,ker
tudi
njegova
žena
je
pobegnila
pred
Francozi
v
Novo
mesto
k
svojim
staršem
.
»
Bog
s
teboj
,
ljuba
zakonska
porcija
!
Da
bi
te
ne
videl
nikoli
več
!
«
je
kričal
brivec
in
se
krohotal
.
Nato
pa
je
šival
in
šival
,
žvižgal
in
vriskal
in
pil
,
vesel
in
srečen
,
kakor
da
se
pripravlja
na
doživljaj
,
ki
ga
pričakuje
le
še
iztežka
.
Na
Ubeljskem
so
imeli
prekrasno
vreme
.
Nebo
se
je
bočilo
jasno
in
solnce
se
je
smejalo
ter
je
sipalo
svojo
žarko
svetlobo
po
kraški
krajini
in
na
zeleni
Nanos
.
Toda
bilo
je
še
brez
moči
.
Od
severa
je
brila
ostra
burja
in
izredno
mrazila
.
V
cerkvici
sv.
Urha
je
maševal
Blaž
Prašnikar
in
stregel
mu
je
Lovrenček
.
Bila
je
sobota
pred
tiho
nedeljo
.
Malo
ljudi
je
sedelo
po
starih
,
črvivih
klopeh
,
le
nekaj
stark
in
starčkov
,
par
otrok
z
materami
,
a
v
prvi
klopi
sta
klečala
in
pobožno
molila
Matevž
Premrov
in
Marka
Šaplja
.
Tiho
je
bilo
v
božjem
hramu
,
tiho
po
vasici
.
Le
včasih
je
zavzdihnil
in
zaječal
zvon
v
linah
,
a
takoj
zopet
umolknil
.
Nenadoma
se
je
začulo
peketanje
konjskih
kopit
,
—
slišali
so
se
kriki
,
—
zarožljalo
je
,
zazvenčalo
in
—
utonilo
zopet
v
gluhi
tišini
.
Premrov
je
dvignil
glavo
in
posluhnil
;
stari
mlinar
pa
je
mirno
molil
dalje
in
spuščal
na
molku
jagodo
za
jagodo
izpod
palca
.
A
zopet
je
zahrupelo
na
cesti
.
Topot
neštevilnih
kopit
se
je
vlekel
mimo
cerkve
kakor
vihar
,
—
potihoval
je
in
naraščal
,
potihoval
in
naraščal
...
In
čulo
se
je
sopihanje
,
—
hrzanje
,
rezgetanje
konj
,
—
kričanje
ljudi
,
—
rezko
poveljevanje
,
—
žvenket
orožja
,
—
korakanje
težkih
nog
.
In
že
so
se
odprla
cerkvena
vrata
,
in
vstopila
je
s
truščem
četa
blatnih
sanitejcev
,
ki
je
prinašala
še
blatnejše
ranjence
.
Nič
se
ni
ozirala
na
mašnika
in
vernike
po
klopeh
:
glasno
je
govorila
med
sabo
,
se
jezila
in
pričkala
ter
gromko
koračila
pod
svojimi
bremeni
po
cerkvi
.
In
ranjenci
so
glasno
stokali
,
hlipali
,
ječali
,
tulili
,
škrtali
z
zobmi
ali
pa
nezavestni
molčali
,
vsi
mrtvaško
sivi
,
s
črno
podplutimi
očmi
,
ta
krvaveč
iz
nosa
,
oni
iz
ust
,
vsi
onemogli
do
poslednje
sile
.
Sanitejci
so
jih
hitro
položili
na
tlak
pred
oltarjem
,
jim
potlačili
pod
glavo
tornistro
ali
vsaj
vrečico
za
kruh
,
nekdo
je
vrgel
še
okrvavljeno
plahto
preko
njih
,
in
sanitejci
so
skokoma
zbežali
iz
cerkve
.
Niti
vrat
niso
utegnili
zapreti
za
sabo
.
»
Vode
!
Vode
!
«
je
zajavkal
ranjenec
in
mlatil
z
rokami
»
Umiram
!
«
je
zaječal
tovariš
,
se
dvignil
in
omahnil
nazaj
.
»
Žena
moja
!
«
»
Joj
,
ubijte
me
!
Rešite
me
strašnih
muk
!
«
Vsa
cerkev
je
bila
polna
obupnih
klicev
in
tarnanja
.
Prašnikar
ni
mogel
domoliti
maše
.
Pokleknil
je
,
se
prekrižal
,
stekel
po
stopnicah
izpred
oltarja
in
si
že
med
potjo
slačil
plašč
.
Vrgel
ga
je
Lovrenčku
in
hitel
k
ranjencem
.
»
Ženske
,
po
vode
!
«
je
ukazoval
.
»
Lovrenček
,
prinesi
vina
iz
sakristije
!
Potem
pa
pojdi
še
v
kaplanijo
ponje
!
—
Ljudje
!
Poiščite
platnenih
obvez
!
Prinesite
slame
!
Otepov
!
In
rjuh
,
odej
,
karkoli
!
«
Par
žensk
je
ostalo
ob
starem
kaplanu
in
mu
pomagalo
,
drugi
so
zbežali
iz
cerkve
.
Tudi
Premrov
in
Šaplja
sta
morala
oditi
.
»
Naša
vojska
beži
!
Idita
v
vas
...
ondi
sta
potrebnejša
nego
tu
«
,
jima
je
ukazal
kaplan
.
In
resnično
,
potrebnejša
sta
bila
ondi
.
Groza
in
strah
sta
se
zgrnila
na
Ubeljsko
in
zmešnjava
na
cesti
je
bila
velikanska
.
Konjeniki
in
pešci
,
sanitetni
,
tovorni
vozovi
in
topovi
,
majhni
,
suhi
vojaki
v
belih
frakih
z
rdečimi
,
zelenimi
ali
modrimi
našivi
,
z
gamašami
in
s
kašketami
,
visoki
,
plečati
grenadirji
z
visokimi
kosmatimi
čakami
,
zeleni
ali
temnomodri
dragonci
s
trirogi
in
kirasirji
s
črnimi
oklopi
,
z
belimi
plašči
in
v
čeladah
s
črnimi
grebeni
,
huzarji
v
temnordečih
atilah
in
belih
brezrokavnih
plaščih
,
pa
ulanci
z
rumenimi
čapkami
in
zelenimi
kurtkami
,
vmes
častniki
v
belih
frakih
,
rdečih
hlačah
in
visokih
škornjih
,
vsi
s
čopi
s
petljami
,
—
nekateri
čisto
mladi
,
skoraj
še
dečki
,
drugi
—
podčastniki
—
starejši
,
tretji
že
postarni
možje
...
vsi
pomešani
,
vsi
prepadli
,
vsi
misleči
le
na
rešitev
v
čim
hitrejšem
begu
.
Toda
omagovali
so
in
od
utrujenosti
,
želje
in
lakote
so
se
nekateri
še
jedva
premikali
.
Ves
teden
že
beže
,
od
Tagliamenta
naprej
se
umikajo
v
najurnejših
marših
,
ne
spe
,
ne
menažirajo
...
od
Soče
dalje
pa
nimajo
ne
oddiha
,
ne
počitka
več
.
Ogromni
bagažni
vozovi
z
vprego
štirih
ali
celo
šestih
konj
se
prerivajo
skozi
trume
pešcev
in
konjenikov
,
spremljani
od
kirasirjev
,
ki
bijejo
z
golimi
sabljami
okoli
sebe
.
Sanitetni
vozovi
zavirajo
svobodno
pot
,
se
ustavljajo
vsak
hip
in
odlagajo
mrliče
,
ki
jih
mečejo
sanitejci
še
gorke
kraj
ceste
.
Povsod
čepe
onemogli
vojaki
,
bledi
,
zelenkasti
v
lice
,
drgetajoči
od
mraza
in
strahu
pred
smrtjo
,
ki
jo
čutijo
za
petami
.
Na
desni
in
levi
ceste
leže
skoraj
izkrvavljeni
vojaki
vseh
branž
,
skrčeni
v
klobko
,
s
puško
ob
sebi
,
s
tornistro
pod
glavo
,
zro
topo
v
jasno
nebo
in
umirajo
...
Podčastniki
kriče
,
preklinjajo
,
odrejajo
;
častniki
jezdarijo
semtertja
,
rote
,
prosijo
,
groze
,
a
ker
ne
opravijo
nič
,
se
tiho
izgubljajo
v
deroči
reki
beguncev
.
Pred
hišami
in
po
vežah
se
gnetejo
Madjari
,
Nemci
,
Čehi
,
Poljaki
in
Hrvatje
ter
zahtevajo
jedi
in
pijače
.
Ljudje
jih
ne
razumejo
in
sestradancem
so
prepočasni
.
Zato
vdirajo
nesrečniki
sami
v
kuhinje
,
shrambe
in
kašče
ter
odnašajo
,
kar
najdejo
.
Po
dvoriščih
in
skednjih
iztikajo
,
love
kuretino
in
pobirajo
jajca
.
Otroci
jokajo
,
ženske
javkajo
,
psi
lajajo
,
živina
po
hlevih
muka
prestrašena
ter
trga
verige
in
vrvi
.
Krik
,
hrup
,
ropot
,
jok
in
stok
polni
vso
vas
,
da
odmeva
daleč
preko
nje
.
Ubeljski
»
cesar
«
pa
ni
izgubil
glave
.
»
Gospod
,
rad
dam
vina
in
moke
«
,
je
nagovoril
golobradega
častnika
brez
orožja
tik
pred
svojo
hišo
;
»
samo
plenijo
naj
nikar
ne
!
Pleniti
smejo
razbojniki
,
ne
pa
vojaki
!
Tudi
jaz
sem
bil
vojak
,
gospod
!
In
tudi
jaz
sem
kot
vojak
streljal
tovariša-razbojnika
!
«
V
italijanskem
jeziku
je
nagovoril
Premrov
častnika
.
Ta
pa
se
mu
je
zasmejal
.
»
Pogumen
mož
ste
,
gospod
Premrov
!
«
mu
je
odgovoril
slovenski
.
»
In
resnico
ste
povedali
.
Toda
lakota
ne
pozna
zakonov
in
vojna
se
ne
briga
za
moralo
.
He
,
zdaj
celo
častniki
že
kradejo
in
se
tega
čisto
nič
ne
sramujejo
...
No
,
kaj
me
še
zmerom
ne
poznate
?
