Tobi
morali
vedeti
,
grof
Oton
!
“
Kaj
ti
čem
odgovarjati
,
otroče
?
si
je
mislil
grof
Barbo
,
a
vzlic
temu
te
hočem
iztrgati
temu
staremu
grešniku
,
temu
starikastemu
knezu
Metternichu
!
Hitro
se
je
pomirila
:
„
Včeraj
popoldne
sem
bila
tudi
na
ledu
.
In
pomislite
,
svetlost
mi
je
predstavil
grofa
Kapodistrijo
!
“
„
Čestitam
!
“
„
Čemu
?
Po
resnici
povedano
,
ta
grški
grof
mi
nič
kaj
ne
ugaja
!
“
„
Kako
to
?
“
„
Vedno
se
na
jok
drži
!
Pravijo
,
da
ga
tudi
njega
svetlost
knez
Metternich
ne
mara
!
“
Zopet
se
je
ustavil
razgovor
.
Ko
sta
nekaj
časa
molčala
,
se
je
oglasila
Eva
Lujiza
:
„
Kaj
novejšega
gotovo
še
ne
veste
?
“
„
In
to
je
?
Pa
že
tiči
Metternich
vmes
!
“
„
Knez
Metternich
!
Brez
dvojbe
!
Tako
srečne
misli
bi
nikdo
drugi
ne
imel
!
In
zelo
srečna
misel
!
Čujte
!
“
„
Čujem
.
“
„
Njega
svetlost
je
sklenil
,
v
ožjo
dotiko
stopiti
z
damami
ljubljanskega
kongresa
.
Prirejati
hoče
večere
,
h
katerim
bode
vabil
samo
dame
.
Ni
to
krasno
?
“
„
Razen
njega
svetlosti
bodo
vsi
drugi
moški
izključeni
?
“
„
Čisto
izključeni
!
V
tem
tiči
pikantnost
teh
večerov
!
“
„
Bojim
se
,
da
bodo
kmalu
poginili
ti
večeri
!
“
„
Kako
to
?
“
„
Ker
bodo
—
predolgočasni
!
“
„
Ne
govorite
tako
nerodno
,
grof
Barbo
!
“
„
Vi
,
kontesa
,
se
brez
dvojbe
ne
bodete
dolgočasili
!
In
morda
še
nekdo
drugi
ne
?
Vprašala
je
nestrpno
:
„
Kdo
še
ne
?
“
Odgovoril
je
z
lahko
ironijo
:
„
Molly
Esterhazyjeva
!
“
Vidno
je
prebledela
,
ko
je
čula
to
ime
.
Nato
se
je
razsrdila
:
„
Torej
že
opaža
svet
,
kako
se
ta
ogrska
ženska
knezu
Metternichu
—
skoraj
bi
rekla
,
če
bi
se
ne
sramovala
—
ponuja
!
“
Grof
Barbo
je
menil
,
da
je
sedaj
,
ko
je
malo
njegovo
prijateljico
ljubosumnost
kar
vidno
pretresala
,
pravi
trenotek
,
vliti
nekaj
zdravila
v
skelečo
rano
.
Vprašal
je
ponižno
:
„
Smem
izpregovoriti
odkritosrčno
,
prijateljsko
besedo
,
kontesa
?
“
„
Govorite
!
Ko
bi
vi
le
vedeli
,
kako
sovražim
to
žensko
!
“
Ravno
tisti
hip
je
vstopil
strežaj
ter
naznanil
:
„
Njega
svetlost
,
knez
Metternich
!
“
Eva
Lujiza
je
vzkipela
s
svojega
sedeža
in
mavrica
se
ji
je
razkrožila
po
še
ravnokar
bledem
obrazku
.
Približal
se
ji
je
avstrijski
kancelar
ter
izpregovoril
galantno
:
„
Mali
rožici
malo
rožo
!
“
Podal
ji
je
beli
cvet
,
da
je
drobna
kontesa
od
sreče
kar
koprnela
in
drhtela
.
Grof
Oton
pa
je
izgubil
svojo
igro
tisto
jutro
!
Vor
acht
Tagen
war
ich
mit
der
Minza
bey
dem
Pochlin
seiner
Predigt
.
Wie
wir
aus
der
Kirche
kommen
,
so
versammeln
sich
eine
Menge
Menschen
gegen
St.
Florian
.
Ich
frage
,
was
das
ist
?
so
höre
ich
:
jetzt
werden
sie
den
Studenten
tragen
,
den
der
Kapus
zu
Tot
geprügelt
hat
.
Iz
pisem
,
katera
je
gospa
Benedičičeva
pisala
Čopu
.
Bilo
je
nekaj
dni
pozneje
.
Pri
Topolščakovih
v
Kravji
dolini
je
Marička
opravljala
jutranja
hišna
dela
.
Mati
Maruša
je
bila
odšla
v
mesto
,
kjer
je
stregla
po
hišah
,
in
tudi
oče
Martin
je
bil
dobil
nekje
malo
zidarsko
delo
,
da
je
moral
rano
od
doma
.
Istotako
je
gospod
študent
bil
že
vstal
ter
odšel
na
polje
,
da
se
je
pred
šolo
izdatno
izprehodil
.
Doma
pa
je
hči
pospravljala
postelje
,
pometala
,
omivala
okna
in
sploh
čistila
vse
,
kar
je
bilo
čiščenja
potrebno
.
Tudi
okrog
ognjišča
je
letala
,
kjer
se
je
v
malem
piskrčku
grel
zajtrk
za
Janezka
,
ki
je
tedaj
še
spal
.
Ves
čas
med
delom
je
rojilo
Marički
po
glavi
,
kar
ji
je
bila
pripovedovala
Komarjeva
Magdalena
pred
nunsko
cerkvijo
.
Kdo
se
je
neki
zagledal
v
njo
?
V
njo
,
ki
je
bila
hči
preprostega
zidarja
!
Ona
je
govorila
,
da
je
mlad
in
lep
!
Mlad
,
lep
in
bogat
gospod
in
pripravljen
jo
je
tudi
v
zakon
vzeti
,
če
bi
si
bila
všeč
eden
drugemu
.
Kako
visoko
so
splezale
njene
misli
!
Obdajala
jo
je
ljubezen
,
obdajalo
jo
je
bogastvo
.
Že
se
je
oblačila
v
svilo
kakor
gospa
Kandučeva
in
nosila
je
širok
klobuk
na
glavi
,
da
ji
je
zrl
izpod
njega
obraz
kakor
izpod
male
strehe
!
Dvignila
se
je
do
oblakov
!
V
hiši
bo
srebra
in
zlata
na
ostajanje
!
Mati
ne
bo
več
požirala
trpkih
besed
po
hišah
in
tudi
oče
se
ne
bo
več
pehal
za
slabo
plačanim
delom
.
In
vsako
jutro
bodo
pili
kavo
,
ki
so
jo
sedaj
komaj
trikrat
na
leto
pili
!
Da
,
vzeti
ga
je
hotela
,
in
najsi
ne
bode
niti
tako
lep
,
kakor
ga
je
gledala
v
svojih
sanjah
.
Iz
oblakov
jo
je
poklical
nazaj
v
vsakdanjo
revščino
otročji
glasek
,
ki
se
je
začul
iz
sosednje
stanice
:
„
Marička
!
Vstati
!
“
V
čumnati
,
kjer
sta
spala
oče
in
mati
,
je
imel
tudi
domači
sinček
Janezek
svojo
posteljo
ali
pravzaprav
nekako
korito
,
kamor
so
pokladali
noč
za
nočjo
njegovo
slabotno
telesce
.
Slama
je
gledala
izpod
rjuh
in
pavola
iz
odeje
.
Na
revnem
ležišču
je
sedel
devetletni
deček
in
pri
raztrgani
srajčici
se
je
tuintam
kazala
rjava
koža
.
Marička
mu
je
prinesla
drugo
srajco
in
tudi
hlačice
in
čeveljčke
ter
mu
vse
položila
na
posteljico
.
„
Zdaj
se
obleci
!
“
Počasi
je
zlezel
iz
svojega
korita
.
Imel
je
široko
glavo
in
bil
je
tudi
zelo
samoglav
Topolščakov
Janezek
,
kakor
je
to
navada
pri
slabo
rejenih
otročajih
.
Ko
je
lezel
izpod
raztrgane
odeje
,
da
bi
zlezel
v
hlačice
,
katere
mu
je
bila
pripravila
sestra
,
je
kazal
svoji
stegenci
,
ki
sta
bili
tanki
kakor
bilka
sredi
travnika
.
Ko
je
imel
hlačice
na
sebi
,
je
izpregovoril
odločno
:
„
Marička
!
Umil
se
pa
danes
ne
bom
!
“
„
Kaj
bodo
pa
gospodje
v
šoli
rekli
,
če
prideš
umazan
?
“
„
Saj
nisem
umazan
!
Umil
se
ne
bom
,
pa
je
!
“
Nato
sta
sklenila
poravnavo
,
da
se
bo
Janezek
umil
,
a
Marička
da
mu
bode
v
mrzlo
vodo
prilila
nekaj
kropa
.
Ko
je
bil
fantek
napravljen
in
umit
,
je
zastokal
:
„
Lačen
sem
!
“
„
Takoj
ti
prinesem
!
“
Iz
kuhinje
je
prinesla
lonček
,
iz
žličnika
pa
vzela
veliko
leseno
žlico
ter
oboje
posadila
pred
bratca
,
ki
je
bil
med
tem
zlezel
za
veliko
mizo
,
kjer
se
je
pri
Topolščakovih
jedlo
.
„
Že
spet
močnik
!
“
je
zajokal
,
ko
je
potisnil
žlico
v
mali
lonček
.
„
Močnik
je
dober
!
“
ga
je
tolažila
sestra
.
„
Poglej
,
oče
in
mati
prav
malo
zaslužita
sedaj
v
zimi
!
Koliko
jih
je
,
ki
še
močnika
nimajo
vsak
dan
:
Le
jej
,
revček
,
le
jej
!
“
Dvakrat
ali
trikrat
je
zajel
:
„
Nočem
!
Tudi
po
sajah
diši
!
“
Jezno
je
položil
žlico
na
mizo
.
