zasovraženo.
«
»
A
vi
?
Ali
niste
tudi
nacijonalist
?
«
je
vprašal
dr.
Repič
.
»
Nemec
ste
,
jaz
Slovenec
!
«
»
Sem
Nemec
,
«
je
priznal
Pelzel
,
»
toda
ne
nacijonalist
!
Pravi
patrijotizem
je
pravzaprav
pravi
kozmopolitizem
.
In
tega
se
držim
jaz
—
in
dobro
živim
ž
njim
povsod
in
z
vsakomer
.
Kakor
jaz
pa
naj
bi
mislil
vsak
narod
!
Zakaj
,
kakor
more
vsak
posamezen
človek
druge
ljudi
poznati
prav
le
takrat
,
če
pozna
temeljito
samega
sebe
,
kakor
more
posameznik
koristiti
drugim
le
tedaj
,
če
ima
pri
samem
sebi
vse
v
redu
,
ter
je
srečen
le
takrat
,
če
je
koristen
ne
le
sebi
,
nego
tudi
drugim
,
tako
more
biti
narod
resnično
srečen
in
svoboden
le
tedaj
,
če
ima
smisel
tudi
za
blaginjo
,
svobodo
in
čast
drugih
narodov
...
Tako
misliti
in
delati
je
po
mojem
prepričanju
edino
pravi
patrijotizem
in
hkrati
edino
pravi
kozmopolitizem
!
V
mojih
očeh
je
nacijonalen
fanatik
prav
tako
gnusen
obskurant
in
reakcijonarec
kakor
plemenski
ali
verski
fanatik
!
In
jaz
bi
hotel
po
vseh
ulicah
,
po
vseh
šolah
in
cerkvah
napisati
:
'
Ne
zaupajte
ljudem
,
ki
ne
poznajo
in
ne
ljubijo
nobene
domovine
!
Ne
zaupajte
nikomer
,
ki
se
čuti
vzvišenega
,
in
kateremu
je
ves
ostali
svet
le
prostrana
drajna
,
ki
jo
sme
pleniti
in
izkoriščati
za
lastno
ožjo
domovino
!
—
Zaupajte
pa
le
tistemu
,
ki
ljubi
in
spoštuje
svoj
narod
in
svojo
domovino
,
a
ljubi
in
spoštuje
tudi
tuje
narode
in
njih
domovine
!
Bodite
prijatelji
vsega
sveta
in
vseh
narodov
:
najzvestejši
sinovi
lastni
domovini
,
najblažji
bratje
vsem
drugim
!
'
—
Tako
učim
jaz
,
prijatelj
.
«
Stopala
sta
počasi
po
Gosposki
ulici
.
»
A
zgodovina
?
«
je
dejal
dr.
Repič
.
»
Zgodovina
se
roga
vašim
plemenitim
,
a
nepraktičnim
načelom
!
Glejte
,
ti
Francozi
...
«
»
Eh
,
kaj
zgodovina
!
«
je
zamahnil
zaničljivo
profesor
.
»
'
Historia
vitae
magistra
'
je
lepa
fraza
,
a
velika
laž
.
Oni
,
ki
delajo
zgodovino
,
se
je
nikdar
ne
uče
,
a
oni
,
ki
so
se
je
učili
,
zgodovine
nikdar
ne
delajo
!
Sicer
pa
:
kaj
pomagajo
vse
izkušnje
,
ki
bi
jih
lahko
zajemali
iz
zgodovine
?
—
Kdaj
ste
že
videli
otroka
,
ki
bi
se
ravnal
po
izkušnjah
svojih
staršev
?
—
Šele
kadar
se
sam
opeče
,
verjame
,
da
ogenj
žge
!
—
Izkušnja
!
Izkušnja
je
podobna
neizprosni
krasotici
:
desetletja
vas
vodi
za
nos
,
a
ko
se
vam
končno
vda
,
sta
že
oba
prestara
,
da
bi
se
še
mogla
ljubiti
!
«
Dr.
Repič
se
je
veselo
zasmejal
,
a
Pelzel
je
mirno
nadaljeval
:
»
In
morala
zgodovine
?
—
Prava
in
resnična
morala
v
svetovni
zgodovini
je
bil
vedno
le
—
uspeh
!
Pred
uspehom
upogibljejo
ljudje
kolena
povsod
in
od
vekomaj
.
Morala
je
torej
uspeh
in
uspeh
je
moč
in
moč
je
pravica
!
Pa
le
tako
dolgo
,
da
doseže
kdo
drugi
še
večji
uspeh
,
še
večjo
mož
in
ž
njima
še
večjo
pravico
.
'
Unusquisque
tantum
iuris
habet
,
quantum
potentia
valet
'
,
pravi
Spinozza
.
In
tako
je
in
tako
ostane
.
«
Ustavil
se
je
pred
hišo
na
Novem
trgu
kjer
je
stanoval
.
»
Jutri
pojdem
na
Ig
,
«
je
dejal
,
»
kopirati
hočem
ondi
vse
stare
rimske
napise
.
Na
cerkvi
,
na
gradu
in
baje
celo
v
gozdu
pred
Stajami
,
vasico
konec
Iga
,
jih
je
baje
cela
vrsta
.
Zelo
me
zanimajo
...
Jutri
se
torej
ne
bomo
videli
na
Zoisovem
vrtu
.
«
In
podal
je
odvetniku
roko
in
počasi
odkorakal
po
veži
.
»
Gospod
doktor
!
«
je
takrat
poklical
ženski
glas
,
in
ko
se
je
dr.
Repič
okrenil
,
je
stala
za
njim
Katrica
,
pomivalka
iz
gostilne
pri
Treh
gavtrožcah
.
»
Povsodi
jih
že
lovim
:
gospa
so
dobili
petdeset
velikih
rakov
.
In
dejali
so
,
da
morajo
priti
zvečer
k
nam
,
gospod
doktor
!
Pa
prav
gotovo
,
so
dejali
,
morajo
priti
;
le
ne
bodo
hudi
,
so
dejali
gospa
,
in
da
ne
bo
nikogar
drugega
,
so
dejali
,
in
da
dobite
za
raki
še
prav
lepo
,
mlado
raco
s
solato
in
kompotom
,
so
dejali
.
«
»
Ali
res
,
Katica
?
Tako
so
dejali
?
«
se
je
zasmejal
odvetnik
.
»
Preveč
me
razvadite
!
No
,
no
,
pa
pridem
torej
,
Katrica
...
sam
pridem
...
Pozdravi
gospo
...
prav
lepo
jo
pozdravi
in
reci
ji
,
da
ji
poljubljam
roko
in
še
to
in
ono
in
tako
dalje
in
tako
dalje
...
Ali
si
boš
zapomnila
,
Katrica
?
«
Katrica
se
je
režala
,
da
so
ji
bila
usta
razklenjena
od
ušesa
do
ušesa
.
»
Da
pozdravljajo
...
da
poljubljajo
roko
in
...
in
...
«
je
ponavljala
in
ni
mogla
dalje
.
»
In
...
in
tako
dalje
...
in
tako
dalje
...
pa
še
to
in
ono
in
tisto
in
vse
,
vse
!
«
je
dejal
dr.
Repič
,
se
zakrohotal
objestno
in
stopal
po
Novem
trgu
navzdol
.
Katrica
pa
se
je
vračala
in
ponavljala
:
»
In
tako
dalje
...
in
tako
dalje
...
Da
ne
pozabim
,
Kriste
!
In
še
ono
tisto
in
vse
tako
dalje
!
Ljubi
Jezus
,
kako
naj
si
zapomnim
,
če
govori
tako
učeno
!
«
Sredi
marca
je
bilo
.
Zoisov
vrt
se
je
polnil
s
šetalci
in
šetalkami
.
Dolgi
lipov
drevored
se
je
bil
odel
že
v
zelenje
,
po
vejah
so
peli
ščinkavci
in
po
ribnikih
so
švigale
zlate
in
srebrne
ribice
.
Na
križiščih
z
drobnim
peskom
posutih
potov
so
stali
marmornati
kipi
Merkurja
,
Diane
,
Hefajsta
,
Veste
in
Cerere
.
V
ogromni
špilji
tik
zidu
poleg
Zoisove
hiše
je
orjaški
Herakles
davil
troglavega
psa
Cerbera
,
na
vrhuncu
umetnega
hriba
pa
je
stal
Apolon
.
Kostanji
in
sadno
drevje
,
gosti
grmi
španskega
bezga
,
zelenike
in
dobrovite
,
gredice
domačih
cvetlic
in
skupine
tujih
rastlin
,
vodomet
,
glorijeta
,
eremitaža
in
končno
paviljon
za
godbo
...
vsega
je
bilo
najti
na
tem
z
redkim
okusom
upravljanem
vrtu
.
Po
vzoru
nekdanjega
razkošnega
parka
grofov
Auerspergov
poleg
vicedomskih
vrat
je
dal
baron
Zois
prirediti
ta
vrt
ter
ga
je
nato
prepustil
Ljubljančanom
.
Bilo
je
to
edino
javno
izprehajališče
v
vsem
mestu
,
zato
pa
je
bilo
zlasti
ob
nedeljah
in
večernem
hladu
vedno
polno
gospode
in
tudi
preprostejšega
naroda
.
Ponzijonisti
so
posedali
tod
po
klopeh
in
krmili
kose
,
sinice
in
ščinkavce
s
krušnimi
drobtinami
in
prosom
,
matere
in
pestuje
so
zahajale
semkaj
z
otroki
,
zaljubljenci
so
imeli
tukaj
v
mraku
svoje
sestanke
,
ob
nedeljah
in
praznikih
dopoldne
pa
so
se
ljubljanske
dame
razkazovale
v
najnovejših
toaletah
.
Tiho
in
prijetno
je
bilo
na
vrtu
,
a
tik
njega
se
je
pravkar
bil
hud
boj
.
Bojišče
je
bilo
jako
zanimivo
:
ob
treh
stenah
visoke
,
ozke
police
,
polne
knjig
,
ob
oknih
pulti
,
na
sredi
dolga
miza
,
za
njo
visoki
stoli
z
usnjatimi
sedeži
,
tu
in
tam
skrinjice
s
steklenimi
zaklopci
,
v
njih
rudnine
,
kristali
,
redki
kameni
,
v
tem
in
onem
kotu
zagonetni
instrumenti
.