«
»
Joj
,
vi
ste
,
Žajbelj
?
«
se
je
začudil
Premrov
in
se
razveselil
.
»
Felčer
Žajbelj
,
vaš
dolžnik
!
«
je
odgovoril
častnik
in
podal
»
cesarju
«
roko
.
»
Iskal
sem
vas
,
gospod
Matevž
.
No
,
hišo
sem
vam
dal
precej
zastražiti
in
mati
so
že
spet
pomirjeni
.
«
Res
sta
stala
ob
stebrih
pred
vrati
Premrovove
hiše
vojaka
z
nataknjenima
bajonetoma
,
obenem
pa
natepala
vsak
velik
krajec
hleba
.
»
Petnajst
let
se
že
nisva
videla
!
Pepe
,
ti
,
ti
!
«
je
vzklikal
Premrov
in
hitel
v
hišo
.
»
Oh
,
koliko
presenečenje
!
Na
to
izprazniva
čašo
najboljšega
,
potem
pa
na
delo
!
Hej
,
mati
,
Kati
,
kje
si
?
«
Za
njima
je
stopal
Šaplja
z
glavo
sv.
Petra
in
jo
stresal
.
Hudo
ga
je
skrbelo
,
kako
je
doma
z
njegovim
mlinom
,
kako
se
godi
njegovi
stari
.
A
ni
se
utegnil
vdajati
skrbem
;
že
ga
je
otovoril
Premrov
s
kupom
hlebcev
in
velikim
nožem
ter
ga
je
poslal
po
vasi
,
da
obdeli
omagance
s
kruhom
.
In
naročil
mu
je
,
naj
se
urno
vrne
,
ko
mu
zmanjka
,
da
dobi
novih
hlebcev
...
V
kuhinji
se
je
že
v
treh
velikih
kotlih
kuhala
polenta
,
v
ogromnih
loncih
se
je
kuhalo
kislo
zelje
in
moka
za
žgance
,
pred
hišo
pa
je
dal
postavi
Premrov
dva
sodca
vina
ter
je
točil
sam
.
Ranocelnik
Žajbelj
je
med
tem
razstavil
straže
,
ko
jih
je
pri
»
cesarju
«
nasitil
in
napojil
,
po
vsej
vasi
,
odredil
,
da
so
iz
hiš
prinašali
ljudje
sami
keble
z
vodo
in
s
korci
ter
kruha
,
polente
in
sočivja
,
sam
pa
je
odhitel
preko
ceste
v
cerkev
,
kjer
je
kaplan
Blaž
z
Lovrenčkom
opravljal
delo
usmiljenega
Samaritanca
.
Cerkev
pa
se
je
polnila
z
ranjenci
in
z
umirajočimi
bolj
in
bolj
...
skoraj
pred
vsako
hišo
je
že
ležal
mrtvec
...
a
reka
beguncev
je
drla
nepretrgoma
dalje
in
dalje
.
Žajblju
se
je
pridružilo
še
troje
felčerjev
...
mlinar
Šaplja
,
Premrov
,
njegova
žena
Katarina
,
sinko
Matevžek
,
vsi
hlapci
in
dekle
so
imeli
polne
roke
dela
z
razdeljevanjem
polente
,
žgancev
,
kruha
,
zelja
,
jajc
in
krompirja
...
Za
cerkvijo
,
na
pokopališču
so
sanitejci
,
vsi
potni
in
upehani
,
kopali
ogromno
široko
jamo
,
da
polože
vanjo
brž
brž
trupla
svojih
tovarišev
,
ki
so
pravkar
izdihnili
...
Jedva
dobro
uro
je
trajalo
,
ko
se
je
utrgal
človeški
oblak
...
poslej
je
deževalo
mirneje
...
končno
je
le
še
rosilo
...
:
prve
čete
so
si
bile
obranile
največ
moči
,
zato
so
bile
še
predrzne
,
brezobzirne
in
nasilne
.
Za
njimi
so
se
privlekle
že
redkejše
trume
,
a
še
bolj
zbegane
,
še
bolj
utrujene
in
zato
ponižnejše
.
Ž
njimi
so
priropotali
trenski
vozovi
,
nato
topovi
...
le
nekaj
celotnih
baterij
...
večinoma
pa
posamič
...
Konji
so
cepali
...
biči
so
žvižgali
,
zaman
,
žival
je
pogibala
...
bombardirji
v
rjavih
,
rdeče
obrobljenih
uniformah
so
zavlekli
mrhe
s
poti
,
jemali
konje
jezdecem
in
dreveli
dalje
...
ali
pa
so
pustili
vse
skupaj
sredi
ceste
ter
odgalopirali
...
Požirek
vode
...
morda
čašo
Premrovega
vina
...
pest
polente
...
kosec
kruha
...
vse
pogoltnjeno
z
zversko
hlastnostjo
...
in
že
je
bežal
vsak
naprej
,
naprej
...
Iz
vseh
dimnikov
se
je
kadilo
,
ker
povsod
so
kuhali
za
bolnike
,
ranjence
in
upehance
.
Ženske
,
starci
in
otroci
so
stregli
beguncem
,
jim
prinašali
cunj
za
obveze
,
vode
,
da
si
izperejo
pekoče
rane
,
jedi
,
da
vsaj
za
silo
utešijo
glad
.
Prašnikar
pa
je
v
cerkvi
izpovedoval
,
obhajal
,
deval
v
poslednje
sv.
olje
ter
molil
z
umirajočimi
ter
jim
zatiskal
ugasle
oči
.
In
ob
njem
je
bil
ves
čas
Lovrenček
,
prinašal
,
odnašal
,
klečal
,
molih
včasih
zaihtel
in
zopet
pogumno
tekel
,
kamor
ga
je
poslal
stari
dobrotnik
ter
je
vztrajal
ž
njim
do
zadnjega
...
Bilo
je
že
proti
večeru
,
ko
je
prišel
mlinar
Šaplja
zopet
v
cerkev
.
V
vsej
svoji
širini
in
dolžini
je
bila
postlana
s
slamo
in
ni
ga
bilo
kotička
,
kjer
bi
ne
bil
ležal
bolnik
ali
mrtvec
.
Sanitejci
so
pravkar
odnašali
trupla
na
pokopališče
,
Prašnikar
,
cerkvenec
in
Lovrenček
so
spremljali
izprevod
ter
nato
čakali
ob
novi
,
jami
.
Šaplja
se
jim
je
pridružil
.
Prinesli
so
najprej
deset
trupel
ter
jih
položili
v
uniformah
tesno
drugo
poleg
drugega
;
nato
so
prinesli
še
tri
in
jih
položili
vrh
spodnjih
počez
.
Prašnikar
je
poškropil
trupla
z
blagoslovljeno
vodo
,
izmolil
očenaš
in
se
hotel
zopet
vrniti
v
cerkev
.
Tedaj
ga
je
ustavil
Šaplja
:
»
Premrov
vas
prosi
,
da
pridete
k
njemu
,
Žajbelj
mora
dalje
!
«
»
Ah
,
moj
Pepček
!
Res
je
.
Videl
sem
ga
...
stisnil
sem
mu
roko
,
a
govoriti
nisva
utegnila
!
A
kako
naj
pustim
te
reveže
same
?
«
»
Vrnete
se
kmalu
zopet
...
Tudi
zaužili
niste
menda
ničesar
ves
dan
?
«
»
Nisem
?
«
Kaplan
,
bled
in
upal
,
se
je
prijel
za
čelo
in
začutil
,
da
se
mu
šibe
kolena
in
vrti
v
glavi
.
»
Ničesar
nisem
jedel
?
—
In
tudi
ti
ne
,
Lovrenček
?
«
»
Niti
vi
niti
jaz
,
gospod
!
«
»
Vidita
!
In
Premrov
edini
se
je
spomnil
,
da
stradata
.
Pojdita
,
pojdita
!
«
In
mlinar
je
krenil
s
pokopališča
.
Ko
pa
se
je
ozrl
,
je
videl
kako
omahuje
kaplan
:
Še
se
je
ujel
starček
za
železen
križ
,
nato
pa
se
je
sesedel
na
grob
.
Mlinar
je
urno
pristopil
,
dvignil
starčka
in
ga
skoraj
nesel
po
vasi
;
Lovrenček
pa
je
tekel
naprej
,
da
obvesti
Premrorove
.
Toda
sveži
zrak
je
že
sprožil
kaplana
in
,
dasi
še
bled
in
medel
,
se
je
že
zopet
smehljal
,
ko
je
prestopil
prag
.
»
Ehe
,
malo
zavrtelo
se
mi
je
!
Nič
hudega
...
Malo
jušice
,
mama
,
pa
bo
vse
spet
dobro
.
«
Četrt
ure
nato
je
bil
Prašnikar
zopet
čil
in
starček
je
imel
zopet
zdravo
,
zardelo
lice
ter
se
je
razgovarjal
živahno
kakor
zmerom
.
A
nocoj
še
posebno
zgovorno
.
»
Pepe
,
Pepe
!
Sreča
v
nesreči
!
Joj
,
ti
moj
dečko
!
Petnajst
let
te
že
nisem
videl
,
in
kakor
bi
se
bil
udrl
v
zemljo
,
nisem
osem
let
niti
slišal
več
o
tebi
...
Pa
si
mi
res
hvaležen
učenec
!
«
Žajbelj
,
mladi
,
golobradi
ranocelnik
,
je
z
veseljem
poslušal
duhovnikovo
grajo
,
ki
mu
je
govorila
jasno
in
glasno
,
da
starčkova
ljubezen
niti
po
tolikih
letih
ni
ugasnila
.
Žajbljev
oče
Juri
je
bil
ubog
kmetiški
sin
iz
Hrenovec
.
Odvedli
so
ga
k
vojakom
in
v
Thurnovem
pešpolku
je
služil
pri
saniteti
.
Mnogo
je
izkusil
,
mnogo
prebil
.
Ker
pa
je
bil
nadarjen
,
je
postal
vojni
kirurg
ali
felčer
.
In
oženil
se
je
s
Premrovovo
sestrično
Nežiko
,
a
jedva
tri
leta
nato
je
umrl
.
Vdova
se
je
s
sinčkom
,
ne
še
triletnim
Josipom
,
vrnila
na
Ubeljsko
,
kjer
je
našla
zavetja
pri
bratrancu
Premrovu
,
ki
se
je
bil
pravkar
oženil
.