„
Učil
se
tudi
ne
bom
!
Lačen
sem
!
“
„
Če
ima
človek
cel
piskrček
močnika
pred
sabo
,
mu
ni
treba
lačen
biti
!
“
„
Le
poskusi
,
pa
boš
videla
,
da
so
saje
v
njem
!
“
„
Niso
!
Da
je
oče
doma
,
bi
že
rad
jedel
!
“
„
Učil
se
ne
bom
,
pa
je
ven
!
“
Zopet
se
je
sklenila
poravnava
in
Janezek
je
obljubil
,
da
se
hoče
učiti
,
če
mu
prinese
sestra
Marička
kos
belega
kruha
,
za
katerega
je
dobro
vedel
,
da
je
v
omari
v
kuhinji
.
Prinesla
mu
je
košček
belega
kruha
in
vprašala
:
„
Kaj
imate
danes
?
“
„
Ajnmalajns
ponavljamo
!
“
Ko
je
opletal
kruh
,
je
zastokal
:
„
Ti
ne
veš
,
Marička
,
kako
je
težak
ta
ajnmalajns
!
“
Nekdo
je
potrkal
na
okno
.
Ko
se
je
Marička
ozrla
,
je
opazila
pri
šipi
ostudno
prijazni
obraz
Korenove
Magdalene
.
Migala
je
z
roko
.
Marički
je
izginila
kri
iz
obraza
.
„
Janezek
,
ponavljaj
!
“
je
dejala
ter
odhitela
v
vežo
.
Ondi
je
že
prežala
Komarjeva
nanjo
.
„
Pridna
si
,
Marička
!
Tako
je
prav
.
Pridna
dekletca
imajo
že
na
zemlji
nebesa
!
“
Stara
grešnica
je
pomenljivo
pomežikovala
.
Na
uho
ji
je
šepnila
:
„
Včeraj
mi
je
pisal
.
Rad
bi
govoril
s
tabo
!
“
Glasneje
je
dostavila
:
„
Fantek
se
uči
!
Prav
tako
,
prav
tako
!
“
„
Drevi
ob
šestih
,
“
je
šepetala
dalje
,
„
ob
šestih
.
Pri
šenklavški
cerkvi
te
bom
čakala
!
“
Marička
je
vzdihnila
:
„
Pa
res
ni
oženjen
?
Drugače
bi
bilo
greh
!
“
Iz
sobe
se
je
začulo
v
tistem
šolsko-pridigarskem
glasu
,
na
katerega
slabi
učitelji
tako
radi
privadijo
svoje
učence
:
„
Vier
—
mal
—
acht
—
sind
—
zwölf
“
.
Odprla
je
vrata
ter
ga
pokarala
:
„
Janezek
,
vendar
malo
premisli
!
“
„
A
—
a
,
že
vem
,
Marička
!
Vier
—
mal
—
acht
—
sind
—
dreissig
!
Kako
je
težak
ta
ajnmalajns
!
“
Ko
ga
je
poučila
,
da
je
štirikrat
osem
dvaintrideset
,
je
hišna
vrata
zopet
zaprla
.
Proti
Komarjevki
pa
je
vzdihnila
:
„
Sama
ne
vem
,
kaj
bi
napravila
?
“
„
Kolikor
vem
,
res
ni
oženjen
.
Neoženjeni
pa
ne
morejo
vsi
biti
.
Samo
„
gospodje
“
niso
oženjeni
,
in
še
ti
se
vselej
greha
ne
boje
!
“
„
Ali
jaz
se
bojim
greha
,
“
je
zastokala
Marička
.
„
Ko
bi
že
vedela
,
da
me
vzame
?
“
Magdalena
se
je
raztogotila
:
„
Kako
te
naj
vzame
,
če
se
prej
ne
seznani
s
tabo
?
Ob
šestih
torej
.
Ali
prideš
,
ali
ne
prideš
?
Povej
vendar
!
Piše
mi
,
da
neprestano
misli
nate
,
ti
ga
pa
še
videti
nočeš
!
Kmalu
bi
ti
rekla
,
da
si
prismoda
.
Točno
ob
šestih
pridi
!
Čakala
te
bom
pri
vratih
tik
škofije
.
Ali
prideš
?
“
„
Bom
pa
prišla
!
“
„
Drei
—
mal
—
acht
—
sind
—
zwölf
!
“
Zopet
je
odprla
duri
:
„
Premisli
vendar
,
Janezek
!
“
„
Aha
!
že
vem
!
—
sind
sechs
!
“
„
Da
bi
se
me
Mati
božja
s
Šmarne
gore
usmilila
!
Ta
ne
zna
ajnmalajnsa
in
jaz
ne
vem
,
kaj
naj
počnem
!
Kaj
bo
,
kaj
bo
?
“
„
Torej
sva
se
vse
lepo
dogovorili
!
Prav
tako
,
Marička
!
Za
tvojo
srečo
gre
in
še
ob
smrtni
uri
mi
boš
hvaležna
!
Lej
,
lej
!
Kdo
pa
tukaj
prihaja
?
Prav
kakor
zaljubljen
parček
.
In
jaz
o
tem
nič
ne
vem
!
To
je
pa
čudno
!
Pa
tako
zgodaj
,
lej
,
lej
!
“
Magdalena
se
je
pritisnila
k
zidu
,
da
bi
jo
ona
dva
,
ki
sta
v
zornem
jutru
prihajala
po
samotni
Kravjedolinski
cesti
,
ne
opazila
.
Tem
živeje
ju
je
opazovala
Magdalena
.
„
Znana
mi
je
postava
te
ženske
,
“
je
zamrmrala
,
„
kdo
bi
pač
bila
?
“
Hipoma
se
ji
je
zasvetilo
:
„
Božja
pomagalka
,
Češkova
Fina
je
!
“
„
In
gospod
,
ki
je
ž
njo
?
“
je
vprašala
Marička
.
„
Gospod
?
Gospoda
pa
res
ne
poznam
.
“
In
dostavila
je
:
„
Toliko
vem
,
da
Smole
ni
,
čeprav
govore
,
da
bode
ž
njim
kmalu
na
oklicih
!
Pa
je
res
čudno
!
“
S
temi
besedami
je
Korenova
Magdalena
izginila
pri
zadnjih
vratih
Topolščakove
hiše
,
da
bi
kje
izza
kakega
kravjedolinskega
plota
izvohala
,
kdo
je
gospod
,
ki
je
bil
tisto
jutro
v
družbi
s
Češkovo
Fino
.
Gospodična
in
gospod
sicer
nista
vedela
,
da
ju
kdo
opazuje
,
a
vzlic
temu
se
je
videlo
obema
,
da
sta
v
velikih
zadregah
.
Gospica
je
hitela
nekaj
korakov
naprej
,
a
pri
Topolščakovi
hiši
jo
je
dotekel
.
Bil
je
mlad
človek
,
temnega
in
pikantnega
obraza
,
iz
oči
pa
mu
je
odsevala
čudovita
nedolžnost
,
da
se
je
moralo
soditi
,
da
lastnik
takih
oči
še
ne
pozna
življenja
,
da
je
pravo
jagnje
,
prava
lilija
.
V
resnici
pa
je
bil
osmojen
kakor
trava
po
jesenskih
slanah
;
bil
je
najnevarnejši
zapeljivec
ženskega
spola
,
kar
jih
je
poznal
ljubljanski
kongres
.
Poleg
nedolžnih
oči
ga
je
odlikovalo
ljubko
in
prikupljivo
vedenje
,
da
je
gospem
kar
v
srca
lezel
.
Bil
je
Lah
;
to
se
mu
je
poznalo
na
obrazu
in
na
govorici
.
Ko
jo
je
dotekel
,
je
zažvrgolel
:
„
Tisočkrat
hvala
,
gospica
,
da
ste
uslišali
ponižno
prošnjo
nesrečnika
,
ki
ni
nevreden
vašega
usmiljenja
!
“
„
Knez
—
in
plaho
se
je
ozrla
na
vse
strani
—
prvič
je
in
zadnjič
!
“
Ni
dopustil
,
da
bi
govorila
.
Objel
jo
je
s
svojim
pasje
vdanim
pogledom
in
preplul
jo
je
s
povodnjijo
svoje
govorice
.
„
Gospica
!
Prvič
sem
vas
srečal
na
stopnicah
vaše
hiše
.
Nikakor
nisem
tako
predrzen
,
da
bi
si
lastil
toliko
sreče
,
nepopisne
sreče
,
da
bi
se
vi
spominjali
tistega
dne
.
Kakor
od
strele
zadet
sem
se
pritisnil
k
steni
,
vi
pa
ste
v
zlati
svoji
krasoti
stopali
mimo
in
niti
pogleda
niste
imeli
za
nesrečnika
,
ki
bi
se
bil
najraje
zvijal
v
prahu
pred
vami
.
Od
tedaj
je
globoka
rana
vsekana
v
moje
srce
!
“
Vzdihovala
je
:
„
Ne
smela
bi
vas
poslušati
!
“
S
tužnim
glasom
je
odgovoril
:
„
Ne
pehajte
me
v
obupnost
!
Prvič
in
zadnjič
je
,
da
me
poslušate
!
In
poslušati
me
morate
!
Od
takrat
,
ko
sem
vas
prvič
videl
,
od
tedaj
ga
ni
imela
mirnega
trenutka
moja
duša
!
V
vaše
lase
se
je
ujelo
nemirno
moje
srce
,
kakor
se
ujame
riba
v
mrežo
.
Kako
sem
obupaval
,
kako
sem
se
boril
sam
s
sabo
!
Zaman
!
Izročen
sem
bil
vsem
peklenskim
mukam
!
Končno
sem
vam
pisal
...!
“
„
Niti
sprejeti
bi
ne
bila
smela
vašega
pisma
!
“
„
Bog
vam
šteje
v
veliko
zaslugo
,
da
ste
je
sprejeli
!
Kaj
naj
bi
bil
počel
tudi
drugega
?
Hitel
sem
k
zvezdi
,
ki
je
postala
vodnica
moji
trpinčeni
duši
!
Naj
se
odloči
moja
usoda
,
kakor
je
ljubo
Bogu
!
Saj
ne
zahtevam
vaše
ljubezni
.
