Naturam
expellas
furca
,
Tamen
usque
recurret
.
Horacij
,
Epist
.
I.
10.
24.
V
svoji
elegantni
,
z
najbogatejšim
komfortom
opremljeni
pisarnici
sedeč
in
fino
vonjajočo
smodko
pušeč
,
je
pisal
dr.
K.
Pajk
ravno
deveti
članek
za
»
Narodnega
prijatelja
«
.
Z
zgovornimi
besedami
in
živimi
slikami
je
razlagal
,
kak
bodi
slovenski
državni
poslanec
,
da
bode
častno
in
s
pridom
zastopal
interese
svojih
volilcev
,
ter
našteval
sredstva
,
kako
bi
se
pomagalo
osiromašenemu
kmetu
,
obrtniku
in
delavcu
do
pravice
in
napredka
.
Tedaj
je
potrkal
nekdo
na
duri
.
Nevoljen
je
odložil
pero
,
ki
je
bičalo
baš
z
najstrupenejšimi
besedami
oderuštvo
,
premoč
kapitalizma
in
tvorniško
,
veliko
industrijalno
konkurenco
,
ter
zaklical
:
»
Prosto
!
«
Med
vrati
se
je
pojavila
vitka
,
dražestno
lepa
,
modrooka
plavolaska
.
Urno
je
zaprla
duri
za
seboj
in
koketnih
korakov
stekla
k
odvetniku
.
Ljubko
se
smehljaje
,
mu
je
ponudila
drobno
ročico
.
»
Ali
ste
sami
?
«
je
vprašala
brez
sape
ter
odlagala
kar
na
pisalno
mizo
svoj
slamnik
,
solnčnik
in
rokavice
.
»
Sam
—
čisto
sam
,
«
je
odgovoril
odvetnik
,
ne
da
bi
vstal
s
fotelja
,
ter
ji
je
ovil
takoj
svojo
desnico
okoli
ozkega
pasu
.
Ni
se
branila
.
Vzklonivši
se
nad
njim
,
mu
je
pogladila
polno
,
do
srede
prsi
segajočo
in
s
sivimi
nitkami
le
po
redko
prepreženo
brado
,
ga
prijela
z
obema
rokama
za
glavo
ter
mu
položila
svoji
bujni
,
poredno
zaokroženi
ustnici
na
njegovi
.
»
Ali
me
res
ljubite
,
gospod
doktor
?
«
ga
je
vprašala
potem
,
ko
sta
odmaknila
ustnice
izza
dolgega
,
tihega
poljuba
,
ter
mu
žarko
zrla
v
oči
.
»
Čemu
vedno
to
vprašanje
,
dušica
!
«
je
odvrnil
Pajk
.
»
Sama
veš
,
da
sem
šele
v
tebi
našel
bitje
,
ki
me
edino
zna
osrečiti
,
tako
,
kakršnega
sem
si
želel
doslej
pri
vsem
svojem
bogastvu
in
ugledu
zaman
—
bitje
,
ki
me
ume
tako
ljubiti
,
kakor
je
ljubim
tudi
jaz
sam
!
O
ti
draga
,
mila
,
lepa
moja
mucika
!
«
In
znova
sta
se
poljubila
.
»
Gospod
doktor
,
«
je
začela
nato
ona
resno
,
a
ljubeznivo
,
»
tudi
jaz
sem
srečna
,
nepopisno
srečna
v
tej
ljubavi
,
v
tej
grešni
ljubavi
!
Toda
mirna
nisem
.
—
O
,
gospod
doktor
,
kolikokrat
sem
bila
v
nevarnosti
,
da
zapazi
ali
zasliši
milostljiva
vaše
početje
!
...
Kako
sem
se
zatajevala
,
in
kako
se
zatajujem
pred
njo
—
kako
sem
skrivala
in
še
skrivam
grozno
tajnost
,
da
je
njen
soprog
moj
,
ves
moj
—
in
jaz
edino
njegova
,
vsa
njegova
!
O
,
kolikokrat
...!
«
»
A
srček
moj
,
čemu
mi
to
pripoveduješ
!
«
ji
je
pretrgal
besedo
odvetnik
,
pritiskajoč
njen
obrazek
k
svojemu
.
»
Potrpi
,
zaman
ne
trpiš
!
—
Obljubil
sem
ti
vendar
z
moško
besedo
...
«
»
Da
,
da
,
prisegli
ste
mi
veliko
,
vse
—
saj
sem
vam
i
jaz
žrtvovala
vse
,
vse
.
Ničesar
mi
ne
morete
očitati
;
usilila
se
vam
nisem
—
ne
,
ne
—
sami
ste
me
zapeljali
v
to
razmerje
...
noč
in
dan
ste
me
zasledovali
s
svojimi
prošnjami
,
obljubami
,
rotenjem
,
grožnjami
...
zaman
sem
se
vam
skrivala
,
zaman
vas
odbijala
...
Sami
veste
,
da
je
tako
.
«
»
Res
je
,
res
je
vse
...
samo
jaz
sem
kriv
...
pa
čemu
to
...
Ti
je
li
žal
?
—
mi
li
kaj
očitaš
?
«
»
Ne
,
ne
,
žal
mi
ni
,
saj
sem
srečna
—
vaše
ljubezni
ne
dam
—
borila
bi
se
zanjo
kakor
levinja
za
svoje
mladiče
...
a
prišla
sem
vas
samo
opomnit
vaše
prisege
,
ker
...
ker
...
ah
,
gospod
doktor
...!
«
Kakor
bi
se
sramovala
v
dno
duše
,
je
skrila
svoj
obrazek
na
njegovih
prsih
in
,
čvrsto
ovijajoč
obe
roki
okoli
njegovega
vratu
,
molčala
.
»
No
,
ker
...
govori
vendar
,
srce
moje
!
«
je
silil
Pajk
.
Dvignila
je
glavico
ter
,
približavši
svoja
usteca
njegovemu
ušesu
,
zašepetala
samo
eno
besedo
.
Radostno
se
je
zasvetil
odvetniku
obraz
,
oči
so
se
mu
še
bolj
zaiskrile
,
vsaka
mišica
mu
je
zatrepetala
po
obličju
,
ko
je
vzklikal
:
»
Ali
je
res
?
—
ali
je
res
?!
—
Ah
,
reci
mi
še
enkrat
,
da
je
res
!
«
Smehljaje
je
pokimala
z
glavico
,
—
Pajk
pa
je
skočil
na
noge
,
ji
ovil
svoje
roke
okoli
pasu
ter
jo
dvignil
od
tal
na
svojih
močnih
rokah
.
Pritiskajoč
jo
burno
na
svoje
prsi
,
ji
je
poljubljal
usta
,
lica
,
oči
,
čelo
,
vrat
...
vedno
in
vedno
ter
hitel
z
njo
po
sobi
gori
in
doli
kot
pestunja
s
povitim
dojenčkom
.
»
Dosti
—
ah
,
dosti
!
—
Pusti
—
pusti
me
,
dragi
!
«
je
prosila
ona
ter
se
mu
izkušala
izviti
.
»
Marijana
pride
vsaki
čas
...
vrniti
se
morava
medve
nemudoma
v
vilo
...
ukazala
je
milostljiva
...
«
Postavil
jo
je
na
tla
,
ona
pa
si
je
hitela
živo
zardelih
lic
natikati
rokavice
in
si
pokrivati
slamnik
.
Pajk
je
stopil
med
tem
k
pisalni
mizi
ter
odprl
ondi
s
srebrnim
ključkom
predalček
.
Iz
njega
je
vzel
zlat
prstan
z
višnjevim
kamenom
.
»
Glej
,
višnjev
je
kakor
tvoje
oči
;
sprejmi
ga
v
spomin
na
to
uro
,
ki
je
bila
ena
najlepših
mojega
življenja
!
«
Nataknil
je
prstan
na
drobno
zlato
verižico
najfinejšega
dela
ter
ji
ga
obesil
okoli
vratu
,
skrivši
ga
pod
njen
zavratnik
.
V
tem
se
je
začul
iz
pritličja
ženski
glas
.
Brzo
sta
se
objela
ter
poljubila
,
in
ona
je
stekla
iz
pisarnice
.
Pajk
je
stopil
k
oknu
in
zrl
zamišljen
dolgo
za
ženskama
,
ko
sta
zapustili
njegovo
hišo
...
Potem
pa
je
sedel
in
skončal
članek
o
državnem
poslancu
in
njegovih
nalogah
za
»
Narodnega
prijatelja
«
tako
,
da
je
bil
sam
s
seboj
zadovoljen
.
Dvainpetdeset
let
je
bil
star
takrat
mali
,
sloki
in
skoro
popolnoma
plešasti
diurnist
Vrhnik
,
njegova
jedra
in
zala
žena
Urška
pa
triintrideset
,
ko
se
je
zgodilo
tisto
čudo
...
Oba
člana
toli
izkoriščanega
,
zaničevanega
in
zatiranega
,
a
vendar
za
»
najvišje
desettisočnike
«
neogibno
potrebnega
proletarjata
,
sta
bila
vajena
oba
že
od
mladih
nog
bede
,
zasramovanja
in
suženjstva
.
Življenje
jima
ni
dajalo
nobenih
užitkov
,
za
katere
ne
bi
bila
plačevala
dvojne
cene
s
svojimi
rokami
,
s
svojim
životom
.
Kakor
neumno
živinče
,
ki
je
obsojeno
trpeti
vse
žive
dni
za
ugodnost
,
lenobo
in
zabavo
človeku
,
ki
se
naposled
z
njim
še
masti
—
kakor
na
kratki
,
težki
verigi
privezano
ščene
,
ki
mora
stražiti
gospodarju
noč
in
dan
,
po
zimi
in
po
leti
imetek
,
in
kateremu
vržejo
za
nagrado
jedva
par
kosti
in
v
gnusnem
koritu
nekaj
zbrozganih
ostankov
—
kakor
vestni
pes
ovčar
,
kateremu
,
ko
postari
in
mu
oslepe
oči
,
otopi
posluh
in
ohripi
lajanje
,
ne
odkažejo
mirnega
,
varnega
kota
,
in
kateremu
ne
dado
mehkega
,
gorkega
ležišča
za
oslabelo
,
zmučeno
telo
—
ne
,
ne
!
—
odslužil
je
,
za
rabo
ni
več
—
konjederec
,
kje
si
?
