
dolgi
beli
lasje
,
spačeno
mu
je
bilo
bledo
lice
,
eno
oko
je
mežalo
,
drugo
je
bilo
široko
odprto
,
trdo
in
resno
je
gledalo
v
hčer
.
Božala
je
bledo
lice
,
ni
bilo
več
diha
iz
njega
,
prijemala
koščeno
roko
,
mrtva
je
bila
in
mrzla
.
Drhtela
je
in
vekala
:
»
Ata
,
ata
,
odpustite
mi
!
Ne
glejte
me
tako
hudo
!
Eno
samo
besedo
še
spregovorite
,
da
mi
odpuščate
!
Ničesar
nočem
,
ne
vinarja
nočem
brez
vaše
volje
,
le
spet
oživite
!
«
Kocmur
se
je
plaho
ozrl
.
»
Molči
,
pravim
!
Kar
je
,
to
je
!
V
silobranu
sem
bil
!
Pa
se
ne
maram
preklati
s
sodnijo
–
jaz
grem
,
morebiti
se
več
ne
vidiva
.
«
Pogledala
ga
je
s
pogledom
brezmejnega
sovraštva
in
mu
zabrusila
v
lice
:
»
Morilec
!
«
»
Morilka
!
«
je
siknil
on
.
»
Kdo
pa
je
prinesel
pošto
od
kratke
Marjanice
,
kaj
–
zaradi
dediščine
?
Kdo
je
želel
očetu
smrt
?
Kdo
me
je
ščuval
zoper
očeta
,
kaj
?
Kar
teci
na
policijo
in
najprej
sebe
ovadi
,
da
si
napeljala
očetovo
smrt
,
potem
pa
še
mene
!
«
Kocmurka
se
je
vzravnala
.
Kakor
zid
je
bila
bleda
,
brez
joka
so
ji
lile
solze
po
licu
.
»
Če
je
tako
,
«
je
rekla
,
»
pa
grem
.
Za
greh
bodi
pokora
!
«
»
Baba
neumna
,
«
je
škripal
Kocmur
,
»
najrajši
bi
še
tebe
!
«
S
ceste
se
je
čul
ropot
voza
.
Še
enkrat
je
divje
pogledal
ženo
in
,
ozrši
se
na
vse
plati
,
je
stopil
skozi
duri
.
Zunaj
na
oknu
so
še
ležali
v
papir
omotani
čevlji
,
stisnil
jih
je
pod
pazduho
in
potuhnjen
bežal
čez
travnike
.
Kocmurka
se
je
kakor
v
omotici
sukala
okoli
mrtvega
očeta
,
obup
ji
je
krčil
srce
,
smrt
bi
ji
bila
odrešenje
.
Našla
je
konček
sveče
,
nažgala
jo
je
in
postavila
na
tla
očetu
h
glavi
.
Potem
je
šla
na
policijo
;
kakor
v
polsnu
je
hodila
,
težko
je
dihala
,
noge
so
se
ji
opletale
.
Ko
so
jo
vprašali
na
policiji
,
kaj
hoče
,
se
je
sesedla
na
stol
;
tresla
se
je
,
da
so
ji
peli
zobje
,
mežala
je
,
lovila
sapo
in
zašepetala
,
da
je
ubila
očeta
.
Osupli
so
jo
gledali
.
-
Zakaj
ga
je
ubila
?
-
Zaradi
denarja
...
Zaradi
dediščine
.
-
Kje
ga
je
ubila
?
-
Doma
...
v
šupi
.
-
S
čim
?
S
kakim
orodjem
?
Nič
odgovora
.
-
Ali
s
kolom
?
Ali
s
kamnom
?
—
S
kolom
...
s
kamnom
...
—
Ali
je
bil
še
kdo
drug
zraven
?
-
Bil
.
-
Kdo
?
-
Mož
.
-
Ali
je
pomagal
?
-
Pomagal
.
Nezavestna
je
zdrsnila
s
stola
na
tla
.
Nesli
so
jo
v
zapore
.
Policijski
uradnik
z
dvema
detektivoma
in
s
policijskim
zdravnikom
so
se
koj
peljali
v
Mestni
log
,
da
se
prepričajo
,
kaj
je
resnice
na
tej
lastni
ovadbi
.