Prositi
sem
vas
hotel
,
da
me
ne
zaničujete
,
ker
vas
ljubim
!
“
„
Molčite
!
molčite
!
“
je
zakoprnela
.
V
tistem
hipu
pa
je
Češkova
Fina
primerjala
plamtečo
to
govorico
z
govorico
svojega
zaročenca
in
morda
je
že
tedaj
padla
v
njenem
srcu
prva
megla
na
podobo
Andreja
Smoleta
,
ki
se
nikakor
ni
mogel
meriti
z
mladim
knezom
,
ki
je
tisti
dan
lazil
za
njegovo
nevesto
.
Z
emfazo
je
odgovoril
:
„
Ne
kratite
mi
pravice
govoriti
,
gospica
!
Vsaj
toliko
usmiljenja
izkažite
obupanemu
človeku
!
Da
sem
kamen
v
globočini
morja
,
bi
kričal
,
da
se
čuje
do
neba
!
Z
vami
živeti
pod
eno
streho
,
z
vami
dihati
en
in
isti
zrak
,
hoditi
mimo
vas
,
kakor
da
ste
mi
neznani
,
—
to
je
bolečina
,
ki
bi
je
niti
bogovi
prenašati
ne
mogli
!
Te
bolečine
polagajte
na
pravično
tehtnico
in
ne
ukazujte
mi
,
da
naj
molčim
!
“
„
V
istini
!
Mnogo
preveč
ste
že
govorili
,
knez
!
“
Kar
čutila
je
,
kako
ji
je
dobro
delo
,
kadar
je
izpregovorila
besedico
„
knez
“
.
„
In
moje
bolečine
!
“
je
zakričal
knez
.
Tu
se
je
spomnila
govoric
,
ki
so
o
mladem
tem
možu
še
ravnokar
švigale
po
mestu
.
Kadar
se
je
izpregovorilo
ime
operne
pevke
gospodične
Morenove
ali
pa
primadone
gospe
Boronijeve
,
tedaj
se
je
imenovalo
v
isti
sapi
tudi
ime
mladega
laškega
kneza
.
Obe
,
Morenova
kakor
signora
Boronijeva
,
sta
bili
glavna
stebra
takratne
laške
opere
.
Antonio
Cunibarti
je
načeloval
tej
„
stagione
“
,
pela
pa
se
je
Rossinijeva
heroična
opera
„
Edvard
in
Kristina
“
,
ki
je
danes
že
davno
pozabljena
.
Teh
govoric
se
je
spominjala
Češkova
gospica
in
nekako
nagajivo
je
odgovorila
:
„
Za
bolečine
,
principe
,
dobite
brez
dvojbe
tolažbe
pri
signori
Boronijevi
!
“
Da
ga
je
strela
osmodila
,
bi
ne
bil
močneje
vihtel
svojih
rok
,
nego
jih
je
vihtel
v
tistem
trenutku
.
Ni
ji
mogel
odgovoriti
,
tako
je
osupel
,
oziroma
tako
osuplega
se
je
delal
.
Gospica
je
vse
to
imela
za
nekaj
resnega
in
zategadelj
je
z
zadovoljstvom
dostavila
:
„
Če
ne
pri
signori
Boronijevi
,
pa
vsaj
pri
signori
Morenovi
!
“
Omahnile
so
mu
roke
.
Z
žalostjo
,
ki
se
popisati
ne
da
,
je
vprl
oko
v
njo
,
prav
kakor
bi
ne
mogel
umeti
,
da
se
mu
od
take
strani
dela
taka
krivica
!
Nato
je
z
umirajočim
glasom
izpregovoril
:
„
Torej
do
vas
so
že
tudi
dospela
ostudna
ta
obrekovanja
!
In
v
svojih
mislih
me
teptate
v
grdo
to
blato
!
Kako
nezaslužena
usoda
!
Eno
je
,
kar
odgovarjam
!
Nedolžen
sem
,
čist
sem
,
neomadeževan
sem
!
Zavrženi
naj
bodo
vsi
hudobni
jeziki
!
Signoro
Boronijevo
pač
poznam
.
Nekdaj
,
ko
je
pela
na
toskanskem
dvoru
,
sem
govoril
ž
njo
.
Signore
Morenove
pa
niti
ne
poznam
ne
!
In
radi
vsega
tega
vam
zastavljam
večni
blagor
svoje
duše
!
“
Svoje
telo
je
mladi
grešnik
imel
tako
v
oblasti
,
da
je
brez
težave
privabil
v
nedolžno
oko
voden
pajčolan
.
Deklica
se
je
bala
,
da
se
mu
takoj
utrnejo
solze
.
Zategadelj
se
ji
je
prav
zelo
smilil
.
Pri
ženski
je
to
vsekdar
nevarno
:
usmiljenje
je
navadno
koreninica
,
iz
katere
požene
ljubezen
.
Skoraj
ga
je
prosila
odpuščanja
:
„
Ne
štejte
mi
v
zlo
lahkomiselnih
besed
,
knez
Neri-Corsini
!
“
„
Izrekam
vam
hvalo
do
neba
,
gospica
!
Izpregovorili
ste
dobrohotno
besedo
,
a
kakor
rosa
hladilna
je
padla
na
razbeljeno
mojo
dušo
!
“
„
Sedaj
pa
končajva
razgovor
,
ki
je
mučen
zame
in
gotovo
tudi
za
vas
!
Grešila
sem
,
knez
,
da
sem
vam
dovolila
ta
sestanek
!
Pisali
ste
mi
—
—
“
„
Pisal
,
gospica
!
Ali
šele
po
dolgih
mukah
!
“
„
Večkrat
ste
mi
pisali
!
Ko
niste
dobili
odgovora
,
ste
mi
iznova
pisali
.
“
„
V
svojih
bolečinah
,
signorina
,
v
svojih
velikih
bolečinah
!
“
„
Skoraj
že
nisem
mogla
prikrivati
vaših
listov
!
Morala
sem
torej
ugoditi
vaši
kavalirski
zahtevi
!
“
„
Prošnji
,
gospica
,
preponižni
prošnji
!
Vi
mesarite
mojo
dušo
!
“
„
Ni
preostajalo
drugega
!
To
pa
veste
pač
sami
,
gospod
knez
,
da
je
mladega
dekleta
lahko
spraviti
v
hudobne
jezike
!
“
„
Jaz
nesrečnik
!
“
„
Dovolila
sem
vam
ta
sestanek
,
ker
ste
me
v
to
prisilili
!
Iz
proste
volje
bi
ga
ne
bila
!
“
„
Jaz
nesrečnik
!
“
„
Dovolila
sem
vam
to
snidenje
,
pa
le
z
namenom
,
da
vam
povem
,
da
vaša
pisma
ne
morejo
doseči
uspeha
!
“
„
Bogovi
!
Jaz
nesrečnik
!
“
„
Pisma
so
nedopustna
!
Sklicujem
se
na
vašo
blago
dušo
,
knez
,
in
na
vašo
plemenitost
.
Že
sem
drugemu
vdana
—
s
srcem
in
dušo
!
“
Sedaj
je
mladi
Neri-Corsini
igral
najfinejšo
komedijo
.
Nekaj
hipov
je
stal
pred
njo
,
kakor
da
je
iz
kamena
izklesan
.
Nato
pa
vzdihoval
:
„
Oprostite
,
gospica
!
Da
sem
to
prej
znal
,
ne
bi
bil
vam
pisal
zločinskih
svojih
listov
!
Drugemu
ste
oddani
!
S
srcem
in
dušo
!
Sedaj
se
je
podrlo
nebo
name
!
Kak
zločinec
sem
!
Kaj
sem
učinil
?
Bode
li
vam
mogoče
meni
odpustiti
!
Za
Boga
,
kak
zločinec
sem
!
Odpustite
,
gospica
,
odpustite
!
“
Bil
je
podoba
popolne
potrtosti
.
Z
galantno
ponižnostjo
je
posegel
po
njeni
roki
ter
jo
poljubil
.
Pri
tem
je
padla
deklici
na
roko
prava
in
istinita
solza
!
„
Če
je
mogoče
,
naj
bodem
deležen
vašega
odpuščanja
!
“
Globoko
se
je
poklonil
.
Nato
je
odšel
.
A
kolikor
časa
so
ga
dosegali
njeni
pogledi
,
je
kazal
mladi
principe
podobo
potrtosti
.
Dekletu
pa
so
se
dvignile
prsi
in
z
globokim
vzdihom
je
izpregovorila
sama
pri
sebi
:
„
Kako
plemenit
človek
!
“
Pač
bi
bila
drugače
sodila
,
da
je
kak
teden
poprej
opazovala
Neri-Carsinija
v
družbi
njegovih
prijateljev
,
takozvanih
mladih
atašejev
.
Bili
so
v
zgornjih
prostorih
pri
„
Belem
konjičku
“
in
napili
so
se
bili
sladkega
francoskega
vina
.
Cela
odlična
družba
je
bila
pijana
,
a
najbolj
se
ga
je
bil
nasrkal
mladi
principe
Neri-Corsini
.
V
tej
pijanosti
so
govorili
tudi
o
njej
,
o
njeni
lepoti
in
o
njeni
zaroki
z
Andrejem
Smoletom
.
Sprožilo
se
je
vprašanje
,
bi
se
je
ne
dalo
odvzeti
njenemu
ženinu
.
Tedaj
je
stavil
Neri-Corsini
petdeset
luidorjev
,
da
jo
izneveri
kramarju
,
in
sicer
v
teku
enega
meseca
.
Stavo
je
sprejel
mlad
sekretar
francoskega
odposlaništva
.
Še
enkrat
je
šepnila
Češkova
Fina
:
„
Kako
plemenit
človek
!
“
Nato
je
počasi
odšla
za
onim
,
ki
njene
zvestobe
ni
više
cenil
od
petdesetih
luidorjev
in
ki
je
bil
v
pravem
pomenu
potepuh
,
dasi
v
salonski
opravi
.
Med
tem
je
Topolščakov
Janezek
brez
odloga
gulil
svoj
ajnmalajns
.
Šele
ob
polosmih
se
je
odpravil
v
šolo
.