—
evo
,
spravi
nam
paro
izpod
nog
!
—
kožo
pa
nam
vrneš
,
da
nam
napravi
črevljar
mehke
cipele
,
v
katerih
se
zasučemo
na
pustnih
plesih
ob
zibajočih
se
akordih
mamljivo
vznemirjajočega
valčka
,
brez
strahu
,
da
dobimo
pri
tem
—
—
kurja
očesa
:
tako
je
preživel
Vrhnik
dotlej
vse
svoje
življenje
le
kot
hlapec
,
delavec
,
trpin
drugim
v
korist
.
No
,
smrti
še
ni
bilo
...
Obrabljen
in
izrabljen
do
konca
po
duhu
in
telesu
,
je
moral
vendar-le
trpeti
še
dalje
,
da
si
prisluži
v
potu
svojega
mučeniškega
obraza
ob
prepolni
,
od
bogastva
se
šibeči
in
lomeči
mizi
gospodarjevi
vsaj
grižljaj
—
ovsenjaka
.
Že
ob
polosmih
zjutraj
je
moral
vsaki
dan
—
v
delavnik
ali
praznik
—
v
pisarnico
odvetnika
Pajka
,
kjer
je
kopiral
najrazličnejše
spise
in
akte
do
poldne
.
Za
kosilo
je
imel
uro
časa
,
ob
eni
pa
se
je
začenjala
znova
njegova
služba
ter
se
končevala
šele
ob
sedmih
zvečer
.
Tedaj
je
položil
dr.
Pajk
v
svojo
železno
blagajnico
zopet
nov
sveženj
bankovcev
,
diurnist
Vrhnik
pa
je
stisnil
—
goldinar
...
Vrhnikovka
pa
je
prodajala
po
mestu
loterijske
srečke
.
Najsi
je
brila
burja
,
da
ji
je
hotel
zamrzniti
mozeg
po
kosteh
,
naj
se
je
usipal
leden
sneg
plazoma
,
naj
je
deževalo
v
plohah
ali
pa
pripekalo
solnce
,
da
bi
ji
zavreli
možgani
v
lobanji
:
vedno
je
morala
tekati
od
gostilnice
do
gostilnice
,
od
kavarne
do
kavarne
,
požreti
marsikatero
surovo
psovko
zlovoljnih
gostov
ter
prenesti
molče
premnogo
žalitev
z
besedo
ali
celo
z
dejanjem
.
Na
vse
prostaščine
je
smela
odgovarjati
le
z
ljubeznivimi
,
uslužnimi
nasmehi
in
s
prijaznimi
besedami
.
Pri
tem
ji
je
lice
,
mleko
in
kri
,
s
početka
pač
čestokrat
od
ogorčenosti
pobledelo
,
ustnice
so
ji
pač
premnogokrat
od
bolesti
vztrepetale
,
in
njena
ponosna
,
krasna
postava
je
zadrgetala
včasih
kakor
pod
silnim
nenadnim
udarcem
biča
,
ko
je
videla
,
da
si
z
nesramnim
licem
svoji
vsakdo
pravico
,
ravnati
z
njo
prešerno
,
ako
je
le
kupil
majhen
listek
od
nje
.
Vzkipeti
je
hotela
in
ugovarjati
takim
žalitvam
kar
z
lastno
dlanjo
;
vsekdar
pa
se
je
spomnila
besed
svojega
gospoda
:
»
Bodite
prijazni
in
potrpežljivi
z
ljudmi
!
Čim
več
prodaste
,
tem
bolje
je
za
vas
;
sicer
dobom
—
drugo
prodajalko
!
«
In
požrla
je
solze
ter
potrpela
.
Sčasoma
pa
se
je
privadila
vsemu
.
Otopela
je
.
Propadala
je
in
—
propadla
.
Na
podle
dovtipe
mladih
starcev
,
na
frivolna
vprašanja
visokorodnih
pijancev
in
drzne
dejanske
napade
mlečnozobih
gospodičev
je
odgovarjala
poslej
z
gromkim
,
pohotnim
krohotom
,
žarkimi
,
izzivajočimi
pogledi
in
—
s
še
podlejšimi
šalami
.
Tako
je
postala
najspretnejša
prodajalka
srečk
ter
se
vračala
vedno
s
polno
novčarko
v
loterijski
urad
.
Šef
je
bil
zadovoljen
z
njo
ter
ji
povišal
plačo
v
dobi
šestih
let
od
pol
goldinarja
na
—
poldrugi
goldinar
na
dan
...
Vrhnik
in
Vrhnikovka
sta
se
bila
vzela
že
pred
dvanajstimi
leti
.
Otrok
nista
imela
.
Tudi
pričakovala
jih
nista
več
.
Včasih
si
jih
je
Vrhnik
nepopisno
želel
.
Plačal
je
marsikatero
mašo
,
kupil
premnogo
sveč
sv.
Ani
ter
daroval
nebroj
voščenih
src
in
otročičkov
materi
božji
,
pa
sam
je
molil
in
molil
...
Zaman
.
—
Po
dvanajstih
letih
so
mu
zamrle
vse
sladke
nade
.
»
Zadnji
sem
iz
rodu
Vrhnikov
,
«
je
tožil
samemu
sebi
v
trenotkih
,
ko
ga
je
obhajala
melanholija
.
»
Moj
praded
je
bil
slovit
kočijaž
grofa
Auersperga
,
moj
ded
policaj
v
Ljubljani
,
moj
oče
sluga
barona
Montanija
v
Trstu
,
jaz
pa
sem
izkušen
diurnist
,
s
katerim
se
ponaša
sedaj
tretji
odvetnik
.
Oj
,
če
bi
imel
sina
!
—
Dal
bi
ga
v
šole
—
župnik
ali
vsaj
učitelj
bi
moral
postati
.
Kako
ponosen
bi
bil
nanj
!
—
Njegovi
sinovi
pa
bi
bili
gotovo
odvetniki
,
sodniki
,
zdravniki
,
profesorji
ali
pa
še
kaj
višjega
.
Saj
Vrhniki
so
bili
že
od
nekdaj
dobre
glave
!
Tudi
meni
in
Urški
bi
se
potem
bolje
godilo
.
Tako
pa
—
ljubi
Bog
,
kakor
je
tvoja
sveta
volja
!
«
Take
samogovore
je
imel
,
ko
je
hodil
še
ravno
pokonci
,
in
ko
so
bili
vsi
njegovi
lasje
še
črni
.
Ko
so
mu
pa
popadali
iz
čeljusti
zobje
drug
za
drugim
,
ko
se
mu
je
zgrbil
hrbet
,
ko
je
postal
suh
in
trhel
po
vsem
životu
,
ko
so
mu
postale
oči
motne
ter
se
mu
je
zabliskala
vrhu
temena
velika
pleša
:
tedaj
ni
imel
niti
takih
samogovorov
več
...
Udano
je
trpel
ter
iskal
tolažbe
v
svoji
živi
veri
.
—
»
Gospod
,
ne
moja
,
ampak
tvoja
volja
naj
se
zgodi
!
Kar
ti
storiš
po
svojih
v
večnih
sklepih
,
vse
prav
storiš
.
Češčeno
bodi
tvoje
ime
!
«
Tako
je
molil
...
In
vendar
se
je
zgodilo
to
,
česar
se
Vrhnik
ni
več
nadejal
.
»
Čudo
,
čudo
!
«
so
sikali
porogljivo
zlobni
jeziki
.
Vse
predmestje
se
je
smejalo
ter
zbijalo
najstrupenejše
in
najpodlejše
dovtipe
.
»
Kdo
bi
si
mislil
,
da
morejo
loterijske
srečke
prinesti
v
hišo
razen
novcev
tudi
tak
božji
blagoslov
!
—
No
,
no
,
morda
so
pa
vendar-le
tiste
sveče
pa
tista
voščena
srca
ganila
sv.
Ano
in
njeno
blaženo
hčer
!?
—
Svetovati
bo
treba
tak
pripomoček
še
temu
in
onemu
,
ki
ne
ve
kam
s
svojim
denarjem
ter
pretepa
zato
svojo
nedolžno
soprogo
.
Da
,
da
,
sredstvo
,
ki
je
pomagalo
loteristovki
,
se
ne
more
izjaloviti
...
«
Diurnist
pa
je
plaval
v
morju
blaženosti
.
»
Moj
Bog
,
torej
vendar
!
—
Rod
Vrhnikov
ne
zamre
.
Vsem
svetnikom
in
svetnicam
bodi
hvala
za
njih
priprošnjo
v
nebesih
!
«
—
Pozno
ga
je
uslišalo
nebo
;
pa
saj
sta
svetopisemski
Abraham
in
njegova
žena
Sara
tudi
čakala
in
čakala
,
molila
,
jokala
in
darovala
,
dokler
nista
bila
stara
celo
—
devetdeset
let
.
Tiste
mesece
je
bil
doktor
Pajk
zelo
nezadovoljen
s
svojim
diurnistom
.
Vrhnik
je
postal
ves
izgubljen
,
silno
zamišljen
in
v
svojih
prepisih
strašno
površen
.
Ker
pa
je
služboval
pri
Pajku
že
osmo
leto
,
je
potrpel
le-ta
z
njim
,
nadejajoč
se
,
da
se
zopet
poboljša
.
Diurnist
je
bil
z
vsakim
tednom
veselejši
,
a
njegova
Urška
čim
dlje
tem
čemernejša
in
osornejša
.
Kadar
pa
je
pridrobnel
Vrhnik
domov
,
je
vselej
stopical
najprej
k
svoji
ženki
,
jo
pobožal
po
licih
ter
se
laskal
kakor
mladenič
svoji
zorni
miljenki
:
»
Oj
,
ti
moja
zlata
dušica
—
ti
moj
golobček
!
«
Loteristovka
—
tako
so
nazivali
ljudje
splošno
Vrhnikovko
—
je
posedala
tedaj
veliko
doma
,
šivala
srajčice
ter
pripravljala
plenice
in
povoje
.
Na
njegovo
dobrikanje
navadno
niti
odgovarjala
ni
.
Če
pa
je
postal
le
presladek
in
siten
,
je
zarohnela
nad
njim
:
»
Ne
bodi
vendar
tako
nor
,
stari
!
—
Ti
pač
ne
veš
,
kakšne
skrbi
me
mučijo
noč
in
dan
.
