pripovedovalstvar
prav
določno
in
natančno
.
Dasi
ga
ni
nikdo
vprašal
,
če
bi
mogel
to
potrditi
s.
prisego
,
vendar
je
sam
neprenehoma
ponavljal
,
da
vse
postavi
proti
onemu
,
ki
bi
poskusil
ovreči
njegovo
trditev
.
Nasproti
njemu
si
je
Suhorčeva
Barba
prizadevala
dokazati
in
tudi
Ivan
Lesar
ji
je
pomagal
,
da
je
le
Korenčan
in
nikdo
drugi
kriv
vse
nesreče
.
Govorila
je
tako
,
kakor
da
ni
pravice
več
na
svetu
.
„
Kaj
sodišče
,
kaj
priče
in
kaj
porotniki
,
če
človek
ne
ve
tako
dobro
kot
jaz
,
da
le
Korenčan
in
nikdo
drugi
je
pobil
Lesarja
!
“
Tako
je
rentačila
Barba
in
se
sklicevala
pri
tem
tudi
na
svojega
moža
ter
obljubila
z
njegovim
izpričevanjem
dokazati
resnico
,
kakor
hitro
se
vrne
.
Vprašal
jo
je
Josip
,
zakaj
se
ni
prej
oglasila
.
Saj
bi
bil
Suhorec
lahko
zaslišan
tudi
na
Hrvaškem
,
če
ne
utegne
ali
ne
more
priti
domov
.
„
E
,
kdo
ve
,
kaj
ima
gospoda
med
sabo
!
“
Tako
se
je
odrezala
in
šla
po
svoji
poti
strani
.
Njeno
jezikanje
je
Josipa
prav
malo
strašilo
.
„
Baba
je
baba
!
Kaj
mi
neki
more
nahuditi
?
Saj
govore
vsi
moji
uspehi
zoper
njo
in
zoper
njenega
moža
.
“
Sam
s
seboj
nekako
zadovoljen
je
stopal
binkoštni
ponedeljek
popoldne
pred
Jamo
po
gozdiču
.
Slišal
je
,
da
je
prišla
v
Postojino
z
bratom
tudi
Gabrijela
,
vendar
ni
vedel
natančno
,
če
je
šla
že
v
Jamo
ali
je
ostala
kje
zunaj
.
Prav
počasi
,
skoro
malomarno
je
hodil
med
množico
pred
jamskim
vhodom
,
ko
ga
potaplja
po
rami
njegov
dobri
znanec
in
prijatelj
,
hrvaški
profesor
Frankić
„
Da
si
mi
zdrav
,
Josipe
!
“
reče
mu
in
seže
v
roko
.
—
Bog
te
živi
,
Frane
!
pravi
Korenčan
in
mu
krepko
stisne
obilno
desnico
.
Frankić
je
bil
človek
srednje
rasti
,
a
precej
okroglega
života
,
širokopleč
in
nekoliko
—
nekateri
so
rekli
,
da
ravno
zadosti
—
trebušat
,
sicer
pa
zlata
duša
od
pete
do
temena
.
O
počitnicah
je
rad
bival
v
Bistrici
in
poslušal
o
raznih
priložnostih
slovensko
govorico
ter
jo
primerjal
s
svojo
mehko
materinščino
.
Vsled
svojega
odločno
narodnega
duha
,
ognjevite
navdušenosti
za
domovino
in
njene
svetinje
priljubil
se
je
Bistričanom
takoj
prvo
leto
,
da
so
ga
vabili
o
vsakih
počitnicah
v
svojo
lepo
domačijo
.
In
Frankić
je
rad
prihajal
med
svoje
ljube
znance
.
Kakor
mojstra
so
ga
posadili
za
mizo
in
poslušali
kakor
učenika
.
Pogledal
je
mirno
okrog
sebe
,
njegovo
modro
oko
je
seglo
vsakemu
v
dno
duše
,
potem
je
pogladil
na
kratko
ostriženo
brado
in
začel
govoriti
tako
,
da
je
bil
njegov
govor
popoln
slavospev
slovanski
domovini
.
Tudi
je
dejanski
zelo
veliko
podpiral
narodne
zavode
.
Le
stari
Korenčan
je
trdil
,
da
je
Frankić
fanatičen
hrvaški
kričač
—
Hrvate
je
namreč
mož
cenil
bodi
že
kot
ljudi
bodi
kot
Slovane
še
veliko
niže
kot
Slovence
.
Profesor
se
ni
mnogo
menil
zanj
in
za
njegove
opazke
.
Če
je
bilo
mogoče
,
izognil
se
ga
je
;
če
pa
ni
mogel
,
pogovarjal
se
je
ž
njim
ljubeznivo
,
kakor
da
sta
oba
jednega
duha
.
Josip
se
je
čudil
takemu
ravnanju
.
„
Ali
ne
pojdeš
v
Jamo
?
“
vpraša
ga
profesor
čisto
slovenski
.
—
Premišljam
.
Ne
mika
me
posebno
.
Frankić
ga
pogleda
nagajivo
,
potem
pa
reče
:
„
Lesarjeva
Gabrijela
je
šla
prej
le
notri
.
“
—
Kaj
?
Gabrijela
je
že
notri
?
dé
Josip
in
se
odpravlja
,
da
bi
takoj
stopil
za
njo
.
„
Počakaj
,
počakaj
malo
,
sinko
!
Ona
neće
ti
otići
.
I
brat
je
s
njom
,
ja
sam
ved
govorio
s
njimi
.
“
—
Tudi
brat
?
„
Jest
“
,
reče
profesor
in
mu
ponudi
roko
v
slovo
.
„
Dakle
do
vidjenja
,
Josipe
!
“
Mladi
Korenčan
je
tako
naglo
stopil
proti
vhodu
,
da
ga
je
Frankić
takoj
izgubil
izpred
oči
.
Onostran
vhoda
je
stala
Gabrijela
poleg
Ivana
.
Pogovarjala
sta
se
z
nekimi
sorodniki
.
—
Ne
samo
iz
Jame
prihajajoči
vlažni
zrak
,
marveč
tudi
mrzli
pozdrav
z
Ivanom
je
Josipa
tako
prevzel
,
da
bi
se
mu
bile
kmalu
podrle
vse
tiste
lepe
nade
,
katere
je
gojil
že
dolgo
v
svojem
srcu
.
Ko
ne
bi
bil
opazil
v
njenih
očeh
onega
izraza
srčne
miline
,
onega
čuta
gorke
ljubezni
poleg
tihe
otožnosti
,
kar
ga
je
opominjalo
minilih
srečnih
časov
,
vrnil
bi
se
bil
k
Frankiću
ali
bi
bil
pa
šel
svojo
pot
dalje
.
Mladi
Lesar
se
je
vedel
zelo
prezirljivo
.
Za
nekaj
trenotkov
se
začne
družba
premikati
z
množico
naprej
po
vlažni
,
a
gladki
poti
.
Kdo
more
opisati
občutke
v
srcu
človekovem
,
ko
ta
zagleda
prvič
v
Postojinski
Jami
veličastno
„
cerkev
prestolnico
“
!
Brezštevilno
lučic
povečuje
naravno
krasoto
v
širnem
prostoru
.
In
tam
gori
nad
nami
električna
solnca
,
pod
nami
prepad
,
kjer
šumi
voda
med
nebrojnimi
lučicami
!
Kako
ne
bi
človek
pozabil
,
da
je
pod
zemljo
!
Prizori
,
kakršne
gleda
,
mogoči
so
le
v
sanjali
.
Tu
krasna
podoba
,
tam
silovit
steber
kapnik
,
pod
nami
žuborenje
valov
,
naraven
most
,
razsvetljen
z
dvema
vrstama
lučic
!
Da
,
čudovita
si
,
notranjska
zemlja
!
Josip
je
stopal
poleg
Gabrijele
,
srce
so
mu
pa
prešinjale
vse
drugačne
misli
od
onih
,
da
bi
opazoval
božja
čuda
.
Kolikokrat
je
človek
samemu
sebi
vse
,
zunanjost
presoja
skozi
lastne
naočnike
,
ki
so
cesto
preveč
megleni
,
da
bi
mogel
spoznati
naravno
krasoto
.
Le
duh
,
ki
se
ume
tako
visoko
dvigniti
,
da
ga
ne
ovira
zemeljska
teža
,
umeva
prav
neskončna
dela
božja
.
Mladeniču
je
bilo
srce
tako
polno
ljubezni
in
sladkih
nad
,
da
je
komaj
čakal
priložnosti
,
ko
jih
razkrije
.
Mudili
so
se
na
plesišču
.
Neštevilna
množica
hrumi
,
poje
,
vzklika
;
tam
v
ozadju
na
naravnem
odru
svira
godba
vesele
poskočnice
in
mladina
,
vrteča
se
po
drobnem
pesku
,
kaj
radostno
sluša
njene
glasove
.
„
Kako
veselo
je
tukaj
!
“
dé
Josip
svoji
spremljavki
,
ki
je
bila
vedno
bolj
molčeča
.
Ni
mu
odgovorila
,
slišal
je
le
rahel
vzdih
iz
njenih
prsi
.
Ivan
se
je
pomikal
z
znanci
bliže
bučeči
godbi
,
Gabrijela
za
njimi
.
Tedaj
reče
Josip
:
„
Zakaj
si
tako
žalostna
?
“
—
Saj
nisem
,
pravi
ona
s
takšnim
glasom
,
da
je
mogel
takoj
spoznati
,
kako
težko
prikriva
resnico
.
Stopali
so
potem
dalje
mimo
različnih
podob
,
skozi
mnoge
predore
proti
„
Kalvariji
“
.
Sprednja
družba
je
nekoliko
korakov
pred
njima
.
„
Gabrijela
!
“
reče
Josip
,
„
mislim
,
da
se
stvar
za
naju
skoraj
srečno
razmota
.
Jaz
se
zanašam
na
svojo
in
tvojo
vztrajnost
.
“
Verjemite
,
gospod
Korenčan
,
meni
srce
pravi
,
da
se
stvar
nikoli
ne
reši
prav
za
vas
in
ne
za-me
.
Oh
,
ubogi
moj
oče
!
Tihoma
se
ji
je
prikradla
solza
na
trepalnico
,
zablestela
se
je
v
električnem
svitu
in
zdrknila
na
tla
.