Tudi
Marička
je
hotela
oditi
na
trg
,
a
zadržal
jo
je
obisk
,
katerega
je
najmanj
pričakovala
in
ki
je
čisto
nič
razveselil
ni
.
Takoj
,
ko
je
bila
odšla
Češkova
Fina
,
je
vstopil
pri
Topolščakovih
Urban
Pintar
.
Sedel
je
ter
vrgel
svoj
kastorček
jezno
predse
na
mizo
.
Pogledal
je
na
dekleta
ter
zakričal
:
„
Hudič
naj
vzame
vse
babnice
!
“
„
Na
vse
jutro
že
kolneš
!
“
ga
je
svarila
.
„
Kaj
tebi
mar
?
Ti
se
tudi
vedeš
kot
nobeden
!
Zadnjič
pred
nunsko
cerkvijo
sem
te
iskal
.
Bog
pa
ve
,
kam
si
se
bila
zarila
in
s
kom
si
se
pajdašila
.
Ženske
niste
prav
za
nič
!
To
je
že
rajni
moj
stari
oče
pravil
!
“
„
Čemu
pa
laziš
za
njimi
?
“
je
odgovorila
jezično
.
„
Laziš
za
njimi
!
To
je
pa
beseda
,
kakor
se
spodobi
!
Mene
je
tvoj
stari
prosil
,
da
boš
vedela
,
beračil
je
okrog
mene
,
da
naj
te
vzamem
,
ker
vsi
skupaj
nič
jesti
nimate
!
“
Postala
je
zelo
neljubezniva
:
„
Vesela
sem
,
če
me
pri
miru
pustiš
!
“
Še
bolj
se
je
razkačil
:
„
Torej
tako
!
Iz
tvoje
raztrganosti
te
hočem
izvleči
,
postaviti
te
hočem
pred
poln
lonec
!
To
se
pa
repenči
,
kot
bi
mi
kako
dobroto
storila
!
Fej
te
bodi
,
Marička
,
fej
te
bodi
!
“
Ni
se
ji
videlo
,
odzvati
se
temu
izbruhu
vozniške
ošabnosti
.
Oni
je
nadaljeval
:
„
Prav
je
imel
moj
stari
oče
!
Vsi
skupaj
niste
za
nič
!
Še
toliko
niste
vredni
,
da
bi
vas
v
kotel
pometal
pa
iz
vas
mažo
za
kolesa
skuhal
!
O
hov
,
hov
!
Poglej
le
to
Češkovo
frajlo
!
Letela
je
za
mojim
gospodarjem
,
da
se
je
vse
kadilo
po
Dunajski
cesti
.
Zakaj
pa
bi
tudi
ne
.
Škrinje
so
kupoma
polne
in
pri
hiši
bo
precej
petic
,
da
se
bo
lahko
živelo
,
če
bo
kaj
pameti
.
Marička
,
pamet
,
pamet
ta
je
kapo
!
“
„
Da
jo
le
ti
imaš
!
“
se
je
odrezala
zbadljivo
.
„
Imam
jo
!
Hvala
Bogu
,
imam
jo
!
Zatorej
mi
pa
tudi
ni
treba
stradati
in
raztrganih
hlač
nositi
!
Prej
,
ko
sem
po
Kravji
dolini
hodil
,
kaj
meniš
,
koga
sem
srečal
?
Prav
zgodaj
,
ko
pošteni
ljudje
še
spe
ali
pa
vsaj
jutranjo
molitev
opravljajo
.
Češkovo
sem
srečal
in
na
vse
jutro
se
je
platajzala
tod
okrog
.
Fej
vas
bodi
!
“
„
Jaz
skrbim
zase
,
druge
naj
zase
!
“
„
Le
nedolžno
se
delaj
!
Nič
boljša
nisi
od
drugih
.
Še
slabša
!
Le
čakaj
,
bodeva
že
še
račun
imela
!
Misliš
,
da
je
bila
sama
?
Bog
varuj
!
Slinila
se
je
z
neko
črno
glisto
,
katerih
je
sedaj
vse
polno
po
Ljubljani
.
Kakor
muh
po
kmečkih
krčmah
!
In
ročico
mu
je
dajala
in
milo
sta
se
gledala
.
Z
mojim
bo
pa
ravnokar
na
oklicih
!
Fej
vas
bodi
!
“
Zopet
je
udaril
po
mizi
in
še
enkrat
je
zakričal
:
„
Fej
vas
bodi
!
“
Ogorčeno
je
dostavil
:
„
Če
mu
drug
ne
pove
,
povem
mu
jaz
!
Taka
ženska
nam
ne
bo
hodila
v
hišo
,
da
boš
vedela
!
“
„
Zase
skrbi
,
zase
!
“
„
Saj
skrbim
!
“
je
zarohnel
.
„
Očeta
,
seve
,
ni
doma
,
ali
se
mi
pa
skriva
!
Že
ve
zakaj
!
Sporoči
mu
,
da
naj
mi
pripravi
tisti
denar
,
katerega
sem
mu
za
kratek
čas
posodil
.
Sam
ga
potrebujem
.
“
Zastokala
je
:
„
Vendar
veš
,
da
ti
ga
sedaj
dati
ne
more
!
Dela
ni
!
“
Tedaj
šele
je
trdno
sklenila
,
da
je
zvečer
Komarjeva
Magdalena
ne
bo
breuspešno
čakala
pred
šenklavško
cerkvijo
!
„
Dati
ne
more
!
Ta
je
lepa
!
S
tem
se
dolgovi
najlaže
plačujejo
!
“
„
Berači
smo
!
“
je
vzdihnila
.
Napel
je
rahlejše
strune
:
„
Berači
!
Vidiš
,
to
je
prva
pametna
beseda
,
ki
jo
čujem
iz
tvojih
ust
.
Ošabni
ste
pa
bolj
nego
kralji
in
cesarji
!
Primaruha
,
da
je
tako
!
“
Iznova
se
je
zagrizel
v
jezo
:
„
Posebno
ti
si
visoka
,
Marička
,
ti
,
ti
!
Meniš
,
da
bi
ti
krona
padla
z
glave
,
če
me
vzameš
!
Oče
naj
pripravi
tiste
krajcarje
!
Potrebujem
jih
,
da
boš
vedela
!
“
„
Prav
malo
potrpi
!
Morda
jih
prej
dobiš
,
nego
misliš
.
Še
so
dobri
ljudje
na
svetu
!
“
„
Dobri
ljudje
,
“
se
je
zakrohotal
,
„
preklicano
so
redki
!
Jaz
pa
sem
dober
človek
,
samo
da
tega
izprevideti
nočeš
.
Dober
človek
sem
,
pa
tudi
mož
sem
!
Spoštujejo
me
kralji
in
cesarji
,
pa
tega
ne
verjameš
,
ker
nimaš
pameti
!
“
„
Poglej
,
Marička
,
“
je
govoril
rahlo
,
„
spoštujejo
me
kralji
in
cesarji
,
ti
me
pa
vzeti
nočeš
.
A
toliko
ti
pravim
—
tu
se
je
zopet
togotil
—
na
vsak
prst
jih
dobim
deset
takih
,
kot
si
ti
!
In
takoj
tudi
!
“
„
Pa
jih
dobi
!
“
„
Ponižnost
,
punca
,
ponižnost
!
Jaz
pa
sem
ponižen
,
zato
me
časte
kralji
in
cesarji
!
“
„
Kralji
in
cesarji
!
“
je
vpil
.
„
Tisto
jutro
sem
bil
tepen
,
to
še
veš
.
Jesti
mi
niso
pustili
in
pes
sem
jim
bil
.
Plačal
pa
sem
vse
pošteno
.
Že
sem
mislil
,
da
ni
pravice
na
svetu
.
Pa
je
!
In
te
se
boj
,
dekle
!
Pred
nekaj
dnevi
so
mi
prinesli
pisano
zaplato
,
klicali
so
me
na
sodišče
ali
nekaj
takega
.
Pa
sem
mislil
:
prej
si
bil
tepen
,
sedaj
boš
pa
še
zaprt
,
ker
si
se
tepsti
pustil
!
“
Marička
je
brisala
mizo
in
videlo
se
ji
je
,
da
jo
vse
to
malo
zanima
.
„
Tebi
,
“
je
zakričal
,
„
bi
bilo
všeč
,
da
so
me
zaprli
,
resa
snetjava
!
Pa
me
niso
.
Ko
pridem
na
sodišče
ter
jim
pokažem
pisano
svoje
vabilo
,
me
peljejo
k
človeku
,
ki
je
bil
tako
suh
,
da
sem
menil
,
da
so
ga
ravnokar
iz
dimnika
sneli
.
Sestradana
žival
ti
je
bila
,
ker
ti
cesarski
gospodje
so
vsi
stradači
.
Da
jih
je
Bog
brez
želodca
ustvaril
,
prav
bi
bil
storil
!
Stradanja
se
boj
,
Marička
!
To
je
pametna
beseda
!
“
„
Kaj
je
bilo
potlej
?
“
je
vprašala
,
da
ga
je
izvabila
na
drugo
polje
.
„
Kaj
je
hotelo
biti
?
Stol
mi
je
ponudil
in
dejal
:
Sedite
,
gospod
Pintar
!
In
sedel
sem
.
Vedel
je
,
da
sem
bil
tepen
,
ker
sem
pri
Piškotu
jedel
za
svoj
denar
.
Pravim
ti
,
k
Piškotu
od
tistih
dob
ne
zahajam
več
.
Naj
živim
do
sodnjega
dne
,
Piškotulja
me
ne
bo
več
videla
pod
svojo
zakrpano
streho
.
No
,
pa
na
sodišču
so
me
prijazno
sprejeli
in
povedali
so
mi
,
da
je
sam
cesar
zvedel
o
krivici
,
ki
se
mi
je
bila
zgodila
.
Ko
je
vse
zvedel
,
je
bil
tako
jezen
,
da
kar
jesti
ni
mogel
.
Zdajci
je
poklical
svoje
ministronte
—
ali
kako
se
že
imenujejo
tisti
ljudje
,
ki
ga
izpodjedajo
—
in
zaukazal
jim
je
:
Dajte
pravico
Urbanu
Pintarju
!