«
»
Oh
,
ne
bodi
,
ne
bodi
huda
,
srček
!
«
jo
je
prosil
tedaj
Vrhnik
.
»
Vem
,
dobro
vem
,
da
imaš
skrbi
—
kaj
misliš
,
da
jih
jaz
nimam
!?
—
Gorje
mi
,
če
mi
te
vzame
smrt
!
—
Oh
,
Urška
,
ne
mogel
bi
preživeti
tolikega
udarca
,
ko
te
imam
rad
,
tako
rad
...
Vedno
sem
te
ljubil
,
sedaj
pa
te
ljubim
najbolj
,
ko
me
skoraj
storiš
očeta
,
oh
,
srečnejšega
od
kralja
!
—
Pa
da
bi
te
izgubil
sedaj
?
—
Ne
,
ne
.
Obupavati
nikar
!
—
Bo
že
Bog
pomagal
.
—
Izpolnil
mi
je
najiskrenejšo
prošnjo
—
tudi
sedaj
naju
ne
zapusti
.
«
Nato
je
posegel
v
žep
ter
ji
dal
štirideset
vinarjev
.
»
Tu
imaš
,
Urška
,
pa
si
kupi
četrtinko
najboljšega
!
«
ji
je
dejal
.
Potrebna
si
priboljškov
.
«
»
Pa
kako
naj
ti
kupim
potlej
večerjo
?
«
je
ugovarjala
ona
navidezno
.
»
Za
šestdeset
vinarjev
,
katere
smeva
porabiti
,
ne
dobiva
toliko
,
da
bi
bila
sita
oba
!
«
»
Saj
tudi
ni
treba
,
da
bi
bila
oba
!
Da
si
le
ti
!
—
Meni
kupiš
za
groš
kruha
in
dva
kvarglja
.
O
,
jaz
sem
zdrav
in
trden
—
ti
pa
si
moraš
postreči
!
«
—
In
odtlej
je
pila
loteristovka
vsako
opoldne
pri
kosilu
najboljše
vino
,
in
za
večerjo
si
je
privoščila
zmeraj
kaj
pečenega
ali
praženega
—
diurnist
pa
je
tolkel
suh
črn
kruh
,
prigrizoval
stare
,
smrdljive
kvarglje
ter
pil
vodo
...
Še
vedno
sta
opravljala
svoje
posle
po
navadi
.
Loteristovka
je
dobivala
z
romanjem
po
gostilnicah
in
kavarnah
še
marsikak
priboljšek
;
diurnist
pa
je
čepel
z
lačnim
želodcem
sključen
na
svojem
visokem
stolu
ter
se
trudil
,
da
naslika
s
svojimi
trepetajočimi
prsti
čim
lepše
in
enakomernejše
črke
.
Včasih
pa
mu
je
hipoma
švignil
preko
suhljatega
,
obritega
obraza
blažen
nasmeh
.
Pero
se
mu
je
ustavilo
,
oči
pa
so
mu
zamišljeno
strmele
skozi
okno
.
V
takih
hipih
ni
niti
videl
,
niti
slišal
ničesar
;
pred
dušo
pa
so
se
mu
prikazovali
lepi
,
krasni
,
novi
prizori
,
v
katerih
sredini
sta
bila
on
pa
—
poniglavček
črnih
kodrov
,
rjavih
,
bliskajočih
se
oči
in
črešnjevo-rdečih
ustnic
...
»
Moj
sin
!
—
moj
sin
!
«
je
šepetal
presrečen
,
in
opojno
sladek
občutek
je
objemal
vse
njegovo
bitje
.
Tako
je
često
sanjaril
.
Včasih
pa
,
ko
je
predla
njegova
domišljava
duša
ravno
najvzornejše
načrte
ter
stavila
po
sinjih
in
vedno
tako
uslužnih
oblakih
bujne
,
rožnate
fantazije
—
zlate
gradove
,
v
katerih
bodeta
kraljevala
njegov
sin
in
on
,
bogata
,
spoštovana
,
sama
svoja
gospodarja
—
ko
se
je
njegov
koščeni
,
bledi
obraz
smehljal
baš
najblaženejše
ter
so
bile
njegove
motne
,
kratkovidne
oči
kar
zamaknjene
,
tedaj
je
zagrmel
po
sobi
močan
,
rezek
glas
!
»
Vrhnik
,
ne
spite
mi
vendar
v
pisarnici
!
Zastonj
vas
ne
bom
drago
plačeval
.
Vaša
pisava
je
postala
itak
taka
,
kakor
bi
imele
kure
svoj
bal
po
papirju
.
—
Da
veste
,
lenuhov
in
mazačev
ne
potrebujem
.
Povedal
sem
vam
to
že
parkrat
.
Pazite
,
sicer
dobom
namesto
vas
boljšega
delavca
—
ponuja
se
mi
jih
vedno
celo
krdelo
.
«
To
je
bil
glas
Vrhnikovega
šefa
,
odvetnika
Pajka
.
Vrhnik
je
po
vsakem
takem
ukoru
pobledel
kot
krpa
,
a
molčal
.
Pihal
si
je
v
otrple
,
vedno
mrzle
roke
gorko
sapo
,
drgnil
dlan
ob
dlan
ter
iztegaval
prste
,
katere
mu
je
pogostoma
ključil
krč
,
pa
začel
znova
brzo
pisati
.
—
V
istem
času
pa
je
hodila
njegova
Urška
,
jezna
in
namrščenega
čela
,
po
hodniku
finančnega
ravnateljstva
.
»
Danes
ga
pa
zares
zadnjič
vprašam
,
«
je
govorila
za-se
.
»
Sita
sem
že
letanja
za
tem
škricem
!
Pet
goldinarjev
mesečno
in
niti
vinarja
manj
,
to
je
moja
zahteva
.
Ako
mu
je
prav
,
dobro
—
če
pa
ne
,
hm
,
povem
vse
njegovi
blagorodni
milostljivi
,
ki
je
tako
fina
,
kot
bi
bila
iz
cukra
,
pa
pobožnjaška
,
da
se
plazi
vsako
jutro
zarana
po
kolenih
okoli
oltarjev
.
Hm
!
škoda
tistih
svilenih
nogavic
,
kar
jih
potrga
—
škoda
tistih
dragocenih
čipk
,
kar
jih
zamaže
pri
tako
bogoslužnem
opravilu
!
Ha
,
ha
!
Revica
bo
omedlela
,
ko
ji
povem
,
kakšen
je
njen
ljubeznivi
možiček
.
Potem
pa
mu
izpraska
oči
.
In
njena
mati
!
Vzor
mogočne
in
hudobne
tašče
,
hoj
,
ta
mu
šele
pokaže
!
—
Da
,
da
,
pet
...
pet
,
sicer
mu
napravim
škandal
,
kakršnega
ne
pomni
to
mesto
!
«
In
ko
je
za
nekaj
časa
zapuščala
ravnateljstvo
,
se
ji
je
svetilo
od
zadovoljstva
tolsto
lice
.
»
To
sem
ga
!
—
Ha
,
ha
!
«
Potem
pa
se
je
ustavila
sredi
ceste
,
si
potrkala
s
kazalcem
sredi
čela
ter
se
glasno
zakrohotala
.
»
Ta
bebec
!
—
Ha
,
ha
!
Ta
stari
,
slepi
bebec
!
«
—
V
nedeljo
popoldne
je
bilo
.
Diurnist
in
loteristovka
sta
bila
prosta
.
Sedeč
v
zaduhli
,
mokrotni
sobi
v
pritličju
zamazane
hiše
,
sta
imela
važen
pogovor
.
»
Da
bi
bil
le
fant
!
«
je
vzdihnil
proseče
diurnist
.
»
Dala
bi
mu
ime
mojega
patrona
sv.
Janeza
Nepomuka
,
mučenika
.
«
»
Eh
,
kaj
boš
neki
s
paglavcem
!
«
je
zarezala
ona
.
»
Ti
si
norec
.
Ali
ne
veš
,
da
fantova
vzgoja
več
velja
ter
napravlja
večje
skrbi
?
—
Da
bi
bilo
le
dekle
!
«
»
Dobro
,
dobro
,
Urška
,
«
se
je
udal
naglo
mehki
starec
.
»
Naj
bo
pa
dekle
,
če
ti
tako
želiš
!
—
Krstimo
jo
za
Urško
seveda
.
«
»
Beži
,
beži
!
—
Urša
—
tako
kmetiško
ime
!
«
ga
je
vnovič
zavrnila
loteristovka
.
»
Tončka
bo
.
«
»
Tončka
,
praviš
?
—
Pa
zakaj
ravno
Tončka
?
—
Čudno
,
nenavadno
ime
.
Naj
bi
bila
raje
Micka
,
Ančka
,
Nežka
ali
kako
drugače
domače
!
«
»
Ne
,
Tončka
bo
,
ker
hočem
jaz
tako
in
—
mir
besedi
!
«
»
No
,
pa
naj
bo
!
Ljubila
bova
otroka
,
naj
bo
li
fant
,
ali
punca
.
—
Ako
bo
fant
,
ga
vzgojim
za
poštenega
,
pridnega
moža
ter
storim
vse
,
da
se
popne
do
boljše
usode
,
kakor
je
moja
.
Vse
žive
dni
sem
bil
hlapec
drugim
,
ki
me
rabijo
kakor
leseno
orodje
;
ko
jim
ne
bom
mogel
več
koristiti
,
pa
me
vržejo
v
kraj
.
O
,
moji
stariši
so
bili
premalo
skrbni
,
da
bi
me
bili
dali
v
šole
ali
pa
se
učit
kakega
rokodelstva
.
Moj
sin
pa
,
če
mi
ga
dasta
Bog
in
mati
božja
,
mora
postati
svoj
gospod
,
omikan
in
ugleden
meščan
,
ki
bo
smel
govoriti
in
delati
po
svoji
glavi
in
po
svoji
volji
!
—
Ali
ne
bo
res
tako
,
Urška
?
—
Da
,
da
!
—
Če
pa
dobiva
punco
,
poskrbiva
,
da
vzraste
iz
nje
čednostna
,
pobožna
in
marljiva
deva
,
katero
bodo
radi
imeli
ljudje
in
nebesa
.
