Bilo
je
jutro
sejmskega
dne
v
nekem
mestu
na
Moravskem
.
Iz
jasnega
neba
sijalo
je
toplo
solnce
meseca
junija
.
Po
ulicah
je
tekla
voda
;
ceste
so
se
bile
namreč
ravno
poškropile
,
da
se
pogasi
mestni
prah
.
Po
glavnih
ulicah
stale
so
po
vrsti
lesene
bajte
,
pred
njimi
pa
so
kramarji
jemali
robo
iz
zabojev
in
jo
polagali
na
ogled
.
H
kramarjem
je
pristopalo
mnogo
kupcev
.
Med
njimi
se
je
videlo
mnogo
poljskih
židov
v
dolgih
suknjah
,
z
visokimi
klobuki
,
izpod
katerih
so
jim
viseli
na
levo
in
desno
dolgi
kodri
.
Poljski
židi
so
na
Moravskem
navadne
sejmske
prikazni
.
Mestni
postreščki
so
hodili
važno
sem
in
tja
čakajoč
poziva
.
Šolska
mladina
,
s
knjigami
pod
pazuhami
,
hodila
je
po
sejmu
s
počasnimi
koraki
,
vsak
trenotek
ustavljajoč
se
in
gledaje
okoli
sebe
,
dokler
jih
kaka
brzo
mimogredoča
postava
ne
sune
na
stran
.
Tu
je
kopica
kmetov
med
seboj
barantaje
vpila
;
tam
je
druga
kopa
ljudij
kričala
in
smejala
se
,
ker
se
je
zvrnol
mesarski
voziček
,
v
kteri
sta
bila
vprežena
dva
velika
psa
.
Tesne
,
postranske
ulice
so
danes
posebno
dišale
po
žarkej
zaseki
.
Vsakih
dvajset
korakov
je
namreč
stalo
pri
oknu
malo
ognjišče
,
na
kterem
se
je
peklo
meso
na
razprodajo
.
V
teh
ulicah
so
branjevci
imeli
svoje
kraljestvo
.
Skoro
pri
vseh
vratih
visele
so
nove
ali
ponošene
obleke
,
stari
in
novi
čevlji
in
vsakovrstno
blago
.
Todi
je
bila
gneča
največja
,
krik
najhujši
.
Po
glavnem
trgu
pa
so
se
srečavali
trgovci
in
pogovarjali
se
mimogredoč
o
cenah
in
kupčiji
.
Med
njimi
zapazujemo
dva
trgovca
v
živahnem
pogovoru
.
Eden
je
kazal
kakih
šestdeset
,
drugi
kakih
petindvajset
let
.
Na
obrazih
obeh
bile
so
videti
podobne
črte
,
tako
da
je
človek
kmalu
uganil
,
da
sta
oče
in
sin
.
Obema
se
je
na
prvi
pogled
poznalo
,
da
sta
židova
.
Starejši
,
majhen
,
trebušen
mož
,
temno-rujave
kože
,
z
rujavkasto
lasuljo
,
ktera
mu
je
vedno
lezla
na
stran
,
z
na
pol
skodranim
že
močno
sivim
podbradkom
,
z
velikim
napetim
nosom
,
škilavimi
očmi
,
katerih
zvijačni
pogled
je
bil
neprijazen
pod
sivimi
dolgimi
obrvmi
:
ta
mož
je
bil
dobro
,
a
nekoliko
zanemarjeno
oblečen
.
Ovratnik
njegove
suknje
je
bil
vedno
prašen
;
na
sprednjem
njenem
delu
pa
mu
je
vedno
manjkala
kakšna
gumba
.
Zavratna
ruta
,
ki
je
bila
nekdaj
črna
,
a
zdaj
brez
odločne
barve
,
stala
mu
je
po
strani
;
klobuku
pa
se
je
poznalo
,
da
je
bil
večkrat
na
deži
.
Na
prstih
obeh
rok
nosil
je
dragocene
prstane
,
in
debela
zlata
verižica
mu
je
lesketala
na
ponošenem
oprsniku
.
„
Povem
vam
,
oče
,
“
reče
mlajši
nekoliko
nevoljen
,
„
da
me
Arabela
čisto
ni
ne
mara
.
Ako
mi
vi
ne
pridete
na
pomoč
,
še
predno
postane
polnoletna
,
ne
bode
mi
tudi
pozneje
udana
.
Kje
pa
najdemo
v
našem
mestu
drugo
devojko
,
ki
bi
mi
sto
tisoč
prinesla
za
doto
?
“
„
Ne
tako
silen
,
Samuel
,
ne
tako
silen
!
“
odgovori
patetično
starec
ter
utakne
počasi
dva
prsta
v
tobačnico
,
jemaje
iz
nje
šnopovec
ter
ga
v
dolgih
potegljajih
ponoslja
.
„
Arabela
dopolni
—
tu
se
ustavi
in
dvakrat
zaporedoma
glasno
kihne
—
Arabela
dopolnila
je
ravno
pretekli
teden
dvaindvajseto
leto
.
Zatorej
mora
zakonito
še
dve
leti
ostati
pod
mojim
varstvom
,
ako
se
preje
ne
omoži
.
V
teh
dveh
letih
pa
dobiš
,
ako
se
jej
znaš
le
količkaj
prikupiti
,
gotovo
njeno
nagnjenje
.
Ali
misliš
,
da
se
bode
ona
udala
tvojemu
prvemu
nasmehu
in
ti
takoj
v
žepe
zasula
svoje
tisočake
?
K
temu
je
preponosna
in
premodra
.
Ko
bi
se
pa
Arabela
v
katerega
mladeniča
zagledala
,
prepričan
sem
,
da
bi
nje
zadnja
misel
bile
njegove
materialne
razmere
.
Da
se
pa
še
do
sedaj
ni
,
to
je
moja
in
tvoje
matere
zasluga
.
Šest
let
si
bil
zdoma
,
dragi
Samuel
;
Hamburg
te
je
v
teh
letih
temeljito
izučil
trgovstva
.
Da
pa
tudi
enkrat
uživaš
sad
svojega
uka
in
postaneš
srečen
,
treba
je
,
da
zdaj
praktično
izvršuješ
,
česar
si
se
naučil
.
A
k
temu
podvzetju
treba
je
velikega
premoženja
,
moj
sin
!
Žalibog
,
ljubi
Samuel
,
da
ti
tvoj
oče
ne
more
toliko
v
roko
dati
,
kolikor
bi
rad
.
Zato
pa
sem
ti
priskrbel
bogaro
nevesto
.
Pridobi
si
jo
,
in
tvoja
sreča
je
gotova
.
Ne
trdi
mi
,
“
nadaljuje
on
živahneje
,
ko
vidi
,
da
mu
hoče
Samuel
nasprotovati
,
„
da
je
to
težavna
naloga
pri
Arabelinem
značaji
!
Treba
je
pameti
in
nekaj
zvijačnosti
,
da
premagaš
njen
ponos
in
razgreješ
mrzlo
njeno
srce
.
“
„
Ali
res
mislite
,
oče
,
da
je
Arabela
brezčutna
?
“
povprašuje
nato
Samuel
z
neko
dvomljivostjo
.
Starec
zmaje
dvoumno
z
ramami
in
in
nagubi
obraz
.
Potem
dene
roko
na
Samuelovo
ramo
,
upre
va-nj
svoj
škilavi
pogled
,
tako
da
je
med
tem
,
ko
je
desno
njegovo
oko
gledalo
sinu
v
obraz
,
levo
zrlo
na
njegove
črevlje
,
in
reče
z
nasmehom
:
„
Ljubi
Samuel
,
vese
je
lažje
na
svetu
preiskavati
in
pretuhtati
,
kakor
pa
žensko
srce
.
Ono
spada
po
mojem
mnenji
k
največjim
uganjkam
stvarjenja
,
kar
je
različno
in
raznovrstno
,
kolikor
je
žensk
na
svetu
.
—
Da
je
Arabela
brezčutna
za
vse
,
kar
jo
obdaje
,
vem
gotovo
;
ali
je
pa
tudi
brezčutna
v
srčnih
zadevah
,
to
,
moj
dragi
,
pa
bodi
tvoja
naloga
preiskavati
.
Vsekakor
pa
,
ako
bi
ona
ne
bila
sreče
otrok
,
ne
bila
bi
vredna
niti
enega
moškega
pogleda
.
“
„
Ni
res
,
oče
,
“
odvrne
ognjeno
Samuel
.
„
Arabela
ni
lepa
,
ni
prijazna
,
to
je
res
;
ali
nekaj
dostojnega
,
nekaj
skoro
bi
rekel
mamljivega
skriva
se
pod
njeno
odurnostjo
,
ki
pa
upliva
kakor
magnet
na
njeno
okolico
.
Poleg
tega
pa
je
on
najbogatejša
devojka
v
našem
mestu
.
To
se
ve
dela
jo
še
bolj
privabljivo
.
“
„
In
vendar
je
postala
že
dvaindvajsetletna
,
a
nihče
še
ni
vprašal
do
zdaj
za
njeno
roko
,
“
pristavi
starec
malomarno
in
zeha
.
„
Čul
sem
,
“
odvrne
polglasno
Samuel
,
oziraje
se
okoli
,
ali
njiju
nihče
ne
posluša
,
„
da
v
mestu
nikdo
ne
ve
,
da
je
Arabelino
premoženje
tako
veliko
.
“
Starec
molči
nekaj
časa
in
migne
zvijačno
z
očmi
.
Naposled
se
nagne
k
Samuelovemu
ušesu
in
skoro
šepetaje
opomni
:
„
Ali
je
treba
vse
na
glas
oklicavati
?
—
Prav
za
prav
Arabela
še
sama
ne
ve
natanko
,
koliko
je
po
srečki
dobila
.
Kakor
veš
,
“
nadaljuje
kasneje
in
porine
z
nogo
kamen
na
stran
,
ki
je
ležal
na
tlaku
,
„
Arabela
je
bila
jedva
trileten
otrok
,
ko
je
prišla
k
nam
v
hišo
.
Vse
njeno
imetje
je
ondaj
obstajalo
iz
culice
v
katerej
so
bile
obleke
in
nekaj
perila
in
pa
ona
srečka
,
ki
jej
je
visela
v
svilo
zavita
okoli
vratu
.