“
„
Ali
res
?
“
se
je
začudila
deklica
.
„
Res
,
res
!
Zdaj
pa
poslušaj
!
Rekli
so
mi
,
da
cesar
želi
,
da
se
mi
izkaže
pravica
in
da
naj
gledam
,
kako
se
mi
izkaže
pravica
.
Peljejo
me
na
dvorišče
.
Prvo
,
kar
ugledam
,
je
dolga
klop
.
In
tik
nje
je
čedna
palica
prislonjena
ob
steni
.
Malo
se
mi
je
dozdevalo
.
In
zares
jih
pripeljejo
tiste
zlate
in
srebrne
gospode
,
ki
so
me
pri
Piškotu
tolovajsko
napadli
.
Tudi
danes
so
bili
v
zlatih
in
srebrnih
oblekah
,
pa
so
jih
morali
sleči
.
Nato
se
je
drug
za
drugim
ulegel
na
tisto
klop
,
in
palica
je
glasno
zapela
.
Meni
pa
se
je
duša
smejala
,
da
ti
ne
vem
povedati
kako
.
Dobil
je
vsak
deset
izbranih
,
da
so
morto
in
dio
kričali
in
da
sem
mislil
,
zdajinzdaj
se
ti
izluščijo
iz
tiste
rumenkaste
laške
kože
.
A
najbolje
šele
pride
!
Kaj
meniš
,
Marička
,
kaj
?
“
„
Ne
vem
!
“
„
Poslušaj
!
Naenkrat
se
odtrga
od
nekod
tisti
policaj
,
ki
straži
po
Dunajski
cesti
in
ki
je
tisto
jutro
tako
grdo
ravnal
z
mano
.
Vrag
ga
naj
pozoblje
!
Sam
nisem
vedel
,
odkod
se
je
vzel
.
Nič
mu
ni
pomagalo
:
na
klop
je
moral
leči
.
In
tisti
,
ki
je
palice
delil
,
je
vprašal
:
A
z
zabelo
,
a
brez
zabele
?
Odgovorilo
se
mu
je
:
Z
zabelo
!
A
ta
zabela
je
meni
prav
dobro
dišala
,
Marička
!
“
„
Ne
umejem
te
!
“
„
Takoj
se
prižge
luč
v
temačnih
tvojih
možganih
.
Tudi
Tomaž
Raznožnik
jih
je
dobil
deset
,
pa
z
zabelo
.
To
se
pravi
,
padale
so
na
nagoto
,
kakor
jo
je
Bog
ustvaril
!
Ko
pa
sem
šel
od
sodišča
,
sem
se
od
smeha
kar
tresel
.
In
sam
sebi
sem
govoril
:
Tak
mora
cesar
biti
in
nič
drugačen
!
“
Ko
je
nekaj
časa
molčal
:
„
Poglej
,
tako
me
časte
cesarji
in
kralji
!
Pa
kaj
ti
čem
govoriti
,
sem
že
itak
dolgo
pri
tebi
!
Mudi
se
mi
!
Nekaj
posebnega
imam
v
mestu
.
Tam
v
Gosposkih
ulicah
so
odprli
novo
kaso
.
Nekaj
sem
jim
prinesel
,
ker
je
škof
zraven
.
Ne
vsega
.
Še
veliko
več
imam
pri
poštenih
ljudeh
;
osemsto
sem
jim
pa
vendar
dal
,
ker
je
škof
zraven
.
Ta
je
gotovo
pošten
,
a
vmes
so
kaki
drugi
pisači
in
pisač
ni
navadno
nič
prida
,
Marička
.
Nekaj
ti
zapiše
,
pa
si
ob
svojih
osemsto
,
da
ne
veš
kdaj
!
Pa
Urban
Pintar
ni
tako
neumen
,
kot
misliš
ti
in
drugi
.
Prijatelj
me
čaka
v
Gosposkih
ulicah
,
ki
pregleda
knjižico
,
če
je
v
njej
vse
prav
zapisano
in
tako
,
da
se
nič
ne
izgubi
!
“
Iz
žepa
je
potegnil
hranilnično
knjižico
ter
jo
položil
predse
na
mizo
.
„
Kdo
bi
mislil
,
da
je
to
osemsto
vredno
,
če
bi
škofa
zraven
ne
bilo
!
“
Spravil
je
knjižico
:
„
Kakor
vidiš
,
denar
imam
!
Če
boš
moja
gospodinja
,
da
ga
boš
tudi
imela
!
Takih
mož
,
Marička
,
ni
od
hiše
poditi
!
Odpreti
jim
je
vrata
,
da
se
s
parizarjem
lahko
pripeljejo
skozi
nje
!
“
Segel
je
z
debelo
roko
v
žep
pri
hlačah
in
pričel
je
rožljati
s
srebrniki
.
Izvlekel
je
polno
pest
ter
dejal
:
„
Tu
je
dvajsetica
,
pa
jo
daj
fantku
,
kadar
pride
iz
šole
!
“
Dvajsetico
je
položil
na
mizo
.
Še
pri
vratih
se
je
obrnil
ter
izpregovoril
osorno
:
„
Očetu
pa
le
povej
,
da
naj
pripravi
denar
,
če
me
ne
vzameš
!
“
Kar
oddahnila
se
je
,
ko
so
se
zaprle
duri
za
njim
.
Topolščakov
Janezek
jo
je
bil
o
polosmih
v
šolo
pobrisal
.
Šola
se
je
pričela
sicer
šele
ob
osmih
,
ali
pol
ure
poprej
je
bil
naš
učenček
že
vedno
na
poti
.
Ta
pot
mu
je
dajala
največ
kratkočasja
,
katerega
itak
ni
premnogo
užil
v
kratkem
svojem
življenju
.
Pri
znamenju
na
voglu
je
vselej
prežal
nanj
Komarjev
Jakec
,
nezakonski
sinček
naše
znanke
Komarjeve
Magdalene
.
Nekdaj
v
prejšnji
mladosti
ga
je
bila
pobrala
,
da
sama
ni
vedela
kje
in
odkod
.
Ljudski
glas
,
ki
ni
vsekdar
božji
glas
,
je
dolžil
mladega
škofovega
dvornega
kaplana
,
kateremu
je
Magdalena
perilo
prala
.
Pa
se
ni
nič
gotovega
izvedelo
.
Gotovo
je
bilo
samo
to
,
da
je
bil
Jakec
na
svetu
.
Mati
Magdalena
se
ni
mnogo
pečala
ž
njim
:
rastel
je
,
kakor
raste
trpotec
na
tnalu
ali
murava
sredi
gozda
.
Zategadelj
je
bil
pristno
poulično
zelišče
ljubljansko
.
Predno
sta
stopila
v
šolo
,
sta
dognala
Jakec
in
Janezek
vsako
jutro
poseben
program
,
nekak
veselični
načrt
,
ki
je
bil
enak
od
dneva
do
dneva
.
Najprej
sta
si
povedala
,
kaj
sta
zajtrkovala
,
potem
sta
razpravljala
še
o
kaki
drugi
važni
novici
,
ki
se
je
morda
pripetila
pri
Topolščakovih
ali
Komarjevih
.
Nato
sta
brzih
korakov
krenila
pred
frančiškansko
cerkev
,
kjer
je
ob
istem
času
na
stopnicah
sedela
stara
beračica
Mina
,
ki
jo
je
po
imenu
„
Pasja
čevca
“
poznala
vsa
Ljubljana
.
Stara
ženska
,
ki
je
bila
ravno
toliko
prismojena
,
da
je
smela
biti
skrajno
hudobna
.
Vsako
jutro
je
sedela
na
frančiškanskih
stopnicah
,
glasno
je
molila
rožni
venec
ter
beračila
pri
kmeticah
,
ki
so
mimo
prihajale
.
Po
Sv.
Petra
cesti
je
priskakljal
Komarjev
Jakec
in
za
njim
kakor
nekak
repek
Topolščakov
Janezek
.
Deset
korakov
pred
beračico
je
obstal
Jakec
ter
pričel
:
„
Pasja
čevca
!
Pasja
čevca
!
“
„
Ježeš
,
ti
meni
pomagaj
!
“
In
Mina
je
zadegala
molek
na
stopnico
,
a
z
roko
je
pričela
iskati
po
globokem
žepu
,
dokler
ni
izvlekla
iz
njega
debelega
kamena
,
ki
ga
je
jutro
za
jutrom
v
ta
namen
s
sabo
prinašala
.
Vstala
je
,
podobna
furiji
,
in
s
krikom
in
vikom
jo
je
udrla
za
šolarčkoma
črez
Frančiškanski
most
,
kjer
so
imeli
mali
trgovci
vse
polno
svojih
lesenih
lop
,
katere
so
se
pozneje
prestavile
v
Slonove
ulice
.
Končno
pa
je
Mina
vrgla
svoj
kamen
,
a
vrgla
ga
je
vselej
tako
,
da
je
,
če
le
mogoče
,
zadel
tega
ali
onega
kramarja
,
ki
je
stal
pred
svojo
lopo
ter
se
smejal
.
Potem
se
je
Mina
zadovoljno
odpravila
na
svojo
stopnico
,
vzela
zopet
v
roke
molek
ter
molila
:
„
....
kateri
je
za
nas
krvavi
pot
potil
.
Dajte
no
kaj
,
babnice
!
Ne
bodite
tako
grde
!
Da
bi
vam
crkala
teleta
!
Češčena
Marija
...!
“
Nato
sta
Jakec
in
Janezek
obiskala
berača
Sasa
,
ki
je
imel
svoj
kvartir
pred
ljubljanskim
rotovžem
.
Tam
je
stal
na
tlaku
,
molil
roke
predse
ter
kričal
:
„
Dajte
,
ljudje
božji
,
dajte
!
Sa
!
Sa
!
“
Odtod
njegovo
ime
.
Če
ga
je
kaj
raztogotilo
—
in
raztogotila
ga
je
najmanjša
reč
—
se
je
metal
po
zemlji
,
tulil
huje
od
zveri
ter
se
penil
,
da
ga
je
bilo
groza
gledati
.
