?“
vprašal
je
oni
.
„
Vitovec
!
“
ponavljala
je
ona
v
zadregi
,
nepripravljena
na
to
vprašanje
in
sramuje
se
nekoliko
svojih
naklepov
.
„
Njega
čaka
druga
čast
“
,
dejala
je
in
živo
zarudela
.
Takoj
si
je
bistroumni
Ostrovrhar
raztolmačil
rudečico
in
nekako
domače
nasmejavši
se
voščil
jej
mnogo
sreče
.
Ona
pa
je
naročala
,
naj
ne
omeni
o
tem
ničesar
Vitovcu
.
„
Brez
skrbi
“
,
dejal
je
on
,
„
jaz
znam
govoriti
,
kader
treba
,
in
molčati
.
Presenetili
bodemo
Vitovca
,
milostiva
;
kaj
ne
?
“
„
Da
,
popolnoma
presenetili
.
Če
ne
,
utegne
nam
izpodleteti
vse
“
.
„
No
,
no
,
no
“
,
tolažil
je
oni
.
„
Kaj
pa
hoče
izpodleteti
!
A
lepše
je
vsekako
,
da
ne
sluti
še
ničesar
“
.
„
Ni
samo
lepše
,
gospod
Ostrovrhar
,
ampak
najnujnejša
potreba
“
,
poudarjala
je
ona
,
on
pa
prikimaval
,
češ
,
ženskam
so
pač
malenkosti
važnejše
od
poglavitnih
reči
.
„
Vi
morate
naj
prvo
pridobiti
vojaštvo
“
.
Ostrovrhar
je
mrmral
,
da
je
to
nepotrebno
,
kajti
če
ga
kneginja
postavi
za
poveljnika
,
mora
se
ga
poslušati
.
A
ona
je
ugovarjala
in
menila
,
naj
poskrbi
,
da
mu
bodo
vojaki
tako
slepo
udani
,
kakor
so
sedaj
Vitovcu
,
in
da
k
temu
treba
denarja
.
„
Gola
istina
!
Treba
denarja
,
milostiva
kneginja
“
,
menil
je
junak
in
skočil
po
konci
.
„
In
baš
tega
morebiti
Vi
nimate
na
prebitek
,
gospod
Ostrovrhar
.
Ne
zamerite
!
“
„
Bog
ne
daj
,
milostiva
,
da
bi
Vam
jaz
kaj
zameril
.
A
Vi
vidite
človeku
na
dno
duše
in
pregledate
ga
na
prvi
pogled
“
.
Ona
se
je
nasmehnila
prostodušnemu
možu
in
omenila
,
da
mu
nakaže
na
svojo
blagajnico
denarja
,
a
da
naj
ne
štedi
.
„
Zagotovljam
Vam
“
,
dejal
je
on
,
„
da
ga
v
vojski
nimate
viteza
,
ki
bi
znal
bolje
obrniti
denar
.
Predno
mine
teden
,
ne
bode
več
vprašal
po
Vitovci
nobeden
vojak
;
vse
bode
vpilo
:
živio
Ostrovrhar
!
“
„
In
potem
se
zmeniva
dalje
“
,
dejala
je
ona
podavši
mu
roko
;
on
pa
jo
je
premeteno
pogledal
in
modro
opazil
,
da
se
žalovanja
naveliča
sčasoma
vsak
pošten
človek
.
„
Vsi
ljudje
so
si
jednaki
“
,
dejala
si
je
kneginja
sama
,
vesela
,
da
se
jej
je
posrečil
zviti
naklep
.
„
Svoji
koristi
žrtvuje
vsakdo
najzvestejšega
prijatelja
“
.
Ostrovrhar
pa
je
zopet
poiskal
druščino
,
ponosen
,
da
mu
zaupa
kneginja
srčne
svoje
skrivnosti
.
Sumnjivo
in
zvedavo
ga
je
pogledoval
Vitovec
,
ki
je
slutil
,
odkod
da
prihaja
,
oni
pa
se
je
skrivnostno
nasmehnil
in
sedel
na
svoj
prostor
.
Vitovec
je
bil
jezen
,
kajti
ni
skrival
doslej
Ostrovrhar
ničesar
pred
njim
;
obrnil
se
je
v
stran
s
porogljivim
smehom
na
ustih
,
češ
,
zvedel
bodem
vendar
tvojo
skrivnost
.
Preprijazno
ga
je
sprejela
kneginja
še
tisti
večer
.
Natanko
jej
je
moral
razložiti
vse
svoje
vojevanje
,
posvetovala
sta
se
o
zvezi
s
kraljem
Ladislavom
,
o
naskoku
na
celjski
grad
in
urejala
druge
važne
reči
;
a
ko
je
vprašal
,
kdaj
da
napravita
svatbo
,
menila
je
,
da
mora
še
žalovati
ta
mesec
,
smrtni
mesec
ranjcega
grofa
.
Zadovoljen
se
je
poslovil
Vitovec
;
a
ko
je
začel
premišljevati
njene
besede
in
njeno
vedenje
,
polotevala
se
ga
je
nejevolja
,
in
kakor
sumnjivi
ljudje
sploh
najnedolžnejšo
stvar
tako
tolmačijo
,
da
se
jim
krepi
in
opravičuje
sumnja
,
tako
se
je
tudi
on
vprašal
,
zakaj
je
bila
tako
prijazna
,
zakaj
ne
ponosna
in
ravnodušna
kakor
po
navadi
.
Oh
,
ona
že
ve
zakaj
,
on
pa
tudi
!
Prišel
je
podkupljen
dvorni
sluga
in
povedal
,
kako
dolgo
in
prisrčno
se
je
menila
kneginja
z
Ostrovrharjem
;
tudi
par
besedi
je
bil
ujel
sluga
.
Pobesila
se
je
Vitovcu
glava
,
ko
je
v
misli
vtopljen
hodil
po
sobi
.
Zakaj
je
Ostrovrhar
tako
skrivnosten
!
Ako
bi
mu
bila
naročila
kaj
poštenega
,
ne
bi
on
skrival
.
Oj
,
pleto
se
zanke
,
in
ujel
se
bode
Vitovec
,
ako
ni
oprezen
!
Prav
nesrečen
je
bil
.
Dokler
se
je
vojskoval
,
imel
je
mir
v
srci
;
zdaj
pa
se
je
pričel
notranji
boj
mnogo
mučnejši
od
onega
.
Najbolj
ga
je
bolelo
,
da
se
mu
odtujuje
Ostrovrhar
.
To
je
bil
jedini
prijatelj
,
kateremu
je
on
zaupal
vse
,
in
ta
kuje
zdaj
proti
njemu
Bog
ve
kake
naklepe
!
Vprašala
ga
je
vest
na
tihem
,
če
ni
on
jednako
ravnal
ob
tej
in
oni
priliki
;
a
takoj
ga
je
začel
opravičevati
razum
,
da
se
je
on
pač
čudno
vedel
proti
cesarju
,
da
se
nekako
čudno
vede
proti
kneginji
;
a
razžalila
sta
ga
bila
cesar
in
kneginja
,
oni
je
njegov
nasprotnik
,
tej
pa
je
že
obilno
zadostil
za
krivico
.
Ostrovrharju
pa
je
bil
vedno
najzvestejši
prijatelj
,
odlikoval
ga
je
vedno
,
veselil
se
z
njim
in
žaloval
.
Če
ga
izdaje
Ostrovrhar
,
kdo
ga
ne
bode
izdal
o
priliki
!
Vitovec
,
ki
že
prej
ni
mnogo
čislal
človeškega
rodu
,
jel
ga
je
zdaj
zaničevati
in
sovražiti
.
A
hudo
ga
je
skelel
čut
osamelosti
.
Kajti
smo
ljudje
navezani
drug
na
druzega
,
in
nesrečnež
je
odljudnik
,
dasi
nikdar
ne
brez
nobene
svoje
krivde
.
Bistro
naj
pregleda
svojo
dušo
in
zapazil
bode
v
skritem
kotu
čepečo
ničemurnost
,
ki
mu
šepeta
,
da
je
on
mnogo
boljši
od
drugih
,
in
če
je
tako
moški
,
da
jo
iztira
,
zagledal
bo
za
njo
kup
svojih
napak
;
in
dasi
so
morebiti
manjše
od
tujih
,
vendar
ne
bode
videl
več
samo
tujih
,
kakor
nam
mali
hribci
,
ako
stoje
blizu
nas
,
zastavljajo
razgled
celo
na
visoke
gore
.
Gospodu
Vitovcu
pa
ni
prišlo
na
misel
to
sredstvo
;
kakor
bi
marsikateremu
drugemu
tudi
ne
,
kajti
živimo
ljudje
bolj
vnanje
.
Preudarjal
je
le
,
kako
bi
se
rešil
iz
zagate
.
Ali
bode
kos
kneginji
in
Ostrovrharju
?
Hladni
razum
mu
je
zanikaval
vprašanje
;
strast
mu
je
velevala
,
naj
se
poskusi
z
obema
.
Saj
poskrbi
naj
,
da
se
ne
bosta
smejala
na
njegove
stroške
.
Vojska
je
njegova
,
vsi
poveljniki
razen
Ostrovrharja
so
zanj
,
kaj
bi
se
bal
!
In
je
li
Ostrovrharjeva
krivda
tako
dokazana
?
Sme
li
po
videzu
obsoditi
skušenega
prijatelja
?
Morebiti
je
pa
Ostrovrhar
zvest
!
„
Oj
,
da
bi
bil
!
“
zdihnil
je
Vitovec
,
in
zasvetila
se
mu
je
iskra
upanja
,
ki
jo
je
skrbno
netil
v
svojem
srci
.
Sklenil
je
nikomur
ne
verjeti
razen
svojim
očem
in
ušesom
in
nadejal
se
je
,
da
se
kmalu
razprši
bridka
sumnja
.
Druzega
dne
sreča
Ostrovrharja
.
Ostro
mu
pogleda
v
oči
,
ki
so
ga
prijazno
pozdravljale
,
in
napelje
govor
na
kneginjo
in
nerazumno
njeno
vedenje
.
Ostrovrhar
,
sicer
tako
odkritosrčen
,
molčal
je
trdovratno
.
