ninamreč
še
nič
.
Ni
imela
časa
.
Kakor
usoda
človeku
od
rojstva
do
groba
nagaja
,
ni
tudi
meni
prizanesla
,
ni
mi
pustila
,
da
bi
bil
slišal
brž
včeraj
tisto
besedo
,
za
katero
dam
kri
in
življenje
.
Prišel
je
bil
tretji
človek
,
ki
je
vsemu
konec
storil
.
Ne
smeš
si
pa
misliti
,
da
je
bil
ta
nepotrebni
tretji
človek
kak
razjarjen
oče
ali
srdit
tekmec
,
bil
je
hvala
Bogu
bolj
neškodljiv
,
dobrohoten
človek
,
preprost
berač
ali
moj
»
deseti
brat
«
,
ki
ni
drugega
hudega
napravil
,
kakor
da
mi
je
ona
roko
iz
roke
izpulila
in
za
uljnjakom
izginila
.
Vselej
sem
tega
človeka
rad
videl
,
ali
včeraj
bi
ga
bil
kakor
neljubo
pričo
najrajši
vrgel
čez
deveto
goro
.
Bojim
se
sicer
ne
,
da
bi
me
izdal
,
ali
vendar
me
je
nekako
pretresnilo
,
ko
me
je
ta
čudni
mož
domislil
tiste
noči
,
ko
sva
bila
vprvič
vkup
in
ko
mi
je
prerokoval
,
da
bom
grad
in
grajske
ljudi
pomnil
vse
življenje
.
In
kako
bi
mogel
tega
večera
pozabiti
,
ko
bi
tudi
že
drugega
nič
ne
doživel
več
!
Razloži
mi
,
kako
je
ta
človek
vedel
,
kaj
me
čaka
.
Od
kraja
sem
mislil
,
da
je
nor
,
večkrat
sem
pa
že
imel
priliko
prepričati
se
,
da
je
popolnoma
pri
umu
.
Zdelo
se
mi
je
,
da
ga
to
nekaj
posebno
veseli
,
česar
je
en
del
videl
,
dasiravno
si
ne
morem
misliti
,
kaj
bi
tega
malharja
vodilo
,
da
se
tolikanj
zame
peča
.
Zakaj
že
večkrat
sem
ga
zagledal
na
raznih
krajih
naenkrat
za
seboj
ali
pred
seboj
.
Govoriti
nisem
potlej
mogel
več
ž
njo
na
samem
.
Davi
pri
zajtrku
se
ji
skoraj
nisem
upal
v
obraz
pogledati
,
pa
kmalu
sem
se
prepričal
,
da
se
zna
vse
drugače
zakrivati
ko
jaz
.
Kakor
je
ona
govor
poprijela
,
ne
bi
bil
živ
človek
na
to
misel
prišel
,
da
je
bilo
med
nama
v
poslednjem
času
kaj
posebnega
.
Kmalu
smo
govorili
kakor
vselej
.
Vprašal
boš
morda
,
kaj
zdaj
mislim
.
Najprej
!
Stopil
sem
veliko
stopinjo
,
nazaj
mi
pač
ni
več
mogoče
.
Skušal
bom
sebe
,
svoje
oči
in
srce
toliko
čuvati
,
da
bode
ostala
skrivnost
samo
moja
in
njena
.
Ali
učiti
se
hočem
iz
vseh
moči
.
Morda
mi
boste
glava
in
pridnost
,
ki
ste
me
že
do
te
stopnje
spravili
,
pomagali
,
da
bom
čez
nekaj
let
mogel
stopiti
pred
njenega
očeta
.
Ali
Bog
vé
,
če
mi
ni
še
popred
kaj
drugega
namenjenega
.
Saj
se
usoda
človeku
naglo
premeni
.
Še
tako
dolgo
človek
tistih
misli
ne
ostane
,
kar
bi
eno
pismo
spisal
,
kakor
imaš
živo
pričo
na
meni
in
pričujočem
listu
.
Naenkrat
,
v
enem
skoku
,
sem
se
predrugačil
.
Zdrav
,
prijatelj
!
Kakor
hitro
se
mi
bode
kaj
imenitnega
pripetilo
,
zvedel
boš
po
drugem
pismu
.
Čeravno
boš
iz
vsega
tega
presodil
,
da
je
zaenkrat
sangvinizem
mojega
temperamenta
prevladal
,
vendar
vem
,
da
me
ne
boš
grajal
,
zlasti
ker
bi
nič
ne
pomagalo
,
kakor
lahko
previdiš
.
Biló
ni
godú
,
svatovščine
,
semnjá
,
da
tja
ne
bili
bi
vabili
ga
.
Prešeren
Marsikak
ženin
,
ki
je
bil
predpust
zamudil
,
klel
je
in
glavo
podpiral
na
srédpostno
sredo
,
da
štiridesetdanski
post
dolgo
trpí
;
marsikak
mlad
junak
,
ki
je
težko
čakal
tistega
dne
,
ki
mu
bode
izvoljeno
nevesto
na
samošni
dom
pripeljal
,
želel
si
je
v
pregrešnem
srcu
,
da
bi
sveta
mati
katoliška
cerkev
ne
bila
postavila
prepovedi
:
ne
obhajaj
ženitovanja
ob
prepovedanem
času
.
Tako
je
tudi
naš
Obrščan
Francelj
Dražarjev
vse
postne
dni
težko
čakal
tistega
pražnjega
delavnika
,
vélikega
ponedeljka
,
ki
mu
bo
dovoljenje
prinesel
,
da
bi
storil
,
kar
je
Martinek
Spak
rad
pel
:
En
krajcar
imam
,
ga
fajmoštru
dam
,
oznanim
mu
sam
,
da
ljubco
imam
,
poročil
me
bo
,
zvezal
me
ž
njo
.
Ali
ravno
ta
Martinek
,
ki
je
te
vsakdanje
vrste
povedal
,
izgovoril
je
baje
nekdaj
modro
besedo
:
potrpljenje
je
boljše
ko
medna
hruška
,
boljše
ko
vsa
mazila
in
zdravila
,
kar
jih
konjederka
in
zdravnik
Vencelj
premoreta
.
Da
je
pa
ta
beseda
desetega
brata
res
vredna
,
da
jo
modro
imenujemo
,
dokazuje
menda
gotovo
resnica
,
da
je
Franceljnovo
potrpljenje
končalo
se
z
ženitovanjem
.
In
povedi
nam
kdo
bolj
vesel
konec
dolgih
pričakovanj
,
bojaznosti
in
nepriležnosti
.
Komaj
so
bili
v
cerkvi
v
spomin
,
da
je
odrešenik
iz
groba
vstal
,
alelujo
odpeli
,
pela
se
je
v
Obrhku
druga
aleluja
v
znamenje
,
da
se
mladi
Dražar
ženi
in
svatovščino
obhaja
.
Dražarjeva
hiša
,
ki
je
to
veselje
doživela
,
res
ni
bila
vredna
enake
časti
,
kakor
je
svatovanje
,
zakaj
po
vsej
pravici
jo
je
deseti
brat
primerjal
stari
,
suhi
in
grbavi
babi
,
ki
se
samo
še
ob
drenovi
palici
pokonci
drži
in
vendar
noče
umreti
,
ampak
zavidljivo
gleda
na
mlajše
svojega
spola
,
ki
imajo
glajše
lice
in
še
vse
zobe
v
čeljustih
.
Ta
primera
—
ki
se
bode
,
kakor
le
v
gredoč
omenimo
,
komu
naših
bralcev
vegasta
in
robata
zdela
,
katero
pa
mi
že
iz
ljubezni
do
svojega
rokovnjača
morda
enostransko
sodimo
in
ji
višjo
ceno
dajemo
,
kakor
bi
jo
dajal
kak
mirnejši
mislec
ta
primera
se
je
nanašala
na
leseno
ostenje
,
črvivo
brunovje
in
opuščeno
streho
lesene
Dražarjeve
hiše
.
Vešči
ljudje
so
si
pravili
v
Obrhku
,
da
bi
bila
Franceljnova
mati
,
stara
,
togotna
Dražarka
,
ki
je
med
lanskimi
pasjimi
dnevi
popustila
Obrhek
in
šla
Boga
gledat
od
obličja
do
obličja
,
kaj
lahko
popravila
svojo
domačijo
,
zlasti
ker
so
bile
dražarske
njive
najboljše
v
obrškem
polju
,
ko
ne
bi
bila
imela
ženica
priskutne
navade
,
vsak
krajcar
za
žganje
in
bel
kruhek
potrositi
.
Znano
jim
je
bilo
,
da
se
je
bila
rajnica
te
malo
ženske
navade
navzela
od
svojega
umrlega
moža
,
ki
se
je
bil
v
mladih
letih
pri
brambovskih
vojskah
ob
francoskem
času
s
to
božjo
pijačo
seznanil
.
Obrške
sosede
,
ki
so
bile
tako
ljubeznive
,
da
so
jo
včasi
obirale
in
čez
zobe
vlekle
,
bile
bi
ji
še
odvezo
dale
za
to
slabost
,
ali
to
,
da
dolgove
dela
in
ne
misli
,
kaj
bo
sinu
Franceljnu
pustila
,
to
je
bilo
v
njih
očeh
hujše
ko
tisti
mutasti
grehi
,
ki
se
še
ne
vé
,
kaki
so
.
Nobena
izmed
njih
ni
hotela
očesa
zasolziti
,
ko
so
lani
sosedo
pokopavali
.
Brž
potlej
se
je
slišalo
,
da
bo
Miha
izpod
Gaja
,
poglavitni
dolžnik
,
prodal
Dražarijo
,
ker
mu
Francelj
,
novi
gospodar
,
ni
mogel
plačati
,
kar
je
imel
Miha
terjati
.
In
zdaj
se
je
dejalo
,
da
je
dolg
plačan
,
pismo
je
bilo
narejeno
,
Francelj
s
Krivčevo
hčerjo
oklican
in
zdaj
je
bilo
pirovanje
!
