karje
potrebnega
,
da
se
mu
posreči
nameravani
,
predrzni
roparski
napad
.
Zaspan
hlapec
mu
odvzame
konja
,
da
ga
odpelje
v
hlev
,
Jurij
Skopec
pa
stopi
v
hišo
in
prostorno
,
čedno
opravljeno
sobo
.
—
Vaški
krčmar
stoji
za
točilno
mizo
,
poleg
njega
pa
zapazi
Jurij
prav
lepo
,
kmečki
oblečeno
deklico
.
Deklina
je
mlada
,
razkošna
,
toda
očividno
jo
teži
velika
bolest
,
kajti
ko
Jurij
Skopec
pogleda
v
njen
obraz
,
zapazi
,
da
je
silno
bleda
in
tudi
njene
krasne
oči
so
rudeče
in
močno
objokane
.
Dalje
je
ne
more
opazovati
,
kajti
deklica
urno
zapusti
sobo
ter
izgine
za
bližnjim
vrati
,
kakor
bi
jo
kdo
podil
.
Krčmar
stopi
k
zgodnjemu
gostu
.
„
Česa
želite
,
gospod
?
“
praša
z
glasom
,
ki
vzbudi
Jurijevo
pozornost
.
„
Prosim
,
prinesite
mi
čašo
dobrega
vina
,
če
ga
imate
v
kleti
,
“
pravi
tolovajski
glavar
ter
pazljivo
opazuje
krčmarjev
obraz
.
—
Mož
je
jako
resen
—
v
zgubančenem
obrazu
se
vidi
žalost
in
tuga
.
„
Takoj
,
gospod
,
in
kapljica
moja
ni
slaba
.
Nemudoma
Vam
postrežem
ž
njo
.
“
Jurij
Skopec
se
vsede
na
stol
ter
potrpežljivo
čaka
,
dokler
mu
krčmar
ne
prinese
čaše
z
vinom
in
kozarec
.
„
Tako
,
gospod
,
in
Bog
ga
Vam
blagoslovi
!
“
Jurij
si
natoči
kupico
.
„
Vi
pač
v
svoji
hiši
žalujete
?
“
praša
krčmarja
,
ki
se
hoče
na
svoj
prostor
povrniti
.
„
Ali
Vam
je
kak
drag
sorodnik
umrl
?
“
„
O
ne
,
“
pravi
krčmar
zamolklo
.
Sedaj
postane
predrznež
še
bolj
radoveden
.
„
Deklica
,
ki
je
ravnokar
odšla
,
je
pač
Vaša
hči
?
“
praša
z
glasom
,
ki
naj
žalostnemu
starčku
izraža
sočutje
.
„
Da
,
da
,
gospod
!
“
„
Oj
,
morem
si
misliti
,
“
nadaljuje
tolovajski
glavar
resno
,
„
deklico
menda
tare
nesrečna
ljubezen
?
Rada
bi
dobila
moža
.
ki
Vam
,
strogemu
očetu
,
ni
po
godu
?
“
Krčmar
se
obriše
proko
očij
.
„
Dal
Bog
,
da
bi
tako
bilo
,
gospod
,
“
pravi
otožno
.
„
Moja
Katinka
je
ubogljivo
dete
,
taka
žalost
bi
pri
njej
ne
trajala
dolgo
.
Tudi
jaz
nisem
trdosrčen
oče
,
ki
bi
hotel
srečo
svojega
otroka
odurno
razdreti
.
“
„
Oj
,
potem
je
ženin
Vaše
hčerke
umrl
,
ali
pa
celo
ubogega
dekleta
nezvesto
zapustil
?
“
„
Tudi
to
se
ni
zgodilo
,
gospod
?
“
„
Morebiti
morate
celo
hišo
svojih
očetov
zapustiti
—
tarejo
Vas
skrbi
,
ki
Vam
grene
življenje
?
“
„
Ne
,
sile
mi
ni
,
tudi
gostje
radi
k
meni
zahajajo
.
“
„
No
,
kaj
pa
Vam
vendar
manjka
,
da
ste
tako
žalostni
?
“
zakliče
Jurij
ves
začuden
,
„
prisedite
,
krčmar
,
in
pijte
čašo
vina
z
menoj
.
Morebiti
Vam
morem
pomagati
?
“
Krčmar
gostovi
prošnji
skromno
ugodi
,
toda
žalostno
zmaje
z
glavo
.
„
Nam
ne
more
nikdo
pomagati
,
“
pravi
tužnim
glasom
.
„
Sicer
bi
Vas
pa
prašal
,
ali
niste
s
Frankovskega
gradu
?
“
„
Ne
,
na
potovanji
sem
.
“
„
Tako
,
tako
—
no
potem
Vam
lahko
povem
,
kaj
se
je
zgodilo
.
Mogoče
da
morete
nesrečnega
očeta
malo
potolažiti
.
Tudi
to
bi
že
nekaj
bilo
,
kajti
sočutna
beseda
ranjeno
srce
vedno
kakor
olje
hladi
.
Tolovajski
glavar
je
vedno
bolj
radoveden
.
„
Le
olajšajte
si
srce
,
“
izpodbuja
krčmarja
.
„
Vedno
Vas
bom
poslušal
ter
molčal
o
vsem
,
kar
bom
čul
.
“
Starček
globoko
vzdihne
.
„
Oj
,
molčati
Vam
niti
ni
treba
,
“
odgovori
tužno
,
„
cela
vas
že
itak
pozna
našo
sramoto
!
“
„
Sramoto
?
“
čudi
se
gost
.
„
Da
,
tako
je
,
gospod
,
“
nadaljuje
krčmar
zamolklim
glasom
,
„
govoriva
bolj
na
tihem
,
poleg
v
sobi
sedi
moja
Katinka
,
paziti
moram
tako
že
na
njo
,
da
ne
napravi
velikega
greha
.
Seveda
mi
je
morala
svečano
obljubiti
,
da
si
ne
vzame
življenja
,
toda
če
taka
revica
le
preveč
obupa
,
zmeša
se
jej
lahko
pamet
in
nesreča
je
gotova
.
“
„
Sedaj
bi
rad
vse
izvedel
,
“
pravi
tolovajski
glavar
.
„
Oj
,
ljubi
Bog
,
“
odgovori
krčmar
,
„
moja
povest
ni
dolga
,
zato
je
pa
tem
bolj
žalostna
.
Moja
Katinka
,
saj
ste
jo
poprej
videli
,
gospod
,
je
najzalša
deklica
v
celi
vasi
.
Poznajo
jo
daleč
na
okrog
in
najbogatejši
kmečki
sinovi
so
jo
snubili
—
toda
sedaj
—
“
Glas
krčmarjev
so
začne
tresti
.
„
No
,
da
Vam
na
kratko
povem
,
nadaljuje
,
„
moja
Katinka
je
bila
vesela
deklica
,
radovala
se
jo
svojega
življenja
,
tudi
ni
mislila
še
na
možitev
,
marveč
je
hotela
ostati
še
pri
meni
,
svojemu
staremu
očetu
.
Moja
žena
je
namreč
že
dolgo
mrtva
.
Deklica
je
rada
zahajala
v
gozd
,
kakor
sploh
vse
vaške
mladenke
.
Nekega
lepega
dne
je
sedela
ob
potoku
ter
si
po
dekliški
šegi
vila
venec
,
tudi
si
je
natrgala
nekoliko
brezovih
vejic
,
da
bi
kaj
zelenega
imela
v
svoji
sobici
.
Sedaj
pride
nesreča
—
“
„
Slušam
!
“
pravi
gost
.
Krčmar
poln
tuge
nadaljuje
:
„
Ko
si
Katinka
natrga
nekoliko
brezovih
vejic
,
prideta
dva
logarja
našega
milostivega
gospoda
,
Frankovskega
graščaka
.
Baron
stanuje
večinoma
na
svojem
lovskem
gradu
„
Podsmreko
“
in
je
—
nekoliko
surov
in
divji
,
no
,
pripoveduje
se
marsikaj
.
“
„
Slišal
sem
že
o
tem
,
“
pripomni
Jurij
Skopec
in
njegove
oči
se
začno
svetiti
.
„
Ali
sta
logarja
Vašemu
dekletu
kaj
storila
?
“
—
„
Ne
,
toda
menila
sta
,
da
je
to
gozdni
pregrešek
ter
sta
jo
vzela
sabo
na
Podsmreko
.
Cele
tri
tedne
so
jo
tam
imeli
;
da
,
gospod
,
gozdni
pregrešek
so
morali
kaznovati
,
in
potem
se
je
Katinka
vrnila
,
toda
kakšna
,
o
moj
Bog
,
niti
zmisliti
se
ne
smem
onega
dne
!
“
Jurij
Skopec
se
vzravna
.
„
Ne
govorite
dalje
,
“
pravi
togotno
,
„
gospodujoči
sovrag
—
baron
—
je
—
“
„
Da
,
da
,
“
mrmra
krčmar
,
„
ostalo
,
si
morete
misliti
.
Nas
milostivi
gospod
,
—
tako
se
pripoveduje
—
ne
sovraži
lepih
deklet
,
toda
da
mojo
Katinko
,
—
mojega
ljubljenega
in
jedinega
otroka
—
“
Stari
krčmar
si
obriše
solzo
.
Jurijev
pogled
se
stemni
.
Iz
očij
mu
šviga
divja
srd
.
Poln
jeze
dvigne
kozarec
in
ga
na
dušek
spije
.
„
Tukaj
bom
pričel
,
“
šepetajo
njegova
usta
,
„
baron
Frankovski
bo
spoznal
Jurija
Skopca
!
Čakaj
,
dekliški
ropar
!
Bogat
si
,
to
je
znano
—
čaka
Te
pa
še
nekaj
druzega
,
kar
se
Ti
danes
niti
ne
sanja
!
“
Ljudska
veselica
.
—
Glumači
pridejo
.
—
Predstava
.
—
Knezova
lovska
družba
.
—
Čudna
razkritja
.
—
Kdo
je
tujec
?
—
Glumači
v
skrbeh
.
—
Nevarnost
preti
.
„
Trara
—
trara
—
traratatatata
!
“
Jasno
se
glasi
rog
in
iz
veliko
vasi
,
ki
spada
pod
graščinsko
oblast
kneza
Podstrmskega
,
ljudstvo
kar
vre
proti
občinskemu
pašniku
.
V
vasi
praznujejo
danes
cerkvenega
patrona
.