A
bil
je
baš
tako
vesel
,
kakor
Vitovec
čmeren
;
tako
da
ga
je
začel
oštevati
Ostrovrhar
,
češ
,
da
ni
nikdar
zadovoljen
in
vesel
in
kazi
celo
drugim
veselje
,
in
da
take
žene
,
kakor
je
kneginja
,
še
vreden
ni
.
„
Meniš
,
prijatelj
?
“
siknil
je
oni
med
zobmi
,
ne
pogledavši
ga
.
„
Ti
se
imaš
pač
za
vrednejšega
“
.
„
Boljši
mož
bi
bil
gotovo
“
,
hudoval
se
je
prijatelj
.
„
Ti
ne
smeš
misliti
,
da
se
dopada
ženskam
vedno
premišljevanje
in
vse
tiste
skrivnosti
,
ki
nam
kisajo
srce
in
obraz
.
Bodi
vesel
in
ne
kliči
slabih
časov
!
Povej
,
kaj
imaš
zopet
,
da
ti
odvalim
kamen
od
srca
!
“
„
Ti
meni
?
“
rogal
se
je
Vitovec
.
„
Od
kedaj
si
pa
tako
zvit
?
Moje
skrivnosti
hočeš
vedeti
,
a
svoje
hraniš
zase
“
.
„
Jaz
,
skrivnosti
?
“
odgovarjal
je
oni
počasi
,
nekoliko
oparjen
.
Spomnil
se
je
dogovora
s
kneginjo
in
na
jeziku
mu
je
že
bila
beseda
,
ki
bi
bila
pomirila
sumnjivega
tovariša
.
A
premagal
se
je
misleč
,
da
bi
kneginji
pokvaril
veselje
,
in
ker
je
hotel
Vitovca
,
ki
ga
je
srpo
gledal
,
dražiti
.
„
Aj
,
kako
si
zvedav
!
“
zagrohotnl
se
je
.
Potrpi
in
počakaj
!
“
„
Morda
še
ni
vse
pripravljeno
?
“
vprašal
je
oni
zlobno
.
„
Ne
še
“
rogal
se
je
Ostrovrhar
,
kar
je
Vitovca
še
bolj
kačilo
.
„
Torej
hitite
,
da
Vas
jaz
ne
prehitim
!
To
ti
povem
,
Ostrovrhar
!
“
zapretil
je
Vitovec
in
ostavil
ga
.
Oni
pa
se
je
grohotal
za
njim
,
vesel
,
da
ga
je
tako
razjezil
in
preudarjajoč
,
kako
se
bode
sam
smejal
svoji
jezi
,
ko
ga
iznenadijo
prijetni
dogodki
;
kajti
je
bil
preverjen
dobri
Ostrovrhar
,
da
izpregovori
kneginja
v
par
dneh
odločilno
besedo
.
Vitovec
pa
ni
dvojil
več
,
da
ga
je
prijatelj
prodal
in
se
zarotil
s
kneginjo
proti
njemu
.
Bridko
to
bilo
spoznanje
in
sklonilo
je
glavo
ponosnemu
možu
.
Razvrstili
so
se
zopet
pred
njegovimi
očmi
važni
dogodki
prošlega
leta
.
Kolika
moč
jo
bila
v
njegovih
rokah
,
ko
se
je
bil
ustavil
kneginji
in
dogovarjat
s
cesarjem
,
ko
mu
je
ponujal
kralj
Ladislav
poveljništvo
svoje
vojske
,
ako
mu
izroči
grofijo
!
Potem
se
je
bil
spri
s
cesarjem
in
maščeval
se
nad
njim
,
odbil
je
vse
sovražne
napade
in
priboril
kneginji
vso
prejšnjo
last
.
In
kaj
priboril
sebi
?
Ničesar
.
Oj
,
grenki
sad
grenkega
truda
!
Kaj
je
bilo
treba
vseh
naporov
!
Čim
dalje
je
premišljeval
razmerje
med
nagibi
in
uspehi
svojega
delovanja
,
tem
bolj
mu
je
silila
v
glavo
zavest
,
da
je
vedno
srečen
,
kader
dela
za
druge
,
vedno
nesrečen
,
kader
zase
kaj
ukrene
.
Baš
ko
je
priplaval
do
brega
,
strmi
mu
nasproti
pečina
,
in
zaman
išče
trudna
roka
opore
,
ki
bi
mu
pomagala
na
suho
.
„
Ni
mi
usojeno
“
,
dejal
si
je
potrt
;
„
a
tudi
kneginji
,
tej
pisani
kači
,
ne
bode
!
“
In
gospod
Vitovec
,
spreten
s
peresom
kakor
z
mečem
,
sédel
je
in
pisal
dolgo
pismo
!
In
ko
je
spisal
,
prebral
je
pisanje
še
dvakrat
,
zganil
je
in
zapečatil
.
To
ga
je
bilo
nekoliko
umirilo
.
Hodil
je
nekaj
časa
zamišljen
sem
ter
tja
po
sobi
,
potem
pa
vtaknil
pismo
v
žep
,
dal
si
pripeljati
konja
in
jezdil
počasi
po
cesti
od
mesta
.
Takoj
so
ga
obsule
zopet
neprijetne
misli
.
Zakaj
je
nahujskala
kneginja
proti
njemu
Ostrovrharja
?
Zakaj
mu
naravnost
ne
odreče
,
če
ne
mara
zanj
?
Kdo
jo
more
siliti
!
Boji
se
očividno
,
da
ne
bi
se
on
maščeval
in
potegnil
jej
raz
glavo
knežjo
krono
,
katero
je
on
postavil
nanjo
.
In
,
bogme
,
bojazen
ni
prazna
.
Sama
pa
nima
moči
,
da
bi
to
preprečila
,
zatorej
išče
zaveznika
;
in
izbrati
bi
si
ne
bila
mogla
boljšega
.
„
A
jaz
jima
zmešam
račun
“
,
dejal
si
je
razjarjen
.
„
Če
me
ne
prehitita
“
.
Mraz
ga
je
pretresel
pri
tej
misli
.
On
jezdi
mirno
svojo
pot
,
in
ura
poteka
za
uro
;
ona
dva
ga
pa
zalezujeta
in
pridobivata
z
denarji
in
laskanjem
pomočnikov
,
in
kader
bode
večina
poveljnikov
na
njuni
strani
,
nobene
rešitve
ne
bode
več
zanj
.
Koliko
častnikov
pa
mu
je
še
zvestih
?
In
on
niti
ne
poskuša
raztrgati
mreže
,
ki
se
bode
kmalu
zadranila
nad
njim
.
In
kaj
potem
,
če
ga
dobe
v
pest
sovražniki
,
ki
ga
črte
toliko
huje
,
kolikor
bolj
se
ga
bojé
!
Burno
je
obrnil
Vitovec
konja
in
dirjal
nazaj
proti
mestu
.
V
taboru
je
oddal
konja
in
peš
napotil
se
med
šatori
proti
domu
.
Vojaki
so
sedeli
krog
ognjev
pri
večerji
in
pogovarjali
se
in
šalili
.
„
Dober
poveljnik
bode
“
,
menil
je
jeden
.
„
Ostrovrharja
misliš
“
,
oglasil
se
je
drugi
.
Vitovec
pa
je
postal
v
temi
in
poslušal
radoveden
in
sumnjiv
,
kaj
da
se
govori
.
„
Da
“
,
dejal
je
zopet
prvi
.
„
Ne
bode
nas
tako
strahoval
niti
ne
gledal
na
vsak
vinar
“
.
„
Nocoj
napaja
častnike
pri
črnem
volu
“
,
povzel
je
zopet
oni
.
„
Jutri
večer
pridemo
pa
mi
na
vrsto
“
.
„
Bog
ga
živi
!
i
odgovril
je
tovariš
.
„
Ni
ga
boljšega
viteza
“
.
Bled
od
jeze
je
hitel
Vitovec
iz
vojaškega
stana
“
.
„
Torej
vse
že
dogovorjeno
in
uloge
že
razdeljene
!
“
dejal
si
je
bridko
.
„
O
zle
slutnje
moje
,
kako
se
resničijo
!
Ženska
me
je
prekanila
;
in
jutri
nemara
nisem
že
več
poveljnik
,
nemara
že
ujetnik
in
—
“
.
Ni
si
hotel
dopolniti
misli
.
Kaj
,
ko
bi
vdrl
z
vojaki
svojimi
v
mesto
in
zajel
zarotnike
!
A
negotovo
in
opasno
bi
bilo
početje
,
ko
ne
ve
na
koga
se
zanesti
;
in
morebiti
pa
častniki
še
niso
popolnoma
pridobljeni
,
in
spravi
jih
nemara
še
na
pravo
pot
,
če
stopi
naravnost
med
nje
.
Pol
jezen
,
pol
pobit
je
hitel
naravnost
v
imenovano
krčmo
.
Od
daleč
mu
je
že
donel
naproti
vesel
hrup
,
in
uho
je
dobro
razločilo
Ostrovrharja
.
Oj
,
kolikokrat
mu
je
ljubo
zadonel
v
boji
grmeči
njegov
glas
,
kako
je
osrčeval
svojce
in
plašil
sovražnike
!
A
sedaj
mu
je
presedal
,
in
čul
je
iz
njega
zlobno
roganje
.
„
Živio
naš
poveljnik
Ostrovrhar
!
“
kričala
je
glasna
druščina
,
in
kozarci
so
zveneli
,
ko
je
vstopil
Vitovec
.
Spogledali
so
se
veseli
tovariši
,
in
nastal
je
mučen
molk
.
Bliskoma
je
pregledal
Vitovec
vso
družbo
,
kakor
je
stala
po
napitnici
krog
Ostrovrharja
.
Na
njegovi
desni
je
zapazil
Jošta
,
ki
se
mu
je
zdel
posebno
v
zadregi
.
„
Bog
te
živi
,
Vitovec
!
“
zakričal
je
Ostrovrhar
,
zgrabil
vrč
,
nalil
kozarec
do
vrha
in
nesel
ga
Vitovcu
.
A
ta
ga
je
mrzlo
pomeril
od
vrha
do
tal
in
zavrnil
kozarec
rekoč
:
„
S
teboj
ne
pijem
iz
jednega
kozarca
“
.