In
kamor
si
pogledal
—
knjige
,
vezane
v
svinjsko
kožo
ali
nevezane
,
broširane
,
a
črne
,
ogoljene
,
vse
stare
in
spoštovanja
vredne
,
tam
druge
nove
,
v
krasni
,
dragoceni
vezavi
,
z
zlato
potiskanimi
hrbti
in
barvnimi
obrezami
,
tu
najnovejši
skromni
izdelki
domačih
tiskaren
in
domačih
knjigovezov
:
Homer
,
Demosten
,
Vergil
,
Salust
,
Horac
,
Caesar
...
dalje
Tasso
,
Dante
,
Boccacio
,
Petrarca
,
Macchiavelli
,
Ariosto
,
Metastasio
...
pa
Voltaire
,
Rousseau
,
Diderot
,
Buffon
,
Marmontelle
,
Montesquieu
,
La
Bruyère
,
Marivaux
,
Helvetius
,
Crebillon
,
D
'
Alembert
,
Gresset
in
La
Mettrie
...
in
ondi
Herder
,
Klopstock
,
Wieland
,
Lessing
,
Schiller
in
Goethe
...
na
mizi
pa
zvezki
in
zvežčici
,
sadovi
slovenske
pridnosti
in
učenosti
Pohlinove
,
Devove
,
Gutsmannove
,
Einhartove
,
Japljeve
in
Vodnikove
.
In
pred
temi
zvezki
in
zvežčici
je
za
mizo
sedel
baron
Zois
ter
se
zamišljen
smehljal
predse
.
Pravkar
je
bil
kopal
svoje
boleče
noge
v
topli
brinjevi
vodi
in
pred
njim
je
stala
velika
čaša
kave
,
zmešane
s
tretjino
žganega
in
zmletega
želoda
.
Na
koncu
mize
,
Zoisu
na
desni
je
sedel
glavar
Hohenwart
,
na
drugem
koncu
mize
,
Zoisu
na
levi
pa
Valentin
Vodnik
.
Prostora
nasproti
baronu
sta
bila
prazna
:
profesor
Pelzel
je
že
odšel
v
šolo
,
stara
baronova
mama
pa
se
je
umeknila
v
svojo
spalnico
.
Gosta
sta
pila
baronovo
izvrstno
tržaško
vino
,
o
katerem
je
trdil
prof.
Pelzel
po
»
Dio
Cassius
«
,
da
je
staroklasično
vinum
Pucinum
cesarice
Livije
,
Zois
pa
je
semtertja
srknil
požirek
svoje
zdravilne
kave
.
»
Bi
!
Bi
!
«
je
govoril
glavar
z
jedko
ironijo
,
a
hkrati
z
aristokratsko
ljubeznivostjo
.
»
Moj
preljubi
beneficijat
,
prosim
:
midva
vendar
ne
moreva
govoriti
,
kaj
bi
in
kako
bi
bilo
,
če
bi
bilo
,
nego
le
kako
je
!
«
»
Dobro
!
Kako
je
in
kako
bo
,
preblagorodni
gospod
glavar
!
«
je
odvrnil
skoraj
rezko
Valentin
Vodnik
.
»
Od
grškega
Hema
do
Ledenega
morja
,
od
koroško-goriške
Soče
in
češke
Vltave
tja
do
Urala
je
malone
ves
svet
slovanski
!
A
tudi
severna
tretjina
Azije
priznava
slovansko
vlado
ter
dozoreva
po
slovanskih
mestih
za
evropsko
kulturo
.
In
dasi
štejejo
Slovani
danes
jedva
petino
,
da
,
jedva
desetino
tega
,
kar
bi
lahko
šteli
ob
ugodnejših
moralnih
pogojih
,
doseza
njih
število
vendarle
nad
šestdeset
milijonov
duš
.
Da
,
gospod
glavar
,
resnica
je
in
ostane
:
slovanski
svet
je
največji
in
Slovani
so
med
vsemi
narodi
,
ki
so
si
ohranili
isti
jezik
,
danes
najmočnejši
!
«
»
Da
,
da
,
ogromna
masa
...
velikanski
kolos
,
a
brez
kulture
in
celo
brez
civilizacije
!
In
njih
jezik
...!
«
je
ugovarjal
Hohenwart
.
»
Naš
jezik
?
Ali
,
gospod
glavar
!
—
Po
svojem
jeziku
je
Slovan
vendar
jafetid
,
torej
bližnji
sorodnik
,
če
ne
celo
mlajši
brat
Grka
,
Rimljana
in
Nemca
!
Naš
jezik
!
Kako
morete
govoriti
tako
,
gospod
glavar
?
Pomislite
vendar
,
lepo
prosim
:
le
med
Alpami
,
med
Reno
in
Odro
se
je
še
ohranila
vaša
nemščina
,
ki
je
po
svojem
individualnem
praznačaju
najbolj
raskav
jezik
vseh
evropskih
jezikov
!
«
»
Oho
!
Jezik
Goethejev
!
Prečastiti
,
dovolite
—
!
«
je
vzkipel
za
spoznanje
glavar
in
se
namrdnil
,
češ
,
taka
trditev
je
preneumna
,
da
bi
jo
človek
resno
pobijal
.
Toda
nasprotnik
ni
odnehal
.
»
Prosim
!
Dovolite
meni
,
da
izgovorim
,
preblagorodje
!
«
je
nadaljeval
Vodnik
.
»
Jezik
Goethejev
,
pravite
?
—
Ali
veste
,
kako
se
je
prav
vaš
Goethe
izrazil
o
svoji
raskavi
materinščini
?
«
»
Kako
?
Gotovo
najponosneje
.
«
»
'
Ein
Dichter
wär
'
ich
geworden
,
hätte
die
Sprache
sich
nicht
unüberwindlich
gezeigt
!
'
—
«
je
citiral
Vodnik
,
a
hitro
dostavil
.
»
In
vzlic
tej
priznani
raskavosti
nemščine
,
nad
katero
je
obupaval
celo
vaš
veliki
Goethe
,
—
glejte
,
gospod
glavar
,
na
kako
visoko
stopnjo
so
jo
vzdignili
nemški
pesniki
v
tako
kratkem
času
!
—
Česa
se
smemo
torej
nadejati
šele
od
slovanskih
jezikov
!
Voltáire
bi
bil
proglasil
slovanščino
,
če
bi
jo
bil
poznal
,
za
najsrečnejši
jezik
že
samo
zato
,
ker
nima
spolnika
!
«
»
Eh
,
kaj
artikel
!
«
je
zamahnil
glavar
zaničljivo
.
»
Da
,
da
,
v
slovanščini
lahko
uporabljamo
antično
mero
s
pravcato
antično
gracijo
!
«
je
pritrdil
Zois
.
»
In
ta
obilica
zvonkih
vokalov
,
to
bogastvo
krepkih
končnic
,
ta
bujna
originalnost
in
to
neprestano
porajanje
novih
,
vedno
lepših
besed
!
In
še
nekaj
:
Petje
v
slovanščini
se
čuje
prav
tako
sladko
kot
italijanščina
,
in
že
danes
,
dasi
takorekoč
še
hlapec
med
Evropci
,
je
Slovan
poleg
Italijana
najbolj
muzikalen
na
vsej
zemlji
!
«
»
Bodisi
!
A
nemške
kulture
ne
dobite
Slovani
nikoli
!
«
je
ugovarjal
Hohenwart
.
»
Vedno
so
bili
razkosani
,
vedno
nesložni
,
—
stoletja
in
stoletja
podaniki
tujih
vladarjev
;
zamudili
so
svoj
pravi
čas
in
danes
so
—
dasi
imajo
neznatno
,
brez
dvoma
vrlo
ljudstvo
,
ki
se
ne
dvigne
nikdar
več
iz
teme
brez
nemške
kulture
.
«
Vodnik
je
med
tem
počasi
dvignil
čašo
k
ustom
in
požirkoma
pil
.
Oči
so
se
mu
bliskale
,
a
ukrotil
se
je
in
odgovoril
je
brez
osornosti
:
»
Čemu
trmasti
?
—
Morda
zato
,
ker
se
vzlic
stoletni
nemški
vladi
,
vzlic
vsem
strašnim
'
kulturnim
'
nasilstvom
nismo
dali
in
se
ne
damo
ponemčiti
,
Madjarom
ne
pomadjariti
,
Turkom
ne
poturčiti
in
Mongolom
ne
pomongoliti
?
—
In
čemu
sirovi
?
Oh
,
okrutni
ste
,
gospod
glavar
!
Nebesa
naj
obvarujejo
Nemce
grozne
usode
našega
naroda
!
Toda
odgovorim
naj
vam
zopet
z
velikim
klasikom
,
z
Nemcem
Herderjem
!
Veste
,
kako
poje
on
o
nas
?
—
Čakajte
,
takoj
vam
poiščem
tisto
mesto
!
«
Vodnik
je
skočil
k
biblijoteki
,
brskal
po
njej
in
imel
hipoma
že
pravo
knjigo
v
rokah
.
»
Čujte
,
prosim
!
«
je
dejal
zmagovito
.
»
Herder
piše
:
'
Ali
bi
bil
čudež
,
če
bi
se
bil
po
sto
-
in
stoletni
sužnosti
in
najgloblji
ogorčenosti
tega
naroda
njegov
mehki
značaj
pogreznil
v
zavratno
,
kruto
in
hlapčevsko
lenobo
?
—
In
vendar
si
je
ohranil
ta
narod
povsod
,
zlasti
pa
kjer
je
užival
vsaj
malo
več
svobode
,
svojo
staro
,
prvotno
podobo
:
veselost
,
muzikalnost
,
gostoljubnost
,
miroljubnost
,
krotkost
,
marljivost
itd.
'
«
—
Gromko
je
zaprl
Vodnik
knjigo
in
jo
nesel
nazaj
v
knjižnico
,
potem
pa
je
nadaljeval
:
»
Ne
,
ne
,
preblagorodje
!
Mi
Slovani
nismo
rojeni
za
opice
!
Rousseau
je
grajal
Petra
I.
,
ker
je
hotel
svoje
Ruse
zaradi
kulture
in
civilizacije
poholanditi
in
ponemčiti
;
nas
pa
bi
pohvalil
prav
zato
,
ker
smo
rajši
'
trmasti
in
sirovi
'
,
kakor
brez
značaja
in
ponosa
!
—
Pa
saj
mi
ne
zamerite
,
gospod
glavar
,
da
branim
svoj
narod
?
«
»
Nikakor
ne
,
ljubi
moj
gospod
Vodnik
!
«
se
je
zasmejal
Hohenwart
.
»
Prav
všeč
mi
je
vaša
vnema
za
kultiviranje
vašega
maternega
jezika
.
Zameril
?
Vi
trdite
svoje
,
jaz
svoje
.
