naprsih
in
zdelo
se
mu
je
,
da
je
prišel
dan
maščevanja
.
„
Danes
se
srečava
,
danes
je
moj
dan
,
“
si
je
šepetal
tiho
,
ko
se
je
čoln
bližal
trnovskemu
pristanu
.
Predno
so
stopili
na
breg
,
jih
je
napadla
francoska
četa
na
bregu
;
bili
so
v
veliki
nevarnosti
.
Tilen
je
čutil
krogle
,
ki
so
frčale
mimo
njega
,
čul
je
krik
vojakov
,
ki
so
skakali
v
vodo
;
čolni
so
se
zibali
sem
ter
tja
,
ker
so
se
vojaki
izkušali
umakniti
pred
sovražnikom
na
bregu
.
„
Le
danes
ne
,
danes
še
ne
,
“
je
govoril
Tilen
,
„
do
večera
naj
živim
,
o
Bog
!
En
dan
,
samo
en
dan
,
da
obračunam
z
njim
,
potem
pa
se
zgodi
volja
tvoja
!
“
Res
je
ostal
nepoškodovan
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
se
je
zgodil
pravi
čudež
,
kajti
skoraj
vsi
vojaki
okoli
njega
so
bili
ranjeni
.
Zato
je
bil
tem
bolj
prepričan
,
da
ga
je
varoval
Bog
—
maščevalec
sam
—
in
mu
dal
priliko
,
priti
v
mesto
,
kakor
si
je
že
davno
želel
.
S
temi
mislimi
je
stopil
Tilen
na
breg
,
ko
so
se
umaknili
francoski
vojaki
.
V
nemirnem
beganju
po
ulicah
,
kjer
so
Avstrijci
lovili
francoske
vojake
,
je
iskal
Tilen
le
enega
človeka
.
Toda
ni
ga
zagledal
nikjer
.
Bilo
je
preveč
temno
,
upal
je
,
da
se
srečata
,
ako
o
pravem
času
ne
ubeži
.
Pri
tem
je
naletel
na
gospoda
Muhiča
,
ki
je
jezdil
na
Glavni
trg
.
„
Rekli
ste
,
da
veste
,
kje
je
,
“
je
rekel
Tilen
gospodu
Muhiču
.
„
Mogoče
,
da
bo
tam
,
kakor
jaz
mislim
,
“
je
rekel
Muhič
.
Tilen
je
potegnil
nož
.
„
Toda
prepustite
ga
meni
,
“
je
vzkliknil
Tilen
.
„
Drage
volje
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
dasi
imam
tudi
jaz
z
njim
opravka
.
“
Pri
tem
sta
se
približala
hiši
,
ki
jo
je
gospod
Muhič
najprej
dobro
ogledal
.
Vrata
so
bila
odprta
,
toda
na
oknih
ni
bilo
nikogar
.
Bilo
je
sicer
še
zgodaj
zjutraj
,
toda
nad
mestom
je
sijal
že
jasen
dan
.
„
Morda
se
je
res
tako
navadila
vojne
,
da
spi
brez
skrbi
tudi
takrat
,
kadar
streljamo
okoli
nje
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
Razjahal
je
in
odšel
v
hišo
.
Tilen
ga
je
sledil
.
„
To
je
vražje
delo
,
stikati
po
hišah
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
namesto
ljubeznivih
dam
lahko
najdem
tam
razkačenega
francoskega
častnika
,
ki
bi
gotovo
takoj
navil
moja
čreva
na
svoj
meč
.
Za
tak
zajutrk
bi
se
po
taki
trudapolni
noči
prokleto
zahvalil
.
“
Zato
je
gospod
Muhič
držal
svojo
sablo
pripravljeno
,
ko
je
potrkal
na
vrata
v
prvem
nadstropju
.
Tilna
je
pustil
na
stopnicah
.
„
Tukaj
ni
nikogar
,
tukaj
so
dame
,
“
se
je
oglasil
ženski
glas
za
zaklenjenimi
durmi
.
„
Zato
se
hočemo
prepričati
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
z
izpremenjenim
glasom
.
Spoznal
je
bil
glas
gospodične
Klare
.
„
Zahtevamo
,
da
nam
takoj
odprete
.
“
„
Bodite
vendar
kavalir
,
gospod
častnik
,
in
nas
ne
motite
,
ker
sva
tukaj
samo
dve
dami
.
Prestrašili
ste
nas
itak
z
napadom
.
“
„
To
nas
ne
zanima
,
“
je
odgovoril
gospod
Muhič
,
„
ravno
ta
prestrašenost
in
trdovratnost
je
slabo
izpričevalo
za
vas
.
Odprite
vrata
,
sicer
jih
ukažem
razbiti
.
“
„
Toda
to
je
nemogoče
,
mi
smo
še
v
negližéju
,
“
je
odgovoril
drug
ženski
glas
,
po
katerem
je
gospod
Muhič
spoznal
Heleno
.
„
Ravno
zato
hočem
,
da
mi
odprete
takoj
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
s
strogim
glasom
.
„
Nimate
pravice
,
motiti
mirne
ljudi
.
Pozneje
se
lahko
prepričate
,
da
pri
nas
ni
nobenega
onih
ljudi
,
ki
jih
vi
iščete
,
“
se
je
oglasil
zopet
isti
energični
ženski
glas
,
ki
ga
je
Muhič
tako
rad
slišal
posebno
zdaj
,
ko
je
bilo
v
njem
toliko
ženske
odločnosti
.
„
Zastražite
,
gospod
častnik
,
našo
hišo
in
varujte
nas
,
je
prosila
Helena
.
“
„
Ne
morem
hiše
zastražiti
niti
vas
varovati
,
dokler
ne
vem
,
kdo
je
v
hiši
in
kdo
ste
vi
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
„
To
bodete
videli
potem
...
Ne
bode
vam
žal
,
“
se
je
oglasila
Helena
.
„
Jaz
imam
svoj
ukaz
in
svoje
povelje
,
ki
ga
moram
izpolniti
.
“
„
Bila
je
že
pred
vami
tu
straža
,
ki
je
preiskala
vso
hišo
,
in
gospod
častnik
je
bil
tako
ljubezniv
,
da
nama
je
verjel
na
besedo
...
“
„
Vojska
ne
pozna
nikakih
ljubeznivosti
in
ne
more
imeti
ozirov
.
Nečemo
videti
nič
drugega
nego
vaše
sobe
.
“
„
To
je
ravno
nemogoče
.
“
V
sobi
se
je
čulo
tiho
posvetovanje
.
„
Prosim
vas
,
gospod
častnik
,
ali
poznate
gospoda
Muhiča
?
“
je
vprašala
zopet
Helena
.
„
Poznam
ga
,
“
je
odgovoril
gospod
Muhič
.
„
Ali
je
on
tudi
tukaj
?
“
„
Je
v
mestu
.
“
„
Prosimo
vas
,
priporočite
nas
gospodu
Muhiču
!
“
„
Dobro
.
“
Gospod
Muhič
se
je
začel
smejati
.
„
Vi
ste
gospod
Muhič
,
“
je
vzkliknila
Helena
,
ki
ga
je
spoznala
po
smehu
.
Vrata
so
se
takoj
odprla
.
„
Oprostite
danes
moj
zgodnji
obisk
,
v
nenavadnih
časih
se
zgodi
marsikaj
nenavadnega
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
in
je
poljubil
Heleni
roko
.
Bila
je
oblečena
v
belo
jutranjo
obleko
in
lasje
so
ji
bili
še
v
neredu
.
Iz
druge
sobe
je
prišla
gospodična
Vrankova
in
je
podala
roko
gospodu
Muhiču
.
„
To
ste
naju
ustrašili
,
“
je
rekla
Helena
,
„
pa
kako
ste
navihan
,
gospod
Muhič
;
nestrpen
ste
tudi
,
kadar
je
treba
priti
v
damsko
sobo
.
“
Gospod
Muhič
je
ravno
hotel
to
šaljivo
opazko
po
svoje
zavrniti
,
ko
ga
je
prijela
gospodična
Vrankova
za
roko
,
kakor
da
mu
ima
nekaj
posebnega
povedati
.
V
tem
pa
so
se
dveri
odprle
in
iz
druge
sobe
je
stopil
sam
Don
Pier
.
Gospod
Muhič
je
še
držal
v
roki
sablo
,
kakor
jo
je
bil
pripravil
za
vsak
slučaj
,
ako
bi
bil
v
stanovanju
namesto
ljubeznivih
dam
našel
ogorčenega
francoskega
častnika
,
toda
stal
je
na
mestu
kakor
okamenel
.
Don
Pier
se
mu
je
priklonil
in
rekel
:
„
Bon
jour
,
monsieur
Muhič
!
“
V
rokah
je
držal
gol
rapir
in
videlo
se
je
,
da
je
bil
pripravljen
na
vsak
sprejem
.
Gospod
Muhič
tudi
s
početka
ni
vedel
,
kako
bi
ga
sprejel
,
ne
le
zaradi
tega
,
ker
mu
ni
bilo
jasno
,
ali
mu
je
Don
Pier
prijatelj
ali
sovražnik
,
ali
je
pošten
človek
,
ali
je
lažnik
in
podlec
,
ampak
tudi
zato
ne
,
ker
ni
hotel
začeti
vpričo
dam
boja
,
v
katerem
bi
lahko
izgubil
ne
samo
potreben
ugled
pred
damami
,
temveč
tudi
lastno
življenje
.
„
Pardon
,
“
je
rekel
in
se
poklonil
;
ni
vedel
,
kaj
je
hotel
reči
s
to
besedo
.
„
Zavraten
morilec
ne
maram
biti
,
“
je
pomislil
pri
tem
gospod
Muhič
,
„
in
za
dvoboj
sedaj
ni
časa
.
“
Zato
ga
je
pustil
,
da
je
mirno
odšel
iz
sobe
.
„
Kaj
to
pomeni
?
“
je
vprašal
gospod
Muhič
in
je
gledal
Heleno
.
Pričakoval
je
,
da
se
vsak
trenotek
zgodi
nekaj
strašnega
.