Slučajno
smo
našli
srečko
in
slučajno
tudi
zvedeli
leto
pozneje
,
da
je
bila
njena
srečka
vzdignena
.
Kar
črez
noč
,
postala
je
iz
uboge
sirote
ena
najbogatejših
devojk
.
“
„
Čuden
naključaj
,
“
mrmra
Samuel
zase
.
„
Kaj
ne
,
oče
,
“
reče
potem
glasneje
,
„
da
je
ona
moja
sestričina
?
“
„
Ah
kaj
;
njeno
sorodstvo
z
nami
nima
dosta
pomeniti
,
“
odvrne
hitro
in
nekako
v
zadregi
starec
.
„
Le
preveč
se
za
te
reči
ne
brigaj
,
Samuel
,
“
pristavi
nevoljen
.
„
Vedi
,
da
niso
bili
njeni
roditelji
mnogo
prida
;
zato
pa
je
bila
njihovemu
otroku
sreča
mila
.
Meni
,
delavnemu
,
poštenemu
človeku
,
ki
se
mučim
nad
trideset
let
za
blagor
svoje
rodbine
,
meni
izpodleti
vsako
početje
.
Zato
pa
bodi
ti
srečnejši
od
svojega
očeta
!
Arabela
mora
na
vsak
način
postati
tvoja
žena
;
kajti
le
po
tej
ženitvi
utrdi
se
čast
naše
hiše
.
“
Tu
obmolkne
in
začne
jezno
pihati
predse
.
„
Ali
ste
res
v
denarnih
zadregah
,
oče
,
“
poprašuje
plaho
Samuel
.
„
No
,
da
!
čemu
bi
ti
tajil
?
Nekako
tesno
se
nam
godi
z
denarjem
,
“
bil
je
njegov
malomarni
odgovor
.
„
Tvoje
šestletno
bivanje
v
Hamburgu
,
stalo
nas
je
tudi
nakaj
;
nesrečne
spekulacije
,
slaba
kupčija
in
razkošno
življenje
,
ktero
smo
prisiljeni
voditi
—
“
„
Prisiljeni
,
“
pretrga
mu
Samuel
začudjen
besedo
.
„
Prisiljeni
,
da
,
bebec
ki
si
!
Kdo
pa
bode
beraču
kaj
zaupal
?
—
Ali
me
umeješ
?
“
„
Umejem
vas
,
“
odgovori
resno
Samuel
.
„
In
ta
razkošnost
se
pokriva
s
premoženjem
Arab
—
“
„
Ha
,
ha
,
“
nasmeje
se
starec
,
da
ne
more
sin
dalje
govoriti
.
„
Kako
si
bojazljiv
!
In
ti
hočeš
postati
trgovec
s
takim
zajčjim
srcem
in
tanko
vestjo
?
—
Ali
ne
pravim
,
da
mora
biti
ona
zato
tvoja
žena
?
—
Kaj
me
gledaš
tako
debelo
?
“
„
Ako
pa
bi
ona
tega
ne
hotela
,
oče
?
Kaj
potem
?
“
pristavi
nekako
prestrašen
Samuel
.
„
Mora
!
“
bil
je
odločen
odgovor
.
—
„
Ah
,
“
zakliče
na
enkrat
starec
iznenadjen
,
kažoč
na
starikavo
žensko
,
ki
je
s
polnim
jerbasom
nakupljene
zelenjave
proti
njima
šla
;
„
ravno
tam
gre
Waldekova
kuharica
.
Moram
z
njo
govoriti
,
Samuel
,
zavoljo
praznega
stanovanja
v
našej
vili.
“
To
izrekši
zapusti
z
brzimi
koraki
sina
,
da
bi
dospel
za
kuharico
.
Kuharica
se
je
ravno
ustavila
,
da
baranta
s
kmetico
za
par
piščet
,
ko
se
jej
žid
približa
.
Ta
se
jej
poklanja
,
kakor
da
bi
bila
ona
Waldekova
gospa
sama
,
in
začne
z
dobrikajočim
glasom
:
„
Res
lepa
piščeta
so
,
Julija
,
in
dobro
rejena
,
da
jih
takoj
lahko
zakolješ
.
“
„
A
,
gospod
Karpeles
!
“
oglasi
se
zdaj
kuharica
jedva
ga
pogledavši
,
potem
pa
nadaljuje
kupčijo
.
Karpeles
se
nekolikokrat
plašno
ozre
,
ali
ga
ne
opazuje
kakov
znanec
;
ko
pa
vidi
,
da
se
kuharica
za-nj
nič
ne
zmeni
,
reče
nevoljen
pogledavši
na
uro
:
„
Podvizaj
se
,
Julija
;
poldesetih
je
že
,
in
gospa
te
bodo
zmerjali
,
ako
predolgo
izostaneš
.
“
„
Joj
meme
,
kako
gospod
za-me
skrbijo
,
“
odgovori
kuharica
porogljivo
.
“
Tam
dole
pa
gospod
Samuel
na
vas
čakajo
.
Čemu
se
mudite
z
menoj
?!
“
Rekši
porine
piščeta
siloma
v
jerbas
,
da
začivkajo
,
dene
si
pletarček
na
roko
,
v
drugej
pa
nosi
krožnik
nakupljenega
okusnega
sadja
in
se
brzih
korakov
oddaljuje
.
Debelušni
Karpelas
pa
hiti
za
njoi
,
skoro
brez
sape
v
eno
mer
govoreč
:
„
Julika
,
drugo
nadstropje
v
mojej
vili
je
zopet
prazno
.
Kaj
,
ko
bi
gospod
doktor
in
milostljiva
gospa
hotela
zopet
biti
naša
stanovalka
?
“
„
Kaj
še
,
da
bi
nas
zopet
odposlali
iz
hiše
kakor
pred
dvema
letoma
,
kedar
bi
boljših
stanovnikov
dobili
?
“
posmehuje
se
kuharica
.
„
Ne
,
Julika
,
takrat
je
bila
pomota
.
Kesala
sva
se
potem
,
bridko
kesala
,
jaz
in
moja
žena
,
moja
Rebeka
.
Veš
,
oni
sodnik
je
imel
osem
otrok
,
in
kaj
so
man
ti
paglavci
škode
delali
,
Bog
izraelski
!
Veš
,
oni
krasni
steber
za
cvetlice
,
ki
je
stal
sredi
stopnic
,
podrli
so
ga
takoj
tretji
dan
.
Mene
je
stal
blizu
sto
goldinarjev
,
ker
je
bil
pozlačen
in
—
.
“
„
Že
vem
,
gospod
Karpeles
,
“
pretrga
mu
kuharica
besedo
.
„
Ali
,
ne
zamerite
,
meni
se
mudi
.
Priporočam
se
.
“
„
Verjamem
,
verjamem
,
zlata
Julija
;
pa
še
ni
tako
pozno
.
Deveta
ura
še
ni
bila
;
le
poglej
tam
na
zvonik
!
—
In
preproge
,
ki
so
bile
potegnene
po
stopnicah
in
veži
,
prave
perzijanske
preproge
,
Julija
,
da
je
moja
Rebeka
z
njimi
grozno
veselje
imela
—
.
“
„
Ali
gospod
,
ne
zadržujte
me
,
“
huduje
se
Julija
;
„
danes
imamo
goste
.
“
„
Vem
,
vem
,
“
beseduje
dalje
žid
.
„
V
enem
meseci
,
pravim
,
tako
resnično
,
kakor
je
res
,
da
zdaj
s
teboj
govorim
,
v
enem
meseci
bile
so
te
preproge
same
cunje
.
“
„
Verjamem
,
obžalujem
,
gospod
,
“
reče
raztreseno
kuharica
.
„
Julika
,
“
nadaljuje
s
prosečim
glasom
,
ko
kuharica
zopet
podviza
svoje
korake
;
„
novo
svileno
ruto
dobiš
od
mene
,
in
moja
gospa
se
bode
proti
tebi
velikodušno
izkazala
,
ako
prigovarjaš
svojej
milostljivej
gospe
,
naj
bi
zopet
v
našej
vili
stanovali
.
—
Na
vrtu
sem
dal
staviti
klopi
iz
španjskega
trstja
in
pesek
po
stezicah
nasuti
.
Tvoja
milostljiva
je
lahko
celi
dan
na
njem
,
uživa
mir
in
dober
zrak
ter
si
ob
enem
prihrani
obilo
denarja
za
toilleto
.
Tam
je
ne
bode
nihče
videl
,
in
sprehaja
se
lahko
v
domačej
obleki
,
kakor
moja
Rebeka
.
—
Pa
še
nekaj
,
Julika
,
“
dostavi
hitro
in
jo
prime
za
obleko
,
ko
vidi
,
da
ona
hoče
v
mesnico
.
„
Gospa
rada
redi
kuretino
,
kaj
ne
?
—
Dobro
,
ona
sme
kuretino
rediti
,
kolikor
je
hoče
.
Na
dvorišči
poleg
studenca
,
saj
veš
,
kjer
smo
vedno
drva
imeli
,
zdaj
je
tam
prazen
prostor
.
Tam
si
naj
milostljiva
da
napraviti
kurnik
.
In
za
to
,
Julija
,
ne
bodo
gospod
doktor
niti
novčiča
več
plačevali
,
kakor
poprej
.
Vse
te
ugodnosti
zastonj
,
iz
prijateljstva
,
iz
same
ustrežljivosti
,
iz
spoštovanja
,
iz
—
.
“
„
Vse
bom
povedala
gospe
,
gospod
Karpeles
;
ničesar
ne
bom
pozabila
.
A
zdaj
moram
v
mesnico
;
priporočam
se
.
“
—
In
ona
mu
pokima
v
pozdrav
ter
hiti
v
mesnico
.
Karpeles
je
bil
s
seboj
zadovoljen
.
Vzame
iz
žepa
ruto
ter
si
obriše
z
njo
potno
čelo
;
odpne
si
suknjo
in
vračajoč
se
nazaj
mrmra
sam
pri
sebi
:
„
Štiri
sto
forintov
na
leto
mi
nese
najemnina
za
stanovanje
v
drugem
nadstropji
;
jaz
pa
plačujem
doktorju
Waldeku
štiristodvajset
forintov
na
leto
obrestij
za
posojilo
.