Bot
sva
.
In
tudi
stara
znanca
sva
:
koliko
gora
sva
prelazila
že
skupaj
in
koliko
živih
debat
sva
že
izbojevala
!
In
brez
zamere
...
Priznati
mi
morate
,
da
nisem
sovražen
vašemu
narodu
in
da
se
dam
rad
poučiti
:
iz
naroda
ste
izšli
,
zanj
delate
.
Čast
vam
!
...
«
»
Memento
,
quia
populus
es
et
in
populum
revertere
!
«
je
dejal
Zois
.
»
To
mu
ponavljam
tudi
jaz
vedno
in
vedno
!
«
»
Toda
tajiti
vendarle
ne
morete
,
da
imajo
Slovani
toliko
različnih
kultur
in
dialektov
,
da
ni
mogoče
govoriti
o
enem
narodu
!
«
je
nadaljeval
Hohenwart
.
»
In
baš
zato
je
nemogoče
,
da
bi
mogli
doseči
sploh
kdaj
zadostno
kulturo
in
civilizacijo
ter
ž
njima
zadostno
svetovno
moč
in
veljavo
!
Najvišje
so
Nemci
in
brez
njih
kulture
ni
spasa
nobenemu
narodu
na
svetu
.
«
»
A
stari
Grki
?!
«
je
vzkliknil
Vodnik
.
»
Kje
je
bila
večja
moč
in
veljava
,
kje
lepša
literatura
in
umetnost
?
In
Grki
so
govorili
in
pisali
v
tolikerih
različnih
narečjih
,
in
vsak
rod
je
imel
svojo
literaturo
,
svojo
državo
,
a
tudi
svojo
slavo
!
—
Ne
,
ne
,
le
ne
bojte
se
za
nas
,
gospod
glavar
!
Slovani
imamo
vendarle
eno
dušo
in
en
značaj
;
v
različnih
dialektih
govorimo
in
pišemo
,
a
razumemo
se
lepše
in
laže
nego
vsi
tisti
različni
nemški
in
italijanski
dialekti
med
seboj
.
Moškovitar
razume
Slovenca
,
Poljec
Moškovitarja
,
Pemec
Poljca
,
Srb
,
Hrvat
in
Slovenec
pa
se
prav
tako
izlahka
nejasno
sabo
,
kakor
se
pomenijo
Štajerc
,
Korošec
in
Kranjec
,
bratje
smo
!
Ista
kri
!
Vsi
imamo
jezik
ene
same
matere
!
Tako
je
,
gospod
glavar
!
Za
sedaj
nam
to
spoznanje
zadostuje
.
A
kako
bo
?
Kakor
Bog
hoče
!
Naša
skrb
bode
poslej
,
da
se
začno
sinovi
iste
matere
in
istega
jezika
tudi
še
ljubiti
.
Ko
postanemo
složni
,
nas
nobena
sila
več
ne
premaga
.
«
Zois
se
je
raztreseno
smehljal
in
vzkliknil
:
»
Videbimus
cras
!
«
Bil
je
to
njegov
običajni
vzklik
,
njegovo
geslo
—
geslo
filozofa
stoika
,
ki
ga
zlepa
ne
spravlja
nič
iz
duševnega
ravnotežja
.
Nato
pa
je
naglo
vprašal
:
»
In
najnovejše
uradne
vesti
z
bojišča
?
Zmagujemo
ali
se
umikamo
?
«
Povesil
je
oči
,
kakor
bi
jih
skrival
,
in
razmišljen
listal
po
knjižici
.
»
Eh
,
tepeni
smo
!
«
je
odgovoril
glavar
.
»
No
,
tepeni
bomo
morda
še
večkrat
,
a
nazadnje
—
nazadnje
zmagamo
pa
le
mi
!
«
»
Brez
dvoma
,
«
je
pritrdil
Zois
in
se
hipoma
skremžil
.
Potem
je
vprašal
:
»
A
Buonaparte
?
Ali
nimate
nič
posebnega
povedati
?
—
No
,
namreč
za
našega
gospoda
redaktorja
mislim
...
«
»
Nič
važnega
...
Nadvojvoda
Karl
se
pripravlja
na
odločilni
udarec
:
če
se
mu
posreči
vržemo
Francoze
v
nejasno
iz
Italije
,
če
ne
,
nejasno
.
»
Torej
neposredne
nevarnosti
ni
?
«
je
vprašal
Zois
tiše
in
si
gladil
koleni
.
»
Nikakor
.
Polni
zaupanja
smo
.
«
Zois
se
je
globoko
sklonil
nad
knjigo
,
spačil
bolestno
obraz
in
se
iznova
prijel
za
nogo
.
Glavar
se
je
poslovil
in
tudi
Vodnik
je
hotel
oditi
.
Toda
baron
mu
je
pomignil
,
naj
še
ostane
in
ostal
je
.
»
Ali
je
res
tako
strašno
neveden
ali
pa
se
takega
le
dela
?
«
je
dejal
baron
,
ko
je
odšel
glavar
.
»
Evo
!
Berite
,
kar
mi
je
tik
pred
obedom
prinesel
Wenigarjev
sel
iz
Postojne
:
z
Ubeljskega
do
Ljubljane
je
romalo
pismo
dva
dni
...
Nihče
ga
še
ni
bral
razen
mene
...
Nesite
ga
gospodu
dr.
Wagnerju
!
Dobite
ga
tu
spodaj
na
vrtu
.
On
pa
vam
da
brati
laški
časopis
,
v
katerem
najdete
Buonapartovo
pismo
na
—
nas
!
Na
nas
,
Vodnik
!
—
Pojdite
...
Hitro
ga
poslovenite
in
ga
objavite
že
v
prihodnji
številki
!
«
In
strmečemu
Vodniku
je
izročil
pismo
,
ki
mu
ga
je
poslal
župnik
Wenigar
,
a
ga
je
pisal
kaplan
Prašnikar
.
»
Za
Boga
!
Za
Boga
!
«
je
vzkliknil
Vodnik
in
upiral
prestrašen
modre
oči
v
barona
.
Ta
pa
se
je
bolestno
zmračil
in
ponovil
nervozno
:
»
Idite
,
idite
zdaj
k
dr.
Wagnerju
!
Tam
vas
čaka
še
večje
presenečenje
!
Le
idite
nejasno
!
Po
drevoredu
pa
sta
med
tem
se
sprehajala
dr.
Repič
in
dr.
Wagner
ter
čakala
Vodnika
.
»
To
je
nesramnost
,
čisto
navadna
nesramnost
!
«
se
je
razburjal
dr.
Repič
.
»
Če
so
bili
papeški
generali
nespodobni
tepci
,
njih
kmetje
zajčji
bojazljivci
in
menihi
smešni
harlekini
,
ki
so
pred
Francozi
sramotno
bežali
,
da
so
izgubljali
svoje
sandale
,
naj
si
Buonaparte
nikar
ne
domišlja
,
da
so
Avstrijci
ravno
taki
!
Presneto
si
opeče
svoje
predrzne
prste
!
«
»
Mislite
?
—
Baron
Zois
mi
je
povedal
pravkar
najnovejši
Buonapartov
izrek
:
'
Doslej
sem
premagoval
armade
brez
poveljnikov
;
odslej
pa
začnem
premagovati
poveljnika
brez
armade
.
'
«
Dr.
Repič
je
obstal
.
»
To
da
je
dejal
Buonaparte
.
To
je
francoska
impertinenca
,
ki
je
vredna
zaušnice
!
«
»
Zaušnice
smo
dobivali
doslej
še
vedno
le
mi
!
«
je
pripomnil
hladno
dr.
Wagner
.
»
Dà
,
ampak
zakaj
,
prijatelj
?
Zato
,
ker
smo
bili
izdani
in
smo
se
preveč
zanašali
na
druge
!
«
se
je
togotil
Repič
.
»
Vrag
vzemi
koncilijo
!
Zdaj
pa
sta
Avstrija
in
Nemčija
nejasno
hvala
Bogu
,
nihče
ju
ne
ovira
pač
še
pomagali
si
bosta
sami
.
Strela
nejasno
.
Mali
in
drobni
dr.
Wagner
je
stopal
mirno
dalje
po
drevoredu
in
molčal
.
Na
hrbtu
je
prekrižal
roke
ter
držal
v
njih
palico
in
klobuk
.
Bela
lasulja
na
glavi
je
imela
na
vsakem
sencu
po
dva
polžasta
kodra
in
na
koncu
kite
mu
je
visela
črna
svilena
petlja
.
Dolga
črna
suknja
mu
je
segala
čez
kolena
,
iz
vsakega
žepa
pa
mu
je
gledal
časopis
.
Bil
je
staromoden
možiček
,
ki
se
ni
brigal
za
nove
šege
.
Zato
pa
je
bil
dr.
Repič
vzornik
vsem
ljubljanskim
eleganom
in
nošo
je
izpreminjal
vedno
po
najnovejši
modi
.
Zadnje
čase
je
hodil
à
la
incroyables
.
Na
Francoze
se
je
togotil
,
a
v
obleki
so
mu
bili
vzor
.
In
tako
si
ni
strigel
več
las
,
nego
jih
je
nosil
dolge
,
da
so
mu
silili
preko
čela
in
mu
padali
na
vrat
.
Napol
trdi
ovratnik
s
čudovito
dolgima
,
kvišku
štrlečima
rogljema
si
je
ovijal
z
dolgim
belim
robcem
,
ki
se
mu
je
razširjal
na
prsih
v
veliko
petljo
.
Kakor
želva
je
potezal
za
ta
ogromni
robec
brado
in
za
visoki
ovratnik
vrat
.
Na
nogah
je
nosil
šolne
z
zaponkami
,
dokolenke
in
kakor
triko
prilegajoče
se
hlače
.
Zelo
odprti
telovnik
je
kazal
mehko
,
nagubenčeno
svileno
srajco
,
suknja
z
velikanskimi
reverji
ter
z
visokim
,
kakor
komat
zavihanim
ovratnikom
pa
mu
je
z
dolgimi
škrici
opletala
dopod
kolen
.
Na
glavi
je
imel
siv
cilinder
s
silnimi
krajci
in
z
visokim
oglavjem
,
v
rokah
pa
je
vihtel
dolgo
palico
s
koščenim
gumbom
.
Grotesken
je
bil
,
da
se
je
smejal
sam
sebi
,
kadar
se
je
pogledal
v
zrcalu
.