Oni
ga
je
gledal
in
strmel
,
kakor
bi
ne
verjel
sam
svojim
ušesom
;
a
polagoma
so
se
mu
pririle
v
zavest
nesrečne
besede
,
togota
je
napela
žile
na
sencih
vročekrvnega
moža
,
in
grozno
so
se
zabliskale
temno-modre
oči
.
Predno
je
izbruhnila
razbrzdana
jeza
,
obsuli
so
ga
tovariši
,
prestrašeni
in
popolnoma
nevešči
,
kaj
to
pomeni
,
in
vlekli
ga
nazaj
za
mizo
,
ko
je
kričal
,
da
more
le
kri
izprati
to
sramoto
.
Jošt
pa
je
pogovarjal
Vitovca
in
prosil
ga
za
žive
in
mrtve
,
naj
prisede
,
da
poravnajo
prijateljski
krivdo
,
katero
je
gotovo
rodila
žalostna
pomota
.
„
Jaz
,
z
Vami
sedel
pri
jedni
mizi
!
“
dejal
je
ta
trdo
.
„
Nikdar
ne
!
Tukaj
sem
;
izderite
meče
in
posekajte
me
!
Kaj
gledate
?
Nimate
poguma
!
A
da
delate
spletke
za
mojim
hrbtom
,
za
to
seveda
ga
ni
treba
“
.
Ponosno
je
gledal
Vitovec
v
zmešnjavo
,
kjer
se
je
ruval
Ostrovhar
z
osolplimi
tovariši
,
ki
so
ga
držali
,
zasukal
se
po
peti
in
odkoračil
.
Tam
se
je
vnelo
hrupno
popraševanje
,
kaj
pomenja
vse
to
,
in
ugibali
so
tako
in
tako
in
prigovarjali
razkačenemu
Ostrovrharju
,
naj
počaka
par
dni
,
da
se
položaj
razjasni
.
Vitovec
pa
je
šel
po
temnih
ulicah
v
knežji
dvorec
.
Neka
posebna
sila
ga
je
gnala
,
da
pospeši
usodo
.
Kaj
mu
je
bilo
mar
življenja
,
ko
je
doigral
nehvaležno
ulogo
!
Straže
ga
niso
zadržavale
spoznavši
ga
;
a
ko
je
prišel
pred
sobe
kneginje
,
prepovedala
sta
mu
stražnika
vhod
.
Z
lepa
se
ni
dal
odpraviti
Vitovec
,
po
vsej
sili
je
hotel
govoriti
s
kneginjo
.
Od
znotraj
je
poslušal
prepir
baron
Vajda
in
poleg
njega
doktor
Lenart
.
Kneginja
je
vedela
,
kdo
da
čaka
zunaj
,
a
ob
tej
uri
Vitovca
ni
hotela
sprejeti
.
Zdaj
je
imela
priliko
,
da
mu
pokaže
,
kdo
je
gospodar
,
kajti
jej
je
dajal
pogum
,
dogovor
z
Ostrovrharjem
.
Tajnik
pa
je
njej
namigaval
in
komorniku
,
da
bi
se
dala
prilika
še
bolje
porabiti
.
„
Ostrovrhar
se
gosti
s
častniki
“
,
dejal
je
,
„
vojaki
so
vsi
zunaj
mesta
;
slavni
mož
je
sam
.
Primimo
ga
!
“
Lahna
rudečica
je
polila
kneginjo
.
Zapeljiv
je
bil
nasvet
,
in
kdo
ve
,
če
bi
se
bila
srdila
,
da
ga
je
izvršil
Vajda
na
svojo
roko
.
Premišljevala
je
nekaj
časa
;
a
kader
začne
človek
premišljevati
,
z
Bogom
,
smeli
načrti
!
„
Ne
,
ne
“
,
dejala
je
razburjena
.
„
Potrpimo
še
nekoliko
časa
!
Kader
stakne
,
česar
išče
,
ne
bodemo
si
saj
očitali
,
da
smo
se
prenaglili
“
.
Vajda
se
je
poslovil
od
kneginje
in
za
njim
tajnik
,
ki
ga
je
zadržaval
za
rokav
:
„
Čujte
,
gospod
baron
,
priliko
porabiti
,
to
razumejem
jaz
drugače
“
.
Zamahnil
je
z
roko
.
„
Nobeden
pes
ne
bo
zalajal
“
.
Komornik
je
pomislil
,
zmignil
z
rameni
in
menil
,
da
kneginja
ne
ukazuje
tako
.
Osorno
in
oblastno
je
odpravil
Vitovca
,
nasprotnika
svojega
,
ki
ga
je
bil
tako
sramotno
iztiral
iz
tabora
.
Moral
je
Vitovec
iti
.
Premišljeval
je
,
zakaj
se
mu
ni
nič
žalega
zgodilo
,
ko
je
prišel
sam
med
zarotnike
;
zakaj
ga
ni
dala
kneginja
prijeti
,
ko
je
imela
tako
priliko
in
toliko
povoda
.
Vojakov
se
boje
,
dejal
si
je
in
ostavil
mesto
,
da
prenoči
med
vojaki
,
katerim
jedinim
je
mogel
še
zaupati
.
Ali
pa
hočejo
postopati
z
njim
po
strogem
redu
in
postaviti
ga
pred
sodišče
.
Bridko
se
je
nasmejal
.
In
kdo
jim
brani
postaviti
za
poveljnika
Ostrovrharja
!
„
Oj
,
Ostrovrhar
,
Ostrovrhar
“
,
tarnal
je
silni
mož
,
„
preje
bi
bil
mislil
,
da
steče
Savinja
navkreber
proti
planinam
,
nego
da
me
ti
prodaš
.
Najprvo
si
me
speljal
na
rob
prepada
in
zdaj
me
pehaš
vanj
“
.
Domislil
se
je
tistega
dne
,
ko
je
sklenil
snubiti
kneginjo
.
Ostrovrhar
mu
je
bil
navdihnil
nesrečno
misel
,
ki
mu
je
rodila
toliko
pekočih
skrbi
,
toliko
bridkih
prevar
!
In
to
je
hudobnež
napeljal
zaradi
tega
,
da
ga
izpodrine
pri
kneginji
.
Oj
,
ni
ga
prekanjenca
od
onega
,
ki
se
skriva
za
dobrodušnim
obrazom
!
„
Prevarjen
sem
,
premagan
ne
še
“
,
dejal
si
je
trdovraten
.
„
Do
zadnjega
se
ne
umaknem
.
Treba
poskusiti
,
na
čegavi
strani
so
vojaki
!
“
Druzega
dne
za
rana
je
dal
sklicati
vojaštvo
,
da
mu
z
nova
priseže
zvestobo
.
Mora
se
pokazati
,
kdo
je
zanj
,
kdo
proti
njemu
.
Častniki
,
ki
so
bili
zbrani
krog
Ostrovrharja
in
živo
se
razgovarjali
,
kako
bi
se
dal
poravnati
sinočnji
spor
,
gledali
so
debelo
začuvši
to
povelje
.
Namigavali
so
si
,
češ
,
bodoči
grof
si
zagotavlja
vernost
najvažnejših
podanikov
.
Vojaki
pa
so
prisegli
brez
pomišljevanja
,
in
Vitovec
se
je
prepričal
,
da
so
mu
še
udani
,
in
potolažil
se
.
A
vere
v
samega
sebe
in
svojo
srečo
mu
ta
zvestoba
ni
vrnila
.
Poklical
je
zvestega
vojaka
,
dal
mu
pismo
,
naj
je
nese
v
domovino
,
na
Češko
zemljo
,
do
kralja
Ladislava
;
a
samo
kralju
naj
je
izroči
,
drugemu
nikomur
.
Čakal
je
Vitovec
,
da
si
vojnik
osedla
konja
,
in
nem
in
otrpel
zrl
za
njim
,
dokler
mu
ni
zginil
izpred
oči
.
Podrl
se
je
mogočen
grad
,
sezidan
v
oblake
.
Ponudil
je
bil
kralju
Ladislavu
celjsko
grofijo
in
preračunjal
,
kdaj
se
bode
vrnil
sel
,
in
premišljeval
zadovoljno
,
kako
bode
iznenadil
kneginjo
in
hinavca
Ostrovrharja
.
Naj
slavi
zdaj
zmago
kneginja
,
naj
se
roga
Ostrovrhar
;
ne
bode
dolgo
,
in
stresla
se
bodo
tla
pod
kopiti
ogerskih
in
čeških
konj
,
in
maščevala
se
bode
krivica
nad
krivičniki
!
Tolažila
ga
je
zavest
,
da
je
izpodnesel
prestol
zopernikom
,
ki
so
njemu
ubranili
zasesti
ga
.
Hladna
mu
je
bila
duša
,
pokojna
ne
,
in
preudarjal
je
,
kako
bi
postavil
nezveste
vodje
pred
vojni
sod.
Iz
Gornjega
Grada
pa
je
prišel
brzi
sel
in
oznanil
,
da
Krištof
Lambergar
oblega
samostan
.
Jošt
,
ki
se
je
posebno
trudil
,
da
bi
spravil
Vitovca
z
Ostrovrharjem
,
pristopil
je
in
menil
,
da
oddelek
vojske
bi
zadostoval
,
da
odpodi
Lambergarja
;
kar
Ostrovrharja
naj
pošlje
.
„
Ni
treba
“
,
odločil
je
Vitovec
.
„
Samostan
je
trden
;
brani
se
lehko
dve
leti
“
,
Jošt
ni
ugovarjal
,
marveč
branil
še
Ostrovrharju
,
ki
je
hotel
vkljub
prepovedi
odjezditi
s
svojimi
hlapci
samostanu
na
pomoč
.
Tako
so
se
bile
napele
strune
.
Vitovec
ni
občeval
z
nikomur
in
bival
le
v
taborišči
;
Jošt
pa
je
hodil
iz
mesta
in
v
mesto
in
miril
in
pogovarjal
in
hudoval
se
nad
trmo
tu
in
trmo
tam
.
Ti
štibalarski
tatje
hujši
so
kakor
volčje
.
N.
ps
.
Na
zimo
se
navadno
ne
pričenjajo
vojske
;
kajti
je
takrat
mnogo
laže
braniti
se
kakor
napadati
,
in
v
srednjem
veku
so
največ
tudi
že
pričete
vojne
mirovale
čez
zimo
.