Napravljeno
smo
imeli
celo
rešto
kvant
,
kako
so
Obrščanke
ugibale
,
kje
je
mladi
sosed
denar
dobil
;
ali
ker
so
manj
imenitne
,
nočemo
ž
njimi
častitih
bralcev
dolgočasiti
.
Pogledimo
rajši
v
hišo
,
dasi
je
razkopana
,
lesena
in
stara
;
tako
dolgo
ne
bo
na
kup
padla
,
da
mi
ven
pridemo
.
Zbrana
je
bila
v
hiši
lepa
druščina
ljudi
.
Če
rečem
,
da
so
jim
godci
godli
,
razume
se
že
samo
po
sebi
,
da
so
bili
vsi
vesele
in
židane
volje
;
zakaj
godci
in
mala
nebesa
—
to
ste
pravemu
Slovencu
dve
misli
ali
dva
razumka
,
ki
ju
ne
more
vselej
naravnost
ločiti
.
Ženin
in
nevesta
,
vsa
v
veselju
,
sta
sedela
za
mizo
upehana
od
plesa
.
Krivec
in
Krivčevka
sta
bila
tako
dobre
volje
,
da
že
od
svoje
svatovščine
semkaj
ne
tako
.
Zlasti
je
bila
poslednja
,
dasiravno
sicer
skopa
,
na
današnji
dan
vse
predrugačena
.
Dostikrat
je
vstala
izza
omizja
,
jemala
razne
potice
in
mesene
jedi
iz
skled
in
jih
nosila
tjakaj
k
peči
,
kjer
je
na
ostanke
prežala
vsa
nada
prihodnjega
Obrhka
,
otroci
obojega
spola
ubožnih
in
premožnih
Obrščanov
.
Med
to
krdeljo
je
sedel
tudi
naš
prijatelj
Krjavelj
in
se
je
mastil
s
kostmi
,
ki
so
mu
od
vseh
strani
na
obiranje
letele
od
mize
.
Cvet
vsega
društva
pa
so
bili
poglavni
naši
znanci
:
Kvas
,
deseti
brat
in
Dolef
,
dasi
so
se
razno
obnašali
.
Kvas
je
tiho
sedel
na
oglu
in
opazoval
ljudi
in
navade
.
Kmetje
,
posebno
starešina
Matevžek
,
ki
je
v
kotu
sedel
in
nekatero
neumno
in
smešno
razdrl
,
imeli
in
šteli
so
si
za
veliko
čast
,
da
je
svatovščina
imela
gosposkega
gosta
.
Zato
so
pa
pokladali
najtolstejše
in
najlepše
prigrizljaje
predenj
.
Deseti
brat
ni
hotel
med
gosti
sedeti
.
V
svoji
navadni
obleki
je
stal
sredi
hiše
,
zdaj
pa
zdaj
se
glasno
zakrohotal
in
,
kadar
so
godci
kako
novo
ubrali
,
vzdigoval
je
nerodno
bose
noge
,
metal
jih
visoko
od
sebe
in
s
peto
bil
ob
tla
,
kakor
bi
hotel
plesati
.
O
Dolfu
je
malo
drugega
povedati
,
kakor
da
je
imel
kupico
vedno
med
prsti
.
»
Naj
Krjavelj
pije
!
Povedal
nam
bode
,
ali
je
res
hudič
na
svetu
,
«
pravi
starešina
Matevžek
.
»
O
,
res
,
to
pa
to
,
saj
sem
ga
jaz
presekal
,
na
dva
kosa
sem
ga
presekal
!
«
zavpije
Krjavelj
vesel
,
slastno
použije
dar
iz
kozarca
in
brž
je
bil
pripraven
svojo
povest
praviti
.
»
O
svoji
ženi
naj
pové
,
zdaj
smo
na
ženitovanju
!
«
zavpije
deseti
brat
.
»
Kaj
je
bil
kdaj
oženjen
Krjavelj
?
«
vpraša
Krivec
.
»
O
,
bil
,
bil
,
«
odgovori
Krjavelj
,
»
sveti
Kozmek
mi
jo
je
bil
dal
,
Bog
mu
daj
dobro
,
Vsi
sveti
so
mi
jo
pa
vzeli
,
mojo
Urško
,
Bog
jim
te
grehe
odpusti
,
jaz
jim
jih
ne
bom
nikoli
pozabil
,
kaj
menite
!
«
In
nakremži
se
Krjavelj
in
se
namrda
,
nabere
lice
v
čudovite
gubance
,
razvleče
usta
na
široko
,
stisne
oči
in
si
jih
začne
brisati
s
pestjo
ter
zatuli
čudovit
jok
,
da
so
se
nekateri
smejali
,
nekaterim
pa
se
je
začel
smiliti
.
»
Nič
ne
jokaj
,
brate
!
«
tolaži
ga
deseti
brat
,
»
tvoja
Urška
ni
bila
latvice
kislega
mleka
vredna
.
Zakaj
bi
tulil
in
solze
pocejal
za
njo
.
«
»
Kaj
lažeš
!
«
srdi
se
Krjavelj
.
»
Povej
rajši
,
kako
sta
se
seznanila
,
koliko
časa
sta
bila
vkup
,
«
pravi
Krivec
.
»
Kako
se
bova
seznanila
!
«
odgovori
Krjavelj
,
»
jaz
sem
dejal
ti
,
ona
je
dejala
ti
,
pa
je
bilo
vse
.
Jaz
sem
za
pečjó
ležal
,
pri
Bučarju
je
bilo
,
pa
trebuh
me
je
bolel
.
«
»
Zakaj
ga
nisi
ozdravil
tako
kakor
kozo
?
«
vpraša
deseti
brat
.
»
Zato
,
ker
se
nisem
domislil
.
—
Trebuh
me
je
bolel
;
kar
pride
Bučar
in
mi
pové
,
da
je
Hrvatom
,
ki
so
prašiče
čez
hosto
gnali
,
ena
takih
živali
v
travo
polegla
.
«
»
Crknila
!
«
»
Kaj
lažeš
,
ni
bila
crknila
,
samo
hoditi
ni
mogla
več
.
Jaz
nisem
imel
kaj
jesti
,
pozabim
trebuh
in
grem
živinčeta
iskat
.
Tam
pri
cesti
je
bilo
stegnjeno
.
Jaz
poprimem
za
prednje
noge
—
takole
—
potegnem
vso
žival
čez
hrbet
,
eno
nogo
čez
eno
,
drugo
čez
drugo
ramo
,
zadnje
so
mi
pa
doli
pod
hrbtiščem
po
mojih
nogah
opletale
in
rilec
je
čez
mojo
glavo
naprej
molel
,
takole
!
Težko
sem
nosil
,
grozno
so
me
slabosti
obhajale
pa
mrak
se
je
delal
in
trebuh
me
je
bolel
.
Tačas
sem
Boga
klical
na
pomaganje
,
ali
nič
ni
izdalo
.
Kar
mi
je
na
um
prišlo
:
ti
,
Krjavelj
,
danes
je
sveti
Kozmek
in
sveti
Domen
,
to
sta
bila
dva
konjederkina
brata
,
sta
ljudi
zdravila
in
dobra
dela
doprinašala
;
prosi
ju
,
onadva
ti
bosta
pomagala
,
da
boš
imel
manj
težave
s
prašičem
.
In
ko
sem
roke
povzdignil
,
spustil
sem
ponevedoma
obe
gnjati
,
prase
mi
je
zmuznilo
po
hrbtu
na
tla
,
rilec
mi
je
še
klobuk
posnel
.
In
potlej
sem
prosil
svetega
Kozmeka
,
naj
mi
pride
na
ramo
pomagat
ali
naj
pa
vsaj
kako
živo
dušo
pošlje
,
ker
sam
nisem
mogel
praseta
zopet
na
ramo
spraviti
,
kakor
je
pred
bilo
.
«
»
Ali
te
je
zaslišal
sveti
Kozmek
?
«
vprašajo
eni
.
»
Kajpak
da
me
je
,
«
odgovorí
Krjavelj
.
»
Komaj
sem
jezik
za
zobe
dejal
od
molitve
,
že
sem
zagledal
neko
žensko
,
ki
je
mimo
prišla
.
«
»
Stara
beračica
je
bila
!
«
reče
Martinek
.
»
Kdo
pravi
!
Kako
bo
stara
,
saj
še
šestdeset
let
ni
živela
do
tačas
!
Kako
bo
beračica
,
kaj
me
je
vbogajme
prosila
,
kaj-li
?
—
Jaz
pravim
:
ti
,
ženska
,
Bog
te
je
ustvaril
,
Bog
te
je
dal
,
pomagaj
mi
na
ramo
!
In
brž
je
poprijela
prašiča
za
eno
bedresce
in
mi
je
pomagala
vleči
na
ramo
.
Jaz
pa
sem
brž
dejal
:
to
je
dobra
ženska
,
to
bi
ti
vzel
.
To
sem
ji
naravnost
povedal
,
iz
oči
v
oči
.
Ona
pa
ni
dejala
nobene
slabe
besedice
,
samo
z
brado
je
pokimala
in
do
dobrega
sva
se
zmenila
,
da
je
njej
Urška
ime
,
da
se
meni
Krjavelj
pravi
,
da
ona
ni
nikjer
doma
,
da
imam
jaz
hišo
,
in
vse
je
bilo
pri
kraju
.
Za
doto
je
nisem
vprašal
;
pa
sem
vendar
videl
,
da
ima
vrečo
in
nekaj
v
nji
,
Bog
vé
,
kaj
je
bilo
.
«
»
Oves
!
«
pravi
Martinek
.
»
I
,
kaj
še
!
Jaz
trdim
in
mislim
,
da
je
bilo
kaj
boljšega
tam
notri
.
Pa
naj
bo
že
,
kar
hoče
,
jaz
bi
jo
bil
rad
imel
,
kakor
še
nihče
ni
človeka
rad
imel
,
ko
bi
gosposka
,
duhovska
in
deželska
,
ne
bila
samo
zato
na
svetu
,
da
ljudem
nagaja
in
sitnosti
dela
.