„
Gospod
Pier
je
pribežal
k
nam
za
vsak
slučaj
...
“
je
rekla
gospodična
Vrankova
.
„
Kako
:
za
vsak
slučaj
?
“
je
zaklical
gospod
Muhič
,
„
vi
veste
,
kaj
je
on
...
“
V
tem
se
je
začul
divji
krik
na
stopnicah
.
Gospod
Muhič
je
planil
iz
sobe
.
„
Drži
,
“
je
kričal
,
„
drži
izdajalca
!
“
Zagledal
je
tam
grozen
prizor
.
Dvoje
ljudi
si
je
stalo
nasproti
.
Ko
je
Tilen
zagledal
svojega
nasprotnika
na
temnih
stopnicah
,
se
je
stisnil
v
kot
;
toda
Don
Pier
je
bil
previden
;
ker
je
videl
,
da
ga
gospod
Muhič
ne
sledi
,
je
stopal
počasi
navzdol
.
Kakor
lev
se
je
vrgel
Tilen
nanj
,
toda
roka
,
v
kateri
je
držal
nož
,
se
je
zadela
ob
meč
in
je
takoj
omagala
.
Hotel
ga
je
zadaviti
;
v
divji
strasti
ni
niti
zapazil
,
da
omaguje
;
bilo
bi
se
zgodilo
nekaj
strašnega
,
da
ni
planil
gospod
Muhič
po
stopnicah
;
Don
Pier
je
že
osvobodil
svoj
rapir
in
bi
ga
bil
zabodel
premaganemu
Tilnu
v
prsi
;
toda
nad
njim
je
nastal
tak
krik
in
gospod
Muhič
se
je
bližal
tako
urno
,
da
je
moral
pobegniti
po
stopnicah
.
Tilen
je
zagrabil
nož
z
levo
roko
in
je
planil
za
njim
.
„
Držite
,
lovite
,
“
je
kričal
,
„
ubijte
izdajalca
,
ogleduha
,
zapeljivca
...
“
Toda
spotaknil
se
je
na
stopnicah
in
je
obležal
.
Ko
je
gospod
Muhič
prišel
do
njega
,
mu
je
lila
kri
iz
rane
.
Toda
tudi
to
ga
ni
zadržalo
.
„
Ne
uideš
mi
,
“
je
kričal
in
je
ne
oziraje
se
na
krvavečo
rano
tekel
na
ulico
.
Gospod
Muhič
se
je
vrnil
k
damama
.
Stali
sta
še
obe
pri
vratih
;
gospodična
Vrankova
je
bila
naslonjena
na
zid
in
se
je
vsa
tresla
od
strahu
,
Helena
pa
je
z
mirnim
obrazom
gledala
na
ono
mesto
na
stopnicah
,
kjer
se
je
še
pred
trenotkom
vršil
boj
med
mladima
človekoma
na
življenje
in
smrt
.
Gospod
Muhič
je
prijel
gospodično
Vrankovo
za
roko
in
jo
je
odvedel
v
sobo
.
Omahovala
je
in
ihtela
...
„
V
današnjih
časih
mora
človek
imeti
zdrave
živce
,
“
je
rekel
,
„
ne
kaže
,
se
razburjati
za
vsako
malenkost
.
Mnogo
podobnega
sem
že
videl
to
jutro
.
Drugod
se
je
vršil
boj
,
tu
pa
je
bilo
maščevanje
.
Kakor
lahko
veste
,
gospod
Pier
ni
...
“
„
Kaj
ni
?
“
je
vprašala
Helena
nestrpno
.
„
Ni
čist
človek
.
Imamo
z
njim
poravnati
nekoliko
dolgov
;
zdi
se
nam
tudi
,
da
je
vohun
.
Bilo
bi
za
vas
zelo
nevarno
,
ako
bi
bili
pozneje
zvedeli
,
da
sta
ga
skrili
...
“
„
On
nas
je
hotel
braniti
,
“
je
vzkliknila
gospodična
Vrankova
,
„
on
je
kavalir
...
“
Gospod
Muhič
je
nekaj
časa
molčal
.
„
Zdi
se
mi
,
da
je
celo
preveč
kavalir
,
“
je
odvrnil
na
to
,
„
prišel
je
na
Vinice
in
je
kavaliril
gospodični
Barbari
tako
dolgo
,
da
je
...
“
Gospod
Muhič
ni
vedel
,
kako
naj
bi
primerno
povedal
.
Obe
dami
sta
molčali
.
„
...
kavaliril
je
tako
,
da
ga
je
kupec
Repelj
moral
iskati
z
nožem
po
Ljubljani
,
hoteč
se
maščevati
za
svojo
Barbaro
.
“
Obe
dami
sta
razumeli
,
kaj
je
hotel
reči
.
„
Unesel
mu
je
pete
...
“
je
nadaljeval
gospod
Muhič
,
„
ne
bo
ga
dobil
...
“
„
Ne
rabite
nelepih
izrazov
,
gospod
Muhič
,
“
mu
je
rekla
gospodična
Vrankova
.
„
Ako
dva
gresta
na
enega
...
“
„
Torej
mu
je
ubežal
...
“
je
popravil
gospod
Muhič
.
Gospodična
Vrankova
je
odšla
v
svojo
sobo
.
Gospod
Muhič
je
pogledal
skozi
okno
in
je
videl
ves
trg
poln
avstrijske
vojske
,
ki
se
je
iz
predmestij
shajala
v
središče
.
„
Sedaj
moram
hitro
govoriti
z
vami
,
“
je
rekel
Muhič
Heleni
;
ni
se
mu
zdelo
primerno
,
da
bi
jo
tikal
.
„
Lahko
bi
me
tukaj
ujeli
,
ker
opravljam
svoje
prijateljske
dolžnosti
namesto
vojaških
.
Ali
slišite
,
kako
grme
topovi
?
Nevarno
je
,
da
nam
zdrobe
celo
Ljubljano
.
Zakaj
niste
pred
vojno
pobegnili
na
Vinice
?
“
Helena
ni
takoj
odgovorila
.
Popravljala
si
je
lase
pred
zrcalom
.
„
Hotela
sem
,
“
je
rekla
,
„
toda
zadržali
so
me
.
“
„
Zadržali
,
“
je
vzkliknil
Muhič
,
„
in
vi
veste
,
kdo
vas
čaka
na
Vinicah
?
“
„
Kdo
?
“
„
On
.
“
„
Kdo
?
...
Gospod
Muhič
?
“
je
vzkliknila
Helena
in
ga
je
začela
objemati
.
„
Govorite
!
“
„
Da
,
da
,
on
,
Kristjan
...
Obljubite
mi
,
da
se
še
danes
odpeljete
.
On
je
ranjen
in
potrebuje
zdravnika
...
“
„
Gospod
Muhič
,
“
je
rekla
Helena
,
„
ali
je
to
resnica
?
“
„
Sedaj
ni
časa
mnogo
premišljati
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
nihče
ne
ve
,
kaj
nam
prinese
današnji
dan
.
Torej
odidite
in
pozdravite
ga
!
Jaz
vas
posetim
v
najkrajšem
času
.
“
Gospod
Muhič
se
je
na
kratko
poslovil
in
je
odšel
na
ulico
.
Videl
je
krvave
sledove
,
ki
so
kazali
navzdol
po
Glavnem
trgu
.
Sedel
je
na
konja
in
je
odjezdil
na
Stari
trg
.
Po
cerkvah
so
že
zvonili
zvonovi
.
Po
ulicah
so
se
krepčali
vojaki
s
pijačo
in
si
po
vežah
iskali
ležišč
,
kjer
bi
si
odpočili
po
težki
noči
.
Gospod
Muhič
se
je
pridružil
majorju
De
Montetu
in
z
njim
odšel
v
mestno
hišo
.
„
Grmé
na
nas
,
kakor
da
je
Jupiter
izpustil
vse
svoje
nebeške
moči
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
ko
so
stopili
v
mestno
hišo
.
Pri
tem
je
s
polnim
duškom
izpraznil
kozarec
,
ki
mu
ga
je
ponudil
cesarski
častnik
.
Vkljub
veliki
nevarnosti
,
ki
je
pretila
vsakemu
častniku
,
kateri
si
je
upal
,
se
pokazati
francoskim
stražam
na
oči
,
je
gospod
Muhič
še
ta
dan
obiskal
Kristjanovo
hišo
.
Srce
ga
je
bolelo
,
ko
je
stopal
po
razdejanih
sobah
in
po
zasutih
stopnicah
.
Ko
se
je
popoldne
ustavil
zopet
na
Glavnem
trgu
,
se
je
bila
gospodična
Helena
že
odpeljala
.
Gospod
Muhič
se
je
bil
odločil
,
da
prenoči
v
njeni
hiši
.
Popoldne
je
srečal
Egida
,
ki
ga
je
povabil
s
seboj
na
stanovanje
.
„
Dobro
je
imeti
prijatelje
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
imava
vsak
svojo
hišo
za
prenočišče
,
lahko
si
bodeva
pošteno
odpočila
.
“
Toda
njegovo
veselje
je
bilo
prazno
.
Ker
so
zvečer
odšle
čete
iz
mesta
,
si
nista
mogla
odpočiti
v
svojih
hišah
.
Veselo
,
lahkotno
je
drdrala
kočija
po
dolenjski
cesti
.
Helena
je
molče
sedela
poleg
gospodične
Klare
in
je
gledala
poletno
prirodo
,
ki
se
je
bila
razcvela
v
bujni
rasti
in
je
s
svežim
zelenjem
polnila
hribe
in
doline
.
Bilo
ji
je
lahko
pri
srcu
.
Davno
si
je
želela
priti
iz
mesta
na
deželo
,
da
bi
bila
daleč
od
ljudi
,
ki
so
jo
vsak
dan
obdajali
.
Od
onega
časa
,
ko
so
ji
preprečili
njen
beg
in
so
jo
zadržali
na
mostu
,
da
se
je
morala
vrniti
,
je
še
bolj
hrepenela
po
prosti
prirodi
,
po
tihem
življenju
na
prijaznem
gradiču
.