Rog
se
zopet
začne
glasiti
.
„
Juhe
!
“
kriči
kmečki
fant
,
„
glumači
so
prišli
,
plesalci
na
vrvi
—
z
medvedi
,
opicami
in
veljblodi
.
Danes
bo
lepo
—
hola
,
Uršika
,
—
danes
plačam
jaz
za
te
,
oglejva
si
komedijo
!
“
In
kakor
ta
dečko
,
kriče
tudi
drugi
,
krepka
rudečelična
dekleta
pa
se
radovedno
ozirajo
po
cesti
proti
gozdu
.
Tam
so
se
ravnokar
prikazali
vozovi
glumačev
.
Ti
so
gotovo
zvedeli
,
da
se
danes
tukaj
vrši
cerkvena
slavnost
.
Vidijo
se
razne
spretne
postave
,
ki
skačejo
okrog
voz
—
domovja
potovalnih
komedijantov
.
Tuji
ljudje
se
vstavijo
na
občinskem
pašniku
.
Dvoje
veljblodov
se
vleže
na
travo
,
ob
verigi
na
voz
priklenjen
godrnja
kosmatin
medved
in
na
strehi
zeleno
pobarvanega
voza
se
grejete
dve
opici
na
junijskem
solnci
.
Orjak
v
oguljeni
,
pisani
glumaški
opravi
trobi
na
rog
.
Potem
,
ko
preneha
,
pogleda
čmerno
na
čudno
opravljenega
pajaca
poleg
sebe
,
ki
pleše
in
vpije
,
kakor
da
bi
bil
pijan
,
na
glavi
stoji
,
zopet
na
noge
skoči
ter
dela
kolesa
,
da
se
kmalu
velika
množica
zbere
krog
njega
.
„
Glej
ga
no
vragca
—
ta
pa
zna
!
“
vpijejo
kmetje
.
„
Da
,
da
,
pri
komedijantih
že
malim
otrokom
kosti
polomijo
,
“
pripoveduje
najbolj
prebrisani
kmet
,
ki
menda
sliši
travo
rasti
,
„
seveda
potem
lahko
tako
skačejo
.
“
Vsa
njegova
okolica
se
začudi
.
Pajac
se
dvakrat
po
vrsti
v
kolesu
zasuče
,
potem
s
strašno
neumnim
obrazom
sede
na
travo
.
Kmetje
kar
rujovejo
samega
smeha
.
Tu
poskoči
šaljivec
.
„
Le
noterrrr
—
gospoda
moja
—
prečastito
občinstvo
!
“
kriči
na
ves
glas
,
„
prišli
smo
iz
daljne
Indije
,
z
opicami
,
veljblodi
,
medvedi
,
kačami
in
drugimi
,
neznanskimi
stvarmi
.
“
„
To
si
moramo
ogledati
!
“
kriče
kmetje
.
„
Tukaj
imamo
ognježrca
,
“
nadaljuje
pajac
,
„
ki
žre
živo
žrjavico
,
kakor
Vi
ohlajeno
kašo
!
Svetovno
znani
Harkul
tukaj
vzdiguje
krogljo
dveh
stotov
z
velikim
palcem
na
nogi
,
jaz
sam
pa
Vam
bom
toliko
neumnosti
povedal
,
da
bodete
samega
smeha
popokali
.
“
Z
nova
krohotanje
.
„
Toda
to
še
ni
vse
.
Krona
vseh
umetnosti
pride
h
koncu
,
“
kriči
burkež
,
„
prekrasna
Cenobija
iz
indijske
dežele
,
ki
bo
na
vrvi
plesala
!
Le
noterrr
—
gospoda
moja
—
predstava
se
takoj
prične
.
“
„
He
,
saj
mi
smo
veseli
ljudje
iz
vroče
Indije
,
kjer
poper
in
sladkor
z
dreves
pada
!
“
Tako
kriči
burkasti
glumač
.
Kmetje
se
izvrstno
zabavajo
,
kajti
glumaška
družba
je
bila
v
tedanjih
časih
še
nekaj
nenavadnega
.
Radovedna
množica
se
drenja
okrog
voz
.
Prišlo
je
veliko
ljudij
zaradi
cerkvene
slavnosti
tudi
iz
sosednih
vasij
.
Na
občinskem
pašniku
so
ogoreli
možje
,
delavci
in
vozniki
glumačev
v
zemljo
zabili
kolo
in
ob
njih
napeli
vrv
sredi
katere
se
bo
predstava
vršila
.
Gledalci
se
drenjajo
,
jeden
suje
druzega
,
kajti
vsak
bi
rad
dobro
videl
ter
stal
v
prvi
vrsti
.
Glumači
se
morajo
žuriti
,
da
hitro
prično
svoje
umetnosti
kazati
,
kajti
na
večer
gredo
vaščanje
po
starem
običaju
na
plesišče
.
Burkež
že
skače
,
dela
kolesa
ter
se
s
pisano
pobarvanim
obrazom
spakuje
,
da
se
krohot
gledalcev
razlega
daleč
na
okrog
.
Dve
nesramni
ženski
v
kratkih
,
z
lišpom
obšitih
krilih
se
drenjate
med
občinstvom
ter
nabirate
vstopnino
,
kajti
glumači
hočejo
še-le
potem
igrati
,
ko
so
si
zagotovili
primeren
zaslužek
.
Marsikak
gledalec
se
pri
tem
stisne
na
stran
.
Kakor
danes
,
bilo
je
tudi
že
takrat
;
kmetu
ne
gre
rad
groš
izpod
palca
.
Toda
to
ne
pomaga
nič
dotičnikom
,
kajti
ženski
zapazite
vsakega
,
kdor
se
jima
hoče
izmuzniti
,
in
denar
se
jima
kmalu
nakopiči
na
krožnikih
.
Sedaj
še-le
se
v
resnici
predstava
prične
.
Veljbloda
morata
,
čeravno
ne
rada
,
vstati
ter
zibaje
se
korakati
v
krogu
ob
vrvi
,
na
vsakem
pa
sedi
opica
ter
skače
na
veljblodovi
grbi
,
kakor
bi
plesala
.
To
je
nekaj
za
vaško
občinstvo
!
Samega
veselja
vriskajo
,
če
se
opice
prav
čudovito
kremžijo
,
in
ko
spaki
celo
s
sabljo
in
puško
oponašajo
vojake
ter
v
pinji
surovo
maslo
medejo
,
prično
velikanskega
začudenja
kar
usta
odpirati
.
Sedaj
pride
medved
na
vrsto
.
Pleše
in
godrnja
,
lovi
koščke
kruha
od
daleč
v
odprti
gobec
,
in
ko
zapusti
ob
ploskanju
gledalcev
pozorišče
,
stopijo
ljudje
na
njegovo
mesto
.
Ognježeree
je
živo
žrjavico
kakor
preste
,
da
marsikak
kmetiček
nehote
prične
z
napeto
šobo
pihati
.
Golijat
meče
v
zrak
velike
železne
kroglje
ter
jih
zopet
lovi
v
velikanske
roke
,
burkež
pa
nori
in
neumnosti
uganja
,
kar
je
posebno
mladini
pogodu
.
Sedaj
nastopite
ženski
,
ki
ste
denar
pobirali
.
Jedna
z
veliko
spretnostjo
od
daleč
meče
ojstre
nože
v
nastavljeno
desko
,
druga
v
obče
občudovanje
pleše
neznane
plese
.
Vaške
krasotice
dražijo
svoje
fante
,
da
ne
znajo
tako
plesati
kakor
glumačica
,
fantje
se
pa
za
to
maščujejo
s
tem
,
da
odcvetelima
glumačicama
sledijo
z
zaljubljenimi
pogledi
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Množica
se
naenkrat
zgane
.
Od
gozda
sem
se
začujejo
lovski
rogovi
in
ko
se
kmetje
ozrejo
,
zagledajo
dolgo
vrsto
jahalcev
,
ki
se
bližajo
občinskemu
pašniku
.
Psi
lajajo
in
vaščani
došlece
ponižno
pozdravljajo
.
Hitro
zginejo
pokrivala
raz
glav
.
„
Naš
milostivi
knez
,
“
mrmra
ljudstvo
,
„
naš
knez
—
prihaja
od
lova
—
pozdravimo
ga
!
“
Da
,
to
je
knez
Podstrmski
,
ki
se
vrača
z
lova
pri
svojem
sorodniku
baronu
Frankovskem
.
Tudi
baron
je
v
spremstvu
svojega
bratranca
na
čelu
konjiške
čete
.
„
Glej
,
ljubi
bratranec
,
“
pravi
knez
,
kmetje
praznujejo
cerkvenega
patrona
in
to
priliko
so
porabili
tuji
glumači
.
“
„
Sodrga
!
“
mrmra
baron
.
„
No
,
ljudje
hočejo
tudi
imeti
svoj
ljubi
kruhek
,
in
ker
ne
smejo
v
mesta
,
iščejo
zaslužek
pri
kmetih
.
“
„
Tatinski
lopovi
so
!
“
„
Zakaj
mislite
takoj
najslabše
o
bornih
ljudeh
,
dragi
bratranec
?
Oglejmo
si
raje
,
kaj
znajo
posebnega
!
“
„
Za
moj
del
!
“
Baron
misli
le
na
svojo
krasno
jetnico
na
Podsmreki
.
Rad
bi
pohitel
k
njej
,
toda
to
ne
gre
.
Spremljati
mora
kneza
—
svojega
bratranca
—
na
njegovo
graščino
ter
iz
uljudnosti
pri
njem
ostati
dva
ali
tri
dni
.
To
zahteva
običaj
med
plemstvom
in
mladi
baron
se
ne
more
svoji
dolžnosti
odtegniti
.
Toda
potolaži
se
konečno
.
„
Lepa
deklica
mi
tako
ne
more
uiti
,
“
si
misli
,
„
kajti
poznam
svoje
ljudi
.
Zanesljivi
so
ter
znajo
tak
zaklad
dobro
čuvati
.
Ali
se
nekaj
dni
prej
ali
pozneje
z
njo
zabavam
,
to
nič
ne
dé
,
pravi
čas
za
to
bo
že
prišel
.
“
Lovska
družba
se
bliža
.
Kmetje
kneza
ponižno
pozdravljajo
.