Ako
pa
je
moj
stanovnik
,
onih
dvajset
forintov
mi
mora
popustiti
.
Kupčija
bi
ne
bila
slaba
.
“
Zadovoljen
utakne
ruto
v
žep
,
zapne
si
zopet
suknjo
in
položivši
križema
roke
na
hrbet
,
izgubi
se
med
množico
.
Kako
četrt
ure
od
sredine
mesta
je
prijazno
predmestje
,
ki
se
pa
močno
razlikuje
od
drugih
predmestij
.
Tu
ni
videti
starinskih
,
umazanih
hiš
;
tu
niso
kramarji
in
žganjarji
doma
;
po
ulici
ne
tekajo
bosi
,
raztrgani
otroci
in
zastradanih
obrazov
ni
videti
pri
hišnih
vratih
.
Lepa
,
široka
,
ravna
cesta
je
obrobljena
z
gostim
drevoredom
iz
visokih
lip
in
kostanjev
.
Za
tem
drevoredom
pa
,
na
pol
skrita
,
razteguje
se
dolga
vrsta
lepih
vil.
Pred
vsako
vidijo
se
skozi
umetno
železno
ograjo
cvetlične
gredice
,
kolibice
in
razne
naprave
.
Za
vilami
pa
se
vzdigujejo
majhni
grički
,
zarasteni
s
temnimi
gozdiči
.
Todi
živijo
same
premožne
rodbine
,
večinoma
trgovske
,
in
to
po
letu
in
nekoliko
tudi
po
zimi
.
Posestniki
takih
vil
imajo
tudi
svojo
kočijo
na
razpolaganje
,
in
tedaj
jim
tudi
ne
dela
sitnobe
majhna
oddaljenost
od
mestnega
osredja
.
Zato
pa
ne
poznajo
zaduhlosti
ter
uživajo
sveži
zrak
.
Ena
takih
vil
bila
je
lastnina
nam
že
znanega
žida
Karpelesa
.
Karpelesova
rodbina
je
bila
ena
najstarejših
v
mestu
.
Že
od
nekdaj
ste
se
dve
imenitni
tamošnji
tovarni
,
ena
s
suknom
,
druga
s
sladkorjem
imenovali
z
isto
firmo
.
Tudi
več
hiš
je
imelo
istega
gospodarja
.
A
to
je
bilo
pred
kakimi
štiridesetimi
leti
še
za
očeta
starega
Karpelesa
.
Zdaj
je
bilo
drugače
.
Ker
se
je
Karpelesovo
premoženje
razdelilo
med
več
otrok
,
prodala
se
je
ena
tovarna
.
Gospodar
ostale
tovarne
,
Samuelov
oče
,
pa
si
je
iskal
,
ko
je
tovarno
prevzel
,
sodružnika
.
Prejšnja
firma
glasila
se
je
odslej
na
dvojno
ime
.
Nekaj
let
pozneje
pa
je
začel
Karpeles
tudi
mestne
svoje
hiše
prodajati
.
Edina
vila
,
kjer
je
zdaj
z
rodbino
stanoval
,
bila
je
še
njegova
.
—
Ljudje
so
z
začetka
debelo
gledali
te
izpremembe
in
si
marsikaj
pripovedovali
.
Ali
ker
je
potem
Karpelesova
rodbina
še
razkošnejše
živela
nego
poprej
,
tolmačili
so
si
stvar
drugače
.
Menili
so
,
da
je
bil
v
denarnih
zadregah
iz
že
navedenih
uzrokov
.
Karpeles
je
imel
dva
sina
,
Samuela
,
kterega
že
poznamo
,
in
Davida
,
dvanajstletnega
,
malopridnega
dečka
.
Imel
pa
je
v
hiši
tudi
rejenko
,
Arabelo
,
hčer
svoje
rajnke
polsestre
,
ktere
preteklost
pa
je
bila
občna
skrivnost
.
Arabela
ni
ničesa
vedela
o
svojih
roditeljih
.
Ko
je
bila
še
mlajša
,
poprosila
je
večkrat
teto
,
Karpelesovo
ženo
,
naj
jej
kaj
pove
o
njenih
roditeljih
.
A
vselej
je
dobivala
le
dvoumen
odgovor
.
Pozneje
ko
je
postala
starejša
,
obnašala
se
je
,
kakor
da
bi
jo
čisto
nič
več
ne
mikalo
poznati
svoj
rod
.
Na
samem
pa
je
čestokrat
žalovala
nad
to
skrivnostjo
.
Naposled
pa
začne
iz
posameznih
odgovorov
svojih
rediteljev
sklepati
,
da
je
ona
nezakonski
otrok
.
—
Strah
,
da
bi
res
bila
tako
zapuščena
in
dvom
,
da
je
morda
vendar
:
ta
nehotovi
sum
uplival
je
zelo
na
njen
značaj
.
Vzrastla
je
neprijazna
,
nezaupna
,
zamišljena
,
dasi
je
njeno
srce
bilo
nagneno
k
prijaznosti
in
dobrotljivosti
.
Če
ravno
je
vedela
,
da
je
premožna
,
ni
se
prevzela
.
Mislila
si
je
:
ko
bi
bila
revna
,
živela
bi
v
stričevej
hiši
kot
služkinja
,
prezirana
,
morda
celo
zaničevana
,
a
menda
bolj
svobodno
,
kot
sedaj
.
Ker
me
je
pa
sreča
storila
bogato
,
živim
v
obilnosti
,
to
je
res
;
prilizujejo
se
mi
pa
in
laskajo
le
zato
,
da
postanem
njihova
last
.
Poznala
je
namen
svojih
rednikov
.
Vedela
je
,
da
je
določena
v
nevesto
bratrancu
Samuelu
.
Proti
bratrancu
ni
čutila
ne
zopernosti
,
ne
nagnenja
.
Vedela
je
,
da
ima
njen
denar
pri
tej
ženitvi
prvi
opravek
,
ne
njena
oseba
.
Zdelo
se
jej
je
pa
vendar
včasih
,
da
jo
Samuel
bolj
spoštuje
od
drugih
.
Toda
njena
že
ukoreninjena
nezaupnost
k
vsemu
človeštvu
zadušila
je
v
njej
to
misel
že
takoj
v
trenotji
,
ko
se
je
bila
oglasila
.
Na
majhnem
dvorišči
vzadi
za
Karpelesovo
vilo
oglasi
se
neko
vpitje
.
David
,
Karpelesov
mlajši
sin
,
kteremu
je
iz
črnikavega
obraza
in
temnih
očij
gledala
hudobija
,
drži
z
eno
roko
majhnega
petletnega
vrtnarjevega
fantička
,
z
drugo
pa
udarja
po
njem
.
„
Boš
dal
žogo
,
pes
kristjanski
,
“
vpil
je
in
od
jeze
so
se
mu
napenjale
žile
na
čelu
.
„
Potem
mi
je
več
ne
povrnete
,
“
bil
je
jokajočega
fantička
odgovor
.
„
In
če
je
ne
dam
,
kaj
potem
?
“
odgovori
David
in
trese
ubogega
otroka
.
„
Saj
je
žoga
kupljena
le
z
našim
denarjem
,
da
veš
,
vi
ste
berači
;
hrano
in
stanovanje
vam
le
mi
dajemo
.
Kje
ima
tvoja
mati
denar
,
da
ga
potrati
za
take
reči
?
“
„
Te
mi
niso
kupili
mati
,
ampak
prinesel
mi
jo
je
sv.
Miklavž
,
ker
sem
priden
in
lepo
molim
,
“
kliče
solzeč
se
nedolžni
otrok
in
krčevito
stiska
žogico
v
pest
.
„
Bebec
,
“
smeji
se
hudobno
David
in
ga
vlači
za
ušesi
.
„
Boš
dal
,
cigan
?
Sv.
Miklavž
praviš
ti
je
žogo
prinesel
?
—
Veš
kaj
?
Tvoja
mati
nam
je
z
vrta
ukradla
cvetlice
,
skrivoma
jih
prodala
in
z
onim
denarjem
kupila
ti
je
potem
žogo
.
“
„
Ni
res
,
ni
res
,
lažete
,
“
brani
se
jokaje
deček
.
„
Da
lažem
?
jaz
lažem
?
—
Ti
capin
se
upaš
tako
z
menoj
govoriti
?
“
vpije
srdito
David
,
vrže
otroka
na
tla
,
polasti
se
žoge
in
jo
zažene
z
vso
silo
kviškoma
,
da
pade
slučajno
skozi
okno
na
hišno
podstrešje
.
„
Tako
,
“
reče
potem
grohotajc
.
„
Zdaj
moli
sv.
Miklavža
,
da
ti
jo
s
podstrešja
prinese
nazaj
.
Obrne
se
,
da
bi
zapustil
dvorišče
,
a
naenkrat
se
ustavi
v
zadregi
.
Mlada
devojka
,
v
priprostej
obleki
,
s
širokim
vrtnim
klobukom
na
glavi
in
šopek
cvetlic
v
roki
,
stala
je
pred
njim
.
Bila
je
Arabela
.
Arabela
ni
bila
znamenita
prikazen
.
Visoke
rasti
,
suhljasta
,
prosto
oblečena
,
z
vedno
resnim
obrazom
,
malobesedna
,
delala
je
utis
bolj
starikave
,
nego
pa
dvaindvajsetletne
gospodične
.
Oči
je
navadno
imela
v
tla
obrnene
,
tako
da
ni
nikdo
prav
vedel
,
kakoršne
so
barve
.
Smehljaja
pa
še
ni
nihče
zapazil
na
njenih
vedno
stisnjenih
ustih
.
Ljubila
je
samoto
in
se
izogibala
kolikor
mogoče
ljudij
.
Njeni
nagibi
in
mišljenja
bili
so
uganjka
njenej
bližini
;
sploh
pa
se
ni
nihče
razven
Samuela
brigal
za
njeno
dušno
življenje
.
Mnenje
je
bilo
v
obče
tedaj
,
da
je
brezčutna
in
nevedna
in
da
jo
edino
njen
denar
dela
pozornosti
vredno
.
„
Kaj
si
zopet
storil
,
David
?
“
rekla
je
strogo
Arabela
;
„
zakaj
se
Lojzek
joče
?
“
„
Potrgal
je
na
vrtu
jagode
in
zato
sem
ga
nekoliko
stresel
,
“
bil
je
drzen
odgovor
.