Saj
dobri
otroci
so
ponos
in
čast
starišem
,
hudobni
pa
so
jim
v
sramoto
in
prokletstvo
še
po
smrti
!
«
—
Proti
večeru
tistega
dne
pa
je
obolela
loteristovka
.
Jokaje
je
velela
možu
,
naj
leti
po
Kocmurko
.
Diurnist
je
tekel
,
kolikor
so
ga
nosile
stare
,
toge
noge
,
da
ga
je
oblival
tako
obilen
pot
,
kakor
da
se
je
baš
kopal
.
V
tretjem
nadstropju
,
v
obširni
podstrešni
izbi
je
stanovala
debeluhasta
Kocmurka
,
babica
ogromnega
životnega
obsega
,
zabuhlega
,
rdečega
obraza
in
velikega
,
višnjevega
nosu
,
kateremu
so
na
koncu
cvetle
tri
bradavice
.
Bila
je
zgovorna
,
prijazna
,
pa
silno
energična
žena
ter
veleizkušena
v
svojem
ljudomilem
poklicu
.
Uživala
je
slavo
,
da
ji
ni
umrla
še
nobena
bolnica
,
ki
se
je
zatekla
k
njej
.
Ko
je
prihropel
Vrhnik
do
vrat
Kocmurkine
izbe
,
ni
imel
kar
nič
sape
več
.
Babica
ga
je
sprejela
v
dimasti
kuhinji
,
zakaj
v
njeno
izbo
ni
smela
stopiti
moška
noga
.
V
kuhinji
torej
se
je
zgrudil
diurnist
na
prvi
najbližji
stolec
,
pritiskal
obe
pesti
na
prsi
ter
z
velikim
naporom
zašepetal
:
»
Mo-mo-moja
U-Urška
...!
«
Kocmurka
se
ni
prav
nič
obotavljala
.
Hitro
je
izginila
v
izbo
ter
se
za
malo
hipov
vrnila
.
»
Hajdiva
torej
!
«
je
dejala
Kocmurka
,
potisnila
diurnista
,
kateremu
je
tekel
pot
curkoma
preko
obraza
,
iz
kuhinje
ter
jo
zaklenila
.
Potem
pa
se
je
valila
s
čudovito
spretnostjo
—
nalik
ogromni
kroglji
—
po
stopnicah
navzdol
,
da
je
diurnist
ni
mogel
dohajati
...
»
Urška
,
ali
je
—
fant
?!
«
—
To
so
bile
prve
diurnistove
besede
,
ko
je
pristopil
k
ženini
postelji
.
»
Punca
,
punca
,
«
je
odgovorila
Kocmurka
,
rahlo
se
smehljaje
.
»
Torej
Tončka
!
«
je
vzdihnil
z
lahnim
obžalovanjem
,
a
se
takoj
zopet
potolažil
.
»
Oh
,
oh
,
ti
moja
lepa
,
mala
Tončica
!
«
je
vzklikal
presrečni
starec
ter
tepljal
debeluško
po
napetih
ličecih
,
izmed
katerih
je
jedva
gledal
top
,
širok
nosek
.
Mahoma
pa
je
ostrmel
.
Čudno
!
—
On
ima
šilast
nos
in
Urška
ravno
takega
.
—
Pa
te
oči
,
ki
ga
gledajo
tako
mežeče
izpod
nekako
zateklih
očnic
!
Višnjeve
so
.
Oče
in
mati
imata
pa
oba
temnorjave
.
Čudno
!
—
No
,
prav
je
tako
,
saj
višnjeve
oči
so
baje
najlepše
,
in
top
nosek
pristaja
vsekakor
bolje
okrogloličnemu
dekliškemu
obrazku
!
Solze
so
mu
začele
kapati
iz
oči
,
in
roke
so
se
mu
sklepale
nehote
v
molitev
.
»
O
,
kako
je
lepa
—
kako
je
lepa
!
«
je
ponavljal
,
od
blaženosti
se
tresoč
po
vseh
udih
.
»
O
Bog
,
kako
si
dober
—
kako
si
milostljiv
!
Nevreden
tvoj
suženj
sem
...
toliko
srečo
si
mi
naklonil
—
sedaj
pa
rad
umrjem
—
sedaj
pa
rad
umrjem
!
«
»
I
,
kaj
bi
umirali
,
šmenca
!
«
ga
je
zavrnila
resolutna
Kocmurka
.
»
Pijani
ste
same
sreče
,
da
ne
veste
,
kaj
kvasite
.
Neumnost
—
umirati
!
—
Sedaj
bodete
začeli
šele
živeti
!
—
Čuden
oče
,
ki
želi
,
da
mu
osirote
otroci
!
—
Kaj
naj
se
ubija
vaša
žena
sama
s
hčerjo
in
s
—
sinom
!?
«
»
Sinom
?
—
Sinom
?
—
Kaj
—
kaj
—
?
«
Široko
so
se
mu
odprle
trepalnice
,
brezzoba
usta
so
mu
zazijala
,
in
vse
telo
mu
je
otrpnilo
od
osuplosti
.
Kocmurko
pa
je
zabavala
diurnistova
okamenelost
.
Zasmejala
se
je
iz
dna
duše
ter
,
z
glavo
pomignivši
proti
peči
,
pospravljala
dalje
po
razvlečeni
sobi
.
Na
klopi
ob
zeleni
lončeni
peči
je
ležal
majhen
zavoj
.
K
temu
je
planil
starec
.
Ko
pa
je
zagledal
sredi
cunj
in
omotov
zopet
debeluhast
otročji
obrazek
,
je
padel
tik
njega
na
kolena
ter
,
objemši
zavoj
nežno
z
obema
rokama
,
glasno
zaihtel
:
»
Moj
sin
—
moj
sin
!
«
In
pritiskajoč
svoj
bledi
,
koščeni
trpinski
obraz
k
baržunasto-mehkim
ličecem
nežnega
otroka
,
poljubljajoč
ga
s
svojimi
trepetajočimi
ustnicami
po
vsem
obrazku
,
je
ihtel
nevzdržema
z
jokom
in
smehom
:
»
Moj
sin
—
moj
sin
!
«
—
Ko
pa
je
minil
prvi
silni
naval
najrazličnejših
nepopisnih
čuvstev
,
ki
bi
mu
bila
malodane
uničila
šibko
telo
,
tedaj
je
zahrepenelo
njegovo
srce
,
da
pove
še
drugim
ljudem
o
svoji
sreči
.
Vsemu
svetu
bi
bil
rad
pravil
o
njej
.
Srce
mu
je
bilo
prepolno
,
da
bi
bil
mogel
mirovati
,
da
bi
bil
mogel
nositi
v
tem
trenotku
svojo
srečo
sam
.
Pohitel
je
torej
k
hišnikovim
,
stanujočim
na
nasprotni
strani
v
pritličju
.
»
Ljudje
božji
,
«
jim
je
dejal
,
»
veselite
se
z
menoj
!
Moja
preljuba
žena
mi
je
povila
ravnokar
dvojčka
—
fanta
in
dekle
—
fanta
in
dekle
!
—
Oh
,
ta
sreča
!
Ta
nezaslužena
sreča
!
«
Nekam
v
zadregi
sta
bila
hišnik
in
hišnica
,
mlad
par
še
brez
v
otrok
;
vendar
sta
mu
podala
roke
ter
dejala
:
»
Čestitava
!
Bog
jima
daj
svoj
blagoslov
,
vam
pa
z
njima
same
vesele
dni
!
«
»
Hvala
,
hvala
!
«
—
In
še
vedno
solznih
oči
,
je
odhitel
k
svoji
deci
in
svoji
ženki
...
Dva
dni
za
tem
dogodkom
so
praznovali
v
tisti
vlažni
pritlični
sobi
krščenje
Janezka
in
Tončke
.
Na
postelji
je
ležala
mati
,
na
desni
in
levi
nje
pa
po
eden
dojenček
.
Sredi
sobe
je
stala
miza
,
okoli
nje
pa
sta
sedela
na
vijugastih
stoleh
sodni
sluga
Kovačič
in
njegova
žena
;
babica
Kocmurka
si
je
prinesla
iz
kuhinje
stolico
,
Vrhnik
pa
je
primaknil
za-se
vogel
živo
pisane
,
trhle
skrinje
.
Bili
so
izredno
dobre
volje
.
Botra
je
prinesla
s
seboj
v
košarici
dve
pogači
,
dvajset
jajec
,
lonec
masla
in
kilo
zmlete
kave
;
Kovačič
pa
je
prinesel
v
»
putrhu
«
pet
litrov
vina
.
—
Vrhnik
je
kupil
majhno
svinjsko
pleče
in
mesenih
klobas
,
mlada
soproga
odvetnika
Pajka
pa
je
poslala
otročnici
v
dar
pečeno
raco
,
skledo
ukuhanega
sadja
in
dve
buteljki
Jeruzalemca
.
Kovačič
,
majhen
,
zavaljen
možiček
,
čigar
levo
oko
se
je
neprestano
solzilo
,
je
bil
hud
mnogojedec
.
V
kratkem
času
je
popil
tri
litre
vina
,
pojedel
pol
plečeta
,
osem
ocvrtih
jajec
,
dve
klobasi
,
skoro
četrt
pogače
ter
izpraznil
še
pol
buteljke
.
Vsaki
hip
si
je
brisal
oko
in
mastne
ustnice
ter
si
izlil
novo
kupico
v
gušasto
grlo
.
Neutrudno
je
grizel
,
cmakal
,
trgal
,
rezal
in
požiral
ter
malo
govoril
,
ker
ni
utegnil
.
Včasih
pa
se
je
vendar-le
domislil
,
da
treba
nekaj
izpregovoriti
.
Tedaj
se
je
vzravnal
nad
svojim
nagrmadenim
krožnikom
ter
zahreščal
:
»
’
aj
bi
ne
bili
fidél
!
—
Šifio
Johan
!
Šifio
Urš
’
a
!
—
Šifio
Tonč
’
a
!
—
’
orošci
in
’
ranjci
naj
šifé
!
—
Šifio
!
—
Hoch
!
—
Eviva
!
«
In
potem
je
zaobrnil
oči
proti
stropu
,
da
se
je
videla
samo
belina
,
ter
začel
na
vse
grlo
tuliti
:
»
Hoch
sollen
s
’
leben
,
hoch
sollen
s
’
leben
,
dreimal
hoch
!