Vsa
Ljubljana
se
mu
je
krohotala
,
ko
se
je
prvič
prikazal
v
tej
obleki
na
ulico
,
on
pa
se
je
krohotal
ž
njo
in
dejal
:
»
Moda
je
resnično
nora
,
a
kaj
bi
se
je
branili
?
Čim
preje
jo
sprejmemo
,
tem
hitreje
se
je
iznebimo
.
Kakor
ošpice
!
Čim
preje
jih
prestanemo
,
tem
bolje
za
nas
.
Isto
je
s
to
modo
.
Ves
svet
hodi
danes
tako
,
zato
hodim
tudi
jaz
za
njim
.
Danes
se
smejete
meni
,
pa
tudi
vi
vsi
pridete
za
mano
!
Potem
se
bom
smejal
jaz
vam
,
a
že
v
najnovejši
modi
.
«
In
ni
se
motil
,
zakaj
že
naslednjega
tedna
se
je
nosila
vsa
bogata
ljubljanska
mladina
à
la
incroyables
,
v
par
tednih
pa
tudi
vsi
možje
,
ki
za
svetovno
modo
niso
hoteli
zaostajati
.
Lasulj
je
bilo
vedno
manj
.
»
Ali
ste
čitali
Buonapartovo
povelje
francoski
armadi
v
Italiji
?
«
je
vprašal
nenadoma
dr.
Wagner
,
sklanjaje
se
k
mahu
,
ki
se
je
razrastel
po
kamenu
tik
poti
.
Počenil
je
skoraj
na
tla
in
ripal
mah
oprezno
in
nežno
s
prsti
;
potem
je
izpulil
kosmič
,
vzel
iz
telovnika
povečevalno
steklo
in
opazoval
.
»
Nisem
ga
čital
.
Pa
kaj
me
brigajo
Buonapartove
širokoustne
čenče
!
Pes
,
ki
vedno
laja
in
tuli
,
ni
nevaren
pogumnemu
možu
.
«
»
Vzemite
iz
mojega
desnega
žepa
časopis
in
berite
!
Menda
je
v
Ljubljani
edini
eksemplar
.
Posodil
mi
ga
je
baron
Zois
,
ki
ga
je
dobil
iz
Trsta
.
Berite
!
Izročim
ga
zdajle
takoj
Vodniku
.
«
Dr.
Repič
je
razgrnil
laški
časopis
in
čital
:
»
Glavni
tabor
v
Bassanu
,
dne
9.
marca
1797.
Vojaki
!
Vzeli
ste
tudi
Mantovo
in
s
tem
je
konec
vojne
v
Italiji
.
Pridobili
ste
si
pravico
,
da
Vam
bo
domovina
večno
hvaležna
.
Bili
ste
zmagalci
v
štirinajstih
bitkah
in
sedemdesetih
bojih
,
zajeli
ste
100.000
mož
ter
zaplenili
petsto
poljskih
topov
,
dva
tisoč
težkih
topov
in
štiri
tréne
pontonov
.
Kontribucije
,
ki
ste
jih
nalagali
osvojenim
deželam
,
so
armado
preživljale
,
vzdrževale
in
plačevale
;
poleg
tega
smo
poslali
finančnemu
ministru
za
javna
dela
trideset
milijonov
frankov
.
Muzej
v
Parizu
ste
obogatili
s
tristo
umotvori
stare
in
nove
umetnosti
,
z
umotvori
,
ki
jih
je
Italija
ustvarila
v
tristo
stoletjih
.
Osvojili
ste
najlepše
dežele
v
Evropi
.
Transpadanska
in
cispadanska
nejasno
se
zahvaljujeta
Vam
za
svoj
obstanek
.
Francoski
prapor
vihra
prvič
na
obali
Adrijanskega
morja
,
nasproti
domovine
Aleksandra
Velikega
,
kamor
se
moremo
prepeljati
v
štiriindvajsetih
urah
.
Kralj
sardinjski
,
kralj
neapoljski
,
papež
in
vojvoda
pramski
so
odtrgani
od
koalicije
,
Angleže
pa
ste
pregnali
iz
Livorna
,
Genove
in
s
Korzike
.
Toda
pričakujejo
Vas
še
večji
dogodki
in
Vi
se
jih
izkažite
vredne
.
Izmed
vseh
sovražnikov
,
ki
so
se
združili
,
da
bi
zadavili
francosko
republiko
,
se
Vam
upira
le
še
cesar
.
Nobene
druge
politike
in
nobene
druge
volje
nima
ta
cesar
kakor
politiko
in
voljo
svojega
nezvestega
kabineta
,
ki
ne
pozna
strahot
vojne
in
se
veseli
svetovne
bede
.
Direktorij
se
ni
ustrašil
nobenega
truda
,
da
bi
dal
Evropi
mir
,
in
dasi
je
francoska
armada
silna
,
vendar
je
stavil
direktorij
najskromnejše
predloge
.
Toda
na
Dunaju
ga
niso
marali
poslušati
.
Zato
nimamo
nobenega
drugega
upanja
,
da
pridobimo
zopet
mir
,
kakor
da
si
ga
poiščemo
v
srcu
dednih
držav
.
Ondi
najdete
vrlo
ljudstvo
.
Njegovo
vero
,
njegove
običaje
in
njegovo
imetje
boste
čuvali
in
spoštovali
,
prinesete
pa
mu
svobode
,
ki
je
ni
poznalo
to
ljudstvo
nikdar
in
ki
hrepeni
po
njej
zaman
že
stoletja
.
Naprej
,
vojaki
!
Vaš
cilj
je
Dunaj
,
Vaše
plačilo
pa
bosta
nesmrtna
slava
in
svoboda
nejasno
ljudstva
!
Buonaparte
«
Dr.
Repič
je
čital
spočetka
malomarno
in
brez
zanimanja
.
Čim
dalje
pa
je
čital
,
tem
niše
mu
je
zlezla
brada
za
kravato
.
Čudovito
,
povsem
neznano
čuvstvo
ga
je
prevzelo
,
ko
je
dospel
do
konca
Buonapartovega
povelja
,
—
srce
mu
je
bilo
razburjeno
in
nemo
je
strmel
predse
.
Tedaj
je
vrgel
dr.
Wagner
kosmič
mahu
na
travo
,
počasi
spravil
povečalno
steklo
zopet
v
telovnikov
žep
in
se
ozrl
na
dr.
Repiča
.
Videl
je
njegovo
lice
,
ki
so
gibale
na
njem
vse
mišice
in
njegove
oči
,
ki
so
zrle
v
nedogled
.
Hipoma
se
je
dr.
Repič
ozrl
.
»
Svobodo
!
Svobodo
nam
obeta
!
«
je
vzplamenel
»
In
čisto
resnično
piše
:
Poznali
je
nismo
nikdar
,
a
hrepenimo
po
njej
že
stoletja
...
Doktor
,
ta
Buonaparte
je
ali
velik
slepar
ali
pa
velik
mož
!
Strela
božja
,
skoraj
se
mi
zdi
...
«
»
Da
je
velik
mož
,
menim
jaz
,
«
je
dejal
dr.
Wagner
resno
in
se
ozrl
po
drevoredu
navzdol
.
»
Glejte
,
prijatelj
Vodnik
že
hiti
k
nama
!
Razburjen
je
videti
...
kaj
se
je
zgodilo
?
Morda
baron
Zois
...?
«
Naglo
sta
krenila
naproti
Vodniku
,
ki
je
razoglav
skoraj
tekel
po
malo
napetem
hribu
navzgor
in
jima
mahal
s
klobukom
in
roko
že
od
daleč
.
In
Vodnik
se
je
ustavil
in
brez
sape
dahnil
:
»
Nadvojvoda
Karel
beži
z
vso
armado
pred
Buonapartom
in
včeraj
menda
je
padlo
že
tudi
Gradišče
!
«
Strmé
sta
se
ozrla
dr.
Wagner
in
dr.
Repič
drug
drugemu
v
oči
.
Potem
pa
je
dejal
dr.
Repič
:
»
Svobodo
nam
obeta
Buonaparte
!
Ali
govori
resnico
ali
laže
,
—
vederemo
!
—
Tu
,
gospod
beneficijat
,
čitajte
!
«
Vodnik
je
poznal
Zoisovo
navado
:
kadar
je
čutil
bedni
baron
,
da
se
mu
bliža
ljut
protinski
napad
,
je
vselej
hotel
biti
sam
.
s
prijazno
energijo
je
takrat
odslovil
sredi
pogovora
vsakogar
,
pa
naj
bi
bil
kdorkoli
.
V
njegovih
strašnih
bolestih
je
smela
ostajati
pri
njem
le
njegova
mati
.
Samo
mati
je
smela
poslušati
njegovo
ječanje
,
njegove
stoke
;
sami
materi
se
je
mogel
kazati
skoraj
petdesetletni
sin
v
trenotkih
,
ko
je
bil
zopet
brez
moči
in
moštva
kakor
nebogljen
otrok
.
Vsa
okna
in
vrata
je
morala
zapreti
,
kadar
je
Zois
v
groznih
mukah
kričal
in
drhtel
ter
klical
Boga
,
Marijo
in
vse
svetnike
na
pomoč
.
Največ
pa
je
klical
mater
.
»
Mama
!
Mama
!
«
je
javkal
ter
objemal
staro
gospo
ter
jokal
solze
,
ki
mu
jih
je
iztiskala
nepopisna
bolest
,
»
Zakaj
meni
taka
bolezen
?
—
S
čim
sem
si
jaz
zaslužil
tako
božjo
kazen
?
«
In
mama
je
jokala
ž
njim
ter
ga
tolažila
z
besedami
,
ki
jih
znajo
govoriti
le
materna
usta
in
ki
si
jih
izmisli
le
materino
srce
.
Mati
,
Slovenka
,
Ivana
pl.
Kapusova
iz
Kamne
gorice
,
ga
je
naučila
slovenščine
ter
mu
vcepila
ljubezen
do
slovenske
domovine
in
slovenskega
naroda
;
ona
mu
je
vdihnila
navdušenje
za
slovenske
gore
,
doline
in
planine
,
ona
mu
je
vzbudila
za
slovenske
narodne
pesmi
in
običaje
živo
zanimanje
,
ki
ga
je
spremljalo
vse
življenje
.
In
otroško
razmerje
do
matere
je
ostalo
neizpremenjeno
od
Žigove
zibeli
doslej
:
mati
mu
je
bila
vse
in
poleg
nje
ni
poznal
nobenega
ženskega
bitja
.
»
Že
pet
let
je
,
odkar
sem
bil
zadnjič
v
bohinjskih
fužinah
!
«
je
tožil
.