„
Kaj
si
pa
zdaj
k
višku
vrgel
?
“
poprašuje
dalje
devojka
z
ostrejšim
glasom
.
„
Zeleno
jabelko
,
“
odgovori
še
drzneje
David
.
„
Poberi
se
nesramnež
s
svojimi
lažmi
,
“
reče
Arabela
z
zaničevanjem
in
se
obrne
od
njega
.
—
Nato
se
približa
vrtnarjevemu
otroku
,
prime
njegovo
glavo
med
obe
roki
,
zre
mu
v
solzne
oči
in
mu
nežno
šepeta
:
„
David
te
je
zopet
udaril
,
kaj
ne
?
—
Ne
joči
,
revček
;
po
obedu
ti
prinesem
iz
mesta
slaščico
.
“
Otrok
se
pomiri
vsled
Arabelinega
ljubkovanja
in
jej
pove
,
kako
grdo
je
David
ravnal
z
njim
.
Arabela
je
bila
ginjena
.
„
Tako
žalostna
bi
bila
tudi
moja
osoda
v
tej
hiši
,
ako
bi
bila
revna
,
kakor
si
ti
,
“
mislila
si
je
pri
sebi
in
je
otroku
lase
s
čela
pogladila
.
A
kmalu
se
premaga
in
nekako
osorno
pristavi
:
„
Jaz
pojdem
na
podstrešje
in
ti
poiščem
žogo
.
Ako
je
pa
ne
najdem
,
postavi
nocoj
svoje
črevlje
na
okno
,
in
sv.
Miklavž
ti
prinese
še
večjo
žogo
od
prejšnje
.
“
Lojzeku
se
ob
tej
obljubi
lice
razvedri
,
in
on
gleda
pol
v
zadregi
,
pol
hvaležno
na
šibko
Arabelino
postavo
.
Toda
Arabelino
lice
postane
resnobno
,
in
kakor
da
bi
njega
več
tam
ne
bilo
,
odide
z
dvorišča
,
ne
da
bi
pogledala
ga
.
Karpelesova
žena
je
bila
kakih
petdeset
let
stara
,
majhna
in
debela
,
da
se
je
komaj
gibala
.
Bila
je
temne
kože
,
črnih
las
,
ki
so
pa
zdaj
že
začeli
nekoliko
siveti
,
črnih
,
neprijaznih
očij
in
velikih
ust
.
Njeno
lice
je
bilo
polno
bradavic
,
iz
katerih
so
štrleli
posamezni
lasje
.
Kadar
je
govorila
,
kazala
je
vrsto
velikih
,
umetnih
zob
.
Njena
obleka
,
vedno
dragocena
,
bila
je
brezokusna
,
ker
je
najnovejše
mode
pretiravala
.
Ne
dovolj
,
da
je
bil
njen
obraz
grd
,
bil
je
tudi
ostuden
,
ker
ga
je
barvala
in
belila
.
Karpelesovka
sedi
v
obednici
na
nizkem
naslonjači
in
ljubkuje
kodravo
glavo
sina
Davida
,
katerega
je
bila
k
sebi
nagnola
.
„
Praviš
,
da
te
je
spodila
in
obsula
s
psovkami
,
ta
priklatnica
?
—
Ah
,
da
se
jej
ne
morem
maščevati
,
kakor
bi
rada
;
da
sem
celo
prisiljena
klanjati
se
jej
in
prilizovati
!
Pomozi
mi
Bog
,
da
prenesem
to
bridko
nadlogo
,
ktera
me
po
nezaslužnem
skoro
vsak
dan
zadeva
.
“
—
In
obrisala
si
je
z
ruto
solze
,
ktere
so
jej
od
jeze
zalile
oči
.
„
Toliko
,
da
me
ni
udarila
,
pritožuje
se
David
z
umetnim
vzdihljajem
in
nasloni
glavo
materi
na
prsi
.
Karpelesovka
globoko
vzdihne
in
gleda
napol
proseče
,
na
pol
preteče
v
moža
.
Ta
pa
hodi
z
velikimi
koraki
gor
in
dol
po
obednici
in
hrusta
košček
kruha
.
Ker
se
pa
on
ne
zmeni
za
njene
poglede
,
zakriči
Karpelesovka
jezno
na-nj
:
„
Ali
res
nimaš
tolažilne
besede
za
svojega
otroka
?
—
Ah
ali
res
moraš
trpeti
tako
krivico
?
—
Ali
ti
Arabelin
denar
več
velja
od
najinega
deteta
?
“
Karpeles
nadaljuje
po
sobi
svoj
sprehod
dčakaje
,
da
sluga
odide
,
ki
je
pokrival
mizo
za
obed
.
Potem
pa
reče
malomarno
:
„
Arabela
ga
je
skregala
,
ker
se
je
baje
grdo
zlagal
.
“
„
In
ti
jej
to
verjameš
?
“
bil
je
razjaren
odgovor
Karpelesovke
.
„
Ne
,
Izidor
;
moj
David
,
najin
otrok
se
nikdar
ne
zlaže
.
Meni
smeš
to
verjeti
,
“
dostavila
je
občutljivo
in
položila
desnico
na
prsi
.
Karpeles
se
zagrohoče
in
položila
desnico
na
prsi
.
Karpeles
se
zagrohoče
in
ukaže
Davidu
sobo
zapustiti
.
Ko
ta
odide
,
ustavi
se
pred
ženo
in
reče
porogljivo
:
„
Kdo
pa
ti
verjame
,
Rebeka
,
ako
trdiš
,
da
David
ne
laže
?
Ne
bil
bi
on
najin
otrok
,
ko
bi
ti
prav
imela
,
da
ne
laže
!
Da
ti
resnico
povem
,
“
nadaljuje
resneje
,
„
že
tudi
meni
presedajo
njegove
večne
laži
.
Ti
si
ga
v
svojej
prenapetej
ljubezni
popolnoma
popačila
,
Rebeka
.
Samuel
mi
je
ljubši
.
Še
danes
sem
se
prepričal
,
da
se
je
iz
Hamburga
mnogo
boljši
povrnol
,
kakor
pa
je
tja
šel
.
In
dasi
imam
jaz
za
seboj
marsikaj
,
kar
bi
rad
,
da
bi
se
ne
bilo
nikdar
zgodilo
,
veseli
me
vendar
vedeti
,
da
bi
bili
moji
otroci
boljši
od
mene
.
Da
pa
David
ne
bode
boljši
,
to
že
lahko
danes
z
gotovostjo
trdim
.
—
Kar
pa
zadeva
moj
srd
na
Arabelo
,
povem
ti
,
da
se
premaguješ
,
ako
nočeš
sebi
in
celej
rodbini
škodovati
.
Poglej
ta
papir
,
“
nadaljuje
vznemirjen
,
vzemši
iz
listnice
pismo
.
„
Vsi
smo
danes
berači
,
ako
nam
ne
pomaga
Arabelin
denar
.
Pa
še
nekaj
,
“
pristavi
mirneje
in
utakne
pismo
v
listnico
.
„
Ravno
sem
ti
hotel
povedati
,
da
mi
danes
pomagaš
s
svojo
izgovornostjo
,
da
se
še
danes
Arabela
zaroči
s
Samuelom
.
On
mora
jutre
namesto
mene
po
opravkih
odpotovati
.
Mogoče
,
da
ga
dva
meseca
ne
bode
nazaj
.
Za
naše
upnike
pa
je
velike
možnosti
,
da
se
po
mestu
širi
novost
,
da
sta
Samuel
in
Arabela
zaročena
;
kajti
—
—
.
Kaj
me
tako
razjarjeno
gledaš
,
Rebeka
?
“
pretrga
si
Karpeles
besedo
,
videč
,
da
se
žena
od
togote
sem
in
tja
meče
po
naslonjači
in
da
se
menjajo
barve
na
njenem
lici.
„
Ne
vem
ti
druge
pomoči
.
Sicer
pa
,
“
nadaljuje
,
nadaljuje
,
ko
je
opet
enkrat
obhodil
sobo
,
„
trdi
,
kar
hočeš
,
ali
boljše
neveste
od
Arabele
vendar
ni
za
Samuela
.
“
„
Da
,
da
,
ko
bi
ona
ne
bila
—
,
ko
bi
ona
ne
bila
—
,
“
toguje
z
neko
grozo
Karpelesovka
,
a
stavka
ne
konča
.
„
O
ti
usmiljeni
Bog
,
“
vzdihuje
potem
oči
kvišku
vzdignovši
,
„
da
ne
veš
druge
pomoči
,
Izidor
,
da
res
ne
veš
!
“
„
Ne
vem
,
“
reče
on
zamolklo
,
„
ne
vem
;
in
ko
bi
mi
kdo
glavo
vzel
,
ne
vem
ti
pomagati
.
—
A
zdaj
nehaj
tugovati
,
nespametnica
,
“
zakliče
jezen
in
jo
strupeno
pogleda
.
„
Kdor
je
tako
daleč
zašel
kakor
midva
,
ta
mora
svoj
pot
nadaljevati
,
da
si
ohrani
kožo
.
S
kesanjem
,
z
oponašanjem
ali
pa
celo
s
sovraštvom
do
Arabele
ni
nič
pomagano
.
“
—
Nato
umolkne
in
posluša
.
Skozi
zaprta
vrata
čuli
so
se
lahki
koraki
.
„
Arabela
gre
,
“
zašepeče
žid
svojej
ženi
.
Potem
jo
neuljudno
prime
za
roko
in
reče
hitro
in
odurno
:
„
Ali
mi
bodeš
tudi
sedaj
pomagala
,
Rebeka
?
“
Žena
mu
s
silo
odtegne
roko
in
odvrne
s
trepetajočim
glasom
:
„
Bom
,
nam
na
ljubo
.
“
—
—
„
Ali
naj
ukažem
juho
prinesti
na
mizo
,
teta
?
“
popraša
vstopivši
Arabela
in
dene
šopek
,
kterega
je
nosila
v
roki
,
v
cvetlično
posodo
.
„
Na
Samuela
še
čakamo
,
ki
pa
vsak
čas
pride
,
“
odgovori
Karpeles
namesto
svoje
žene
.