Prekanjeni
vojskovodje
pa
so
si
v
prid
obračali
to
šego
,
prehvapujoč
poštenjake
držeče
se
starega
kopita
.
In
baš
Vitovec
ni
ločil
zime
od
poletja
.
Tudi
Krištof
Lambergar
je
bil
sklenil
nenadoma
napasti
Gornji
Grad
;
če
bi
se
ponesrečil
naskok
,
odrinila
bi
vojska
,
da
poskusi
srečo
drugikrat
;
kajti
je
Krištof
vedel
od
Gregorja
,
kako
trden
je
samostan
,
in
na
dolgotrajno
oblegovanje
ni
bilo
misliti
,
dokler
je
stal
Vitovec
nepremagan
pri
Celji
.
Zbrana
je
bila
vojska
pri
Kamniku
in
čakala
zime
.
Ko
pa
je
zapadel
sneg
,
vzdignila
se
je
necega
večera
preskrbljena
z
vsemi
pripravami
za
naskok
,
da
preleze
obzidje
,
predno
napoči
dan
.
Sneg
je
bil
južen
,
da
so
se
vdirale
noge
konjem
in
pešcem
,
in
noč
temna
.
Tiho
je
stopala
vrsta
za
vrsto
,
čulo
se
je
le
zamolklo
hropenje
,
in
sem
ter
tja
je
zadelo
ponevedoma
orožje
ob
orožje
.
Krištof
je
jezdil
takoj
za
voditelji
,
ki
so
kazali
pot
,
in
poleg
njega
Gregor
,
ki
mu
je
poluglasno
odgovarjal
na
redka
vprašanja
.
Poveljnik
,
razburjen
po
nevarnem
početji
,
preudarjal
je
to
in
ono
,
kar
bi
se
utegnilo
pripetiti
.
Gregor
pa
,
kateremu
je
tako
povsodi
na
roke
šla
sreča
,
gojil
je
najboljše
nade
.
Čutil
se
je
že
gornjegrajskega
varuha
in
ni
si
izbijal
iz
glave
Tajde
,
ki
mu
je
hodila
na
misel
.
Tako
so
mu
hitro
tekle
ure
,
in
zavedel
se
je
,
ko
mu
je
pred
konjem
obstal
voditelj
in
tiho
opozoril
,
da
zagraja
cesto
širok
in
globok
rov
.
Zdaj
ga
je
bil
napolnil
sneg
;
a
s
konjem
se
ni
moglo
čez
in
poiskati
je
bilo
treba
ozkega
prelaza
med
dvema
nasipoma
.
Tu
bi
bili
najprvo
zazveneli
meči
in
poskusili
se
junaki
,
da
niso
bili
okopi
zapuščeni
.
„
Dobro
znamenje
“
,
mislil
si
je
Krištof
;
„
zanašajo
se
na
zimo
in
sneg
“
.
Vojniki
so
postali
,
da
si
malo
oddahnejo
,
in
odbral
je
poveljnik
one
,
ki
bi
pod
vodstvom
Gregorjevim
prvi
po
lestvah
prelezli
zid
.
Oprezno
so
se
bližali
zidovju
,
ki
se
je
dvigalo
kakor
slaba
senca
v
daljavi
.
Tiho
je
bilo
vse
okrog
,
le
zdaj
pa
zdaj
se
je
v
gozdu
ulomila
pod
težkim
snegom
suha
veja
.
Očividno
sovražnika
še
nikdor
ni
bil
opazil
,
in
niti
zvesti
varuhi
,
čujni
psi
,
se
niso
bili
še
oglasili
.
Na
obzidji
tik
stolpa
je
dremal
stražnik
,
prepričan
,
da
je
nastopil
varni
zimski
čas
,
ko
bode
nepredoren
sneg
branil
trdnjavo
,
ko
bodo
v
gostilni
presedevah
dolge
večere
in
brez
strahu
prespavah
dolge
noči
.
Na
drugi
strani
blizu
cerkve
pa
je
slonel
na
predprsji
visok
mož
,
zavit
v
temen
plašč
,
in
zrl
v
zimsko
noč
.
Bil
je
Gregor
Ostrovrhar
,
zdaj
opat
gornjegrajski
,
izvoljen
od
bratov
po
smrti
prednikovi
.
Zakaj
so
ga
volili
,
to
je
dobro
vedel
,
a
zavedal
se
tudi
težke
svoje
naloge
.
Z
vso
silo
jeklenega
značaja
se
je
držal
pota
,
katerega
je
bil
nastopil
meneč
,
da
je
pravi
;
a
kako
da
je
težaven
in
nevaren
,
tega
si
nikakor
ni
prikrival
.
Da
se
samostan
lehko
ubrani
cesarski
sili
,
o
tem
ni
dvojil
,
a
trebalo
je
zagovarjati
pravno
stališče
.
Poslal
je
bil
že
učenega
sobrata
v
Rim
,
da
brani
ondi
pravice
samostanske
,
druge
je
bil
poslal
do
druzih
benediktincev
po
Štajerskem
,
da
bi
mu
pomagali
dognati
pravdo
.
A
v
miru
je
bil
mogočen
vpliv
cesarjev
,
bratski
samostani
pa
so
se
bali
zameriti
cesarju
.
In
ko
so
bratje
veselo
napivali
kneginji
in
Vitovcu
,
morile
so
opata
skrbi
in
podile
spanje
od
njegovih
oči
.
Da
vztraja
,
če
tudi
sam
,
na
strani
celjske
kneginje
,
za
to
je
bil
odločen
,
a
skrbela
ga
je
nad
vse
mržnja
med
kneginjo
in
Vitovcem
,
ki
mu
ni
bila
neznana
.
Če
se
ne
dožene
sloga
,
zaman
bodo
vsi
napori
;
in
če
pade
Celje
,
mora
se
udati
samostan
.
To
so
bile
neprijetne
misli
,
ki
so
ga
nadlegovale
,
da
je
hodil
sem
ter
tja
po
sobi
ali
po
obzidji
.
Trdnjava
ga
je
spominjala
mladih
let
,
ko
je
sukal
meč
in
kopje
,
zatorej
se
je
tudi
rad
sprehajal
po
njej
in
razmišljeval
temno
bodočnost
.
Tako
so
ga
bile
tudi
ta
dan
še
pred
zoro
zdramile
skrbi
,
da
je
ostavil
sobo
in
hitel
na
mrzli
zrak
.
Nebo
je
bilo
oblačno
,
in
le
zamolkla
svitloba
odsevajoča
od
snežne
odeje
kazala
je
predmete
po
daljavi
bolj
ali
menj
razločno
.
Na
jedenkrat
se
zazdi
opatu
,
da
se
je
potemnila
široka
pot
proti
kranjski
strani
.
Senca
se
je
gostila
in
premikala
in
čulo
se
je
kakor
stopanje
mnogih
nog
po
mehkih
tleh
.
Strme
je
napenjal
oči
in
zrl
nepremično
na
čudno
prikazen
,
ne
verujoč
sam
svoji
slutnji
,
k
kmalu
je
prešel
dvom
,
bila
je
množica
vojakov
,
in
razločil
je
že
dobro
znani
žvenk
orožja
.
Kakor
okamenel
je
stal
nekaj
časa
.
Ko
pa
se
je
tolpa
približala
rovu
in
so
se
vzdignile
lestve
,
šinila
mu
je
burno
kri
po
vsem
telesu
;
zakričal
je
na
pomoč
in
hitel
sam
na
nevarni
kraj
.
Trobente
so
se
oglasile
od
vseh
oglov
,
in
kakor
v
mravljišči
,
katero
je
predrl
s
palico
poreden
fant
,
tako
je
vse
oživelo
po
samostanu
.
Predno
so
prvi
naskakovalci
prilezli
do
predprsja
,
bil
je
že
trop
vojakov
pripravljenih
,
da
odbije
napad
.
Tem
pa
so
hiteli
na
pomoč
drugi
od
vseh
strani
.
Po
konci
so
bili
takoj
menihi
in
mešali
se
med
vojake
,
da
se
z
orožjem
v
roki
ustavijo
napadovalcem
.
Izpodletel
je
naklep
Krištofov
.
Ko
so
bili
sovražniki
odbiti
,
ošteval
je
opat
poveljnika
in
stražnike
,
ki
niso
bili
storili
svoje
dolžnosti
.
Iz
vasi
pa
je
donel
krik
in
vik
prestrašenih
ljudi
.
Vojaki
so
bili
obkolili
hiše
čakaje
novega
povelja
,
Krištof
pa
se
je
posvetoval
s
častniki
.
Kajti
,
dasi
je
bil
prvotni
in
,
če
se
prav
premisli
,
pametni
načrt
ta
,
da
se
takoj
umakne
iz
Gornjega
Grada
,
ako
se
mu
ponesreči
naskok
,
vendar
se
ni
mogel
odločiti
.
Še
jedenkrat
bi
rad
poskusil
srečo
,
kakor
jo
skuša
nesrečen
igralec
s
trdovratnostjo
obladati
.
Mladi
častniki
ki
so
vsi
slutili
,
česa
želi
poveljnik
,
in
največ
bali
se
,
da
ne
bi
s
previdnim
svetom
kazali
boječnosti
,
bili
so
tega
mnenja
,
da
se
samostan
obleže
.
Ako
bi
prišla
pomoč
iz
Celja
,
vrnejo
se
brez
težave
na
Kranjsko
.
Nasvet
je
obveljal
.
Takoj
so
pričeli
kopati
rov
,
da
utrde
taborišče
,
pomaknili
prednje
straže
daleč
doli
proti
dolini
in
razdelili
si
hiše
po
vasi
.
Vznemirjen
je
hitel
Gregor
k
znani
hišici
ob
potoku
,
da
ne
bi
se
kaj
žalega
storilo
Tajdi
in
njeni
materi
.
Vojaki
so
bili
baš
vlomili
v
vežo
in
razbijali
ob
vrata
v
sobo
,
ko
jih
je
Gregor
ustavil
.
Klical
je
potem
ženski
,
da
sta
ga
spoznali
in
odprli
mu
,
prestrašeni
po
nenadnem
napadu
.
On
ji
je
miril
in
tolažil
in
opravičeval
se
,
kolikor
je
mogel
.