»
Tako
dolgo
jih
že
nisem
videl
,
—
ah
,
in
videl
jih
ne
bom
pač
nikoli
več
!
Moj
Bohinj
!
Moje
Bohinjsko
jezero
!
Oh
,
Savica
in
tvoj
slap
prekrasni
!
Nikoli
,
nikoli
več
!
—
in
Koprivnik
!
Javornik
,
Jesenice
,
Radovina
—
vse
,
vse
moje
,
mama
,
in
vendar
izgubljeno
zame
za
večno
!
Moj
Triglav
,
Škrlatica
,
Kanjavec
,
Bogatin
,
Ratitovec
,
Vrtac
in
vi
vsi
,
ljubljeni
gorski
velikani
,
ki
sem
z
vas
tolikokrat
užival
prekrasne
razglede
po
preljubi
domovini
in
tja
doli
do
Benetk
...
nikoli
,
nikoli
več
!
Oh
,
oh
,
mama
,
mama
!
«
In
zaječal
je
,
zarikal
in
tulil
,
tulil
kakor
ranjena
žival
...
škrtal
z
zobmi
...
mlatil
s
pestmi
okoli
sebe
,
smrtno
bled
in
oči
vse
polne
solz
.
Mati
pa
ga
je
objemala
:
»
Mundi
!
Mundi
!
Potrpi
!
Ne
obupaj
!
Bog
ti
pomore
!
—
Verjemi
,
vse
bo
še
dobro
...
zopet
pojdeš
z
Vodnikom
,
Hohenwartom
,
Pinhakom
in
drugimi
gospodi
na
svoje
gore
...
zopet
pojdeš
v
fužine
...
kmalu
,
kmalu
,
Mundi
!
...
Oh
,
vsak
teden
pošiljajo
plavžarji
iz
Bohinja
vpraševat
,
kdaj
spet
prideš
.
«
»
Oh
,
mati
,
kako
lepo
je
bilo
včasih
!
Kako
veselo
!
«
je
zdihoval
Zois
.
»
Vselej
so
me
sprejeli
z
ljubeznijo
in
spoštovanjem
...
kakor
otroci
svojega
očeta
so
me
imeli
radi
!
Moji
delavci
,
moji
ljubi
,
pridni
,
dragi
Bohinjci
!
In
kadar
sem
prišel
mednje
,
je
bilo
kakor
na
praznik
:
vsi
so
hodili
v
prazničnih
oblekah
...
nihče
ni
smel
delati
...
le
pili
smo
;
prepevali
,
plesali
,
pekli
in
kuhali
ter
jedli
...
vsi
skupaj
kakor
ogromna
obitelj
okoli
svojega
dobrega
rednika
in
prijatelja
...
Lepo
je
bilo
,
nejasno
...
prelepo
!
A
zdaj
nikoli
,
nikoli
več
!
«
Profesorju
se
je
nevarno
kolcalo
,
stekleno
so
se
mu
bleščale
oči
,
v
obraz
je
bil
zaripel
in
z
rokami
je
zamahoval
,
se
režal
in
kričal
,
kričal
očividno
silno
navdušen
.
Toda
Zois
ga
ni
razumel
ne
besede
.
Kakor
nagnusno
zver
je
gledal
na
profesorja
.
Konvulzivno
se
mu
je
spačil
bledi
obraz
,
grabil
se
je
nervozno
za
glavo
in
si
zatiskal
oči
in
ušesa
.
»
O
,
Caje
Balbilde
!
Beatus
sum
!
«
je
kričal
Pelzel
,
zavihral
,
zaplesal
,
izpoddrsnil
na
gladkih
parketnih
tleh
ter
ležal
hipoma
pred
baronom
kakor
prazna
vreča
.
In
nezavesten
je
grčal
in
hropel
,
ne
da
bi
se
ganil
.
»
Prosim
,
ven
,
ven
!
«
je
zaječal
Zois
,
skril
obraz
med
dlani
in
drgetal
.
V
sobo
je
pritekel
sluga
,
za
njim
hlapec
in
pograbila
sta
nezavestneža
za
rame
in
noge
ter
ga
odnesla
na
hodnik
na
zrak
...
»
Najostudnejši
reči
na
svetu
sta
mi
pijanec
in
rjavi
hrošč
!
«
je
povedal
baron
,
ko
se
je
umiril
.
»
Pijanec
in
rjavi
hrošč
...
o
,
o
,
zame
neznosna
,
strašna
,
strašna
!
«
Hipoma
je
počil
po
Ljubljani
glas
:
Naša
vojska
je
zopet
premagana
in
beži
razkropljena
čez
Sočo
preko
Goriške
in
Kranjske
!
Padlo
je
Gradišče
,
padla
je
Gorica
!
—
Francozi
oblegajo
Trst
!
Povsod
more
,
plenijo
in
požigajo
,
rušijo
cerkve
in
kapele
ter
ne
prizanašajo
ne
ženskam
in
ne
otrokom
!
Vsak
polk
vozi
s
seboj
giljotino
in
ž
njo
sekajo
ljudem
glave
trumoma
,
kakor
se
prikažejo
.
Kakor
podivjane
zveri
mahajo
na
pol
goli
jakobinci
,
kosmati
,
v
blatne
cunje
zaviti
in
kakor
tolovaji
razcapani
francoski
sanskilotje
po
ljudeh
.
Starci
in
deca
,
žene
in
dekleta
,
bogatinci
in
reveži
leže
z
razklanimi
črepinjami
ali
prestreljenimi
,
s
krvjo
oblitimi
trupli
po
vseh
cestah
,
dvoriščih
in
hišah
,
koder
prihajajo
mimo
francoske
razbojniške
tolpe
.
Goreča
mesta
,
v
plamenih
se
rušeči
gradovi
,
trgi
in
vasi
razsvetljujejo
noči
,
da
je
svetleje
nego
pri
belem
dnevu
.
Rjovenje
,
jokanje
,
tuljenje
in
ječanje
,
hropenje
in
blazno
krohotanje
se
razlega
kot
orkan
daleč
naokoli
,
kjerkoli
se
pojavi
Buonapartova
armada
,
ki
je
razuzdanejša
,
krvoločnejša
in
besnejša
od
Turkov
in
Hunov
.
Najstrašneje
pa
ravnajo
francoski
divjaki
z
duhovniki
in
s
plemiči
.
Tem
ne
sekajo
glav
in
jih
ne
streljajo
,
nego
jih
počasi
mučijo
,
iztikajo
oči
,
režejo
ud
za
udom
ter
ravnajo
ž
njimi
kakor
stekle
zveri
.
Po
Ljubljani
je
zavladal
zaradi
takih
vesti
nepopisen
strah
.
Ljudje
so
jokali
in
begali
okoli
,
molili
in
kričali
brez
jasnih
misli
in
namenov
.
Možje
so
iskali
voz
,
da
bi
pobegnili
z
rodbinami
;
toda
voz
ni
bilo
,
ker
pobrala
je
že
vse
gosposka
;
iskali
so
čolnarjev
in
plavičarjev
,
da
bi
jih
odpeljali
po
Ljubljanici
čim
hitreje
iz
mesta
,
toda
vse
ladje
,
vsi
čolni
in
vsi
plavi
so
bili
prenapolnjeni
s
tovori
oblastev
in
uradov
.
Blagajnice
in
arhive
so
odvažali
z
ladjami
in
s
čolni
po
Savi
,
ž
njimi
pa
so
se
vozili
uradniki
in
stražniki
.
Po
hišah
so
vezali
prestrašeni
ljudje
z
nervozno
naglico
svoje
najdragocenejše
imetje
v
rjuhe
in
velike
robce
,
znašali
vse
na
ulice
in
nestrpno
čakali
voz
,
ki
pa
jih
ni
bilo
od
nikoder
.
Otroci
so
jokali
in
cvilili
,
matere
so
jih
tolažile
,
možje
pa
so
tekali
tjainsem
ter
preklinjali
ljubljanske
zanikarne
razmere
.
Človek
se
mora
torej
dati
brez
odpora
zaklati
in
pobiti
kot
pes
,
ker
ni
možno
pobegniti
iz
tega
revnega
mesta
?
—
Toda
ne
,
zbežati
hočejo
peš
v
hribe
in
gozde
,
zateči
se
na
najvišje
gore
,
vzeti
s
seboj
puške
in
boriti
se
do
zadnjega
trenotka
.
Pogumnejši
meščanje
so
upali
,
da
se
postavi
avstrijska
vojska
Francozom
še
večkrat
v
bran
,
predno
dospejo
do
Ljubljane
,
in
razmišljali
so
,
da
je
vendar
še
možna
zmaga
.
Naša
vojska
stoji
med
Razdrtim
in
Postojno
,
a
Francozov
ni
čutiti
.
Mogoče
je
,
da
pojde
francoska
armada
čez
Gorico
in
Pontebo
na
Koroško
,
—
ter
naravnost
proti
Dunaju
;
potem
se
sovražniki
sploh
ognejo
Kranjski
in
Ljubljana
bo
neprizadeta
.
Krvavih
historij
o
francoskih
masakrih
vsaj
najinteligentnejši
Ljubljančanje
pa
tudi
niso
hoteli
verjeti
in
dopovedovali
so
zmedenim
someščanom
,
da
so
Francozi
kulturen
evropski
narod
z
najrazvitejšo
umetnostjo
in
literaturo
in
pa
z
armado
,
ki
je
najstrože
disciplinirana
.
Sklicevali
so
se
na
poročila
o
prijaznem
postopanju
francoske
vojske
po
vsej
Italiji
,
o
vriskanju
in
veselju
,
s
katerim
so
sprejemala
francoske
čete
razna
mesta
.
Župan
dr.
Podobnik
,
tovarnar
Desselbrunner
,
meščana
Damijan
in
Alborghetti
,
dr.
Repič
,
dr.
Wagner
,
Valentin
Vodnik
in
še
razni
pametni
možje
so
hodili
po
Ljubljani
,
tolažili
in
mirili
ljudi
,
a
opravili
niso
mnogo
.
Državni
uradniki
,
na
čelu
jim
deželni
glavar
grof
Hohenwart
,
skoraj
vse
ljubljansko
plemstvo
,
najbogatejša
meščanska
obitelj
in
celo
nune
so
že
prve
dni
pobegnile
iz
Ljubljane
.
S
tem
se
je
strah
seveda
le
pomnožil
in
groza
pred
Francozi
le
še
razširila
.
Zlasti
je
neugodno
vplivalo
na
Ljubljančane
,
ko
so
zagledali
trume
beguncev
iz
Trsta
in
Gorice
,
kričeče
Italijane
in
javkajoče
Italijanke
.