Nato
se
približa
Arabeli
in
reče
pomilujoč
jo
:
„
Bleda
si
videti
,
ljuba
Arabela
;
ali
te
zob
še
vedno
bmuči
?
“
„
Malenkost
,
“
odgovori
mrzlo
deklica
,
vzame
neko
knjigo
in
gleda
va-njo
.
„
Ali
,
Arabela
,
“
začne
sedaj
Karpelesovka
z
dobrikovalnim
glasom
,
a
pozna
se
jej
,
da
jej
ne
prihaja
iz
srca
.
„
Tvoja
ponižnost
presega
vse
meje
.
Kako
si
se
danes
zopet
priprosto
oblekla
!
Moje
hišinje
so
vse
bolj
nališpane
od
tebe
.
Ljubka
,
na
zvunanjost
ne
sme
človek
nikdar
pozabiti
.
In
ti
,
s
svojim
velikim
premoženjem
,
ti
skopariš
in
se
oblačiš
kakor
dekla
.
“
„
Zato
pa
bode
moj
bodoči
soprog
tem
večji
zapravljivec
,
“
odgovori
Arabela
zbadljivo
in
zapre
knjigo
.
„
Sicer
pa
ne
vem
,
teta
,
kaj
vidite
nedostojnega
na
mojej
obleki
.
Ali
sem
morda
umazana
?
Ali
pa
raztrgana
,
ali
kaj
?
“
„
Bog
ne
daj
,
Arabela
,
tako
hudo
nisem
menila
.
Tvarina
tvoje
obleke
je
fina
in
dragocena
,
samo
kroj
je
preveč
priprost
;
in
nekoliko
nališpana
bi
morala
obleka
tudi
biti
,
“
izgovarja
se
Karpelesovka
.
„
Vi
veste
,
teta
,
da
ljubim
jaz
od
nekdaj
priprostost
,
kakor
ljubite
vi
nališpanost
,
“
odvrne
Arabela
porogljivo
.
Karpelesovka
se
premaguje
po
tejh
besedah
in
reče
prijazno
:
„
Vem
,
da
ljubiš
čednost
,
Arabela
,
in
spoštujem
tvojo
prijaznost
.
Menila
sem
samo
,
da
bi
se
zdaj
,
ko
je
Samuel
doma
,
njemu
na
ljubo
nekoliko
okrasotila
.
Ženini
radi
občudujejo
svoje
neveste
,
“
končuje
Karpelesovka
z
nekim
prisiljenim
glasom
.
Mož
jo
pomenljivo
pogleda
,
kakor
da
se
jej
hoče
zahvaliti
,
da
je
enkrat
odločno
besedo
izpustila
.
„
Nisem
še
njegova
nevesta
,
“
odgovori
Arabela
mračno
in
postane
nekoliko
bleda
.
„
Kar
še
ni
,
pa
bode
,
hčerka
moja
,
“
zakliče
žid
ves
ljubezniv
in
jej
potrka
na
ramo
.
„
Da
,
Arabela
,
jutre
mora
Samuel
odpotovati
in
on
noče
oditi
,
prednom
mu
ni
dana
tvoja
beseda
,
po
kterej
že
tako
dolgo
hrepeni
.
Le
ti
,
Arabela
,
le
ti
si
ona
,
ki
zamore
osrečiti
našega
Samuela
;
ti
,
s
svojimi
visokimi
čednostmi
,
žlahtnim
srcem
,
modrim
umom
—
—
.
“
Arabela
,
ki
je
med
Karpelesovim
navdušenim
besedovanjem
vedno
bolj
bledela
,
pretrga
mu
besedo
in
reče
nevoljno
:
„
Čemu
toliko
besed
,
ko
manjka
vendar
glavnega
k
tej
zvezi
.
Vi
veste
,
stric
,
da
jaz
ne
ljubim
svojega
bratranca
.
“
„
Pa
zato
on
tem
bolj
tebe
,
moja
draga
,
“
dostavi
Karpelesovka
z
izpremenjenim
licem
;
„
in
to
zadostuje
,
da
je
zakon
srečen
.
“
„
Kaj
pa
je
v
zakonu
tudi
treba
ljubezni
,
“
oglasi
se
Karpeles
in
se
poredno
nasmehne
.
„
Poglavitna
reč
je
,
da
sta
zakonca
enakih
mislij
,
da
se
podpirata
v
podvzetjih
in
da
se
trudita
oba
za
eden
cilj
:
da
se
pomnoži
premoženje
in
se
tako
pripravi
v
hišo
ugodno
,
brezskrbno
življenje
.
Kaj
ti
pomaga
,
Arabela
,
ves
tvoj
denar
,
sako
ti
nič
ne
nese
?
Ako
ga
izročiš
možu
,
ki
ga
ne
zna
pomnožiti
,
temveč
uživa
samo
njegove
obresti
,
ali
pa
se
celo
loti
kapitala
samega
?
—
Če
pa
postane
Samuel
tvoj
mož
,
tvojih
sto
tisoč
goldinarjev
bode
v
kratkih
letih
,
lahko
si
o
tem
prepričana
,
Arabela
,
narastlo
na
dve
sto
tisoč
,
ako
ne
na
več
.
Da
,
da
,
“
nadaljuje
živahno
žid
in
krili
z
rokama
,
„
samo
v
kupčiji
ima
denar
veljavo
,
samo
kupčija
je
oni
skrivnostni
vir
,
od
koder
se
bogastvo
po
svetu
raztaka
.
—
Kaj
ne
,
ljuba
Rebeka
,
“
obrne
se
potem
k
svojej
ženi
in
jo
po
lici
poboža
,
„
tudi
midva
nisva
nikdar
drug
drugega
nadlegovala
z
ljubzenskimi
vzdihljeji
,
a
bila
sva
vendar
vedno
srečna
.
“
„
Vedno
,
moj
Izidor
,
“
odgovori
umetno
Karpelesovka
.
Ali
ko
je
to
izrekla
,
zamisli
se
vzdihuje
na
vsakdanje
prepire
s
svojim
možem
.
Arabela
je
z
zaničevalnimi
pogledi
poslušala
ta
pogovor
.
Nato
pa
reče
z
bridko
porogljivostjo
:
„
Kakor
vidim
,
snubi
se
moj
denar
,
ne
moja
oseba
.
Ako
je
vama
prav
,
odstopim
vam
polovico
svojega
premoženja
,
samo
da
mi
pustite
svobodo
.
“
Tihota
nastane
v
sobi
.
Soproga
si
v
zadregi
menjata
poglede
.
Znalo
se
je
Karpelesovki
,
da
jej
je
ta
ponudba
po
godu
,
njenemu
možu
pa
ne
.
A
k
sreči
se
vrata
odpro
,
in
Samuel
vstopi
.
„
Ali
je
res
,
oče
,
da
moram
jutre
zopet
odpotovati
,
kakor
mi
je
knjigovodja
zdaj
le
povedal
?
“
poprašuje
Samuel
neprijetno
iznenadjen
.
„
Res
,
res
,
“
pritrdi
starec
.
„
In
izostal
bodeš
,
kakor
sem
izračunil
,
dva
meseca
.
Opravila
zahtevajo
to
.
“
Samuel
ga
začudjen
pogleduje
.
Škilave
oči
starca
Karpelesa
pa
so
se
obračale
na
vse
strani
.
Samuel
ga
razume
in
se
takoj
pomiri
.
Nato
se
vsedejo
k
mizi
,
in
sluga
streže
z
jedili
.
Nekaj
časa
je
vse
tiho
po
sobi
.
Čuje
se
samo
ropot
krožnikov
,
nožev
in
vilic.
Samuel
in
Arabela
se
komaj
dotikata
jedil
,
dočim
jih
Karpeles
z
največjim
tekom
použiva
.
Karpelesovka
pa
opazuje
vsak
košček
,
predno
ga
nese
k
ustom
,
in
godrnja
neprestano
nad
kuharico
,
ki
ni
baje
obed
po
njenem
okusu
napravila
.
„
Zakaj
ste
tako
tihi
,
otroci
moji
,
“
začne
veselo
Karpeles
in
drgne
pod
mizo
ob
sinovo
nogo
v
znamenje
,
naj
kaj
govori
.
„
Saj
ne
bode
ločitev
večna
,
temveč
le
začasna
.
“
Samuel
pogleda
zmočen
najprej
očeta
,
kakor
da
se
hoče
s
tem
pogledom
ohrabriti
,
potem
pa
se
ozre
na
Arabelo
in
reče
naposled
bojazljivo
:
„
Ali
res
,
Arabela
?
Smem
li
upati
,
da
se
mi
,
ko
se
povrnem
,
izpolni
že
dolgo
gojena
želja
,
da
te
bom
smel
imenovati
svojo
?
“
Beseda
je
bila
izrečena
.
Samuel
umolkne
ter
čaka
skoro
brez
sape
na
odgovor
.
Karpelesovka
začne
nekoliko
hitreje
jesti
;
Karpeles
pa
ne
more
več
od
samega
veselja
,
da
je
sin
vendar
enkrat
izustil
osodepolno
vprašanje
,
mirno
sedeti
in
gleda
na
uro
,
popravlja
si
lasuljo
,
natoči
vina
ter
zre
z
nepopisljivo
mehkobo
na
Arabelo
.
Toda
Arabela
molči
ter
lupi
hruško
mirno
naprej
.
Karpeles
pa
vzdigne
naposled
kozarec
vina
,
vstane
in
reče
:
„
Ali
smem
častiti
novima
zaročencema
?
“
„
Arabela
,
“
zakliče
Samuel
že
nevoljen
,
ker
ga
draži
njeno
molčanje
,
„
ali
nočeš
izpolniti
moje
in
roditeljev
iskrene
želje
?
“
Arabela
,
maje
z
ramami
,
upre
va-nj
svoje
zelenkaste
oči
,
iz
katerih
se
je
neizmerna
srpost
usula
na
Samuela
,
ter
reče
počasi
:
„
Ali
je
toliko
potreben
ta
zakon
?
“
„
Arabela
,
“
odvrne
ognjeno
Samuel
,
„
jaz
ljubim
—
.
“
„
Moj
denar
,
to
vem
,
“
pretrga
mu
s
silo
Arabela
besedo
in
glas
jej
nekoliko
trepele
.
„
Ali
,
otroci
moji
,
“
pristavi
stari
žid
veselo
,
„
vidva
mi
postajata
mehka
.