»
Urška
,
kar
z
menoj
pojdi
,
mrak
je
že
,
«
tako
sem
ji
dejal
in
šla
je
z
menoj
v
mojo
hišo
.
Postlal
sem
posteljo
v
hiši
zanjo
,
sam
sem
pa
v
vežah
ležal
.
Šest
tednov
je
bila
pri
meni
,
to
je
od
svetega
Kozmeka
do
Vseh
svetih
.
Dvakrat
sem
bil
pri
fajmoštru
in
sem
lepo
prosil
,
obete
in
obljube
delal
,
ali
vse
zastonj
;
ne
smeš
se
ženiti
,
so
mi
dejali
in
vse
so
čvekali
,
da
sem
nor
,
da
nimam
nič
in
bog
znaj
kaj
še
.
Kar
so
ta
gospod
govorili
,
dejal
je
tudi
oni
gori
na
Slemenicah
.
Molil
sem
na
Vseh
svetih
zjutraj
pri
prvi
maši
tri
očenaše
in
dve
veri
na
čast
vsem
svetnikom
in
svetnicam
,
prosil
sem
vse
verne
duše
v
vicah
,
da
bi
omečile
fajmoštru
srce
in
gospodu
malo
premisleka
vdihnile
,
da
bi
mi
dovolil
,
česar
ga
bom
šel
še
v
tretje
prosit
.
Res
,
po
maši
pravim
:
sveti
križ
božji
,
da
bi
vse
dobro
izteklo
!
Ko
sem
se
ustopil
tja
pred
moža
,
začel
sem
moledkovati
in
prositi
,
kakor
ne
bom
sv.
Petra
na
poslednji
dan
nebes
prosil
.
«
»
Ali
te
niso
uslišali
?
«
vpraša
Krivec
.
»
O
pač
!
«
pravi
Krjavelj
.
»
Naveličal
se
me
je
sveti
mož
poslušati
in
mi
je
nazadnje
rekel
:
če
ti
gospod
v
gradu
in
soseska
dovoli
in
če
imaš
ženo
s
čim
preživiti
,
naredi
,
kar
hočeš
,
pa
kesal
se
boš
.
—
In
jaz
sem
vesel
šel
domov
..
Doma
pa
je
bilo
zaprto
,
Urške
ni
bilo
nikjer
.
Reva
je
bila
pobegnila
,
nikoli
več
je
nisem
videl
.
«
»
Ali
se
ti
kaj
toži
za
njo
?
«
Krjavelj
se
v
jok
spustí
in
pripoveduje
:
»
O
,
pač
se
mi
je
tožilo
.
Že
leto
in
zopet
leto
je
minilo
.
Urška
je
bila
že
najbrž
umrla
in
jaz
sem
še
včasi
mislil
,
kako
lepo
bi
bilo
,
ko
bi
mi
je
ne
bili
Vsi
sveti
vzeli
.
Tisto
jesen
sem
bil
dosti
pridelal
,
lahko
bi
se
bil
ženil
.
Krompirja
sem
imel
poldevet
naramnih
koš
,
korenje
mi
je
bilo
dobro
obrodilo
,
vsaka
luknja
ga
je
bila
polna
.
Kaj
menite
,
—
kadar
so
vrata
zaškripala
,
vselej
sem
mislil
:
zdajle
pa
moja
rajnica
Urška
gre
.
«
Komaj
je
Krjavelj
izgovoril
in
debelo
solzo
otrnil
,
ko
res
vrata
zaškripljejo
,
ali
namesto
rajnice
Urške
je
prišel
v
hišo
le
Marijan
.
Vsi
so
veseli
pozdravili
gosta
,
samo
desetemu
bratu
je
lice
zatemnelo
;
usedel
se
je
tja
h
godcem
,
vgozdil
koščeno
brado
med
palec
in
prste
ter
tako
naslonjen
tiho
sam
zase
ždel
,
na
nobeno
vprašanje
nič
odgovoril
in
nikamor
pogledal
.
Tudi
Lovreta
je
malo
rdečica
oblila
,
ko
je
Marijan
,
potem
ko
je
skoro
vsakega
svata
posebej
ogovoril
in
vsakemu
napil
,
prisedel
se
zraven
njega
in
dejal
:
»
Kaj
ste
tudi
vi
prišli
?
«
»
Ravno
skozi
vas
sem
šel
in
zvabili
so
me
v
hišo
,
«
odgovori
Kvas
.
»
Dobro
je
,
če
je
človek
včasi
med
,
dobrimi
ljudmi
vesel
in
si
malo
preproste
stare
navade
ogleda
.
«
»
To
ste
prav
govorili
;
posebno
za
vas
je
dobro
,
da
ste
včasi
veseli
,
saj
tako
vedno
doma
čepite
,
nikjer
vas
ni
videti
!
Nikar
mi
ne
zamerite
,
tako
se
mi
zdi
,
kakor
bi
se
me
hoteli
malo
ogibati
.
Popred
,
v
prvih
časih
,
ko
ste
na
Slemenice
prišli
,
prišli
ste
včasih
k
meni
,
šla
sva
na
lov
ali
kam
drugam
,
da
je
čas
minil
.
Jaz
sem
vas
bil
prav
vesel
,
ker
sem
vsaj
imel
enega
pajdaša
.
Ali
zdaj
že
dober
čas
se
mi
pozdeva
,
da
ste
se
jako
spremenili
,
kar
ogibljete
se
me
.
«
»
Nikar
me
napačno
ne
sodite
,
prijatelj
!
«
pravi
Lovre
in
malo
barvo
spremeni
,
ker
je
bil
primoran
ugovarjati
temu
,
kar
je
vedel
,
da
je
resnica
.
»
Saj
veste
,
da
nimam
nikakega
razloga
,
da
bi
se
vam
odtezal
.
Jaz
sem
čuden
človek
,
nisem
za
družbo
,
vem
,
da
sem
vas
že
dostikrat
dolgočasil
s
svojo
tovarišijo
.
Morate
mi
tedaj
odpustiti
,
če
nisem
tak
,
kakršen
bi
moral
biti
in
kakršni
so
drugi
ljudje
.
Vsak
človek
,
pravijo
,
ima
svoje
slabosti
in
jaz
jih
imam
največ
.
Sam
čutim
,
da
bi
se
moral
dostikrat
drugače
obnašati
in
drugače
ravnati
,
pa
ne
morem
.
«
»
Bežite
,
to
so
neumnosti
!
Bodite
,
kakor
je
drugi
svet
.
In
če
vas
nisem
kdaj
razžalil
ali
če
vam
nisem
kaj
storil
,
nikar
se
mi
ne
skrivajte
,
kadar
pridem
na
Slemenice
.
Zares
se
mi
včasi
tako
zdi
,
kakor
da
bi
vas
ne
bilo
v
soseščini
.
Če
pridem
k
vam
,
vas
ni
,
če
Manico
vprašam
,
kje
ste
,
ne
vé
mi
povedati
ali
mi
pa
noče
povedati
,
kakor
bi
ji
bili
prepovedali
.
Dostikrat
sem
se
že
namenil
,
da
vas
bom
zato
izpovedal
,
in
ravno
prav
je
,
da
sem
vas
dobil
.
«
»
Prav
storite
,
da
me
oštejete
!
«
»
To
zopet
ni
nič
!
Vi
mi
morate
obljubiti
,
da
se
boste
poboljšali
in
da
boste
prišli
precej
jutri
zjutraj
k
meni
,
in
potlej
jo
bova
udarila
kam
v
hosto
ali
pa
kam
drugam
,
kjer
bova
vesela
.
«
»
Prišel
bom
,
ali
povedati
vam
moram
,
da
to
pri
meni
ni
tako
lahko
mogoče
kakor
pri
vas
.
Jaz
imam
svoje
dolžnosti
,
vi
ste
sam
svoj
gospodar
.
Jaz
moram
sam
sebe
in
druge
učiti
,
če
hočem
kaj
veljati
kdaj
na
svetu
in
če
hočem
to
zaslužiti
,
kar
sem
zdaj
.
«
»
Kdo
bo
zmerom
v
tistih
bukvah
ril
in
dolgčas
prodajal
!
To
je
le
za
včasi
,
če
že
mora
biti
.
Kar
se
pa
fanta
tiče
,
ki
ga
morate
podučevati
,
vem
,
da
vam
ne
bo
gospod
Benjamin
nič
rekel
,
če
ga
včasi
pustite
in
greste
pol
dne
ali
pa
cel
dan
z
menoj
z
doma
.
Bom
že
jaz
govoril
ž
njim
.
«
»
To
se
ne
bi
spodobilo
.
«
»
Spodobilo
!
Saj
vas
vendar
nima
nihče
navezanega
!
Ljudje
tudi
niso
tako
spotikljivi
na
Slemenicah
,
da
bi
se
človek
brž
zaletel
,
če
ga
ni
kake
pol
urice
domá
.
Zato
pridite
jutri
k
meni
,
precej
zjutraj
,
ali
bom
pa
jaz
vas
prišel
iskat
.
Samo
da
se
mi
ne
skrijete
,
sicer
bom
res
verjel
,
da
sem
vam
kaj
naredil
ali
da
me
ne
morete
videti
,
kar
bi
mi
pa
prav
žal
bilo
.
Čakajte
,
bova
se
že
še
zmenila
,
jaz
grem
enkrat
z
nevesto
plesat
.
«
Ravno
so
bili
godci
eno
ubrali
in
Marijan
je
popustil
svojega
soseda
,
da
bi
se
uvrstil
med
kmečke
stare
in
mlade
plesalce
.
Kvasa
je
ta
pogovor
z
neskrbnim
mladeničem
čudno
ganil
.
Ni
mogel
dalje
tu
ostati
,
vleklo
ga
je
ven
na
samoto
,
imel
je
veliko
premišljati
,
česar
tukaj
med
veselimi
ljudmi
ni
mogel
.