Neizpolnjena
želja
se
je
oglašala
tem
bolj
,
ker
ni
bila
vajena
,
da
bi
kdo
omejeval
njeno
svobodo
.
Čutila
je
,
kakor
da
je
ujetnica
v
lastni
hiši
.
Zato
je
sovražila
ljudi
,
ki
je
o
njih
sumila
,
da
so
jo
veleli
pridržati
v
mestu
iz
svojih
osebnih
namenov
.
Sedaj
se
je
čutila
popolnoma
prosto
;
mlada
priroda
okoli
nje
se
ji
je
zdela
tako
krasna
kakor
še
nikoli
.
Molče
je
gledala
v
jasni
dan
okoli
sebe
in
je
mislila
razne
lepe
misli
.
Gospodična
Vrankova
je
bila
slabe
volje
.
Ni
ji
še
prešel
strah
,
ki
ga
je
bila
prestala
preteklo
noč
.
Bila
je
razburjena
in
se
je
z
grozo
spominjala
dogodka
,
ki
se
je
izvršil
pred
njenimi
očmi
.
Stara
gospodična
je
ljubila
temnookega
Francoza
in
vso
njegovo
prikrito
romantično
preteklost
;
bil
je
lep
,
a
bil
je
tudi
kavalir
;
to
ji
je
zadoščalo
,
da
si
ni
mogla
misliti
ničesar
slabega
o
njem
.
To
,
kar
je
govoril
o
njem
gospod
Muhič
,
je
smatrala
za
osebno
sumničenje
.
Obsojala
je
avstrijsko
vojsko
,
ki
zavratno
napada
mesta
in
ljudi
.
Odšla
je
rada
iz
mesta
zato
,
ker
ni
cenila
ljudi
,
ki
proti
sovražniku
ne
nastopajo
jasno
in
odkrito
.
Zato
je
danes
tudi
gospodu
Muhiču
zamerila
,
da
je
postopal
nekavalirsko
;
ni
mu
mogla
odpustiti
,
da
je
prišel
v
hišo
s
tujim
človekom
,
ki
je
imel
namen
,
moriti
ljudi
.
Nje
ni
zanimala
priroda
niti
cvetoče
pokrajine
;
mislila
je
na
dogodke
v
mestu
in
je
želela
zmage
svojim
znancem
,
francoskim
častnikom
.
Dolgo
ju
je
spremljalo
po
poti
odmevanje
topov
,
ki
so
pokali
na
ljubljanskem
Gradu
.
Po
cesti
sta
srečali
nove
čete
,
ki
so
šle
De
Montetu
na
pomoč
.
Zvečer
se
je
kočija
po
klancu
navzgor
bližala
viniški
graščini
.
Helena
se
je
razveselila
,
ko
je
zagledala
znane
kraje
;
ko
so
se
pokazala
prva
drevesa
viniškega
vrta
,
se
je
spomnila
one
davne
prve
pomladi
.
Čuden
nemir
ji
je
polnil
srce
;
zalila
jo
je
rdečica
,
ko
je
pomislila
na
Kristjana
.
Kočija
je
zavila
na
dvorišče
.
Gospa
Gusičeva
je
prišla
po
vrtu
in
je
vsa
vesela
hitela
novim
gostom
naproti
.
„
Kako
zelo
me
veseli
,
da
vas
zopet
vidim
tukaj
,
“
je
rekla
,
„
mi
vsi
smo
se
zelo
bali
za
vas
.
“
Objela
je
obe
gospodični
in
je
vprašala
takoj
:
„
Ali
vama
je
kaj
znano
,
kaj
je
z
napadom
?
“
„
Avstrijci
so
danes
vzeli
Ljubljano
.
“
„
Moj
Bog
!
"
je
vzkliknila
gospa
Gusičeva
,
„
ah
,
ne
veste
...
“
Hotela
je
vprašati
po
gospodu
Muhiču
,
kajti
zelo
jo
je
skrbelo
za
njega
,
odkar
se
je
poslovil
.
Vendar
te
skrbi
ni
hotela
pokazati
,
najmanj
pa
je
hotela
,
da
bi
vedela
za
njeno
skrivnost
gospodična
Vrankova
.
Zato
je
izpremenila
svoje
vprašanje
in
je
vprašala
:
„
Ali
ne
veste
,
kako
je
bilo
?
“
„
Zgodilo
se
je
to
zelo
hitro
,
“
je
začela
praviti
Helena
,
„
zbudil
nas
je
krik
in
šum
,
vojaki
so
bežali
...
na
vse
zgodaj
nas
je
že
obiskal
gospod
Muhič
.
“
Tu
se
je
Helena
ustavila
,
ker
ni
hotela
pripovedovati
,
kaj
se
je
pri
tem
zgodilo
.
Gospa
Gusičeva
se
je
pri
zadnjih
besedah
zelo
razveselila
in
je
vzkliknila
:
„
Oh
,
ta
gospod
Muhič
,
povsod
mora
biti
.
“
Ni
hotela
tega
reči
.
Hotela
je
le
dati
duška
svoji
tihi
,
globoki
radosti
.
Med
tem
je
priletela
gospodična
Barbara
po
peščeni
poti
preko
vrta
.
Vsa
razburjena
in
nemirna
,
je
poljubila
Heleno
in
jo
je
prijela
za
roko
.
„
Pojdite
z
menoj
,
gospodična
,
“
je
rekla
in
je
vsa
zardela
.
Helena
je
odložila
svoje
stvari
v
kočijo
in
je
odšla
z
njo
.
Ko
sta
prišli
na
zapadno
stran
gradiča
,
ki
ga
je
obsevala
še
pozna
večerna
zarja
,
se
je
Helena
naenkrat
ustavila
.
V
naslonjaču
pred
gradičem
je
sedel
Kristjan
.
Glavo
je
imel
zavezano
in
se
je
nemirno
ozrl
,
ko
je
začul
ženske
korake
na
vrtu
.
Helena
se
mu
je
približala
in
ni
vedela
,
kaj
bi
storila
.
Zdela
se
je
sama
sebi
tako
slaba
in
neznatna
proti
njemu
;
obšlo
jo
je
čudno
čuvstvo
,
da
se
ji
je
hotelo
zaplakati
.
Sedla
je
na
stol
poleg
njega
in
je
vzela
njegovo
roko
v
svojo
.
„
Helena
,
Helena
,
“
je
šepetal
Kristjan
,
„
ti
si
prišla
!
"
„
Kako
vam
je
?
“
ga
je
vprašala
in
je
skoraj
hotela
poljubiti
njegovo
roko
.
Sklonila
se
je
nad
njim
in
mu
je
gledala
v
obraz
.
Poznalo
se
mu
je
,
da
je
mnogo
trpel
.
Toda
na
temnem
,
bledem
obrazu
so
se
kazale
vse
one
odločne
poteze
,
ki
so
mu
že
v
mladosti
dajale
izraz
silnega
in
neupogljivega
človeka
.
„
Kmalu
bom
zdrav
,
“
je
govoril
Kristjan
,
„
in
potem
...
Prosim
vas
,
kaj
je
z
vojsko
?
“
Ker
ga
je
ona
vikala
,
je
mislil
,
da
bi
ji
ne
bilo
ljubo
,
ako
bi
jo
tikal
.
Mislil
je
tudi
takoj
po
prvih
trenotkih
,
ko
je
sedela
poleg
njega
,
da
ni
prišla
na
Vinice
zaradi
njega
.
Zato
se
je
pomiril
in
je
izpraševal
z
mirnim
glasom
po
tem
,
kar
ga
je
pred
vsem
zanimalo
.
„
Avstrijci
so
vzeli
Ljubljano
,
“
je
rekla
Helena
,
ki
jo
je
to
vprašanje
vznemirilo
,
kajti
zdelo
se
ji
je
,
da
leži
med
njima
še
vedno
ona
čudna
sila
,
ki
ju
je
dozdaj
ločila
.
„
Vas
zanima
vojna
še
vedno
?
“
ga
je
vprašala
.
„
Da
,
zanima
.
Vzeli
so
torej
Ljubljano
,
“
je
rekel
Kristjan
.
„
Kako
vi
čutite
,
ali
francoski
,
ali
avstrijski
?
“
jo
je
vprašal
potem
.
„
Kako
čudno
vprašate
!
"
je
rekla
Helena
,
„
kako
bi
mogla
čutiti
...!
“
To
vprašanje
jo
je
popolnoma
zmotilo
.
Kaj
je
hotel
reči
?
Kaj
je
hotel
zvedeti
?
Ali
ji
je
hotel
s
tem
očitati
to
,
da
je
ostala
v
mestu
?
Izpustila
je
njegovo
roko
in
se
je
zagledala
na
zapadno
nebo
,
kjer
so
se
izgubljali
zadnji
pasovi
večerne
zarje
v
nejasnih
daljavah
.
Kristjan
je
čutil
,
da
jo
je
zabolelo
njegovo
vprašanje
.
Prijel
jo
je
za
roko
in
ji
jo
je
poljubil
.
„
Odpustite
,
“
je
rekel
,
„
nisem
vam
hotel
delati
bolesti
.
Preveč
sem
vas
ljubil
.
“
Pridržal
je
nje
roko
na
svojem
licu
.
Oba
sta
molčala
.
Gospodična
Barbara
,
ki
je
stala
poleg
naslonjača
na
drugi
strani
,
si
je
naenkrat
zakrila
oči
in
je
zaplakala
.
„
Kaj
vam
je
,
gospodična
?
“
je
vprašala
Helena
in
je
nemirno
vstala
.
Gospodična
je
pobegnila
na
vrt
.
Kristjan
je
pridržal
Heleno
za
roko
in
je
rekel
:
„
Pustite
jo
,
da
se
izplaka
.
Spomnila
se
je
svoje
nesreče
in
takrat
jo
vselej
žalijo
solze
.
Veste
,
kaj
se
je
zgodilo
?