V
devetnajstem
stoletji
živimo
,
in
vidva
govorita
o
idealnej
ljubezni
!
Da
,
to
je
stvar
za
romane
in
ne
za
praktično
življenje
.
Kaj
ne
,
draga
Arabela
,
da
si
ti
od
danes
naprej
Samuelova
nevesta
?
“
„
Da
,
sem
,
“
bil
je
zdaj
odločen
Arabelin
odgovor
.
„
Toda
želim
,
da
se
ta
poroka
ne
izvrši
pred
enim
letom
.
“
Ko
je
Arabela
to
izrekla
,
približa
se
jej
Samuel
,
da
bi
jej
izkazal
svoje
veselje
.
„
Pusti
to
,
“
odvrne
odurno
gospica
in
se
ga
brani
.
„
Lahko
sva
prijatelja
tudi
brez
tega
.
“
—
Rekši
mu
poda
roko
v
znamenje
,
da
mu
ni
neprijazna
.
Samuel
seže
hitro
po
njo
ter
jo
poljubi
,
med
tem
pa
zašepeče
:
„
Tedaj
v
enem
letu
,
Arabela
?
“
„
Čemu
bi
ponavljala
?
“
odgovori
deklica
s
svarjajočim
glasom
.
“
Črez
leto
dnij
,
ako
še
bodeš
istih
mislij
,
spomnij
me
dane
besede
.
“
„
Razžaljen
odmakne
se
jej
Samuel
,
Arabela
pa
zapusti
takoj
sobo
.
Stari
žid
se
mane
vesel
roki
ter
vzklikne
:
„
Čast
,
hvala
in
zahvala
tebi
,
o
Bog
,
ki
ne
zapuščaš
tega
,
ki
ti
zvesto
služi
“
Dobro
si
se
obnašal
,
Samuel
,
“
dostavi
proti
sinu
;
„
sreča
in
božja
milost
naj
te
spremljata
povsod
,
moj
sin
,
ker
si
očetu
odvalil
kamen
od
srca
.
In
tebi
,
Rebeka
,
tebi
ne
preti
več
revščina
;
naša
hiša
stoji
zopet
na
trdnej
podlagi
.
“
Karpelesovka
prikimava
,
a
ne
more
prav
deliti
moževega
veselja
.
Samuel
pa
se
obnaša
,
kakor
da
ni
čul
očetovih
besed
,
ter
zre
čemerno
pred
se
.
Zdravnik
Waldek
je
bil
sedemdesetleten
starec
,
priljubljen
in
spoštovan
mestjan
.
Prakso
je
zavoljo
bolehnosti
opustil
že
pred
desetimi
leti
.
Ker
je
pa
njegova
rodbina
obstajala
iz
soproge
in
edinega
sina
,
zato
so
Waldekovi
prav
dobro
,
če
tudi
prosto
živeli
ob
tem
,
kar
so
si
bili
prihtranili
.
Waldekova
žena
je
bila
priprosta
,
dobrosrčna
gospa
,
ki
je
samo
za
moža
in
sina
živela
.
V
mestu
je
bila
malo
znana
,
ker
ni
v
društvo
zahajala
;
tem
bolj
so
jo
pa
poznali
mestni
reveži
.
V
jutro
je
hodila
navadno
k
maši
,
a
po
maši
na
trg
,
kjer
je
sama
nakupovala
.
To
je
bila
nje
vsakdanja
zabava
,
brez
ktere
ni
mogla
živeti
.
Po
večerih
pa
je
navadno
obiskovala
ubožne
rodbine
,
pri
katerih
so
po
moževem
naznanilu
revni
bolniki
prebivali
.
Tako
je
tudi
ona
zadovoljno
živela
skozi
mnogo
let
;
na
enkrat
pa
se
je
morala
odpovedati
temu
veselju
.
Vsled
protina
v
desnej
nogi
bila
je
prisiljena
doma
ostajati
..
le
s
težavo
,
s
pomočjo
palice
in
kuharice
,
podajala
se
je
namreč
še
vsako
nedeljo
v
crkev
molit
.
Njun
sin
,
profesor
Walter
Waldek
,
bil
je
v
tridesetem
letu
svoje
starosti
.
Že
v
ranej
mladosti
resen
in
zamišljen
,
bil
je
z
dušo
in
telesom
udan
uku
.
In
kakor
se
je
nekdaj
izogibal
součencev
ter
se
nikdar
ne
pridruževal
njihovim
igram
,
tako
je
tudi
zdaj
v
moškej
dobi
živel
kot
samotarec
.
Vse
štiri
stene
njegove
sobe
,
od
stropa
do
tal
,
bile
so
zakrite
s
knjigami
,
ki
so
v
predelih
stale
po
vrstah
.
Njegova
miza
je
bila
polna
rokopisov
;
med
njimi
pa
je
ležal
kak
ponočen
ovratnik
,
kos
starega
kruha
,
na
pol
ugriznen
sad
in
druga
navlaka
.
Vsi
stoli
so
bili
pokriti
s
časopisi
in
brošurami
;
sploh
nobeno
pohištvo
v
sobi
ni
bilo
prazno
:
vse
je
nosilo
znak
njegove
učenosti
.
Ta
nered
v
sinovej
sobi
je
bil
trn
v
očeh
gospe
Waldekovej
.
Ona
,
ki
ni
trpela
najmanjšega
prašeka
ali
nereda
v
hiši
,
morala
je
molčati
in
dovoliti
,
da
se
je
le
enkrat
v
tednu
pospravljala
sinova
soba
.
In
še
tedaj
smela
je
samo
ona
njegovo
svetišče
oprašiti
in
vselej
se
je
morala
dobro
čuvati
,
da
ni
nehote
kake
knjige
ali
kakega
lista
premaknola
.
Walter
,
sicer
dober
sin
,
ki
je
ljubil
in
spoštoval
mater
,
spozabil
se
je
pa
vendar
ter
se
hudoval
nad
njo
,
ako
je
le
košček
papirja
zavrgla
,
če
ga
ni
bil
on
preje
na
vse
strani
pregledal
.
Walter
je
bil
tudi
vegetarijanec
in
to
tako
pretiran
,
da
je
začel
zadnji
čas
rajši
sam
za-se
v
svojej
sobi
obedovati
in
večerjati
,
kakor
da
bi
gledal
,
kako
si
mati
in
oče
,
po
njegovem
mnenji
seveda
,
zastrupujeta
življenje
z
mesnimi
jedili
.
V
učenosti
pa
je
bil
velika
glava
,
in
strmeči
svet
mu
je
prorokoval
znamenito
bodočnost
.
Nekega
popoldne
sedela
je
gospa
Waldekova
pri
oknu
in
pletla
.
Nogavice
.
Pri
njenih
nogah
sloni
mali
psiček
in
dremlje
.
Na
blazini
pa
leži
stari
Waldek
,
v
prijetnem
popoldanskem
spanji
prebavljaje
svoj
obed
.
Soba
je
bila
starinski
napravljena
.
Vsaka
podoba
,
vsak
stol
v
njej
dočakal
je
najmanje
pol
stoletja
;
a
vse
je
bilo
snažno
,
vse
tako
ugodno
opravljeno
,
da
se
je
vsakega
,
kdor
je
stopil
v
sobo
,
polastil
čut
miru
in
zadovoljnosti
.
Waldekova
gospa
zdaj
pa
zdaj
zameži
in
pokimava
z
glavo
;
a
vsak
čas
se
zopet
predrami
,
začne
z
nova
plesti
in
mrmra
sama
pri
sebi
:
„
Ne
smem
se
udati
spanju
,
sicer
ne
zatisnem
po
noči
očesa
.
“
Ravno
je
zopet
zamežala
in
njene
roke
so
izpustile
pletenico
v
naročje
,
ko
kuharica
po
prstih
k
njej
pristopi
in
zašepeče
:
„
Milostljiva
gospa
,
žid
Karpeles
je
prišel
.
“
„
Kaj
praviš
,
Julija
?
Karpeles
je
prišel
?
“
poprašuje
gospa
na
pol
še
speča
in
si
mane
oči
.
„
Glej
,
glej
,
“
začudi
se
ona
.
„
Skoro
bi
bila
res
zaspala
.
Ne
,
Julija
,
danes
ne
smeš
žida
odposlati
.
Prav
,
da
je
prišel
.
Vodi
ga
v
sprejemnico
in
mu
povej
,
da
moj
mož
takoj
pride
.
“
Nekaj
minut
pozneje
prikaže
se
zdravnik
Waldek
v
sprejemnici
.
Ker
je
Waldek
iz
temnejše
sobe
prišel
v
svetlejšo
,
ne
more
prav
gledati
in
dela
majhne
oči
.
Redki
,
sivi
lasje
mu
na
enej
strani
glave
po
konci
soje
,
a
ona
polovica
obraza
,
na
kterej
je
ležal
,
bila
je
videti
rudeča
.
Njegov
obraz
je
bil
temen
in
ne
preveč
prijazen
,
kakor
je
navadno
pri
ljudeh
,
če
se
jim
krati
sladko
popoldansko
spanje
.
„
Oprostite
,
tisočkrat
oprostite
,
gospod
doktor
Waldek
,
“
izgovarja
se
Karpeles
,
ko
sluti
,
da
ni
dobro
došel
,
in
dela
globoke
poklone
.
„
Kakor
vidim
,
“
nadaljuje
obžaluje
,
„
prebudil
sem
vas
iz
najboljšega
spanja
.
Obžalujem
,
gospod
doktor
,
jako
obžalujem
svojo
neprevidnost
.
A
zdelo
se
mi
je
nujno
in
potrebno
naznaniti
vam
,
da
se
je
moj
sin
Samuel
baš
pred
pol
ure
zaročil
s
sestričino
Arabelo
.
“
„
Čestitam
,
“
odgovori
Waldek
nekoliko
prijazneje
in
utakne
roki
v
žep
.
„
Danes
je
zapadla
tudi
vaša
menjica
s
tisočimi
goldinarji
,
gospod
Karpeles
;
ali
ste
prišli
,
da
poravnate
to
zadevo
?
“
„
Vem
,
vem
,
prav
dobro
vem
,
gospod
doktor
.
In
sicer
danes
ob
dvanajstih
.
O
!