Res
,
da
knez
Podstrmski
ni
gospod
,
ki
bi
se
ogibal
veselju
,
toda
svojih
podložnikov
no
zatira
,
prizanaša
jim
s
prehudo
tlako
,
zaradi
tega
je
pa
tudi
splošno
priljubljen
.
Prijazno
odgovarja
na
semtertja
nekoliko
neokretne
pozdrave
vaščanov
,
pošali
se
tudi
s
kako
vaško
krasotico
ter
potem
pazljivo
zre
na
glumaško
pozorišče
,
kjer
ravno
nategujejo
vrv
mej
dvema
visokima
smrekama
mnogo
sežnjev
od
tal
.
Herkul
zopet
zgrabi
svoj
rog
.
„
Cenobija
prihaja
,
lepa
Cenobija
!
“
kriči
burkež
,
preobrne
se
nekolikrat
čez
glavo
ter
zopet
vpije
:
„
Lepa
Cenobija
iz
daljne
Indije
!
“
„
Ah
,
plesalka
na
vrvi
,
“
pravi
knez
.
„
To
bo
kaj
posebnega
,
“
odgovarja
njegov
bratranec
,
„
razuzdana
ženska
velih
lic
,
kakor
onile
dve
,
ki
je
kozarec
življenja
že
do
dna
izpila
.
“
„
Ah
—
“
Knez
se
vskloni
v
sedlu
.
Tam
pri
vratih
prvega
voza
se
pokaže
dekliška
postava
,
čegar
divnega
telesa
se
oklepa
snežnobela
,
z
glumaškim
lišpom
obšita
obleka
.
Obraz
,
roki
,
vrat
in
pleča
so
temne
,
bronaste
barve
.
Imenovali
so
Cenobijo
Indijanko
in
to
navlašč
—
kajti
načelnica
glumaške
družbe
se
boji
,
da
bi
oblastnije
zasledovale
nekdanjo
obtoženko
,
in
zaradi
tega
je
Milico
,
ki
jo
sedaj
za
Cenobijo
kličejo
,
s
posebnim
sokom
namazala
.
Knez
nepremično
zre
proti
mladi
deklici
.
„
To
je
v
resnici
lepotica
,
“
pravi
iznenaden
.
„
Pa
precej
zagorela
,
“
norčuje
se
Frankovski
.
„
Naj
bo
,
toda
glejte
,
bratranec
,
ali
to
dekle
ni
divne
rasti
ti
krasni
udje
—
to
plemenito
kretanje
—
človek
bi
v
resnici
mislil
,
da
je
to
hči
kakega
indijskega
kralja
.
“
Mladi
baron
molči
.
Tudi
on
opazi
kot
poznavalec
ženske
lepote
krasno
postavo
mlade
glumačiee
,
toda
misli
njegove
so
sedaj
pri
divni
ujeti
povodni
vili.
Milica
se
bliža
vrvi
.
Tužnimi
očmi
zre
nesrečni
,
ubogi
otrok
na
radovedno
,
zijalasto
množico
.
Preteči
bič
—
neznanske
muke
so
povzročile
velike
čudeže
.
Milica
sedaj
z
veliko
gotovostjo
kreta
po
vrvi
.
Pod
vrvjo
poleg
Milice
stoji
Herkul
da
bi
jo
vjel
,
ko
bi
padla
.
Golijat
se
skloni
k
nji
:
„
Kako
Vas
je
starka
namazala
,
“
pravi
togotno
.
„
Resnično
,
to
je
sramota
!
“
Milica
molči
.
„
Kako
je
?
“
praša
Golijat
tiho
,
„
ali
ste
še
vedno
tako
trdovratna
—
ali
ne
bodete
uslišala
moje
vroče
ljubezni
?
“
Milica
zamahne
z
roko
,
kakor
bi
se
ga
hotela
odkrižati
.
„
Tedaj
ne
,
“
grozi
se
velikan
,
„
dobro
,
toliko
časa
me
bodete
dražila
,
da
Vas
bom
pustil
na
tla
telebniti
,
ko
se
še
enkrat
zvrnete
z
vrvi
.
“
Sedaj
se
obrne
deklica
proti
njemu
.
„
Oj
,
le
storite
to
,
“
šepeta
ubogo
dete
,
„
potem
je
vsaj
konec
moje
nesreče
.
“
Herkul
zamolklo
zaječi
.
„
Ne
,
vjel
Vas
bom
,
“
škriplje
z
zobmi
.
„
Ne
smete
umreti
lepa
Cenobija
,
za
to
ste
preveč
lepa
in
zapeljiva
.
Živeti
morate
toda
le
,
da
bodete
enkrat
moja
.
“
Milica
zopet
molči
.
Od
visoke
smreke
visi
vrv
,
katero
zgrabi
ter
spretno
prične
ob
njej
kvišku
plezati
.
Zgoraj
leži
balansirni
drog
.
Vzame
ga
v
roke
ter
ob
deblu
smreke
sloneča
pričakuje
znamenja
,
da
prične
s
svojo
umetnostjo
.
Nesrečna
Milica
!
Grofova
hči
kot
plesalka
na
vrvi
,
oj
,
to
je
strašno
!
Ljubko
bitje
,
ki
je
kakor
ustvarjeno
za
srečo
in
ljubezen
,
je
v
oblasti
brezsrčnih
glumačev
!
Zdajci
se
začuje
škripajoča
godba
,
katero
spremlja
veliki
boben
.
Cimbala
doni
,
rog
se
razlega
,
in
Milica
koraka
,
enaka
nebeškemu
angelju
,
ob
napeti
vrvi
piloti
nasprotni
smreki
.
Knez
ljubko
postavo
dopadljivo
in
občudovaje
gleda
.
„
Če
je
to
v
resnici
Indijanka
,
“
pravi
svojemu
bratrancu
,
potem
so
jo
gotovo
vkradli
.
Le
glejte
to
v
resnici
kraljevsko
krasoto
—
to
postavo
,
ta
ljubki
—
žalostni
obrazek
.
“
Zlobna
in
premetena
načelnica
je
Miličine
lase
tudi
pobarvala
,
da
popolnoma
premeni
njeno
zunajnost
—
zlati
lasje
so
sedaj
vsled
umetnije
vražje
ženske
postali
skoro
popolnoma
črni
.
„
E
,
zakaj
bi
morala
biti
imenitna
Indijanka
,
“
pravi
mladi
baron
malomarno
,
„
te
ženske
so
v
mladosti
vse
enake
—
videl
sem
jih
že
dosti
,
o
katerih
se
je
govorilo
,
da
so
plemenitega
rodu
.
“
Sedaj
se
obrne
jeden
spremljevalcev
k
knezu
.
„
Deklica
ima
čudovito
lepe
modre
oči
,
“
pravi
.
„
Kaj
?
“
začudi
se
knez
Podstrmski
,
„
modre
oči
,
čudno
,
to
bi
bilo
pri
Indijanki
nekaj
posebnega
.
“
V
tem
hipu
gre
burkež
mimo
.
„
Hej
—
pajac
!
“
kliče
graščak
Podstrmski
,
„
tukaj
imaš
srebrnik
—
reci
načelniku
svoje
družbe
,
da
bi
jaz
rad
od
blizu
videl
lepo
plesalko
na
vrvi
—
jaz
sem
knez
Podstrmski
.
“
Glumač
je
v
taki
zadregi
,
da
celo
pozabi
denar
spraviti
.
„
Svitli
knez
,
“
jeclja
,
„
Indijanka
ne
zna
slovenski
.
“
„
To
nič
ne
dé
,
jaz
jo
čem
samo
od
blizo
videti
.
“
Sedaj
je
mož
še
v
večji
zadregi
,
ko
poprej
—
da
,
pod
barvo
,
s
katero
je
po
obrazu
namazan
,
prebledi
.
Knez
to
opazi
.
„
Tukaj
ni
nekaj
popolnoma
v
redu
,
“
mrmra
.
„
Hej
,
povej
svojemu
gospodarju
,
da
hočem
ž
njim
govoriti
—
takoj
—
“
Glumač
se
prikloni
.
„
Da
,
svetlost
,
“
mrmra
v
strahu
,
„
nemudoma
sporočim
Vaše
povelje
svoji
načelnici
.
“
„
Ženska
tedaj
,
“
pravi
knez
sam
pri
sebi
,
„
tako
—
take
—
no
,
bodemo
že
videli
.
“
Burkež
hiti
proti
načelnici
.
Kolena
se
mu
šibijo
—
obraz
njegov
je
ves
preplašen
—
besedi
mu
manjka
.
Zasopen
stopi
k
vražji
ženski
,
ki
včasih
to
ali
drugo
zapoveduje
plesalki
na
vrvi
.
„
Knez
Podstrmski
hoče
Cenobijo
takoj
videti
,
“
pravi
burkež
.
Tudi
načelnica
se
zgane
.
Ali
se
boji
,
da
je
knez
začel
kaj
sumiti
?
Ali
sluti
,
da
bo
Miličina
lepota
mnogo
neljubih
vprašanj
in
poizvedovanj
provzročila
?
Toda
knez
je
zapovedal
,
tukaj
je
on
gospodar
,
katerega
so
mora
ubogati
.
In
ravno
ko
Milica
razgreta
,
težko
sopeča
zopet
sloni
ob
veliki
smreki
,
zakliče
jej
nesramna
ženska
:
„
Doli
mi
pojdi
!
“
Deklica
se
začudi
in
prestraši
ob
jednem
.
Milica
je
svojo
nalogo
še-le
do
polovice
izvršila
in
sedaj
naj
gre
doli
—
ali
je
morda
kaj
napačnega
naredila
,
ali
jo
hoče
grda
babura
zopet
tepsti
?
Oj
,
to
bi
ne
bilo
prvikrat
,
da
bi
bič
neusmiljene
ženske
pokal
po
njenih
nežnih
plečih
,
načelnica
no
pozna
,
kaj
jej
usmiljenje
,
ter
vselej
ubogega
otroka
pretepava
,
kadar
po
njenem
mnenji
napravi
najmanjšo
napako
.
Obotavljaje
se
revica
ob
vrvi
spusti
doli
na
pašnik
,
kjer
jo
čaka
surova
babura
.
Hitro
je
pri
njej
.
„
Knez
Te
hoče
videti
,
“
sika
stara
copernica
.
„
Čuvaj
se
!
Dobro
veš
,
kaj
Te
čaka
,
če
se
izve
,
kdo
si
.
Ti
veljaš
za
Indijanko
,
ki
ne
razume
niti
slovenski
niti
nemški
.