«
Pri
tem
je
postal
v
obraz
zaripljen
in
rdeč
kakor
puran
.
Potem
si
je
obrisal
solzivo
oko
,
se
gromko
useknil
v
višnjevo
ruto
,
sedel
ter
se
cmokaje
lotil
znova
jedil
in
pijače
.
Bil
je
Korošec
in
nekdaj
Vrhnikov
tovariš
na
klopeh
spodnje
gimnazije
.
Njegova
soproga
pa
je
bila
dolga
,
suha
ženska
zoprno
se
križavajočih
oči
in
velikih
ust
,
iz
katerih
so
ji
gledali
dolgi
,
rumeni
zobje
zgornje
čeljusti
;
bezala
je
le
iz
daljave
v
skledo
s
sladkim
ukuhanim
sadjem
,
pred
seboj
pa
je
tiščala
polovico
race
.
Sklenila
je
,
da
si
jo
vzame
v
popirju
domov
;
saj
si
je
bila
že
najedla
,
da
je
jedva
dihala
.
Tudi
ona
ni
veliko
govorila
,
nego
le
prikimavala
Kocmurki
,
ki
je
na
dolgo
in
široko
pripovedovala
najzanimivejše
slučaje
iz
svoje
mnogoletne
prakse
.
Hitela
je
raje
piti
in
jesti
,
da
se
vsaj
nekoliko
odškoduje
za
botrinjske
stroške
.
Babica
si
je
bila
še
pred
začetkom
pojedine
prilastila
skrivoma
skoro
celo
pogačo
,
nekaj
jajec
in
klobas
,
pa
četrt
lonca
masla
.
Vse
to
je
skrila
v
svoj
‚
cekar
‘
—
svoj
nerazdružni
‚
vade-mecum
‘
—
.
Na
krščenju
je
le
pogumno
popivala
in
še
pogumnejše
lagala
,
jedla
pa
je
le
malo
.
Navadno
se
je
izgovarjala
,
da
ima
‚
zopet
pokvarjen
želodec
‘
,
ki
ne
prenese
ničesar
.
To
ji
pa
ni
branilo
,
da
je
konec
pojedine
pobrala
še
zadnje
koščke
mesnih
in
krušnih
ostankov
po
krožnikih
in
skledah
ter
jih
zmašila
v
svoj
‚
cekar
‘
.
Vrhnik
se
ni
skoro
ničesar
dotaknil
.
Stregel
je
gostom
ter
vsako
minuto
zlezel
raz
skrinjo
in
drsal
k
svoji
Urški
,
nudeč
ji
kurje
juhe
,
račjega
mesa
in
kuhanega
sadja
.
Potem
se
je
sklonil
nad
dojenčka
,
ju
poljubil
,
se
smejal
in
jokal
...
V
treh
urah
so
bile
vse
sklede
in
steklenice
prazne
.
Boter
in
botrica
sta
se
tedaj
poslovila
ter
najboljše
volje
odšla
.
Za
njima
je
šla
tudi
Kocmurka
s
svojim
cekarjem
,
ko
je
bila
obljubila
,
da
pride
še
parkrat
obiskat
Urško
.
Nekaj
tednov
poslej
se
je
živila
vsa
četveroglava
rodovina
le
s
pičlim
diurnistovim
zaslužkom
.
Trda
jim
je
šla
!
Vrhnik
se
je
moral
zadovoljevati
tedaj
zopet
s
suhim
kruhom
in
preležanimi
kvarglji
.
Ko
pa
je
loteristovka
popolnoma
okrevala
,
sta
najela
kmetiško
pestunjo
.
Vrhnikovka
pa
se
je
lotila
zopet
svojega
posla
ter
znova
romala
od
enega
konca
mesta
do
drugega
.
Dohodki
so
se
s
tem
vsaj
nekoliko
povišali
.
Vrhnik
je
bil
sedaj
zadovoljen
;
sin
in
hči
sta
bila
zdrava
.
Urška
pa
je
bila
zopet
boljše
volje
,
odkar
je
mogla
zopet
po
svoji
službi
.
Tudi
on
ni
bil
ravno
bolan
;
seveda
je
breme
starosti
nosil
čim
dlje
tem
težje
.
Zapuščal
ga
je
vid
bolj
in
bolj
,
in
hrbtišče
se
mu
je
krivilo
.
Delo
v
pisarnici
mu
je
zastajalo
.
Krč
mu
je
bil
sključil
popolnoma
tri
prste
na
desni
roki
,
da
je
držal
pisalo
le
še
z
največjo
težavo
.
Često
je
moral
počivati
,
ker
ni
mogel
z
desnico
niti
geniti
.
Ukori
šefovi
so
se
množili
,
in
grožnja
,
da
ga
zapodi
iz
službe
,
se
je
ponavljala
malo
da
ne
že
vsaki
dan
.
Vrhnik
je
skrival
svojo
slabost
,
kolikor
je
mogel
.
Z
vsemi
močmi
se
je
oklepal
svoje
službice
;
saj
je
vedel
,
da
bo
moral
brez
nje
stradati
.
In
kaj
bo
z
otrokoma
?
—
Tako
majhna
in
šibka
sta
,
pa
že
berača
!
—
S
čim
naj
jima
kupi
poslej
obleke
,
da
pokrije
njiju
nagoto
?
—
Ženin
zaslužek
bo
zadoščal
jedva
za
stanarino
in
za
njeno
skromno
obleko
.
—
Dnevi
siromaštva
,
lakote
,
mraza
in
bolezni
so
mu
grozili
,
a
odvrniti
jih
ni
mogel
.
—
O
,
da
bi
bil
sedaj
mlad
,
da
bi
imel
krepke
roke
,
bistre
oči
...
delati
bi
hotel
,
z
veseljem
,
neutrudno
delati
,
ne
za-se
,
nego
za
svojo
deco
.
Zaman
vse
želje
!
Starost
,
onemoglost
!
—
Trepetal
je
torej
od
misli
,
da
bo
moral
zapustiti
za
vselej
Pajkovo
pisarnico
.
—
Da
bi
se
obdržal
čim
dlje
,
je
nosil
zaostalo
delo
na
večer
domov
.
In
potem
je
doma
pisaril
še
cele
noči
,
da
je
skončal
,
kar
mu
je
bilo
naloženo
.
Privoščil
si
je
le
par
ur
spanja
.
Tako
se
je
zgodilo
često
,
da
je
delal
dvanajst
do
štirinajst
ur
za
bore
—
goldinar
...
Naposled
pa
je
spoznal
,
da
je
vse
prikrivanje
starosti
brezuspešno
.
Tolikega
napora
ni
mogel
vzdržati
dolgo
.
Udal
se
je
torej
v
usodo
ter
resignirano
čakal
,
da
ga
odslovi
dr.
Pajk
.
»
Bo
že
Bog
kako
pomagal
!
«
se
je
tolažil
v
svoji
živi
verski
zaupnosti
.
»
Saj
je
Urška
še
trdna
in
mlada
.
Zdi
se
mi
,
da
je
postala
po
porodu
še
zaljša
.
Skoro
pet
let
sem
jo
redil
zastonj
,
dokler
ni
dobila
službe
.
Dote
ni
imela
niti
bora
.
Še
za
poroko
sem
ji
moral
kupiti
krilo
.
—
Sedaj
sem
star
in
nadložen
—
skrb
za
življenje
bodi
poslej
njena
!
Vsaki
nekaj
časa
.
«
—
Loteristovki
se
je
povrnil
ves
stari
humor
,
katerega
je
bila
izgubila
ob
bolezni
.
Še
celo
bolj
živa
in
vesela
je
postala
.
Oblačila
se
je
vedno
izredno
lepo
in
čisto
.
Mladi
,
razposajeni
gostilniški
gostje
se
niso
umeli
in
smeli
z
nobeno
,
bodisi
še
tako
šegavo
točajko
bolje
zabavati
in
šaliti
,
kakor
z
lepo
Urško
.
Zamerila
ni
ničesar
,
ako
so
ji
dali
le
piti
.
Če
pa
so
jo
povabili
celo
k
svoji
mizi
,
naročivši
ji
kosilo
ali
večerjo
,
tedaj
ni
bilo
nikjer
toliko
vrišča
in
krohota
,
kot
v
njih
družbi
.
Včasih
pa
je
zinil
vendar-le
kdo
slepemu
diurnistu
besedo
,
iz
katere
bi
bil
moral
spoznati
žalostno
resnico
glede
žene
.
Vrhnik
pa
se
je
samo
dobrodušno
namuzaval
,
češ
:
»
Da
,
da
,
moja
Urška
je
prav
prijazna
in
lepa
ženičica
.
Sam
Bog
mi
jo
je
dal
!
—
O
,
vem
,
da
jo
imajo
celo
visoki
gospodje
radi
v
svoji
družbi
—
saj
pa
zna
res
tako
medeno
govoriti
in
se
tako
gosposki
sukati
!
—
No
,
pač
ni
bila
zaman
devet
let
dekla
pri
ižanskem
grofu
.
Veliko
je
občevala
ondi
z
mladima
grofoma
in
s
sinoma
graškega
barona
,
cesarskega
namestnika
.
Hoj
,
grofica
in
barona
,
to
so
vam
bili
cvet
!
Ha
,
ha
!
—
Kaj
so
počeli
vse
po
tistem
parku
okoli
zoneškega
gradu
,
v
tistem
zverinjaku
za
jelene
in
košute
—
ha
,
ha
!
—
pa
z
grajskimi
osli
!
—
Pravcata
neugnana
družba
,
ki
se
ni
bala
ni
križa
,
ni
vraga
.
No
,
z
mojo
Urško
so
se
prav
radi
menili
in
igrali
,
dokler
so
bili
dečki
...
seveda
,
seveda
—
lepa
je
bila
in
besede
je
znala
postavljati
,
da
je
bilo
veselje
!
—
In
ko
je
obolela
stara
grofinja
,
znana
kot
velika
dobrotnica
in
strastna
homeopatinja
,
za
putiko
,
da
se
ni
mogla
ni
ganiti
z
ležišča
,
jo
je
vozila
Urška
v
stolu
okoli
parka
,
dokler
ni
preminila
.
Da
,
da
.
Ondi
se
je
navadila
marsičesa
,
kar
ji
sedaj
dobro
hodi
.