A
tudi
Nežika
je
kmalu
umrla
,
Josip
pa
je
ostal
pri
hiši
,
odraščal
,
pasel
živino
in
hodil
v
kaplanijo
v
šolo
.
Ko
pa
je
bil
12
let
star
,
so
ga
poslali
v
Postojno
,
kjer
je
bil
stric
Torkar
brivec
in
ranocelnik
.
Tam
je
Josip
snažil
kotle
,
nosil
vodo
,
se
učil
briti
,
striči
pa
tudi
kri
puščati
,
zobe
ruvati
in
rane
obvezovati
.
In
kadar
je
utegnil
,
je
smel
hoditi
v
šolo
.
A
kakor
očeta
,
so
pograbili
tudi
njega
in
ga
vtaknili
v
vojsko
,
in
kakor
oče
je
prišel
k
saniteti
,
bril
,
strigel
,
rezal
uljesa
,
drl
zobe
,
puščal
kri
in
celil
rane
.
Mnogo
je
izkusil
,
mnogo
prebil
.
Usoda
ga
je
vrgla
tja
v
Belgijo
,
potem
na
Reno
in
končno
v
Lombardijo
,
a
Josip
Žajbelj
se
je
med
bitkami
,
marši
in
begi
učil
in
učil
ter
si
kakor
nekdaj
njegov
oče
končno
upal
pred
pravimi
vojaškimi
zdravniki
napraviti
izpit
.
In
uspel
je
izvrstno
!
In
leto
dni
je
že
,
odkar
je
bil
imenovan
za
pomožnega
feldčerja
ter
je
dobil
lepo
častniško
uniformo
.
Živo
je
pripovedoval
Žajbelj
svoje
doživljaje
.
Napeto
so
ga
poslušali
...
Lovrenček
pa
je
pozabil
jesti
.
Samo
gledal
je
,
gledal
mladega
,
veselega
gospoda
in
srce
mu
je
prekipevalo
od
hrepenenja
.
»
Čigav
si
,
deček
?
Ne
poznam
te
.
«
»
Čeledinov
.
«
»
Pojdeš
z
mano
?
«
»
Pojdem
gospod
!
«
—
In
že
je
vstal
in
pograbil
svojo
čepico
.
Družba
se
je
zasmejala
;
Lovrenček
pa
je
zardel
,
povesil
glavo
in
oči
so
se
mu
mahoma
napolnile
z
debelimi
solzami
.
»
Ti
bi
mogel
zapustiti
mene
.
Lovrenček
?
«
je
vprašal
Prašnikar
bolestno
.
»
Oh
,
gospod
!
«
je
zavzdihnil
deček
in
glasno
zajokal
.
»
Kakor
ta
gospod
bi
hotel
tudi
ti
v
svet
...
v
šole
...
tja
v
mesto
...
za
ranocelnika
?
«
»
Ne
,
ne
,
—
za
učitelja
,
kaplana
...
saj
ste
mi
vendar
obetali
!
«
»
A
kako
bom
sam
?
—
brez
tebe
,
Lovrenček
?
«
»
Saj
ostane
lahko
pri
vas
Matevžek
!
«
Na
klopi
poleg
očeta
je
sedel
Premrovov
edinec
.
Bil
je
dve
leti
starejši
od
Lovrenčka
,
visok
,
kakor
žrd
tanek
fant
,
a
očetu
podoben
kakor
krajcar
krajcarju
.
V
šolo
ni
hodil
rad
,
a
brati
,
pisati
in
celo
številiti
se
je
le
naučil
.
Bolj
od
knjig
in
gosjega
peresa
je
ljubil
živino
,
delo
v
opekarni
ali
na
polju
,
zlasti
pa
mu
je
ugajalo
trženje
z
očetom
v
Trstu
ali
na
Reki
.
»
A
če
odide
še
Matevžek
v
Trst
v
trgovsko
šolo
?
«
je
vprašal
kaplan
lokavo
in
se
nasmehnil
.
»
Nikamor
ne
pojdem
...
doma
je
najlepše
!
«
se
je
oglasil
Matevžek
in
pogledal
očeta
proseče
.
»
Seveda
,
seveda
,
Matevžek
ostane
doma
,
«
je
potrdil
oče
,
»
ampak
le
,
ako
bo
hodil
pozimi
še
v
šolo
.
«
»
Bom
...
kakor
dolgo
hočete
!
Učil
se
bom
,
samo
odtod
me
ne
dajte
nikamor
!
«
je
dejal
Matevžek
.
»
Vsak
si
je
izbral
svoje
:
katero
je
boljše
,
katero
je
pravšnejše
?
«
je
dejal
mlinar
.
»
Ali
pa
ne
obračata
prepozno
?
Ali
ne
obrne
Bog
vama
in
nam
vsem
drugače
,
nego
si
želimo
?
Pepe
,
kaj
bo
z
nami
,
ko
pridejo
Francozi
?
Kakšni
so
?
Ti
jih
poznaš
.
«
Tedaj
je
Žajbelj
pogledal
okoli
sebe
,
so
li
zaprta
vrata
in
okna
,
nato
se
je
sklonil
nad
mizo
in
izgovoril
šepetaje
:
»
Slabši
ne
od
Nemcev
!
Ne
bojte
se
jih
!...
Zaupajte
!
...
Vse
pa
kaže
,
da
so
dosti
boljši
in
pravičnejši
.
Saj
ste
brali
Napoleonovo
povelje
armadi
:
našo
vero
,
naše
običaje
in
naše
imetje
mora
čuvati
in
spoštovati
,
a
prinaša
nam
svobodo
,
ki
hrepenimo
po
njem
že
stoletja
!
«
»
In
ti
mu
verjameš
?
«
je
vprašal
Prašnikar
.
»
Buonaparte
je
tako
pisal
in
podpisal
...
Buonaparte
pa
ni
lagal
doslej
še
nikoli
!
«
je
odgovoril
Žajbelj
.
»
Bog
te
usliši
,
Pepe
!
«
je
vzdihnil
stari
kaplan
in
trčil
z
ranocelnikom
.
In
vsi
so
trkali
z
njim
:
srca
polna
tesnobe
,
a
hkrati
polna
nade
,
da
se
menda
res
svita
za
gorami
,
da
se
naznanja
končno
dan
po
stoletni
temi
...
A
ko
je
vstal
Žajbelj
,
da
se
poslovi
,
je
vstal
tudi
Lovrenček
in
se
pokril
s
čepico
.
»
Torej
res
greva
?
«
»
Res
,
gospod
...
kar
precej
!
«
In
že
ga
je
držal
za
roko
.
»
Kar
precej
,
sirotek
!
Kam
?
Zdaj
,
v
krvavi
vojni
...
kam
te
naj
denem
...
kako
spravim
s
seboj
?
—
Ne
,
ne
,
Lovrenček
:
saj
ni
mogoče
.
Počakaj
,
potrpi
:
mesec
,
dva
...
vrnem
se
,
gotovo
vrnem
in
te
odvedem
v
Ljubljano
!
«
In
še
je
govoril
ranocelnik
ter
tolažil
,
obetal
...
Lovrenček
pa
je
ležal
ob
peči
na
klopi
ter
jokal
,
jokal
...
Šalili
so
se
z
njim
...
norčevali
...
oh
,
on
pa
je
mislil
,
da
je
resnica
!
Svitalo
se
je
...
za
gorami
je
pokala
zora
...
dan
se
je
naznanjal
...
ah
,
pa
je
bila
vse
le
laž
in
šala
!
Ranocelnik
je
bil
odjezdil
proti
Postojni
...
mlinar
Šaplja
je
hitel
domov
...
kaplan
Prašnikar
je
bil
zopet
v
cerkvi
pri
ranjencih
...
Matevžek
je
stal
na
cesti
in
delil
že
poredkoma
mimo
hiše
bežečim
vojakom
kose
kruha
,
krompirja
v
oblicah
ter
jim
dajal
s
korcem
piti
vode
iz
kebla
...
Premrov
je
pregledoval
zidanico
,
hleve
,
svisli
,
kozolce
in
kolnice
,
se
li
ni
zatekel
kak
ranjenec
ali
omaganec
,
ki
bi
lahko
provzročil
požar
...
Hlapci
in
dekle
so
imeli
dela
po
jarkih
in
štradonih
...
le
Lovrenček
je
še
vedno
ležal
ob
peči
na
klopi
ter
ihtel
,
ihtel
.
»
Matevžek
bi
šel
lahko
,
pa
noče
!
Jaz
bi
šel
rad
...
oh
,
tako
rad
,
a
ne
smem
in
ne
morem
!
Ljubi
Bog
,
čemu
taka
krivica
?
—
Že
sem
mislil
,
da
je
vse
svetlo
okoli
mene
...
a
zdaj
je
temno
in
temneje
nego
kdajkoli
...
in
svetlo
ne
bo
nikoli
!
Sirota
sem
,
beraček
...
Sreča
pa
išče
le
bogate
...
in
pogumne
!
Tudi
Žajbelj
je
bil
pogumen
in
je
dosegel
srečo
!
—
Kaj
naj
storim
?
Prosim
,
čakam
,
upam
...
ali
pa
naj
kar
uidem
?
—
Najbolje
bi
bilo
.
Navsezgodaj
vstani
,
poveži
nedeljsko
obleko
...
spravi
v
žep
kos
kruha
pa
hajdi
proti
Postojni
!
—
Tam
sta
gospoda
Hueber
in
župnik
Wenigar
...
povedal
bi
jima
...
preprosil
ju
...
pokleknil
bi
,
roke
dvignil
...
oh
,
morda
bi
me
vendar
pustila
dalje
...
Na
strehi
poštnega
voza
bi
ležal
in
se
vozil
,
vozil
...
Koliko
novega
sveta
bi
videl
!
Nove
kraje
,
nove
vode
,
hiše
,
ljudi
in
od
veselja
bi
pel
in
vriskal
,
ko
bi
zagledal
oddaleč
ljubljanski
grad
,
cerkve
,
palače
...
oh
!
«
In
Lovrenček
se
je
že
vozil
in
vozil
...
Solnce
je
žarelo
na
nebu
kot
ogromna
baklja
,
in
vse
je
bilo
prekrasno
,
kamorkoli
se
je
ozrl
.
Pošta
je
ropotala
in
se
lahno
zibala
pod
njim
...
konji
,
zdaj
dva
,
zdaj
trije
,
zdaj
celo
štirje
,
so
klopotali
po
cesti
...
postiljon
je
pokal
z
bičem
,
nato
pa
zatrobil
:
»
Trari
—
trará
!