Zapomni
si
to
!
Odgovarjala
bom
jaz
za
Tebe
.
—
Sedaj
pridi
!
“
Vragica
zgrabi
dekleta
za
nežno
golo
roko
ter
jo
vleče
tja
,
kjer
stoji
knežja
lovska
družba
.
Spremstvo
se
za
nekaj
korakov
umakne
,
pred
njim
pa
sedita
knez
in
njegov
bratranec
na
plemenitih
,
prav
krasnih
konjih
.
Knez
Podstrmski
radovedno
zre
na
bližajoči
se
ženski
mladi
baron
Frankovski
pa
ima
žareče
svoje
oči
vprte
v
divno
postavo
indijanske
plesalke
na
vrvi
.
„
Aj
,
“
pravi
knez
za-se
,
„
to
je
lepota
!
“
„
Boginja
—
pravcata
boginja
,
“
mrmra
baron
Frankovski
začuden
.
Glumaška
načelnica
se
z
Milico
bliža
in
prišedši
pred
kneza
se
ponižno
in
hinavsko
prikloni
,
nesrečna
deklica
pa
svojo
glavico
skromno
nagne
ter
zre
molče
pred
se
.
Velika
tišina
nastane
.
Oba
imenitna
gospoda
opazujeta
Milico
.
Na
knezovem
obrazu
je
videti
naravnost
milo
sočutje
,
Frankovski
pa
težko
sopihajoč
divno-vitko
in
vendar
tako
lepo
razcvitajočo
se
rožico
strastno
ogleduje
,
tembolj
krasno
cvetko
,
ker
temna
njena
polt
čarobno
nasprotuje
snežnobeli
njeni
glumaški
opravi
.
„
Pri
svetem
Hubertu
,
“
šepeta
razuzdanec
,
„
moja
gozdna
vila
je
lepa
in
zapeljiva
,
toda
plesalka
tukaj
je
še
divnejša
.
Moja
mora
postati
,
naj
velja
,
kar
hoče
.
“
Sedaj
se
knez
s
konja
pripogne
.
„
Kako
se
imenuješ
,
dete
moje
?
“
praša
z
očetovskim
glasom
.
Hudobna
načelnica
se
oglasi
.
„
Svetlost
—
ta
deklica
je
hči
čudovite
dežele
indijske
,
“
prične
urnim
jezikom
.
„
Naši
glasovi
so
jej
neznani
.
Imenujemo
jo
Cenobijo
in
le
jaz
znam
ž
njo
govoriti
.
“
Knez
dolgo
in
zamišljeno
zre
na
žensko
.
„
Ali
ste
bili
res
v
tako
daljnih
krajih
?
“
praša
jo
hitro
.
„
Seveda
,
svetlost
,
“
zavrne
babura
,
„
prav
velikokrat
smo
tam
in
nekaj
umetnikov
moje
družbo
je
tudi
indijskega
plemena
,
čeravno
govore
drug
jezik
,
kakor
ta
deklica
.
“
Sedaj
Frankovski
prevzame
besedo
.
„
Čujte
,
žena
,
“
obrne
se
,
kakor
je
njegova
navada
,
odurno
proti
glumačici
,
„
deklica
ima
modre
oči
,
to
je
vendar
čudno
!
Kajti
kolikor
sem
se
učil
,
imajo
hčere
one
vroče
dežele
le
temne
oči
.
Ženska
ni
niti
v
najmanjši
zadregi
.
„
To
je
sicer
res
,
“
pravi
,
ne
da
bi
s
trepalnico
mignila
,
„
toda
Cenobija
je
iz
severne
Indije
,
kjer
velikanski
snežniki
svoje
orjaške
glave
proti
nebu
.
V
tistem
gorovji
pa
so
živeli
rodovi
,
ki
so
se
deloma
preselili
tudi
k
nam
v
Evropo
,
in
oči
mej
temi
ljudmi
niso
nič
posebnega
.
“
Knez
se
nasmeji
.
„
Ali
vidite
,
bratranec
,
“
pravi
dobrovoljno
,
„
tu
naj
se
skrije
vsa
naša
šolska
učenost
.
Sicer
me
pa
stvar
zanima
,
ker
taki
tujci
jako
redkokdaj
k
nam
prihajajo
.
Ha
,
kako
bi
se
moj
opat
razveselil
,
saj
veste
,
koga
menim
,
opata
Benedikta
iz
dominikanskega
samostana
.
Z
veliko
vnemo
se
uči
vseh
tujih
jezikov
in
stavim
svojo
glavo
,
da
bo
tudi
s
tem
dekličem
znal
govoriti
.
“
Frankovski
molči
.
Ni
mu
povšeči
,
da
ima
njegov
bratranec
tako
učenega
opata
,
in
zaraditega
se
nejevoljen
grize
v
ustnice
.
Sicer
je
pa
glumaški
načelnici
jako
ugodno
,
da
jo
Frankovski
ne
opazuje
in
da
tudi
knez
Podstrmski
samo
v
čarobne
Miličine
oči
zre
.
Drugače
bi
bila
oba
plemiča
opazila
,
kako
je
hinavska
babura
prebledela
.
Da
,
to
je
jako
nevaren
položaj
!
Če
popeljejo
Milico
pred
učenega
opata
,
morala
bo
vsaj
nekoliko
besedij
govoriti
svojega
izmišljenega
materinega
jezika
.
—
In
tega
vendar
ubožica
ne
zna
—
njen
život
je
le
umetno
barvan
,
deklica
je
slovenske
krvi
—
ubežnica
,
koja
je
toliko
,
ko
na
smrt
obsojena
.
Z
jedno
besedo
,
prekanjena
načelnica
si
druzega
ne
želi
,
kakor
kolikor
mogoče
hitro
zapustiti
to
nevarno
pokrajino
.
S
tem
namenom
tudi
zopet
prične
govoriti
:
„
Svetlost
,
Vaša
želja
mi
jo
povelje
.
Kdaj
naj
pridem
s
Cenobijo
na
‚
Samoto
‘
?
Knez
si
prične
gladiti
svojo
dolgo
brado
ter
premišljuje
.
„
Hm
,
“
pravi
po
dolgem
premolku
,
„
v
Vaše
obljube
glumačica
ste
—
nimam
posebnega
zaupanja
.
Deklica
me
zanima
—
ne
vem
,
zakaj
—
zaradi
tega
pa
pojdite
takoj
z
menoj
na
moj
grad
.
Predstava
je
menda
itak
že
končana
.
“
Glumačica
nekoliko
prebledi
,
vendar
pa
ne
izgubi
popolnoma
zavest
.
„
Svetlost
,
“
pravi
prosečim
glasom
,
„
revni
ljudje
smo
,
si
moramo
s
predstavami
svojih
umetnostij
služiti
ljub
kruhek
.
Če
moramo
naenkrat
prenehati
,
imamo
veliko
izgubo
.
“
Knez
zamahne
s
svojo
desnico
.
„
Ali
mislite
,
da
sem
krvoločnik
?
“
zavrne
jo
nejevoljen
,
„
mari
mislite
,
da
Vas
hočem
oškodovati
?
Dobili
bodete
od
mene
več
,
nego
si
morete
v
celem
tednu
zaslužiti
.
Hočem
samo
,
da
več
izvem
o
tem
nenavadnem
dekliču
.
“
Glumačica
se
do
tal
prikloni
,
samo
da
bi
prikrila
svojo
zadrego
.
„
Želja
Vaše
milosti
mi
je
povelje
,
“
mrmra
vsa
prestrašena
hinavka
.
Skrivaje
pomigne
Herkulu
in
burkežu
,
ki
stojita
v
bližini
,
kakor
bi
hotela
reči
:
„
Nevarnost
preti
.
Glejmo
,
da
tihotapski
odrinemo
!
Opat
dominikanskega
samostana
ne
sme
govoriti
z
našo
Cenobijo
!
“
„
Pri
tem
tedaj
ostane
,
“
izpregovori
knoz
z
nova
,
„
vendar
pa
ni
treba
danes
z
menoj
iti
,
marveč
ostanite
do
jutri
tukaj
.
Ko
se
povrnem
z
lova
,
poslal
bom
svoje
ljudi
po
Vas
,
da
pridete
z
deklico
na
moj
grad
.
Zamudo
Vašo
Vam
dobro
poplačam
.
“
Zopet
se
ženska
prikloni
.
„
Predragi
bratranec
,
“
naenkrat
prične
Frankovski
,
kojega
žareče
oči
nepremakneno
zro
v
Miličino
krasno
postavo
,
„
predragi
bratranec
,
ravnokar
se
spominjam
,
da
imam
na
Frankovskem
jako
učenega
meniha
.
Ali
bi
ne
bilo
boljo
,
da
pride
deklica
na
moj
grad
,
ki
je
tudi
bližji
kakor
Vaše
domovje
?
“
Knez
se
ozre
.
„
Le
pustite
,
bratranec
,
“
pravi
,
in
na
njegovem
obrazu
se
pokaže
vesel
smehljaj
,
„
Vaše
besede
razodevajo
Vaše
namere
.
Ali
niste
že
povodno
deklico
dali
odvesti
na
svoj
lovski
grad
?
Sedaj
bi
še
to
ubogo
dete
radi
dobili
na
Frankovsko
!
Iz
tega
žita
ne
bo
kaše
—
Turčija
vendar
ni
na
Kranjskem
in
slovenski
baron
tudi
še
ni
paša
—
s
tremi
konjskimi
repi
!
“
Spremstvo
se
na
tihem
muza
.
Mladi
baron
postane
rudeč
kakor
rak
—
sramuje
so
,
da
so
njegove
nakane
postale
očividne
.
„
Bratranec
,
“
pravi
razburjenim
glasom
,
„
ona
deklina
v
gozdu
je
sumna
,
glede
nje
bo
govorila
sodnija
—
“
„
Že
dobro
—
že
dobro
—
“
zavrne
ga
knez
ter
z
roko
zamahne
,
„
oprostite
,
gospod
bratranec
,
do
o
vsem
tem
po
svoje
mislim
.
In
pri
tem
ostane
,
deklica
pride
k
meni
na
Samoto
!
“
Zadnje
besede
se
vzlic
vsej
prijaznosti
glase
odločno
in
trpko
.
Baron
se
mora
udati
,
kajti
knez
je
znan
,
da
se
v
resnih
rečeh
ni
dobro
ž
njim
šaliti
.