Vsa
nižja
Ljubljana
je
bila
prepričana
,
da
je
ta
človek
obseden
od
hudiča
,
in
mladi
pater
Kalist
je
tudi
že
nekaj
poskušal
,
da
bi
izgnal
hudobo
iz
njega
.
Pa
že
ni
vedel
prave
molitvice
,
ker
Sasa
je
ostal
od
hudiča
obseden
,
kakor
je
bil
prej
.
Tudi
tega
si
je
izbral
Komarjev
Jakec
za
svoje
vsakojutranje
veselje
.
Kadar
je
obstal
pred
njim
,
je
samo
zašepetal
:
„
Hudič
te
je
obsedel
,
Sasa
!
V
peklu
boš
gorel
,
Sasa
!
“
Pa
je
zadostovalo
.
Sasa
je
zavrtel
oči
,
da
je
belo
gledal
,
stiskal
je
pesti
in
tulil
je
,
kakor
da
mu
je
kdo
s
sulico
prebodel
trebuh
.
Nato
je
padel
po
tlaku
,
suval
z
nogami
in
zvijal
roke
,
dokler
se
mu
niso
nabrale
pene
okrog
ust
.
Gledalcev
se
je
v
hipu
nabralo
in
glasno
se
je
smejala
tolpa
božjastnemu
revežu
,
ki
se
je
zvijal
na
tleh
.
Če
je
prišel
policaj
mimo
,
se
je
tudi
smejal
.
Na
šenklavškem
stolpu
je
udarilo
tri
četrti
,
Jakec
in
Janez
zdrkneta
proti
učilnici
.
Ko
sta
stopila
v
razred
—
bil
je
to
imenitni
Kapusov
razred
—
,
je
višji
vzorni
dijak
—
obermusterschüler
—
že
kraljeval
na
podiju
pred
črno
desko
;
v
predzadnji
klopi
pa
je
stal
njegov
namestnik
,
da
bi
opazil
še
tisto
nepravilnost
,
ki
bi
morda
ušla
višjemu
vzorniku
,
dasi
je
že
ta
prežal
kot
jastreb
iz
višin
.
Ob
notranjem
koncu
vsake
klopi
je
imel
vzorni
dijak
pred
sabo
bel
košček
papirja
.
Tudi
ta
ni
trpel
v
svoji
klopi
najmanjšega
nepokoja
,
in
če
se
je
le
s
trepalnico
mignilo
,
je
zgrabil
za
pero
ter
zaznamoval
dotičnika
z
debelo
piko
v
svojem
protokolu
.
Jakec
in
Janez
sta
sedla
v
svojo
klop
ter
položila
roke
predse
kakor
vsi
drugi
.
A
mlado
kri
je
težava
krotiti
:
tu
je
eden
pogledal
drugega
,
tam
je
ta
nekaj
zamrmral
,
oni
nekaj
bleknil
.
Anton
Pengal
,
višji
vzornik
,
je
napisal
na
desko
:
„
Die
ganze
“
.
Začul
se
je
tenak
glasek
:
„
Danes
bodo
pri
nas
ocvrte
piške
,
ker
je
atov
god
.
“
Smeh
,
katerega
so
se
udeležili
še
celo
nekateri
vzorniki
.
Anton
Pengal
je
na
deski
dostavil
:
„
Schule
hat
“
.
Njegov
namestnik
—
Melhior
Sirek
—
je
zvijal
roke
.
Takoj
ga
je
umel
Pengal
in
z
debelimi
črkami
je
spodaj
zapisal
:
„
Sirek
ausgenommen
!
“
Sedaj
so
se
oglašale
prošnje
:
„
Tonček
,
zbriši
!
Saj
nismo
ničesar
storili
!
“
Zaman
!
Ko
je
zabengljal
zvonec
,
ki
je
naznanjal
pričetek
pouka
,
je
Tone
Pengal
končal
svoje
delo
na
tabli
ter
pripisal
:
„
geschwätzt
“
.
Z
veliko
zavednostjo
je
odšel
na
svoj
sedež
v
zadnji
klopi
.
Takrat
je
vstopil
Kapus
,
vsegamogočni
,
siloviti
in
grozni
.
Veljal
je
za
vzornega
učitelja
,
ker
je
bil
svojim
učencem
prototip
groze
,
strahu
in
trepeta
!
Ljubljanske
matere
so
strašile
z
njegovim
imenom
otroke
,
kadar
zvečer
niso
hoteli
zaspati
.
Učenci
so
vstali
in
pozdravili
:
Hvaljen
bodi
Jezus
Krist
!
Nekaj
je
zamrmral
kot
medved
na
verigi
,
gledal
v
tla
ter
kazal
podobo
skrajne
neizprosnosti
.
Na
usnjatem
obrazu
niti
ena
črta
ni
govorila
o
usmiljenju
in
o
ljubezni
do
malih
,
ki
so
mu
bili
izročeni
v
odgojo
.
Na
klin
v
steni
je
obesil
cilinder
,
nato
pa
je
z
otroki
zropotal
običajno
šolsko
molitev
.
Šele
potem
je
slekel
dolgopeto
svojo
suknjo
ter
jo
obesil
pod
klobuk
na
steni
.
Iz
malega
katedra
je
vzel
rumeno
špansko
paličico
ter
jo
z
nekako
sveto
ljubeznijo
položil
predse
.
Ravno
od
tam
je
privlekel
veliko
črno
tobačnico
in
krajšo
,
že
zelo
obrabljeno
suknjo
in
jo
slovesno
nataknil
pred
vsem
razredom
.
Istotako
slovesno
si
je
nataknil
na
plešasto
glavo
malo
žametasto
čepico
.
Nato
je
počasi
odprl
tobačnico
ter
si
nasul
nos
s
tobakom
.
Šele
sedaj
se
je
ozrl
po
razredu
—
temno
kot
nevihta
.
Nato
je
avtomatno
zasukal
obraz
proti
črni
deski
.
Pretreslo
ga
je
.
Kar
okamenel
je
in
z
odprtimi
usti
je
čepel
za
katedrčkom
,
prav
kakor
bi
ne
mogel
svojim
lastnim
očem
verovati
!
„
Torej
tako
!
“
se
mu
je
končno
izvilo
iz
grla
.
„
Die
ganze
Schule
hat
geschwätzt
!
“
Tedaj
se
je
,
kakor
mu
je
bilo
za
take
slučaje
zabičeno
,
v
predzadnji
klopi
dvignil
Anton
Pengal
.
Hinavsko
je
zaprosil
:
„
Ich
bitte
für
sie
!
“
Zaman
!
Laže
bi
se
omehčal
kamen
!
Že
je
treščila
rumena
paličica
po
katedru
:
„
Kapus
vam
pokaže
hudiča
!
“
Planil
je
med
klopi
:
„
Ti
!
ti
!
Vsak
po
tri
!
“
Pet
jih
je
določil
,
ki
naj
bodo
za
ves
razred
kaznovani
.
Brez
preiskave
!
Kakor
vselej
tako
tudi
danes
tistih
pet
,
ki
so
mu
bili
najmanj
simpatični
.
Eksekucija
se
je
takoj
pričela
.
Melhior
Sirek
,
višjega
vzornika
namestnik
,
je
začel
svoj
uradni
posel
.
Priromal
je
z
debelo
palico
iz
svoje
klopi
ter
obstal
pred
podijem
.
Obsojenci
so
morali
po
vrsti
poklekniti
ter
zavzeti
primerno
pozicijo
.
To
pa
ni
bilo
tako
lahko
,
ker
Kapus
je
neprenehoma
vpil
:
„
Premalo
je
napeto
!
Premalo
je
napeto
!
“
Kadar
je
bila
dosežena
zadosti
primerna
pozicija
,
je
vihtel
Sirek
palico
,
da
je
žvižgaje
padala
ter
vzbujala
jok
in
stok
.
Pri
vsakem
udarcu
je
Kapus
vpil
:
„
Premalo
tolčeš
,
Sirek
!
Saj
ne
tolčeš
po
kurjih
jajcih
,
da
bi
se
ti
ubila
pod
palico
!
“
Sirek
je
pomnoževal
svojo
moč
od
palice
do
palice
in
jok
in
stok
sta
se
krepkeje
glasila
od
udarca
do
udarca
.
Ko
je
dobilo
vseh
petero
svoje
plačilo
,
je
učitelj
zaklical
:
„
Korle
Selan
!
“
V
tretji
klopi
je
vstal
še
precej
močan
deček
,
kateremu
se
je
na
obrazu
kazala
nekaka
ponosnost
.
„
Korle
Selan
,
“
je
nadaljeval
Kapus
,
„
še
od
včeraj
imaš
tri
na
dobrem
!
Zazvonilo
je
,
zatorej
ni
bilo
časa
,
da
bi
se
ti
bile
odštele
.
Pa
prizanesti
se
ti
ne
morejo
,
in
naj
ima
tvoj
oče
tudi
zidano
hišo
v
Krakovem
!
“
Korle
Selan
je
še
precej
pogumno
prikrevsal
iz
klopi
.
Ne
da
bi
se
bil
k
temu
posebno
opomnil
,
je
takoj
pokleknil
ter
se
sklonil
ob
podiju
.
Kazal
je
preveč
radovoljnosti
;
to
pa
je
ravno
osupnilo
šolskega
trinoga
ter
ga
budilo
k
previdnosti
.
Sklonjeni
Selanček
je
vzdihnil
:
„
Sirek
,
udari
no
!
Že
bi
bil
lahko
vse
tri
prestal
!
“
Kapus
je
z
bistrim
očesom
opazoval
dečkovo
ozadje
.
Nato
pa
je
bliskoma
pograbil
Selana
za
vrat
,
a
z
desnico
mu
je
švignil
pod
hlačice
ter
izvlekel
od
ondod
velik
kos
stare
,
debele
rjuhe
.
Kapus
se
je
vprav
satansko
zasmejal
:
„
Moja
setev
se
posreči
le
na
njivicah
,
ki
niso
pognojene
!
Ha
!
ha
!
Sirek
,
zdaj
pa
le
!
“
Sedaj
pa
zopet
Selan
ni
bil
zadovoljen
in
nikakor
ni
hotel
upogniti
telesa
,
da
bi
prišel
Sirek
do
svojega
kruha
.