“
„
Dà
,
vem
,
“
je
odgovorila
Helena
;
toda
pri
tem
ji
je
prišla
čudna
misel
v
glavo
.
Zdelo
se
ji
je
,
da
gospodična
Barbara
ni
zato
plakala
,
ker
se
je
spomnila
svoje
nesreče
.
Ta
misel
ji
je
bila
neprijetna
in
ji
je
legla
s
težko
bolestjo
na
srce
.
Usedla
se
je
poleg
Kristjana
in
mu
je
začela
pripovedovati
dogodke
pretekle
noči
.
Toda
ni
se
mogla
premagati
.
Vstala
je
,
predno
je
povedala
vse
do
konca
,
in
je
odšla
na
vrt
.
Tam
je
našla
gospodično
Barbaro
.
Slonela
je
na
ograji
vrta
in
je
nemo
strmela
v
večer
.
Ko
se
ji
je
bližala
Helena
,
je
hotela
oditi
dalje
;
naenkrat
je
obstala
in
je
zaihtela
.
Helena
jo
je
prijela
za
roko
.
„
Jaz
sem
tako
nesrečna
,
“
je
rekla
gospodična
in
je
zaplakala
.
„
Nihče
ne
čuti
z
menoj
,
vsi
skrbe
za
svojo
srečo
,
meni
pa
so
vzeli
vse
.
“
Sedla
je
na
klop
pod
drevesom
.
Helena
ni
vedela
,
kaj
bi
govorila
,
da
bi
jo
utolažila
.
Čutila
se
je
tudi
sama
nesrečno
.
Žal
ji
je
bilo
mlade
gospodične
;
razumela
je
njeno
bolest
;
doslej
je
našla
nekako
pozabljenje
in
radost
v
tem
,
da
je
stregla
Kristjanu
,
sedaj
pa
je
mogla
izgubiti
tudi
to
.
„
Tako
krasen
večer
je
danes
,
“
je
rekla
Helena
,
„
pojdite
,
pojdeva
h
Kristjanu
!
Mnogo
je
nesrečnih
ljudi
na
svetu
.
“
Vrnili
sta
se
h
Kristjanu
.
Ker
je
že
zapihal
večerni
veter
,
so
odšli
na
verando
.
Helena
se
je
zagledala
v
zeleni
vrt
pod
seboj
in
se
je
počasi
iznebila
vseh
težkih
misli
.
Pri
večerji
se
ni
mogla
razviti
nobena
zabava
.
Gospodična
Klara
je
tožila
,
da
jo
boli
glava
zaradi
prestanega
strahu
,
zato
je
kmalu
odšla
spat
.
Tudi
gospa
Gusičeva
se
je
kmalu
poslovila
,
ker
ni
hotela
motiti
mlade
družbe
.
Helena
je
bila
utrujena
od
potovanja
,
toda
ni
se
ji
hotelo
iti
spat
.
Kristjan
je
bil
dobre
volje
in
je
začel
z
njo
govoriti
o
vprašanjih
,
o
katerih
še
nikoli
ni
govoril
z
njo
.
Govorila
sta
o
vprašanju
,
kaj
je
sreča
.
Gospodična
Barbara
ju
je
poslušala
in
je
zmajevala
z
glavo
;
ni
si
mogla
misliti
,
da
bi
bila
sreča
na
svetu
kaj
drugega
nego
ljubezen
.
Kristjan
se
je
čudil
Heleni
in
njenim
resnim
nazorom
.
„
Kako
je
duhovita
,
“
je
pomislil
parkrat
,
ko
je
dokazovala
,
da
je
njena
trditev
prava
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
jo
zdaj
ljubi
z
drugo
ljubeznijo
,
in
to
mnogo
bolj
nego
prej
.
Ko
je
odšla
spat
,
ji
je
poljubil
roko
in
ji
je
ponovil
nje
zadnje
besede
:
„
Sreča
za
nas
je
,
da
nimamo
tega
,
po
čemer
hrepenimo
.
Premišljujte
še
o
tem
,
gospodična
!
“
„
Lahko
noč
,
“
je
rekla
Helena
.
Ko
je
prišla
v
svojo
sobo
,
je
dolgo
stala
ob
oknu
in
je
gledala
v
jasno
poletno
noč
.
Srce
ji
je
bilo
težko
in
nemirno
.
Sama
ni
vedela
,
kam
hoče
.
„
Oditi
,
oditi
?
“
je
pomislila
,
„
ločiti
se
od
vse
mladosti
in
preteklosti
ter
oditi
v
svet
za
novo
srečo
?
Sreča
mi
bo
ostala
v
tem
,
da
ne
bom
imela
,
po
čemer
hrepenim
.
“
Zaspala
je
utrujena
v
nemirnih
mislih
.
Težko
si
je
misliti
,
kako
bi
se
posrečil
napad
na
dobro
utrjeno
mesto
,
ki
je
v
rokah
sovražnikov
.
De
Montetov
napad
dokazuje
,
kako
dobra
sreča
pogosto
podpira
predrzne
čine
in
vodi
odločne
ljudi
k
slavni
zmagi
.
Novica
o
tej
zmagi
se
je
hitro
raznesla
po
vsej
deželi
in
je
zbudila
veliko
navdušenje
.
Dasi
je
bilo
težko
misliti
na
velike
uspehe
,
so
se
vendar
zbirali
bojaželjni
ljudje
zopet
po
vaseh
ob
cesti
in
prepevali
pesmi
o
napadu
na
Ljubljano
.
Nikoli
ni
manjkalo
v
Krajini
veselih
ljudi
,
ki
so
radi
pili
in
prepevali
pesmi
;
našli
so
se
vedno
tudi
taki
,
ki
so
pesmi
zlagali
.
Zgodovinar
piše
o
teh
časih
:
De
Montet
je
s
svojimi
četami
zasedel
Golovec
in
se
utrdil
na
njem
.
Ostal
je
v
obližju
Ljubljane
,
da
bi
držal
Francoze
v
vednem
strahu
,
da
bi
jim
napravil
kolikor
moči
škode
in
jih
tako
polagoma
popolnoma
izstradal
in
ugonobil
,
da
bi
pustili
mesto
ali
pa
da
bi
se
vdali
.
Ker
je
vedel
,
da
Gradu
ne
more
vzeti
,
ker
mu
primanjkuje
topov
in
ker
bi
mesto
preveč
trpelo
,
ko
bi
streljali
Francozi
nanje
,
zato
ni
ponovil
napada
,
ampak
je
hotel
počasi
uničiti
francosko
posadko
in
počakati
,
da
se
odloči
usoda
na
Dunaju
.
Francozi
so
bili
kakor
ujeti
.
Da
bi
bili
varni
napadov
,
so
razkrili
mostove
čez
Ljubljanico
in
le
po
dnevi
so
tam
položili
deske
,
da
je
mogel
posamezni
človek
sem
in
tja
.
Ceste
so
zagradili
in
se
zavarovali
od
vseh
strani
.
Bila
je
za
nje
tem
večja
nevarnost
,
ker
so
takoj
drugi
dan
po
De
Montetovem
odhodu
v
Ljubljani
zvedeli
,
da
so
bili
Francozi
meseca
maja
pri
Dunaju
premagani
.
Ko
so
bili
Avstrijci
napadli
mesto
,
je
dal
De
Montet
povelje
,
izprazniti
francoska
skladišča
ter
orožje
in
drugo
prodati
meščanom
.
Tako
so
bili
Francozi
brez
zalog
.
Takoj
drugega
dne
so
dali
povelje
,
da
morajo
meščani
prinesti
vse
njim
nazaj
,
kar
so
bili
kupili
.
Preiskali
so
vse
hiše
in
postopali
z
vso
strogostjo
proti
onim
,
ki
so
izkušali
kaj
prikrivati
.
Pozvedovali
so
posebno
po
onih
,
ki
so
bili
izdali
stanovanja
francoskih
častnikov
,
a
vsi
,
ki
so
imeli
slabo
vest
,
so
z
avstrijskimi
četami
vred
pobegnili
iz
mesta
.
Počasi
je
nastalo
pomanjkanje
živeža
,
pretila
jim
je
lakota
.
Pritiskali
so
na
meščane
,
a
ti
so
se
izgovarjali
,
da
ne
pride
živež
v
mesto
,
ker
je
povodenj
in
ker
so
mostovi
razkriti
.
Počasi
je
začela
posadka
omagovati
,
vojaki
so
uhajali
.
De
Montetove
čete
so
pogosto
nenadoma
napadale
predmestja
in
odnašale
s
seboj
,
kar
so
mogle
;
vedno
so
se
ponavljali
boji
.
Ker
ni
bilo
dobiti
več
mesa
,
so
bili
Francozi
prisiljeni
,
si
iskati
hrane
zunaj
mesta
.
Hoteli
so
na
Gorenjsko
,
a
šišenski
cerkvenik
je
začel
biti
plat
zvona
,
ljudje
so
se
zbirali
,
priletela
je
De
Montetova
konjica
in
Francozi
so
morali
bežati
nazaj
v
mesto
.
Isto
so
drugič
poizkusili
proti
Viču
,
a
kmetje
so
bežali
z
živino
proti
Dobravi
.
Pogosto
so
Francozi
vdrli
v
predmestja
,
preiskali
hiše
,
ker
so
mislili
,
da
so
tam
skriti
avstrijski
vojaki
,
a
naenkrat
se
je
pokazala
kaka
avstrijska
četa
ter
jih
zapodila
nazaj
.
Meščani
so
vsak
dan
pričakovali
,
da
nekoč
vzame
noč
Francoze
,
toda
general
Guetard
se
je
držal
hrabro
,
pričakoval
je
pomoči
od
onih
čet
,
ki
so
se
vračale
od
severa
.
De
Montet
se
je
nastanil
v
gradu
Rakovniku
in
je
zbral
okoli
sebe
vse
odlične
osebe
svoje
vojske
.
Med
temi
osebami
je
bil
tudi
gospod
Muhič
in
vsa
njegova
družba
.
Razvilo
se
je
tam
veselo
življenje
,
kakor
je
bilo
vedno
in
povsod
,
kjer
se
je
pojavil
gospod
Muhič
.