Resnica
je
,
da
ne
premore
loterijski
urad
služabnice
,
ki
bi
znala
prodati
tudi
v
najvišjih
krogih
toliko
srečk
,
kakor
moja
Urška
.
«
Tako
mu
je
ostalo
neznano
,
kar
je
vedelo
skoro
celo
mesto
.
—
Neko
soboto
zvečer
je
prinesla
loteristovka
napol
svileno
obleko
domov
.
»
Evo
,
stari
,
«
je
dejala
bahavo
,
»
ali
si
vedel
,
da
imaš
tako
varčno
gospodinjo
?
«
Tedaj
je
tlesknil
Vrhnik
strmeč
z
rokami
.
»
Ti
si
zlata
vredna
ženica
«
,
je
rekel
ponosno
.
»
Kako
si
si
mogla
prihraniti
toliko
,
ko
vendar
tako
malo
zaslužiš
?
Joj
,
joj
,
to
mi
je
celo
čudo
!
«
»
Da
,
da
,
tega
ne
ume
vsakega
pisarja
žena
!
«
je
odvrnila
ona
s
porogljivim
nasmehom
,
katerega
pa
kratkovidni
Vrhnik
seveda
ni
zapazil
...
Na
starega
leta
dan
pa
je
odpustil
odvetnik
Pajk
svojega
napol
slepega
diurnista
.
Rabiti
ga
ni
mogel
za
nič
več
.
Starec
je
plakal
,
ko
se
je
poslavljal
od
mize
in
stola
,
kjer
je
delal
toliko
let
zvesto
in
marljivo
.
Mnogo
grenkih
besed
je
slišal
od
ostrega
šefa
,
vendar
ga
je
ljubil
tako
udano
,
kakor
ljubi
pes
svojega
osornega
gospoda
.
V
dve
gubi
sključen
,
je
prišel
ponižno
v
odvetnikovo
stanovanje
,
da
se
poslovi
še
od
njega
in
soproge
.
Ravno
je
hotel
sesti
Pajk
k
obedu
s
svojo
bolno
soprogo
,
ko
je
vstopil
Vrhnik
.
»
Kaj
bi
radi
,
Vrhnik
?
«
ga
je
vprašal
nevoljno
odvetnik
.
Žal
mi
je
,
vsaka
prošnja
je
zaman
;
rabiti
vas
ne
morem
za
nič
.
«
»
Ne
,
ne
,
gospod
doktor
!
«
je
odgovoril
Vrhnik
ter
si
otiral
solzne
oči
z
rokavom
.
»
Prišel
sem
se
samo
zahvalit
za
vse
vaše
potrpljenje
,
katero
ste
imeli
z
menoj
,
starcem
,
toliko
let
.
Želim
vam
,
gospod
doktor
,
vso
srečo
—
—
vso
srečo
,
katero
...
«
Dalje
ni
mogel
.
Krčevito
je
zaihtel
,
da
se
je
tresel
po
celem
slokem
telesu
.
Segel
je
po
odvetnikovi
desnici
ter
jo
s
solzami
poljubil
.
»
Že
dobro
,
že
dobro
,
Vrhnik
!
«
je
dejal
Pajk
,
katerega
je
bilo
starčevo
plakanje
vidno
dirnilo
prav
nemilo
.
Temnega
obraza
se
je
obrnil
v
stran
.
»
Ako
potrebujete
kaj
obleke
,
se
oglasite
zopet
o
priliki
,
«
je
pristavila
odvetnica
.
»
O
gospa
,
kako
ste
plemeniti
!
«
je
vzkliknil
diurnist
ter
si
brisal
oči
.
»
Ali
pa
pojdite
kar
takoj
z
menoj
!
«
je
dejala
odvetnica
,
videč
njegovo
oguljeno
in
zakrpano
obleko
.
»
Za
majhen
denar
vam
lahko
prenarede
vse
.
«
Vstala
je
od
mize
ter
ga
peljala
v
obširno
shrambo
.
Ondi
mu
je
naložila
par
odvetnikovih
oblek
,
katere
je
bil
zavrgel
radi
izmodnega
kroja
in
sukna
.
Potem
pa
mu
je
še
rekla
,
naj
pošlje
vsako
opoldne
koga
v
njeno
kuhinjo
po
jedila
,
ki
ostanejo
od
kosila
.
Starec
ni
našel
besed
,
da
bi
se
mogel
dovolj
zahvaliti
blagi
gospej
.
»
Gospa
,
«
je
jecljal
,
»
kako
naj
vam
izrazim
svojo
hvaležnost
,
ki
mi
polni
srce
!
Berač
bi
bil
brez
vaše
dobrotljivosti
.
—
Gospa
,
vam
nedostaje
ničesar
—
vsega
imate
v
izobilju
,
vendar
naj
vam
želim
eno
—
zdravje
!
Odpustite
,
gospa
—
molil
bom
...
«
»
Hvala
,
hvala
,
Vrhnik
,
«
je
odvrnila
odvetnica
naglo
ter
,
zakrivši
si
oči
z
robcem
,
odšla
v
jedilnico
...
Odtlej
je
bila
navezana
Vrhnikova
rodbina
na
loteristovkin
zaslužek
in
odvetničino
miloščino
.
Pestunjo
sta
odpustila
,
varstvo
otrok
pa
je
prevzel
Vrhnik
sam
.
Dolgo
se
mu
je
tožilo
po
starem
delu
;
toda
pestovanje
,
zibanje
,
previjanje
in
pitanje
otrok
mu
je
dajalo
toliko
opravila
,
da
je
počasi
pozabil
pisarnico
.
Loteristovka
je
prihajala
samo
opoldne
in
zvečer
domov
,
včasih
pa
je
ni
bilo
niti
opoldne
.
Takrat
je
nesel
starec
otroka
k
hišni
gospodinji
,
da
ju
varuje
,
sam
pa
je
šel
z
gostimi
,
kratkimi
koraki
,
oprt
ob
palico
in
z
loncem
v
roki
k
Pajkovim
po
ostanke
,
da
z
njimi
uteši
sebi
in
otrokoma
lakoto
.
Včasih
se
je
vrnila
žena
celo
šele
prav
pozno
po
noči
domov
.
Rohneč
in
preklinjaje
je
ozmerjala
tedaj
»
lenega
krmežljavca
,
ki
ni
za
drugo
na
svetu
,
kakor
da
jé
in
spi
.
«
—
Potem
je
legla
spat
ter
se
ni
ganila
do
poznega
jutra
.
Po
vzduhu
pa
,
ki
je
napolnil
sobo
,
je
spoznal
takrat
Vrhnik
,
da
se
je
žena
zopet
—
opila
.
Ob
takih
prilikah
se
je
dogodilo
često
,
da
sta
začela
otroka
sredi
noči
kričati
in
jokati
,
ne
da
bi
s
tem
vzbudila
mater
.
Ko
je
naposled
starec
vstal
,
je
našel
navadno
enega
otroka
tik
postelje
na
tleh
,
drugi
pa
je
ječal
na
postelji
,
trdo
pritisnjen
k
zidu
.
Vrhnik
je
položil
tedaj
oba
otroka
k
sebi
na
slamnato
ležišče
,
katero
si
je
postlal
vsaki
večer
tik
peči
.
—
Vrhnikovka
se
je
udajala
pijači
bolj
in
bolj
.
Vso
skrb
za
otroka
in
dom
je
prepustila
možu
;
jedva
,
da
jima
je
sešila
kdaj
par
srajčic
in
oblek
iz
starega
perila
in
starih
kril
dobrotne
odvetnice
.
Samo
enkrat
je
zinil
Vrhnik
ženi
besedo
radi
njenega
popivanja
in
zanemarjanja
otrok
.
Takrat
pa
jo
je
izkupil
.
Razkačena
se
je
zakadila
vanj
ter
ga
oštevala
z
najgršimi
priimki
in
očitki
:
mari
ne
zasluži
ona
za
svoje
garanje
nikakršnega
priboljška
?
—
Kaj
li
briga
to
grbastega
plešca
,
ki
ni
bil
žive
dni
za
nič
!
—
Niti
v
koščka
kruha
si
ni
mogel
prihraniti
za
svoje
stare
dni
!
—
Čemu
je
neki
še
na
svetu
,
če
niti
otročajev
ne
more
sam
opravljati
!
—
Ona
da
leta
za
vinarji
ves
dan
po
mrazu
ali
vročini
,
po
prahu
ali
blatu
,
da
si
prisluži
vsaj
nekaj
cap
!
—
Ako
ne
bi
imela
nekaterih
dobrih
ljudi
,
ki
ji
včasih
tudi
kaj
darujejo
,
mu
ne
bi
mogla
plačati
niti
strehe
nad
glavo
!
Ali
more
storiti
kdo
še
kaj
več
,
kakor
stori
ona
?!
—
Starec
naj
kar
drži
jezik
za
zobmi
,
če
ima
še
sploh
kako
škrbino
v
čeljustih
,
pa
Boga
naj
preko
komolcev
hvali
,
da
ima
tako
varčno
,
pridno
in
čedno
ženo
!
Od
tistih
dob
je
diurnist
molčal
...
Loteristovka
pa
je
prihajala
čim
češče
vinjena
domov
.
Njeno
nekdaj
lepo
lice
se
je
zalilo
z
zoprno
tolščo
in
čudno
rdečico
;
vsa
njena
nekdaj
tako
prikupljiva
postava
je
postala
čokata
,
široka
,
neokretna
.
Navzlic
temu
pa
se
je
umela
z
vkusno
obleko
napraviti
še
vedno
mladostno
in
simpatično
.
Očividno
si
je
hotela
z
vsemi
sredstvi
ohraniti
telo
kar
najdalje
zapeljivo
in
vabljivo
.
Tako
je
pohajala
loteristovka
vedno
načičkana
in
naličkana
,
pa
tudi
sita
za
svojim
poslom
,
doma
pa
je
vladala
beda
:
otroka
umazana
,
raztrgana
,
mož
zanemarjen
in
često
lačen
,
soba
v
največjem
neredu
.
Redkokdaj
je
popraskal
Vrhnik
z
obrabljeno
brezovo
metlo
po
vegastih
,
črno
umazanih
sobnih
tleh
ter
pometel
jedva
največjo
nesnago
,
ki
se
je
bila
nakopičila
pod
mizo
,
pod
posteljo
in
okoli
peči
.