«
—
in
vesela
melodija
je
odmevala
preko
hribov
in
dolin
...
»
He
,
hej
!
«
—
Še
malo
...
le
še
malo
,
in
Ljubljana
ljubljena
se
razgrne
pred
njim
ter
ga
vzame
v
svoje
naročje
!
...
Na
Ubeljskem
so
imeli
prekrasno
noč
.
Na
milijone
zvezdic
je
migljalo
na
jasnem
nebu
,
od
severa
pa
je
brila
rezka
burja
...
Tiho
je
bilo
po
vasici
,
ki
je
spala
po
razburjenem
dnevu
trdo
spanje
.
Le
včasih
se
je
začul
pasji
lajež
...
včasih
težka
,
trudna
stopinja
begunca
vojaka
,
ki
se
je
opotekal
,
dalje
,
dalje
...
»
Cesar
«
in
»
cesarica
«
sta
bdela
.
Zgoraj
v
veliki
sobi
tik
spalnice
sta
imela
še
opravka
,
ko
je
nastal
mir
že
po
vsej
hiši
.
Nad
ogromno
hrastovo
skrinjo
,
izrezljano
in
poslikano
,
se
je
sklanjala
Katarina
in
podajala
Matevžu
izpod
dvojnega
dna
in
izza
tajnih
pretinov
skrivnostne
skrinje
platnene
,
trdo
polne
vrečice
.
Težke
so
bile
te
vrečice
in
z
obema
rokama
jih
je
morala
dvigati
cesarica
.
V
kotu
je
zijala
v
zidu
ozka
,
podolgovata
,
globoka
odprtina
.
Vanjo
je
polagal
cesar
vrečice
drugo
vrh
druge
.
In
naposled
sta
vložila
še
tri
mehurje
ter
nekaj
papirjev
.
Cesar
je
sprožil
železen
pokrov
,
ki
je
smuknil
od
leve
strani
ter
pokril
odprtino
,
nato
je
sprožil
pokrov
od
desne
strani
,
privijal
,
obračal
in
zaklepal
ter
končno
preko
vsega
vložil
debelo
desko
,
pobeljeno
kakor
zid
.
Nato
sta
skupaj
prestavila
visoko
omaro
ter
jo
prerinila
pred
steno
.
»
A
kam
naj
skrijem
najdražje
?
«
je
dejal
cesar
in
sedel
.
Vprašujoče
ga
je
pogledala
cesarica
.
On
pa
je
ovil
roko
okoli
njenega
pasu
ter
jo
potegnil
k
sebi
.
»
Kati
,
če
bi
se
zgodila
nesreča
...
vojna
je
!
...
Bog
sam
ve
,
kaj
nas
še
čaka
!
«
»
Kakšne
misli
,
Matevž
!
Čemu
se
bati
najhujšega
?
«
je
odgovorila
,
mu
položila
roke
okoli
vratu
ter
se
pritisnila
nanj
.
»
V
Boga
zaupam
...
doslej
me
zaupanje
vanj
še
ni
varalo
.
«
Molče
ji
je
naslonil
glavo
na
prsi
in
slišal
utrip
njenega
srca
.
Mirno
je
utripalo
to
srce
.
In
iz
njega
je
prehajal
mir
tudi
v
njegovo
.
»
Kakor
Bog
hoče
!
je
dejal
po
premolku
,
vstal
,
jo
rahlo
objel
in
poljubil
.
»
Če
bi
se
pa
zgodila
nesreča
meni
,
vedi
:
tvoje
je
vse
in
Matevžkovo
.
Tam
notri
najdeš
napisano
:
Prašnikar
in
Wenigar
sta
bila
priči
,
Hueber
pa
je
pisal
...
Če
izgubim
tebe
,
Kati
,
ostanem
živ
mrlič
,
dokler
ne
pridem
za
tabo
!
«
»
Moj
Bog
,
kakšen
si
nocoj
!
O
smrti
govoriš
!
In
vendar
si
govoril
še
včeraj
,
da
se
nam
obetajo
boljši
,
lepši
čaši
!
Svobodo
nam
obeta
Buonaparte
...
bral
si
sam
njegovo
povelje
...
Žajbelj
je
pripovedoval
o
svobodi
...
Prašnikar
,
Wenigar
...
«
»
Pride
,
pride
,
a
odkupiti
jo
bo
treba
morda
z
žrtvami
...
In
če
je
določil
Bog
,
ki
ne
daje
tudi
ničesar
zastonj
,
nas
,
naše
imetje
,
naše
kraje
za
to
žrtev
?
«
»
Evo
nas
!
Vse
,
vse
,
Matevž
,
naj
se
žrtvuje
za
narod
,
kakor
se
je
žrtvoval
sam
božji
sin
za
vse
človeštvo
!
«
»
Tako
misliš
,
Kati
?
«
»
Tako
.
In
tudi
ti
,
vem
...
poznam
te
!
«
»
Poznaš
.
Moja
si
...
moja
...
«
še
nikoli
tako
kot
v
tem
trenotku
,
Kati
!
—
Ajd
,
pozno
je
že
...
«
Mirno
je
zaspala
Katarina
na
njegovih
prsih
,
on
pa
je
bdel
in
razmišljal
o
svoji
nesreči
.
Ko
mu
je
umrla
prva
žena
,
Ana
Tripova
,
je
bil
še
mlad
prevrat
.
Brez
otrok
...
In
zagledal
je
jedva
leto
po
njeni
smrti
v
Postojni
krasno
dekelce
:
Katarino
Burgerjevo
.
Zdravo
,
pogumno
in
podjetno
.
Dasi
je
bilo
njegovo
posestvo
največje
in
najlepše
na
Ubeljskem
,
si
vendar
niti
misliti
ni
upal
,
da
bi
šla
Katarina
z
njim
iz
Postojne
v
vasico
pod
Nanosom
.
Po
ovinkih
jo
je
dal
snubiti
zase
in
zvedel
:
všeč
ji
je
,
ker
je
bister
,
trezen
mož
.
Toda
le
kmet
ji
je
premalo
.
Če
bi
bil
trgovec
...
Pa
zakaj
bi
ne
bil
?
—
Hiša
sredi
vasi
ob
edini
cesti
,
ki
vodi
skozi
vas
,
je
le
pritlična
.
Zakaj
bi
je
ne
dvignila
še
za
nadstropje
?
In
v
njej
bi
bila
lahko
donosna
gostilna
!
—
Za
hišo
bi
lahko
dokupila
sveta
za
velik
vrt
s
plemenskim
sadjem
.
Prodajala
bi
...
ostanek
pa
uporabljala
za
sadjevec
.
Pa
ovac
bi
dokupila
...
jih
prirejala
,
prodajala
drobljance
in
volno
...
In
v
Postojni
pečejo
opeko
...
izvrstno
tržijo
z
njo
...
čemu
bi
ne
začela
z
opekarno
tudi
na
Ubeljskem
?
...
Črnolasi
in
črnooki
Matevž
se
je
zamislil
in
sram
ga
je
bilo
...
Glej
ga
dekliča
,
kakšne
načrte
zna
snovati
!
Mili
obrazek
s
sanjavimi
,
temnomodrimi
očmi
je
varljiva
maska
moško
odločne
duše
.
Očaran
je
bil
in
v
njegovem
silnem
telesu
je
vzplamtela
simpatija
do
krasne
Katarine
v
plamtečo
ljubezen
in
njegova
speča
energija
se
je
razmahnila
ob
njeni
inicijativnosti
na
vse
strani
.
Hišo
je
dal
prezidati
in
dvigniti
za
nadstropje
in
po
Katariničini
želji
je
dal
pred
glavnim
vhodom
postaviti
dva
stebra
,
da
nosita
pokrit
balkon
.
In
vse
se
je
zgodilo
,
kakor
je
želela
:
razširila
sta
vrt
in
ga
posadila
s
plemenskim
ovočjem
,
podesetorila
drobnico
,
otvorila
gostilno
,
ki
je
postala
vsak
dan
spoštovana
postaja
bahaško
zapravljivih
'
furmanov
'
na
poti
v
Trst
ali
na
Reko
ter
nazaj
.
In
končno
se
je
začela
tudi
'
cegnica
'
—
opekarna
,
edina
na
dolgo
in
široko
uglednejša
celo
od
postojnske
.
Delali
so
domačini
,
a
največ
je
bilo
vendarle
strokovnjaških
Furlanov
.
Vsako
leto
so
z
lastovkami
prihajali
in
z
njimi
odhajali
.
Cela
kolonija
Furlanov
je
živela
ondi
ob
pristno
furlanski
polenti
.
In
po
izdelke
so
prihajali
Pivčani
,
Vipavci
in
najoddaljenejši
Kraševci
.
Razen
opeke
so
izdelovali
tudi
'
potošelj
'
,
ki
ga
je
Matevž
izvažal
večinoma
v
Trst
in
na
Reko
in
dobro
služil
...
Bogat
in
ugleden
po
vsej
Notranjski
in
daleč
tja
do
morja
znan
je
bil
Matevž
Premrov
,
ubeljski
cesar
;
spoštovana
in
ljubljena
je
bila
vedno
dobrovoljna
in
milosrčna
Katarina
,
ubeljska
cesarica
.
Skoposti
nista
poznala
in
božji
blagoslov
,
ki
ju
je
spremljal
,
je
rosil
oživljajoče
daleč
po
vsej
okolici
.
V
njeni
hiši
pa
se
je
tudi
lahko
videlo
tisto
,
česar
ni
bilo
skoraj
nikjer
drugje
:
slovenske
knjige
in
slovenski
časopis
.
Brala
sta
jih
poslom
in
gostom
ter
širila
misli
,
želje
in
nade
,
nove
,
smele
in
vse
prekrasne
...
A
zdaj
naj
bi
bilo
vse
te
sreče
mahoma
konec
?
Vojska
naj
uniči
,
popali
,
razpleni
in
pogazi
vse
to
,
kar
sta
v
desetletju
ustvarila
in
pridobila
?
»
Za
svobodo
naroda
:
evo
nas
!
Bog
,
vzemi
vse
,
vse
v
žrtev
,
če
je
taka
tvoja
sveta
volja
!
«
Tako
je
rekla
Katarina
,
mirna
,
odločna
...
Matevž
se
je
zgrozil
,
a
ovil
je
desnico
okoli
žene
in
jo
rahlo
poljubil
.
nejasno
besedilo
je
in
spala
dalje
,
mirno
,
srečno
.