Josip
jo
je
videl
in
spoznal
je
vzrok
njene
notranje
toge
.
Hudo
ji
je
,
da
neljuba
zadeva
še
sedaj
ne
pušča
na
miru
njenega
dobrega
očeta
.
Saj
ni
storil
nikomur
nič
zalega
,
in
vendar
sedaj
tako
razmotrivajo
njegovo
življenje
,
kakor
da
iščejo
po
vsej
sili
madež
na
njem
.
Med
tedanjimi
železniškimi
podjetniki
so
že
vse
preobrnili
,
ko
bi
bilo
kaj
mogoče
stekniti
,
kar
bi
pričalo
o
kakšnem
koli
večjem
razporu
med
njim
in
Korenčanom
.
Njen
brat
Ivan
je
bil
celo
v
Zagorju
,
ne
da
bi
vedela
,
v
kakšni
zvezi
je
to
z
vso
zadevo
.
„
Nabral
sem
že
mnogo
dokazov
,
ki
so
dober
kažipot
,
da
najdemo
slednjič
vendar
pravega
krivca
.
“
—
Meni
se
pa
dozdeva
,
da
je
stvar
vedno
huje
zamotana
.
„
Kako
to
?
“
—
Vrnil
se
je
te
dni
s
Hrvaškega
oni
Suhorec
—
saj
veste
dobro
,
kateri
—
in
trdi
,
da
je
bil
navzoč
o
razporu
med
vašim
in
mojim
očetom
.
Grozila
sta
si
neki
z
orožjem
.
Mož
pravi
,
da
si
upa
vse
celo
s
prisego
potrditi
.
Tudi
sem
slišala
,
da
je
bila
preteklo
zimo
Barba
v
mlinu
pri
mojem
bratu
.
Nekaj
hudega
mu
je
morala
povedati
,
ker
odtlej
je
ves
drugačen
.
O
vas
in
o
vaši
hiši
ne
govori
drugače
kot
prezirljivo
in
poniževalno
.
Z
dokazi
si
vendar
ne
upa
.
Sedaj
pomislite
,
dragi
Josip
,
ali
je
mogoče
,
da
bi
jaz
poleg
tako
žalostnih
razmer
še
verovala
v
svojo
lastno
srečo
?
Josip
je
molčal
in
preudarjal
sam
s
seboj
nekaj
časa
.
Tudi
Gabrijela
je
stopala
molče
“
zraven
njega
.
Vtopljena
sta
bila
v
različne
misli
.
„
Kaj
sploh
pravi
Ivan
?
“
—
O
tej
zadevi
ničesar
.
On
ni
prepričan
o
nedolžnosti
vašega
očeta
.
Sili
me
,
da
bi
se
možila
drugam
.
Kakor
spoznavam
njegovo
početje
,
želi
samo
to
,
da
bi
se
jaz
čim
prej
umeknila
iz
hiše
.
Odkar
je
bila
ona
Barba
pri
njem
,
ni
več
miru
.
Slutim
,
da
ga
je
dobila
popolnoma
v
svojo
oblast
.
Meni
je
govoril
že
o
tem
in
onem
,
ki
bi
se
rad
oglasil
pri
nas
za-me
,
toda
—
„
Ni
vas
pregovoril
,
kaj
ne
,
Gabrijela
?
“
pomagal
ji
je
on
.
—
Ne
tako
!
Niste
me
prav
umeli
.
Jaz
se
ne
odločim
za
nikogar
več
.
„
Kaj
je
to
?
“
—
Jaz
pojdem
—
v
samostan
.
Tam
bo
mirno
moje
življenje
,
nikomu
ne
bom
na
potu
.
Težavno
je
govorila
zadnje
besede
,
to
je
spoznal
Josip
.
Koliko
je
morala
prebiti
,
prej
ko
se
je
—
če
se
je
resnobno
—
odločila
za
to
početje
.
Njegova
prva
misel
je
bila
:
deklico
je
treba
pripraviti
iz
obupnosti
zopet
na
pravo
pot
.
A
kako
?
—
Kdor
se
hoče
lotiti
tako
človekoljubnega
dela
,
kakor
je
postrežba
raznih
bolnikov
,
mora
se
ga
okleniti
iz
prepričanja
in
s
celim
srcem
,
sicer
nakoplje
s
svojo
prenagljenostjo
drugim
,
sebi
pa
še
največji
križ
,
ki
teži
do
konca
življenja
,
teži
človeka
cesto
v
samo
večnost
.
„
Ali
ste
videli
Barbinega
moža
?
“
—
Ne
še
,
tudi
ga
ne
želim
videti
.
„
Gabrijela
!
Ali
se
spominjate
onega
izporočila
Mateja
Suhorca
?
“
—
O
,
kaj
bo
tisto
!
Verjemite
,
gospod
Korenčan
,
da
je
slutnja
samo
vabljiva
„
fata
morgana
“
,
ki
človeka
vara
toliko
časa
,
da
ga
zvabi
v
pogubo
.
Pot
na
Kalvarijo
je
strma
pot
in
izpeljana
v
mnogih
ovinkih
tako
,
da
se
potniki
lahko
pogovarjajo
s
svojimi
tovariši
,
ki
stopajo
pod
njimi
na
vrh
.
Gabrijela
se
je
ozrla
in
videla
tik
nad
seboj
Ivana
;
zato
je
umolknila
.
„
Gospica
!
“
reče
Josip
,
„
Jaz
upam
,
da
se
stvar
dožene
kmalu
.
A
vztrajneje
kot
doslej
hočem
nadaljevati
svoje
zasledovanje
,
ki
me
slednjič
privede
,
če
je
božja
volja
,
tudi
do
končnega
uspeha
.
“
Milo
ga
je
pogledala
Gabrijela
.
Rekla
ni
ničesar
,
a
srce
ji
je
prevevala
misel
in
ta
misel
je
odsevala
iz
njenih
oči
:
Bog
ti
pomagaj
!
Da
bi
bilo
le
kmalu
!
Ivanu
ni
ugajalo
govorjenje
med
nekdanjima
zaročencema
,
kakor
mu
tudi
sploh
ni
bilo
všeč
,
da
se
je
danes
Josip
pridružil
Gabrijeli
,
a
zabraniti
tega
ni
mogel
,
če
ni
hotel
obeh
naravnost
žaliti
.
Ko
so
došli
zopet
bliže
,
zakašljal
je
prav
močno
in
prav
mogočno
ter
pogledal
najprej
Josipa
,
potem
pa
sestro
tako
srpo
,
kakor
da
ju
hoče
s
samim
očesom
razdružiti
.
Kakšen
prizor
na
vrhu
Kalvarije
!
Liki
mravlje
se
pomikajo
ljudje
po
zavitih
stezah
na
vrh
.
Glasno
žuborenje
odmeva
od
vseh
kotov
,
vsem
nad
glavami
pa
se
zopet
utrinja
električna
luč
tako
milo
in
jasno
,
da
za
trenotek
pozabiš
,
kako
globoko
si
pod
zemljo
.
„
To
je
naše
solnce
“
,
rekel
je
nekdo
iz
Ivanove
družbe
,
ozrši
se
v
bliščavo
svetlobo
.
Tudi
drugi
so
pogledali
v
veliko
,
svetlo
kroglo
ter
občudovali
podzemeljsko
solnce
;
a
kdor
bi
bil
ondaj
motril
njih
prebledele
obraze
,
ustrašil
bi
se
bil
,
misleč
,
da
so
živi
mrtveci
brez
kaplje
človeške
krvi
.
E
,
mrzlo
je
,
mrzlo
novodobno
solnce
!
Tu
in
tam
prepeva
družba
veselih
obiskovavcev
glasne
pesmi
.
„
Živio
!
hoch
!
in
evviva
!
“
odmeva
izmed
pisane
množice
.
Ako
si
,
dragi
čitatelj
,
še
misliš
zraven
tega
oni
otli
,
raznoliki
in
nebrojnokrat
se
ponavljajoči
odmev
,
kjer
se
zlije
glas
z
glasom
,
jek
z
jekom
,
zdi
se
ti
ves
preobsežni
prostor
začaran
kraj
,
kjer
se
širi
neprestano
žuborenje
,
nerazločno
šumenje
kakor
o
nevihti
in
čestokrat
vršeče
rjovenje
brez
vsakršne
prispodobe
,
pogodil
si
v
glavnih
potezah
sliko
,
katero
imamo
le
še
malo
popolniti
.
Na
Kalvariji
so
pevci
izkazovali
svojo
izurjenost
,
in
bengalični
ognji
so
s
svojo
svetlobo
različno
barvali
divne
podobe
jamskih
kapnikov
,
tudi
daljnje
čeri
in
glasne
obiskovavce
.
Gabrijeli
je
bilo
tesno
sredi
neprestanega
vrvenja
.
Zdelo
se
ji
je
,
kakor
da
so
mahoma
oživele
vse
njene
skrbi
in
težave
ter
jo
sedaj
preganjajo
v
podobi
živih
ljudi
in
različnih
podzemeljskih
podob
.
Želela
si
je
na
prosto
.
Tudi
Ivanu
in
drugim
ni
bilo
dobro
tukaj
,
a
le
počasi
so
se
jim
jele
uresničevati
želje
po
čistem
zraku
.
Komaj
v
debeli
pol
uri
so
bili
v
parku
pred
Jamo
.
Tu
srečajo
zopet
prof.
Frankića
.
Po
gostilnah
se
je
vse
trlo
različnega
ljudstva
.
V
hôtelu
„
pri
beneškem
levu
“
gnetlo
se
je
toliko
ljudi
,
da
so
morali
biti
celo
nekateri
odlični
gostje
zadovoljni
s
postrežbo
v
veži
.
Soba
za
navadne
pivce
je
bila
polna
do
zadnjega
kotička
,
katerega
je
danes
zasedel
vsled
nenavadne
sreče
črednik
iz
Hrastja
.
Že
več
let
je
zbiral
denar
za
to
,
da
pogleda
o
Binkoštih
Postojinsko
Vilenico
.
Letos
se
mu
je
zdelo
,
da
bo
zbrana
svota
zadostovala
za
pot
v
Postojino
in
nazaj
,
za
potrebno
pijačo
tam
,
medpotoma
in
še
j
eden
dan
potem
doma
.