„
In
kaj
nama
je
zdaj
storiti
?
“
tarnala
je
mati
.
„
Ali
smeva
v
samostan
?
“
Gregor
pa
je
obžaloval
,
da
ni
več
možno
.
V
Tajdi
pa
se
je
oglasilo
rodoljubno
srce
,
ko
je
videla
samostan
obležen
,
sovražnika
v
vasi
in
razdejane
lepe
sanje
o
zmagi
celjskega
orožja
.
Bridkost
jej
je
netila
pogum
,
in
hudo
se
je
jela
znašati
nad
Gregorjem
;
kajti
jo
je
posebno
jezilo
,
da
je
baš
on
,
ki
ga
je
ona
vendar
nekako
čislala
,
prišel
na
njeno
domačijo
.
„
Ali
se
morava
takoj
pobrati
iz
hiše
?
“
popraševala
je
nejevoljna
.
„
Smeva
li
vzeti
kaj
s
seboj
?
Ali
naji
boste
popolnoma
poropali
“
?
Gregor
je
odgovarjal
užaljen
,
da
ni
razbojnik
,
naj
odstopita
le
jeden
del
hiše
za
malo
časa
,
najboljše
naj
ohranita
zase
,
po
vojni
pa
se
bode
povrnila
vsa
škoda
.
Ona
ga
ni
poslušala
in
le
očitala
mu
,
kako
vračuje
samostanu
gostoljubnost
in
prijateljem
prijaznost
,
ki
so
mu
jo
bili
skazali
.
Komaj
se
je
Gregor
začel
izgovarjati
,
da
mora
pač
spolnjevati
ukaze
drugih
,
segla
mu
je
zopet
v
besedo
in
trdovratno
kot
prava
Evina
hči
borila
se
za
zadnjo
besedo
.
Ko
je
bila
povedala
,
kar
jej
je
bilo
na
srci
,
udrle
so
jej
gorke
solze
po
lepih
licih
,
obrnila
se
je
proč
in
ostavila
ga
,
potrtega
,
da
jo
je
tako
moral
zopet
videti
.
Tudi
ona
je
bila
vsa
nesrečna
in
zdelo
se
jej
je
,
da
ne
more
in
ne
more
ostati
pod
jedno
streho
z
njim
.
Še
ta
dan
se
morata
preseliti
z
materjo
k
sorodnikom
v
Mozirje
,
in
potem
naj
gospodari
on
,
kakor
se
mu
ljubi
;
a
ona
ga
ne
pogleda
nikdar
več
.
Mnogo
jo
je
stal
ta
trdni
sklep
,
a
ne
bila
bi
ga
premenila
za
ves
svet
.
Čakala
je
matere
,
ki
se
je
dogovarjala
z
Gregorjem
o
nastanjenji
vojakov
.
Ta
je
uvidela
,
da
Gregor
ne
more
ravnati
drugače
,
in
hvalo
mu
vedela
za
toliko
obzirnost
;
neljub
seveda
je
sovražnik
,
bodi
še
tako
pravičen
in
prijazen
.
Zagovarjala
pa
ga
je
proti
hčerinim
tožbam
.
Opat
pa
je
s
tiho
zadovoljnostjo
opazoval
početje
Lambergarjevo
.
Prepričan
,
da
ne
opravi
ničesar
proti
samostanu
,
vedel
je
tudi
,
da
ga
stisneta
kmalu
glad
in
zima
.
Tema
naravnima
silama
treba
priskočiti
na
pomoč
,
mislil
si
je
in
namignil
poveljniku
,
naj
napade
skoro
z
izbranimi
vojaki
oblegovalce
,
da
jim
požge
hiše
,
kjer
so
se
bili
nastanili
in
imeli
shranjen
živež
in
vojno
pripravo
.
Takoj
je
začel
poveljnik
zbirati
radovoljnike
.
A
da
se
nekaj
pripravlja
,
slutil
je
tudi
Lambergar
,
ko
je
videl
,
kako
se
menjavajo
vojaki
po
obzidji
,
in
koliko
je
prihitelo
moštva
na
stolpe
.
Imel
je
za
boj
pripravljen
močan
oddelek
,
drugi
pa
so
se
utrjevali
tabor
.
Ko
pa
so
zapeli
zvonovi
k
večernicam
,
odprla
so
se
na
mah
samostanska
vrata
,
in
od
treh
strani
je
planila
na
sovražno
četo
posadka
.
Vnel
se
je
vroč
boj
.
Napadovalci
,
katere
so
izpodbujali
z
obzidja
svojci
z
besedo
in
rokami
,
skušali
so
predreti
sovražno
ograjo
in
zapaliti
hiše
.
Leteli
so
po
strehah
ogorki
in
smolnjaki
;
a
sneg
se
je
skazal
dobrega
ognjegasca
,
in
kader
se
je
kje
prijemala
lesovja
iskra
,
tlačili
in
gasili
so
vojaki
in
od
njih
prisiljeni
prebivalci
.
Med
borilci
Lambergarjevimi
se
je
skazoval
Gregor
.
Bil
je
take
volje
,
da
se
ni
menil
za
nobeno
reč
več
na
svetu
.
Čemu
bi
še
dalje
živel
?
Da
se
bode
dolgočasil
po
pustem
Gornjem
Gradu
in
spominjal
se
lepih
nadej
,
ki
so
mu
splavale
po
vodi
!
Nikogar
nima
več
,
komur
bi
posvetil
življenje
svoje
.
Kako
ga
je
pahnila
od
sebe
Tajda
!
Morebiti
jo
potolaži
njegova
smrt
,
da
potoči
vendar
solzico
za
njim
,
ko
ga
ne
bode
več
na
svetu
.
S
to
mislijo
v
srci
je
vihtel
meč
nad
trdovratnimi
sovragi
in
potiskal
jih
nazaj
proti
samostanu
.
Dolžnost
in
sla
sta
ga
gnali
,
in
kako
prijetno
in
uspešno
je
delo
,
kader
se
skladata
te
dve
čustvi
!
Ko
je
omahnila
sovražna
četa
na
jedni
strani
,
jela
je
tudi
ona
na
drugi
strani
misliti
bolj
na
svojo
rešitev
nego
na
pogubo
sovražnikov
.
A
kader
prešine
ta
misel
borilce
,
težko
jih
je
zadrževati
.
Ko
so
jedni
počasi
se
umikali
,
počeli
so
drugi
že
bežati
,
zavistno
se
boječ
,
da
jih
prehite
tovariši
.
S
podvojeno
silo
so
se
vrgli
nanje
osrčeni
nasprotniki
in
sekali
jih
,
ki
so
se
gnetli
pri
vratih
.
Gregorju
pa
je
prišlo
na
misel
,
da
bi
s
sovražniki
vred
prodrl
v
samostan
.
Neudržen
se
je
gnal
za
njimi
na
čelu
predrzne
čete
.
Na
stolpu
nad
vhodom
je
stal
poleg
poveljnika
opat
,
nejevoljen
,
da
mu
je
nakana
izpodletela
,
in
z
bridkostjo
opazujoč
,
kako
mu
padajo
vojaki
.
Ko
pa
so
se
jeli
umikati
,
polotil
se
ga
je
strah
,
da
ne
bi
se
zgodilo
to
,
kar
je
nameraval
Gregor
.
Ukazal
je
donesti
na
rob
zidovja
hlodov
in
kamenja
,
da
bi
se
zvalilo
na
napadovalce
.
Bolj
in
bolj
so
se
bližali
ti
,
oni
na
trdnjavi
pa
so
čakali
povelja
,
da
sprožijo
gromado
.
Tovariš
je
opozoril
Gregorja
,
kaj
da
se
pripravlja
;
a
tega
je
bila
tako
prevzela
bojaželjnost
,
da
ni
ne
videt
ne
slišal
ničesar
in
le
drl
tja
,
kjer
so
pod
sklonjenim
oblokom
režala
široka
vrata
.
Še
kratek
napor
,
in
izvršen
bi
bil
smeli
naklep
;
a
jeden
migljaj
,
in
zdrčala
je
ob
zidu
težka
klada
,
odkrehnila
kameniti
grb
nad
vrati
,
odskočila
na
odkrajku
in
polomastila
pod
seboj
konje
in
moštvo
.
Zmagovit
krik
se
je
razlegel
raz
obzidje
,
napadovalce
pa
je
stresla
groza
,
ko
so
videli
pomendrane
tovariše
in
čuli
ječanje
izmed
razmesarjenih
trupel
.
Srce
se
je
stisnilo
od
bridkosti
Krištofu
Lambergarju
zarad
Gregorja
,
in
ukazal
je
rešiti
saj
telo
njegovo
.
Priskočili
so
najpogumnejši
vojaki
,
odvalili
hlod
in
odnesli
nezavednega
.
Nesli
so
ga
v
stanovanje
,
položili
na
posteljo
in
odpeli
mu
šlem
in
oklep
.
Na
blazino
se
je
nagnila
,
bleda
glava
,
in
mrtvi
sta
ležali
roki
ob
truplu
.
Prestrašena
je
prihitela
Tajdina
mati
in
križala
se
zagledavši
ga
.
Tekla
je
hčeri
pravit
,
da
je
mrtev
Gregor
ali
da
umira
,
in
prišla
zopet
,
če
bi
mogla
kaj
pomagati
.
Tajda
pa
je
pobledela
,
in
zastala
jej
je
beseda
v
grlu
.
Zdaj
ni
bil
Gregor
več
sovražnik
,
stal
jej
je
pred
očmi
v
tisti
podobi
,
kakor
ga
je
bila
prvikrat
videla
,
oni
mladenič
,
v
čegar
druščini
je
bila
preživela
toliko
lepih
dni
v
najlepši
mladosti
svojega
življenja
.
Sama
je
jela
opravičevati
njegovo
ravnanje
.
Si
limore
pomagati
,
ko
ga
sili
dolžnost
?
A
s
koliko
obzirnostjo
je
olajšal
trdi
ukaz
!
Kako
hudo
mu
je
dejalo
izvrševanje
!
Ni
jej
rekel
žale
besede
,
dasi
ga
je
ona
tako
žalila
.
In
sedaj
umira
,
in
ona
ne
bode
mogla
več
poravnati
storjene
mu
krivice
.