“
nadaljuje
s
poudarkom
,
„
na
kaj
takega
ne
sme
pošten
mož
pozabiti
.
Ali
Bogu
bodi
potoženo
,
da
niso
moji
dolžniki
ostali
mož-beseda
,
in
zato
tudi
jaz
vam
nasproti
ne
morem
popolnoma
besede
držati
.
Tri
tisoč
,
dve
sto
petinštirideset
goldinarjev
in
sedemdeset
novcev
bil
bi
moral
danes
moj
blagajnik
prejeti
od
dolžnikov
;
a
dobil
je
jedva
polovico
tega
.
Zato
sem
samo
štiri
sto
goldinarjev
seboj
vzel
,
ktere
vam
takoj
izročam
.
Za
onih
šest
sto
bi
pa
prosil
podaljšanja
na
eden
mesec
,
samo
na
eden
mesec
!
Tekom
tega
kratkega
časa
pa
upam
,
da
vam
bodem
mogel
še
nekaj
starega
dolga
poplačati
.
„
Za
Boga
,
gospod
doktor
,
“
nadaljuje
važno
Karpeles
ter
si
potrka
na
prsi
,
ko
vidi
,
da
Waldek
sumljivo
z
glavo
maje
,
rekoč
:
„
Žid
Izidor
Karpeles
je
človek
po
božjej
volji
,
in
vse
,
kar
je
do
zdaj
še
obetal
,
storil
je
tudi
vselej
.
“
„
Meni
že
večkrat
ne
,
“
očita
mu
Waldek
in
se
zamisli
.
„
Slučaji
,
nič
kakor
slučaji
,
gospod
doktor
,
druga
nič
!
Moja
poštenost
je
pri
tem
čista
kakor
slučaji
,
gospod
doktor
,
druga
nič
!
Moja
poštenost
je
pri
tem
čista
kakor
solnce
.
Pa
saj
bode
takrat
podaljšanje
kratko
.
Samo
eden
mesec
,
le
eden
kratej
mesec
!
“
„
Žal
mi
je
,
v
resnici
žal
,
“
pretrga
mu
doktor
besedo
;
„
ali
sedaj
ne
bode
mogoče
.
Jaz
potrebujem
baš
gotovega
denarja
za
Walterja
,
mojega
sina
.
Ali
to
nima
pri
našej
stvari
nič
opraviti
,
“
pristavi
resneje
.
„
Kakor
sem
povedal
,
nujno
potrebujem
denarja
;
in
tudi
obresti
za
preteklo
četrtletje
ste
mi
še
na
dolgu
,
prijatelj
,
“
končuje
Waldek
s
svarjajočim
glasom
.
„
Da
,
obresti
—
vem
,
“
pravi
žid
v
zadregi
in
se
za
ušesom
popraska
.
„
Ali
gospod
doktor
,
tako
resnično
,
kakor
tu
stojim
,
hotel
sem
danes
tudi
to
zadevo
poravnati
,
ko
bi
bil
dobil
,
kakor
sem
za
gotovo
upal
,
svojih
tri
tisoč
,
dve
sto
petinštirideset
goldinarjev
.
Vidite
,
blagi
gospod
,
“
nadaljuje
z
žalostnim
obrazom
in
pobitim
glasom
,
„
kako
včasih
tudi
poštenjak
zabrede
,
da
ne
more
pri
najboljšej
volji
izpolniti
najsvetejše
dolžnosti
.
Tako
sem
se
zanašal
na
ta
denar
,
da
bi
bil
stavil
glavo
,
da
ga
danes
dobim
.
Da
,
kupčija
,
kupčija
!
ti
usmiljeni
Bog
;
to
je
nezanesljiva
stvar
na
svetu
,
in
dobiček
,
kterega
nam
ona
prinaša
,
je
sad
neprestanih
skrbij
in
hudih
,
brez
spanja
prebitih
nočij
.
“
—
Tu
umolkne
in
zre
zamišljeno
v
tla
.
Waldek
hodi
gor
in
dol
po
sobi
ter
maje
nezadovoljen
z
glavo
.
„
Gospod
doktor
,
“
povzame
zopet
Karpeles
besedo
in
se
Waldeku
prilizljivo
bliža
.
„
Kaj
pa
,
ko
bi
hoteli
k
meni
priti
stanovat
v
drugo
nadstropje
moje
vile
?
Imeli
boste
krasen
razgled
,
kakor
ga
ni
po
celem
mestu
lepšega
,
in
izvrsten
zrak
,
svetlobo
in
mir
.
Stanovina
za
celo
leto
je
zelo
skromna
primeroma
velikim
ugodnostim
,
ki
jih
boste
vi
in
vaša
milostljiva
soproga
tam
uživali
.
Ona
bi
znašala
ravno
toliko
,
kolikor
sem
vam
jaz
dolžan
vsako
leto
za
obrasti
,
dasi
je
,
odkritosrčno
govoreč
,
stanovanje
dvakrat
toliko
vredno
.
Ali
s
prijateljem
,
s
tako
izvrstnim
prijateljem
,
kakor
ste
meni
vi
,
ne
gleda
se
tako
na
drobno
.
Moja
žena
nima
sicer
rada
stanovnikov
v
hiši
,
ker
nič
ne
nesejo
in
so
nadležni
;
toda
vas
,
vas
,
gospod
doktor
,
imeti
,
štela
bi
si
v
čast
.
In
potem
bi
tudi
najine
zadeve
glede
obrestij
bile
poravnane
,
in
ne
imeli
bi
s
tem
nobenih
sitnob
več
.
“
„
Nepričakovane
zapreke
,
“
mrmra
Waldek
nevoljen
in
pomišljuje
.
„
Le
preveč
si
ne
pomišljujte
,
gospod
doktor
.
Kaj
ne
,
da
ste
tedaj
s
sprvim
julijem
moj
stanovnik
?
—
Že
velja
,
le
udarite
,
“
reče
drzno
žid
in
ponuja
Waldeku
svojo
okroglo
,
tolsto
roko
.
„
Glede
onih
šest
sto
goldinarjev
pa
,
“
dostavi
bolj
ponižno
,
„
zanašam
se
na
vaše
dobro
srce
,
ki
mi
gotovo
ne
bode
odrekalo
majhne
usluge
.
Saj
velja
podaljšanje
najine
menjice
samo
za
eden
mesec
,
za
trideset
kratkih
dnij
.
Ne
bili
bi
vsemu
mestu
znani
,
blagi
,
postrežljivi
,
prisrčni
gospod
Waldek
,
ko
bi
svojemu
prijatelju
to
malenkost
odrekali
.
“
„
Pustite
hvalisanje
,
“
odvrne
doktor
nestrpljivo
,
„
in
gledimo
rajši
,
ako
pridemo
s
stvarjo
na
čisto
.
Tedaj
mislite
res
,
da
mi
moretev
enem
meseci
doplatiti
onih
šest
sto
goldinarjev
?
“
„
Da
,
v
enem
meseci
,
gospod
doktor
,
kakor
sem
že
obetal
.
Bog
me
kaznuj
,
zadene
naj
me
bolezen
,
ko
bi
se
zlagal
!
Za
Boga
,
to
malenkost
bode
vendar
premožna
Karpelesova
hiša
mogla
izplačati
?
—
Ali
sem
vam
že
naznanil
,
gospod
doktor
,
da
dobi
moj
sin
bogato
Arabelo
za
ženo
?!
“
„
Vem
,
povedali
ste
že
,
“
odgovori
Waldek
vidno
utrujen
po
židovem
prijaznem
govorjenji
.
„
Toda
,
jaz
ne
vem
,
kaj
ima
opraviti
premoženje
vaše
bodoče
dnahe
z
vašim
dolgom
do
mene
?
“
„
Kaj
ima
opraviti
?
—
In
vi
še
to
vprašate
?
“
odvrne
žid
z
zvitim
nasmehom
.
„
Da
se
naša
hiša
obogati
za
sto
tisoč
goldinarjev
gotovega
denarja
,
ali
mislite
res
,
da
je
to
brez
pomena
?!
“
„
Dobro
,
dobro
,
to
so
reči
,
ki
mene
ne
brigajo
,
“
odgovori
malomarno
doktor
in
vstane
,
da
s
tem
židu
pokaže
,
da
ga
ni
volja
dalje
poslušati
ga
.
„
Pošljite
mi
čim
preje
novo
menjico
na
šest
sto
goldinarjev
.
Zavoljo
stanovanja
pa
vam
ne
vem
v
trenotji
nič
novega
povedati
.
Posvetovati
se
hočem
o
tej
zadevi
še
s
soprogo
prej
.
“
„
Hvala
,
hvala
,
gospod
doktor
,
“
odvrne
Karpeles
goreče
in
Waldeku
roko
ponuja
.
„
Bog
pravičnih
vam
stoterokrat
povrni
!
Blagoslov
nad
vami
,
nad
vašo
gospo
soprogo
in
učenim
vašim
sinom
,
gospodom
profesorjem
.
Da
,
vi
ste
mož
,
da
malo
takih
.
Svojo
kri
bi
dal
za
vas
,
tako
sem
ginjen
,
tako
vas
častim
!
“
In
govoreč
mahal
je
v
enomer
z
rokami
ter
se
neprestano
klanjal
.
Doktor
je
postal
tem
hladneji
,
čim
bolj
je
prihajal
žid
goreč
.
Nato
spremlja
Karpelesa
do
vrat
,
kteri
je
skozi
sobe
hodeč
hvalil
pohištvo
,
podobe
,
sploh
vse
,
kar
je
srečalo
njegovo
oko
,
ter
se
z
mrzlim
poklonom
poslovi
od
njega
.
Ko
je
Karpeles
odšel
,
povrne
se
Waldek
k
svojej
ženi
v
sobo
.
Ta
pa
je
še
na
prejšnjem
mestu
sedela
z
nerazdružljivo
jej
pletenico
in
s
psičkom
,
potrpežljivo
čakajoč
,
da
se
povrne
njen
soprog
.
„
Imel
si
z
židom
zopet
borbo
,
Fabijan
,
“
kliče
mu
ona
skrbno
nasproti
,
brž
ko
ga
čuje
priti
.
„
Videti
si
razdražen
.
Moraš
takoj
piti
mrzle
vode
s
sladkorjem
.