Kočija
je
pridrevela
za
kočijo
,
vsaka
nabita
polna
žensk
,
otrok
in
prtljage
.
Vse
je
bežalo
skozi
Ljubljano
na
Štajersko
mimo
Sv.
Petra
cerkve
,
na
Zalog
in
dalje
,
dalje
...
Drugi
so
podili
upehane
konje
skozi
Kurjo
vas
in
Rudnik
ter
dalje
in
dalje
na
Hrvaško
,
tretji
pa
so
bežali
le
na
Dolenjsko
,
ker
so
upali
,
da
izgine
francoska
povodenj
prav
tako
naglo
,
kakor
prihrumi
in
se
razlije
.
Vojaštvo
v
Ljubljani
je
prevažalo
iz
smodnišnic
smodnik
in
streljivo
iz
mesta
.
Vozili
so
ga
previdno
in
počasi
na
Ježico
ter
ga
shranili
najprej
v
cerkev
sv.
Jurija
.
Vse
bolnike
in
ranjence
so
pred
šentpetrsko
vojašnico
in
bolnicami
naložili
na
sanitetne
lestvane
ter
jih
odpeljali
v
Celje
in
Maribor
.
Francoske
ujetnike
so
odpravili
v
Zagreb
.
Iz
Idrije
in
z
Vrhnike
so
prihajali
težki
tovorni
vozovi
s
svinčenimi
čebri
in
zaboji
,
polnimi
živega
srebra
in
cinobra
.
Spravili
so
blago
deloma
na
ladje
ob
Savi
ter
odveslali
ž
njim
na
Hrvaško
,
deloma
pa
so
ga
odpeljali
z
vozovi
,
ki
jih
je
vlačila
cela
vrsta
konj
po
cesti
proti
Gradcu
.
V
par
dneh
pa
je
začelo
pritiskati
še
bežeče
vojaštvo
.
Cele
brigade
so
prihrumele
skozi
mesto
in
drvele
dalje
brez
prestanka
.
S
krvavečim
srcem
so
gledali
Ljubljančanje
armado
,
hitečo
nevzdržno
po
Tržaški
cesti
in
dalje
skozi
Šiško
na
Koroško
ali
pa
po
Dunajski
cesti
čez
Savo
na
Črnuče
.
Ali
se
ne
utrdijo
na
gradu
in
na
Golovcu
?
Ali
se
ne
pripravijo
za
obrambo
glavnega
mesta
Kranjske
,
nego
ga
prepuste
sovražniku
brez
boja
in
upora
?
Ljubljančanje
so
bili
ogorčeni
,
zakaj
zanje
in
za
Ljubljano
se
ni
zmenil
nihče
.
Eštafete
so
jezdarile
pač
na
vse
strani
in
prihajale
od
vseh
plati
,
a
zvedeti
niso
mogli
ničesar
,
kaj
se
godi
okoli
njih
.
Tudi
pošta
ni
prihajala
več
z
juga
,
celo
iz
Celovca
in
Gradca
je
ni
bilo
več
,
tako
da
je
bila
Ljubljana
odrezana
skoraj
od
vsega
sveta
.
V
ponedeljek
,
27.
marca
zvečer
so
ljubljansko
pošto
zaprli
in
mesto
je
ostalo
brez
novic
.
Končno
so
prijezdili
v
skoku
huzarji
,
ulanci
in
kirasirji
s
prsnimi
oklopi
.
Generali
Reuss
,
Kheim
,
Hohenzollern
,
Mercantin
in
Seckendorf
so
jih
vodili
.
In
ustavili
so
se
na
travnikih
pod
Turnom
in
v
Šiški
.
Za
njimi
je
prikorakal
najprej
bataljon
Hrvatov
,
ki
se
je
utaboril
na
Mirju
,
ter
nato
še
—
z
Vrhnike
Terzov
bataljon
pod
poveljstvom
polkovnika
Stadlerja
,
ki
pa
se
je
umaknil
čez
Savo
ter
se
ustavil
pred
Črnučami
.
Ponoči
je
bilo
lepo
videti
neštevilne
ognje
,
ob
katerih
so
si
vojaki
kuhali
in
se
greli
.
Po
hribih
,
poljih
in
po
cestah
so
stale
straže
,
imenovale
piketi
,
in
se
klicale
med
sabo
,
da
niso
zaspale
.
V
Ljubljani
ni
bilo
več
mirne
noči
in
po
vseh
hišah
je
vladala
največja
razburjenost
.
Mestna
hiša
je
bila
vedno
razstavljena
,
župan
in
mestni
svetovalci
so
uradovali
brez
prestanka
,
ker
eštafete
in
kurirji
so
prihajali
drug
za
drugim
z
novimi
zahtevami
in
ukazi
.
Cesarski
so
zahtevali
kruha
,
mesa
in
vina
.
Bili
so
lačni
ko
volkovi
in
zlasti
Hrvatje
so
tožili
,
da
že
pet
dni
niso
jedli
.
Mahoma
so
bile
izpraznjene
vse
pekarne
in
mesnice
,
iz
gostilnic
in
žganjaren
pa
so
vozili
na
mestne
stroške
velike
sode
vina
,
žganja
in
sadjevca
na
Mirje
in
pod
Turn
.
Petnajst
eskadronov
konj
se
je
paslo
po
senožetih
.
V
par
dneh
je
bila
pomuljena
trava
do
poslednje
bilke
in
konjska
kopita
so
razkopala
tla
v
samo
blato
.
Potem
pa
so
zahtevali
zobi
in
klaje
pa
slame
in
stelje
.
Ljubljančanje
so
dajali
kolikor
so
mogli
,
a
hitro
je
zmanjkalo
vsega
,
in
častniki
in
podčastniki
so
postajali
osorni
in
sirovi
.
Bili
so
sami
Nemci
,
ošabni
,
naduti
,
brezobzirni
in
nejasno
.
Česar
jim
niso
dali
izlepa
,
so
jemali
siloma
,
brez
zahvale
in
brez
plačila
.
Kakor
sestradane
kobilice
so
planili
ti
nemški
vojaki
že
par
dni
po
prihodu
po
ljubljanskih
gostilnah
ter
ondi
jedli
in
pili
,
ne
da
bi
se
brigali
za
račune
.
»
Vse
plača
mesto
!
Župan
je
plačnik
!
«
so
kričali
ter
si
dajali
streči
,
dokler
so
mogli
požirati
.
»
Bog
pomagaj
!
Kakšni
pa
bodo
Francozi
,
če
so
že
cesarski
taki
!
«
so
vzdihovali
Ljubljančanje
.
»
Sovražnik
ne
more
biti
hujši
od
prijatelja
.
Oh
,
vojne
in
potresa
varuj
nas
,
o
Gospod
!
«
Eden
pa
je
bil
,
ki
je
opazoval
vse
vojaške
nasilnosti
in
sirovosti
z
največjo
naslado
.
Čim
huje
so
postopali
,
čim
odurneje
in
brezobrazneje
so
se
vedli
avstrijski
vojaki
,
tem
zadovoljneje
se
je
režal
in
posmehoval
.
Ljubljančanje
so
kleli
tiho
in
na
glas
ter
skrivaj
stiskali
pesti
,
on
pa
se
je
ob
tej
togoti
in
obupanosti
zabaval
in
veselil
.
Bil
je
Gregor
Danè
.
V
gostilni
»
Pri
divjem
možu
«
je
sedel
nekega
večera
,
ko
je
šla
ura
že
na
11.
,
in
se
razgovarjal
s
hotelirjem
Rechterjem
.
Kar
sta
prihrumela
dva
mlada
častnika
.
Bila
sta
izredno
dobre
volje
.
Krohotaje
sta
se
zavalila
za
mizo
in
kričala
:
»
Bokal
najboljšega
!
«
nejasno
Sam
Janez
Rechter
jima
je
prinesel
pijače
in
nalil
kozarca
.
Storil
je
to
le
najodličnejšim
gostom
,
a
častnika
vendarle
nista
bila
zadovoljna
.
Porogljivo
sta
se
obregnila
:
»
Ali
nimate
v
tem
hotelu
ženskih
rok
?
Natakarice
sem
!
Dve
,
tri
najlepše
in
najmlajše
!
«
Rechter
je
ponižno
povedal
,
da
so
vse
ženske
mesile
in
pekle
vso
noč
ter
da
do
natakarice
stregle
tri
dni
zapored
od
zgodnjega
jutra
do
pozne
noči
skozi
mesto
bežečim
Tržačanom
in
vojaškim
gostom
.
Nobena
se
ni
mogla
vzdržati
več
na
nogah
in
vse
so
torej
morale
iti
počivat
.
»
Pojdite
in
jih
zbudite
!
Brez
žensk
ne
moreva
piti
!
«
sta
mu
odgovorila
.
Ko
je
Rechter
nato
izjavil
,
da
tega
ne
more
storiti
,
sta
ga
začela
obmetavati
s
polnimi
kozarci
vina
,
ga
psovati
,
razgrajati
,
butati
s
sabljami
ob
tla
in
prevračati
stole
.
»
Lopov
!
Lažnivec
!
Tako
se
ne
ravna
s
častniki
!
Vse
ti
razbijeva
!
«
In
potegnila
sta
sablje
in
sekala
po
mizi
,
da
so
letele
trske
.
»
Za
božjo
voljo
gospoda
,
mirujta
,
prosim
!
«
je
kričal
Rechter
,
begal
semtertja
pa
kar
izginil
skozi
vrata
.
V
tem
silnem
hrupu
je
pritekla
iz
kuhinje
Rechterjeva
žena
,
pogledat
,
kaj
se
godi
.
Mlada
,
čedna
,
zelo
rdeča
plavolaska
je
bila
majhna
,
a
debela
in
okrogla
na
vseh
straneh
.
Jedva
sta
jo
častnika
zagledala
,
sta
sablji
spravila
in
planila
po
njej
,
jo
vlekla
na
zofo
ter
jo
krohotaje
objemala
:
»
Zmaga
!
Zmaga
!
«
sta
kričala
.
»
Zdaj
moreva
zopet
piti
,
ko
imava
v
svoji
sredi
toli
mehko
mačico
!
Oj
te
male
tačice
!
Oj
ta
sladki
gobček
!
Hahaha
!
Dušica
,
srček
,
angelček
zlatkani
!
«
Krohotala
sta
se
na
vse
grlo
.
Kot
dva
mlada
risa
sta
se
ji
laskala
in
se
dobrikala
.