Vojaki
so
se
utaborili
po
obronkih
golovškega
hrbta
in
zasedli
vse
vasi
ob
podnožju
.
„
Varovali
smo
Francoze
,
“
je
pravil
pozneje
gospod
Muhič
ob
mnogih
svečanih
prilikah
,
„
varovali
in
čuvali
smo
jih
tako
,
kakor
mačka
,
ki
preži
pred
luknjo
na
miš
.
“
Za
napad
je
imel
De
Montet
premalo
vojske
in
premalo
priprav
.
Ker
so
Francozi
razkrili
vse
mostove
čez
Ljubljanico
,
je
bilo
nemogoče
,
nenadoma
priti
v
mesto
z
večjo
četo
;
tudi
po
vodi
bi
se
bil
napad
težko
posrečil
,
ker
so
imeli
Francozi
breg
dobro
zavarovan
.
Tako
se
je
moral
de
Montet
zadovoljiti
s
tem
,
da
je
stal
s
svojo
vojsko
blizu
glavnega
mesta
,
da
bi
lahko
porabil
vsako
ugodno
priliko
;
ker
Francozi
niso
vedeli
,
kako
močna
je
avstrijska
posadka
na
Golovcu
,
si
je
niso
upali
napasti
,
ampak
so
se
izogibali
vsakemu
boju
z
njo
.
Tako
življenje
je
postalo
gospodu
Muhiču
dolgočasno
,
zato
je
začel
obiskovati
gradove
po
ljubljanski
okolici
;
zelo
rad
se
je
mudil
na
Repljevem
dvorcu
,
ki
je
stal
ob
dolenjski
cesti
tri
ure
od
mesta
.
Gospodinja
na
tem
dvorcu
je
bila
starka
,
Ana
Repelj
,
teta
Tilna
Replja
.
Bila
je
to
suha
,
koščena
starka
,
ki
so
se
ji
tresle
roke
pri
sleherni
misli
na
denar
.
Njen
mož
je
umrl
vsled
debelosti
;
bil
je
daleč
naokoli
znan
kupec
,
ki
si
je
s
svojimi
kupčijami
pridobil
ogromne
denarje
;
po
njem
je
prevzela
gospodarstvo
in
kupčijo
njegova
žena
,
ki
je
kmalu
še
pomnožila
svoje
imetje
;
bila
je
varčna
in
skopa
;
dasi
je
bila
neuka
,
vendar
je
dobro
poznala
vse
malenkosti
v
svojem
gospodarstvu
,
tako
da
je
ni
mogel
nihče
varati
.
Sedela
je
včasih
ves
dan
na
svojem
usnjenem
naslonjaču
in
je
natančno
vedela
,
koliko
voz
je
sedaj
na
cesti
,
koliko
jih
stoji
v
Ljubljani
,
koliko
v
Karlovcu
ali
v
Sisku
;
vedela
je
,
koliko
delavcev
dela
na
tej
,
koliko
na
oni
njivi
;
pri
tem
je
že
računala
,
koliko
dobička
ji
prinese
današnji
dan
.
Njeni
ljudje
so
govorili
o
njej
,
da
vidi
skozi
steno
.
Tilna
je
starka
zelo
ljubila
;
zaupala
mu
je
vse
svoje
premoženje
;
nadomeščal
jo
je
pri
vseh
prilikah
,
kjer
sama
ni
mogla
biti
zraven
.
Vodil
je
vso
trgovino
in
kupčijo
ter
množil
s
tem
domače
premoženje
,
ki
mu
je
imel
postati
sam
dedič
.
Starka
ni
ljubila
družbe
.
Včasih
,
ko
je
živel
še
njen
mož
,
so
se
shajali
na
dvorcu
razni
bogataši
iz
bližnjih
in
daljnih
krajev
,
kupci
in
trgovci
,
in
se
zabavali
pri
bogatih
pojedinah
.
Po
njegovi
smrti
so
se
na
dvorcu
oglašali
razni
snubači
in
prijatelji
;
z
njimi
so
izginili
poslednji
gostje
;
skopi
starki
ni
bilo
žal
za
njimi
,
ker
je
imela
o
gostih
svoje
mnenje
in
jih
je
ljubila
tem
manj
,
čim
bolj
je
ljubila
denar
.
Nerada
se
je
dala
motiti
v
svojih
mislih
in
špekulacijah
;
mislila
je
,
da
bi
na
cestah
obstali
njeni
težko
obloženi
vozovi
,
ako
bi
jih
ne
spremljala
njena
misel
;
obstati
za
trenotek
,
pomeni
trgovcu
izgubo
;
to
je
starka
dobro
vedela
.
Zato
jo
je
zelo
bolelo
,
ko
je
vojna
naenkrat
zmotila
vse
njene
načrte
ter
je
ustavila
trgovino
na
cesti
.
Ker
Tilna
po
cele
tedne
ni
bilo
domov
,
si
je
mislila
,
da
je
mladeniču
težko
sedeti
doma
brez
dela
in
da
izkuša
porabiti
vojne
razmere
v
svoj
dobiček
;
tudi
ob
času
vojne
se
da
dobro
kupčevati
.
Tako
je
mislila
starka
in
bilo
ji
je
žal
,
da
sama
ni
mogla
oditi
z
doma
ter
pregledati
tržišča
.
Ko
so
šli
brambovci
na
vojno
,
jih
je
blagoslavljala
ob
oknu
,
„
da
bi
deželo
varovali
hudih
časov
“
,
(
pri
tem
je
mislila
na
svojo
kupčijo
)
;
ko
je
šla
dolenjska
vojska
mimo
dvorca
po
cesti
,
je
pobožno
sklepala
roke
,
„
da
bi
dolenjsko
stran
obvarovali
sovražnih
napadov
“
(
pri
tem
je
mislila
na
svoje
premoženje
)
;
saj
je
bila
slišala
,
da
Francozi
povsod
razpišejo
velik
vojni
davek
in
ga
vzemo
tam
,
kjer
ga
morejo
;
ako
ga
ne
dobe
pri
ubogih
,
ga
vzamejo
pri
bogatih
.
Tilnu
se
takrat
ni
posrečilo
,
izvršiti
svoje
maščevanje
;
predno
je
prišel
na
ulico
,
je
Don
Pier
izginil
;
dal
si
je
obvezati
rano
na
roki
in
ga
je
iskal
ves
dan
po
mestu
,
toda
ni
ga
našel
.
Zvečer
je
z
drugimi
vred
zapustil
mesto
in
je
ostal
pri
vojski
pod
Golovcem
.
Od
tod
je
nosil
na
svojem
urnem
konju
poročila
na
Dolenjsko
,
ker
je
vedno
upal
,
da
De
Montet
napade
Ljubljano
,
ako
se
snide
dovolj
črne
vojske
od
vseh
strani
.
Ker
pa
je
videl
,
da
čaka
De
Montet
pomoči
samo
od
cesarske
vojske
,
se
je
vrnil
domov
na
dvorec
,
kjer
si
je
nekoliko
dni
odpočil
.
To
priliko
je
porabil
gospod
Muhič
,
da
je
posetil
Repljev
dvorec
.
Dasi
Ana
Repelj
ni
ljubila
posetov
in
gostov
,
je
vendar
sprejela
gospoda
Muhiča
s
takim
spoštovanjem
,
kakor
to
ni
bila
nikdar
njena
navada
.
Gospod
Muhič
je
dobro
vedel
,
kakšne
nature
je
ta
starka
,
slišal
je
pogosto
praviti
o
njej
.
Ko
jo
je
zagledal
pred
seboj
,
suho
,
bledo
,
z
ostrimi
očmi
,
v
črni
obleki
,
si
je
mislil
,
da
bi
lahko
spoznal
njeno
naturo
,
tudi
ako
bi
ne
bil
nikdar
slišal
nič
o
njej
;
v
njenih
suhih
,
tresočih
se
rokah
se
je
prav
tako
lahko
videla
njena
skopost
,
kakor
je
izražalo
njeno
bledo
lice
z
globokimi
,
živimi
očmi
nje
razumnost
in
prekanjenost
.
Sprejela
je
gospoda
Muhiča
na
svojem
stolu
,
obšitem
s
črnim
usnjem
.
Gospod
Muhič
se
ji
je
globoko
priklonil
,
kar
je
starki
zelo
ugajalo
;
vprašal
je
po
Tilnu
,
toda
Tilna
ni
bilo
doma
.
Gospod
Muhič
je
začel
takoj
pogovor
obračati
tako
,
da
ga
je
starka
povabila
na
vino
.
Pri
tem
je
gospod
Muhič
gledal
preproste
sobe
,
po
katerih
se
ni
dalo
spoznati
ono
ogromno
bogastvo
,
o
katerem
so
pripovedovali
povsod
.
Vendar
je
bilo
nekaj
častitljivega
v
tej
preprostosti
;
zdelo
se
je
,
kakor
da
je
za
vsako
steno
skrito
zlato
in
srebro
,
kakor
da
od
teh
praznih
sten
odmeva
le
ena
čarobna
beseda
:
denar
.
Gospod
Muhič
je
začel
pogovor
o
Francozih
,
ki
hočejo
podjarmiti
deželo
zato
,
da
bi
si
osvojili
nje
bogastvo
in
bi
odnesli
s
seboj
one
zaklade
,
ki
so
jih
marljivi
kranjski
rodovi
varovali
in
množili
dolga
leta
in
stoletja
,
„
kajti
znano
je
,
da
ni
nikjer
toliko
dolgov
,
kakor
na
Francoskem
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
„
in
kako
bi
prišli
mi
Kranjci
do
tega
,
da
bi
jih
morali
plačevati
!
Zato
varujemo
deželo
ljudi
,
ki
so
prišli
sem
kot
vojaki
in
zahtevajo
denarja
kakor
tatovi
in
razbojniki
.
Imamo
doma
dovolj
dolgov
in
dovolj
razbojnikov
.
“
Gospod
Muhič
je
sedel
nasproti
bogati
starki
in
je
pazno
motril
njeno
lice
.