To
je
prav
toliko
časa
,
da
bo
mošnjiček
popolnoma
prazen
.
Najel
je
človeka
in
ga
tudi
dobro
plačal
,
da
ga
nadomestuje
ta
čas
v
njegovi
pastirski
službi
.
Vaščani
so
se
spogledovali
zvedevši
,
da
se
odpravlja
Jurij
Trobec
v
Jamo
.
Imel
je
namreč
dobrodušni
in
šaljivi
možiček
poleg
drugih
dobrih
lastnosti
tudi
to
,
da
ni
posedal
vsako
nedeljo
popoldne
po
gostilnah
,
marveč
ogibal
se
je
sladkega
vinčka
,
kakor
se
ogiblje
trezen
človek
zapeljive
ženske
;
a
ko
ga
je
zalezel
po
toliki
suši
,
tedaj
se
ni
mogel
kar
nagloma
ločiti
od
njega
.
Najraje
si
je
tudi
najel
družabnika
—
seveda
,
kdo
bi
samoval
in
svoje
zapravljal
—
ter
mu
plačal
pijačo
in
še
nekaj
šestič
za
dnino
po
vrhu
,
da
mu
je
pomagal
veseliti
se
pri
žlahtni
kapljici
.
Nekaj
dni
potem
so
se
pa
za
Jurija
začeli
tisti
hudi
časi
,
ko
je
samotno
taval
za
čredo
ter
,
na
palico
se
opiraje
,
obžaloval
svoje
grehe
in
računal
,
za
koliko
bi
se
bil
brez
minile
pijače
povečal
njegov
kapital
.
Oh
,
ta
nesrečna
misel
!
Oh
,
to
sladko
vince
!
Iz
te
čudne
neodločnosti
ni
mogel
Jurij
vse
svoje
dotedanje
življenje
.
Danes
se
je
podvizal
ter
bil
med
prvimi
v
Postojinski
Jami
in
se
,
prišedši
kmalu
nazaj
,
vsedel
le-sem
v
skrajni
kotiček
pivnice
za
navadne
goste
.
Okoli
njega
se
je
stiskalo
nekaj
starih
znancev
,
ki
niti
niso
opazili
,
kako
nagloma
se
je
jela
polniti
soba
z
različnimi
ljudmi
.
Bilo
jih
je
nekaj
tudi
iz
Hrastja
.
Jurij
je
ravnokar
prav
na
dolgo
in
široko
razkazoval
znancem
svojo
nedosežno
zvedenost
v
živinozdravništvu
.
Neki
znanec
,
hoteč
se
mu
prikupiti
,
podražil
ga
je
,
naj
pove
,
kako
je
odvadil
zajca
,
da
ni
več
hodil
v
zelnik
.
„
I
,
kako
?
Saj
veste
:
ubiti
ga
ne
smeš
;
zadaviti
tudi
ne
.
Vzel
sem
torej
palico
.
“
Prijatelji
in
znanci
so
se
smejali
njegovi
premetenosti
,
Jurij
se
je
ponosno
obrisal
najprej
z
desnim
,
potem
z
levim
rokavom
preko
ust
,
potegnil
zopet
prav
junaški
iz
kupice
in
potisnil
v
usta
na
pol
zmočen
konec
smodke
,
ki
je
dogorevala
.
Tedaj
ga
nekdo
udari
ne
preveč
ljubeznivo
po
rami
in
zarezi
:
„
Lažeš
,
kolikor
more
teči
lovski
pes
!
“
Jurij
se
ozre
,
a
prav
polagoma
in
dostojanstveno
kakor
človek
,
ki
ve
,
kaj
dela
,
pa
nadaljuje
svoje
pripovedovanje
o
volčiču
in
žabičnosti
pri
goveji
živini
.
Pogledal
je
Suhorčevega
Gašperja
,
Barbinega
moža
,
ki
je
hotel
po
sili
dokazati
,
da
Jurij
Trobec
laže
.
Toda
Jurij
ga
je
le
pogledal
in
pripovedoval
svojo
izkušenost
brez
vsakršne
ovire
.
„
Ko
bi
tega
le
ne
poznali
že
davno
,
“
zabavlja
zopet
Gašper
,
ki
je
nalašč
iskal
danes
razpora
ž
njim
.
—
Tudi
tebe
poznamo
,
dejal
je
Trobec
in
potegnil
krepko
iz
smodke
.
Cel
oblak
dima
je
obdal
njegovo
glavo
.
Ozrl
se
je
po
tovariših
ter
,
videč
same
poslušne
obraze
,
nadaljeval
svoje
razlaganje
,
ki
je
že
prehajalo
nič
manj
kot
naravnost
v
samohvalo
.
„
Jurij
,
ti
si
lažnik
!
“
zabrusi
mu
Gašper
v
lice
.
—
Kdo
te
pa
vpraša
,
koliko
si
star
?
Zakaj
se
zadiraš
?
vpraša
ga
črednik
mirno
ali
samosvestno
.
„
Zakaj
se
zadiram
,
ti
bom
že
povedal
;
prej
pa
ti
povej
,
zakaj
mene
opravljaš
pri
gosposki
?
“
—
Jaz
koga
opravljam
?
Vsi
božji
svetniki
in
celo
nebo
!
Ali
je
že
svet
slišal
kaj
takega
?
Svoje
denarje
pošteno
zaslužim
in
shranim
,
beračil
nisem
še
nikoder
,
oropal
še
nikogar
,
pobil
tudi
ne
,
hvalo
Bogu
!
Če
kdaj
zapijem
kak
krajcar
,
zapijem
svojega
,
ne
tujega
,
hvalo
Bogu
!
vsega
pa
tudi
nisem
še
zapil
.
Pomni
,
jaz
nisem
hodil
po
Hrvaškem
!
Dobro
veš
,
da
je
Jurij
Trobec
poštenjak
.
—
Tu
se
je
potrkal
po
junaških
prsih
,
da
so
zadonele
kakor
hramova
vrata
,
in
ponovil
je
—
„
poštenjak
,
ki
si
je
moral
sleharni
prihranjeni
krajcar
krvavo
zaslužiti
.
“
„
No
,
no
!
Kdo
ti
pa
očita
nepoštenje
v
takih
stvareh
?
Rekel
sem
ti
le
,
da
si
me
obrekoval
in
opravljal
,
ko
te
je
oni
dan
Korenčan
iz
Bistrice
izpraševal
o
nekem
dogodku
,
o
katerem
je
meni
ravno
tako
malo
znano
kakor
tebi
.
—
Kar
je
res
,
to
je
res
,
Jurij
.
Tedaj
si
lagal
,
kakor
si
dolg
in
širok
;
pa
brez
vse
zamere
,
moj
dragi
kume
.
“
—
Jaz
sem
lagal
,
praviš
?
„
Da
,
nikdo
drugi
.
“
—
Imam
mnogo
napak
,
ne
bom
rekel
,
a
da
bi
koga
vedoma
opravljal
v
pogubo
,
hvalo
Bogu
!
te
pa
nimam
.
Kar
me
je
izpraševal
mladi
Korenčan
,
povedal
sem
le
toliko
,
kolikor
vem
,
in
le
tako
,
kakor
vem
,
a
ne
drugače
.
Pil
sem
ga
danes
res
že
več
kot
samo
jeden
kozarec
,
ali
toliko
mi
ni
še
zasedlo
pameti
,
da
bi
ne
vedel
,
kaj
govorim
,
če
rečem
,
da
si
upam
vse
potrditi
s
prisego
.
„
Tako
!
“
zarjovel
je
Gašper
,
da
so
ga
vsi
pogledali
.
„
Ti
duša
—
,
ti
poležakar
,
oče
Lenček
,
ti
plačani
lenuh
,
vreteno
,
ki
ni
vredno
,
da
te
zemlja
nosi
!
Torej
ti
si
me
videl
oni
dan
pred
pobojem
rajnkega
Lesarja
na
tržaški
cesti
?
Že
dva
dni
prej
sem
bil
na
Reki
in
še
delj
na
Hrvaškem
.
Mari
misliš
,
da
mene
nosijo
coprnice
po
tistih
krajih
,
kjer
vi
tukaj
pobijate
ljudi
?
Zares
lepa
reč
!
No
,
bodeš
pa
dokazal
,
ti
smrdokavra
,
ti
lakomnik
,
oderuh
,
obrekovavec
...
“
Gašper
je
vedno
huje
silil
v
svojega
nasprotnika
.
Rdeč
je
bil
kakor
kuhan
rak
.
Bradavica
,
katero
je
imel
že
od
rojstva
na
levi
strani
nosa
,
bila
je
taka
kot
zrela
črešnja
.
Hotel
je
udariti
Jurija
,
a
prijatelji
so
se
zgrnili
okoli
Trobca
ter
odrinili
napadnika
,
da
se
je
umeknil
.
Jezno
je
stiskal
pesti
,
toda
še
tisočkrat
huji
so
bili
pogledi
,
s
katerimi
je
ošinjal
ubogega
Trobca
.
Potem
je
pa
pristopila
Barba
in
s
silo
potisnila
na
pol
pijanega
moža
skozi
vrata
.
Le
najbližjim
znancem
je
bilo
jasno
,
o
čem
sta
se
pričkala
Jurij
in
Suhorec
.
Največ
je
bilo
takih
,
da
se
jim
je
zdelo
čudno
,
zakaj
se
stvar
še
sploh
pogreva
.
Gašperja
niso
nikoli
imeli
za
prevelikega
poštenjaka
.
Prijela
se
ga
je
rada
marsikatera
reč
,
in
ker
se
je
danes
držal
črednik
tako
moško
in
trdovratno
,
da
nekaj
ve
,
vzbudil
se
je
marsikomu
sum
,
ki
je
spravljal
Suhorca
v
neprijetno
zvezo
z
omenjenim
dogodkom
.
Nekateri
prijatelji
so
mislili
,
da
bo
sedaj
Jurij
po
svoji
navadi
razkladal
vso
stvar
na
dolgo
in
široko
,
a
nič
tega
,
in
čudno
se
jim
je
zdelo
.
Zunaj
v
senčnem
vrtu
sta
stopala
Josip
Korenčan
in
mladi
Lesar
ter
se
pogovarjala
o
zadevi
,
ki
je
bila
Josipu
najbolj
mila
.