Čudesno
!
Po
čisto
pomladnih
solnčnih
dneh
nenadoma
nova
zima
.
Že
ves
dan
je
snežilo
.
Holme
in
hribe
okoli
Idrije
je
pokrival
debel
sneg
,
mestece
v
globokem
kotlu
je
tonilo
v
blatu
in
brozgi
,
od
severa
pa
je
brila
ledena
burja
.
V
stanovanju
rudarskega
nadzornika
Jožefa
Krausa
je
bilo
toplo
in
prijetno
.
Na
gradu
v
drugem
nadstropju
je
imel
štiri
sobe
,
iz
katerih
se
je
videlo
doli
na
trg
in
na
župno
cerkev
sv.
Barbare
.
Zadovoljno
in
zložno
je
živel
z
ženko
Rozo
,
ki
mu
je
narodila
petero
lepih
in
nadarjenih
otrok
.
Še
mladenič
je
prišel
Kraus
v
Idrijo
k
rudarskemu
uradu
.
Bil
je
kot
mravlja
marljiv
pa
pohleven
uradnik
.
Njegov
ded
in
njegova
babica
sta
bila
še
žida
ter
sta
v
Leopoldovem
na
Dunaju
kramarila
s
starinami
.
A
zatajila
sta
vero
pradedov
,
sprejela
krst
v
katoliški
cerkvi
in
vzgojila
vse
otroke
v
novi
veri
,
ki
jima
je
donesla
najboljši
blagoslov
.
Njun
najstarejši
sin
Leon
je
bil
že
ugleden
dunajski
trgovec
.
Preselil
se
je
iz
židovskega
kraja
za
minoritsko
cerkev
in
odprl
lepo
trgovino
.
Kmalu
je
bil
pri
gospodih
patrih
najljubši
gost
.
Njegov
drugi
sin
,
Jožef
,
je
postal
državni
uradnik
in
je
dobil
službo
pri
rudarski
gosposki
v
Idriji
.
Vse
najlepše
lastnosti
židovskih
pradedov
je
prinesel
Jožef
s
seboj
.
Zato
so
ga
imeli
radi
v
uradu
in
v
mestu
.
Črez
par
let
se
je
oženil
s
plavolaso
Idrijčanko
Rozo
Šlibarjevo
ter
je
živel
ž
njo
življenje
solidnega
zakonca
in
očeta
.
Gosti
,
črni
,
kodrasti
lasje
,
velike
,
črne
,
nekoliko
srepe
oči
,
obilni
,
orlovsko
zaviti
nos
,
ostri
,
malce
hripavi
glas
,
zlasti
sklonjeno
telo
in
ploskonožna
hoja
pa
so
izdajali
semitsko
pleme
in
kri
,
dasi
je
bil
dober
katoličan
.
Roza
,
njegova
žena
,
je
bila
srečna
z
njim
,
saj
ji
je
bil
najboljši
soprog
.
Izročal
ji
je
točno
ves
zaslužek
in
bil
je
zadovoljen
z
vsem
,
kar
mu
je
nudila
njena
skrb
in
ljubezen
.
Učiteljska
hči
je
bila
Roza
,
dovolj
izobražena
ter
vzgojena
v
strahu
in
spoštovanju
pred
Bogom
in
cesarjem
.
Hranljiva
in
skromna
gospodinja
,
poleg
tega
pa
zdrava
,
krepka
,
rdeča
ko
raža
in
vedre
,
vesele
duše
.
V
vsej
Idriji
ni
bilo
žene
,
ki
bi
znala
bolje
kuhati
in
varčneje
gospodinjiti
,
—
ni
bilo
pa
tudi
nobene
,
ki
bi
imela
toli
bujne
,
dolge
in
goste
lase
.
Kakor
zlat
plašč
so
jo
zagrinjali
,
kadar
jih
je
razčesane
spustila
po
hrbtu
,
in
segali
so
ji
do
kolen
.
V
te
lase
se
je
zapletlo
marsikako
mladeniško
srce
,
a
Jožef
Kraus
je
postal
njen
mož
.
Bil
je
med
snubci
najljubeznivejši
,
najizobraženejši
.
Imel
je
cesarsko
službo
,
ki
ga
je
dobro
živila
in
mu
dajala
največji
ugled
.
Naglo
je
napredoval
v
službi
in
po
dvanajstih
letih
je
bil
že
rudarski
nadzornik
ter
je
stanoval
na
gradu
,
kjer
so
prebivali
le
najuglednejši
rudarski
uradniki
.
V
pritličju
je
imel
pisarno
in
lahko
mu
bilo
vsak
čas
priteči
k
svoji
lepi
ženi
in
k
svoji
deci
.
Tistega
dne
—
bilo
je
v
četrtek
,
23.
marca
1797.
leta
—
pa
je
imela
Roza
hude
skrbi
ko
še
nikoli
.
Že
nekaj
tednov
je
begal
vso
Idrijo
tesnoben
nemir
.
Po
pisarnah
so
delali
razburjeno
noč
in
dan
,
iz
Ljubljane
in
iz
Gorice
so
prihajali
kurirji
,
iz
Idrije
pa
so
urno
odvažali
živo
srebro
in
cinober
na
vozeh
,
ki
jih
je
vlačila
dolga
vrsta
konj
in
volov
.
»
Francozi
se
bližajo
deželi
in
mogoče
je
,
da
pridejo
celo
v
Idrijo
!
«
se
je
razglasilo
.
Jožef
Kraus
je
imel
zatorej
ogromno
dela
in
včasih
ni
utegnil
niti
obedovati
niti
večerjati
.
Zjutraj
navsezgodaj
se
je
med
svečanim
zvonjenjem
vila
iz
cerkve
sv.
Barbare
po
mestu
dolga
procesija
.
Vsa
duhovščina
,
vse
uradništvo
,
ravnatelj
Gerstorf
in
nadzornik
Kraus
,
vse
žene
,
dekleta
in
otroci
,
za
njimi
pa
vsi
rudarji
v
uniformah
so
stopali
v
brezkončni
vrsti
visoko
tja
gori
k
cerkvici
sv.
Antona
.
Na
glas
so
molili
,
da
bi
ljubi
Bog
odvrnil
od
mesta
šibo
vojne
in
zabranil
pot
v
Idrijo
Francozom
.
Vse
mesto
je
ležalo
na
kolenih
pred
izpostavljeno
monštranco
in
prosilo
s
koprnečim
srcem
in
drhtečo
dušo
pomoči
in
rešitve
.
Ko
pa
se
je
vračala
procesija
s
strmega
hriba
,
je
začelo
snežiti
v
gostih
,
debelih
kosmih
in
hipoma
je
bila
vsa
okolica
bela
kakor
v
najhujši
zimi
.
In
snežilo
je
zdržema
ves
dan
.
Kmalu
so
bili
visoko
zameteni
vsi
poti
.
»
Sv.
Anton
je
uslišal
naše
prošnje
!
Rešen
je
rudnik
!
Rešena
je
Idrija
!
Nihče
ne
more
do
nas
,
ako
nima
kreljut
,
da
preleti
hribe
in
doline
kakor
orel
!
«
so
se
radovali
Idrijčanje
.
»
Sv.
Ahac
nam
je
Idrijo
ustvaril
,
sv.
Anton
pa
nam
jo
je
ubranil
...
češčeno
bodi
njuno
ime
!
«
so
molile
Idrijčanke
.
Tega
dne
ni
bilo
Krausa
sploh
nič
domov
.
V
pisarni
je
Roza
zvedela
,
da
se
je
odpeljal
po
cesti
proti
Vrhniki
.
Po
tej
cesti
,
ki
je
z
nje
trideset
rudarjev
in
mnogo
kmetov
odmetavalo
sneg
,
so
namreč
vozili
rudniške
blagajne
in
bratovsko
skladnico
ter
čebre
živega
srebra
in
cinobra
,
zaboje
najvažnejših
aktov
,
kart
in
cerkvene
dragocenosti
.
Blagajnik
Zergollern
,
kontrolor
Krampl
in
protokolist
Salfund
so
že
ves
teden
nadzirali
čiščenje
ceste
črez
Dole
in
Veharše
in
odvoz
vozil
.
Vzlic
temu
so
se
nagnetli
vozovi
pri
vhodu
v
sotesko
ter
se
niso
mogli
premakniti
dalje
.
V
debelih
kosmih
je
padal
sneg
neprestano
,
kolesa
so
se
udirala
do
pesti
,
konji
so
padali
,
vozniki
kričali
in
preklinjali
.
Ravnatelj
Gerstorf
je
trepetal
in
dirjal
okoli
ves
obupan
,
prosil
,
rotil
in
zaklinjal
ljudi
ter
jim
obetal
najvišjih
nagrad
.
»
Za
Boga
,
Kraus
,
pomagajte
!
Peljite
se
še
vi
do
Veharš
in
napravite
energično
red
!
Sicer
pade
vsa
zaloga
Francozom
v
pest
!
«
je
javkal
Gerstorf
.
»
Če
ne
pojde
drugače
,
poskrijte
vse
zaboje
po
vaseh
in
gozdih
!
Glavno
je
,
da
rešimo
blagajne
,
cinober
in
srebro
!
«
Kraus
se
je
torej
odpeljal
po
cesti
ob
Zali
že
opoldne
,
zdaj
pa
se
je
že
mračilo
in
njega
še
ni
bilo
.
Skrbelo
je
Rozo
prav
močno
in
razne
težke
misli
so
ji
begale
glavo
.
Kaj
če
ga
zajamejo
Francozi
?
Morda
ga
odvedejo
s
seboj
,
ga
zapro
ali
pa
celo
ustrele
!
Za
erarsko
imetje
mu
je
več
nego
za
svoje
življenje
in
korist
države
mu
je
nad
obiteljo
.
Nestrpno
je
hodila
od
okna
do
okna
in
gledala
na
trg
pred
sv.
Barbaro
,
kjer
je
mrgolelo
rudarjev
,
voznikov
,
konj
,
volov
in
voz
.
Večkrat
je
stekla
doli
v
pisarne
,
a
v
njih
ni
bilo
nobenega
uradnika
.
Kar
je
zagledala
dva
jezdeca
,
ki
sta
pridirjala
preko
mostu
na
razpenjenih
konjih
.
»
To
sta
Kahl
in
Thurn
!
«
si
je
mislila
Roza
.