Videl
je
,
kako
delujejo
nanjo
njegove
besede
.
Pripovedoval
ji
je
o
svojem
življenju
,
o
bojih
,
pa
tudi
o
roparski
zalegi
konjarjev
,
ki
so
ga
napadli
v
gozdu
.
S
svojim
prijaznim
pripovedovanjem
se
je
starki
zelo
priljubil
.
Povabila
ga
je
na
kosilo
.
„
Pri
nas
nismo
vajeni
gostov
,
“
je
rekla
Ana
Repelj
,
„
jaz
sem
stara
in
starih
ljudi
svet
ne
ljubi
,
razen
kadar
jih
potrebuje
;
tudi
jaz
ne
iščem
prijateljev
.
Toda
gost
,
kakor
ste
vi
,
je
dobrodošel
v
naši
hiši
.
“
Gospod
Muhič
se
je
pri
tem
globoko
priklonil
.
Glavni
del
kosila
je
bila
kuretnina
.
„
Jaz
navadno
ne
jem
pišk
,
“
je
rekla
Ana
Repelj
,
„
a
vojakom
gotovo
zelo
ugajajo
in
vi
potrebujete
okrepčila
po
bojih
in
trudih
.
“
Gospod
Muhič
se
je
zopet
globoko
priklonil
kakor
v
znamenje
,
da
je
to
resnica
.
Ko
je
gospod
Muhič
pogledal
pri
oknu
na
dvorišče
,
je
videl
tam
toliko
perutnine
,
da
si
je
mislil
,
da
bi
bilo
prav
,
ako
bi
prišel
večkrat
sem
na
kosilo
.
Po
kosilu
je
gospod
Muhič
najprej
občudoval
dobroto
dvajset
let
starega
vina
,
ki
ga
je
dala
starka
prinesti
na
mizo
.
„
Jaz
ne
pijem
vina
,
“
je
rekla
,
„
a
vam
,
kot
vojaku
,
gotovo
ne
bo
neprijetno
.
Še
moj
pokojni
mož
je
dal
napolniti
steklenice
;
od
tega
je
že
dvajset
let
;
umrl
je
nagloma
in
hranila
sem
te
steklenice
za
svečane
prilike
.
Ako
nas
obišče
tak
vojak
,
kakor
ste
vi
,
je
to
gotovo
svečana
prilika
.
“
Gospod
Muhič
je
trčil
s
starko
,
nato
pa
je
začel
pripovedovati
,
zakaj
je
zapustil
vojaški
tabor
pred
mestom
in
po
kaj
je
prišel
.
Obrnil
je
pogovor
na
Tilna
in
Barbaro
.
Starka
ga
je
zvesto
poslušala
.
Gospod
Muhič
je
slavil
lepoto
in
dobre
lastnosti
gospodične
Barbare
,
popisoval
je
njeno
ljubezen
in
nesrečo
,
poudarjal
njene
zmožnosti
v
gospodinjstvu
,
poveličaval
je
nje
srčno
ljubeznivost
in
krotko
preprostost
.
Ko
je
končal
,
je
povedal
svoje
mnenje
z
besedami
:
„
Ne
kaže
,
dolgo
odlašati
;
treba
je
storiti
vse
,
da
naredimo
dva
človeka
srečna
.
Kakor
ustvarjena
sta
drug
za
drugega
,
le
to
ju
moti
,
ker
še
nista
zvezana
;
to
je
vzrok
,
da
sta
nesrečna
.
“
Starka
je
bila
od
tega
pripovedovanja
kakor
omamljena
.
Nikdar
se
ni
prej
zanimala
za
tujo
srečo
:
vsak
skrbi
zase
,
si
je
mislila
.
Sedaj
pa
je
naenkrat
čutila
veliko
ljubezen
do
Barbare
in
Tilna
in
je
hotela
skrbeti
za
njiju
srečo
.
Zahvalila
se
je
gospodu
Muhiču
,
da
ji
je
vse
to
razložil
.
„
Jaz
sem
stara
,
“
je
rekla
,
„
in
moja
sreča
bo
,
ako
bom
videla
,
da
je
zavladala
nova
,
mlada
sreča
za
nami
v
tej
hiši
.
“
Zvečer
se
je
vrnil
Tilen
,
ki
je
bil
zelo
presenečen
,
ko
je
našel
gospoda
Muhiča
na
svojem
domu
;
še
bolj
se
je
čudil
ljubeznivosti
svoje
tete
,
ko
je
govorila
o
gostih
in
ga
je
pokarala
zaradi
tega
,
ker
ni
doslej
privedel
k
njej
gospoda
Muhiča
in
drugih
svojih
prijateljev
.
Ko
se
je
gospod
Muhič
zvečer
poslovil
,
je
moral
obljubiti
,
da
kmalu
zopet
poseti
dvorec
.
Svojo
obljubo
je
gospod
Muhič
zelo
rad
izpolnil
in
je
poslej
pogosto
obiskoval
starko
s
svojimi
prijatelji
.
„
Kokoši
je
dosti
na
dvorišču
in
mnogo
steklenic
v
kleti
,
“
je
mislil
vselej
,
kadar
je
razjahal
pred
dvorcem
,
„
ako
bi
živeli
ljudje
tako
,
kakor
gospodinja
Ana
Repelj
,
bi
vse
poginilo
od
starosti
...
Ali
pa
bi
se
vse
izpremenilo
v
denar
,
“
je
pomislil
potem
.
Pojedine
na
Repljevem
dvorcu
so
bile
edini
uspeh
Muhičevega
prvega
poseta
.
Starka
je
sicer
izpregovorila
s
Tilnom
o
„
važnih
stvareh
“
,
ki
jih
ji
je
zaupal
gospod
Muhič
,
toda
Tilen
se
ni
dal
motiti
njenim
besedam
.
Priznal
je
,
da
je
ljubil
gospodično
Barbaro
,
toda
časi
so
vse
izpremenili
.
„
Mogoče
,
da
ji
odpustim
in
si
jo
vzamem
,
“
je
rekel
.
Potem
nista
s
teto
nikdar
več
govorila
o
tem
.
Kako
je
s
cilji
,
prijatelji
,
kako
je
z
ideali
?
Leže
daleč
kakor
jasen
dan
za
gorami
.
Oglašajo
se
v
nedosežni
daljavi
,
neznani
in
veliki
,
kakor
odmevi
neznanega
in
velikega
hrepenenja
.
Ali
niso
kakor
sanje
,
ki
v
njih
sanja
popotnik
po
trudapolni
poti
?
Ali
so
podobni
zvezdam
,
ki
se
bleste
na
obzorju
in
se
umikajo
,
ako
se
jim
bližaš
?
Ali
so
enaki
vabljivim
sirenam
ob
morskem
bregu
?
Kako
je
s
cilji
,
prijatelji
,
kako
je
z
ideali
?
Zagledamo
jih
jasno
pred
seboj
in
namerimo
proti
njim
svojo
pot
.
Čez
gore
in
dole
gre
pot
,
prekrižana
od
sto
drugih
poti
,
čez
vode
vodi
brez
mostov
,
preko
gor
brez
stez
.
Oblaki
se
pridreve
in
zakrijejo
obzorje
,
nevihta
prihrumi
in
z
besnečo
silo
grozi
popotniku
,
skale
se
strgajo
z
višine
in
hočejo
preprečiti
nadaljnjo
pot
.
V
boju
stopa
človek
za
cilji
in
ideali
.
In
ko
se
ozre
na
pot
,
ki
jo
je
prehodil
,
in
pomisli
na
svoje
nedokončano
potovanje
,
si
odpočije
v
utrujenosti
.
„
Kam
hočem
?
“
se
izprašuje
,
„
kam
hočem
in
kaj
hočem
od
ciljev
in
idealov
?
Ali
ni
bil
morebiti
moj
cilj
napačen
,
ali
nisem
morebiti
izgrešil
poti
?
In
kaj
bode
,
ko
pridem
tja
,
kamor
hočem
?
Ali
ni
morda
zemlja
,
po
kateri
hodim
,
cilj
in
ideal
in
vse
?
Ali
bi
ne
bila
sreča
,
ko
bi
na
njej
zaspal
v
svoji
zadovoljnosti
in
bi
se
ne
trudil
nikamor
?
Ali
ni
morda
v
nas
samih
vse
,
kar
si
mislimo
daleč
v
daljavi
?
“
Kako
je
s
cilji
in
ideali
,
prijatelji
?
...
Kristjan
je
mnogo
premišljal
o
tem
.
Pokrajina
okoli
Vinic
je
bila
krasna
.
Dolina
je
bila
polna
zelenja
,
valovito
polje
je
blestelo
v
tisoč
barvah
,
Krka
je
z
nemirnimi
valovi
tekla
po
dolini
.
Poletni
dnevi
so
bili
jasni
;
jutra
so
bila
žareče
vesela
,
kakor
da
so
porojena
iz
one
čiste
zlate
zarje
,
ki
je
vstala
vsak
dan
nad
Gorjanci
,
večeri
so
bili
mamljivo
temni
,
polni
opojnega
šepetanja
.
Kristjan
je
sedel
na
svojem
stolu
na
vrtu
in
je
gledal
čez
pokrajino
.
Helena
je
sedela
poleg
njega
in
se
je
igrala
z
velikim
psom
,
ki
je
ležal
od
njenih
nogah
.
Sedela
sta
pogosto
tako
molče
cele
ure
.
Včasih
so
se
ujele
njiju
roke
,
kakor
da
so
se
iskale
.
Ob
takih
prilikah
je
mislil
Kristjan
na
sebe
in
na
svoje
življenje
.
Ves
čas
svoje
bolezni
so
se
mu
ponavljala
vprašanja
,
ki
jim
je
že
v
prejšnjih
letih
zastonj
iskal
odgovora
.
„
Zakaj
se
je
vse
to
zgodilo
,
kar
se
je
zgodilo
?
Kaj
je
bila
cela
ta
vojna
,
polna
hruma
in
šuma
,
polna
nemira
in
gorja
?