Vstal
je
izza
ogla
in
razmišljen
šel
proti
vratom
,
pozabivši
celo
zahvaliti
se
priljudnim
ljudem
za
pogostovanje
.
Med
vrati
ga
je
zagledal
Marijan
,
hitro
popustil
svojo
plesalko
in
čudé
se
vprašal
:
»
Kaj
že
greste
?
Zakaj
ne
počakate
,
da
bi
šla
vkup
?
«
»
Imam
še
delo
danes
popoldne
,
«
odgovori
Kvas
brez
premisleka
,
da
ravno
laž
izgovarja
.
»
Saj
vas
jutri
zjutraj
obiščem
.
«
»
Le
gotovo
!
«
kliče
Marijan
za
njim
.
Dasiravno
je
človeška
natura
taka
,
da
se
težko
ločimo
od
kraja
,
kjer
veselje
prebiva
,
primorani
smo
vendar
dostikrat
v
življenju
drugače
ravnati
,
kakor
nam
velevajo
željé
.
Tako
popustimo
tudi
mi
,
četudi
neradi
,
Dražarjevo
hišo
in
spremimo
svojega
Lovreta
;
popred
pa
moramo
še
to
opomniti
,
da
,
ako
bi
se
kateri
izmed
bralcev
našel
,
da
bi
bil
rad
še
Krjavljeve
neumne
spomine
poslušal
,
kar
pa
ni
verjetno
,
da
tedaj
Krjavelj
ves
tisti
božji
dan
ni
nič
novega
povedal
razen
stare
pravljice
o
hudiču
,
na
novo
preoblečene
.
Počasno
je
koračil
Lovre
od
vasi
po
obrobju
proti
Slemenicam
.
Veliko
je
iz
zadnjega
pogovora
z
Marijanom
pozvedel
,
kar
ga
je
v
srce
zabolelo
.
Sprevidel
je
,
da
ima
ta
mladenič
blažjo
dušo
,
nego
jo
je
kdaj
pričakoval
pri
tako
vsakdanjem
človeku
,
kakor
se
mu
je
Marijan
izprva
videl
.
Res
je
bilo
,
da
se
ga
je
on
sam
ogibal
,
ker
mu
vest
ni
dala
po
prijateljsko
in
,
kakor
si
je
on
mislil
,
po
hinavsko
bratiti
se
s
tistim
,
kateremu
je
najlepšo
reč
vzel
—
ljubezen
.
Da
je
Marijan
Manico
ljubil
,
to
je
bil
iz
vsega
za
gotovo
izvedel
.
Dasiravno
namreč
ni
deklici
Marijan
sami
nikdar
nič
o
tem
govoril
,
obnašal
se
je
vendar
proti
njej
tako
,
kakor
bi
se
vse
samo
ob
sebi
razumelo
,
česar
ni
izgovoril
.
Ker
je
vedno
samó
med
prostim
ljudstvom
živel
,
navzel
se
je
menda
tiste
nature
,
katero
med
našimi
ljudmi
vidimo
,
da
se
vsako
razkazovanje
in
očitovanje
notranjega
globljega
čuta
zatira
.
Da
se
je
zastran
svoje
prihodnje
namišljene
neveste
rajši
zmenil
z
njenim
očetom
kakor
ž
njo
samo
,
pripomoglo
je
veliko
tudi
to
,
ker
je
čutil
,
da
ga
deklica
,
kar
se
tiče
duha
in
dušnih
zmožnosti
,
daleč
presega
.
Da
pa
jo
je
ljubil
bolj
goreče
,
kakor
bi
bil
človek
sodil
iz
vnanjosti
njegove
in
iz
obnašanja
proti
njej
,
razvidelo
se
je
iz
tega
,
da
skoro
ni
dan
minil
,
da
ga
ne
bi
bilo
na
Slemenicah
.
Manica
je
Lovretu
sicer
naravnost
povedala
,
da
ji
ne
bi
bilo
nikoli
mogoče
Marijanu
zaročiti
se
,
tudi
ko
ne
bi
bila
njega
nikdar
poznala
,
vendar
se
Lovre
ni
mogel
nikoli
popolnoma
utolažiti
.
Vselej
,
kadar
je
prišel
mladenič
v
grad
,
umaknil
se
mu
je
s
poti
,
nekaj
zavoljo
tega
,
da
ga
ne
bi
videl
,
nekaj
,
da
se
ne
bi
izdal
.
Da
mu
je
poslednje
dobro
šlo
izpod
rok
,
sprevidel
je
danes
.
Neskrben
je
Marijan
povsod
drugod
iskal
vzrokov
,
zakaj
se
mu
novi
prijatelj
odteza
,
le
prava
reč
mu
ni
na
misel
prišla
.
Smilil
se
mu
je
ta
prijatelj
,
očital
si
je
veliko
,
ali
pomagati
si
ni
mogel
.
Po
vsem
soditi
,
bilo
je
očitno
,
da
Maničin
oče
dobro
vé
za
Marijanovo
nagnjenje
do
svoje
hčere
in
da
ga
je
volja
dovoliti
kdaj
zakonsko
zvezo
z
dedičem
premožnega
soseda
,
morda
tolikanj
rajši
,
ker
si
je
mož
želel
,
da
pride
lepa
lastnija
Polesek
,
nekdaj
s
Slemenicami
zedinjena
,
zopet
v
prvo
rodovino
nazaj
,
čeravno
samo
po
ženskem
rodu
.
Še
več
;
Manica
je
skoro
za
gotovo
vedela
,
da
sta
oče
njen
in
mladi
Poleščan
že
govorila
o
tej
reči
.
Ali
nikdar
ji
ni
bila
prilika
dana
,
da
bi
odkrito
svojo
misel
povedala
.
Oče
ji
ni
o
tem
govoril
,
bodisi
ker
je
mislil
,
da
še
ni
čas
za
to
,
ali
pa
ker
je
menil
,
da
se
vse
to
zaradi
znanja
med
mladima
človekoma
od
otročjih
let
že
samo
po
sebi
ume
.
Marijan
pak
se
je
obnašal
proti
namišljeni
svoji
nevesti
bolj
kakor
star
prijatelj
ali
skrbljiv
brat
kakor
pa
kot
ljubeč
ženin
.
Nikdar
ni
bilo
to
,
kar
se
je
v
njegovih
govorih
nanašalo
na
take
razmere
,
toliko
jasno
,
da
bi
bilo
deklici
po
spodobnosti
mogoče
naravnost
odgovoriti
,
kar
bi
bila
posebno
po
zadnjem
seznanstvu
z
Lovretom
gotovo
storila
.
Lovre
je
Manico
in
njen
značaj
predobro
poznal
,
da
bi
se
zanjo
bal
;
ali
vendar
je
imel
nekatero
uro
,
v
kateri
so
ga
otožne
misli
obhajale
,
misli
,
ki
so
kakor
nezgodne
oblačice
zdaj
pa
zdaj
zaslanjale
jasno
,
lepo
sonce
njegove
sreče
.
Saj
ni
imel
ničesar
drugega
zase
kakor
ljubezen
;
vse
drugo
je
bilo
njemu
nasproti
.
Kolikokrat
bode
še
sonce
vzhajalo
in
zahajalo
,
preden
mu
bode
samo
mogoče
odkrito
povedati
to
,
kar
bi
se
zdaj
ne
samo
predrzno
,
temveč
marsikomu
še
smešno
zdelo
,
da
je
oči
obrnil
previsoko
,
da
je
sam
sebe
pozabil
.
Marijan
je
bil
,
kakor
je
sprevidel
,
pri
vseh
svojih
slabostih
vendar
dobra
duša
.
Poprijel
se
je
bil
Lovreta
precej
od
kraja
in
vseskozi
kazal
gorkejše
prijateljstvo
do
njega
,
kakor
ga
je
mogel
Lovre
povračevati
.
Da
je
torej
tega
človeka
spodrinil
,
da
je
on
kriv
vseh
bolečin
in
nesreče
,
katero
bode
ubogi
mladenič
občutil
,
kadar
izvé
,
da
se
njegovo
tiho
upanje
ne
bo
spolnilo
,
ker
je
drug
na
njegovo
mesto
stopil
:
vse
to
se
je
Lovretu
zdelo
kakor
greh
.
Sicer
je
v
takem
preudarjanju
veliko
razlogov
in
veliko
reči
našel
,
s
katerimi
se
je
sam
pred
svojo
vestjo
zagovarjal
;
ali
popolnoma
srečen
in
miren
ni
mogel
biti
.
Menil
je
,
da
Marijanu
vendarle
veliko
krivico
dela
,
in
to
je
bil
tudi
eden
poglavnih
vzrokov
,
zakaj
se
ga
je
ogibal
.
Bodo
te
ljudjé
srečevali
pa
te
bodo
popraševali
:
Kod
si
hodil
,
kje
si
bil
,
kje
si
čeveljčke
rosil
?
Narodna
pesem
Med
takim
premišljevanjem
je
prišel
Lovre
blizu
grada
.
Namesto
naravnost
domov
,
ubere
stransko
pot
navkreber
čez
senožet
proti
zaraščenemu
hribu
,
na
katerem
so
stali
škrbasti
ostanki
stare
razvaline
.
Vedel
je
tam
za
klopco
pod
starim
orehom
sredi
brinja
,
od
katerega
je
imel
človek
lep
razgled
daleč
po
vzhodnoseverni
strani
čez
polja
in
loge
tjakaj
do
daljnega
porobja
sneženih
gorá
.
Tam
pod
orehom
je
bil
njegov
najljubši
sedež
,
tam
se
je
v
lepih
pomladanskih
dnevih
učil
,
tam
je
dostikrat
ž
njo
v
pogovoru
sedeval
,
tam
je
nekatero
uro
—
mislil
,
veliko
mislil
.
Po
senožeti
je
že
jela
trava
odganjati
in
zeleneti
;
trobentice
in
zvončki
v
obleki
nedolžnosti
so
tu
in
tam
pripičili
iz
mehkih
tal
;
tam
v
zabrežju
,
v
,
ležal
je
še
zadnji
sneg
pol
komolca
na
debelo
.