„
Ne
,
ne
,
ne
sme
umreti
“
,
dejala
si
je
tiho
,
hitela
za
materjo
in
zaječala
na
glas
,
ko
ga
je
videla
kakor
smrt
bledega
.
„
Stok
ne
pomaga
nič
“
,
menil
je
star
vojak
,
ki
je
pretipaval
Gregorja
.
„
Pripravita
rajši
povojev
in
deščic
,
da
mu
naravnamo
zdrobljeno
nogo
.
Nemara
je
še
živ
“
.
In
razlagal
je
,
da
je
padel
Gregor
na
oglu
tik
odnašavca
,
tako
da
ga
ni
zadel
hlod
z
vso
težo
.
Mati
je
skrbno
tekala
sem
ter
tja
in
pripravljala
potrebne
reči
;
Tajda
pa
je
bila
tako
zmešana
,
da
ni
bila
za
nobeno
rabo
.
V
tedanjih
časih
,
ko
še
ni
bilo
toliko
zdravnikov
po
svetu
,
morali
so
ljudje
bolj
sami
skrbeti
za
svoje
zdravje
.
Potreba
jih
je
učila
spoznavati
zdravilna
zelišča
,
in
teorijo
je
namestovala
skušnja
.
Spretno
so
si
obvezali
vojaki
rane
in
uravnali
zlomljene
ude
.
Tudi
za
bradatega
samouka
,
ki
se
je
sukal
krog
Grogorjeve
postelje
,
to
ni
bil
prvi
zanimivi
slučaj
.
Po
njegovi
pameti
bi
se
imel
bolnik
kmalu
zavedeti
;
kajti
je
spoznal
,
da
ima
le
nogo
zdrobljeno
,
udarec
na
glavo
pa
ga
je
bil
omotil
,
a
ne
prebil
črepinje
.
Brizgnil
mu
je
vode
v
obraz
,
in
Gregor
je
odprl
motne
oči
,
in
mrtvaška
bledoba
je
zginjala
s
trudnega
obličja
.
A
kmalu
je
zopet
zaspal
,
dokler
ga
niso
zdramile
bolečine
v
nogi
in
mu
ne
izvile
zamolklega
stoka
iz
krepkih
prsi
.
„
Ne
bo
še
umrl
“
,
zagodrnjal
je
vojak
zadovoljen
sam
s
seboj
.
„
Hvala
bodi
Bogu
!
“
zdihnila
je
Tajda
;
a
oni
je
popravljal
prav
po
eskulapski
svojo
prognozo
,
češ
umrje
še
tudi
lehko
.
Ona
pa
se
je
oklepala
te
mrvice
upanja
in
ni
si
mogla
misliti
,
da
bode
Gregor
umrl
;
kakor
sploh
mladi
ljudje
brzo
in
brez
pravih
vzrokov
menjavajo
misli
in
čustva
Koliko
se
je
bila
prej
hudovala
Tajda
,
koliko
si
je
bila
napravila
nepotrebnega
dela
,
ko
se
je
odpravljala
iz
Gornjega
Grada
!
Zdaj
je
trebalo
zopet
odklepati
skrinje
razvezavati
zavoje
in
razkladati
pospravljeno
robo
;
kajti
vendar
ne
moreta
tacega
ostavljati
Gregorja
;
zlasti
ko
jima
je
Krištof
Lambergar
,
obiskavši
ga
,
tako
naročal
,
naj
mu
skrbno
strežeta
.
Gorje
,
kdor
nima
doma
,
kdor
ni
nikjer
sam
svoj
gospod
.
S.
Jenko
.
Nesreča
Gregorjeva
je
bila
hud
udarec
za
poveljnika
,
a
ni
mu
vzela
poguma
.
Zanašal
se
je
,
da
se
mu
vendar
posreči
kak
naklep
,
predno
zapade
večji
sneg
.
Posvetoval
se
je
pridno
s
častniki
,
strogo
pazil
,
da
so
bili
vojaki
pripravljeni
odbiti
vsak
napad
,
in
da
se
je
redno
dovažal
živež
iz
bližnjih
vasi
.
Seveda
so
morali
hoditi
vojaki
ponj
vedno
dalje
,
in
zdaj
pa
zdaj
kake
čete
ni
bilo
več
nazaj
,
ker
so
jo
bili
pobili
razjarjeni
kmetje
.
Strahoma
je
kmalu
videl
Lambergar
,
kako
se
bliža
dan
,
ko
se
ne
bode
mogel
ved
držati
pred
samostanom
.
V
samostanu
pa
so
imeli
vsega
zadosti
.
Bili
so
židane
volje
in
posmehovali
se
lehkomiselnim
oblegovalcem
.
Le
jednega
izmed
menihov
je
trla
bridka
žalost
,
patra
Benedikta
.
Uresničile
so
se
bile
njegove
slutnje
,
in
prepričan
je
bil
,
da
se
bliža
konec
gornjegrajskemu
samostanu
.
Prva
zmota
je
bila
vrgla
voz
s
pravega
tira
in
obrnila
ga
k
prepadu
;
zaslepljeni
voznik
pa
brezkrbno
poganja
,
meneč
,
da
je
na
pravem
potu
.
„
Božja
volja
mora
biti
tako
“
,
dejal
si
je
udano
in
čakal
tistega
dne
,
ko
pridere
sovražnik
in
ga
prežene
iz
ljubega
doma
.
A
to
ga
ni
tolikanj
žalilo
;
huje
mu
je
delo
,
da
je
zadela
vojna
šiba
nedolžne
kmete
;
v
največjih
skrbeh
pa
je
bil
zarad
sestre
in
Tajde
.
Brez
varuha
sta
v
oblasti
surovih
vojakov
.
O
da
ni
Bog
poklical
njega
s
tega
sveta
,
predno
je
doživel
to
bridkost
!
Prosil
je
bil
,
naj
se
ga
pusti
v
sovražni
tabor
,
a
ni
se
mu
dovolilo
.
Dan
na
dan
je
hodil
na
obzidje
gledat
,
če
še
stoji
bela
hišica
,
in
čakal
znamenja
,
da
bi
zvedel
,
ali
še
živita
sorodnici
in
nista
li
pregnani
iz
tihega
kraja
,
kjer
je
Tajda
kot
malo
dekletce
trgala
prve
spomladanske
cvetke
.
Oh
,
kako
je
bila
mična
in
kratkočasna
!
Dorasla
je
na
veselje
materi
in
strijcu
,
a
z
njo
vred
so
zrasle
skrbi
.
Kaj
mu
je
pomagalo
,
če
so
mu
samosvestno
zatrjevali
bratje
,
da
ne
mine
mesec
in
ne
bode
nobenega
cesarskega
moža
več
v
Gornjem
Gradu
!
On
je
odkimaval
nejeverno
,
da
so
ga
milovali
,
reveža
,
ki
tako
malo
razumeje
o
vojnih
rečeh
.
Baš
tako
malo
pa
je
tudi
razumel
o
tedanji
strategiki
in
taktiki
strastni
miroljub
,
krčmar
Tomaž
;
zato
tudi
on
niti
besedice
ni
verjel
bahatim
vojakom
.
Počasi
so
tudi
njemu
tekli
dnevi
bridkega
strahu
;
in
nočnega
miru
je
zaman
iskal
v
črni
starini
,
katero
je
poprej
le
za
zdravilo
pokušal
.
Kader
se
je
oglasila
straža
,
zganil
se
je
;
kader
je
zatrobil
rog
,
klical
je
hlapca
,
naj
teče
gledat
,
kaj
da
je
;
in
če
je
po
noči
prevrnil
maček
skledo
,
planil
je
potem
iz
spanja
,
kajti
se
mu
je
bilo
sanjalo
,
da
bobnajo
cesarski
po
njegovih
sodih
.
Vrh
vsega
tega
pa
so
še
postali
pivci
njegovi
,
od
kar
je
bil
samostan
obležen
,
neznosno
oblastni
in
prešerni
.
A
da
bi
saj
plačevali
,
kakor
se
spodobi
!
Ampak
kaj
še
!
Tolažili
so
ga
,
naj
počaka
,
da
bodo
tepeni
cesarski
.
Njemu
pa
se
je
milo
storilo
in
kimal
je
,
da
bode
to
najbrž
o
svetem
nikoli
.
Takrat
so
pa
začeli
zabavljati
.
Kdo
bi
to
prenašal
?
Tomaž
je
bil
potrpežljiv
kakor
le
kak
krčmar
;
svetnik
seveda
je
malokateri
:
a
če
niti
oni
,
ki
pijo
na
upanje
,
ne
bodo
mirovali
po
krčmah
,
kam
pa
pridemo
.
Zdaj
pa
zdaj
je
pošla
Tomažu
potrpežljivost
.
Najhuje
ga
je
jezil
oklopnik
Gašpar
.
Nič
manj
kakor
od
bele
nedelje
je
že
pil
na
kredo
ta
brezvestni
človek
,
in
na
največjem
sodu
že
ni
imel
več
prostora
njegov
račun
.
In
ta
goba
!
če
je
bil
bolj
suh
,
bolj
je
vlekel
.
A
mu
je
gorke
pravil
včasi
Tomaž
in
moško
zavračal
njegovo
bahatost
.
„
Boste
jih
ugnali
,
cesarske
,
da
“
,
rogal
se
mu
je
nekoč
,
ko
sta
bila
sama
;
drugače
se
ne
bi
upal
.
„
To
je
baš
tako
,
kakor
če
bi
me
ti
,
Gašpar
,
držal
čez
pas
,
in
jaz
bi
“
—
„
Ne
govorite
tako
abotno
“
,
segel
mu
je
oni
v
besedo
,
Jaz
Vas
še
ne
objamem
ne
čez
pas
“
.
Tomaž
je
osolpnil
nad
tem
mnogo
menj
zbadljivim
kakor
neumnim
ugovorom
;
a
spoznavši
kmalu
vso
logično
revščino
njegovo
,
ohrabril
se
je
in
drugače
zasolil
Gašparju
rekoč
:
„
Pij
,
pa
plačaj
!
“
„
Ta
krčmarska
ošabnost
“
,
hudo
val
se
je
oni
,
„
presega
že
vse
meje
.
Kaj
!