“
Spomnil
se
je
na
one
srečne
čase
,
ko
se
je
v
svoji
mladi
navdušenosti
zavzemal
za
Napoleona
.
Budil
se
je
v
njem
Ilirec
in
iskal
je
v
zgodovini
svoje
preteklosti
.
Kje
je
ona
preteklost
in
kakšna
je
bila
?
Ali
je
bila
slavna
in
velika
,
kakor
rimska
in
grška
,
ali
je
bila
klavrna
in
slaba
,
kakor
je
sedaj
?
Takrat
je
prihajal
Napoleon
kot
republikanec
,
sedaj
je
vodil
vojsko
kot
cesar
proti
cesarju
.
Večja
je
njegova
slava
sedaj
nego
takrat
.
Laže
je
bilo
takrat
zmagovati
z
mlado
armado
nad
zastarelimi
trdnjavami
in
nad
počasnimi
vojskami
starih
evropskih
držav
,
nego
sedaj
,
ko
so
bile
trdnjave
iznova
utrjene
in
vojske
pomnožene
z
novimi
silami
.
Toda
zmagoval
je
tudi
sedaj
;
nad
Nemci
je
zmagal
,
nad
Španijo
,
nad
Avstrijo
.
Kaj
mu
brani
,
da
postane
cesar
cele
Evrope
?
„
In
jaz
sem
šel
v
boj
proti
njemu
,
“
si
je
govoril
Kristjan
,
„
mislil
sem
,
da
z
eno
samo
trdnjavo
zadržim
njegovo
vojsko
,
ustavim
njegovo
zmago
.
Kakor
otrok
sem
bil
,
ki
zasanja
po
svoji
volji
.
Hotel
sem
braniti
trdnjavo
,
ki
so
jo
pustili
cesarski
poveljniki
.
In
vendar
je
bilo
nekaj
čudno
velikega
v
oni
noči
.
Ni
šlo
samo
za
to
,
da
Francozi
ne
zasedejo
Gradu
,
šlo
je
za
to
,
da
bi
se
branili
.
Čemu
je
treba
vojne
za
one
,
ki
se
ne
morejo
ali
nečejo
braniti
?
Ali
je
videl
Grad
tako
sramoto
za
starih
dob
?
In
ko
bi
bili
padli
vsi
,
imeli
bi
slavo
,
sedaj
pa
...
Bilo
je
vse
,
kakor
kazen
za
greh
.
Varovali
in
branili
smo
Grad
,
ker
smo
mislili
,
da
gre
preko
njega
pot
na
Dunaj
.
S
svojim
življenjem
smo
hoteli
braniti
svojo
last
.
Ne
svoje
lasti
?
Ali
last
avstrijskega
cesarja
?
Kdo
more
nam
braniti
,
da
ga
branimo
kot
svojo
last
proti
sovražniku
,
ki
se
bojuje
proti
cesarju
?
Zato
so
streljali
na
nas
.
Cesarski
vojaki
in
francoska
četa
!
Ali
ni
bilo
v
tem
nekaj
posebnega
?
Tako
so
nam
plačali
našo
službo
,
ki
je
bila
namenjena
cesarju
in
domovini
.
Kaki
domovini
?
Ali
ni
bila
domovina
ta
zemlja
,
ki
je
ležala
v
podnožju
ponosnih
gor
tja
na
jug
do
morja
in
na
vzhod
po
vsej
stari
Iliriji
?
Ako
vstane
nov
zarod
iz
starih
razvalin
,
ako
najde
svojo
zgodovino
in
bo
branil
svojo
zemljo
kot
svojo
last
,
ker
je
dedič
svojih
očetov
,
kdo
mu
more
braniti
,
da
imenuje
svoje
to
,
kar
je
njegova
lastnina
?
Cesarska
vojska
je
morala
braniti
cesarjevo
last
;
tudi
mi
smo
jo
hoteli
braniti
;
radovoljno
smo
šli
v
boj
;
celo
narod
hoče
braniti
svojo
zemljo
sedaj
,
ko
se
je
umaknila
cesarska
vojska
.
In
izdali
so
nas
,
streljali
so
na
nas
.
Da
je
streljala
francoska
četa
,
je
samo
po
sebi
razumljivo
;
njej
smo
bili
sovražniki
,
hoteli
smo
se
tudi
bojevati
proti
njej
;
cesarski
vojski
pa
smo
bili
zavezniki
,
ki
smo
hoteli
zvesto
ostati
na
svojem
mestu
.
Kdo
je
torej
branil
in
zakaj
smo
branili
?
“
Bodoči
zgodovinar
bo
zapisal
resnico
:
„
Avstrijska
posadka
je
imela
braniti
Grad
.
Po
dveh
dnevih
so
se
poveljniki
vdali
brez
boja
.
A
bilo
je
na
Gradu
tudi
nekaj
oddelkov
,
domačega
ilirskega
pokolenja
,
ki
se
niso
hoteli
vdati
,
ampak
so
smatrali
za
svojo
čast
,
da
branijo
Grad
do
zadnjega
moža
.
Avstrijska
posadka
pa
se
je
združila
s
francosko
četo
in
je
upornike
premagala
...
Branili
so
Grad
kakor
svojo
last
,
kot
središče
ilirske
zemlje
.
“
Tako
bo
pisal
bodoči
zgodovinar
.
In
kdo
ve
,
kako
bo
sodila
bodočnost
o
tem
?
Morda
bodo
rekli
potomci
:
„
Takrat
se
je
prvič
zbudila
zavest
starega
ilirskega
plemena
.
Spoznali
so
,
da
je
živel
dolga
stoletja
na
tej
zemlji
narod
,
ki
je
pozabil
svojo
preteklost
in
samega
sebe
ni
poznal
;
ko
pa
so
se
za
njegove
dežele
bojevali
Francozi
in
Nemci
,
je
šel
z
veliko
vnemo
v
boj
za
svojega
cesarja
,
a
ko
je
bila
cesarska
vojska
premagana
,
je
spoznal
svojo
domovino
in
je
videl
v
njej
svojo
last
.
Kakor
iz
tal
je
vstal
nov
narod
,
ki
se
poslej
imenuje
narod
ilirski
.
Ali
ne
bo
mogoče
tako
sodila
bodočnost
?
“
Tako
je
premišljeval
Kristjan
.
Pri
tem
se
je
spomnil
onega
vprašanja
,
ki
ga
je
stavil
prvi
večer
Heleni
.
„
Ali
vi
čutite
avstrijski
ali
francoski
?
“
Takrat
je
imel
namen
,
očitati
Heleni
,
da
so
ji
francoski
častniki
ljubi
gostje
.
Ni
se
čudil
,
da
mu
ni
odgovorila
.
Pozneje
je
stavil
samemu
sebi
to
vprašanje
.
„
Ali
čutim
avstrijski
ali
francoski
?
Ali
ilirski
?
“
To
je
bila
nova
misel
,
ki
je
Kristjana
vedno
bolj
zanimala
in
se
je
pogosto
bavil
z
njo
pozno
v
noč
.
„
Šel
sem
v
boj
zaradi
boja
,
ker
mi
je
presedalo
leno
življenje
.
Igri
sem
izročil
svojo
usodo
.
Komaj
da
sem
pomislil
,
za
kaj
se
bojujem
.
Sedaj
se
mi
zdi
,
da
sem
vse
spoznal
v
onem
velikem
trenotku
:
kot
Ilirec
bi
se
bil
moral
bojevati
za
svojo
domovino
.
Hotel
sem
slave
in
zmage
.
Hotel
sem
jo
zase
,
za
cesarja
,
za
Avstrijo
.
Hoteti
bi
jo
bil
moral
za
svoj
rod
,
za
domovino
,
da
bi
obstal
Napoleon
ob
sporočilu
,
ki
bi
mu
ga
bil
prinesel
kurir
,
in
bi
rekel
:
Kje
je
ta
zemlja
,
kakšen
je
rod
?
In
morda
bi
se
bil
spomnil
na
svojo
zmagoslavno
pot
pred
dvanajstimi
leti
in
bi
s
spoštovanjem
pomislil
na
one
kraje
.
Sedaj
pa
leži
vse
,
kakor
razbito
in
uničeno
;
francoska
posadka
sedi
na
Gradu
in
oni
,
ki
so
hoteli
braniti
,
so
poginili
ali
sede
zaprti
kot
vojni
ujetniki
.
Ni
bil
dovolj
jasen
naš
cilj
,
zato
smo
poginili
.
In
kaj
sedaj
?
Kaka
usoda
je
določena
domovini
v
bodočnosti
?
Napoleon
je
zmagal
in
si
osvojil
del
dežel
.
Mogoče
je
,
da
si
vzame
tudi
ilirsko
zemljo
.
Zavladal
bo
onim
,
ki
so
se
bojevali
proti
njemu
.
In
kako
bomo
čutili
,
avstrijski
ali
francoski
?
Živeti
more
samo
zarod
,
ki
je
sam
sebi
zvest
.
Negotova
je
usoda
,
ki
vlada
narodom
.
Bojna
sreča
jih
lahko
prepusti
v
roke
srečnemu
zmagovalcu
,
zdaj
temu
,
zdaj
drugemu
.
Doslej
smo
se
bojevali
proti
njemu
(
mislil
je
pri
tem
na
Napoleona
)
,
kdo
nam
more
biti
porok
,
da
se
ne
bomo
morda
bojevali
čez
nekaj
let
ali
mesecev
z
njim
proti
onim
,
za
katere
smo
se
bojevali
doslej
?
To
je
igra
usode
.
In
kako
bomo
čutili
?
Ali
moremo
ljubiti
jutri
tega
,
proti
kateremu
se
danes
bojujemo
,
in
kako
se
moremo
jutri
bojevati
sovražno
proti
onemu
,
ki
ga
še
danes
spoštujemo
?
Nekdaj
je
živel
tod
samostojni
ilirski
rod
,
a
tujci
so
ga
podjarmili
;
mi
smo
potomci
onega
rodu
in
služimo
zdaj
z
ljubeznijo
onim
,
ki
so
nas
podjarmili
.