Še
isti
dan
je
prišla
tudi
sodna
komisija
in
vest
o
umoru
se
je
kakor
blisk
raznesla
po
mestu
.
Tako
je
stopilo
v
Korenovi
hiši
k
staremu
razburjenju
še
novo
in
večje
.
Uboga
Nanča
ni
vedela
,
kako
stališče
naj
zavzame
spričo
grozovite
očetove
smrti
.
Posebna
žalost
se
je
ni
lotila
,
globlje
ljubezni
ni
gojila
do
očeta
–
kje
naj
bi
ji
bil
vir
te
ljubezni
?
Pa
če
ji
smrt
ni
ganila
srca
,
ji
je
zato
v
tem
obilnejši
meri
dajala
priliko
za
glasno
preklinjanje
morilcev
.
Sovraštvo
je
bilo
njeni
naravi
bliže
kakor
ljubezen
.
Na
črno
obleko
jo
je
morala
opozoriti
šele
čevljarjeva
žena
,
ki
ji
je
strašna
Korenova
smrt
postala
v
tolažbo
,
češ
da
usoda
ne
tepe
le
mene
.
Nestrpno
čakajoča
novih
vesti
o
svojem
Tončku
,
živem
ali
mrtvem
,
je
vendar
skrbela
za
Nančo
in
ji
naročila
žalno
obleko
.
Ko
je
bila
Nanča
oblečena
v
črno
obleko
,
so
se
ji
tudi
misli
zbrale
okoli
nadaljnjih
zunanjih
posledic
očetove
smrti
.
Pričela
se
je
zanimati
za
pogreb
,
spominjala
se
je
na
ves
bahati
sijaj
,
ko
so
nesli
rajnega
brata
iz
hiše
,
to
ji
je
dajalo
mnogo
hvaležnega
gradiva
za
priljubljena
ji
prerokovanja
.
Mnogo
važnega
opravila
ji
je
nudilo
tudi
poslovanje
cesarskih
oblastev
.
O
čudaškem
življenju
rajnika
so
se
širile
najčudovitejše
govorice
.
Ker
se
je
raznesel
glas
,
da
je
imel
v
svojem
brlogu
skrit
pisker
cekinov
,
je
prišla
komisija
,
na
čelu
ji
notar
,
da
pregledajo
in
popišejo
premakljivo
imovino
rajnika
.
Cekinov
ni
bilo
–
razen
če
so
se
bili
izpremenili
v
smeti
;
tega
blaga
je
bilo
toliko
,
da
so
imele
glavno
vlogo
pri
inventarju
grablje
in
metla
,
ki
jih
je
z
veliko
spretnostjo
vihtel
čevljar
,
spodbuden
po
priznalnih
besedah
gospoda
notarja
.
Ko
so
očistili
brlog
slame
,
cunj
in
drugega
smradu
,
ni
ostalo
notri
več
kakor
skrinja
;
ta
skrinja
je
bila
vse
in
edino
pohištvo
rajnkega
Korena
.
Potegnili
so
jo
na
zrak
pred
duri
.
Bila
je
stara
črna
skrinja
z
zavitimi
stebrički
ob
vogalih
in
z
izrezljanimi
okraski
.
V
ključavnici
je
tičal
ključ
,
notar
ga
je
zasukal
in
dvignil
pokrov
;
čevljarju
in
Nanči
je
zastala
sapa
,
ali
ne
pride
zdaj
vendarle
na
dan
tisti
pisker
s
cekini
.
Notar
je
z
opreznima
prstoma
jemal
kos
za
kosom
iz
skrinje
in
narekoval
zapisnikarju
,
ki
si
je
zabeleževal
:
1.
Črne
hlače
.
Nanča
je
ostrmela
in
izjavila
,
da
so
njenega
rajnkega
brata
Antona
.
2.
Črna
suknja
.
Nanča
jo
je
takisto
spoznala
za
bratovo
.
3.
Srajca
taistega
.
4.
Čevlji
taistega
.
Vse
je
bilo
staro
,
vendar
ne
preperelo
in
brez
moljev
.
Gotovo
se
je
pogosto
jemalo
iz
skrinje
.
To
je
bilo
na
vrhu
.
Spodaj
je
bila
skladanica
knjig
,
sveto
pismo
in
druge
knjige
bogoslovne
vsebine
in
šolska
naznanila
rajnkega
gospoda
Antona
.