»
Vé
lepe
prilike
upa
polne
,
vesele
in
neskrbno
srečne
mladosti
,
«
mislil
je
Kvas
,
»
v
vsi
stvarnikovi
krasoti
ste
razcvele
in
slana
ene
noči
vas
lahko
oveneli
,
vam
lepoto
in
življenje
obenem
pogoltne
.
Tako
je
tudi
z
menoj
!
«
Ko
pride
vrh
hriba
in
se
zavije
okoli
prvega
grmičja
,
zagleda
svoj
oreh
in
svojo
klopco
in
na
klopci
noga
mu
nehoté
zastane
,
prijetna
čut
mu
vse
ude
spreleti
,
oko
se
zbistri
in
lice
od
veselja
—
na
klopci
vidi
Manico
sedeti
s
knjižico
v
rokah
.
Tiho
po
prstih
se
ji
od
zadaj
približa
in
na
lahko
položi
roko
na
njeno
ramo
.
Deklica
se
zgane
,
obrne
in
ljubo
oko
se
sreča
z
očesom
.
»
Ti
porednež
,
ali
ne
moreš
drugače
priti
?
Ali
me
moraš
tako
ustrašiti
?
«
kregala
ga
je
deklica
,
pa
mehki
,
ljubeznivi
glas
in
smehljaj
je
pričal
,
da
so
te
besede
vse
pred
kakor
nevolja
.
»
Samo
zato
sem
te
ustrašil
,
da
bi
bila
malo
huda
,
ker
vem
,
da
ti
to
prav
dobro
pristoji
,
«
odgovori
Lovre
,
usede
se
zraven
nje
in
jo
prime
za
roko
.
»
Čudna
navada
je
to
,
svojo
ljubezen
skazovati
!
Zdaj
mi
pa
najprvo
povedi
,
kje
si
bil
,
potlej
te
bom
šele
dalje
karala
.
—
Stoj
,
popred
še
poglej
,
kje
je
Balček
,
z
menoj
je
gor
prišel
in
doli
po
rebri
leta
.
«
Lovre
pogleda
za
dečkom
in
vidi
,
da
daleč
doli
v
dolini
sedí
in
nekaj
veže
.
Usede
se
zopet
k
njej
in
pravi
:
»
V
vasi
sem
bil
na
ženitovanju
.
Zdaj
pa
povedi
,
kar
ti
je
na
srcu
;
oštevaj
me
,
kolikor
hočeš
,
zakaj
,
če
me
kregaš
,
imam
te
najrajši
,
menda
zato
,
ker
vidim
,
da
me
ne
znaš
in
ne
moreš
.
«
»
Če
je
pa
tako
,
naj
ti
prizanesem
,
dasiravno
nisem
bila
nič
kaj
vesela
,
ker
te
nisem
dobila
tukaj
,
kjer
si
sicer
vedno
,
kadar
te
doma
ni
.
Prizanašam
ti
to
malomarnost
tolikanj
—
«
»
Nikar
me
ne
žali
,
Manica
—
«
prosi
Lovre
.
»
Daj
mi
besedo
izgovoriti
!
Pravim
tolikanj
rajši
,
ker
vem
,
da
si
bil
tačas
med
srečnimi
ljudmi
—
srečen
in
vesel
.
«
»
Ne
,
nisem
bil
in
zato
sem
šel
sem
.
Tukaj
sem
šele
srečen
,
da
tebe
vidim.
«
»
To
tako
na
ušesa
bije
kakor
kak
poklon
.
«
»
Pusti
šalo
znemar
,
pomeniva
se
kaj
resnobnega
.
Z
Marijanom
sem
govoril
.
Vprašal
me
je
,
zakaj
se
ga
tako
ogibljem
in
—
«
»
To
te
tudi
jaz
vprašam
,
dasiravno
vem
,
kaj
mi
boš
odgovoril
.
Sicer
pa
sva
se
že
o
tej
reči
,
menim
,
zadosti
zmenila
,
zato
nikar
ne
govoriva
o
njem
.
Imam
te
za
prepametnega
,
da
bi
si
zavoljo
njega
glavo
belil
.
Kar
sem
ti
že
dostikrat
pravila
,
to
ti
potrjujem
še
zdaj
,
naj
ti
bo
dovolj
.
Mislim
,
da
si
me
dovolj
spoznal
,
ali
vsaj
želim
,
da
bi
me
bil
,
da
mi
priznavaš
toliko
trdne
volje
,
kolikor
mi
je
bo
v
najinih
okolnostih
potreba
.
«
»
Da
,
predraga
Manica
,
spoznal
sem
te
,
vem
,
da
tvojega
srca
jaz
še
vreden
nisem
,
«
reče
Lovre
in
živeje
stisne
njeno
roko
.
»
V
svoji
lastni
pravdi
človek
ni
pravičen
sodnik
.
Zato
le
meni
prepusti
razsojo
,
ali
si
vreden
ali
nisi
.
Kaj
meniš
,
da
jaz
sebe
in
svoje
srce
tako
malo
čislam
in
cenim
,
da
bi
ga
bila
dala
človeku
,
ki
ga
ne
bi
bil
vreden
?
Tebi
sem
ga
dala
.
Želela
bi
ti
boljše
deklice
,
kakor
sem
jaz
,
ravno
ker
vem
,
da
je
zaslužiš
.
«
»
Druge
bi
mi
želela
?
Za
tako
željo
se
ti
ne
bom
nič
dobro
zahvalil
.
Če
je
še
kje
blažje
bitje
od
tebe
,
bilo
bi
zame
preblago
,
ne
mogel
bi
ga
razumeti
in
ravno
zato
ne
ljubiti
.
Če
mi
hočeš
dobro
,
želi
mi
samo
sebe
,
druge
ne
maram
,
tudi
ne
,
ko
bi
mi
jo
ti
izbrala
in
zatrdila
,
da
je
boljša
ko
ti
.
«
»
Ne
,
tako
do
idealne
ljubezni
se
ne
morem
povzdigniti
,
«
reče
smehljaje
se
Manica
.
»
Ne
vem
,
ali
si
me
napak
razumel
ali
sem
jaz
napačno
govorila
,
hotela
sem
samo
reči
,
da
si
želim
boljših
lastnosti
,
da
bi
te
bila
še
bolj
vredna
.
«
»
Ali
kaj
,
če
te
ravno
jaz
nesrečno
storim
,
če
—
«
»
Tega
ne
smeš
!
«
seže
mu
smejaje
se
Manica
v
besedo
.
»
Kaj
ti
na
misel
pride
!
In
še
ne
bojiš
se
kaj
enakega
naravnost
iz
oči
v
oči
povedati
!
Še
dve
taki
,
pa
bi
se
bilo
bati
,
da
vere
vate
ne
izgubim
.
«
»
Nikar
me
ne
razumej
ravno
narobe
ali
mi
vsaj
prizanašaj
s
svojo
nagajivostjo
tako
dolgo
,
da
izgovorim
.
Jaz
sem
dejal
:
kako
se
me
boš
potlej
spominjala
,
kadar
boš
videla
,
da
sem
jaz
kriv
,
da
si
morda
nesrečna
,
kadar
ti
morda
jaz
ne
bom
mogel
pomagati
in
sama
ne
,
kadar
ti
bodo
starši
očitali
,
da
si
se
tako
spozabila
in
si
govorila
s
človekom
,
ki
—
«
»
Naj
bo
dovolj
tega
tvojega
črnogledega
naštevanja
.
Odgovorim
ti
le
to
,
da
jaz
ne
bom
nikdar
nesrečna
.
Tudi
ko
bi
se
res
zgodilo
,
da
bi
oče
ne
dovolili
,
tudi
če
tebe
ne
bom
imela
,
ne
bom
nesrečna
—
razumej
me
prav
—
zakaj
spomin
na
tebe
mi
bo
potem
tako
drag
,
kakor
si
mi
ti
zdaj
.
Starši
moji
mi
res
lahko
kaj
dovolijo
ali
ne
dovolijo
,
siliti
me
pa
ne
morejo
v
nobeno
reč
in
me
ne
bodo
.
Sicer
pa
ti
mojega
očeta
še
malo
poznaš
,
če
si
vedno
najhujše
reči
o
njem
domišljaš
.
Jaz
mislim
,
da
bi
boljšega
očeta
ne
mogla
imeti
.
Gotovo
ne
želi
on
meni
in
tebi
drugega
ko
srečo
in
zato
se
kdaj
ne
bo
tako
ustavljal
mojim
prošnjam
.
To
se
vé
,
da
zdaj
mora
najino
znanje
ostati
skrivnost
,
oče
in
mati
bi
me
ne
sodili
prav
,
ker
mene
in
tebe
premalo
poznajo
.
Pa
kadar
čez
majhno
let
prideš
zopet
na
Slemenice
in
te
bomo
že
za
dr.
Kvasa
klicali
,
potlej
smeš
brez
skrbi
pred
svet
stopiti
,
najprej
pa
pred
mojega
očeta
,
ki
so
premoder
mož
,
da
bi
človeka
sodili
le
po
premoženju
in
ne
po
poštenju
in
notranji
pravi
ceni
.
«
»
Jaz
bi
te
v
zvezde
vkoval
in
poslušal
do
zadnjega
dne
.
Tako
me
utolaži
tvoja
beseda
,
da
se
bom
res
za
vselej
skesal
in
te
nikdar
za
zamero
prosil
,
da
sem
ti
svoje
srce
razodel
.
Govori
mi
še
dalje
,
jaz
bi
te
najrajši
poslušal
.
«
»
Le
čakaj
,
saj
nisem
še
pri
kraju
.
Če
me
res
tako
rad
poslušaš
,
preljubi
moj
Lovre
,
naj
se
te
pa
tudi
moja
beseda
toliko
prime
,
da
se
boš
ravnal
po
njej
.