Gerstorf
ju
je
poslal
v
Črni
vrh
in
proti
Vipavi
oprezovat
in
ogledovat
.
Zaslišala
je
gromek
krohot
.
Rudniška
tehtničarja
Karel
Kahl
in
Krištof
Thurn
,
mlada
,
čvrsta
dečka
,
sta
bila
zlezla
s
konj
ter
nekaj
pripovedovala
ravnatelju
in
zbrani
množici
.
Dobre
vesti
sta
gotovo
prinesla
,
ker
šalila
sta
se
in
okoli
njiju
se
je
smejalo
vse
.
Rozi
je
odleglo
,
zaprla
je
okno
in
mirnejša
je
odšla
v
kuhinjo
.
V
sobi
pa
so
ostali
sami
otroci
,
dečki
in
deklice
,
ter
se
igrali
po
tleh
.
Najstarejše
dekletce
,
petnajstletna
Viktorina
,
je
sedela
tik
okna
in
klekljala
.
Bila
je
izredno
razvito
in
krasno
dekletce
.
Visoko
,
vitko
,
bojnih
zlatih
las
in
kakor
oglje
črnih
in
svetlih
oči
,
dolgih
,
resastih
trepalnic
,
kakor
kri
in
mleko
rožnatih
lic
in
usteca
kakor
sočna
jagoda
.
Čudno
sanjav
je
bil
obraz
te
deklice
.
Brez
prestanka
je
delala
naglo
in
spretno
,
rožljala
s
kleklji
,
se
ozirala
skozi
okno
.
V
očeh
ji
je
gorel
zagoneten
ogenj
in
misli
so
ji
begale
kdo
ve
kod
.
Črnooka
zlatolaska
je
bila
nenavadna
pojava
,
a
čisto
naravna
združitev
materine
in
očetove
osebnosti
,
njunih
značajev
in
teles
.
Viktorina
je
imela
pred
seboj
na
mizi
v
košarici
okroglo
podolgovato
blazinico
in
na
njej
napet
papirnat
vzorec
čipk
.
Na
dvanajst
,
ped
dolgih
lesenih
klinčkov
je
navijala
sukanec
in
premetavala
kleklje
vse
križem
iz
roke
v
roko
,
prestavljala
bucike
,
vlekla
klinčke
skozi
zanke
,
vezala
in
zatiskavala
,
odpenjala
in
pletla
luknjice
,
krivinice
,
rogljičke
,
križce
,
srčke
,
vogle
in
kroge
,
kakor
najspretnejša
idrijska
čipkarica
.
Popolnoma
se
je
že
zvečerilo
,
a
delala
je
dalje
,
ker
njeni
prstki
so
bili
že
vajeni
,
da
so
se
gibali
pravilno
brez
nadzorstva
oči
.
Tedaj
je
začula
pred
gradom
glasno
govorjenje
in
v
veži
se
je
razlegnil
vesel
moški
smeh
.
Spoznala
je
tudi
očetov
glas
.
Hitro
je
skočila
s
stola
ter
prižgala
na
srebrnem
svečniku
troje
voščenic
.
»
Hvala
Bogu
,
da
si
se
vrnil
!
«
je
klicala
na
stopnicah
mati
.
»
Ves
dan
te
ni
bilo
!
«
»
Vašo
gospo
je
že
hudo
skrbelo
,
da
vas
izgubi
!
«
se
je
oglasil
nizek
bas
,
in
Viktorina
je
spoznala
,
da
gre
z
očetom
ravnatelj
.
Vstopili
so
Gerstorf
,
Kahl
,
Thurn
in
starši
.
»
Vražje
vreme
!
Burja
mi
je
včasih
jemala
sapo
ter
me
hotela
vreči
z
vozom
vred
v
jarek
.
Toda
nič
hudega
se
mi
ni
pripetilo
!
«
je
pripovedoval
Kraus
in
odlagal
ogromno
kučmo
in
kožuh
.
Smehljaje
je
podal
ženi
roko
:
»
Od
davi
se
že
nisva
videla
.
«
»
Dober
večer
,
papa
!
«
se
je
oglasila
obenem
Viktorina
in
se
stisnila
k
njemu
.
»
Dober
večer
,
Vika
!
...
Že
vidim
,
da
si
bila
pridna
!
«
Pogladil
jo
je
po
zlatih
laseh
in
poljubil
na
čelo
.
»
In
Buonaparte
?
Ali
pride
«
je
vprašalo
dekletce
napeto
.
»
Ne
,
ne
bo
ga
!
«
je
odgovoril
Kraus
in
povabil
goste
,
naj
sedejo
.
»
Ah
,
ne
?!
«
—
Žalostno
je
vzkliknila
,
oči
so
se
ji
zmračile
in
globoko
je
vzdihnila
:
»
Pa
zakaj
ne
?
«
Spogledali
so
se
in
zakrohotali
.
»
Izvrstno
!
Tej
edini
je
žal
,
da
Buonaparta
ne
bo
!
«
je
vzklikal
Gerstorf
in
smeje
se
sedel
.
»
Kaj
li
govoriš
!
Vesela
bodi
,
da
smo
ga
rešeni
!
«
je
zavračala
mati
hčerko
.
»
Ah
,
ne
,
ne
,
—
tako
rada
bi
ga
videla
!
«
je
vztrajala
Viktorina
s
tugo
.
Potrta
je
odšla
v
sosednjo
sobo
k
manjšim
sestram
in
bratom
.
»
Taki
so
otroci
,
gospa
!
S
čisto
drugimi
očmi
gledajo
v
svet
nego
mi
stari
in
starejši
.
Kar
mi
sovražimo
in
zaničujemo
,
o
tem
mladina
včasih
sanjari
z
ljubeznijo
in
občudovanjem
,
«
je
dejal
Gerstorf
.
»
Vprašanje
je
,
kdo
je
v
pravici
in
kdo
v
zmoti
.
Edinole
čas
more
odgovoriti
,
ali
ni
bilo
včasih
modreje
,
da
bi
bili
poslušali
glas
romantične
simpatije
mladine
nego
trezni
razum
konservativnih
starcev
.
«
Med
tem
sta
bila
sedla
tudi
Kahl
in
Thurn
za
mizo
,
Kraus
in
žena
pa
sta
postavila
nanjo
bokal
vina
in
natočila
čaše
.
»
Samo
da
ne
bo
Francozov
v
naše
mesto
in
da
imamo
še
dovolj
časa
spraviti
vso
zalogo
na
varno
!
«
je
dejal
Kraus
in
sedel
.
»
Toda
odvažanje
se
mora
vso
noč
nadaljevati
!
«
je
rekel
ravnatelj
.
»
Zdaj
ste
napravili
na
cesti
red
in
sneg
je
vsaj
za
silo
odmetan
.
Delo
pojde
naglo
izpod
rok
.
Opoldne
sem
se
res
že
bal
,
da
ne
rešim
niti
centa
srebra
na
Vrhniko
.
«
»
In
koliko
ga
je
zdaj
že
na
poti
?
«
je
vprašal
Kahl
.
»
Okoli
10.000
centov
.
«
je
odgovoril
Kraus
.
»
Pa
tudi
600
centov
cinobra
so
že
odpeljali
.
«
»
Torej
je
na
skladiščih
še
približno
16.000
centov
srebra
in
100
centov
cinobra
,
«
!
je
računal
Gerstorf
.
»
Prav
toliko
,
«
je
pritrdil
Kraus
.
»
V
enem
tednu
pa
bodo
tudi
ti
na
varnem
,
ker
pridejo
že
jutri
novi
vozniki
z
Razpotja
in
iz
Žirov
.
Pa
tudi
pred
tremi
dnevi
odposlani
vozovi
se
vsaj
pojutrišnjem
vrnejo
.
«
»
Če
bi
mi
le
grof
Hohenwart
pošiljal
točnejša
poročila
o
gibanju
vojske
v
Lombardiji
!
A
menda
sam
ne
ve
nič
zanesljivejšega
:
tudi
iz
Gorice
mi
je
grof
Rajmund
Thurn
šele
pred
tremi
dnevi
poslat
kurirja
,
da
so
Francozi
prekoračili
Tagliamento
.
Ker
mu
pa
ni
nadvojvoda
Karel
izdal
nobenih
povelj
zaradi
Idrije
,
je
bil
grof
Thurn
še
v
ponedeljek
mnenja
,
da
se
za
naš
rudnik
ni
bati
.
Na
srečo
sem
bil
sam
opreznejši
in
sem
vzlic
tej
tolažbi
začel
z
odvažanjem
zaloge
nemudoma
.
Kako
prav
sem
storil
se
je
pokazalo
pred
dvema
dnevoma
,
ko
sem
dobil
zvečer
nepričakovano
eštafeto
nadvojvode
samega
in
sicer
že
iz
Vipave
.
Avstrijci
se
umikajo
in
Francozi
so
nam
blizu
!
«
»
V
Vipavi
je
še
vedno
naša
vojska
,
«
je
dejal
Kahl
,
»
in
o
Francozih
ni
še
nobenega
sledu
.
Govoril
sem
z
avstrijskimi
častniki
in
vsi
so
bili
mnenja
,
da
Francozi
bržčas
na
Kranjsko
sploh
ne
pridejo
.
Vsa
njih
armada
se
vleče
v
najurnejših
marših
črez
Goriško
na
Koroško
.
«
»
Vsekakor
pred
enim
tednom
ne
more
noben
Francoz
do
Idrije
,
«
je
pritrjeval
tehtničar
Thurn
.
»
Sneg
je
visoko
zamedel
vse
poti
in
do
nas
ne
pride
živ
vrag
.
Med
tem
pa
spravimo
izlahka
vso
zalogo
do
Vrhnike
in
Ljubljane
.
V
najhujši
stiski
bomo
imeli
oporo
na
avstrijski
vojski
,
ki
se
od
Save
ne
premakne
nikamor
ter
ostane
z
nami
preko
Žirov
in
Škofje
Loke
v
zvezi
.
Francozi
nam
zato
ne
bodo
mogli
odpeljati
niti
100
centov
.
Če
pa
nas
za
par
tednov
vendarle
odrežejo
od
sveta
,
nam
tudi
to
ne
bo
moglo
škoditi
,
ker
je
Kahl
izpraznil
že
vsa
naša
žitna
skladišča
na
Vrhniki
ter
je
prepeljal
blago
do
poslednjega
zrna
v
Idrijo
.