Ves
razjarjen
se
obrne
in
pogled
njegov
,
ki
od
strani
zadene
trepetajočo
Milico
,
ne
obeta
nič
dobrega
.
„
O
,
naj
velja
,
kar
hoče
,
“
misli
si
razuzdanec
,
„
ušla
mi
ne
boš
,
indijska
krasna
ptičica
.
Kletka
moja
je
za
take
grlice
vedno
pripravljena
.
“
Knez
so
ozre
.
Oko
njegovo
zapazi
vaškega
starosto
,
kateremu
namigne
,
naj
se
približa
.
Stari
,
častitljivi
kmet
z
veselim
obrazom
uboga
knežje
povelje
.
„
Le
dobro
mi
pazite
na
glumače
,
“
veleva
knez
poluglasno
,
„
meni
se
vse
tako
dozdeva
,
da
se
hočejo
proti
moji
želji
izmuzniti
.
Vzemite
nekaj
krepkih
kmetov
ter
zabranite
tem
tujim
ljudem
vsak
beg
.
Ali
ste
me
dobro
razumeli
?
“
„
Svetlost
,
jutri
ne
bode
nobeden
glumač
manjkal
.
“
„
Dobro
,
zanašam
se
na
Vas
.
“
Knez
še
enkrat
pogleda
v
ljubki
obraz
nesrečne
Milice
,
potem
pa
s
svojim
spremstvom
oddirja
po
prašni
cesti
.
Na
veselem
lovu
.
—
Hrvatska
plemiča
.
—
Pri
zajutreku
.
—
Neljubi
spomini
.
—
Odhod
v
vas
.
Glasno
in
čisto
done
lovski
rogovi
po
tihem
gozdu
.
Ptiči
plašno
beže
v
daljavo
in
zbegana
zverjad
v
divjih
skokih
išče
rešitve
pred
neusmiljenimi
lovci
.
„
Trara
—
trara
!
“
se
zopet
glasi
in
lajanje
neštevilnih
psov
se
razlega
po
logu
in
šumi
.
Naenkrat
se
pokaže
lovska
družba
na
čilih
konjih
.
Prva
dva
jezdeca
sta
knez
Podstrmski
in
njegov
bratranec
baron
Frankovski
.
„
Krasno
jutro
,
“
pravi
knez
Podstrmski
,
čegar
prijazne
oči
z
občudovanjem
zro
v
prekrasno
gozdno
naravo
,
„
danes
nam
bo
sv.
Hubert
naklonjen
,
slutim
to
,
in
redkokedaj
me
moja
slutnja
vara
.
“
„
Jaz
bi
si
pa
želel
,
da
bi
mi
sv.
Humbert
vso
drugo
divjačino
pripodil
v
moje
mreže
,
“
mrmra
baron
Frankovski
,
ko
se
zmisli
predivne
plesalke
na
vrvi
.
Glasno
pa
pristavi
:
„
Kaj
mislite
,
ali
bodo
kmetje
tudi
zadostno
pazili
na
glumače
?
Jaz
nobenemu
kmetu
ne
zaupam
.
“
„
Jaz
pa
,
“
zavrne
ga
knez
,
„
vaški
starosta
je
zanesljiv
človek
in
prepričan
sem
,
da
se
bo
strogo
ravnal
po
mojem
naročilu
.
“
Frankovski
zmaje
z
ramami
.
„
No
,
o
tem
imam
jaz
lastne
nazore
,
“
meni
;
„
kmetje
so
si
sinoči
gotovo
preveč
privoščili
,
vino
jih
je
,
kakor
navadno
,
premagalo
in
vsa
straža
ni
bila
počenega
groša
vredna
.
“
„
Tega
ne
verjamem
!
“
„
Bodemo
že
videli
,
“
godrnja
Frankovski
ter
udrihne
svojega
konjička
z
bičem
,
da
se
žival
kvišku
kakor
sveča
vspne
na
zadnji
nogi
.
„
Meni
se
dozdeva
,
bratranec
,
da
ste
jako
slabe
volje
,
“
smeji
se
knez
.
„
Slabo
sem
spal
,
“
renči
zopet
mladi
razuzdanec
.
Knez
so
hoče
zopet
ž
njim
pošaliti
,
ko
njegove
oči
nekaj
zazro
,
kar
bi
sredi
lovskega
ozemlja
nikdo
ne
pričakoval
.
V
gozdu
,
daleč
od
vsake
naselbine
,
stojita
dva
jezdeca
.
Njujina
konjiča
sta
plemenitega
plemena
in
oprava
mož
je
na
pol
lovska
,
na
pol
ona
potovalnih
ljudij
.
Za
pasom
jima
tičijo
samokresi
in
ob
strani
jima
visita
dragoceno
okovana
meča
.
Jezdeca
lovsko
družbo
mirno
pričakujeta
.
„
Hej
!
“
kriči
Frankovski
,
„
kaj
je
pa
to
?
Sredi
gozda
dva
tujca
!
To
je
jako
sumljivo
!
“
„
Kaj
ste
vendar
tako
hitro
razburjeni
,
bratranec
,
“
pomiruje
ga
knez
.
„
Prašajmo
vendar
najprvo
tujca
,
kdo
da
sta
in
od
kod
da
prideta
.
Ko
bi
imela
slabo
vest
,
bila
bi
vendar
že
poprej
pobegnila
.
“
Prvi
obeh
tujcev
je
že
srednje
starosti
,
obraz
njegov
je
zvit
in
prekanjen
,
postava
njegova
krepka
in
čokasta
.
Drugi
jezdec
je
še
mlad
,
visoke
,
skoraj
orjaško
rasti
,
lice
njegovo
nenavadno
zalo
,
toda
temno
.
Mirno
sedi
na
svojem
konji
,
dokler
se
mu
lovska
družba
no
približa
.
„
Hoj
,
kdo
sta
?
“
vpije
baron
Frankovski
,
ko
tik
pred
njima
komaj
obdrži
svojega
konja
,
ki
se
z
nova
vspne
kvišku
.
Mladi
tujec
niti
ne
migne
z
očmi
.
„
Ali
smem
izvedeti
,
kdo
naji
tukaj
izprašuje
?
“
odgovori
mirno
.
„
Jaz
sem
lastnik
teh
gozdov
in
zahtevam
,
da
mi
odgovorita
!
“
kriči
baron
srdito
.
„
Oj
,
to
je
kaj
druzega
!
“
Mladi
,
zali
tujec
se
lahko
prikloni
,
pri
tem
pa
nikdo
ne
opazi
,
da
se
posveti
iz
njegovih
očij
blisk
zadovoljnosti
in
—
grožnjo
.
„
Jaz
sem
hrvatski
plemič
,
“
odgovarja
potem
,
„
Oroslavič
je
moje
ime
,
in
prijatelj
moj
tukaj
je
iz
plemenite
rodovine
Ljubobratovičev
.
“
„
Jako
nas
veseli
,
“
oglasi
se
knez
,
„
toda
povejta
nam
,
kako
prideta
v
ta
gozd
?
“
„
Zgrešila
sva
pot
.
Hotela
sva
preko
Ljubljane
na
Trst
,
da
obiščeva
svoje
znance
.
“
To
ni
nič
sumnega
.
Knez
,
ki
je
na
Hrvatskem
dobro
znan
,
praša
mladega
tujca
o
raznih
rodbinah
,
in
povoljni
odgovori
ga
popolnoma
pomirijo
.
Tudi
baron
Frankovski
postane
sedaj
prijaznejši
.
Mladi
razuzdanec
je
strasten
igralec
,
in
če
plemiča
potujeta
v
Trst
,
gotovo
sta
z
denarjem
dobro
preskrbljena
.
Hudobni
jeziki
celo
pravijo
,
da
baron
sam
pomaga
sreči
,
če
mu
pri
igri
ravno
noče
naklonjena
biti
.
In
baš
sedaj
je
njegova
denarnica
polna
praznote
.
„
Mogoče
bi
se
dalo
,
da
jima
nekoliko
olajšam
mošnjiček
,
“
misli
si
mladi
baron
na
tihem
,
glasno
pa
pristavi
:
„
Ali
se
gospodi
zelo
mudi
?
“
„
O
ne
,
nikakor
ne
,
“
pravi
Oroslavič
,
čegar
temen
obraz
knez
z
zanimanjem
opazuje
,
„
ni
nama
prav
nič
na
tem
ležeče
,
ali
prideva
dva
dni
prej
ali
pozneje
v
Trst
.
Svoje
služabnike
sva
s
prtljago
že
naprej
poslala
,
ker
so
nama
prepočasni
.
Snideva
se
ž
njimi
še-le
v
Sežani
.
“
To
zopet
ni
nič
nenavadnega
.
Ze
takrat
,
kakor
dandanes
,
so
bile
ob
glavnih
cestah
povsod
dobre
krčme
,
in
kdor
je
imel
dosti
denarja
,
dobil
je
zanj
vedno
,
kar
more
človek
potrebovati
in
zahtevati
.
Baron
Frankovski
opazi
,
da
ima
hrvatski
plemič
Oroslavič
na
roki
dva
jako
dragocena
prstana
.
„
Ta
dva
morata
jako
bogata
biti
,
“
misli
Frankovski
sam
pri
sebi
.
„
No
,
poskusil
bom
,
kaj
se
da
napraviti
pri
igri
!
“
Sedaj
postane
mladi
razuzdanec
,
ki
je
bil
poprej
tako
oduren
,
nenavadno
prijazen
.
„
Ker
sta
plemenita
gospoda
po
naključji
zašla
v
moje
gozde
,
prosil
bi
ju
,
da
sprejmeta
moje
gostoljubno
vabilo
ter
se
pridružita
naši
lovski
družbi
.
Če
se
ne
motim
,
tudi
slavnima
gospodoma
ne
manjka
veselja
do
lova
.
“
„
Gotovo
,
oba
sva
lovca
,
in
pa
—
kakšna
lovca
!
“
pravi
plemeniti
Oroslavič
ter
se
zopet
pomenljivo
nasmehne
.
Oko
mladega
hrvatskega
plemiča
zažari
pri
tem
v
peklenskem
ognji
,
česar
pa
nikdo
ne
opazi
,
najmanj
baron
Frankovski
.
Ta
se
le
na
tihem
veseli
,
da
mu
je
osoda
naklonila
taka
dva
bogata
Hrvata
,
koja
hoče
pri
igri
do
dobrega
oskubiti
.