Jutri
lahko
pripademo
drugemu
in
bodemu
drugemu
podložni
.
In
zakaj
moramo
služiti
vedno
drugim
in
biti
drugim
podložni
?
Zato
ker
smo
sinovi
premaganih
očetov
.
In
zakaj
ne
čutimo
niti
tega
,
da
je
ta
zemlja
pod
nami
naša
last
in
da
smo
njen
narod
?
“
To
so
bila
vprašanja
,
ki
jim
je
bilo
težko
najti
odgovorov
.
Kristjan
je
dobro
čutil
,
da
bo
bližnja
bodočnost
prinesla
vsa
ta
vprašanja
na
dan
in
da
jih
bo
treba
razrešiti
.
V
oni
noči
na
Gradu
je
jasno
videl
razliko
med
preteklostjo
in
bodočnostjo
:
stale
so
tam
v
boju
tri
čete
:
francoska
,
cesarska
in
brambovska
z
graničarji
.
Cesarska
četa
je
odločala
o
usodi
Gradu
;
prepustila
ga
je
Francozom
.
„
Bili
smo
bolj
zvesti
nego
sama
cesarska
četa
,
“
je
mislil
pri
tem
Kristjan
,
„
šli
smo
v
boj
za
svojo
trdnjavo
.
Kdo
ve
,
ali
morda
drugič
ne
prepustimo
mi
svoje
zemlje
po
svoji
volji
drugim
brez
boja
?
In
kaj
hoče
sedaj
vojska
,
ki
se
zbira
po
deželi
,
kaj
hoče
dolenjska
vojska
pri
Ljubljani
?
Žele
boja
in
zmage
nad
Francozi
in
mogoče
tudi
zmagajo
,
toda
usoda
je
morda
odločila
drugače
.
Zgodovina
bo
morda
pisala
:
„
Ilirski
rod
se
je
bojeval
zoper
Napoleona
,
toda
prazen
je
bil
njegov
boj
,
ker
se
ni
bojeval
sam
zase
.
Iz
avstrijskega
podložnika
je
postal
francoski
podložnik
;
ker
mu
je
bila
neznana
zgodovina
njegove
preteklosti
,
ni
imel
ciljev
in
idealov
in
zato
je
vedno
služil
v
tujih
službah
.
“
Vse
te
misli
so
bile
nejasne
in
negotove
.
Kristjan
je
čutil
to
nejasnost
in
negotovost
in
zdelo
se
mu
je
,
da
se
vse
to
pokaže
,
ko
bo
vojna
končana
.
Čutil
je
tudi
,
da
sam
s
seboj
ni
na
jasnem
,
v
čem
je
glavna
sila
vseh
teh
vprašanj
;
zato
tudi
sam
zase
ni
mogel
dobiti
odgovora
in
zdelo
se
mu
je
,
da
je
prišel
oni
čas
,
ki
je
bil
pred
vojno
,
ko
mu
je
gospod
Muhič
očital
,
da
nima
ciljev
.
„
Kaj
je
torej
sedaj
moj
cilj
?
“
se
je
izpraševal
pogosto
,
„
hiša
stoji
v
Ljubljani
,
opustošena
in
razdejana
,
denar
leži
razmetan
pri
dolžnikih
,
živim
v
tuji
hiši
,
sedim
tu
brez
moči
in
čakam
bodočnosti
.
Zakaj
se
je
zgodilo
vse
to
?
“
„
Ker
si
se
bojeval
za
druge
in
ne
zase
,
“
mu
je
odgovoril
neki
notranji
glas
,
toda
ta
odgovor
mu
ni
ugajal
.
Videl
je
,
da
bo
treba
začeti
novo
življenje
,
zato
je
iskal
novih
ciljev
.
Včasih
se
je
pri
svojih
mislih
zelo
razburil
in
bil
je
nezadovoljen
sam
s
seboj
.
Ob
takih
trenotkih
je
zahrepenel
po
Heleni
in
je
hotel
z
njo
govoriti
o
vsem
tem
.
Toda
zdelo
se
mu
je
,
da
bi
je
to
ne
zanimalo
.
Dasi
je
Helena
v
prvi
noči
sklenila
,
da
odide
takoj
drugega
dne
v
svet
in
se
nastani
kje
drugje
,
kjer
ne
bi
nikomur
motila
sreče
,
vendar
ni
odšla
.
Izkušala
je
premagati
v
sebi
vse
one
težke
,
neprijetne
misli
,
ki
so
se
ji
budile
same
po
sebi
in
so
jo
delale
nesrečno
.
Ni
hotela
z
nikomer
govoriti
o
tem
.
Živela
je
sama
zase
.
Izprehajala
se
je
rada
sama
po
polju
,
posedala
je
po
vrtu
in
je
rada
ostajala
na
samotnih
krajih
.
Zabavala
se
je
z
velikim
psom
,
ki
ji
je
bil
najzvestejši
prijatelj
in
spremljevalec
na
njenih
šetnjah
;
z
Barbaro
je
govorila
rada
,
ker
je
imela
z
njo
sočutje
;
zdelo
se
je
,
da
gospodična
čim
dalje
bolj
pozablja
na
svojo
nesrečo
.
Helena
je
s
početka
le
redko
sedela
poleg
Kristjana
in
je
prepustila
mesto
Barbari
,
ker
se
ji
je
zdelo
,
da
je
gospodična
srečna
,
ako
se
more
pogovarjati
z
njim
.
Toda
čutila
je
vedno
bolj
,
da
jo
skrivna
sila
vabi
k
njemu
.
Želela
si
je
,
z
njim
prijateljski
govoriti
o
vsem
,
o
čemer
je
sama
razmišljala
.
Vezla
je
novo
sliko
na
platno
:
slika
je
predstavljala
mlad
par
,
ki
sedi
v
zeleni
prirodi
in
se
veseli
svoje
mladosti
.
Kristjanu
je
slika
zelo
ugajala
ker
je
bila
popolnama
podobna
onim
,
ki
si
jih
je
hotel
dati
naslikati
v
sobe
svoje
hiše
.
Kje
so
bile
sedaj
slike
,
sobe
in
hiša
!
Še
bolj
pa
ga
je
zanimalo
drugo
vezivo
,
ki
je
predstavljalo
veselega
brambovca
,
pod
katerim
je
bil
napis
:
Ženice
,
ljubice
,
terč
’
te
na
kupice
,
ko
nazaj
pridemo
,
poroka
bo
...
Kristjanu
se
je
zdelo
,
da
se
je
Helena
zelo
izpremenila
.
Izginil
je
z
njenega
obraza
oni
ponos
,
ki
jo
je
delal
tako
neizprosno
in
nedosežno
visoko
in
jo
kazal
kot
ženo
brez
čuvstva
in
brez
ljubezni
.
Bilo
je
res
nekdaj
nekaj
božanskega
v
tem
ponosu
,
toda
včasih
jo
je
kazal
svetu
drugačno
,
nego
je
bila
.
Kristjan
je
včasih
ljubil
ta
ponos
,
toda
čutil
je
,
da
ju
ta
ponos
loči
;
kadar
sta
prijateljski
govorila
med
seboj
,
je
čutil
,
kako
sta
si
blizu
.
Ob
takih
prilikah
je
vzel
njeno
roko
in
jo
je
molče
poljubil
.
Hotel
ji
je
s
tem
pokazati
,
kako
zelo
jo
ljubi
.
Ona
pa
tega
ni
več
smatrala
za
znak
vdanosti
in
oboževanja
,
ampak
kot
znamenje
,
da
je
zadovoljen
z
njo
in
da
je
srečen
ob
njeni
strani
.
Pogosto
sta
govorila
vsakdanje
reči
in
čudil
se
je
njeni
duhovitosti
in
razumnosti
.
Čutila
sta
oba
,
da
se
za
temi
vsakdanjimi
pogovori
skriva
mnogo
več
,
nego
si
moreta
povedati
.
Nekoč
,
ko
je
bil
jasen
večer
,
sta
ostala
dolgo
zunaj
na
vrtu
.
Bila
sta
tako
srečna
in
zadovoljna
,
da
se
jima
ni
hotelo
oditi
v
sobo
.
Kristjan
je
držal
Heleno
za
obe
roki
in
ji
je
ves
srečen
gledal
v
oči
.
„
Vidite
,
zdi
se
mi
,
da
je
zelo
škoda
,
da
se
ni
uresničila
najina
ljubezen
,
“
je
rekel
Kristjan
,
„
življenje
je
vendar
tako
krasno
.
“
„
Res
,
“
je
rekla
Helena
,
„
bilo
je
zelo
škoda
.
“
„
Hotel
sem
vam
pripraviti
hišo
,
lepo
,
kakor
da
je
pripravljena
za
bogove
.
Iskal
sem
že
slikarja
,
da
bi
slikal
slike
;
podobno
sliko
sem
mislil
,
kakor
jo
imate
vi
sedaj
na
platnu
.
Toda
kaj
sedaj
?
“
„
Da
,
videla
sem
,
“
je
rekla
Helena
.
„
Kaj
ste
videli
?
“
„
Vašo
hišo
.
“
„
Helena
,
“
je
vzkliknil
Kristjan
in
jo
hotel
pritisniti
k
sebi
.
„
Ne
,
“
je
rekla
Helena
,
„
ne
poljubljajte
me
!
Ostaniva
si
raje
prijatelja
!
“
„
Dobro
,
“
je
rekel
Kristjan
in
je
premagal
svoja
kipeča
čuvstva
.
„
Zelo
srečna
sem
,
da
sem
vaša
prijateljica
,
“
je
rekla
Helena
.
„
Tudi
jaz
sem
zelo
srečen
,
da
sem
vaš
prijatelj
,
“
je
rekel
Kristjan
.
„
Ne
uničiva
si
te
sreče
,
“
je
rekla
Helena
,
„
življenje
more
biti
tako
krasno
.
“
Kristjan
je
v
tem
trenutku
občudoval
svojo
prijateljico
;
videl
je
,
da
je