Nam
torej
vsaj
kruha
ne
bo
manjkalo
.
«
»
Da
,
da
,
gospod
Kahl
,
to
nalogo
ste
izvedli
izborno
in
čudovito
naglo
!
«
je
dejal
s
priznalnim
občudovanjem
ravnatelj
Gerstorf
in
potapljal
mladeniča
po
rami
.
»
Ta
čin
vam
ne
ostane
nepoplačan
!
«
»
Eh
,
kaj
,
gospod
ravnatelj
,
samo
da
se
mi
je
posrečilo
in
pa
da
ste
bili
vi
zadovoljni
?
«
se
je
smejal
Kahl
,
skromen
in
zdrav
fant
,
ki
mu
je
bila
zavest
,
da
je
dobro
izvršil
svojo
dolžnost
,
očividno
najboljša
nagrada
.
Kakor
velika
družina
je
živelo
rudniško
uradništvo
v
Idriji
.
Rudniški
svetnik
Bogumil
pf
.
Gerstorf
mu
je
bil
ljubezniv
,
nad
vse
blag
oče
.
Občeval
je
z
uradniki
vedno
prijazno
in
jim
izkazoval
v
besedah
in
dejanjih
naklonjenost
.
Zato
so
ga
tudi
uradniki
spoštovali
ter
izpolnjevali
dolžnost
z
največjo
vestnostjo
.
Vsem
otrokom
rudniških
uradnikov
je
bil
Gerstorf
krstni
boter
in
žena
njegova
je
bila
njih
soprogam
in
hčeram
najplemenitejša
prijateljica
.
Za
rudarje
in
njih
obitelji
je
imel
Gerstorf
ne
le
odprto
srce
,
nego
je
zanje
vedno
storil
več
,
nego
je
bila
le
njegova
ravnateljska
dolžnost
.
Po
vseh
hišah
je
hodil
,
vsakogar
v
Idriji
je
poznal
,
v
uradniška
stanovanja
pa
je
prihajal
kakor
na
svoj
dom
in
k
svojim
ljudem
.
Tako
so
tudi
Krausovi
gostje
popili
vino
,
kakor
bi
bili
doma
,
in
odšli
so
brez
sledu
napetih
formalnosti
.
»
Do
svidenja
,
dragi
Kraus
!
«
je
dejal
Gerstorf
,
podal
gospe
Rozi
roko
in
se
pošalil
:
»
Prosim
,
ne
jezite
se
name
preveč
:
Nocoj
vam
gospoda
soproga
ne
pošljem
kmalu
v
posteljo
!
«
»
No
,
do
enajstih
opravimo
vse
!
«
je
dostavil
Thurn
.
»
Ko
pridejo
Francozi
,
bo
časa
za
spanje
dovolj
...
«
Gostje
so
odšli
.
Roza
je
sedaj
znosila
na
mizo
večerjo
:
najprej
podmétenico
,
nato
bakalico
s
kosto
,
za
otroke
pa
še
prašo
,
same
idrijske
jedi
,
ki
so
domačinom
ljubše
nego
najrazkošnejši
banker
.
Po
večerji
pa
je
Kraus
zopet
odšel
na
delo
.
S
trga
se
je
čul
še
vedno
hrup
in
krik
voznikov
in
rudarjev
,
med
njimi
pa
so
ukazovali
Gerstorf
,
Kraus
,
Kahl
,
Thurn
in
drugi
,
da
se
je
skladišče
praznilo
in
manjšalo
bolj
in
bolj
.
Jedva
je
odbila
pri
sv.
Barbari
enajsto
,
je
bil
Kraus
zopet
doma
.
Legel
je
takoj
spat
.
Tudi
po
vsej
Idriji
je
nastala
tišina
in
črna
tema
.
Težave
hudega
dneva
so
minuli
in
utrujeni
ljudje
so
zaspali
takoj
.
Malo
pred
polnočjo
pa
je
zapel
na
trgu
vojaški
rog
in
po
vseh
ulicah
je
postalo
živo
.
Šeststo
francoskih
grenadirjev
je
zasedlo
Idrijo
in
vse
ceste
vanjo
.
V
hipu
je
bilo
vse
pokonci
in
po
vseh
hišah
so
se
posvetile
luči
.
Javkanje
žensk
se
je
začulo
,
plač
in
vik
otrok
,
z
ulic
pa
je
grmel
krohot
Francozov
,
rogajočih
se
prestrašenim
meščanom
.
Visokostasni
in
širokopleči
grenadirji
so
bili
videti
z
njih
ogromnimi
kosmatimi
čakami
pravi
velikani
.
Nad
levim
ušesom
ob
čaki
je
imel
vsakdo
živordečo
,
navpik
stoječo
perjanico
,
na
ramah
rdeče
epolete
,
moder
vojni
frak
z
belim
telovnikom
,
prekrižanim
na
prsih
z
dvema
belima
jermenoma
,
ki
sta
nosila
tornistro
in
sabljo
,
ozke
bele
hlače
so
segale
do
kolen
,
meča
pa
so
objemale
črne
gamaše
.
Vsak
grenadir
je
držal
na
levi
rami
puško
,
ki
se
ji
je
na
koncu
svetil
dolg
,
ostrobrušen
bajonet
.
Zbegan
je
pritekel
ravnatelj
Gerstorf
po
stopnicah
v
vežo
,
kjer
je
Kraus
že
odklepal
vrata
,
in
vzklikal
:
»
Kako
je
to
mogoče
?
Za
Boga
,
tako
presenečenje
!
«
In
ko
so
se
vrata
odprla
,
je
stalo
pred
njimi
že
troje
francoskih
častnikov
in
nekaj
grenadirjev
.
Z
največjo
vljudnostjo
je
stopil
najstarejši
častnik
v
vežo
,
salutiral
in
vprašal
:
»
Ali
mi
je
čast
govoriti
z
gospodom
rudniškim
ravnateljem
?
«
»
Da
,
jaz
sem
—
pl.
Gerstorf
.
«
»
Generalni
adjutant
divizijskega
generala
Bernadotta
—
Morain
!
«
je
dejal
častnik
in
salutiral
iznova
.
In
lahko
zamahnivši
z
roko
,
je
predstavil
še
svoja
mlada
,
lepa
tovariša
:
»
Kapitén
Borussie
—
kapitén
Bremu
!
«
Gerstorf
je
predstavil
Krausa
.
»
Jako
mu
je
drago
!
«
je
dejal
Morain
z
naravno
ljubeznivostjo
.
»
Ostale
gospode
pa
spoznam
jutri
.
Ne
trudite
se
na
ulico
,
gospod
ravnatelj
...
sneži
neprestano
in
prav
mrzlo
je
.
Lahko
bi
se
prehladili
.
Ali
pa
vas
smem
prositi
zase
in
za
svoja
tovariša
prenočišča
?
—
Jako
bi
vam
bil
tudi
hvaležen
,
če
nam
postrežete
vsaj
z
najskromnejšo
večerjo
...
Od
Vipave
do
Idrije
smo
marširali
peš
...
a
ti
vaši
hribi
imajo
vražje
slabe
poti
.
Verjemite
,
gospod
ravnatelj
,
da
smo
resnično
lačni
!
«
In
lahko
kramljaje
se
je
obrnil
Morain
takoj
in
brez
okolišev
k
stopnicam
,
ne
kakor
tujec
in
sovražnik
,
nego
kakor
prijazen
rojak
.
Njegov
glas
je
bil
sicer
vljudno
proseč
,
a
hkrati
rahlo
ukazujoč
,
toda
ne
žaljiv
.
Gerstorf
in
Kraus
sta
se
čudila
,
ker
po
razburljivih
govoricah
o
kanibalskih
nasilstvih
francoske
armade
nista
pričakovala
takega
prvega
sestanka
s
Francozi
.
»
Silno
mi
je
žal
,
da
smo
prisiljeni
vznemirjati
vas
ob
tako
pozni
uri
,
«
je
nadaljeval
Morain
.
»
Trdno
smo
upali
,
da
dospemo
v
Idrijo
že
za
mraka
,
a
menda
smo
nekoliko
zašli
in
v
visokem
snegu
nismo
mogli
nikakor
hitreje
naprej
.
«
Gerstorf
si
je
grizel
ustni
in
stopal
molče
za
generalnim
adjutantom
,
a
naenkrat
je
opazil
,
da
je
družba
obstala
v
veži
.
Ozrl
se
je
in
videl
,
da
sta
častnika
med
tem
postavila
pred
vhod
v
pisarno
in
blagajnico
grenadirje
za
stražo
.
Nato
sta
stopila
v
spremstvu
Krausovem
hitro
za
Morainom
.
Na
hodniku
pred
Gerstorfovim
stanovanjem
sta
stali
prestrašeni
in
razburjeni
Gerstorfova
in
Krausova
soproga
.
Bledi
sta
bili
in
srce
jima
je
bilo
v
silni
plašnosti
.
Morain
pa
se
je
kavalirsko
poklonil
,
ostro
salutiral
in
dejal
z
najmehkejšim
glasom
:
»
Tisočkrat
prosim
odpuščanja
,
častiti
dami
,
da
vdiram
v
pozni
noči
v
vašo
obiteljsko
tišino
!
Toda
sirova
vojna
je
pač
taka
!
«
»
Moja
soproga
,
«
je
predstavljal
Gerstorf
,
»
in
soproga
gospoda
inšpektorja
Krausa
.
«
Morain
se
je
ženama
hitro
približal
in
jima
poljubil
roki
.
Nato
je
predstavil
tovariša
,
ki
sta
storila
isto
,
dobrosrčno
se
smehljaje
,
kakor
bi
bila
damama
že
stara
znanca
.
Gerstorf
je
odprl
vrata
jedilnice
,
kapitena
sta
ponudila
ženama
roko
in
ju
odvedla
v
sobo
,
kakor
bi
bila
gosta
in
ne
grozo
in
strah
povzročujoča
sovražnika
.
Pravkar
je
hotel
oditi
Morain
za
njimi
,
ko
je
vzkliknil
:
»
Evo
,
meni
najstarejšemu
je
ostala
najmlajša
!
«
in
urno
je
stekel
po
stopnicah
,
ki
so
vodile
v
drugo
nadstropje
.
Tam
je
stala
Viktorina
v
beli
nočni
obleki
s
široko
odprtimi
očmi
,
polnimi
veselja
in
občudovanja
.
Bujni
,
dolgi
in
gosti
lasje
so
se
ji
kakor
zlat
plašč
valili
po
ramenih
.