„
Tedaj
pridita
,
plemenita
gospoda
,
“
zakliče
prijazno
,
„
tukaj
imamo
dosti
zverjadi
in
,
kakor
vidim
,
Vajina
konja
tudi
nista
še
preveč
trudna
.
„
Drage
volje
sprejmeva
Vaše
laskavo
vabilo
,
“
glasi
se
odgovor
mladega
,
zalega
Hrvata
.
Daljni
razgovor
prekine
,
kajti
v
tem
trenotku
pripode
psi
iz
gošče
velikanskega
jelena
,
lovski
rogovi
zadone
in
preganjanje
krasne
živali
se
prične
.
Hej
,
kako
znata
hrvatska
plemiča
jahati
!
Hitro
sta
vso
družbo
prehitela
,
že
sta
došla
lajajoče
pse
in
kakor
blisk
sledita
za
jelenom
,
ki
vedno
bolj
peša
.
„
To
sta
izborna
jezdeca
,
“
občuduje
ju
knez
,
„
husa
,
kako
dirjata
skozi
goščavo
,
kakor
da
bi
ne
bilo
nobenih
zaprek
na
božjem
svetu
!
“
Frankovski
so
muza
.
„
Mogoče
jima
tudi
konja
vzamem
v
igri
,
“
misli
sam
pri
sebi
,
„
takih
krasnih
živalic
nimam
v
celem
hlevu
.
—
Oho
,
Hrvatje
se
po
navadi
ne
branijo
vinsko
kapljice
,
in
če
se
najprvo
pri
kupici
,
potem
pa
pri
igri
malo
ogrejeta
,
sta
njujina
konjička
toliko
kot
moja
.
Da
,
da
,
človek
se
mora
pri
igri
spoznati
—
in
—
“
Glasno
vriskanje
pretrga
njegovo
modrovanje
.
Onemoglega
jelena
so
psi
došli
in
poleg
krasne
živali
,
ki
leži
na
trati
,
stojita
kot
prva
Oroslavič
in
Ljubobratovič
.
Grajski
logar
jelena
usmrti
,
lovska
družba
pa
se
vrača
na
veselo
pojedino
.
Spremstvo
pod
košatimi
gojzdnimi
orjaki
na
zeleni
mahovini
prte
razprostre
ter
na
nje
razloži
iz
košaric
,
katere
so
služabniki
seboj
prinesli
,
jedila
in
steklenice
.
Cela
družba
poseda
k
radostnemu
lovskemu
zajutreku
.
Gospod
Oroslavič
je
bolj
molčeč
,
zato
je
pa
tem
razgovornejši
njegov
prijatelj
Ljubobratovič
.
Vzlic
svojih
let
je
mladeniško
ognjevit
v
svojem
priljudnem
občevanji
in
govoru
,
in
ko
prične
zabavati
s
šaljivimi
hrvatskimi
pripovedkami
,
razlega
se
po
širnem
gozdu
srčen
smeh
cele
družbe
.
Tudi
knez
Podstrmski
je
dobre
volje
,
le
baron
Frankovski
misli
na
to
,
kako
bi
mogel
tujca
bolj
izkoristiti
,
kajti
ravno
,
sedaj
mu
izjemoma
manjka
cvenka
.
Oba
„
plemiča
“
sprejmeta
njegovo
vabilo
z
vidnim
veseljem
ter
obljubita
,
da
ostaneta
nekaj
dnij
na
baronovem
lovskem
gradu
.
Pri
tej
priložnosti
omeni
Ljubobratovič
mimogrede
,
da
imata
oba
velike
svote
denarja
s
seboj
.
To
se
mlademu
razuzdancu
zdi
tem
verjetneje
,
ker
vidi
na
Oroslavičevi
roki
tako
dragocena
prstana
.
„
Jaz
imam
vendar
grozovito
srečo
,
“
misli
si
na
tihem
,
„
lepo
deklico
imam
že
na
gradu
,
—
mogoče
dobim
tja
še
plesalko
iz
daljne
Indije
.
Hahaha
,
potem
naj
pa
še
kdo
pravi
,
da
kdor
ima
srečo
v
ljubezni
,
ima
nesrečo
v
igri
!
—
Ljubezen
in
igra
sta
mi
naklonjeni
,
—
o
,
hrvatska
plemiča
,
ta
dva
budalasta
ptička
bom
tako
oskubil
,
da
me
bodeta
svoje
žive
dni
pomnila
.
“
In
zviti
baron
pri
tem
ne
zapazi
,
kako
ga
Oroslavič
opazuje
skrivaj
s
temnimi
,
plamtečimi
očmi
.
Drugače
bi
bil
vendar
nekoliko
osupnil
.
Tako
pa
se
,
kakor
navadno
,
uda
pijači
,
dokler
ga
nima
toliko
pod
klobukom
,
da
začne
na
vse
grlo
prepevati
.
Knežje
spremstvo
je
tega
že
navajeno
;
baron
Frankovski
postane
vedno
bolj
razuzdan
ter
se
nad
tem
vendar
nikdo
ne
izpodtika
.
„
Trčita
z
menoj
,
gospoda
iz
bratske
nam
Hrvatske
!
“
kliče
mladi
baron
v
svoji
vinski
dobro
voljnosti
,
„
trčita
,
hej
,
izborna
lovca
,
krasna
jezdeca
sta
,
to
vama
mora
pustiti
tudi
najhujši
sovražnik
.
“
In
poželjivo
se
ozre
pri
teh
besedah
proti
njunima
lepima
konjičema
.
„
Ta
moram
imeti
,
“
si
misli
.
„
Da
,
lovca
sva
,
“
pravi
Oroslavič
s
svojim
možatim
,
rezkim
glasom
,
„
rada
loviva
divjačino
,
včasih
pa
tudi
nekaj
druzega
,
ravno
kakor
prilika
nanese
.
“
„
Kaj
pa
druzega
?
“
jeclja
polpijani
razuzdanec
.
„
No
,
meni
je
ravno
tako
prišlo
na
jezik
,
“
pravi
mladi
Hrvat
,
katerega
je
njegov
starejši
tovariš
svarljivo
pogledal
,
—
„
včasih
lovim
tudi
kakega
svojih
ubeglih
kmetov
,
ko
se
hoče
izmuzati
tlaki
.
“
„
To
je
prav
!
“
kriči
baron
,
„
tudi
jaz
take
zlodje
s
psi
pojam
—
“
„
Toda
lepih
deklet
ne
lovim
,
“
nadaljuje
Oroslavič
,
„
krasne
šmarske
hčere
pustim
popolnoma
pri
miru
.
“
Sedaj
se
vinjeni
plemič
zgane
.
S
svojimi
pijano-budalastimi
očmi
zija
v
svojega
gosta
,
kakor
bi
ga
hotel
živega
požreti
.
„
Povejte
,
gospod
Oroslavič
!
“
kliče
,
ko
se
znova
začuje
mej
knežjim
spremstvom
komaj
zatajevan
smeh
,
„
povejte
mi
,
vraga
,
kaj
hočete
s
tem
reči
?
“
Mladi
Hrvat
ostane
popolnoma
miren
.
„
Sam
ne
vem
,
kako
sem
se
ravnokar
tega
spominjal
.
Moj
sosed
namreč
,
doli
blizo
Siska
,
je
tudi
strasten
lovec
,
—
toda
svojo
divjačino
preganja
bolj
po
vaseh
,
kakor
po
gosti
šumi
.
V
šali
ga
imenujemo
dekliškega
lovca
,
kajti
posebno
srečo
je
že
imel
osobito
pri
zalih
hčerkah
vaških
krčmarjev
v
njegovi
okolici
.
“
Pri
teh
besedah
pomenljivo
pogleda
radovednega
lahkoživca
in
s
povdarkom
pristavi
:
„
Da
,
razuzdani
moj
sosed
je
celo
tako
nesramen
,
da
siloma
postopa
tam
,
kjer
krasotico
ne
verjamejo
njegovim
lažnjivim
obljubam
.
“
„
Tako
,
tako
,
“
godrnja
baron
Frankovski
ter
povesi
svoje
steklenaste
oči
.
Knez
s
spremstvom
pazljivo
posluša
.
Gospod
pl.
Oroslavič
se
brezbrižno
ozira
po
svojih
novih
znancih
.
„
Tu
se
spominjam
ravno
neke
posebne
dogodbice
,
“
nadaljuje
mirnim
glasom
.
„
V
velikem
imovitem
selu
mojega
sosedi
ima
vaški
krčmar
lepo
hčerko
—
pravi
biser
dobrega
otroka
in
kmetske
krasotice
.
Skušal
jo
je
razuzdanec
premamiti
s
hinavskimi
obljubami
.
Nedolžni
,
otrok
se
ni
dal
premotiti
.
—
Kaj
pa
je
storil
sedaj
ta
nesramnež
?
Zaradi
odtrgane
vejice
v
graščinski
šumi
jo
je
dal
zgrabiti
,
odvesti
na
svoj
grad
,
no
—
in
tam
—
ostalo
naj
si
slavna
gospoda
sama
misli
.
“
Knez
se
ozira
po
svojem
spremstvu
,
Frankovskemu
pa
se
obraz
čudno
skremži
.
Zlodja
,
ali
je
res
na
Hrvatskem
pri
Siseku
človek
,
ki
počenja
ravno
tako
,
kakor
on
?
Ta
zabava
pri
veselem
lovskem
zajutreku
mu
ne
ugaja
.
Vzlic
svoji
vinjenosti
dobro
opazi
,
kako
se
spremstvo
pogleduje
in
muza
.
„
Govorimo
kaj
druzega
,
“
kliče
hripavim
glasom
ter
svojo
zadrego
in
jezo
debelo
požira
,
kajti
spominja
se
zopet
,
da
sta
tuja
plemiča
prinesla
s
seboj
veliko
denarja
.
Oroslavič
obmolkne
.
Ljubobratovič
pa
zopet
prične
pripovedovati
svoje
smešnice
in
kmalu
zavlada
splošno
veselje
.
Solnce
prične
pripekati
,
opoldanska
vročina
pritiska
—
in
cela
lovska
družba
poleže
v
mehko
makovino
.
Tudi
oba
tujca
se
vležata
poleg
kneza
in
barona
,
in
kmalu
dokazuje
globoko
dihanje
in
semtertja
tudi
smrčanje
,
da
vsi
lovci
v
božjem
miru
prebavljajo
bogato
kosilo
.