A
učitelj
je
napravil
kratko
pravdo
:
pograbil
je
fanteta
,
ga
z
veliko
spretnostjo
položil
črez
svoja
kolena
,
iztrgal
Sirku
palico
ter
švrkal
ž
njo
po
Selanovih
napetih
hlačicah
,
da
se
je
kar
kadilo
.
Pri
tem
udarcev
niti
štel
ni
;
namesto
treh
jih
je
dobil
Korle
Selan
vsaj
—
deset
,
kar
je
bilo
spričo
njegove
upornosti
vsekakor
pravično
!
“
Eksekucija
je
bila
pri
kraju
!
A
pouk
se
še
ni
pričel
.
Učitelj
,
položivši
palico
predse
,
vpraša
:
„
Ali
ima
še
kdo
kaj
povedati
?
“
Res
se
dvigne
Albin
Kanduč
,
bogatega
trgovca
sorodnik
in
zategadelj
Kapusov
prvi
ljubljenec
.
Rad
je
tožaril
in
tudi
danes
je
zatožil
:
„
Topolščak
je
kranjsko
govoril
.
“
Pa
je
bil
zopet
ogenj
v
strehi
!
Učitelj
je
kar
tulil
:
„
Kranjsko
,
kakor
krščenice
in
perice
!
Ali
že
nisem
desetkrat
prepovedal
?
Zverina
,
kdaj
si
že
vendar
zapomniš
?
Hajdi
v
oslovsko
klop
,
ker
si
res
osel
!
“
Janezek
je
moral
v
posmeh
razredu
odriniti
v
najzadnjo
klop
,
ki
navadno
ni
bila
zasedena
ter
je
slovela
pod
imenom
„
Eselsbank
“
.
Pa
tudi
sedaj
se
pouk
še
ni
pričel
.
Kapus
je
iz
svoje
suknje
ob
steni
izvlekel
velik
zavitek
ter
izpregovoril
z
važnim
glasom
:
„
Gospod
direktor
so
na
mojo
prošnjo
dovolili
denar
za
nov
jezik
.
Stari
res
ni
bil
več
za
rabo
!
In
iz
zavitka
je
počasi
izvlekel
dolg
kos
usnja
,
ki
je
bil
na
eni
strani
z
rdečo
barvo
prevlečen
.
V
tisti
dobi
je
bil
ta
„
jezik
“
imenitno
odgojevalno
sredstvo
.
„
Radoveden
sem
,
“
je
pristavil
Kapus
hudobno
,
„
kdo
ga
bo
prvi
nosil
?
“
Sedaj
se
je
šele
pričel
pouk
!
Janez
Topolščak
je
med
tem
poukom
tičal
v
zadnji
klopi
.
Mali
možgani
so
delovali
,
a
želodec
se
je
že
tudi
oglašal
.
Lačen
je
bil
in
v
sramoti
je
tičal
.
Ta
dva
občutka
sta
ga
morila
kakor
težak
mlinski
kamen
.
Pričel
je
misliti
,
kaj
je
pravzaprav
takega
storil
,
da
je
moral
v
oslovsko
klop
.
Govoril
je
kranjsko
!
Je
li
bila
to
taka
pregreha
,
da
je
moral
radi
nje
v
zadnjo
klop
?
Oče
in
mati
govorita
ves
dan
kranjsko
,
pa
ju
nihče
ne
pošilja
v
oslovsko
klop
!
In
Marička
moli
ž
njim
vsak
večer
,
vsako
jutro
,
pa
vedno
le
kranjsko
!
Pretrgalo
se
je
nekaj
v
njegovi
duši
,
in
revček
je
občutil
,
da
se
mu
godi
gola
krivica
.
Temu
občutku
se
ni
mogel
upreti
.
Vstal
je
ter
trmoglavo
zaklical
:
„
Tu
že
ne
bom
sedel
!
“
Kakor
satan
je
planil
Kapus
pokoncu
:
„
Renitenca
!
Upornost
!
Rajtšola
!
“
Usodna
beseda
!
Rajtšola
!
Groza
je
legla
po
vsem
razredu
.
Boljša
srca
so
se
bojazljivo
oglašala
:
„
Janček
,
beži
!
“
Anton
Pengal
—
obermusterschüler
—
se
je
zavedel
svoje
naloge
.
Hitel
je
k
vratom
ter
se
postavil
prednje
,
da
bi
„
konjiček
“
ne
ušel
iz
razreda
ter
tako
onemogočil
imenitni
pouk
v
jahanju
.
Kapus
je
škripaje
z
zobmi
planil
s
svojo
paličico
proti
zadnji
klopi
.
„
Janček
,
beži
!
“
Otroka
se
je
polastil
silovit
strah
.
Kar
vse
na
njem
je
otrpnilo
in
kakor
v
megli
je
videl
prihajati
svojega
trinoga
.
Po
razredu
je
zopet
zagostolelo
:
„
Janček
,
beži
!
“
Ojačil
se
je
ter
skušal
na
drugi
strani
uiti
iz
oslovske
klopi
.
Pa
se
mu
ni
posrečilo
.
Bliskoma
mu
je
bil
razljučeni
učitelj
za
hrbtom
in
sekal
je
po
njem
,
ne
da
bil
štel
udarce
,
ne
da
bi
pazil
,
kam
so
padali
.
Dvakrat
in
trikrat
je
zadel
po
glavi
,
da
se
je
Jančku
zasvetilo
in
zažarilo
pred
očmi
.
„
Naj
se
ti
le
zrahlja
prazna
buča
,
“
je
vpil
,
„
prav
je
!
“
Rajtšola
—
za
katero
se
je
,
če
se
ne
motimo
,
navduševal
sloveči
moderni
slovenski
pedagog
,
bi
se
bila
še
nadaljevala
,
da
ni
pozvonilo
.
Kapus
je
zgrabil
dečka
za
tilnik
ter
ga
vlekel
h
katedru
.
„
Sem
vedel
,
da
ga
boš
ti
prvi
nosil
!
“
To
rekši
,
mu
je
obesil
rdeči
usnjati
jezik
okrog
vratu
.
Tedaj
je
bila
navada
,
da
je
moral
vsak
učitelj
voditi
svoj
razred
do
glavnih
vrat
,
kjer
so
se
potem
šolarčki
razšli
na
šolskem
trgu
.
Kapus
je
tisti
dan
istotako
vodil
svoj
razred
.
S
sabo
pa
je
vlekel
Janeza
Topolščaka
,
ki
je
nosil
rdeči
jezik
okrog
vratu
.
Pri
stopnicah
v
prvem
razredu
ga
je
posadil
k
steni
,
nakar
so
vsi
razredi
stopali
mimo
nesrečnika
,
ki
je
bil
tako
izpostavljen
na
sramotilnem
odru
.
Ko
je
bilo
defilovanje
končano
,
je
mali
Topolščak
v
nekaki
omotici
taval
po
stopnicah
nizdolu
.
Okrog
enajstih
sta
prišla
na
šolski
trg
avstrijski
Metternich
in
ruski
Nesselrode
.
V
živahnem
razgovoru
sta
korakala
gori
in
doli
pred
licejskim
poslopjem
.
„
Hvala
Bogu
,
“
je
viknil
Metternich
,
„
v
Neapolju
se
nam
ne
bo
skuhala
prevroča
juha
!
“
„
Svet
je
prismojen
dandanes
!
“
je
zaječal
Nesselrode
.
„
Nobena
avtoriteta
ne
velja
več
!
“
„
Iz
Piemonta
mi
prihajajo
vznemirljive
vesti
!
“
je
tožil
Metternich
.
„
Po
mestih
revoltirajo
siti
odvetniki
.
Da
bi
mogel
postaviti
ene
same
vislice
pa
na
njih
obesiti
vso
to
zalego
!
“
„
Večne
imamo
skrbi
,
“
je
pritrjal
Nesselrode
.
„
A
jaz
jih
imam
še
posebej
!
“
„
Kako
to
?
“
„
Moj
ima
,
če
se
smem
tako
izraziti
,
zopet
svoje
muhe
!
“
Ta
„
moj
“
je
bil
ruski
car
sam
.
„
Suvereni
so
nepreračunljivi
,
“
je
vzdihnil
knez
.
„
Imam
tudi
svoje
izkušnje
!
“
„
Pomisli
!
“
je
dostavil
Nesselrode
,
„
sedaj
je
moje
veličastvo
izteknilo
,
da
stanujejo
v
tej
deželi
nekaki
Slovani
,
katerih
jezik
je
ruskemu
precej
soroden
!
“
„
To
čujem
danes
v
prvič
!
“
se
je
začudil
Metternich
.
„
Pa
je
vendar
tako
!
In
car
Aleksander
je
za
trdno
sklenil
,
v
tej
vaši
kronovini
iskati
proselitov
za
sveto
pravoslavno
cevkev
!
“
Knez
je
kar
otrpnil
.
Nesselrode
pa
je
hladnokrvno
nadaljeval
:
„
Prvi
svoj
poskus
hoče
napraviti
z
nedolžno
,
mlado
—
deklico
!
“
Diplomata
sta
obstala
ter
se
nekaj
trenotkov
gledala
kakor
moža
,
ki
umeta
svoj
čas
in
njega
razmere
.
Končno
je
prešinil
rahel
smeh
obraza
obeh
,
prav
kakor
bi
hotela
izraziti
,
da
je
škoda
vsakega
trenotka
,
o
tej
proselitski
aferi
še
dalje
razpravljati
.
Pri
svojem
razgovoru
sta
bila
obstala
tik
glavnega
vhoda
pri
licejskem
poslopju
.
Tam
je
ležal
brezzavesten
deček
na
tleh
.
Prav
zelo
si
je
bil
onečedil
revno
oblekico
.
„
Kako
čudo
!
“
je
vzkliknil
grof
Nesselrode
.
„
Pri
vas
se
že
taki
dečki
opijajo
do
nezavesti
!
“
Metternich
se
je
sklonil
ter
odgovoril
:
„
Meni
pa
se
vidi
,
da
to
otroče
umira
!
“
Kakor
blisk
se
je
nato
raznesla
vest
,
da
je
učitelj
Kapus
enega
svojih
učencev
pretepel
skoraj
do
smrti
!