Po
kotih
pa
je
vedno
ostajalo
blato
in
smeti
,
torišče
različne
golazni
.
Okna
so
bila
popolnoma
slepa
,
od
stropa
nizdol
so
visele
dolge
,
obširne
pajčevine
,
po
njih
pa
nebroj
muh
in
nočnih
metuljev
.
Po
leti
je
čepel
starec
na
dvorišču
ter
se
grel
na
svincu
,
otroka
pa
sta
se
igrala
tik
njega
.
Z
otrokoma
je
kramljal
neutrudno
ves
dan
,
oponašal
njiju
prirodne
glasove
ter
se
razumeval
z
njima
popolnoma
.
Otroka
sta
se
pritiskala
k
njemu
,
mu
jahala
po
kolenih
,
ga
božala
in
ščipala
po
velih
licih
ter
ga
vlekla
za
sive
lase
.
Starec
jima
je
dovoljeval
vse
,
se
jima
smejal
,
ali
ju
pa
zopet
ljubeznivo
karal
,
kakor
sta
zaslužila
.
Po
zimi
pa
je
prezebal
Vrhnik
,
da
se
je
Bogu
smilil
.
Kadar
ni
bilo
več
polena
,
da
bi
bil
zakuril
,
je
legel
v
posteljo
ter
položil
tik
sebe
otroka
.
Na
ta
način
se
je
ogrel
,
dokler
ni
zopet
kupila
žena
kaj
kurjave
ali
pa
mu
podarila
kaj
Pajkovka
.
Tako
so
minevali
meseci
in
minevala
leta
.
Neko
poletno
popoldne
je
bil
starec
zopet
sam
doma
z
otrokoma
,
katera
sta
bila
že
v
četrtem
letu
.
Dolgo
časa
se
je
igral
in
pogovarjal
z
njima
,
naposled
pa
ga
je
premagala
vročina
.
Zadremal
je
.
To
priliko
sta
porabila
otroka
ter
se
izmuznila
z
dvorišča
v
vežo
,
od
ondod
pa
na
ulico
.
Tik
ceste
sta
se
začela
igrati
s
prahom
in
kamenjem
.
Takrat
pa
se
pridrvi
splašen
konj
ter
povozi
Janezku
nad
kolenoma
obe
nogi
.
Ko
je
na
vpitje
in
javkanje
ljudi
prišel
tudi
prestrašeni
diurnist
na
lice
nesreče
,
tedaj
se
je
onesvestil
,
videč
svojega
sina
v
krvi
.
In
ko
so
malo
dni
pozneje
pokopali
Janezka
,
se
je
vedel
Vrhnik
kakor
obupanec
.
Izgubil
je
svoj
vzor
,
svoj
ponos
,
svojo
nado
za
večno
!
In
sam
je
bil
te
izgube
kriv
!
—
Sam
je
bil
kriv
,
da
so
se
mu
v
eni
uri
zgrudili
vsi
zlati
gradovi
v
prah
in
pepel
—
sam
je
bil
kriv
,
da
so
se
razpršile
vse
krasne
sanje
o
ponosni
bodočnosti
sinovi
v
grozen
nič
!
Sam
je
bil
kriv
smrti
svojega
lepega
sina
,
katerega
je
ljubil
kot
svojo
dušo
.
Sedaj
mu
je
bilo
življenje
prazno
,
nično
,
le
v
muko
.
Starec
je
plakal
nekaj
tednov
neutolažljivo
.
Ni
jedel
,
ni
pil
,
ni
spal
;
samo
plakal
je
ter
si
očital
sinovo
smrt
.
Po
cerkvah
,
pri
izpovedi
,
na
božjem
potu
na
bližnjem
hribu
v
kapeli
matere
božje
je
iskal
utehe
svoji
žalosti
in
miru
svojemu
srcu
.
Zaman
.
Klečečemu
pred
Najsvetejšim
,
so
mu
drle
brez
prestanka
solze
po
licih
in
vzdihi
se
vrstili
za
vzdihi
:
»
Oh
,
moj
sin
—
moj
sin
!
«
Sredi
noči
se
je
dvigal
z
ležišča
,
poklekal
sredi
sobe
,
molil
in
molil
ter
ihtel
:
»
Oh
,
moj
sin
—
moj
sin
!
Na
zadnje
pa
je
omagal
.
Niti
solza
ni
imel
več
.
Nič
več
ni
plakal
,
nič
več
javkal
,
pa
tudi
molil
ni
več
...
Top
in
nem
je
sedel
nekaj
mesecev
v
sobi
,
zrl
v
tla
,
tiho
vzdihoval
pa
molčal
.
Z
nikomer
ni
izpregovoril
besede
...
Da
ni
skrbela
hišna
gospodinja
zanj
in
za
hčerko
,
bi
bila
oba
poginila
.
Naposled
pa
se
je
vendar-le
umiril
ter
se
oklenil
z
vso
ljubeznijo
svoje
edinke
,
Tončke
.
Tončka
je
bila
jako
lepo
dekletce
.
Gosti
zlati
kodri
so
ji
obkrožali
okrogolični
obrazek
,
in
dvoje
kot
potočnice
plavih
očes
ji
je
zrlo
tako
živo
in
ljubeznivo
v
svet
,
da
se
je
obljubilo
dete
vsakomu
takoj
na
prvi
pogled
.
Starec
je
imel
nepopisno
veselje
z
njo
,
in
ponosen
je
bil
na
svojo
zalo
hčerko
.
Vedno
je
čepela
tik
njega
,
kadar
se
je
naveličala
tekati
iz
kota
v
kot
,
plezati
s
tal
na
stol
,
s
stola
na
mizo
,
pa
objemši
očeta
okoli
vratu
z
obema
rokama
,
preko
njegovih
prsi
in
kolen
zopet
na
tla
;
gibčna
in
urna
,
oprezna
in
pogumna
je
bila
navzlic
svojim
letom
,
da
se
ji
starec
ni
mogel
načuditi
.
Naglo
si
je
zapomnila
vsako
stvar
,
se
pogovarjala
z
njim
,
hoteč
v
svoji
otroški
radovednosti
vedeti
in
razumeti
vse
,
kar
je
videla
in
slišala
.
Včasih
sta
šla
z
očetom
na
otroško
igrišče
.
Tedaj
je
bil
za
Tončko
praznik
.
Oče
ji
je
umil
,
predno
sta
zaklenila
temačno
izbo
,
s
svojimi
odrevenelimi
,
tresočimi
se
rokami
ročice
in
nosek
,
poiskal
med
ženinim
perilom
pisani
predpasnik
iz
povoščenega
platna
,
katerega
je
dobila
Tončka
v
dar
od
hišne
gospodinje
,
ga
ji
privezal
za
vratom
in
okoli
pasu
,
in
šla
sta
.
Drobnih
korakov
je
stopical
sivolasi
diurnist
kolikor
možno
ob
hišah
,
se
opiral
z
desnico
ob
kljukasto
palico
,
v
levici
pa
je
držal
malo
,
drobno
,
mehko
ročico
svoje
ljubljenke
,
svoje
Tončke
.
Boječe
se
je
oziral
na
vse
strani
,
ne
preti-li
kaka
nevarnost
njegovemu
zakladu
;
strepetal
je
pri
vsakem
nenavadnem
ropotu
ter
se
zatekel
vsaki
hip
v
vežo
bližnje
hiše
,
boječ
se
,
da
mu
ne
bi
ta
ali
oni
voz
,
ta
ali
oni
pes
uničil
tudi
še
to
zadnje
na
svetu
,
na
čemer
je
slonelo
njegovo
življenje
,
s
čimer
se
je
poživljala
njegova
propadla
životna
sila
.
Tončka
pa
seveda
še
ni
mogla
razumeti
očetove
bojazni
,
zato
je
niti
zapazila
ni
.
Veselo
je
poskakovala
ob
njegovi
roki
,
se
smejala
,
vpila
,
kazala
s
prstki
in
se
jezila
,
kakor
je
baš
nanesla
prilika
.
Oče
pa
je
bil
gluh
za
vse
njene
proseče
,
dobrikajoče
in
hudujoče
se
besede
—
zaman
ga
je
vlekla
k
temu
ali
onemu
izložnemu
oknu
,
kjer
je
bilo
videti
toliko
in
tako
različnih
in
tako
raznobojnih
stvari
,
katere
bi
bila
vsaj
rada
videla
,
ali
pa
vedela
,
kaj
in
čemu
so
—
zaman
mu
je
kazala
s
svojim
prstkom
polne
jerbase
ovočja
,
cele
kupe
cvetlic
,
krdela
golobov
,
piščancev
,
puranov
,
polne
deske
svetloluskinastih
rib
—
zaman
se
mu
je
ovijala
okoli
kolen
,
roteč
očeta
in
mu
s
solznimi
očesci
zroč
v
obraz
...
ni
je
čul
,
ničesar
ni
hotel
videti
,
le
vedno
jo
je
tolažil
:
»
Beživa
,
beživa
,
Tončka
!
—
Potem
,
zunaj
,
tu
je
nevarno
...
da
,
da
,
si
že
pridna
!
«
Ko
pa
sta
prišla
izven
mestne
gneče
v
obširni
drevored
,
kjer
je
bilo
videti
toliko
lepih
gospodov
in
še
lepših
gospej
v
čudovito
krasnih
oblekah
;
ko
sta
dospela
do
otroškega
igrišča
,
kjer
je
dirjalo
,
skakalo
,
plesalo
,
vpilo
,
kričalo
,
jokalo
in
vriskalo
neštevilno
majhnih
,
srednjih
,
velikih
,
bogatih
,
revnih
,
lepih
,
grdih
,
načičkanih
in
zanikarno
opravljenih
otrok
in
otročajev
:
tedaj
je
izpustil
diurnist
mehko
,
drobno
,
malo
ročico
svoje
Tončke
ter
ji
dejal
:
»
Hej
,
Tončka
,
sedaj
pa
le
poskoči
—
pa
pridna
bodi
!
«
Seveda
ji
ni
trebalo
tega
dvakrat
povedati
.
Vriskaje
je
stekla
v
največjo
gnečo
;
oče
pa
je
poiskal
najbližjo
klop
,
odkoder
je
,
položivši
obe
roki
na
palico
in
naslonivši
nanjo
brado
,
veselih
,
srečnih
lic
opazoval
zabavanje
svoje
hčerke
ter
pazil
,
da
se
ji
ne
pripeti
nič
žalega
.