“
Rekši
vstane
in
podpirajoč
se
z
levo
roko
ob
palico
,
pripravlja
mu
z
desnico
pijače
.
„
Hvala
,
Lidija
,
“
zahvaljuje
se
Waldek
prijazno
;
„
nekoliko
sem
res
nemiren
.
A
bojim
se
zelo
,
da
žid
ni
poštenjak
,
kakor
se
kaže
.
Delal
nam
bode
še
veliko
skrbij
,
“
končuje
vzdihujoč
.
„
Da
nisi
mene
ubogal
,
Fabijan
,
ko
sem
ti
svetovala
težko
prihranjeni
denar
vložiti
v
hranilnico
,
“
toži
gospa
in
mete
z
žličico
po
kozarci
,
da
bi
se
sladkor
stajal
.
„
Koliko
neprijetnostij
bi
se
bili
iznebili
.
Da
resnico
povem
,
nikdar
mi
ni
bilo
po
godu
,
da
ljudem
denar
posojuješ
,
tem
manj
pa
židu
,
kteremu
ni
nikdar
prav
zaupati
.
“
„
Zdaj
pa
zopet
ne
govoriš
odkritosrčno
,
Lidija
,
“
odvrne
Waldek
smehljaje
se
.
„
Ti
,
vedno
dobra
,
vedno
enako
radodarna
proti
kristjanskim
revežem
kakor
židovskim
,
ti
bi
bila
zadnja
,
ki
bi
popraševala
kdaj
,
kakšne
vere
je
oni
,
ki
prosi
kake
usluge
.
“
„
Na
,
pij
,
starec
;
dobro
ti
bo
storilo
,
“
reče
žena
nekako
ginena
,
ker
jo
je
mož
hvalil
,
in
mu
ponuja
pijačo
.
„
Saj
veš
,
da
bi
nič
ne
dejala
,
ko
bi
le
Walter
ravno
sedaj
ne
potreboval
denarja
.
Najin
sin
pa
je
vendar
nama
najbližji
.
“
„
Walter
je
že
preskrbljen
za
prvi
čas
,
“
opomni
doktor
pomirjen
in
izpraznjuje
v
kratkih
požirkih
kupico
.
„
Štiri
sto
goldinarjev
mi
je
Karpeles
ravno
izročil
.
Ostalih
šest
sto
pa
mi
je
sveto
obetal
,
da
mi
jih
tekom
enega
meseca
povrne
.
Toda
obrestij
mi
noče
plačati
,
obrestij
,
Lidija
;
temveč
zahteva
,
naj
bi
vzeli
v
njegovej
hiši
prazno
stanovanje
;
stanovnina
bi
znašala
na
leto
ravno
toliko
,
kolikor
nam
je
obrestij
za
ves
kapital
dolžan
.
Kaj
praviš
k
temu
,
Lidija
?
“
Žena
se
polagoma
privleče
do
stola
in
se
počasi
na-nj
spusti
.
„
Da
se
preselimo
,
“
bil
je
njen
odgovor
,
„
ako
bode
le
Walterju
stanovanje
ugajalo
.
Saj
veš
,
kako
gleda
on
na
svetlobo
in
čisti
zrak
.
Se
ve
,
“
nadaljuje
pomilovalno
in
opazuje
pri
tem
stopalo
na
nogavici
,
ali
bode
dovolj
dolgo
za
sina
,
„
se
ve
da
bomo
pri
tem
imeli
tudi
izgubo
,
kajti
mi
ne
potrebujemo
tako
prostornega
stanovanja
,
kakor
je
Karpelesovo
.
Ali
vendar
rajši
nekaj
gotovega
,
kakor
pa
ti
večni
strahovi
in
opomini
,
da
bi
plačeval
.
“
„
Tedaj
ti
je
prav
,
Lidija
!
“
pristavi
starec
vesel
.
„
Bal
sem
se
,
da
ti
bode
selitev
sitna
zavoljo
svoje
noge
.
“
„
Da
bi
me
le
hujšega
nikdar
nič
ne
zadelo
,
kakor
ta
bolna
noga
,
ljubi
Fabijan
,
“
odgovori
z
nasmehom
dobra
gospa
in
možu
roko
pomoli
.
„
Kaj
misliš
,
možek
,
ali
bo
žid
dovolil
,
da
si
da
Walter
napraviti
malo
oknice
v
zid
pri
vzglavji
svoje
postelje
?
“
popraša
nenadoma
ona
v
skrbeh
.
„
Mislim
,
da
se
ne
bode
zoperstavljal
,
“
odgovori
nekako
dvomljivo
Waldek
.
„
Pa
saj
ne
bi
tega
trebalo
.
Njemu
prepustimo
srednjo
sobo
,
ki
ima
troja
okna
i
zraka
bode
imel
dovolj
v
spalnici
.
Čemu
potem
zid
prodirati
?
“
„
Pusti
mu
to
veselje
,
Fabijan
,
da
le
nič
hudega
ni
,
“
pravi
ona
.
„
Čemu
bi
ga
dražili
ter
dajali
prepiru
povod
?
Vsak
človek
ima
kakšno
slabost
,
in
da
je
Walter
vegetarijanec
,
to
je
njegova
,
sicer
pa
jako
nedolžna
slabost
.
„
Ko
bi
mu
le
kaj
hasnila
,
saj
bi
nič
ne
dejal
,
“
odgovarja
doktor
;
„
a
bojim
se
,
da
mu
bode
ona
še
škodljiva
.
Jaz
sem
postal
sedemdeset
leten
mož
,
ne
da
sem
spaval
v
prepihu
in
ne
da
bi
se
bil
preživljal
samo
z
zelenjavo
in
mlečnatimi
jedili
,
kakor
on
.
Ni
čudo
,
da
je
pri
tako
slabej
hrani
bled
in
suh
.
—
Ubogi
moj
Walter
,
“
dostavi
žalostno
in
strese
pomilovalno
svojo
sivo
glavo
,
„
ti
ne
boš
dosegel
starosti
svojega
očeta
!
“
„
Človeško
življenje
je
v
božjih
rokah
,
Fabijan
,
“
posvari
ga
žena
,
a
pri
tem
si
vendar
obriše
solzne
oči
.
Tako
jo
je
presunolo
moževo
prorokovanje
.
„
Če
je
tudi
Walter
videti
slab
,
pa
je
vendar
dobrega
zdravja
,
hvala
Bogu
,
“
tolaži
ga
ona
.
Dolgo
sta
se
še
zakonca
med
seboj
pogovarjala
.
Vsaka
njuna
beseda
pa
se
je
vrtila
okoli
sinu
;
obema
je
bil
vedno
on
prva
in
zadnja
misel
.
In
tako
je
njima
čas
hitro
in
prijetno
potekal
.
Ko
se
je
Arabela
brž
po
tem
,
ko
je
bila
dala
Samuelu
besedo
,
povrnola
v
svojo
sobo
,
začudila
se
je
samej
sebi
,
da
ne
občuti
nič
posebnega
v
tako
važnem
trenotji
svojega
življenja
.
Postala
je
nevesta
,
sama
prav
ne
vedoč
kako
,
a
pri
tem
se
ni
čutila
ne
zadovoljno
niti
nasprotno
;
temveč
ona
brezčutnost
,
ktero
je
vedno
gojila
za
vse
,
kar
je
zadevalo
njeno
osebo
,
prevladala
je
tudi
zdaj
v
njej
.
Sicer
pa
se
ni
ona
spuščala
v
nobeno
premišljevanje
,
kakor
bi
se
bila
vsaka
druga
devojka
v
njenem
položaji
.
Kakor
da
bi
se
ne
bilo
z
njo
danes
nič
posebnega
zgodilo
,
vsede
se
kakor
navadno
po
obedu
h
glasoviru
in
je
igrala
.
Ali
kmalu
se
spomni
obljube
,
ktero
je
dala
v
jutro
vrtnarjevemu
Lojzeku
,
da
mu
hoče
namreč
žogo
na
podstrešji
poiskati
.
Vstane
torej
in
se
takoj
poda
v
skromno
vrtnarjevo
stanovanje
.
„
Roza
,
“
ogovori
Arabela
še
mlado
žensko
,
vrtnarico
,
Lojzekovo
mater
,
ki
je
sedela
na
klopi
pred
hišo
,
in
trebila
solato
;
„
dajte
mi
ključ
od
podstrešja
.
“
„
Vi
,
gospodična
,
da
bi
šli
na
podstrešje
?!
“
začudi
se
Roza
z
nekim
nemirom
.
„
Kaj
je
pri
tem
čudnega
?
“
poprašuje
Arabela
.
„
Ako
še
nisem
nikdar
gore
bila
,
pa
hočem
danes
gor
iti
.
“
„
Ali
gospodična
,
“
odvrne
Roza
v
zadregi
,
„
vaša
milostljiva
gospa
teta
so
mi
strogo
prepovedali
,
da
bi
koga
pustila
na
podstrešje
.
“
„
Prepovedala
?
—
Menda
se
boje
ognja
?
“
začudi
se
Arabela
.
„
Ta
prepoved
pa
vendar
meni
ne
velja
.
Saj
nimam
goreče
sveče
niti
žveplenk
pri
sebi
.
“
„
Mislim
,
da
velja
tudi
vam
njena
prepoved
,
“
pristavi
vrtnarica
nekako
bojče
in
njen
obraz
ovaja
velik
nemir
.
Arabeli
se
lice
stemni
.
„
Roza
,
jaz
sem
postala
danes
Samuelova
nevesta
in
s
tem
,
mislim
,
pridobila
sem
si
tudi
nekaj
več
pravice
v
hiši
.
Jaz
hočem
imeti
ključ
,
in
vi
mi
ga
torej
v
trenotji
izročite
,
“
zapove
strogo
in
ukazovalno
deklica
.
Roza
prebledi
,
vstane
in
hiti
v
hišo
.
Kmalu
potem
se
vrne
z
velikim
šopkom
ključev
-
.
Glas
jej
trepeče
in
roka
se
jej
trese
.
Med
tem
,
ko
išče
onega
med
ključi
,
ki
je
bil
od
podstrešja
,
pa
reče
:
„
Prosim
,
gospodična
,
ali
—
ali
gore
straši
...
“
Arabela
ne
posluša
nje
zmedenega
govorjenja
,
temveč
seže
hitro
po
ključ