V
stranskem
predalu
sta
bila
mošnjiček
s
tolarji
in
deseticami
in
srebrna
žepna
ura
–
to
uro
je
dobil
rajnki
gospod
Anton
pri
birmi
,
je
povedala
Nanča
.
V
posebnem
ovitku
je
bil
šop
rjavih
las
,
lasje
rajnkega
Antona
.
Jasno
je
bilo
–
ta
skrinja
je
hranila
ljubezen
in
srce
starega
Korena
.
Na
dnu
posebnega
predala
pa
je
ležal
zapečaten
zavitek
z
napisom
»
Moj
testament
«
,
in
ko
je
notar
to
povedal
,
se
je
Nanča
bolj
začudila
,
kakor
da
se
je
pojavil
pisker
s
cekini
:
testament
–
pa
ji
niso
oče
nič
povedali
,
da
so
ga
naredili
!
Notar
je
sklenil
zapisnik
–
denar
,
uro
in
testament
je
vzel
s
seboj
,
druge
stvari
so
pometali
nazaj
v
skrinjo
.
Nančo
in
čevljarja
je
imelo
,
kaj
je
v
testamentu
;
notar
pa
jima
je
pojasnil
,
da
bo
testament
razpečatila
sodnija
in
ga
razglasila
,
čez
nekaj
dni
pa
bo
prepisan
že
na
razpolago
v
njegovi
pisarni
.
Ta
inventar
je
dal
hkrati
povod
,
da
se
je
neznansko
dvignil
ugled
mojstra
Pirca
in
tudi
Nanče
.
Notar
je
namreč
sporočil
sodniji
,
da
dedinska
upravičenka
Nanča
Koren
očitno
ni
kos
,
da
bi
sama
varovala
svoje
pravice
,
in
je
predlagal
,
naj
se
ji
za
varuha
postavi
mojster
Pirc
,
ki
se
je
tako
sijajno
ponašal
pri
inventarju
z
metlo
in
z
grabljami
.
In
res
je
dobil
mojster
Pirc
od
sodnije
lep
dekret
,
pol
pisan
,
pol
tiskan
,
in
je
stalo
v
njem
,
da
je
varuh
gospodične
Ane
Korenove
.
Silo
se
je
jezil
,
češ
da
ima
tako
čez
glavo
svojih
skrbi
,
hkrati
pa
je
bil
vendar
ponosen
na
novo
dostojanstvo
Pa
tudi
Nanča
je
imela
ta
sodni
ukrep
za
posebno
odlikovanje
svoje
važne
osebe
.
O
Tončku
ni
bilo
še
nič
novih
vesti
.
Mojster
Pirc
se
je
bil
petnajstič
doma
sporekel
,
zažugal
z
desnim
kazalcem
,
izjavil
,
da
že
ve
,
kaj
bo
storil
,
in
potem
šel
.
Krenil
je
v
gostilno
,
kjer
se
je
dopoldne
zbirala
mala
obrt
,
da
pri
kislih
jetrcih
in
malem
golažu
toži
o
slabih
časih
in
uganja
visoko
politiko
.
Semkaj
je
rad
zahajal
,
kajti
v
tem
krogu
je
čul
svete
in
mnenja
,
ki
so
imela
kaj
jedra
.
»
Škodo
ti
mora
tako
povrniti
hranilnica
,
zakaj
pa
izplačuje
otrokom
,
«
je
rekel
prvi
;
to
stališče
je
močno
ugajalo
Pircu
,
kar
kamen
se
mu
je
odvalil
s
srca
.
Vsi
okoli
mize
sicer
niso
bili
enakega
mnenja
,
pa
so
molčali
;
naj
ima
Pirc
tolažbo
,
so
si
mislili
,
ko
nas
ne
stane
kaj
ta
tolažba
!
—
»
Prav
je
,
da
fant
malo
poskusi
po
svetu
,
«
je
rekel
drugi
,
»
bo
potem
rajši
doma
.
«
—
»
Bog
že
ve
,
zakaj
je
to
dobro
,
«
je
dejal
tretji
s
prijaznim
dostavkom
:
»
Pijmo
ga
!