Že
večkrat
sem
te
opominjala
očitno
in
skrivaj
,
da
ne
bodi
tako
otožen
.
«
»
To
je
v
moji
naturi
.
«
»
Že
dobro
.
Jaz
sem
tudi
take
nature
.
Ali
tebe
sem
svarila
le
,
da
ne
imej
vedno
takih
otožnih
,
kakor
sem
popred
rekla
,
črnogledih
domišljij
o
najini
prihodnosti
.
Čemu
to
?
Samo
zadovoljnost
človeku
kalé
,
pomagajo
pa
nič
.
Da
se
nisi
poboljšal
,
priča
to
,
da
si
otodi
spet
o
tem
govoriti
začel
.
Glej
,
danes
je
vesel
dan
,
vse
je
vedro
in
svetlo
,
razvedri
se
še
ti
.
Za
jutri
in
za
pozneje
bo
že
Bog
skrbel
.
Jaz
vanj
zaupam
in
ti
moraš
tudi
.
Ljudje
so
samo
po
podobi
božji
ustvarjeni
in
vendar
so
nekateri
dobrega
srca
,
koliko
dober
mora
šele
Bog
biti
.
Torej
dobrih
ljudi
ne
bo
zapustil
.
Jaz
molim
vsak
dan
za
tvojo
srečo
in
nikdar
me
ne
obhajajo
take
misli
,
kakor
tebe
trpinčijo
ven
in
ven
.
«
»
Moraš
mi
oprostiti
,
kar
se
poboljšati
ne
dá
.
«
»
To
bi
jaz
hotela
vprašati
,
če
se
res
ne
dá
.
Shakespeare
sicer
nekje
pravi
,
da
ste
zaljubljenost
in
modrost
dve
sestri
,
ki
se
zlasti
pri
moških
nikdar
ne
ujemate
,
temveč
ste
v
vednem
razprtju
,
kjer
je
ena
,
druge
ni
.
Ali
čeravno
jaz
tudi
spoznam
,
da
je
ta
mož
svet
in
človeka
poznal
,
vendar
nimam
take
vere
vanj
,
da
bi
menila
:
vse
,
kar
je
on
dejal
,
je
brez
izjemkov
gola
resnica
.
Človek
ima
srce
,
ima
pa
tudi
um
.
«
»
Ko
bi
bila
ti
na
mojem
mestu
,
ljuba
moja
,
trdila
bi
,
da
je
mož
resnico
govoril
skozi
in
skozi
.
Spoznala
bi
,
da
se
mora
um
le
predostikrat
vdati
srcu
,
da
človek
takih
reči
želí
,
katere
mu
um
postavlja
pred
oči
kakor
nemogoče
.
«
»
Kakor
ti
govoriš
,
nisi
vreden
drugega
,
kakor
da
bi
te
malo
ozmerjala
.
Jaz
pa
pravim
,
da
blago
srce
v
svojih
željah
manjkrat
zaide
kakor
oster
razum
.
To
tudi
menda
ni
posebno
pridno
,
če
človek
vedno
misli
in
misli
.
Razum
,
če
predaleč
zaide
in
napačne
pote
najde
,
pripravi
človeka
ob
vsako
vero
.
Ne
veruje
v
Boga
ne
v
sam
sebe
niti
,
da
so
še
dobri
ljudje
na
svetu
.
In
da
ti
naravnost
povem
,
za
tebe
sem
se
tudi
bala
,
da
ne
bi
tako
zašel
.
«
»
Prav
vesel
sem
,
da
praviš
:
sem
se
bala
,
zakaj
to
dokazuje
,
da
se
zdaj
več
ne
bojiš
.
Pa
tudi
prav
govoriš
.
Ti
si
moj
angel
varuh
.
Kadar
jaz
ne
bom
molil
,
boš
ti
zame
in
,
ko
bi
že
vsemu
svetu
ne
zaupal
,
ko
bi
mislil
,
da
so
sami
goljufi
,
tatovi
,
lažnivci
,
da
drug
drugega
pehari
,
kar
je
ljudi
na
svetu
:
vate
bom
imel
zmerom
vero
.
«
»
Premalo
mi
obljubljaš
.
Pa
ne
govoriva
več
o
tem
.
Nekaj
drugega
bi
ti
rada
povedala
.
Ali
je
bil
doli
v
vasi
Martinek
,
deseti
brat
?
«
»
To
se
vé
,
da
je
bil
!
Zakaj
pa
to
vprašaš
?
«
»
Jaz
sama
ne
vem
.
Nekaj
čuden
se
mi
ta
človek
zdi
in
jaz
menim
,
da
ni
to
,
kar
se
na
oči
vidi.
Jaz
sem
ga
že
videla
,
ko
je
bral
,
vem
,
da
razume
tudi
nemški
jezik
,
vem
,
da
hodi
v
Polesek
in
da
se
nekaj
skrivnostno
obnaša
,
kadar
meni
,
da
ga
nihče
ne
vidi.
Vse
to
pa
on
taji
.
Videla
sem
že
,
da
se
veliko
peča
zate
.
To
mi
pa
,
po
pravici
povem
,
ni
nič
po
volji
,
dasi
ga
imam
sama
rada
,
kadar
pride
v
grad
.
Povem
ti
tedaj
,
da
se
ga
ogiblji
.
«
»
Lastnim
svojim
načelom
nisi
zvesta
.
Veliš
mi
tu
nekaj
,
kar
ni
vredno
,
da
bi
človek
v
misel
vzel
.
Mar
mi
je
berač
!
On
je
edini
,
ki
vé
,
kar
bi
midva
sama
imela
vedeti
,
najino
ljubezen
,
predraga
moja
!
Ne
smem
se
mu
tedaj
zameriti
,
če
nočem
,
da
bi
me
izdal
in
bi
te
potem
morda
nikdar
ne
imel
prilike
tako
gledati
in
poslušati
ko
zdaj
.
Samo
enega
človeka
se
mi
je
bati
in
ta
je
Marijan
!
«
»
Pozabil
si
že
,
kaj
sva
popred
govorila
!
«
Zdajci
prileti
glasno
klicaje
prek
rebri
Balček
.
Lovretov
učenec
prestriže
ljubimcema
pogovor
.
Z
eno
roko
se
obesi
za
komolec
svojega
učitelja
,
z
drugo
se
prime
sestre
in
vsi
trije
gredó
s
hribca
dol
proti
domu
.
Komaj
odidejo
izza
grmovja
,
stopi
Marijan
na
plano
in
se
usede
tjakaj
na
klop
.
Bil
je
žalosten
,
kakor
se
mu
je
bralo
na
licu
.
Šibovec
,
ki
ga
je
bil
menda
kje
v
meji
za
kratek
čas
odrezal
,
pade
mu
iz
rok
,
glavo
z
dlanjo
podpre
na
kolena
in
zjoka
se
na
glas
.
Ko
bi
ga
Lovre
tu
videl
tako
sedečega
,
kako
je
solza
za
solzo
kapala
z
mladega
,
sicer
zmerom
veselega
in
jasnega
lica
,
spoznal
bi
bil
mladeniča
še
od
druge
strani
.
»
Njega
tedaj
ljubi
,
ne
mene
!
«
tako
je
vzdihnil
in
še
bolj
so
ga
solze
zalile
.
»
Zdaj
šele
sem
uganil
zastavico
!
Kje
sem
imel
oči
!
Ali
ne
bi
bil
tega
lahko
videl
že
,
kar
je
ta
pritepenec
tukaj
?
Stoj
!
Še
ni
izgubljeno
.
Jaz
mu
bom
povedal
,
kaj
in
kdo
je
,
in
mu
pot
pokazal
.
O
Manica
,
ko
bi
ti
vedela
!
«
Nekaj
zašumí
,
Marijan
se
ozre
,
deseti
brat
stoji
za
njim
z
nekim
porednim
smehom
.
»
Kaj
gledaš
nazaj
s
solznimi
očmi
,
starega
lisjaka
sin
,
kakor
svetega
Roka
pesek
?
«
zavpije
Martinek
.
»
Spravi
se
,
ali
ti
bom
posvetil
!
«
»
O
,
kaj
še
!
Sam
pojdem
od
tukaj
!
Bojim
se
te
pa
ne
,
še
tisto
uro
se
te
ne
bom
bal
,
ko
mi
bo
duhoven
smrtno
popotnico
prinesel
.
Poskusi
se
me
s
tistim
šibovcem
zdajle
samo
dotakniti
in
tako
gotovo
,
kakor
te
ne
bom
nikdar
na
posodbo
prosil
,
dobiš
pri
tej
priči
pol
grunta
pod
ježo
namesto
tvojega
zdanjega
bogastva
.
—
Pa
kaj
se
to
menim
!
Le
povedati
sem
hotel
,
kako
takemu
močnemu
mlademu
možu
slabo
pristoji
,
če
se
po
babje
in
otročje
joka
zato
,
če
se
mu
babnica
skuja
.
Ne
boš
je
imel
,
te
Manice
,
jokaj
ali
ne
jokaj
.
Tvoja
ne
bode
,
ko
bi
bil
tako
bogat
,
da
bi
kupil
nebeško
kraljestvo
,
tako
lep
ko
breskov
cvet
in
tako
prebrisan
,
da
bi
vedel
,
koliko
je
vernih
duš
v
vicah
,
vseh
tistih
,
kar
jih
na
pratiki
gole
glave
naprej
tišči
.
He
,
he
,
he
!
«
»
Povedal
sem
ti
že
,
da
te
težko
vidim
in
da
mi
je
najljubše
,
če
se
pobereš
od
mene
.
Klical
te
nisem
!
«
»
No
,
no
,
to
je
že
drugo
govorjenje
.
Vidiš
,
vidiš
,
ti
očetov
sin
,
če
človek
po
svetu
hodi
in
nas
pametne
ljudi
posluša
,
nauči
se
počasi
govoriti
in
še
marsikako
drobnjav
.
Vso
svojo
jezico
boš
skril
,
kakor
gad
noge
skriva
in
taji
.