Zbude
se
,
ko
že
solnce
zahaja
,
da
gredo
z
nova
na
lov
proti
vasi
,
v
kateri
se
mude
glumači
.
Služabniki
pripeljejo
konje
.
Ko
jih
lovci
hočejo
zasesti
,
začne
naenkrat
Frankovski
grozovito
preklinjati
.
Hej
,
ali
ni
nikdo
videl
zlate
zapone
z
mojega
lovskega
klobuka
?
Jako
dragocena
je
,
kor
je
v
njo
vkovanih
mnogo
diamantov
.
“
Vsi
zro
na
baronov
klobuk
.
Danes
zjutraj
se
je
še
na
njem
blisketala
zapona
,
kajti
Frankovski
je
jako
nečimeren
.
Knez
je
vedno
priprosto
lovsko
oblečen
,
baron
pa
pri
vsaki
priliki
hoče
kazati
,
da
je
plemenitega
rodu
in
zapovedujoči
gospodar
na
svoji
zemlji
.
Zapona
je
dedna
dragocenost
Frankovske
hiše
.
Zginila
je
s
klobuka
.
Baron
z
nova
prične
rentačiti
.
„
Glejte
,
bratranec
,
“
pravi
knez
,
„
vedno
sem
Vam
pravil
,
da
je
neprevidno
,
jemati
na
lov
tak
dragocen
lišp
.
Smreke
in
drugo
drevje
človeško
nečimernost
sovražijo
.
Gotovo
Vam
je
veja
zlato
zapono
s
klobuka
iztrgala
.
“
„
Kaj
pa
še
!
“
rentači
Frankovski
,
„
zapona
je
bila
še
na
klobuku
,
ko
sem
se
spat
vlegel
.
Tukaj-le
je
klobuk
ležal
—
sedaj
je
pa
dragocenost
izginila
—
kakor
kafra
!
“
„
Ali
tako
dobro
veste
,
bratranec
?
“
„
Seveda
,
ne
motim
se
!
“
Knez
se
obrne
proti
spremstvu
.
Toda
nikdo
so
ne
ve
spominjati
,
kdaj
je
zadnjipot
imel
baron
še
zapono
na
klobuku
.
Frankovski
začne
srpo
gledati
na
okoli
stoječe
služabnike
in
lovce
.
„
Nekdo
mi
je
zapono
ukradel
,
“
rentači
togoten
.
„
Prosim
Vas
vendar
,
bratranec
,
“
svari
ga
knez
,
„
ležali
ste
sredi
plemičev
,
jaz
sam
poleg
Vas
.
Nikakor
ni
mogel
služabnik
do
nas
priti
,
to
je
popolnoma
izključeno
.
“
Vsa
družba
pritrjuje
knezu
.
Baron
ne
zine
besede
.
Neki
star
logar
,
ki
med
opoldanskim
časom
ni
spal
,
odločno
priseza
,
da
so
vsi
služabniki
v
stranskem
grmovji
mirno
počivali
.
Tu
poprime
besedo
hrvatski
plemič
Ljubobratovič
,
v
njegovih
očeh
pa
se
sveti
,
kakor
bi
hotel
nagajiv
in
srčen
smeh
prikriti
:
„
Oprostite
,
plemeniti
gospod
,
ležal
sem
prav
blizo
Vas
in
zatrjujem
Vam
,
da
zapone
ni
bilo
več
na
Vašem
klobuku
.
To
bi
bil
moral
gotovo
opaziti
,
kajti
sami
pravite
,
da
je
bila
z
dijamanti
okovana
.
Taka
stvar
se
bliskeee
,
da
jo
niti
novorojen
otrok
ne
more
prezreti
.
“
„
No
,
sedaj
pa
vidite
,
bratranec
,
“
pravi
knez
.
„
In
zapona
je
bila
vendar
na
klobuku
!
“
vpije
Frankovski
razdražen
.
„
E
kaj
,
“
pripomni
knez
resnim
glasom
,
„
ne
kalite
nam
več
lovskega
veselja
.
Pri
zajutreku
ste
zopet
čez
mero
v
kozarec
pogledali
in
v
takem
stanji
ne
morete
ničesar
trditi
.
To
je
moje
prepričanje
.
“
Baron
mora
molčati
.
Pač
brska
še
in
išče
v
mahu
,
toda
ne
najde
je
—
zapona
je
izginila
.
Ves
divji
je
,
ker
je
vse
iskanje
zastonj
.
Konečno
pa
mora
vendar
zasesti
konja
ter
se
pridružiti
lovski
družbi
.
Lov
se
z
nova
prične
.
„
Hrvatska
plemiča
mi
morata
pri
igri
izgubo
povrniti
,
“
misli
si
na
tihem
,
njihovi
nabasani
‚
mački
‘
sta
polni
zlatov
.
—
Grom
in
peklo
,
zapona
je
bila
pa
vendar
na
klobuku
!
Kako
je
izginila
?
“
Ko
se
začne
mračiti
,
bližajo
se
lovci
veliki
vasi
,
kajti
knez
hoče
lepo
plesalko
na
vrvi
in
njeno
načelnico
vzeti
s
seboj
na
Samoto
.
Razgovor
se
prične
o
divni
Indijanki
,
in
marsikatera
beseda
se
začuje
,
ki
meri
na
čmernega
razuzdanca
,
barona
Franjkovskega
.
Hrvatska
plemiča
pa
verno
in
pazljivo
poslušata
,
kaj
se
vse
zanimivega
pripoveduje
o
divno-krasni
indijski
rožici
—
o
nesrečni
Milici.
Vaški
starosta
v
kleščah
.
—
Glumači
v
zadregi
.
—
Medved
se
je
odtrgal
!
—
Glumači
v
skedenj
zaprti
.
Vaški
starosta
je
slišal
knezovo
povelje
.
Trdno
sklene
ravnati
se
strogo
po
ukazu
svojega
priljubljenega
gospoda
—
kneza
Podstrmskega
.
Nemudoma
sporoči
to
kmetom
in
gledalci
,
ki
še
vedno
oblegajo
malo
glumaško
taborišče
in
vozove
,
preleve
hipoma
v
čuvaje
.
Sicer
vaščanom
to
nikakor
ne
ugaja
,
kajti
sedaj
so
obsojeni
,
da
morajo
pod
milim
nebom
stražiti
tuje
pritepence
,
ko
jih
vendar
čaka
vrhunec
zemeljske
zabave
—
plesišče
in
,
če
dobro
gre
,
tudi
pošten
pretep
!
Zaradi
tega
nastane
najprvo
godrnjanje
;
potem
pa
glasno
zabavljanje
.
Vaški
starosta
hiti
v
sredo
svojih
sosedov
.
„
Jezik
,
za
zobmi
!
“
ukazuje
odločni
starec
.
„
Njegova
svetlost
mi
je
ukazala
,
da
moramo
strogo
paziti
na
glumače
,
ker
hočejo
skrivaj
pobegniti
.
In
to
se
mora
tudi
zgoditi
!
Ali
naj
paradi
neumnega
plesa
celo
vas
zadene
knežja
nemilost
?
Ali
hočete
naklonjenost
svojega
dobrega
graščaka
izgubiti
?
Te
besede
kričanje
hipoma
zaduše
.
Vendar
pa
kmetje
zaradi
tega
še
niso
zadovoljni
in
posebno
mladina
se
kislo
drži
.
Mlad
kmet
,
ki
je
znan
,
da
mu
jeziček
gladko
teče
,
stopi
za
korak
naprej
.
„
Kar
nam
pripovedujete
,
starosta
,
je
vse
prav
in
dobro
,
“
pravi
,
„
toda
pomislite
vendar
,
da
se
moramo
odpovedati
zabavi
,
na
katero
se
poprej
že
celo
leto
veselimo
.
In
celo
ljubo
noč
in
tudi
jutri
ves
dan
naj
stražimo
te
cigane
,
to
je
vendar
malo
preveč
zahtevano
!
“
„
No
,
ti
prebrisani
modrijan
,
kaj
bi
pa
ti
tukaj
ukrenil
?
“
„
Tudi
jaz
bi
ubogal
kneza
,
toda
na
drug
način
.
Saj
veste
,
da
je
na
konci
vasi
trden
skedenj
.
Zaprimo
vanj
celo
sodrgo
in
potem
zadostuje
,
da
straži
pri
močnih
vratih
le
nekaj
mož
.
Za
moj
del
naj
tudi
na
strehi
sedita
dva
čuvaja
,
potem
je
beg
popolnoma
nemogoč
.
“
Starosta
se
dobrovoljno
namuza
.
„
Ti
si
pa
res
prebrisana
glavica
,
“
hvali
ga
zadovoljen
,
„
da
,
prav
imaš
!
Cela
družba
mora
v
svoje
voze
in
te
potegnemo
potem
v
ravno
prazni
skedenj
.
Pred
vsem
pa
moramo
paziti
,
da
nam
niti
eden
ne
odnese
peta
,
kajti
knez
bi
se
gotovo
razjezil
in
mi
vsi
bi
vsled
tega
morali
veliko
pretrpeti
.
“
Sedaj
so
vaščani
zopet
potolaženi
in
dobre
volje
.
Zvitemu
kmetu
od
vseh
strani
čestitajo
,
kajti
on
je
s
svojo
prekanjenostjo
omogočil
,
da
bodo
mogli
vendar
plesati
,
in
če
Bog
da
,
se
tudi
malo
spoprijeti
.
Kmetova
bistra
glavica
pa
bo
morebiti
prva
,
ki
bo
okusila
,
kakošne
so
sladkosti
fantovskega
tepeža
.
Oprezno
pazijo
na
glumače
.
Od
vseh
stranij
jih
možakarji
obkolujejo
,
da
bi
skozi
mnogobrojno
stražo
niti
miška
ne
mogla
uiti
.
Starosta
pa
se
sedaj
,
samozavesten
svoje
oblasti
kot
vaški
načelnik
in
knezov
pooblaščenec
,
širokimi
koraki
bliža
vozu
,
v
katerega
sta
poprej
plesalka
Cenobija
in
njena
načelnica
stopili
.
Zvita
babura
se
pri
malem
oknu
prikaže
.
„
Pripravite
se
,
ženska
,
“
veleva
starosta
resnim
obrazom
,
„
zapovejte
svojim
ljudem
,
da
gredo
v
vozove
.