Še
za
to
naj
bi
plačal
,
ker
resnico
govorim
?
“
„
Govori
resnico
“
,
dejal
je
oni
,
„
le
govori
;
a
poslušaj
,
da
jo
tudi
jaz
povem
.
Kaj
mi
pač
segaš
v
besedo
,
ko
še
ne
veš
,
kakšna
prilika
mi
je
bila
na
jeziku
?
“
„
Kaj
prilika
,
oče
Tomaž
!
Pilka
se
držite
,
pilka
.
—
Jerica
,
glej
prazno
kupo
!
To
je
prilika
.
Prinesi
ga
še
na
vso
jezo
!
“
Krčmar
je
zopet
osolpnil
.
Gotovo
si
že
naletel
,
častiti
bralec
,
v
svojem
življenji
na
trmastega
bedaka
,
kakoršnemu
bi
kralj
Salomon
zaman
dokazoval
,
da
je
bedak
.
Meni
se
je
že
tudi
tako
godilo
.
Kaj
ne
?
nisva
vedela
,
ali
bi
se
jezila
ali
smejala
.
Najpametneje
bi
seveda
bilo
,
ako
bi
ga
pustila
pri
miru
;
a
zloradost
in
ničemurno
zadoščenje
,
ki
se
nam
napoveduje
,
ako
bodemo
izpodbili
puhle
razloge
,
žene
nas
v
nepotreben
,
ker
brezuspešen
prepir
.
Baš
tako
Tomaža
,
ki
se
je
jezil
,
a
vendar
tudi
domišljeval
si
na
tihem
,
da
pouči
zmotenca
Gašparja
.
Jel
mu
je
brez
prilik
,
jasno
kakor
beli
dan
dokazovati
,
da
bi
se
bili
že
zdavnaj
otresli
cesarskih
,
ako
bi
se
dalo
.
„
Kaj
le
čakate
?
“
vprašal
je
okoliščinam
jako
primerno
.
„
Da
vam
poide
v
samostanu
jed
in
pijača
?
“
„
Do
jedi
,
vedite
,
oče
Tomaž
,
nam
ni
toliko
“
,
odgovarjal
je
trdovratni
Gašpar
.
„
Zarad
pijače
se
pa
nikar
ne
bojte
.
Kleti
so
polne
,
in
naš
poveljnik
ima
vse
natanko
popisano
,
koliko
sodov
ga
imate
še
Vi.
Še
ga
bodemo
pili
.
“
„
Ali
pa
ga
bodo
cesarski
.
“
„
Dajte
si
kaj
dopovedati
,
oče
,
in
ne
delajte
sramote
svojemu
patronu
,
ki
si
je
dal
na
vse
zadnje
vendar
dopovedati
.
A
to
Vam
rečem
:
nobene
kaplje
Vašega
vina
ne
bodo
popili
cesarski
,
in
če
imajo
popokati
od
vode
.
“
„
Bahač
grdi
!
“
srdil
se
je
Tomaž
.
„
Kako
bahač
?
Stoinpetdeset
vojakov
nas
je
,
sama
krepka
grla
;
in
poveljnika
niti
ne
štejem
,
ki
pije
za
tri
.
In
da
ne
bi
osušili
Vaše
kleti
?
Glejte
,
da
se
Vi
ne
skažete
bahača
!
Seveda
dolivati
,
oče
Tomaž
,
in
zalivati
nič
!
“
Neznano
se
je
jezil
Tomaž
,
da
Gašpar
ne
razumeje
njegovih
ostrih
in
deloma
bistroumnih
opazk
.
Najrajši
bi
mu
bil
priskočil
na
pomoč
s
palico
,
a
ni
bilo
varno
.
In
ta
bedak
je
začel
zdaj
njemu
razlagati
,
kako
se
suče
svet
!
„
To
je
jako
naravno
“
,
dejal
je
,
„
in
vsakemu
otroku
mora
iti
v
glavo
,
da
bodemo
mi
vojaki
,
če
nam
začne
presti
,
pobrisali
jo
od
tod
.
“
„
Mi
naj
pa
ostanemo
,
kaj
ne
!
“
očital
je
bridko
Tomaž
.
„
Kaj
že
to
!
Mi
bodemo
poskrbeli
,
da
Vam
ne
bodo
mogli
cesarski
nič
škodovati
in
nič
vzeti
.
Na
primer
,
če
Vam
mi
popijemo
vse
vino
,
ali
se
boste
še
bali
kacega
žejnega
razbojnika
?
Smejali
se
mu
boste
v
zobe
.
Ne
res
?
Govorite
!
Kaj
mendrate
po
hiši
,
kakor
bi
proso
phali
.
In
to
bodemo
naredili
mi
tem
prešmentanim
cesarskim
.
Ne
bodo
se
napajali
z
Vašim
vinom
.
Keder
bodemo
videli
,
da
se
ne
moremo
več
držati
,
jedli
bodemo
in
pili
,
kar
se
da
;
kajti
,
Tomaž
,
takrat
bode
vse
zastonj
.
“
„
Oj
,
grdobe
!
“
zdihnil
je
Tomaž
.
„
Kako
se
motite
,
ljuba
duša
!
Ne
iz
požrešnosti
in
pijančljivosti
,
Tomaž
,
ampak
iz
vojnih
ozirov
;
da
ne
pade
nič
sovražnikom
v
roke
.
Razumejete
?
“
To
je
bilo
Tomažu
že
preveč
.
Da
bi
se
njemu
,
ki
nikomur
nič
žalega
storil
ni
,
godila
taka
krivica
!
V
pikrih
besedah
je
dal
duška
svojim
čustvom
in
razlil
žolč
ne
samo
nad
Gašparjem
,
ki
je
to
popolnoma
zaslužil
,
ampak
,
ko
je
bil
prisedel
k
Gašparju
še
tovariš
,
nad
vsem
vojaštvom
.
„
Nad
vinom
bi
se
znašali
!
“
dejal
je
;
a
da
je
govoril
splošno
,
to
ni
bilo
prav
.
„
Znosite
se
nad
cesarskimi
,
če
ste
za
kaj
!
A
se
jih
bojite
in
boste
še
brusili
pete
,
kakor
ste
jih
že
.
Premalo
vas
je
!
“
Tovariš
Gašparjev
je
porasel
in
udaril
ob
mizo
,
da
je
odskočil
kozarec
,
Gašpar
pa
je
miril
.
„
Molči
ti
!
“
dejal
je
.
„
Midva
imava
s
Tomažem
svoj
pogovor
.
Kako
,
oče
?
Vi
trdite
,
da
je
nas
premalo
,
in
da
nas
bodo
zmogli
cesarski
?
Da
,
vse
se
utegne
primeriti
.
A
prosil
bi
Vas
jaz
,
da
mi
nikar
ne
jemljite
poguma
s
takim
strašenjem
.
Kajti
če
mu
trobite
to
dan
na
dan
v
ušesa
,
zbal
se
bode
tudi
junak
.
To
sem
že
jaz
sam
skusii
.
V
prejšnjih
časih
sem
drl
v
boj
kakor
lev
,
zdaj
se
pa
držim
le
bolj
zadnjega
konca
.
Seveda
,
ker
vedno
slišim
,
da
bodemo
premagani
,
kako
bi
ne
zgubil
srčnosti
?
A
tako
govorjenje
je
kaznivo
,
Tomaž
.
Kajti
poslušajte
!
Naš
poveljnik
je
hud
mož
in
ne
pozna
nobene
šale
.
A
rekel
je
,
če
bi
kdo
plašil
tovariše
,
češ
,
sovražnik
je
premočan
ali
nas
premalo
,
dal
ga
bode
obesiti
.
Zakaj
me
torej
plašite
Vi
?
Veste
kaj
?
Ovadil
Vas
bodem
jaz
poveljniku
,
dokler
še
niste
napravili
večje
nesreče
.
To
mi
veleva
vest
in
pa
vojaška
dolžnost
.
“
To
govorjenje
se
je
pusto
zdelo
Tomažu
in
jel
je
na
smeh
obračati
svoje
besede
,
a
Gašpar
ga
je
z
neprijetno
resnobo
zavračal
in
skliceval
se
na
pričo
.
Prisiljeno
se
je
smejal
krčmar
in
menil
,
da
takim
junakom
še
poguma
nikdo
vzeti
ne
more
.
„
Ker
ga
nimajo
,
kaj
ne
?
O
,
le
zabavljajte
“
,
dejal
je
oni
,
„
saj
ne
boste
dolgo
.
“
Tomažu
je
prihajalo
vroče
in
menil
je
,
da
ni
govoril
za
res
,
da
ga
je
le
skušal
.
„
Kako
pa
;
“
dejal
je
oni
hladnokrvno
.
„
Danes
ste
skušali
mene
,
drugič
boste
druge
.
A
baš
to
je
Vašemu
vratu
nevarno
.
—
Kje
je
moja
kapa
?
“
Krčmar
se
je
prestrašil
in
videl
,
da
treba
napeti
drugo
struno
.
„
Ne
boš
mi
šel
,
ne
“
,
zadržaval
je
Gašparja
.
„
Jerica
,
bokal
boljšega
,
na
moj
račun
.
“
Gašpar
je
še
vedno
iskal
kape
.
„
Sedi
,
Gašpar
,
in
pij
pa
molči
!
Še
ta
bokal
izpraznimo
,
pa
še
ne
gremo
.
“
„
A
mi
gremo
“
,
dejal
je
Gašpar
s
tako
kruto
odločnostjo
,
da
je
Tomaža
stresel
mraz
na
dnu
srca
.
„
Le
pojdi
!
“
dejal
je
milo
v
največji
stiski
.
„
ln
spravi
me
v
nesrečo
,
če
si
tak
.
Kaj
ne
?
jaz
ti
nisem
storil
nikoli
nič
dobrega
,
in
ti
se
nisi
nikoli
zastonj
napil
pri
meni
!
Le
pojdi
!
Do
danes
sem
mislil
,
da
si
moj
prijatelj
.
Sedaj
pa
vem
,
kakšen
si
.
In
jaz
se
ti
nič
ne
smilim
in
Jerica
nič
,
nedolžna
moja
hči
.