Tvojo
ljubico
bo
drug
dobil
,
ti
se
boš
ustil
in
boš
sam
ostal
doma
ko
berač
na
žegnanju
.
Ali
vse
te
bo
minilo
ko
starega
konja
dirjanje
.
«
Marijan
vstane
in
odhaja
.
Deseti
brat
se
zakrohota
in
stopa
nekaj
stopinj
za
njim
.
»
Hoj
,
kam
?
«
vpije
za
njim
.
»
Deseti
brat
kako
modro
zine
in
resnično
.
On
ti
bo
pravil
lepe
in
prave
,
ti
pa
nastavljaj
in
pobiraj
.
Ribničan
je
za
pečjó
sedel
in
je
poželjivo
na
mizo
v
skledo
gledal
.
Majhno
je
manjkalo
,
kar
mi
niso
jest
rekli
,
dejal
je
in
je
bil
vendar
lačen
.
Majhno
je
manjkalo
,
da
te
ni
marala
,
pa
je
vendar
ne
boš
imel
;
vse
je
manjkalo
!
Vidiš
,
kaj
deseti
brat
zná
,
ki
te
ima
tako
rad
ko
trn
v
peti
!
«
Marijan
pa
je
bil
že
daleč
v
dolini
.
Lahko
bi
bil
še
slišal
veselo
smejanje
Martinkovo
,
ko
ne
bi
bil
imel
drugih
misli
.
Deseti
brat
je
dolgo
stal
gori
na
robu
hribca
.
Ko
se
pa
stori
mrak
,
popravi
svoje
prevezane
čevlje
na
ramo
in
gre
na
levo
stran
,
izgubi
se
v
grmovju
in
neko
robato
pesem
zapoje
,
da
se
daleč
po
dolini
razlega
.
Osoja
je
kraj
,
kamor
sonce
ne
posije
.
Jaz
mislil
sem
,
da
nam
bo
zet
naš
sosed
,
ki
je
lep
in
vrl
.
M.
Valjavec
Na
Slemenicah
je
nekaj
dni
potem
že
precej
pozno
zvečer
pospalo
staro
in
mlado
razen
gospodarja
in
njegove
žene
,
ki
sta
v
spalnici
pri
vžgani
sveči
še
pomenkovala
se
o
raznih
rečeh
,
ki
zadevajo
gospodarstvo
in
družino
.
Tikoma
njune
spalnice
je
spala
Manica
.
Zunaj
je
bila
pomladanska
noč
precej
mrzla
.
»
Ne
vem
,
kaj
je
,
da
Marijana
ni
več
blizu
,
«
pravi
gospodar
Benjamin
.
»
Meni
se
to
tudi
čudno
zdi
.
Morda
smo
se
mu
kaj
zamerili
.
Manica
je
tako
čudna
proti
njemu
,
da
je
ne
morem
razumeti
,
«
odgovori
žena
.
»
Vprašal
ga
bom
kdaj
,
kaj
je
,
da
več
ne
pride
.
Meni
to
ni
nič
všeč
.
Za
Manico
bi
jaz
ne
vedel
kje
boljšega
ženina
izbrati
,
kakor
je
on
.
Čeravno
bi
si
ga
jaz
za
nekatere
reči
drugačnega
želel
,
vendar
mi
je
še
najbolj
po
volji
.
Menim
,
da
bi
se
naredil
,
kadar
mu
leta
pridejo
.
Takemu
je
ne
smemo
dati
,
ki
nima
nič
.
Zato
sem
bil
óndan
prav
vesel
,
ko
me
je
vprašal
,
ali
bi
mu
jo
dal
kdaj
ali
ne
.
«
»
Silila
je
pa
vendar
ne
bova
,
saj
je
sama
pametna
.
Jaz
tega
že
ne
pustim
,
da
bi
ji
kdaj
rekel
:
moraš
ga
vzeti
.
Saj
veš
,
da
zet
v
glavi
in
v
srcu
prinese
največjo
in
najlepšo
doto
.
Jaz
tudi
nisem
prinesla
kdo
ve
kaj
k
tvoji
hiši
,
pa
nisi
zdaj
nič
slabejši
,
kakor
bi
bil
drugače
.
«
»
Jaz
se
bojim
,
da
boš
še
priliko
imela
zares
storiti
,
kar
zdaj
samo
govoriš
.
Ali
to
ti
povem
,
da
jaz
ne
bom
nikdar
dovolil
v
kak
tak
zakon
.
«
»
Zakaj
se
bojiš
?
«
»
Mislil
sem
že
vse
te
dni
,
zakaj
se
Marijan
nas
ogiblje
,
in
na
mar
mi
je
prišlo
,
da
bi
kaj
sumil
našega
učenika
Kvasa
.
Opazoval
sem
potlej
njega
in
Manico
.
Nisem
ničesar
mogel
videti
,
da
bi
mi
bilo
čisto
potrdilo
to
misel
,
vendar
se
mi
malo
nevarno
zdi
zanjo
.
Videti
je
,
da
prav
rada
govori
ž
njim
.
Fant
je
sicer
pameten
,
ali
mlad
je
in
to
je
dovolj
.
«
»
E
,
beži
!
To
že
ni
nič
!
«
»
Tudi
jaz
želim
,
da
ne
bi
bilo
,
ali
znemar
ne
smeš
pustiti
vsega
.
Mene
večidel
ni
domá
.
Ti
moraš
gledati
,
da
ne
prideta
na
samem
vkup
in
da
nimata
prilike
govoriti
.
Daj
ji
vedno
kaj
posla
.
«
»
Naša
Manica
zopet
ni
tako
neumna
!
Kar
prvemu
se
ne
bo
na
vrat
obesila
.
Saj
vé
,
kdo
je
ona
in
kaj
je
naš
učenik
.
«
»
Saj
veš
,
kaj
je
mladost
.
Ko
si
bila
ti
mlada
,
tudi
vem
,
da
nisi
imela
bog
ve
kaj
modrosti
.
«
Žena
se
zasmeje
in
odgovori
:
»
No
,
posebnih
neumnosti
in
norosti
mi
menda
ne
moreš
očitati
iz
mojih
prejšnjih
let
.
Premalo
premisliš
,
kaj
izrečeš
.
«
»
Živa
si
bila
ko
večina
žensk
.
«
»
Pa
bi
bil
iz
manjšine
kako
mrtvo
izbral
.
Jaz
te
nisem
snubila
,
saj
si
ti
mene
,
«
reče
ženica
smejé
se
.
»
Nič
se
ne
huduj
,
žal
mi
ni
bilo
nikdar
,
da
sem
te
snubil
.
Na
Manico
pa
moraš
paziti
,
da
bo
tudi
ona
lahko
kdaj
enako
rekla
.
«
»
Ko
si
si
že
enkrat
v
glavo
vzel
,
kar
upam
,
da
ni
nič
,
bodem
gledala
in
kmalu
boš
izvedel
,
da
ni
nič
.
«
»
Pa
dekletu
ni
treba
ničesar
praviti
.
Ako
bi
bilo
kaj
res
,
odpravil
ga
bom
z
lepo
in
tiho
od
hiše
,
dasi
ga
imam
prav
rad
.
Fanta
prav
dobro
učí
in
uboga
ga
skoro
bolj
ko
mene
.
Zato
prav
želim
,
da
bi
bil
mladenič
pameten
.
«
Rekši
,
pogasí
gospodar
luč
in
se
spravi
spat
.
Dolgo
pa
sta
še
oče
in
mati
ugibala
o
otrocih
,
o
družini
in
druge
enake
reči
,
preden
sta
zaspala
in
so
ju
popustile
vsaktere
skrbi
.
Tam
v
drugi
sobici
pa
je
čulo
mlado
uho
vsako
besedico
.
Deklica
,
o
kateri
sta
se
skrbljiva
roditelja
pogovarjala
,
ni
spala
.
Ko
sta
stara
dva
utihnila
,
pritekla
ji
je
iz
lepega
očesa
grenkobna
solza
ter
kanila
na
belo
rjuho
,
solza
,
ki
jo
je
rodila
in
ožela
ljubezen
,
vir
sladkega
veselja
in
bridke
bolečine
.
Misli
so
se
ji
podile
po
vroči
glavici
in
skrb
je
s
tesnim
preveslom
objemala
boječe
srce
.
Malo
pred
dnem
šele
so
se
stisnile
trudne
oči
in
v
sanjah
so
se
čudovito
razpletale
reči
,
katerih
je
bila
glava
polna
.
Drugo
jutro
je
bil
lep
sončni
dan
.
Drevje
po
vrtu
je
bilo
v
belem
cvetju
,
čebelice
so
šumele
po
njem
.
Lahka
sapa
je
gibala
in
osipala
tam
pa
tam
z
vej
bela
cvetna
peresca
.
Lovre
Kvas
se
je
šetal
po
ozeleneli
travi
prek
vrta
.
Zagleda
Manico
daleč
pri
uljnjaku
,
kjer
je
ravno
prej
bral
.
Bil
je
tam
samoten
kraj
,
za
njega
tolikanj
imenitnejši
,
ker
so
se
prijetni
spomini
prvega
spoznanja
nanj
vezali
.
S
precej
hitrimi
koraki
jo
krene
Lovre
tjakaj
,
misleč
,
da
bode
zopet
imel
priliko
,
vsaj
tri
besedice
govoriti
ž
njo
.
Prišedši
do
tja
,
deklice
ne
najde
.
Ob
drugi
strani
je
bila
odšla
v
grad
.
Njegove
bukve
,
ki
jih
je
bil
prej
tam
popustil
,
ležale
so
še
na
klopci
na
soncu
.
Zazdelo
se
je
Lovretu
,
da
so
premaknjene
in
,
vedoč
,
da
jih
je
ona
v
rokah
imela
,
poprime
jih
Lovre
z
nekim
prijetnim
čutom
.
Ko
knjigo
odpira
,
pade
majhen
listek
papirja
iz
nje
.
Naglo
ga
pobere
in
razvije
.