Revica
je
ugovarjala
,
vpila
,
cvilila
,
bolestno
vzkrikala
,
mahala
z
rokami
,
a
častnikoma
je
vse
to
zabavo
le
še
množilo
.
»
Pomagajte
!
Pomagajte
,
Danè
!
«
je
prosila
Katika
,
rdeča
kot
potonika
;
Danè
pa
se
je
potuhnil
in
ni
pomagal
.
Častnika
sta
si
položila
ubožico
na
kolena
ter
jo
—
kričeč
:
»
Hop
!
Hop
!
«
—
kakor
žogo
metala
z
obema
rokama
kvišku
in
jo
rahlo
objemaje
lovila
v
naročje
.
Tedaj
pa
je
planil
v
sobo
okoli
petdeset
let
star
mož
,
le
napol
oblečen
,
zavit
v
plašč
,
majhen
in
širok
,
pa
velikih
,
črnih
oči
,
ki
so
se
mu
svetile
ko
baklje
.
Bil
je
general
Mercantin
.
Za
njim
se
je
skrival
Janez
Rechter
,
bled
in
zelen
od
togote
in
strahu
.
»
Ob
devetih
je
bil
retrait
tudi
za
gospode
častnike
!
«
je
vzkliknil
general
z
ostrim
glasom
,
ki
je
bil
trd
ko
železo
in
rezán
ko
britev
.
»
Lahko
noč
,
gospoda
!
«
in
ozrl
se
je
s
plamtečimi
očmi
na
vrata
.
Rechterjeva
žena
je
bila
že
zbežala
iz
sobe
in
se
na
hodniku
jokala
,
da
je
odmevalo
po
vsej
hiši
.
Častnika
sta
stala
pred
generalom
ko
kamenita
kipa
,
salutirala
in
hotela
naglo
oditi
.
A
varala
sta
se
.
General
Mercantin
je
zagledal
na
tleh
ležeče
kozarce
in
iveri
in
treske
obsekane
mize
.
»
Pardon
,
menda
sta
pozabila
!
«
je
dejal
rezko
Mercantin
in
pokazal
s
prstom
sledove
njunega
razgrajanja
.
»
Takih
zabav
si
brezplačno
ne
dovoljuje
noben
kavalir
,
kajnedane
?
«
—
In
ozrl
se
je
na
hoteljerja
ter
vprašal
:
»
Petdeset
goldinarjev
...
ali
bo
dovolj
?
«
»
Dovolj
,
ekscelenca
!
«
Molče
sta
položila
fanta
denar
na
mizo
,
salutirala
in
odšla
.
Bila
sta
zopet
popolnoma
trezna
.
General
pa
se
je
obrnil
k
hoteljerju
ter
dejal
z
najmečjim
glasom
,
ki
ga
je
zmoglo
njegovo
grčavo
grlo
:
»
Hvala
vam
,
gospod
hoteljer
,
da
ste
me
zbudili
!
Vselej
sem
srečen
,
kadar
morem
sam
poravnati
take
neljube
prizore
.
Oprostite
in
pozabite
,
zakaj
avstrijska
armada
za
nerodnosti
posameznikov
ni
odgovorna
!
«
»
Nisem
si
znal
pomagati
drugače
,
ekscelenca
!
Oprostite
!
«
je
jecal
hoteljer
.
»
Lahko
noč
!
«
je
še
rekel
general
in
odšel
v
svojo
spalnico
v
drugem
nadstropju
.
Gregor
Danè
pa
se
je
po
odhodu
Mercantina
vzpel
izza
mize
,
za
katero
se
je
bil
prej
bojazljivo
potuhnil
,
in
junaško
dejal
:
»
Tako
se
godi
zvestim
patrijotom
!
Prav
,
prav
,
prav
je
,
da
jih
Francozi
klestijo
,
da
lete
cunje
od
njih
.
Niso
vredni
drugega
.
Le
še
huje
naj
jih
pretepo
!
Vrag
vzemi
take
oficirje
!
Kakor
krakovske
barabe
in
roparji
napadajo
poštene
ljudi
...
Tudi
jaz
sem
bil
patrijot
in
imel
sem
častnike
za
bogove
.
Zdaj
pa
sem
ozdravljen
.
Pri
Bogu
prisegam
:
Ko
pridejo
prvi
Francozi
,
jim
pojdem
naproti
in
kričal
bom
na
ves
glas
:
Vive
la
France
!
Doli
z
Avstrijo
!
«
Zelo
razžaljen
je
bil
Janez
Rechter
in
nesramno
ravnanje
častnikov
z
njegovo
Katiko
ga
je
silno
razburilo
.
Toda
ko
je
slišal
Danetovo
govorico
,
se
je
zgrozil
in
prestrašil
.
»
Ali
ste
blazni
,
Danè
?
«
je
vzkliknil
.
»
Kaj
če
vas
kdo
sliši
?
V
mojem
hotelu
—
pa
take
besede
!
—
Saj
vendar
niste
pijani
?
«
Danè
pa
je
uporno
vztrajal
,
hudičeval
in
kričal
še
glasneje
:
»
Pa
naj
me
zapro
!
Kaj
za
to
?
Nikogar
se
ne
bojim
!
Vnajglobljo
ječo
naj
me
vtaknejo
,
že
v
par
dneh
me
Francozi
izpuste
,
ko
zvedo
,
da
sem
njihen
z
dušo
in
telesom
.
Iz
prepričanja
sem
njihen
,
zakaj
država
,
ki
ima
take
častnike
in
tako
armado
ni
vredna
,
da
jo
pes
—
!
«
In
pripovedoval
je
Rechterju
,
kako
grdo
in
krivično
so
storili
ž
njim
avstrijski
ulanci
v
gostilni
»
Pri
treh
gavtrožcah
«
.
Seveda
ni
Danè
niti
z
besedico
omenil
,
zakaj
je
bil
tepen
.
Ime
Nežike
Verderberice
ni
prišlo
od
tistih
dob
nikdar
več
črez
njegove
ustnice
.
Pripovedoval
je
o
različnih
nasilstvih
vojakov
,
tatvinah
razkropljenih
maroderjev
in
bojazljivcev
.
—
o
sirovosti
raznih
častnikov
in
podčastnikov
ter
o
nedostojnostih
po
ljubljanskih
ulicah
,
gostilnah
,
kavarnah
in
hišah
.
In
besen
in
fanatičen
je
ponavljal
:
»
Vsi
so
enaki
!
Vsi
,
vsi
!
Vsa
armada
je
druhal
strahopetcev
,
tepcev
in
tolovajev
,
ki
beži
pred
sovražnikom
in
je
predrzna
in
nesramna
le
proti
neoboroženim
državljanom
!
Naj
pridejo
Turki
ali
Francozi
,
vseeno
,
zmerom
se
nam
bo
godilo
bolje
nego
danes
v
tej
državi
!
«
»
A
nadvojvoda
Karel
?
Knez
Reusz
,
general
Gontroeul
?
Ta
general
Mercantin
in
drugi
so
junaki
in
vrli
možje
,
—
o
teh
človek
vendar
ne
more
dvomiti
...?
«
je
ugovarjal
Rechter
.
»
Počakajmo
,
potrpimo
!
«
»
Ena
lastovka
ne
donese
pomladi
in
tudi
Karel
ni
tisti
genij
,
kakor
so
govorili
o
njem
!
«
se
je
odrezal
brivec
.
»
Dejanja
govore
,
ne
pa
besede
!
Tale
Mercantin
je
storil
le
svojo
dolžnost
,
kakor
bi
jo
bil
vsak
najslabši
kmet
,
če
bi
bil
zalotil
svoja
hlapca
pri
enaki
grdobnosti
.
Slab
kavalir
.
Za
vašo
gospo
se
še
zmenil
ni
...
Ali
vas
je
mar
prosil
odpuščanja
,
gospa
?
«
je
vprašal
Rechterico
,
ki
je
vstopila
pravkar
zopet
v
sobo
.
»
Da
doslej
je
stal
pri
meni
in
nazadnje
mi
je
poljubil
celo
roko
!
«
je
odgovorila
Rechterica
in
se
smejala
z
vsem
obrazom
.
»
Galanten
mož
je
ta
stari
general
in
celò
v
sami
srajci
je
bil
ljubši
nego
ti
njegovi
mladi
,
a
sirovi
oficirji
!
«
Solze
so
se
ji
že
posušile
in
okrogli
,
rdeči
obrazek
ji
je
zopet
žarel
od
zdravja
in
dobre
volje
.
Na
telesu
je
še
čutila
vtiske
častniških
prstov
,
a
v
ušesih
so
ji
donele
le
besede
:
»
Oj
te
male
tačice
!
Oj
ta
sladki
gobček
!
Dušica
,
srček
,
angelček
zlatkani
,
kako
si
krasen
—
kako
si
razkošen
!
«
...
—
—
In
še
ko
je
ležala
ta
mala
,
polnokrvna
debeluška
na
široki
,
kakor
ladja
prostorni
zakonski
postelji
pod
razpetim
nebom
iz
belega
muselina
ter
je
poslušala
hrkanje
in
smrčanje
utrujenega
soproga
,
se
je
otipavala
po
nogah
in
bokih
,
kjer
je
čutila
bolečine
:
»
Joj
,
joj
!
Vsa
polna
višnjevih
lis
bom
!
Oh
,
ta
divjaka
,
kako
sta
se
igrala
z
mano
!
Kar
raztrgati
sta
me
hotela
!
Ampak
všeč
sem
jima
pa
le
bila
...
in
hvala
Bogu
,
da
sem
imela
sveže
perilo
na
sebi
in
najlepše
svilene
nogavice
!
Razvajena
gospoda
sta
,
a
—
sram
me
ni
treba
biti
.
«
Še
ko
je
zadremavala
,
je
čula
Katika
strastne
besede
in
vroč
dih
okoli
lic
:
»
Dušica
,
srček
,
kako
si
krasen
,
kako
razkošen
!
«
—
In
smehljajočega
obrazka
je
zaspala
trdno
in
mirno
.
»
V
srcu
dednih
držav
si
poiščemo
mir
!
«
je
proglasil
francoski
višji
poveljnik
Napoleon
Buonaparte
dne
9.
marca
1797.
l.
v
svojem
glavnem
taborišču
Bassanu
na
reki
Brenti
in
že
naslednje
dni
je
začela
njegova
armada
prodirati
resnično
naravnost
proti
Dunaju
.
Tri
ceste
so
vodile
iz
Lombardije
v
smeri
Buonapartovega
cilja
:
črez
Tirolsko
,
črez
Goriško
in
črez
Kranjsko
.