“
Kamen
bi
se
moral
omečiti
;
in
ganil
je
res
ubogi
Tomaž
Gašparjevega
tovariša
,
ki
je
začel
pogovarjati
hudomušneža
in
posadil
ga
zopet
na
klop
.
Sedaj
so
se
začeli
pogajati
in
pogovarjati
,
da
sta
se
do
dobra
napila
oba
junaka
.
„
Ampak
to
Vam
povem
,
Tomaž
“
,
zagrozil
se
je
na
zadnje
Gašpar
,
„
če
me
boste
Vi
še
katerikrat
nesramno
potirjali
v
druščini
,
jaz
bom
storil
svojo
dolžnost
?
“
Vojaka
sta
se
grohotala
na
dvorišči
,
Tomažu
pa
je
krvavelo
srce
za
mizo
.
Kajti
obešen
biti
za
prazen
nič
,
to
niso
mačje
solze
;
zlasti
za
človeka
,
ki
ni
modrijan
kakor
Sokrat
,
da
bi
se
mu
le
količkaj
slajše
zdelo
umreti
po
nedolžnem
.
„
Oj
,
ti
jezik
nesrečni
!
“
dejal
si
je
Tomaž
in
udaril
se
po
ustih
.
Zapravljivec
on
ni
bil
,
a
zdelo
se
mu
je
,
da
bi
dal
rajši
sod
najboljšega
vina
,
nego
da
ga
obesijo
.
Da
,
kako
zapelje
človeka
strast
!
Zdaj
je
popolnoma
v
rokah
tega
brezvestnega
človeka
,
in
drago
ga
bode
stala
prevelika
odkritosrčnost
.
In
sitna
nevarnost
bode
trajala
,
dokler
bode
Gašpar
tu
(
da
bi
ga
prenesel
vrag
!
)
.
Sedaj
bodi
človek
pa
še
domoljub
!
Kako
pa
!
Pri
tej
priči
se
je
odpovedal
Tomaž
nepraktičnemu
domoljubju
.
Po
njegovi
pameti
bilo
bi
najbolje
,
da
cesarski
vzemo
samostan
,
še
predno
bode
on
obešen
.
Kajti
ali
mu
popijo
sovražniki
vino
ali
pa
domačini
,
to
je
pač
vse
jedno
.
Nemara
bodo
pa
ti
še
lepo
ravnali
z
njim
.
Spomnil
se
je
Gregorja
in
obilih
dobrot
,
katere
mu
je
bil
skazal
.
Saj
ga
je
bil
on
rešil
iz
ječe
,
in
hvaležen
mu
mora
biti
zato
,
če
je
le
kaj
poštenjaka
.
„
A
kaj
,
ko
je
hvaležnost
dandanes
tako
redka
!
“
zdihnil
je
bridko
.
Dobro
mu
je
vendar
delo
,
da
je
bil
proti
Gregorju
tako
dobrosrčen
.
Samo
,
če
ima
ta
dosti
veljave
pri
poveljniku
Lambergarju
,
da
bi
ga
branil
,
to
ga
je
skrbelo
.
Če
bi
le
mogel
tudi
poveljniku
storiti
kako
uslugo
?
Zamislil
se
je
,
in
čudne
misli
so
mu
jele
rojiti
po
glavi
.
Roke
križem
na
hrbtu
,
začel
je
urno
korakati
po
izbi
,
in
razburjenost
mu
je
rudečila
lice
.
Na
jedenkrat
je
obstal
.
„
Da
,
to
bodem
storil
“
,
dejal
si
je
tiho
in
mel
si
roke
;
„
a
treba
kmalu
.
“
Zganil
se
je
,
ko
so
se
odprla
vrata
,
zasačen
pri
vratolomnih
naklepih
;
a
takoj
se
mu
je
razvedrilo
čelo
;
kajti
sta
vstopila
naša
pozabljena
prijatelja
,
Janez
in
Miha
,
ki
sta
bivala
še
vedno
v
samostanskem
obzidji
.
Kaj
sta
vse
doživela
,
treba
ob
kratkem
povedati
.
Tisti
večer
,
ko
je
bil
ušel
Gregor
v
Celje
,
prijeli
so
bili
vojaki
samostanski
Jerneja
,
ko
je
ostavljal
trdnjavico
,
da
poišče
poveljnika
,
Miha
in
Janez
sta
prespala
še
mirno
vso
noč
;
druzega
dne
pa
je
zadela
tudi
nja
ista
usoda
.
Pobrali
so
jima
orožje
in
prepovedali
ostaviti
obzidje
.
Sicer
so
smeli
vsi
trije
početi
,
kar
se
jim
je
ljubilo
.
Mihi
in
Janezu
se
je
zdelo
to
ujetništvo
do
cela
spodobno
in
krščansko
.
Pomagala
sta
po
vrtu
vrtnarju
in
v
gostilni
Tomažu
in
redila
se
,
da
ja
je
bilo
veselje
gledati
.
Jernej
pa
je
hiral
.
Odkar
ga
je
bil
pretisnil
divji
Ostrovrhar
,
ni
bil
več
prav
zdrav
,
a
nad
vse
ga
je
grizla
sramota
,
da
je
bil
tako
ravnal
z
njim
oni
orjak
vpričo
Mihe
in
Janeza
.
Tudi
z
novo
usodo
se
ni
mogel
sprijazniti
in
le
premišljeval
,
kako
bi
šel
za
Gregorjem
.
Nagovarjal
je
tovariša
,
naj
pobegneta
z
jim
,
spominjal
Janeza
vojaške
časti
.
Miho
hrepeneče
neveste
,
rotil
ja
pri
vsem
,
kar
je
blazega
na
svetu
;
zaman
!
„
Kaj
bi
si
prebiral
,
ko
še
mi
nikdar
se
ni
godilo
tako
dobro
“
,
odgovarjal
je
materijalist
Janez
,
in
zravnal
se
po
slamnici
.
„
Zdaj
me
boš
pa
še
ti
začel
dražiti
z
nevesto
!
“
hudoval
se
je
Miha
.
„
Če
je
cesarskim
kaj
mar
zame
,
odkupijo
naj
me
!
Kakor
tat
pa
ne
bom
bežal
;
to
meni
prepoveduje
vojaška
čast
.
“
Ob
teh
nizkih
načelih
so
se
razbijale
vzvišene
misli
Jernejeve
.
Miha
si
je
tiščal
ušesa
,
kader
jima
je
govoril
na
srce
,
Janez
je
dremal
.
Sklenil
je
Jernej
naposled
ubežati
sam
.
Ponudila
se
je
prilika
,
a
poskus
se
mu
je
ponesrečil
.
Padel
je
v
rov
in
polomil
se
tako
,
da
je
par
dni
pozneje
izdihnil
pošteno
dušo
.
„
Sedaj
ima
mir
,
midva
pa
tudi
“
,
dejala
sta
Miha
in
Janez
,
ki
ga
nista
razumela
nikdar
in
pomiluje
ga
imenovala
prenapeteža
.
Zadovoljna
sta
se
redila
dalje
in
,
da
ju
ni
motila
Jerica
,
vstopila
bi
bila
v
samostan
za
brata
.
“
Tomaž
ju
je
čim
dalje
rajši
imel
,
prvič
,
ker
sta
mu
precej
zalegla
,
in
potem
,
kakor
smo
že
omenili
,
iz
političnih
vzrokov
;
kajti
se
ljudje
sploh
,
dokaj
zvesto
držimo
prijateljev
,
ki
nam
utegnejo
še
koristiti
.
Mnogo
važnejša
sta
postala
fanta
,
ko
se
je
oblegel
samostan
.
Čim
ostreje
so
pazili
nanja
drugi
,
tem
prijazneje
se
je
vedel
Tomaž
.
Kadet
je
bila
krčma
prazna
,
stikali
so
glave
skupaj
,
poluglasno
govorili
in
veleizdajsko
si
namigavali
.
„
Bog
ga
živi
,
že
vesta
,
koga
!
“
dejal
je
krčmar
in
zvito
se
jima
nasmejal
.
In
zvito
se
je
posmejal
Miha
in
pil
na
zdravje
cesarjevo
;
in
posmejal
se
je
zvito
,
kar
se
je
dalo
,
Janez
,
in
misleč
,
da
velja
zdravijca
Belčevemu
Janezu
iz
Doba
,
trčil
:
„
Bog
ga
živi
in
pa
Jerico
!
“
Še
nikdar
pa
ni
bil
krčmar
tako
vesel
naših
fantov
kakor
ta
večer
,
ko
ga
je
bila
jezičnost
spravila
v
tako
nepriliko
.
Šel
je
zatvarjat
vrtanja
vrata
,
Jerica
je
prinesla
vina
in
sedli
so
v
kot
,
in
menil
je
Tomaž
,
da
se
cesarskim
pač
godi
slaba
zunaj
v
mrazu
po
rovih
in
nasipih
.
Miha
je
zmignil
z
rameni
:
„
Kaj
pa
hodijo
na
zimo
!
“
„
Mnogo
bi
dal
vajin
gospod
,
ako
bi
mogel
do
nas
.
Kaj
,
Miha
?
“
Miha
je
prikimal
in
pil
.
„
Preklicano
bi
se
mu
prikupila
vidva
“
,
povzel
je
zopet
krčmar
,
„
ako
bi
mu
pomogla
noter
.
“
„
To
je
vse
res
,
dejal
je
Janez
;
a
kaj
govorimo
,
kar
ni
nič
.
Pijmo
!
“
„
I
Janez
,
iz
nič
je
Bog
svet
vstvaril
.
Nemara
pa
bi
mi
tudi
kaj
uganili
.
Jaz
pravim
,
da
bi
vidva
lehko
prišla
v
taborišče
k
cesarskim
;
treba
samo
srčnosti
“
.
„
Srčnost
,
oče
Tomaž
“
,
menil
je
Janez
,
„
bi
se
dobila
.
A
polomiti
se
ne
maram
kakor
Jernej
.
Za
plezanje
in
skakanje
sem
že
pretežak
“
.
„
Oče
Tomaž
“
,
potrdil
je
Miha
,
„
da
Vam
naravnost
poveva
,
nama
se
nikamor
nič
ne
mudi
.
Če
dobodo
naši
ljudje
samostan
v
pest
,
v
božjem
imenu
!
če
ga
pa
ne
dobe
,
naj
pa
gredo
,