Samo
oni
,
ki
bodo
gnali
veljbloda
in
medveda
,
ostanejo
zunaj
!
“
„
Zakaj
naj
se
to
zgodi
?
“
praša
glumačica
navidezno
mirna
.
„
Knez
Podstrmski
,
naš
milostljivi
graščak
in
gospodar
,
mi
je
naročil
,
naj
Vas
strogo
stražimo
do
povrnitve
njegove
svetlosti
.
In
ker
se
to
tukaj
na
občinskem
pašniku
ne
da
dobro
izvesti
,
sklenil
sem
,
da
Vas
do
jutri
zvečer
zaprem
v
veliki
,
zidani
skedenj
tu
doli
konci
vasi
.
Z
živežem
Vas
bodemo
preskrbeli
.
“
Baburi
se
prično
oči
svetiti
kakor
živa
žrjavica
,
vidi
se
jej
da
jo
je
ta
novica
z
grozo
in
trepetom
navdala
,
vendar
pa
se
sili
,
da
bi
ostala
mirna
.
„
Dobro
,
“
odgovori
,
„
mi
smo
revni
ljudje
ter
se
moramo
pokoriti
sili
.
Pospravili
bodemo
svoje
reči
,
odvezali
veliko
vrv
od
smrek
in
konečno
vozove
v
skedenj
potegnili
.
Dajte
nam
samo
malo
odloga
,
potem
pa
nas
zaprite
kakor
ravno
hočete
.
“
Starosta
je
starček
dobrega
srca
,
ki
je
hotel
le
svoje
uradno
dostojanstvo
pokazati
,
ko
se
je
šlo
za
knezovo
povelje
.
Bal
se
je
,
da
se
bodo
glumači
do
zadnjega
upirali
njegovi
zahtevi
—
da
jih
bo
siloma
moral
tirati
v
skedenj
,
toda
tujci
so
pripravljeni
,
ugoditi
njegovi
volji
.
„
Le
poberite
svoje
reči
,
“
pripomni
dobrodušno
,
„
toda
hitite
predno
se
zmrači
,
kajti
tudi
mi
hočemo
imeti
svojo
zabavo
.
Če
ste
pametni
,
ne
bo
Vam
nikdo
storil
nič
žalega
in
jesti
Vam
bomo
dali
,
kar
Vam
poželi
srce
,
tudi
pijače
,
da
ne
bodete
trpeli
žeje
.
“
Ženska
prikima
in
starosta
se
zopet
pridruži
kmetom
,
da
jim
sporoči
,
kaj
jo
opravil
.
Glumaška
načelnica
slopi
iz
voza
.
Skrivaj
da
Herkulu
in
burkežu
znamenje
,
ki
je
predobro
poznata
.
Hipoma
sta
pri
njej
.
Glasno
pa
glumačica
ostalim
ljudem
zakliče
:
„
Vzemite
vrv
doli
,
toda
hitro
,
mudi
se
.
“
Nalašč
tako
glasno
veleva
.
Kmetje
naj
mislijo
,
da
se
bodo
glumači
v
resnici
trudili
,
kakor
brzo
je
mogoče
ustreči
njihovi
volji
.
Toda
zvita
babura
skrivaj
odmigne
z
roko
,
češ
,
ne
slušajte
mojih
besedij
,
marveč
delajte
počasi
,
kar
se
le
da
.
Sedaj
stoji
s
svojima
zaupnikoma
poleg
voza
.
„
Cenobija
ne
sme
na
Samoto
,
“
šepeta
stara
coprnica
,
„
drugače
je
vse
izgubljeno
.
Spoznali
bodo
takoj
goljufijo
.
Z
dekličem
moram
družbo
zapustiti
,
dokler
se
na
dogovorjenem
kraji
zopet
ne
snidemo
.
“
„
Tako
je
!
“
pravi
Herkul
.
„
Da
,
to
se
mora
izvršiti
,
“
pripomni
burkež
,
„
toda
težko
bo
šlo
.
Kmetje
pazijo
kakor
vrag
na
ubogo
dušo
.
“
„
To
dobro
vem
,
zaradi
tega
morata
vidva
svetovati
.
“
Herkul
se
praska
za
ušesi
,
burkež
zre
na
tla
—
oba
pa
molčita
.
„
Govorita
vendar
,
“
šepeta
načelnica
,
„
jaz
sem
že
tako
razburjena
,
da
mi
je
popolnoma
nemogoče
trezno
misliti
.
Svetujta
mi
,
kako
naj
jo
pobrišem
!
“
Golijat
se
še
vedno
praska
—
burkež
pa
začne
poluglasno
preklinjati
.
„
Tu
stojita
,
kakor
vol
pred
novimi
vrati
,
“
huduje
se
strupena
babura
,
„
ali
je
to
Vajina
toliko
hvalisana
udanost
?
Sedaj
,
ko
tičim
v
zagati
,
nočeta
mi
niti
svetovati
niti
pomagati
—
ne
,
to
je
,
da
bi
človek
kar
znorel
!
“
Glumača
ne
zineta
besede
,
ne
vesta
si
svetovati
,
in
pogled
na
ogromno
število
kmetov
jima
kaže
,
da
je
vsak
poskušen
beg
zastonj
.
Glumačica
stiska
pesti
.
„
Že
vidim
,
da
si
moram
sama
pomagati
.
Cenobijane
sme
in
ne
sme
na
Samoto
—
bežala
bom
ž
njo
,
in
če
se
mi
tudi
celo
peklo
upira
.
In
sedaj
pa
poslušajta
,
kaj
Vama
je
treba
vedeti
!
“
Na
tihem
ž
njima
nekaj
časa
šepeta
,
potem
zopet
stopi
v
voz
,
kjer
nesrečna
Milica
trepetaje
pričakuje
,
kaj
se
bo
ž
njo
zgodilo
.
Herkul
in
burkež
gresta
skupaj
k
ostalim
ljudem
.
Sicer
sta
si
silna
sovražnika
,
kajti
vsak
bi
rad
imel
lepo
deklico
,
sedaj
pa
,
ko
naj
jo
izgubita
,
pozabljeno
je
vsako
nasprotstvo
.
„
Starka
ne
bo
mogla
uiti
,
“
meni
Herkul
,
„
hitro
bi
jo
zopet
vjeli
.
“
„
Oj
,
le
pusti
jo
,
zvita
je
kakor
lisica
.
“
„
Sedaj
jej
vse
skupaj
ne
bo
nič
pomagalo
.
“
„
No
,
bodemo
videli
!
Jaz
ša
vedno
ne
obupam
.
Preveč
je
navihana
in
videl
bodeš
,
da
jo
bo
kmetom
popihala
.
“
„
Nemogoče
je
!
“
„
Le
počakaj
,
odločiti
se
mora
tako
kmalu
.
“
Mej
tem
so
delavci
sneli
vrv
.
Jako
počasi
se
pri
tem
vedejo
in
dvakrat
vsako
stvar
poskusijo
,
predno
jo
izvrše
.
In
ko
jo
navijajo
v
klopčič
,
zamota
se
tukaj
,
razvije
se
zopet
tam
,
tako
da
se
začno
mračiti
.
Kmalu
bo
popolnoma
temno
.
Kmet
je
že
godrnjajo
,
kajti
od
vaške
krčme
sem
že
doni
godba
,
vendar
se
pa
nobeden
ne
upa
zapustiti
odločenega
mu
prostora
.
Starosta
mej
tem
nekaj
starejših
kmetov
izbere
,
ki
bodo
pri
skednji
prevzeli
ponočno
stražo
.
Pri
tem
se
bodo
vrstili
ter
se
v
prestankih
lahko
v
krčmi
zabavali
.
Nikdo
starostovi
odredbi
ne
oporoka
,
kajti
to
je
samo
ob
sebi
umevno
in
nikdo
noče
milostivega
kneza
razjariti
,
ki
se
bo
jutri
na
noč
v
vas
povrnil
.
Starosta
gre
zopet
k
glumaškemu
vozu
.
„
To
traja
že
celo
večnost
!
“
vpije
.
„
Ali
še
niste
gotovi
?
Pospravite
vendar
svojo
šaro
hitreje
v
vozove
!
Starec
hoče
še
nekaj
pristaviti
,
toda
nima
časa
za
to
,
kajti
v
svoji
bližini
zasliši
naenkrat
grozno
renčanje
.
Prestrašen
se
obrne
in
zagleda
velikansko
,
črno
postavo
,
ki
se
izza
grma
bliža
proti
njemu
.
„
Za
vraga
,
“
zakliče
starosta
,
„
to
je
medved
!
Držite
zver
,
da
se
kaka
nesreča
ne
pripeti
!
“
Medvedov
vodnik
ves
zasopihan
prihiti
.
„
Oprostite
,
“
pravi
vaškemu
starosti
,
„
kosmatinec
se
je
odtrgal
in
to
tako
hitro
,
da
ga
nisem
mogel
obdržati
.
Sedaj
ga
moram
še-le
vloviti
.
“
To
je
neprijetna
novica
.
Medved
se
okorno
obrača
zdaj
na
levo
,
zdaj
na
desno
.
Menda
ga
je
nekaj
razdražilo
,
kajti
sicer
je
tako
miroljuben
,
sedaj
pa
togotno
godrnja
.
„
No
,
no
,
“
kliče
kmet
,
„
meni
se
zdi
,
da
hoče
pošast
celo
grizti
.
“
Zopet
se
začne
umikati
,
kajti
kosmatinec
se
na
zadnje
noge
kvišku
vzravna
ter
s
prednjima
tacama
maha
,
kakor
bi
hotel
starosto
objeti
.
Kmeta
pa
to
nikakor
ne
mika
,
kajti
tak
medvedov
objem
navadno
s
polomljenimi
rebri
neha
.
Starček
se
hitro
svojim
drugim
sosedom
pridruži
,
ki
tudi
pazljivo
zro
proti
zveri
.
Najprvo
se
vaščani
krasno
zabavajo
,
ko
vidijo
,
kako
se
glumač
trudi
,
vjeti
kosmatinca
,
tudi
so
prepričani
da
se
bo
to
kmalu
zgodilo
.
Toda
varajo
se
.
Kakor
hitro
se
vodnik
približa
svojemu
varovancu
,
obrne
se
ta
,
glasno
renčeč
,
da
glumač
navidezno
prestrašen
odskoči
.
Kosmatinec
počasi
caplja
proti
vozovom
,
ki
stoje
poleg
gostega
grmičja
.