Buonaparte
je
vporabil
obenem
vse
tri
.
General
Joubert
je
bil
v
par
dneh
nad
Tridentom
,
prekoračil
je
reki
Avisio
in
Izako
,
zgrabil
Avstrijce
pod
poveljstvom
generala
Kerpena
in
generala
Loudona
,
jih
porazil
,
razkropil
in
vrgel
črez
Brennerjev
prelaz
.
Nato
je
krenil
skozi
Pustrsko
dolino
in
ob
Dravi
na
Koroško
.
General
Massena
je
šel
črez
reko
Piavo
,
pobil
čete
avstrijskega
generala
Lusignana
in
njega
celo
ujel
.
Nato
je
prekoračil
reko
Tagliamento
,
vzel
Osopo
in
Pontebo
ter
vrgel
divizijo
generala
Ocskaya
nazaj
proti
Trbižu
.
General
Serrurier
je
marširal
črez
Palmo
nuovo
proti
Gradiški
,
ki
jo
je
oblegal
že
general
Bernadotte
in
ki
se
mu
je
v
nedeljo
,
dne
19.
marca
vdala
s
3000
možmi
in
20
topovi
.
Bernardotte
je
krenil
nato
na
desno
na
Kranjsko
,
Dugua
je
s
1000
konjeniki
v
četrtek
,
dne
23.
marca
vzel
Trst
,
Serrurier
pa
je
z
glavno
armado
,
pri
kateri
je
bil
tudi
Buonaparte
,
prodiral
ob
Soči
naravnost
proti
severu
preko
Gorice
,
Kobarida
,
do
Chiuse
Forte
in
potem
dalje
na
Koroško
.
Nadvojvoda
Karel
je
čakal
Francoze
na
planjavi
ob
reki
Tagliamentu
.
Dne
16.
marca
so
stali
Avstrijci
v
bojni
črti
z
naperjenimi
topovi
na
levem
,
Francozi
pa
na
desnem
rečnem
bregu
.
Okoli
9.
dopoldne
je
bilo
,
ko
se
je
vnel
—
boj
.
Z
obeh
strani
so
bruhali
topovi
.
Francoski
konjeniki
so
zaman
poizkušali
prebresti
reko
.
Prehod
je
bil
vpričo
Avstrijcev
nemogoč
.
Kar
so
Francozi
prenehali
streljati
,
si
zgradili
šotore
in
si
pri
neštevilnih
ognjih
začeli
kuhati
menažo
.
Nadvojvoda
Karel
je
mislil
,
da
hočejo
Francozi
,
ki
so
marširali
vso
noč
,
počivati
,
zato
se
je
umaknil
v
svoje
šotorišče
.
Dve
uri
nato
,
ko
je
zavladal
mir
na
obeh
obrežjih
,
pa
so
Francozi
,
na
čelu
jim
Murratova
kavalerija
,
nenadoma
planili
v
reko
,
jo
preplavali
,
prejezdili
in
prebredli
.
Predno
so
se
Avstrijci
zavedeli
,
so
bili
francoski
eskadroni
že
na
levem
bregu
in
za
njimi
so
pritiskale
brigade
in
divizije
pešcev
.
Zaman
sta
izkušali
avstrijska
infanterija
in
artiljerija
rešiti
situacijo
:
nadvojvoda
Karel
se
je
moral
umakniti
,
poražen
in
prevarjen
od
Buonapartove
zvijačnosti
in
strelovite
urnosti
.
Glavna
skrb
je
bila
Karlu
sedaj
,
da
zastavi
Francozom
pot
na
Koroško
ter
da
drži
Pontebo
,
ki
jo
je
zasedel
general
Ocskay
.
V
to
svrho
je
poslal
generala
Bajaliča
s
tremi
divizijami
in
z
večino
topništva
ob
Soči
preko
Goriške
generalu
Ocskayu
na
pomoč
;
sam
pa
je
z
vsemi
drugimi
divizijami
hitel
črez
Razdrto
,
Vipavo
,
Postojno
,
Vrhniko
in
Ljubljano
na
Trbiž
,
odkoder
je
hotel
podpreti
Ocskaya
in
Bajaliča
.
Upal
je
,
da
prehiti
francosko
glavno
armado
in
jo
ustavi
v
Kanalski
dolini
.
V
torek
,
dne
21.
marca
je
drvela
nadvojvodova
karosa
mimo
Ljubljane
,
za
njo
pa
so
hitele
divizije
v
najurnejšem
koraku
.
Upehana
,
izmučena
in
lačna
vojska
je
morala
v
Ljubljani
počivati
,
le
nadvojvoda
Karel
ni
maral
ne
počitka
ne
odmora
,
nego
se
je
vozil
dalje
in
dalje
.
Ko
pa
je
dospel
do
Kranja
,
je
ostavil
karoso
,
ki
mu
je
bila
prepočasna
,
in
zasedel
je
žrebca
.
Na
čelu
večjega
oddelka
huzarjev
je
dirjal
skokoma
preko
vse
Gorenjske
.
Brez
počitka
je
kalopiral
,
da
bi
rešil
,
kar
se
še
rešiti
da
.
Zaman
!
Ocskay
se
je
bil
moral
med
tem
generalu
Masseni
iz
Pontebe
že
umakniti
do
Korena
,
in
ko
mu
je
prihitel
nadvojvoda
na
pomoč
iz
Celovca
s
čilo
grenadirsko
divizijo
,
ki
je
bila
dospela
pravkar
od
Rene
,
je
porazil
Massena
oba
,
ju
vrgel
na
vsej
črti
nazaj
do
Beljaka
,
zasedel
Trbiž
ter
čakal
še
prihoda
Bajaličevih
divizij
.
V
Chiusi
se
je
utrdil
Bajalič
,
ki
ni
vedel
,
da
je
Massena
že
dva
dni
v
Trbižu
.
Kmalu
sta
bila
za
njim
Guieux
in
Serrurier
ter
sta
ga
zgrabila
odzadaj
.
Massena
pa
ga
je
naskočil
odspredaj
.
Zaman
je
bilo
vse
avstrijsko
junaštvo
:
Bajalič
je
kapituliral
,
izgubil
vso
prtljago
,
vse
prapore
in
vse
topove
.
Pettisoč
mož
njegovih
treh
divizij
so
ujeli
Francozi
,
ostali
so
obležali
ubiti
in
ranjeni
na
bojišču
ali
pa
so
se
razbegnili
ter
se
poskrili
po
gozdih
okoli
Malborjeta
in
Žabnice
ter
vaseh
na
koroškokranjski
meji
.
Tedaj
šele
sta
prihitela
za
nadvojvodo
Karlom
generala
Kheim
in
Mercantin
iz
Ljubljane
v
Celovec
.
Prepozno
!
Joubertove
,
Massenove
in
Serrurjerove
divizije
so
preplavile
že
vso
Koroško
do
glavnega
mesta
in
ga
zasedle
(
30.
marca
)
.
Hitro
sta
se
morala
umaknili
,
da
se
rešita
,
in
bežala
sta
za
nadvojvodo
Karlom
,
ki
se
je
tudi
že
umaknil
črez
Št.
Vid
do
Brež
prav
blizu
severne
meje
štajerske
.
Tako
ni
še
minilo
dvajset
dni
,
odkar
se
je
začel
dvoboj
med
Karlom
in
Napoleonom
in
že
je
pribežala
avstrijska
armada
od
reke
Piave
do
Brež
,
pobita
in
poražena
vzlic
vsej
hrabrosti
v
vseh
bitkah
in
bojih
.
Trst
,
Reka
,
Gradišče
,
Gorica
,
Ponteba
,
Trbiž
,
Beljak
in
Celovec
so
zasedli
Francozi
.
—
Napoleon
Buonaparte
pa
je
stal
le
še
trideset
milj
daleč
od
Dunaja
,
»
srca
dednih
držav
«
...
V
Ljubljani
seveda
o
vsem
tem
,
kar
se
je
med
tem
godilo
na
Koroškem
in
Goriškem
,
niso
vedeli
še
nič
,
saj
so
imeli
preveč
posla
s
seboj
in
z
lačnimi
avstrijskim
vojaštvom
,
ki
je
polagoma
odhajalo
na
Črnuče
in
dalje
na
Gorenjsko
.
Na
tihi
torek
,
dne
28.
marca
zvečer
so
se
umaknili
zadnji
cesarski
vojaki
po
črnuškem
mostu
čez
Savo
.
Nato
so
mostnice
odstranili
,
da
ni
mogel
nihče
več
črezenj
.
V
Ljubljani
je
bilo
prazno
in
tiho
in
kakor
izmrto
;
strah
in
groza
pred
razvpitimi
prevratniki
,
jakobinci
in
sansculotti
sta
ležala
kakor
težka
mora
na
vsem
mestu
.
Vsaj
tretjina
prebivalstva
,
ki
je
štelo
jedva
19.000
duš
,
je
pobegnila
in
vzela
s
seboj
vse
,
kar
je
mogla
.
Nekaj
starih
žensk
je
natovorilo
na
cize
in
samokolnice
celo
svoje
postelje
,
lonce
in
ponvice
ter
javkaje
in
plakaje
odkravljalo
iz
mesta
.
Grozni
umor
kralja
in
kraljice
,
strašni
potoki
krvi
revolucije
,
poročila
o
besnih
bitkah
,
v
katerih
je
razbrzdana
predrznost
in
blazna
hrabrost
sansculottov
tolikokrat
premagala
najslavnejši
pogum
naših
starih
vojščakov
,
neprestano
umikanje
naših
polkov
,
ki
ga
niti
nadvojvoda
Karel
ni
mogel
preprečiti
,
vse
to
je
v
Ljubljančanih
vzbujalo
strah
,
da
jih
čaka
najhujše
.
V
najmučnejši
tišini
in
napetosti
so
pričakovali
vsako
minuto
navala
in
naskoka
Francozov
.
Vsak
zvok
so
smatrali
za
grom
topov
.
Le
krvave
bajonete
,
divjaške
zmagovalce
in
prestrašno
giljotino
so
videli
pred
seboj
.
Vse
je
izgubljeno
!
so
mislili
...
Le
v
brivnici
Gregorja
Daneta
je
bilo
veselo
.
Na
mizi
pred
njim
sta
stala
bokal
vina
in
polna
čaša
.
Žvižgal
je
in
prepeval
,
pa
—
šival
.
Zares
,
sam
je
šival
mojster
Danè
in
se
zločesto
smejal
in
režal
,
pa
včasih
celo
zavriskal
.
Sam
je
bil
v
vsej
svoji
hiši