Samosvoje
je
otresal
Ivan
z
glavo
in
govoril
:
„
Meni
se
zdi
stvar
dognana
.
O
kakšni
rodbinski
zvezi
med
nami
niti
misliti
ni
mogoče
,
kam
li
,
da
bi
se
zgodilo
,
kar
želiš
ti
.
“
—
Od
kdaj
pa
tako
in
zakaj
tako
,
Ivan
?
„
Imam
za
to
dovolj
povoda
,
a
povem
ti
ga
drugikrat
.
“
Kako
da
si
zašel
na
tako
napačna
pota
?
—
S
tem
mu
je
začel
razkladati
svoje
uspehe
v
raziskavanju
.
Vse
to
ni
Ivana
preverilo
skoro
nič
;
dejal
je
le
:
„
Ne
rečem
,
da
bi
se
utegnila
naša
sumničenja
kdaj
tako
zasukati
,
da
bi
bila
popolnoma
neutemeljena
,
ali
do
tedaj
mine
morda
tudi
še
pol
veka
lahko
in
mirno
,
ne
da
bi
kdo
vprašal
mojo
sestro
,
koliko
ji
je
let
.
Tega
pa
vendar
ne
moreš
zahtevati
,
saj
si
dovolj
moder
,
naj
te
Gabrijela
čaka
do
omenjenega
konca
;
reklo
bi
se
drugače
lahko
:
vedno
.
—
In
še
nekaj
.
Pomisli
,
da
se
vidva
res
vzameta
—
slučaj
—
mahoma
se
pa
pojavi
Bog
ve
kod
človeče
,
ki
zbere
moje
in
tvoje
priče
,
Gašperja
in
starega
Korenčana
,
ter
dokaže
,
da
le
ta
in
ta
—
Korenčan
Luka
—
je
zločinec
.
Ali
bi
mogla
tvoja
soproga
potem
tebe
pogledati
;
ali
ne
bi
prešla
z
očetovih
rok
pokojnega
Lesarja
kri
tudi
na
sinove
roke
?
Nisem
prijatelj
takih
grozovitih
dogodeb
in
mehkočutnih
romanov
,
a
tu
,
mislim
,
nehalo
bi
biti
človeško
življenje
.
“
Ko
bi
ne
bil
Josip
živo
prepričan
o
nedolžnosti
svojega
očeta
,
bile
bi
ga
Ivanove
besede
potrle
prav
do
cela
.
Tudi
tako
ni
odgovoril
Lesarju
ničesar
.
Zato
je
oni
nadaljeval
:
“
Najbolje
bo
,
če
se
zgodi
,
kakor
pravim
jaz
.
Mi
ostanemo
prijatelji
,
ženitev
pa
pozabi
.
“
—
Kako
lahkodušno
govoriš
,
Ivan
!
Ali
misliš
,
da
se
to
žabi
tako
,
kakor
bi
rekel
:
izbriši
s
kredo
napisane
številke
z
mize
.
Prijatelj
,
ljubezen
piše
s
stalnejšimi
potezami
!
Spominov
,
katere
je
začrtala
ljubezen
,
srečna
ali
nesrečna
ljubezen
,
teh
spominov
ne
izbriše
nikdo
!
Tu
ga
zmoti
Ivan
,
rekoč
:
„
Kdo
bi
bil
mislil
,
da
si
še
takšen
idealist
?
“
—
Idealist
ali
ne
.
Toliko
že
lahko
rečem
,
da
srce
ni
kamen
.
„
Verjamem
,
rad
verjamem
to
,
a
sam
lahko
spoznaš
,
da
Gabrijela
ni
in
ne
more
biti
tvoja
.
Dokler
sem
jaz
gospodar
na
Lesarjevem
domu
,
ne
sme
se
to
zgoditi
.
Razlogi
so
ti
znani
.
“
—
Ivan
,
ali
veš
,
da
misli
zato
Gabrijela
v
samostan
?
„
Kaj
?
“
vpraša
ta
in
se
zgane
,
kakor
da
ga
je
pičila
kača
.
„
Kdo
ji
je
vcepil
neki
zopet
to
misel
?
Ali
se
ji
nedostaje
priložnosti
za
možitev
?
“
—
In
tu
vpričo
mene
govoriš
o
njeni
možitvi
!
Ivan
,
mnogo
si
se
izpremenil
.
Često
sem
že
računal
na
tvojo
pomoč
,
a
zdaj
vidim
,
da
je
bilo
vse
le
britka
prevara
.
Ti
podiraš
moje
najlepše
načrte
—
„
Ki
so
načrti
brez
podlage
,
“
preseže
ga
Lesar
.
—
Seveda
,
če
je
ne
dobe
tam
,
kjer
bi
jo
iskal
za
gotovo
.
„
Jaz
,
da
bi
te
še
podpiral
?
Pojdi
in
pomisli
,
kar
sem
ti
že
govoril
!
Meni
se
zdi
,
da
se
vrši
med
nama
isto
,
kar
nekdaj
med
mojim
in
tvojim
očetom
:
če
le
prideva
skupaj
,
pa
se
sporečeva
.
“
—
Saj
ni
bilo
vedno
tako
,
Ivan
,
dobro
veš
.
Tedaj
si
zagovarjal
moje
nazore
.
„
Premalo
sem
mislil
o
vsej
zadevi
.
“
—
Ivan
,
nehajva
!
Ti
ne
veš
,
kaj
je
ljubezen
,
in
odkar
si
se
izpremenil
v
smisli
,
ki
je
meni
nasprotna
,
uveril
si
se
in
vse
presojaš
tako
,
kakor
bi
bil
ves
svet
na
prodaj
.
„
Morda
ni
res
?
“
Korenčan
mu
ni
odgovoril
,
marveč
molče
se
je
vrnil
v
sobo
,
in
Ivan
za
njim
.
Tu
je
imel
prvo
besedo
Frankić
.
Šalil
se
je
z
nežnim
spolom
,
pripovedoval
razne
dovtipe
in
včasih
,
tudi
pogledal
skozi
okno
,
kdaj
se
vrneta
Josip
in
Ivan
.
Ko
sta
se
vrnila
,
umirila
se
je
tudi
živahnost
med
družbo
.
Neki
težki
vzduh
je
zavladal
nad
vsemi
.
Noben
pogovor
ni
hotel
v
pravi
tir
,
celo
Frankić
je
nehal
z
dovtipi
.
Gabrijela
je
najbolj
čutila
posledice
pogovora
na
vrtu
.
Z
obrazov
jima
je
poznala
,
da
se
nista
ločila
v
najlepšem
miru
.
Kaj
je
bil
predmet
pogovoru
,
to
je
tudi
uganila
,
ne
da
bi
vprašala
.
Vrtela
je
v
roki
dišečo
vrtnico
in
se
pogovarjala
s
profesorjem
.
„
Kdaj
se
vrnete
zopet
v
naše
kraje
,
gospod
?
“
—
Jeseni
,
gospica
.
Tedaj
pridem
za
delj
časa
.
„
Prosim
,
ne
zabite
nas
posetiti
.
Saj
vam
menda
še
ni
znana
naša
okolica
.
“
—
Nekoč
sem
bil
sicer
že
tam
,
vendar
vzprejmem
rad
vaše
cenjeno
vabilo
.
Moja
nečakinja
me
namreč
prosi
že
dolgo
časa
,
da
bi
smela
z
menoj
na
počitnice
za
nekaj
tednov
.
Deklica
zelo
ljubi
naravo
,
ljubi
pa
tudi
slovansko
zemljo
in
slovanski
narod
,
dasi
nima
doma
preveč
časa
baviti
se
s
tem
.
„
O
,
potem
bodeva
kmalu
dobri
znanki
.
“
—
Veselilo
me
bode
,
če
jo
bom
mogel
seznaniti
z
vami
.
„
O
,
lepo
vas
prosim
,
gospod
profesor
!
“
V
tem
se
je
družba
odpravila
na
železniško
postajo
.
Zopet
je
stopal
Josip
poleg
Gabrijele
,
a
njegov
pogled
ni
izražal
več
polovice
one
navdušenosti
in
vztrajnosti
kakor
prej
v
Jami
.
In
vendar
ga
je
misel
na
ljubko
spremljavko
bodrila
k
nadaljnjemu
delovanju
.
„
Ali
sta
se
kaj
sprla
z
mojim
bratom
?
“
—
Ne
mnogo
.
On
je
čuden
že
nekaj
časa
.
Nikakor
si
ne
morem
pojasniti
,
zakaj
se
je
izpremenil
.
„
Glejte
,
torej
tudi
vi
slutite
,
da
se
je
vse
zarotilo
proti
nama
?
Ali
ni
najlepše
,
če
šiloma
pretržem
vse
te
zanke
in
si
poiščem
miren
kotiček
,
kjer
ni
zavisti
,
ne
sovraštva
,
ne
jeze
,
marveč
prava
nesebična
ljubezen
,
ki
vse
žrtvuje
svojemu
bližnjiku
?
“
—
Gabrijela
,
o
tem
niste
še
dovolj
preudarili
!
„
Ne
rečem
,
da
sem
,
toda
ta
misel
od
dne
do
dne
bolj
dozoreva
v
meni
.
“
—
A
ne
dozori
nikdar
,
pravi
Josip
strastno
in
jo
pogleda
v
lice
.
Zavest
o
izgubi
predrage
zaročenke
je
zanetila
v
njegovi
duši
silen
odpor
.
Srce
je
vzplapolalo
z
nekdanjim
žarom
.
„
Ne
vem
.
Moje
razmere
vse
kažejo
:
da
.
“
—
Prosim
vas
,
gospica
,
pustite
mi
vsaj
iskrico
nade
!
Grel
si
bom
ob
njej
srce
in
vzpodbujala
me
bode
k
uspešnemu
delovanju
za
vašo
in
mojo
srečo
.
Tako
lepo
je
prosil
Josip
,
da
bi
mu
Gabrijela
nikdar
ne
mogla
odreči
.
Molče
mu
je
stisnila
v
roko
žarečo
vrtnico
,
katero
je
on
skrbno
spravil
,
pogledal
hvaležno
Gabrijelo
in
dejal
na
tihem
:
—
Hvalo
lepo
!
Ta
mi
bode
drag
spomin
!
Njeno
oko
se
je
za
hip
zatopilo
v
njegovem
,
govorila
pa
nista
nič
več
.