Otroci
so
takoj
obsuli
Tončko
;
zakaj
radi
so
jo
imeli
vzpričo
njene
živahnosti
in
ljubeznivosti
.
In
Tončka
je
bila
središče
pri
vsaki
igri
;
za
njene
male
,
drobne
,
mehke
ročice
so
se
ruvali
in
prepirali
dečki
.
Često
je
videl
starec
,
kako
so
sinovi
in
hčerke
najuglednejših
meščanov
božali
njeni
hčerki
polna
ličeca
,
kako
so
ji
gladili
bujne
zlate
kodre
,
občudujoč
in
hvaleč
jo
z
najlaskavejšim
dobrikanjem
.
Često
je
obstala
ta
ali
ona
bogato
in
elegantno
nakičena
dama
,
ki
je
prišla
gledat
,
je-li
pestunja
ali
bona
zvesto
pri
njenih
otrocih
,
ko
je
uzrla
Tončkino
zlatolaso
glavico
;
pohitela
je
k
njej
ter
jo
poljubila
,
zadivljena
ob
ljubeznivosti
otroškega
kretanja
in
milobi
njenega
pogleda
.
»
Kako
si
vendar
lepa
,
punčka
!
«
jo
je
nagovorila
skoro
vsaka
.
»
I
kako
ti
je
pa
ime
?
—
Tončka
?
—
Jej
,
jej
,
Tončka
!
Le
pridna
bodi
,
Tončka
!
«
Znova
jo
je
poljubila
,
nekako
nevoljno
in
zavidno
se
ozrši
po
svojih
—
nelepih
kričajih
.
In
večkrat
se
je
vrnila
gospa
s
svojim
soprogom
ali
pa
s
svojo
prijateljico
,
da
pokaže
to
nenavadno
lepo
dekletce
.
Včasih
pa
so
napolnile
dame
pogumno
,
a
prijazno
odgovarjajoči
Tončki
tisti
opasnik
iz
povoščenega
platna
z
najboljšim
sadjem
,
najdražjimi
sladčicami
in
raznovrstnimi
igračami
.
Otroku
so
se
iskrile
tedaj
oči
od
same
blaženosti
.
Pozabivši
vse
,
je
stekla
Tončka
najprej
k
očetu
,
kazat
mu
,
kaj
je
zopet
dobila
;
podarila
mu
je
vselej
nekaj
ovočja
,
igrače
pa
je
zrinila
v
njegove
žepe
.
Ko
je
to
storila
,
se
je
vrnila
med
družice
in
tovariše
ter
razdelila
do
pičice
vse
med-nje
.
Po
vsakem
takem
prizoru
je
nedostajalo
pričam
besed
,
da
bi
prehvalile
Tončkino
dobro
srce
.
In
zopet
so
jo
obsipali
s
poljubi
in
zopet
so
ji
božali
in
gladili
ličeca
in
nje
zlate
kodre
.
Često
pa
so
vprašale
gospe
obče
priljubljeno
dekletce
,
kje
je
njena
mamica
,
kje
njen
atej
?
—
In
Tončka
je
pogledala
z
bistrim
očesom
okoli
sebe
in
,
zazrši
ob
palici
slonečega
otca
,
pokazala
nanj
z
drobnim
,
ravno
iztegnjenim
kazalčkom
:
»
Tam
,
tam
je
ata
!
«
Dame
so
prišle
k
starcu
,
ki
je
spoštljivo
odkril
svojo
belo
,
plešasto
glavo
,
ter
ga
vprašale
:
»
Vi
,
gospod
,
ste
Tončkin
dedek
,
ne-li
?
«
»
Ne
,
ne
,
milostljive
gospe
,
«
se
je
odzval
z
nekim
ponosom
starec
,
»
ne
dedek
,
ampak
oče
Tončkin
sem
!
«
In
starček
jim
je
začel
pripovedovati
gostobesedno
in
dolgovezno
zgodovino
svojega
življenja
,
svojega
trpljenja
,
svojih
upov
in
dvomov
,
svojih
želja
in
prošnja
;
pravil
jim
je
,
kako
je
že
zdvojil
nad
vsem
,
in
kako
ga
je
končno
vendar-le
uslišalo
dobrotno
nebo
po
tolikih
in
tolikih
letih
,
posušilo
njegove
solze
,
udušilo
njegovo
neutešeno
hrepenenje
,
in
da
je
postal
oče
...
S
prisrčnimi
,
gorkimi
,
naivnimi
besedami
jim
je
slikal
tedanjo
svojo
srečo
,
pa
plakal
,
ko
se
je
spomnil
sinčkove
nesrečne
smrti
.
»
Ah
,
milostljive
,
«
je
ihtel
,
»
najhujša
muka
,
najgroznejša
kazen
pa
mi
je
zavest
,
da
sem
sam
kriv
sinove
smrti
—
da
sem
sam
umoril
njega
,
ki
je
bil
moj
ponos
,
moja
nada
.
Janezek
,
tako
zal
,
tako
bister
fantek
,
bi
bil
delal
v
moški
dobi
čast
vsemu
Vrhnikovemu
rodu
,
pa
je
moral
v
jamo
,
v
črno
,
tožno
jamo
radi
mene
—
radi
menel
—
Oh
,
jaz
nesrečnež
,
jaz
lopov
!
«
Srčna
žalost
in
istinito
ganljiva
obupnost
starčeva
je
pretresla
vsakoga
,
ki
je
čul
njegove
mile
tožbe
.
Marsikatera
solza
se
je
pridružila
njegovim
tudi
iz
tujih
oči
.
—
Ko
se
je
starec
nekoliko
umiril
,
je
nadaljeval
svojo
povest
ter
jo
končal
z
zatrjevanjem
,
da
hoče
vzgojiti
iz
svoje
edinke
vzorno
marljivo
,
blago
in
ljubeznivo
deklico
,
ki
bo
v
radost
ljudem
,
posebno
pa
milostljivemu
Bogu
...
Včasih
se
je
spomnila
kaka
izmed
dobrosrčnih
,
še
bolj
pa
zvedavih
dam
,
kaj
bi
starcu
vsaj
nekoliko
zjasnilo
mračne
dni
,
ter
mu
v
stisnila
v
roke
dar
,
za
katerega
se
je
diurnist
zahvalil
stoterno
.
Žal
,
da
le
včasih
!
—
Navadno
pa
so
se
dregnile
prijateljice
s
komolci
po
končani
starčevi
pripovedi
.
In
poslovivši
se
kratko
,
so
odšle
.
Vrnile
se
niso
več
ni
k
starcu
,
ni
k
Tončki
...
Prišle
pa
so
druge
,
prišli
so
drugi
,
ki
so
takisto
pozvedovali
,
ki
so
takisto
božali
lepo
dekletce
,
pa
poslušali
dolgo
starčevo
pripovest
,
pa
takisto
obdarivši
diurnista
,
še
češče
pa
skomizgnivši
z
ramami
in
skrivnostno
,
hudomušno
,
porogljivo
ali
celo
zaničljivo
se
muzajoč
,
izginili
za
vselej
...
Tako
so
minevala
in
izginevala
leta
...
Tončka
je
naglo
rasla
ter
se
krepko
razvijala
...
Jedva
sedem
let
stara
je
bila
že
kaj
zala
punca
,
močna
,
četudi
vitka
.
Ko
je
začela
hoditi
v
šolo
,
tedaj
je
prebil
Vrhnik
mnogo
ur
sam
,
zapuščen
.
Kadar
je
šla
v
šolo
,
jo
je
vsekdar
spremil
.
Skrbno
jo
je
vodil
za
roko
ter
ji
nosil
knjižice
in
zvezke
.
Če
je
deževalo
ali
snežilo
,
je
držal
ves
dežnik
preko
nje
,
naj
si
ga
je
premočilo
do
polti
.
Ko
je
šola
minila
,
jo
je
zopet
čakal
pred
vrati
ter
jo
spremljal
domov
,
držeč
jo
za
roko
in
noseč
ji
knjižice
in
zvezke
.
Tako
sta
postala
Vrhnik
in
Tončka
vsem
znani
osebi
na
cesti
med
Št.
Pavelskim
predmestjem
in
dekliško
šolo
.
Ako
so
ju
videli
ljudje
zjutraj
na
poti
v
šolo
,
so
vedeli
:
pol
osmih
je
!
—
in
če
sta
se
vračala
,
so
zopet
vedeli
:
enajst
je
minilo
!
—
Takisto
sta
bila
tudi
popoldne
marsikomu
namesto
ure
.
Kadar
sta
prišla
domov
,
sta
spravila
knjižice
in
zvezke
lepo
v
miznico
;
Tončka
je
segla
nato
na
omaro
po
srednje
velikem
loncu
ter
stekla
k
Pajkovim
po
jedila
.
Vrnivši
se
po
dvanajsti
uri
,
je
našla
očeta
že
za
mizo
,
na
katero
je
postavil
dva
škrbasta
krožnika
in
dve
žlici
.
Oče
je
razdelil
prinesene
ostanke
na
tri
dele
,
položivši
sebi
in
hčerki
jedila
na
krožnika
;
kar
je
pa
ostalo
v
loncu
,
je
postavil
na
stran
za
ženo
.
Potem
sta
glasno
molila
ter
začela
jesti
.
Nasitivši
se
za
silo
,
sta
začela
skupno
črkati
po
abecedniku
ter
se
vadila
na
ploščici
s
kamenčkom
v
pisanju
.
Izdelovala
sta
v
zvezke
naloge
,
ali
se
pa
učila
molitvic
in
pesmic
na
izust
.
Pri
tem
opravilu
se
je
čutil
Vrhnik
nepopisno
srečnega
;
neumoren
je
bil
pri
poučevanju
svoje
v
hčerke
,
ki
je
imela
kaj
razumno
glavico
...
Čas
jima
je
mineval
,
da
sama
nista
vedela
,
kdaj
;
saj
se
nista
zmenila
niti
za
loteristovko
,
če
je
prišla
slučajno
domov
obedovat
ter
molče
zopet
odšla
.
Povezala
sta
torej
znova
knjige
ter
se
odpravila
na
pot
v
šolo
.
Zvečer
se
je
ponavljalo
isto
opravilo
.