«
—
»
Nekateri
otroci
so
rojeni
pod
takim
planetom
,
da
jih
žene
v
svet
,
«
je
povedal
četrti
in
peti
je
pripomnil
,
da
je
nekaterim
otrokom
narejeno
:
poznal
je
mokarja
,
ta
je
imel
sina
,
temu
je
hudoben
hlapec
odstrigel
šop
las
in
jih
zakopal
,
pa
je
prijelo
mokarjevega
sina
,
ki
je
bil
drugače
priden
,
in
je
ušel
in
se
potepal
,
dokler
niso
strohneli
zakopani
lasje
;
potem
je
bil
spet
čisto
dober
.
Pošteni
prijatelji
so
nekaj
vredni
,
si
je
mislil
mojster
Pirc
,
ko
jo
je
opoldne
mahal
domov
;
pogumno
je
gledal
po
svetu
,
kajti
ob
prijaznem
prijateljskem
razgovoru
mu
je
bil
dobil
duh
zopet
prijetno
ravnotežje
,
kar
se
o
nogah
ravno
ni
dalo
trditi
.
In
se
je
povzpel
že
do
tiste
stopnje
modrijanske
umirjenosti
,
da
je
domov
prižvižgljal
.
Na
dvorišču
je
stala
črno
oblečena
Nanča
in
prerokovala
:
»
Naš
ata
so
bili
meščan
.
Postava
je
taka
,
če
umre
meščan
,
mora
župan
za
pogrebom
in
vsi
gospodje
morajo
za
pogrebom
,
kar
jih
piše
na
magistratu
,
pa
cilindre
morajo
imeti
na
glavah
.
Niso
šli
–
prav
jim
je
!
Trifuntno
svečo
bi
bil
dobil
vsak
.
Zdaj
se
lahko
obrišejo
pod
nosom
–
tako
!
«
Pokazala
je
s
prstom
,
kako
,
kar
ni
bilo
zgolj
simboličnega
pomena
,
ampak
tudi
koristno
zastran
tiste
kapljice
,
ki
se
ji
je
zibala
na
koncu
kljukastega
nosa
.
Obrnila
se
je
proti
čevljarju
,
ki
je
pravkar
prihajal
skozi
vežne
duri
;
do
zdaj
je
govorila
pred
prazno
hišo
in
vesela
je
bila
občinstva
.
Mojster
Pirc
,
njen
varuh
,
je
ustavil
korak
in
ji
pokroviteljsko
pokimal
.
Zavedal
se
je
svojega
dostojanstva
,
pa
tudi
dolžnosti
,
izvirajočih
iz
dostojanstva
.
Pripravljen
je
bil
nakloniti
ji
ljudomilo
besedo
in
je
začel
in
rekel
:
»
No
,
no
,
no
...
«
Kakor
bi
bilo
zakleto
,
da
ne
sme
imeti
mojster
Pirc
niti
trenutka
miru
–
pri
njegovem
stanovanju
so
se
odprla
vrata
in
ven
je
pokukal
Peter
.
»
Gospod
,
gospod
!
«
»
Kaj
je
?
«
je
vprašal
mojster
in
vprašal
je
tako
glasno
,
da
je
vrglo
Petra
kar
nazaj
.
Mojster
je
stopil
za
njim
in
zaloputnil
duri
.
Peter
si
je
poiskal
najprej
kritja
za
čevljarskim
stolom
,
od
tod
je
povedal
,
kar
mu
je
bilo
naročeno
.
»
Gospa
so
šli
,
se
jim
je
mudilo
,
niso
utegnili
čakati
.
Na
mizi
leži
pismo
,
rekli
so
,
da
ga
berite
!
«
»
Tako
,
tako
?
«
je
rekel
Pirc
.
Vzel
je
pismo
,
sedel
na
posteljo
in
ga
pričel
brati
počasi
in
polglasno
.
Čitajoč
pa
je
migal
z
glavo
,
se
šobil
in
pačil
,
da
je
Peter
komaj
komaj
premagoval
smeh
.
Pismo
je
bilo
od
tete
Mice
in
je
bilo
takole
:
''
»
Ljuba
sestra
!
Preden
ti
naprej
pišem
,
te
lepo
pozdravljam
in
nikar
se
preveč
ne
ustraši
!