Dospeli
so
na
kolodvor
in
poslovivši
se
odpeljali
vsak
na
svoj
dom
.
Nečista
vest
pa
vedno
skeli
,
Pokoja
nima
dni
,
noči
.
Hude
reči
so
se
godile
drugo
popoldne
pri
Suhorčevih
v
Hrastju
.
Vse
se
je
začelo
iz
take
malenkosti
,
da
,
skoro
iz
nič
.
Iz
iskrice
cesto
nastane
grozen
požar
,
zaradi
jednega
jajca
med
sosedami
dostikrat
smrtno
sovraštvo
.
Matej
je
namreč
preudarjal
že
delj
časa
,
kako
bi
dobil
od
svaka
zopet
nazaj
svoje
novce
.
Ali
nikakor
ni
mogel
do
pravega
konca
,
ker
mu
je
vedno
zastavljal
pot
odločni
:
kako
;
toliko
je
vendar
sklenil
,
da
ne
bode
stradal
jedi
,
pijače
in
obleke
.
Dati
mu
morata
,
vzemita
že
,
kjer
jima
drago
.
„
Kaj
si
obnorel
,
Matej
?
“
jezil
se
je
svak
rečeno
popoldne
.
Bil
je
slabe
volje
zastran
siuočnje
pijače
in
pa
tudi
zaradi
Trobčevega
govorjenja
.
Res
da
je
Barba
izkušala
z
vso
svojo
spretnostjo
obrniti
ljudsko
govorico
na
Korenčana
,
vendar
je
bilo
Gašperju
zelo
neljubo
,
da
se
je
stvar
tako
zasukala
prav
sedaj
,
ko
je
on
doma
.
Denar
je
večinoma
porabil
,
zato
ni
mogel
ustreči
Mateju
.
—
Jaz
nisem
obnorel
,
rekel
je
ta
,
marveč
vprašam
le
za
svoje
,
kar
sem
posodil
Barbi
in
tebi
.
„
Ha
,
ha
,
posodil
!
Imaš
li
kaj
dokazila
,
da
je
resnica
?
“
—
Saj
je
bilo
s
prva
celo
tako
govorjenje
,
da
bo
to-le
vse
moje
!
—
Matej
pokaže
po
lepem
poslopju
.
—
Pozneje
sta
me
navijala
toliko
časa
,
da
smo
se
zmenili
na
pol
,
slednjič
je
ostal
meni
le
oni
denar
,
ki
sem
ga
tu
zazidal
;
sedaj
mi
pa
hočeš
še
to
,
moje
krvave
žulje
utajiti
.
To
je
prehudo
!
„
Kaj
?
Kaj
?
Kaj
se
menita
?
“
pristopi
Barba
in
se
vmeša
v
pogovor
.
—
O
mojem
denarju
!
zarezi
Matej
tako
odločno
,
kakor
ni
menda
zarezal
na
sestro
še
nikoli
.
„
Ne
budali
!
Ali
nismo
rekli
,
da
je
vse
to
naša
skupna
lastnina
?
“
—
Rekli
smo
in
ste
že
marsikaj
,
kar
meni
toliko
koristi
kot
lanski
sneg
ali
pa
ta-le
skupna
lastnina
.
Morda
mi
kaj
vrže
?
„
Kaj
vrže
pa
meni
?
“
vpraša
mogočno
Gašper
.
—
Vse
,
kolikor
vrže
,
vrže
tebi
,
poganja
se
Matej
.
„
Torej
kakšen
denar
misliš
?
“
vpraša
nagloma
Barba
.
—
Oni
,
kar
sem
ti
ga
posodil
—
če
nisi
gluha
.
„
Ali
ne
veš
,
da
tega
ne
dobiš
drugače
nazaj
kakor
tako
,
da
tudi
midva
razdereva
pogodbo
.
Saj
nisi
nikoli
nič
omenil
,
da
boš
zahteval
svoj
del
nazaj
.
“
„
Le
tožil
Prav
gotovo
ne
dobiš
krajcarja
,
tako
ti
povem
“
—
pravi
mu
zbadljivo
Gašper
.
—
O
,
moj
Bog
!
vzdahne
Matej
in
se
prime
za
glavo
.
—
Vse
sta
mi
pograbila
!
Moji
novci
,
moji
novci
!
Toda
čakajta
:
ni
še
vse
izgubljeno
.
Pravica
mora
biti
tudi
za
mene
na
svetu
.
„
Ha
,
ha
,
ha
!
Ti
naju
boš
tožil
!
“
zavpila
sta
oba
soglasno
in
zasmehovala
Mateja
.
Potem
je
rekel
Gašper
:
„
Ali
ne
veš
,
da
si
se
že
odvadil
hoditi
med
ljudi
.
Vsa
tvoja
učenost
se
je
povodila
,
ostal
si
prazen
in
osamljen
kot
ptičji
strah
v
strnišču
.
Ne
smeši
samega
sebe
,
Matej
,
in
pameten
bodi
ter
ostani
z
nama
kakor
doslej
!
“
—
Nikoli
!
zarentači
Matej
,
s
takimi
ljudmi
:
nikoli
!
Zadosti
sta
me
vodila
za
nos
!
Tedaj
se
oglasi
Barba
:
„
Da
bi
te
pamet
zapuščala
vsled
starosti
,
to
ni
mogoče
;
jedini
vzrok
tvoji
robatosti
mora
biti
v
tem
,
da
si
gotovo
zopet
zaljubljen
.
Saj
menda
še
veš
,
kako
si
ljubil
Lesarjevo
gospodično
?
“
—
Dobro
vem
,
kaj
je
bilo
in
kako
je
bilo
;
vem
tudi
,
zakaj
je
bilo
tako
,
in
prav
je
bilo
,
da
se
niso
zvršili
tvoji
načrti
.
Mari
nič
ne
veš
,
kaj
ugibljejo
ljudje
po
vasi
in
po
vsej
okolici
tja
doli
do
Bistrice
?
„
Kaj
?
“
vprašata
oba
h
krati
.
—
Da
sta
imela
mene
le
za
norca
,
ko
sem
vama
posojal
denar
,
katerega
sta
potem
pomešala
s
krvavimi
novci
—
rajnega
Lesarja
.
Da
,
tako
je
!
—
„
Kaj
pa
ti
veš
?
“
zarjove
Gašper
kot
prešič
,
ko
si
mu
zasadil
nož
v
srce
.
Pogleda
ga
tako
grozno
,
kakor
da
mu
hoče
z
očmi
prodreti
obleko
,
prsi
in
srce
,
samo
da
bi
videl
,
kdo
je
penzijonistu
razodel
grozno
tajnost
.
—
Kar
sem
vedel
,
to
sem
že
rekel
,
in
če
dostavim
,
da
si
ti
na
Hrvaškem
cesto
postopal
,
ker
nisi
bil
še
nikoli
za
resno
delo
,
opravičena
je
sumnja
,
da
si
lepe
novce
,
kar
si
jih
.
poslal
domov
in
zapravil
na
Hrvaškem
,
pridobil
po
nepošteni
poti
.
„
Pojdi
,
pojdi
,
krevlja
stara
!
To
ti
je
gotovo
natvezel
oni
rogovila
Trobec
,
in
penzijonisti
nimate
drugega
opravila
pod
božjim
solncem
,
kakor
da
obirate
poštene
ljudi
.
Ti
še
ne
veš
,
kaj
govoriš
,
ker
tudi
ne
slišiš
samega
sebe
,
“
zmerja
ga
Barba
.
—
Kaj
?
Jaz
ne
vem
,
kaj
govorim
,
jaz
sem
krevlja
?
Ali
želiš
,
da
povem
,
kaj
si
pa
ti
?
Ukradla
bi
tudi
Boga
iz
cerkve
,
ko
bi
ti
kdo
obljubil
zadosti
!
„
Šepec
šepasti
!
“
—
Tatica
!
„
Skopuh
oderuški
!
“
zabrusi
mu
Gašper
.
Potepuh
!
obregne
se
Matej
nič
preveč
ljubeznivo
.
„
Capa
vojaška
!
“
zakadi
mu
svak
.
—
Ropar
!
Ropar
!
Le
počakaj
!
Ti
boš
zmerjal
dosluženega
vojaka
!
Tedaj
pa
ni
bilo
dosti
več
besed
med
njimi
.
Gašper
je
planil
na
Mateja
,
zgrabil
ga
krčevito
z
obema
rokama
za
vrat
ter
ga
—
kakor
je
bil
majhen
—
treščil
ob
tla
.
Zadavil
bi
ga
bil
,
da
ni
prihitela
Barba
s
korcem
vode
in
jo
pljusknila
Mateju
v
očrneli
obraz
.
Tedaj
ga
je
nehal
masti
ti
razježeni
svak
.
Pogledal
je
svojo
žrtev
z
vidnim
zadovoljstvom
.
Videč
,
da
je
v
njem
le
še
malo
ali
nič
življenja
,
stopil
je
samo
po
drugi
korec
vode
in
jo
vrgel
z
vso
silo
Mateju
v
obraz
.
Potem
ga
je
prijel
čez
pas
in
ga
vlekel
kakor
mrtveca
ven
pred
hišo
—
na
kup
gnoja
.
Barba
mu
je
pomagala
in
s
tem
molče
odobravala
moževo
početje
.
Kaki
dve
uri
je
ležal
Matej
pred
hišo
,
kamor
je
zazidal
toliko
lepih
krajcarjev
,
potem
se
je
popolnoma
pretegnil
in
zavedel
.
Vstal
je
in
poiskal
med
drvi
na
dvorišču
močno
gorjačo
;
na
to
se
opiraje
stopal
je
polagoma
in
varno
—
ne
v
hišo
,
ker
mu
ni
dišalo
,
marveč
proti
Reki
in
od
tam
naravnost
k
Lesarju
,
kjer
ni
bil
več
po
oni
nesrečni
snubitvi
.
Hotel
je
tam
Ivanu
potožiti
svoje
gorje
in
pri
njem
poiskati
dobrega
sveta
.
Tisti
dan
okoli
poldne
se
je
pomikal
na
drugem
koncu
vasi
v
Hrastje
lahek
voziček
,
na
njem
je
pa
sedel
mladi
Korenčan
.
Zamišljeno
je
zrl
pred-se
,
in
kakor
je
kazalo
,
ni
se
posebno
zanimal
za
nobeno
stvar
v
bližini
.