Ravno
ko
je
odbilo
šest
v
šenklavškem
zvoniku
,
sta
se
sešli
pred
škofijsko
cerkvijo
Magdalena
Komarka
in
Topolščakova
Marička
.
„
Jezus
,
ti
ne
veš
,
kako
sem
težko
prišla
!
“
je
zaihtela
Marička
.
„
Fantek
nam
je
zbolel
in
prav
malo
časa
se
smem
zamuditi
.
“
„
Janezek
je
zbolel
!
“
se
je
začudila
Majda
.
„
Kaj
pa
mu
je
vendar
?
Tako
pripraven
fantek
kot
je
!
“
„
V
šoli
so
ga
stepli
!
“
„
V
šoli
!
Grdobe
!
Kako
ima
prav
gospod
Peterček
,
moj
korar
!
Vedno
govori
:
Otroke
v
šolo
pošiljati
,
je
neumnost
.
Tudi
jaz
pravim
tako
!
“
„
Po
glavi
ga
je
udaril
in
sedaj
mu
jo
močimo
z
mrzlo
vodo
!
“
„
Pa
kar
po
glavi
!
Bo
že
Bog
kaznoval
to
zverino
!
Tako
pripravnega
fantka
!
Sedaj
pa
pojdiva
,
se
že
mudi
!
“
„
Veš
,
samo
pičlo
uro
imam
časa
!
Vzeti
me
pa
mora
,
da
veš
!
Tudi
mi
povej
,
kdo
je
!
V
greh
se
ne
podam
,
Magdalena
,
ker
nočem
izgubiti
večnega
zveličanja
.
“
„
Večno
zveličanje
!
Trajna
!
Kdo
o
tem
govori
!
Da
veš
,
neki
ruski
grof
je
.
Denarja
ima
kot
gnoja
!
Bil
je
že
oženjen
,
pa
mu
je
ženo
in
otroke
vzela
vročinska
bolezen
,
da
je
od
žalosti
kar
umiral
.
Sedaj
se
je
v
te
zagledal
,
in
jaz
pravim
,
da
je
to
posebna
božja
milost
,
Marička
!
Pojdi
,
greva
v
škofijo
!
“
„
V
škofijo
!
“
„
Kam
pak
,
če
ne
v
škofijo
!
V
škofijo
,
kjer
prebiva
naš
škof
Avguštin
,
ki
bo
sodnji
dan
tako
gotovo
sedel
na
Kristusovi
desnici
,
kakor
gotovo
upam
jaz
v
nebesa
priti
!
V
škofiji
,
Marička
,
se
greh
ne
dela
!
Povsod
drugod
,
samo
v
škofiji
ne
!
“
Ko
je
Komarjeva
na
ta
diplomatski
način
Marički
razpršila
strah
pred
grehom
,
jo
je
vlekla
okrog
cerkve
k
stranskim
vratcem
škofijskega
dvorca
.
Ker
je
bilo
tema
,
so
bile
tedaj
že
zaprta
.
Magdalena
je
pogumno
potrkala
in
res
so
se
takoj
odprla
.
Ko
sta
vstopili
,
so
se
za
njima
takoj
zopet
zaprla
.
Vsled
teme
Marička
niti
videla
ni
,
s
kom
je
njena
spremljevalka
govorila
.
Čula
je
skrivnostno
šepetanje
.
Nato
jo
je
Magdalena
pograbila
za
roko
ter
jo
tirala
po
tesnem
rovu
,
ki
veže
stranska
vrata
z
dvoriščem
.
Tudi
spodaj
na
dvorišču
je
bilo
mračno
,
dasi
so
bili
hodniki
v
prvem
in
drugem
nadstropju
prav
močno
razsvetljeni
.
Na
teh
hodnikih
je
vrvelo
obilo
življenja
in
vse
je
pričalo
o
tem
,
da
se
je
nastanil
v
ljubljanskem
škofijskem
dvorcu
eden
najmogočnejših
suverenov
tedanje
Evrope
.
Kamor
si
pogledal
,
povsod
je
mrgolelo
od
dvorskih
služabnikov
,
ki
so
dremali
po
hodnikih
naokrog
,
utrujeni
od
dolgočasne
,
enolične
službe
.
Ves
dan
niso
imeli
drugega
opraviti
nego
zreti
podse
na
globoko
dvorišče
,
ali
pa
sloneti
ob
steni
ter
le
na
to
paziti
,
da
niso
zamudili
trenotka
,
ko
se
je
bilo
treba
dejati
v
pozituro
,
ako
je
kak
dostojanstvenik
po
mehkih
preprogah
prikorakal
mimo
.
Dvorec
,
v
katerem
je
grof
Kovnic
prešteval
nekdaj
polne
svoje
vreče
,
v
katerem
je
grof
Leslic
ljubil
rdečelične
svoje
ljubice
,
v
katerem
je
Karel
grof
Herberstein
koval
svoje
fine
,
rimskemu
papeštvu
tako
sovražne
misli
,
v
katerem
je
baron
de
Brigido
—
ta
eksotična
rastlina
—
gospodoval
z
laško
svojo
lahkoživnostjo
,
—
je
tedaj
tičal
pod
bleskom
ruskega
imperatorja
.
Obdajal
ga
je
milje
tujih
šeg
,
tuje
vere
,
tujega
,
v
jedru
še
vedno
barbarskega
plemstva
.
Če
bi
mogle
stene
govoriti
in
pripovedovati
o
tem
,
kar
se
je
v
dvorcu
ljubljanskega
škofa
godilo
za
časa
ljubljanskega
kongresa
,
bi
pokojni
kardinal
Jakob
ne
bil
mogel
nikdar
zaspati
pod
njegovo
streho
!
Ko
sta
bili
stopili
na
dvorišče
,
sta
opazili
ženski
,
da
ju
vodi
nekak
dvorni
orožnik
,
ki
je
molče
korakal
pred
njima
.
V
kotu
,
kjer
vodijo
ozke
,
zavite
stopnice
navzgor
,
ju
je
prevzel
drugi
orožnik
ter
ju
odpeljal
po
stopnicah
.
Bil
je
izpitan
in
trebušen
dvornik
;
pri
vsakem
koraku
je
zastokal
,
kakor
da
bi
hodil
po
bodečem
trnju
.
V
prvem
nadstropju
sta
morali
čakati
,
spremljevalec
pa
je
izginil
v
notranje
sobe
,
da
je
priglasil
njun
dohod
.
Marička
si
skoraj
pogledati
ni
upala
v
svetlobo
,
ki
se
je
blesketela
po
hodniku
.
Sramovala
se
je
,
meneč
,
da
jo
gleda
vsako
oko
.
Navzočni
pa
je
niti
opazili
niso
,
vsaj
delali
so
se
tako
.
V
bližini
,
ob
hodnikovi
balustradi
,
sta
slonela
mlada
,
rdečelična
oficirja
.
Vse
se
je
svetilo
na
njiju
.
„
Maksim
Porfirovič
!
“
je
izpregovoril
prvi
,
ko
si
je
bil
dekle
od
strani
ogledal
,
„
Maksim
Porfirovič
,
ta
Mansurov
je
vendar
preklican
lisjak
!
“
Drugi
je
odgovoril
:
„
Kaj
hočeš
,
Ivan
Arkadjevič
,
njega
imperatorsko
veličanstvo
ima
ravno
te
dni
svoje
vladarske
muhe
!
“
„
Pravijo
,
da
ga
je
Metternich
popolnoma
zmedel
.
“
Ivan
Arkadjevič
je
šepnil
:
„
Čisto
ga
je
zmedel
!
Na
duši
in
na
telesu
!
Ta
nemški
knez
velja
pri
njem
vse
.
Naš
Nesselrode
je
sama
senca
!
“
Maksim
Porfirovič
pa
je
dostavil
:
„
Ta
Metternich
mu
neprestano
poje
svojo
pesem
,
da
sede
kralji
in
cesarji
na
vulkanih
in
da
sfrče
zdajinzdaj
v
zrak
,
če
ne
napno
vseh
svojih
moči
!
Da
,
da
,
Ivan
Arkadjevič
,
naša
Rusija
je
sedaj
avstrijska
satrapija
!
“
„
In
naš
car
se
je
postaral
na
duši
,
kakor
da
je
živel
že
osemdeset
let
na
zemlji
!
“
„
Kar
se
je
uprl
petrograjski
polk
,
je
izgubilo
njega
veličanstvo
zadnjo
svojo
sapo
!
Da
se
nas
Bog
usmili
!
“
„
Torej
se
mu
godi
kot
kralju
Davidu
,
ko
je
bil
star
devetdeset
let
ter
so
mu
dali
mlado
Morbičanko
,
da
ga
je
grela
v
postelji
!
“
„
In
našemu
carju
,
Ivan
Arkadjevič
,
ponujajo
tudi
mlado
deklico
,
da
bi
mu
ogrela
staro
,
posušeno
in
žalostno
dušo
!
“
„
Tako
je
,
Maksim
Porfirovič
!
In
nihče
drugi
nego
prekanjeni
Mansurov
ni
izkuhal
tega
zdravila
!
“
„
Tako
je
,
Ivan
Arkadjevič
!
“
Precej
časa
je
poteklo
,
predno
se
je
debeli
dvornik
zopet
prikazal
.
Komarki
je
stisnil
nekaj
v
roko
ter
ji
potem
mignil
proti
stopnicam
.
Kar
ji
je
v
roko
stisnil
,
se
je
čutilo
stari
devici
dosti
obširno
,
tako
da
se
ji
je
razlila
zadovoljnost
po
vsem
obličju
.
Ostala
bi
bila
še
rada
,
ker
je
bila
radovedna
kot
sraka
.
Ali
orožnik
je
zopet
migal
proti
stopnicam
in
morala
je
rada
ali
nerada
odriniti
.
„
Marička
,
ne
pozabi
name
!
“
je
zaklicala
,
predno
je
izginila
na
ovinku
stopnic
.
Marička
pa
je
s
strahom
in
trepetom
odšla
za
stražnikom
,
ki
je
stokal
pred
njo
.
Vstopila
sta
v
malo
sobico
,
ki
je
bila
prazna
.
Nato
je
zopet
odprl
vrata
ter