Tonček
je
bolan
,
leži
in
ne
more
nikamor
,
in
če
bo
umrl
,
jaz
tega
nisem
kriva
.
Nič
ne
ostane
v
njem
,
najbrž
ima
grižo
,
nemara
je
kaj
nezrelega
jedel
,
ko
se
je
lačen
potikal
po
svetu
.
Včasi
se
mu
meša
,
od
žandarjev
govori
in
da
ga
oče
pretepa
–
tisti
tvoj
divjak
.
Zdaj
le
pridi
ponj
,
da
mi
ne
bo
tvoj
divjak
kdaj
robantil
okoli
hiše
,
da
dajem
fantu
potuho
.
Pa
mora
priti
z
vozom
,
ker
hoditi
ne
more
,
in
z
vlakom
tudi
ne
bo
šlo
–
in
sploh
,
bolnega
vendar
ne
boš
prevažala
,
ker
se
mi
smili
,
in
me
zmeraj
kliče
,
in
če
sedim
poleg
njega
in
mu
držim
roke
,
pa
je
bolj
miren
.
Jaz
ga
ne
podim
,
ker
imam
srce
in
vest
in
nisem
taka
kakor
tvoj
divjak
.
Ali
ne
maram
nobenih
očitkov
!
To
ti
piše
tvoja
sestra
''
''
Mica
.
''
Tonček
lahko
pri
meni
ostane
,
dokler
hoče
,
samo
Bog
mu
daj
ljubo
zdravje
.
Letos
otroci
precej
mro
za
grižo
,
Bog
nas
varuj
tega
!
«
''
Mojstru
Pircu
je
migljalo
pred
očmi
.
Kakšna
je
ta
reč
:
zapodila
je
fanta
,
pa
je
fant
vendarle
pri
njej
?
Kaj
se
to
pravi
?
O
te
ženske
!
Občutki
,
ki
so
ga
obhajali
pri
branju
,
so
se
malo
skladali
s
prijetnim
razpoloženjem
,
pridobljenim
v
krogu
malega
obrta
.
»
Ni
ko
skrbi
in
težave
!
«
je
globoko
vzdihnil
.
Pa
se
je
koj
zavedel
,
da
ogroža
svoj
ugled
in
vzgojne
uspehe
,
ako
se
spričo
vajenca
vdaja
mehkužnemu
jadikovanju
.
Udaril
je
z
roko
po
blazini
in
se
zadrl
:
»
No
,
ali
bo
kaj
?
Kosilo
daj
na
mizo
!
«
Peter
je
hitel
,
da
je
ubogal
,
in
potem
sta
jedla
in
jima
je
dišalo
,
kakor
pač
more
dišati
kosilo
,
ki
se
kuha
samo
,
medtem
ko
se
vozi
kuharica
po
železnici
.
Vlak
je
drčal
med
kratkimi
postajami
.
Pirčeva
je
nepremično
gledala
skoz
okno
,
pa
ni
videla
ne
gozdnatega
gričevja
ne
močvirne
ravnine
ne
belih
cest
ne
ličnih
hišic
in
prijaznih
cerkvá
,
le
skrb
za
bolnega
sina
ji
je
polnila
glavo
in
misel
,
kako
jo
bo
sprejel
.
Ko
je
prišla
na
dan
tatvina
in
ni
moglo
biti
dvoma
,
da
je
tat
lastni
sin
–
tedaj
je
bila
res
ogorčena
in
ji
je
ogorčenje
skoraj
prevladovalo
druge
čute
.
Ali
ko
se
ji
je
poleglo
prvo
razburjenje
in
so
se
razodevale
podrobnosti
,
ki
so
pričale
,
da
je
bil
Tonček
le
orodje
v
rokah
premetenejšega
tovariša
,
sta
prišli
na
površje
ljubezen
in
skrb
.
Od
kraja
,
ko
sta
ga
dobila
od
tete
k
sebi
,
ji
je
bil
res
nekako
tuj
.
Njegovo
navzočnost
je
pač
čutila
v
obilnejšem
delu
in
večjih
stroških
,
razočarana
pa
je
bila
,
ko
za
delo
in
stroške
ni
takoj
dobila
pričakovanega
plačila
v
otrokovi
prijaznosti
.
Polagoma
se
je
nanj
privadila
,
da
ji
vsaj
ni
bil
več