Ustavi
se
pred
jedino
gostilno
v
Hrastju
.
Veja
nad
vrati
je
naznanjala
le
ob
večjih
praznikih
,
da
se
tu
toči
vino
;
po
navadi
je
bila
gostilna
suha
.
Josip
Korenčan
bi
bil
rad
velel
konjička
izpreči
,
ker
se
pa
ni
nikdo
lotil
tega
dela
,
ostal
je
naprežen
pred
hišo
.
Gostilničar
se
je
namreč
zibal
na
pragu
sem
in
tja
,
pogledaval
v
pivsko
sobo
in
na
dvorišče
,
premeknil
se
pa
vendar
ni
niti
za
korak
nikamor
.
Možu
je
najbrž
zelo
ugajal
Korenčanov
voziček
,
zakaj
opazoval
ga
je
tako
,
kakor
da
ga
misli
kupiti
;
skrbela
ga
je
pa
tudi
še
neka
druga
stvar
:
bal
se
je
,
da
mu
v
tem
času
,
ko
bi
se
on
motil
pred
hišo
,
uide
lahko
Trobec
iz
gostilne
brez
plačila
.
Vendar
je
voz
in
konj
toliko
zamotil
gostilničarja
,
da
ni
slišal
,
ko
je
glasno
zazvenel
kozarec
v
pivnici
:
cin
,
cin
,
cin
!
Za
tem
je
dokaj
razločno
odmeval
Trobcev
glas
:
„
Miha
,
vina
,
še
vina
!
“
A
kakor
je
bil
Miha
o
drugih
priložnostih
sama
postrežnost
,
ni
se
danes
zgenil
s
praga
.
Bil
je
tudi
sam
doma
,
navadno
ga
je
v
gostilni
zglašala
soproga
,
ki
je
danes
delala
na
polju
.
Ta
koles
in
ta
konjiček
!
vzdihal
je
Miha
,
to
mora
iti
,
kakor
bi
plaval
.
„
Dober
dan
,
oče
!
“
pozdravi
ga
Josip
vidno
nevoljen
,
ker
ni
bilo
nikogar
,
da
bi
pomagal
izpreči
.
Miha
tudi
v
zadregi
odzdravi
in
se
spoštljivo
umakne
,
da
bi
stopil
gost
v
hišo
.
„
Ali
je
tukaj
Jurij
Trobec
?
“
vpraša
Josip
krčmarja
.
„
Tu-le
notri
poglejte
,
gospod
!
Že
od
poldne
ga
srka
!
“
Vesel
je
bil
,
da
mu
ni
bilo
treba
dalje
po
vasi
iskati
,
ali
veselje
je
bilo
le
kratko
.
Trobec
je
bil
namreč
vinski
že
od
prejšnjega
dne
,
jezik
se
mu
je
zapletal
,
oči
je
imel
takšne
,
kakor
da
se
je
ravnokar
vrnil
od
materinega
pogreba
,
in
vrlo
je
praznil
kozarce
.
Ko
ga
je
vprašal
Josip
o
tistem
dogodku
na
pašniku
,
kjer
je
videl
Suhorčevega
Gašperja
,
ki
se
je
potikal
v
goščavi
,
dasi
so
govorili
sosedje
in
je
Barba
pravila
,
kakor
da
je
že
vsaj
pri
Sisku
na
Hrvaškem
,
—
tedaj
je
pogledal
Jurij
Trobec
tako
neumno
in
zajedno
tako
nedolžno
okoli
sebe
,
kakor
da
ni
včeraj
niti
sanjal
o
vseh
teh
Josipu
tako
neprecenljivih
izjavah
.
Morda
tudi
ni
hotel
govoriti
vpričo
tovariša
sopivca
.
„
Ne
vem
,
ne
vem
ničesar
!
Z
menoj
je
bil
Smodinov
Blažek
—
tedaj
še
mlad
—
za
poganjača
;
on
bo
kaj
vedel
o
tem
.
“
Potem
je
Trobec
govoril
o
vseh
mogočih
drugih
rečeh
.
Gašper
namreč
rad
zahaja
k
Mihu
v
gostilno
,
in
gostilničar
bi
ga
utegnil
izdati
,
če
bi
danes
preveč
govoril
.
Vendar
pa
Jurij
ni
zabil
—
ne
jedenkrat
,
vsaj
petnajstkrat
je
povedal
,
kako
ga
je
včeraj
žalil
Suhorec
zastran
tega
.
Zato
se
je
zdel
Josipu
pripraven
zaveznik
.
Ali
danes
ni
bilo
mogoče
ž
njim
skleniti
zaveze
,
počakati
mora
„
trezlega
“
vremena
.
„
Kaj
bo
Suhorec
in
njegovo
bogastvo
?
Jaz
mu
že
pokažem
,
če
me
bo
tožil
.
“
Tako
je
končal
Trobec
svojo
dolgo
tožbo
o
Suhorcu
.
Radostno
je
zabeležil
Josip
črednikovo
izjavo
in
vprašal
gostilničarja
,
kje
bi
dobil
Smodinovega
Blažka
.
„
Pri
Smodinu
,
gospod
,
“
rekel
je
Miha
kratko
,
videč
,
da
ni
gospod
nič
preveč
žejen
.
Josipu
ni
kazalo
drugega
kot
dalje
po
vasi
vprašati
,
kje
pravijo
pri
Smodinu
.
Medpotoma
je
mislil
o
današnjem
uspehu
in
zadovoljen
je
bil
ž
njim
.
Le
to
mora
še
dognati
,
kdaj
in
kje
mu
je
poiskati
Trobca
na
samem
,
da
se
ž
njim
pogovori
.
Slednjič
sklene
,
da
bode
še
najbolje
,
če
se
snide
s
črednikom
kje
skrivoma
na
paši
ter
mu
pove
,
kako
se
mora
ravnati
,
da
zasledita
pri
Suhorcu
še
kakšno
drugo
sumnjo
.
Josip
ni
dolgo
iskal
po
vasi
Smodinove
hiše
.
Po
nekolikem
izpraševanju
jo
najde
—
Hrastje
ni
Veliki
Dunaj
—
Blažka
pa
ne
najde
.
Za
vasjo
je
kosil
deteljo
.
Prijazna
gospodinja
mu
je
sama
stopila
pokazat
,
kje
dela
Blažek
.
Nekolikokrati
se
je
mladenič
sicer
prijel
za
čelo
,
a
slednjič
se
je
vendar
domislil
,
da
je
bilo
res
,
kar
trdi
Trobec
.
Da
,
in
vedno
bolj
živo
mu
je
bil
pred
očmi
tisti
večer
.
Nazadnje
je
bil
celo
pripravljen
,
spremiti
gospoda
na
ono
mesto
,
ali
Josipu
je
bilo
zadosti
že
to
,
kar
je
povedal
.
Nekaj
minut
pozneje
je
ropotal
Korenčanov
voziček
po
drugi
strani
iz
vasi
.
Morda
je
hotel
povedati
Ivanu
o
uspehu
današnjega
pota
,
morda
ga
je
vleklo
tja
tudi
kaj
drugega
—
kdo
bi
se
čudil
?
Josip
Korenčan
se
je
namenil
k
Lesarju
.
Želel
je
videti
katerega
domačih
,
saj
ni
bil
že
od
lanske
jeseni
pod
streho
,
in
toliko
si
vendar
še
nista
bila
z
Ivanom
navskriž
,
da
bi
se
pohod
več
ne
spodobil
.
Vesel
je
bil
in
nekolikokrati
počil
z
bičem
,
da
je
konj
dirjal
kakor
veter
proti
vodi
.
Ni
bil
še
prav
na
mostu
,
ko
vidi
,
da
mu
miga
nasproti
neki
človek
,
naj
ustavi
.
Josip
ga
ni
dobro
poznal
,
dasi
sam
sebi
ne
bi
verjel
,
ko
bi
trdil
,
da
ga
ni
še
videl
.
Bil
je
Matej
.
Prej
je
hitel
k
Lesarju
tožit
svojo
nezgodo
in
si
s
tem
lajšat
srce
.
A
reva
,
danes
je
nesrečen
povsod
,
kamor
le
krene
!
Pri
Lesarju
ni
dobil
nikogar
doma
.
Gabrijela
je
okoli
delavcev
,
Ivan
je
peljal
prof.
Frankića
na
Reko
,
vrne
se
še
le
jutri
.
„
Gospod
Korenčan
,
tam-le
ni
nikogar
doma
!
“
rekel
je
Matej
po
kratkem
pozdravu
.
—
Kdo
ste
?
vpraša
ga
Josip
ter
se
čudi
,
da
je
možiček
tako
postrežljiv
s
svojimi
izjavami
.
Odkod
ve
,
da
je
on
mislil
k
Lesarju
?
Matej
pove
,
kdo
je
in
odkod
,
ter
premakne
prav
po
stari
vojaški
navadi
levo
nogo
mimo
desne
.
Josip
ga
je
zahvalil
za
to
,
kar
mu
je
povedal
,
in
rekel
,
da
je
sicer
mislil
tja
,
a
sedaj
ne
pojde
.
Kar
tu-le
na
mostu
jo
zavije
domov
.
Neznanemu
znancu
je
mignil
v
slovo
,
potegnil
bič
in
hotel
pognati
,
a
Matej
se
ni
genil
od
voza
.
Rad
bi
bil
še
nekaj
povedal
,
prav
zelo
mu
je
na
srcu
.
Z
roko
se
je
držal
za
koles
,
jedno
nogo
je
pa
naslonil
med
prečnice
drugega
kolesa
in
tako
stal
poleg
voza
,
kakor
vzidan
ali
pa
tako
,
kakor
da
misli
govoriti
z
mladim
Korenčanom
vsaj
do
večera
.
Josip
ga
pogleda
,
nasmehne
se
in
mu
reče
:
—
Ali
niste
vi
nekoč
pogostoma
zahajali
k
Lesarju
?
„
O
,
sem
,
sem
,
gospod
.
Da
bi
tako
ne
bil
!
Drugi
so
me
napravili
,
dragi
.
Kako
sem
bil
nespameten
!
“
—
Kdo
pa
so
bili
ti
—
drugi
?
„
Ni
da
bi
pravil
,
gospod
.