Resnično
,
bila
je
kakor
vila
,
ki
je
stopila
pravkar
iz
gorovja
.
»
Čigava
ste
,
krasno
dekletce
?
Kako
vam
je
ime
?
«
»
Viktorina
Krausova
sem
,
«
je
odgovorila
in
se
plaho
obesila
ob
njegovo
roko
.
»
In
vi
...
vi
ste
Napoleon
Buonaparte
,
kaj
ne
?
«
»
Žal
,
nisem
,
gospica
...
ampak
njegov
najvdanejši
častnik
in
tudi
prijatelj
!
«
»
Ah
,
škoda
,
škoda
!
Pa
kdaj
pride
še
on
?
«
»
Ne
bo
ga
v
Idrijo
,
gospica
...
mudi
se
mu
preveč
na
Dunaj
.
«
Vstopila
sta
roko
v
roki
v
jedilni
salon
.
Ženi
sta
vzkliknili
od
začudenja
,
kapitén
Borussie
,
ki
je
kramljal
z
ravnateljico
,
pa
je
zakoprnel
:
»
Oh
,
komandant
,
kje
ste
našli
to
zlatolasko
?
«
»
Moja
hči
,
gospod
kapitén
!
«
je
dejala
Krausova
s
ponosom
.
»
Prepuščam
vam
jo
,
gospod
kapitén
,
da
ji
poveste
,
kod
hodi
in
kje
je
danes
general
Buonaparte
,
«
je
rekel
Morain
in
odvedel
Viktorino
k
stolu
,
poleg
katerega
je
stal
Borussie
,
mlad
,
visok
,
lep
mladenič
.
»
Živo
se
zanima
zanj
.
«
»
Prav
rad
vam
povem
vse
,
kar
vem
,
gospica
,
«
je
dejal
kapitén
,
resnično
ga
bo
veselilo
,
ko
zve
,
da
se
zanimajo
zanj
tako
mlade
in
lepe
deklice
celo
v
tem
gorskem
zakotju
.
«
Gospodje
so
sedli
za
mizo
,
gospe
sta
hiteli
v
jedilno
shrambo
in
klet
,
Borussie
in
Viktorina
pa
sta
govorila
o
Napoleonu
Buonapartu
.
Deklica
je
čula
in
slišala
o
njem
vsak
dan
toliko
strašnega
,
velikega
in
nerazumljivo
mogočnega
!
Nov
Tezej
ali
Herakles
,
nov
Hanibal
ali
Aleksander
Veliki
,
nov
Cezar
,
Ahiles
ali
Siegfried
se
ji
je
zdel
v
njeni
domišljiji
,
solnčni
junak
,
brez
strahu
,
krut
kot
zver
in
obenem
plemenit
kot
angel
,
krasen
,
velik
in
silen
,
da
ga
mora
človek
spoštovati
,
ljubiti
in
se
ga
bati
s
hrepenečo
dušo
in
trepetajočim
srcem
.
Kakor
stare
grške
,
rimske
in
nemške
pravljice
in
pripovedke
je
poslušala
Viktorina
kapiténovo
pripovedovanje
o
Buonapartu
ter
pozabila
vse
okoli
sebe
.
In
ko
je
družba
začela
večerjati
,
je
slonela
Viktorina
brez
besed
na
svojem
stolu
in
mislila
na
svojega
solnčnega
junaka
...
Naenkrat
so
gospodje
vstali
.
Morain
se
je
zahvalil
gospema
z
najgorkejšimi
besedami
in
najljubeznivejšim
smehljajem
ter
dejal
Gerstorfu
:
»
Samo
še
pol
ure
vas
moram
truditi
,
gospod
ravnatelj
:
prevzeti
moram
vse
cesarske
blagajne
.
«
Gerstorf
in
Kraus
sta
pobledela
,
a
Morain
je
naglo
dostavil
:
»
Nesimpatično
delo
,
toda
—
taka
je
pač
vojna
.
«
In
odšli
so
v
pisarno
.
—
Po
mestu
pa
so
med
tem
že
drugi
častniki
vizitirali
rudnik
in
skladišča
ter
nato
zapečatili
vsa
vrata
z
republikanskim
grbom
.
Polnih
12.785
zabojev
in
50
svinčenih
čebrov
živega
srebra
so
zaplenili
,
vrhu
tega
pa
še
par
tisoč
čebrov
in
vreč
sirovega
in
zmletega
cinobra
.
Kmalu
sta
se
rudniško
gledališče
in
šola
izpremenila
v
vojašnici
,
po
hišah
pa
so
našli
ležišča
podčastniki
in
ordonance
.
Po
vseh
cestah
in
potih
so
migljale
medle
luči
jamščaric
,
in
celo
v
rižah
in
za
Sv.
Antonom
ob
Kobalovih
planinah
so
spremljali
rudarji
k
počitku
svoje
nepričakovane
goste
.
In
po
vseh
kuhinjah
so
idrijske
gospodinje
kuhale
Francozom
,
lačnim
,
trudnim
,
a
vzlic
temu
prijaznim
,
veselim
in
dovtipnim
.
Tako
presenečenje
!
Človeku
se
zdi
,
da
sanja
.
»
Mislili
smo
,
da
nam
Francozi
z
naskokom
na
Idrijo
napolnijo
kostnico
s
celo
vrsto
prestreljenih
in
zadavljenih
meščanov
in
meščank
!
«
je
dejala
gospa
Roza
,
ko
je
legla
poleg
moža
iznova
v
široko
pernato
posteljo
.
»
Pa
so
vam
napolnili
ušesa
z
najsladkejšimi
pokloni
in
vam
lizali
roke
!
«
je
dostavil
Kraus
in
oba
zakonca
sta
se
zasmejala
.
»
Prav
elegantno
so
nas
obrali
za
nekaj
milijonov
.
Paziti
treba
,
da
nam
na
isti
način
ne
ugrabijo
še
src
naših
žen
!
«
»
Ne
,
to
se
ne
zgodi
nikdar
,
moj
dragec
!
«
je
šepetala
Roza
,
poiskala
pod
odejo
soprogovo
roko
in
jo
stiskala
.
»
Nikdar
!
Nikdar
!
«
...
V
sosednji
sobi
pa
je
bila
ležala
Viktorina
in
zrla
z
odprtimi
očmi
v
temo
.
»
Lep
,
prijazen
je
kapitén
Borussie
...
Ampak
Napoleon
Buonaparte
je
gotovo
še
lepši
,
še
prijaznejši
...
«
Zaspala
je
in
gledala
v
sanjah
junaka
,
krasnega
,
mladega
,
silnega
.
Brez
klobuka
,
cedeč
se
od
blata
in
snega
,
z
znojnim
obrazom
,
tresoč
se
na
vsem
telesu
,
sopihajoč
in
bled
je
pritekel
stari
postojnski
poštni
voznik
ter
se
omahujoč
brez
glasu
zgrudil
v
veži
poštne
hiše
na
klop
.
»
Za
božjo
voljo
,
kaj
pa
je
?
Kakšen
pa
si
!
Ali
so
te
razbojniki
napadli
?
Ali
so
se
ti
konji
splašili
?
Ali
se
ti
je
voz
zvrnil
?
«
je
izpraševal
poštar
Henrik
pl.
Hueber
svojega
starega
postiljona
.
Ta
pa
je
le
odkimaval
in
sopel
ter
se
oddihaval
drgetaje
po
vsem
životu
,
ne
da
bi
mogel
izpregovoriti
le
besedico
.
»
Križana
nebesa
,
govori
vendar
,
nesrečnež
!
«
je
kričal
poštar
,
že
sam
ves
prestrašen
in
zbegan
.
»
Kje
pa
si
pustil
voz
?
Kje
je
ostala
današnja
pošta
?
«
Voznik
je
zamahnil
z
roko
:
»
Vse
je
izgubljeno
!
«
Tedaj
je
stopil
v
vežo
postojnski
župnik
Jožef
Leopold
Wenigar
.
Pravkar
je
bil
nejasno
besedilo
mašo
v
cerkvi
sv.
Štefana
in
kakor
vsako
jutro
je
prišel
na
pošto
,
vpraševat
za
dopise
in
pozvedovat
najnovejše
novice
.
»
Kmalu
bo
vsa
Postojna
prazna
!
«
je
dejal
župnik
,
a
ko
je
zagledal
poštarjev
obraz
in
starega
postiljona
,
je
onemel
in
se
začudil
:
»
Joj
,
Miha
,
kaj
si
že
zopet
doma
?
«
»
Tak-le
je
pribežal
domov
brez
voza
in
brez
pošte
!
Pomislite
!
In
tako
je
prestrašen
in
zasopljen
,
da
ne
morem
zvedeti
,
kaj
se
mu
je
pravzaprav
zgodilo
,
«
je
pripovedoval
poštar
.
»
Francozi
so
ga
napadli
!
«
je
vzkliknil
župnik
.
»
Kaj
ne
,
Miha
,
Francozi
so
ti
zaplenili
voz
in
konje
?
«
»
Zaplenili
,
zaplenili
!
«
je
dihtel
Miha
in
mahal
z
rokami
,
češ
:
vse
je
proč
,
vse
izgubljeno
!
»
Francozi
?
To
vendar
ni
mogoče
!
«
je
strmel
Hueber
.
»
Še
sinoči
so
bili
tu
naši
husarji
in
ulanci
.
Sam
sem
jih
videl
s
Soviča
,
kako
so
jezdarili
po
okolici
in
bilo
jih
je
vsaj
poldrugo
eskadrono
,
o
Francozih
pa
še
niti
sluha
.
«
»
Seveda
,
a
ponoči
so
izginili
naši
konjiki
vsi
do
zadnjega
!
«
je
dejal
župnik
.
»
Ali
pa
veste
,
da
je
okrožni
urad
tudi
čisto
prazen
?
«
»
Kaj
res
?
«
»
Vse
je
pobegnilo
,
le
pisar
Šeber
je
ostal
,
ker
ima
hudo
bolno
ženo
!
«
je
potrdil
Wenigar
z
jezo
.
»
Kadar
bi
bile
oblasti
ljudstvu
najpotrebnejše
,
takrat
pobegnejo
!
«
Tedaj
se
je
Miha
že
toliko
odpočil
in
umiril
,
da
je
mogel
pripovedovati
:
Jedva
pol
ure
je
vozil
iz
Postojne
,
ko
je