Bila
je
njena
pisava
,
v
hitrici
s
svinčnikom
začrtane
besede
:
»
Preljubi
!
Varuj
se
.
Oče
in
mati
nekaj
sumijo
.
Pazijo
nate
in
name
.
Ne
išči
me
in
ne
govori
z
menoj
veliko
.
Vsako
svoje
obnašanje
premisli
prej
.
Ne
skrbi
pa
nič
,
vse
se
bo
s
časom
dobro
izteklo
.
Še
malo
let
!
«
Roké
so
se
mladeniču
tresle
,
ko
je
to
malo
pisemce
bral
in
zopet
bral
.
Česar
se
je
dolgo
bal
,
bilo
je
tukaj
.
Že
je
videl
svojo
bisago
navezano
,
že
je
menil
slišati
resnobno
besedo
gospodarjevo
,
ki
mu
pot
kaže
od
svoje
hiše
,
od
njegove
ljube
v
daljni
svet
.
Ne
vedóč
kam
,
obrne
se
proti
vzhodu
čez
vrt
in
travnik
proti
potoku
.
Misli
so
se
križale
po
možganih
,
a
druga
je
drugo
pobijala
,
sam
ni
vedel
za
nobeno
,
ni
mislil
več
.
Prišel
je
dol
do
potoka
in
tam
taval
po
stezici
ob
vodi
.
Usede
se
tam
na
travo
in
zre
v
šumečo
vodico
.
Počasi
se
umiri
.
Zamaknjenemu
váse
in
svojo
bližnjo
okolico
,
bilo
mu
je
pri
srcu
kakor
pesniku
,
ki
je
pel
:
Sem
v
mislih
sedel
pri
potoku
,
igranje
gledal
sem
vodé
,
kak
valčeki
v
veselem
skoku
dirjáje
se
naprej
drvé
.
Sem
šepetanje
čul
,
šumenje
,
ljubezni
sladko
govorico
:
al
meni
tako
govorjenje
,
le
meni
kráte
to
pravico
ljudje
krivični
,
svet
nemil
.
Sem
videl
lahno
pripogniti
cvetico
v
znožju
se
do
tal
,
vodico
videl
poljubiti
,
poljub
ji
val
nazáj
je
dal
:
le
zame
,
zame
ni
poljuba
,
skrivaj
dobiti
ga
ne
vem
,
očito
vzeti
ga
ne
smem
.
In
vrbo
gledal
sem
pijano
od
rádosti
,
voden'ga
hlada
in
v
srcu
bilo
mi
je
znano
:
življenja
veseli
se
mlada
.
A
meni
žálost
se
rodila
,
usoda
kriva
namenila
mladosti
cvetje
neveselo
.
Pisemce
,
ki
ga
je
v
rokah
imel
,
padlo
mu
je
bilo
na
tla
.
Ni
čul
človeka
,
ki
je
prišel
tiho
po
stezi
ob
potoku
,
postal
za
njegovim
hrbtom
in
,
vidé
,
da
ga
ne
vidi
,
sklonil
se
po
strani
in
tiho
pobral
papirček
.
»
Lep
dan
je
danes
,
prijatelj
!
«
Po
tem
ogovoru
se
Lovre
ozre
in
vidi
Martinka
za
seboj
.
»
Kaj
tako
žalosten
ždiš
,
kakor
bi
te
zima
in
mrzlica
tresla
?
Sonce
sije
in
še
božji
volek
je
vesel
,
ki
nima
več
uma
in
pameti
od
Boga
,
kakor
da
na
prag
svoje
luknjice
zleze
,
kadar
je
sončni
dan
.
Ti
si
pa
učen
in
uma
imaš
ko
devet
drugih
in
te
ni
sram
tu
sedeti
,
kakor
da
bi
bil
lačen
in
žejen
.
Hej
,
poskočen
bodi
in
vesel
!
Tisto
pisemce
,
ki
ondukaj
na
tleh
leži
,
ki
ti
ga
je
tvoja
ljubica
pisala
,
poberi
in
shrani
!
Že
veš
,
kam
se
devajo
take
reči
,
ki
od
nje
zahajajo
.
V
vzglavje
,
da
se
človeku
kaj
pridnega
in
prijetnega
sanja
!
«
»
Kako
veš
,
od
kod
imam
to
pismo
?
«
vpraša
čudé
se
Lovre
.
»
Oj
,
ti
ljuba
učenost
in
dobrota
ti
!
«
odgovori
Martinek
.
»
Kaj
ne
veš
in
še
zdaj
ne
veruješ
,
da
sem
jaz
pravi
deseti
brat
?
Desetim
bratom
pak
je
Bog
toliko
več
vídnosti
in
védnosti
dal
,
kar
se
enkrat
v
malho
dene
.
«
»
No
,
če
kaj
veš
,
povedi
,
kaj
je
tu
v
pismu
?
«
vpraša
Lovre
.
»
Martinek
Spak
,
deseti
brat
,
ve
nekatero
,
ki
je
ti
,
moja
učenost
in
dobrota
,
ne
veš
.
V
pisanju
se
bere
takó
,
da
zate
ni
nič
dobra
na
Slemenicah
,
da
ne
smeš
bog
ve
kaj
za
svojo
hoditi
.
Jaz
pa
tako
rečem
in
pravim
,
če
boš
ti
pameten
,
nikdar
je
ne
bo
imel
Marijan
,
vrag
ga
jemlji
!
Pamet
imej
in
še
nekaj
časa
tod
okoli
bodi
,
pa
boš
videl
in
slišal
take
reči
,
kakršnih
še
bral
nisi
,
nikar
že
doživel
.
Videl
boš
,
kaj
se
pravi
‚
deseti
brat
’
.
Le
meni
zaupaj
pa
brez
skrbi
bodi
.
«
Lovre
se
zasmeje
.
»
Ti
,
varuj
se
,
da
se
mi
ne
zameriš
.
Jaz
sem
že
nekaj
skusil
.
Ti
si
pa
še
mlad
prevrat
,
vse
bi
rad
naglo
storil
kakor
lačen
pes
,
ki
ga
hišna
mati
v
golido
k
pomijam
spusti
!
«
»
Povej
mi
po
pravici
,
Martine
,
kaj
si
prav
za
prav
in
kaj
si
bil
.
Deseti
brat
nisi
,
tega
ne
verjamem
.
Vidim
pa
,
da
si
poseben
človek
,
«
pravi
Lovre
.
»
Ne
verjameš
,
da
sem
deseti
brat
?
Kakor
hočeš
!
Vera
je
taka
zver
,
da
je
še
modri
Bog
ne
more
nikomur
v
rejo
dati
,
ampak
vsak
jo
ima
,
če
rad
hoče
.
«
»
Vidiš
,
to
si
tudi
tako
povedal
,
da
moram
verovati
,
da
si
se
nekdaj
učil
,
«
pravi
Lovre
.
»
Kaj
sem
se
učil
in
še
marsikaj
,
tebi
nič
mar.
Zato
me
ne
skušaj
ni
ne
sprašuj
!
Če
boš
živel
in
če
mene
kakov
pust
ne
brcne
,
bodeš
še
veliko
zvedel
.
Da
boš
troho
več
vere
imel
,
povedal
ti
bom
še
eno
.
Ti
namreč
ne
ravnaš
po
zapovedih
,
ki
so
ti
dane
,
in
modro
ravnaš
.
«
»
Zakaj
praviš
to
?
«
»
Tvoja
ti
je
odsvetovala
,
da
se
nikar
ne
pečaj
veliko
z
menoj
.
«
»
Kako
to
veš
?
«
vpraša
Lovre
in
se
še
bolj
čudi
.
»
Jaz
sem
deseti
brat
,
hudir
!
Trdoglav
si
!
Pa
v
svetem
pismu
se
tako
bere
,
da
babnice
niso
za
gospodarstvo
.
Poslušaj
jo
,
babo
,
tačas
,
kadar
ti
prav
veli
,
sicer
pa
ne
sezuj
hlač
,
da
bi
jih
ona
nosila
.
Zamerim
ji
nič
,
saj
ne
vé
,
kaj
beseduje
,
kadar
o
desetem
bratu
govori
.
Ali
tebi
bom
pa
zameril
,
če
se
me
boš
ogibal
,
in
proč
bo
s
tvojo
srečo
.
Ti
si
se
mi
bil
prikupil
,
zato
sem
se
pa
zagovoril
,
da
me
moraš
pomniti
.
«
Rekši
,
se
Martinek
obrne
in
,
kakor
bi
ga
kdo
podil
,
hitro
koraka
po
stezi
naprej
.
»
Počakaj
malo
,
greva
vkup
!
«
kliče
Lovre
za
njim
.
»
Le
sam
hodi
,
sam
,
vesel
bodi
,
muhe
zapodi
,
pa
zapój
,
«
vpije
deseti
brat
nazaj
,
»
če
druge
pesmi
ne
znaš
,
pa
kakovo
dolgočasno
zatrobi
,
kakor
je
tale
:
Vstanite
,
dekleta
,
ura
je
deveta
,
ubogajte
očeta
,
zapovedi
so
pa
tud
le-té
:
ubogajte
še
matere
.
Le
to
zapoj
,
grdo
na
debelo
zahrešči
in
,
če
imaš
angino
ali
katero
drugo
bolezen
v
grlu
,
vse
to
bo
minilo
.
«
Lovre
se
napoti
domov
.
Medpotoma
sreča
strica
Dolfa
,
ki
je
bil
namenjen
v
vas
k
Obrščaku
na
glažek
brinovca
.
Moral
ga
je
precej
dolgo
poslušati
,
ker
pravil
mu
je
na
novo
,
kako
je
nekdaj
,
ko
je
bil
še
v
latinskih
šolah
,
prepijal
in
bil
vesel
s
svojimi
pajdaši
in
vinskimi
brati
.
Saj
polje
več
cvetic
rodi
,
devic
dežela
več
goji
.
Fr.
Levstik
Gospodar
na
gradu
slemeniškem
je
imel
navado