Jaz
sem
nesrečen
.
Moji
ljudje
so
me
opeharili
za
vse
,
kar
sem
prislužil
in
prihranil
svoje
žive
dni
.
Dosti
ni
bilo
,
a
za-me
vendar
veliko
.
“
Začel
je
pripovedovati
dolgo
zgodbo
o
svojem
denarju
in
o
svoji
nespametnosti
,
da
je
poslušal
Barbo
in
se
osmešil
s
tem
,
da
je
snubil
Gabrijelo
.
Vedno
pozorneje
je
pazil
Josip
na
njegovo
povest
,
in
vedno
bolj
ga
je
zanimala
.
Nikoli
si
ni
mislil
,
da
se
bo
zamotil
toliko
časa
z
Matejem
.
Še
le
za
dolgo
dolgo
časa
se
je
spomnil
,
da
ni
prav
,
ker
je
pustil
razgretega
konja
na
cesti
.
Prijazno
je
stisnil
roko
zgovornemu
možičku
,
nepoznanemu
soborivcu
za
pravično
stvar
,
ter
zdrčal
kakor
blisk
preko
mostu
in
dalje
po
gladki
cesti
v
senci
temnili
jelš
ob
Reki
,
obljubivši
Mateju
,
da
mu
hoče
pomagati
,
ko
bo
tožil
Suhorca
.
„
Ta
mu
že
pride
do
živega
,
ni
vraga
da
ne
!
“
govoril
je
Matej
Suhorec
in
šantavo
,
a
kolikor
se
je
dalo
,
moško
stopal
v
Hrastje
.
Sklenil
je
bil
še
nocoj
spraviti
svoje
reči
,
popustiti
hišo
,
Barbo
,
svaka
in
svoje
lepe
denarje
pri
njem
,
samo
da
preživi
večer
svojega
življenja
na
miru
.
Najraje
bi
pač
ostal
pri
Lesarju
.
Prostora
ima
Ivan
dovolj
tudi
za
deset
ali
pa
dvajset
Matejev
.
Spoznal
je
,
žal
,
mnogo
prepozno
,
da
so
bile
njegove
najlepše
nade
samo
prevara
in
pa
spretno
napeljana
pot
,
po
kateri
so
se
scedili
njegovi
dragi
denarci
v
lepo
hišo
,
ki
pa
ni
njegova
,
kakor
tudi
denarci
niso
več
njegovi
.
Ko
bode
za
stalno
izpod
strehe
,
sklenil
je
Gašperja
potipati
s
sodiščem
,
da
mu
vrne
denarje
.
Josipu
Korenčanu
so
se
porajali
nocoj
v
srcu
prijetni
občutki
.
Hvalila
ga
je
zavest
,
da
je
v
svojem
težavnem
podjetju
danes
za
dobršen
korak
naprej
,
mnogo
bliže
stavljenemu
smotru
,
bodrila
ga
je
nada
v
bodočnost
,
misel
na
drago
deklico
,
katere
cvetico
hrani
na
svojem
srcu
.
Pred
zahodom
se
je
solnce
ozrlo
v
vsej
svoji
krasoti
po
prelepi
dolini
ob
notranjski
Reki
.
Zagoreli
žarki
njegovi
so
se
igrali
s
srebrnimi
valčki
,
v
goščavi
je
drobil
slavček
milo-tožno
svojo
pesem
o
sladki
ljubezni
,
v
temnem
jelšju
se
je
pa
kos
ogreval
za
svojega
očeta
melodije
.
Danes
se
je
zdela
Korenčanu
ta
zemlja
še
stokrat
lepša
in
stokrat
ljubša
kot
kdaj
poprej
.
In
veličastni
Snežnik
,
kako
ponosno
se
ozira
na
svoje
vrle
Notranjce
pod
seboj
,
kako
veličastno
zardeva
njegova
glava
v
večerni
zarji
!
In
ti
griči
,
ti
robovi
,
te
čeri
,
planjave
in
dobrave
,
ali
niso
nocoj
lepši
kot
druge
krati
?
Da
,
Josipu
se
je
to
zdelo
,
in
bilo
je
tako
.
Saj
je
bilo
njemu
srce
v
prsih
tudi
tako
burno
in
veselo
,
da
bi
v
tem
trenotju
objel
ves
svet
,
koliko
raje
še
svojo
rodno
zemljo
.
In
zopet
se
je
v
Josipovi
domišljiji
prikazala
visoka
,
plavolasa
Gabrijela
,
kakor
pravi
slepi
pevec
Homer
;
„
Dviga
iz
morskih
valov
se
rumeno
prepasana
Zora
.
“
Iz
valov
rodoljubja
dvignila
se
je
pred
njegovo
duševno
oko
ona
,
ki
je
pristna
hči
te
pokrajine
,
pristna
hči
slovenskega
rodoljuba
,
kateremu
ni
podobna
le
po
licu
,
marveč
i
po
duhu
.
Tedaj
so
se
mu
zdele
kakor
nič
vse
zapreke
,
ki
jima
zastopajo
pot
do
združitve
.
Isti
Ivan
,
njemu
včeraj
tako
oduren
,
bil
je
danes
po
njegovih
mislih
drugačen
;
kamorkoli
se
je
ozrl
,
slišal
je
iz
narave
,
govoriti
živo
poezijo
,
katere
glasovi
so
močno
odmevali
v
njegovem
srcu
.
Neprijetne
poletne
vročine
še
ni
bilo
konca
.
—
Ivan
Lesar
je
že
čestokrat
mislil
na
puško
,
ko
je
ogledoval
razjedene
glave
v
zelniku
,
ali
čas
še
ni
za
to
,
in
zajca
dolgopetnika
more
oplašiti
le
s
strašilom
.
Sploh
se
pa
Ivanu
letos
tudi
druge
reči
ne
obračajo
vse
po
njegovi
volji
.
Nameraval
je
sprva
omožiti
sestro
in
takoj
potem
sebi
izbrati
nevesto
,
toda
Gabrijela
je
kakor
zid
,
ona
čaka
in
čaka
,
in
vse
kaže
tako
,
da
o
njegovih
besedah
še
misli
ne
nikoli
.
Hudoval
se
je
zastran
tega
,
da
se
še
vedno
zanaša
na
Korenčana
.
„
Vidiš
sedaj
?
“
dejal
ji
je
oni
dan
,
ko
so
obsodili
ovčarja
Trobca
na
tri
dni
v
ječo
,
ker
je
baje
obrekoval
Gašperja
Suhorca
.
„
Ali
nisem
pravil
,
da
bo
tako
?
“
—
Pa
Korenčana
vendar
niso
obsodili
.
„
Ker
je
manjkalo
dokazov
,
toda
ko
bi
ti
slišala
Gašperja
,
najbolje
pa
njegovo
ženo
Barbo
,
ne
potrebovala
bi
nič
več
dokazov
.
Verjela
bi
,
kakor
jaz
verjamem
.
“
—
Nikoli
,
Ivan
!
„
Samo
poskusi
!
Vprašaj
ga
o
priložnosti
,
in
povedal
ti
bo
,
kakor
je
že
meni
.
“
—
Saj
ga
še
ne
poznam
.
Nikdar
ga
še
nisem
videla
.
„
To
ne
de
nič
.
Slušaj
mojo
besedo
!
“
Tisto
nedeljo
potem
je
Gabrijela
srečala
Gašperja
pred
košansko
cerkvijo
po
veliki
maši
.
Solnce
se
je
upiralo
v
starinski
zvonik
,
ljudje
so
se
zbirali
v
gručah
okoli
cerkve
.
Tudi
Gašper
se
je
postavljal
s
palico
v
roki
na
pragu
poleg
šolskega
poslopja
.
Prav
mogočno
je
pogledoval
zdaj
tega
,
zdaj
onega
.
Prejšnji
teden
je
namreč
ugnal
Trobca
,
in
to
bi
bil
rad
povedal
vsem
,
ne
samo
povedal
,
tudi
pokazal
.
Gabrijela
je
stopila
k
učiteljevi
soprogi
,
svoji
dobri
znanki
,
in
ta
ji
je
pokazala
Gašperja
.
Prešlo
jo
je
neko
čudno
čustvo
,
ko
se
mu
je
bližala
,
a
tudi
na
njegovem
licu
je
opazila
nekakšen
strah
.
Komaj
da
sta
izpregovorila
nekaj
besed
,
spoznala
je
takoj
,
da
mu
ni
nič
dobro
v
njeni
bližini
.
Mencal
in
mencal
je
toliko
časa
,
da
se
je
zmuzal
med
množico
.
Rekel
je
,
da
se
mu
mudi
,
obljubil
je
pa
priti
o
prvi
priložnosti
,
ko
bo
treba
kaj
prinesti
v
mlin
k
Lesarju
,
in
tedaj
ji
razloži
vse
.
Gabrijeli
je
dejal
neki
notranji
glas
:
Ta
človek
nima
čiste
vesti
.
—
Kakor
hitro
se
je
pomešal
med
ljudi
,
bilo
je
lože
tudi
njenemu
srcu
.
Doma
je
povedala
ves
dogodek
Ivanu
,
ki
je
bil
prav
nevoljen
,
da
se
je
stvar
tako
slabo
sponesla
.
Gašperja
ni
bilo
blizu
.
Pozneje
je
Ivan
še
vedno
mislil
,
da
leta
teko
,
sestro
bo
treba
omožiti
tako
ali
tako
.
Seveda
tu
je
bil
široki
„
kako
“
vendar
nekoliko
močnejši
od
njegove
trdne
volje
.
Zato
je
ostal
samo
:
kako
,
in
Gabrijela
brez
snubakov
.
On
se
bo
moral
ženiti
.
Poskusil
je
in
vprašal
tu
in
tam
,
a
ženitev
je
menda
najbolj
kočljiva
stvar
na
svetu
.
Ta
je
bila
prerevna
,
ona
prestara
,
jedna
pregosposka
,
druga
prebogata
,
ta
je
ugajala
njemu
,
oni
pa
Ivan
ni
bil
všeč
.
Že
v
početku
avgusta
je
dobil
mladi
Lesar
pismo
od
prof.
Frankića
,
kjer
ga
je
le-ta
prosil
,
da
bi
mu
izvolil
pripraviti
dvoje
sob
za
nekaj
dni
.
Ž
njim
pride
njegova
nečakinja
Milica
.
Rad
bi
proučil
do
cela
ondotno
narečje
,
deklica
bi
rada
videla
nekoliko
več
sveta
.
Še
tisti
teden
so
potisnili
Mateja
Volka
na
drugi
konec
,
za
Frankića
so
pa
zračili
dvoje
krasnih
sob
z
razgledom
na
vodo
.
Kmalu
potem
se
je
mudil
Ivan
Lesar
pri
Tomažiču
v
Bistrici
.
Visoka
hiša
stoji
blizu
Korenčanove
in
kakor
ona
prav
poleg
vode
.
Tudi
pilo
ima
Tomažič
,
pilo
,
ki
poje
tako
lepo
kakor
Korenčanova
;
zato
pa
vendar
ni
med
njima
prepira
,
katera
poje
lepše
in
delj
časa
.
Na
drugi
strani
vode
se
dviga
bolj
nizka
hišica
,
in
hladni
valovi
nagle
Bistrice
ji
noč
in
dan
izmivajo
obzidje
.
Poslopje
radi
najemljejo
tujci
v
poletnem
času
,
po
zimi
je
prazno
.
Lesar
je
bil
danes
že
zgodaj
pri
Tomažiču
.
Mož
je
še
dremal
v
sladkih
sanjah
o
elektriki
in
galvanizmu
,
ko
je
vprašal
Ivan
Žagarja
,
če
je
gospodar
doma
.
„
Gospod
še
spi
“
,
bil
je
kratek
odgovor
.
—
Prosim
,
da
bi
ga
poklicali
.
„
Takoj
,
gospod
!
“
dejal
je
Žagar
,
potegnil
belo
čepico
na
levo
uho
in
naročil
hlapcu
,
naj
pokliče
gospodarja
.
Vendar
je
minilo
mnogo
časa
,
predno
je
pokukal
Tomažič
skozi
okno
svoje
spalnice
.
V
tem
je
Ivan
nemirno
stopal
semtertje
med
skladnicami
hlodov
in
mlincev
,
včasih
je
stopil
tudi
prav
na
breg
in
se
zagledal
v
valove
.
A
njemu
ni
vzbujal
njihov
nagli
tek
nikakih
vzvišenih
misli
,
okolica
ga
ni
zanimala
ni
najmanje
.
Saj
jo
je
videl
že
mnogokrat
,
in
nekateri
ljudje
so
navajeni
,
tudi
najlepše
stvari
opazovati
s
takim
očesom
,
kakor
mesar
živino
na
sejmu
.
Kdo
bi
tudi
razmišljal
take
neslanosti
!
Človek
velja
,
kar
plača
.
To
je
bila
Ivanova
maksima
.
V
njem
ni
bilo
skoro
več
sledu
nekdanje
očetove
idealnosti
.
Bil
je
sicer
veren
sin
svojega
rodu
,
a
ne
da
bi
se
kdaj
ogrel
za
to
misel
.
Umetnost
,
poezija
,
navdušenost
za
višje
vzore
,
to
so
mu
bile
prazne
sanje
,
stvari
,
ki
ne
prineso
nikomur
dobička
.
Po
svojem
šolanju
realec
bil
je
pravi
sin
sedanje
dobe
.
Naslonil
se
je
na
držaj
ob
vodi
in
prav
mirno
opazoval
nasprotno
hišico
,
ne
sicer
zato
,
ker
mu
je
morda
ugajala
vsled
drzne
svoje
lege
nad
vodo
,
marveč
zato
,
ker
mu
je
bilo
že
prav
pošteno
dolgočasno
.
Tedaj
se
odpre
okno
nad
vodo
,
in
krasna
,
črnolasa
deklica
se
sklone
na
blazino
na
njem
,
da
se
naužije
jutranjega
zraka
.
Bila
je
še
popolnoma
v
ponočni
opravi
,
in
obilni
črni
lasje
so
se
ji
brezskrbno
usipali
po
belem
vratu
in
po
prsih
.
Lepa
prikazen
nekolikokrati
zazdeha
,
ozre
se
na
levo
in
desno
,
potem
se
vzpne
po
koncu
in
gleda
nepremično
v
daljavo
po
divni
dolini
do
Vremščice
in
sivega
Nanosa
.
Niti
najmanje
ni
slutila
,
da
jo
kdo
opazuje
in
še
celo
tako
blizu
.
Ivan
je
stal
kakor
okamenel
.
Gledal
jo
je
in
gledal
in
nikakor
ni
mogel
odvrniti
očesa
od
njene
podobe
,
lepe
kot
bajna
slika
gozdne
Vile
.
Ko
bi
mu
bil
v
tem
trenotku
rekel
kdo
,
da
je
angel
,
verjel
bi
mu
bil
brez
prerekanja
,
kakor
ni
veroval
v
podobne
prikazni
.
Ni
se
je
mogel
nagledati
.
—
Človeška
narava
je
kakor
nenasitno
žrelo
:
več
kot
mečeš
vanje
,
več
požira
,
vedno
večjih
založajev
je
treba
.
Ivan
sedaj
ni
ničesar
želel
iskreneje
kot
to
,
da
bi
krasna
devica
krenila
s
svojim
očesom
tudi
doli
na
njega
,
in
srečen
bi
bil
—
tako
je
računal
—
vsaj
za
pol
večnosti
,
če
ne
še
več
.
Tega
trenotka
ni
dočakal
.
„
Na
zdar
,
prijatelj
!
Dobro
jutro
!
“
kričal
je
Tomažič
za
njegovim
hrbtom
.
„
Bog
te
živi
!
Kaj
te
je
prineslo
tako
zgodaj
k
meni
?
Tako
lepo
sem
sanjal
,
oh
!
“
Hitel
je
k
njemu
in
mu
ponujal
obe
roki
;
Ivan
se
je
pa
še
vedno
oziral
v
okno
nad
vodo
,
ali
deklica
,
začuvši
spodaj
Tomažičev
hreščeči
glas
,
izginila
je
z
okna
,
kakor
izgine
prijeten
sen
izpred
naših
oči
.
O
snu
ostane
nam
lep
spomin
.
Ivan
je
pa
mislil
,
da
tudi
še
potem
gleda
njo
samo
na
oknu
.
Njena
podoba
se
mu
je
živo
vtisnila
v
srce
.
Najraje
bi
bil
kar
zapodil
to
nerodno
rogovilo
od
Tomažiča
k
vsem
vragom
,
ker
ga
je
zmotil
v
najslajšem
trenotku
:
ona
se
je
že
ozrla
navzdol
,
ko
je
zavpil
Tomažič
.
Ker
ni
bilo
drugače
,
umiril
se
je
Lesar
ter
povedal
prijatelju
namen
svojega
prihoda
.
Govorila
sta
o
neki
lesni
kupčiji
.
Zmenila
sta
se
,
in
Tomažič
ga
je
potem
spremil
nekoliko
korakov
po
trgu
.
Ko
sta
šla
mimo
Korenčanove
hiše
,
spomnil
je
nagajivo
Ivana
:
„
Ali
se
tukaj
ne
misliš
oglasiti
?
“
—
Ne
!
reče
Lesar
.
„
Kaj
je
res
,
da
so
nehale
vse
vezi
med
vami
?
“
—
Vse
,
zavrnil
ga
je
Ivan
.
„
Nisi
bil
dovolj
previden
.
To
je
trdna
hiša
stare
korenine
.
Stavim
,
da
je
ni
boljše
pod
našim
zvonom
.
“
—
Ti
lahko
govoriš
,
ko
ti
niso
znane
razmere
.
„
Hm
,
razmere
!
Pa
ne
veš
,
da
je
izročil
Josip
zadevo
o
tistem
človeku
iz
Hrasrja
sodišču
,
slišal
sem
celo
,
da
državnemu
pravdništvu
.
“
—
Kaj
vraga
!
Ali
je
bil
res
tako
neumen
?
čudi
se
Lesar
.
„
Neumen
?
Korenčan
ni
neumen
,
on
je
jurist
.
Nekaj
več
ve
ko
midva
.
Pravil
mi
je
,
da
je
vso
stvar
dobro
pretehtal
,
položil
dokaz
na
dokaz
in
jih
potem
poslal
na
pravo
mesto
.
“
—
Saj
ne
doseže
ničesar
!
„
To
se
še
ne
ve
.
Ali
da
je
Josip
plemenita
duša
,
ki
se
poteza
za
čast
svojega
očeta
in
pa
še
za
neko
drugo
osebo
,
tega
ne
moreš
reči
.
“
Pomenljivo
je
pogledal
Ivana
,
ustavil
se
na
potu
ter
mu
podal
roko
in
se
poslovil
.
Predobro
je
vedel
Lesar
,
da
je
mislil
Tomažič
v
zadnjih
besedah
njegovo
sestro
Gabrijelo
.
Spomnil
se
je
tudi
Josipovih
besed
:
Ivan
,
ti
ne
poznaš
ljubezni
!
Zopet
se
je
dvignila
pred
njegovimi
očmi
slika
,
katero
je
tako
željno
gledal
na
bregu
Bistrice
.
—
Tisti
dan
,
ko
sta
imela
Matej
Volk
in
Gašper
Suhorec
prvo
obravnavo
zastran
Matejevih
denarjev
pri
bistriškem
sodišču
,
pripeljal
se
je
k
Lesarju
profesor
Frankić
in
ž
njim
njegova
lepa
nečakinja
.
Ivana
ni
bilo
doma
,
ko
se
je
ustavila
kočija
pred
njegovo
hišo
.
Nadzoroval
je
delavce
,
ki
so
kosili
otavo
.
Sestra
pošlje
takoj
po
njega
.
Bilo
je
toplo
popoldne
,
in
mladi
Lesar
si
je
brisal
potno
čelo
,
stopivši
v
vežo
.
Na
kakšno
boljšo
opravo
v
tem
trenotku
ni
mogel
misliti
.
Kar
obstal
je
na
pragu
one
sobe
,
kamor
je
Gabrijela
peljala
gosta
.
Frankić
je
prišel
njemu
nasproti
,
za
njim
pa
oni
angel
,
ona
vzvišena
ženska
podoba
,
katero
je
videl
pred
nekoliko
dnevi
v
Bistrici
.
V
toliki
zadregi
je
bil
,
da
sam
ni
vedel
,
kako
