Bilo
je
pred
nekoliko
meseci
,
ko
sem
lepo
nedeljsko
popoludne
stal
v
pisarni
pred
svojo
mizo
ter
pogledoval
zdaj
ven
skozi
okno
proti
jasnemu
obnebju
,
zdaj
zopet
na
kopo
pisem
in
aktov
,
ležečih
v
predalih
pred
menój
.
Bil
sem
v
onem
dolgočasnem
položaji
,
v
katerem
človek
ne
ve
,
česa
bi
se
lotil
,
niti
kaj
bi
storil
,
niti
kam
bi
šel
,
da
bi
prosti
čas
jasnega
nedeljskega
popoludnéva
pošteno
porabil
in
—
pobíl
.
Vsak
človek
ima
take
ure
,
v
katerih
nima
gotovega
opravka
in
v
katerih
mu
tudi
slučaj
noče
vplivati
na
voljo
,
da
bi
jo
nagnil
v
to
ali
ono
opravilo
.
In
tako
sem
,
dejal
bi
,
mehanično
odprl
par
predalov
pisalne
mize
ter
jel
pregledovati
in
premetávati
lističe
,
pisma
in
zavitke
,
ležeče
v
silnem
neredu
po
njih
.
Iskal
nisem
ničesa
in
tudi
v
red
jih
nisem
spravljal
;
čemu
tudi
?
Tu
je
bila
še
stara
študentovska
korespondenca
,
mladostne
bedarije
,
sem
ter
tja
že
pozabljen
opomin
pozabljenega
ali
pa
odpravljenega
manihejca
,
krojačevi
računi
,
nekoliko
gimnazijalnih
spričeval
,
par
„
zaljubljenih
pisem
“
,
katera
sem
,
—
kaj
morem
zato
?
—
še
jedenkrat
vestno
prečital
,
in
v
katerih
je
ležalo
izjemno
še
nekaj
suhih
cvetic
ali
peres
,
—
vse
križem
mi
je
sililo
v
roke
.
Dober
spomin
mi
je
skoro
največ
pomagal
,
da
sem
takoj
vedel
in
znal
,
v
katero
dobo
spadajo
te
ali
one
stvari
—
namreč
ženska
pisanja
,
saj
ta
so
navadno
brez
datuma
.
Na
jedenkrat
se
mi
pokaže
iz
vsega
papirnega
kaosa
rumen
zavitek
,
in
ko
ga
razganem
,
ugledam
v
njem
malo
posušeno
,
dobro
ohranjeno
cvetico
cyclamen
,
ali
kakor
jej
pravimo
pri
nas
:
korček
.
Osupnen
sem
obračal
listič
s
cvetico
na
vse
strani
,
—
nisem
vedel
v
prvih
trenutkih
,
kam
,
v
kateri
čas
,
v
katere
dogodke
bi
jo
dél
.
Pa
tu
doli
v
kotu
je
stalo
nekaj
zapisanega
;
bilo
je
iz
Fausta
:
HOMUNCULUS
:
Ein
guter
Rath
ist
auch
niclit
zu
verschmäh
’
n.
MEPHISTOPHELES
:
—
—
—
Wir
wollen
’
s
weiter
seh
’
n.
To
prebravšemu
se
je
odprla
mojemu
spominu
cela
,
dolga
vrsta
dogodkov
,
v
katerih
mi
sicer
ni
bila
nikdar
odmenjena
nobena
aktivna
uloga
,
kateri
pa
so
mi
vender
zdaj
vstajali
s
čudno
,
neumljivo
silo
pred
duševnim
očesom
.
Položil
sem
zavitek
s
suho
cvetlico
vred
nazaj
v
predál
in
jel
sem
pisati
to
povest
.
Pet
let
je
minulo
,
kar
je
davkarski
adjunkt
Josip
Megla
zadnjo
predpustno
soboto
popoludne
zamišljenega
,
skrbnega
obraza
hodil
gori
in
doli
po
svojem
stanovanji
,
mali
,
nizki
sobi
pri
tleh
ne
posebno
znatne
hišice
v
Borji
.
Borje
je
trg
na
Kranjskem
,
—
imenovati
ga
hočemo
tako
,
da
pravega
imena
indiskretno
ne
izdamo
,
—
šteje
skoro
tisoč
prebivalcev
ter
je
središče
Borjanskega
političnega
okraja
.
Tu
imamo
okrajno
glavarstvo
,
sodnijo
in
davkarijo
in
kolikor
je
še
drugih
po
naši
upravi
potrebnih
oblastev
.
Da
trg
ni
brez
župana
in
dekana
,
tega
ni
treba
omenjati
;
celó
finančna
straža
,
ali
kakor
jej
ljudstvo
pravi
,
„
iblajtarji
“
so
zastopani
.
Poleg
teh
uradnih
dostojanstvenikov
biva
v
trgu
tudi
primerno
mnogo
premožnih
obrtnih
in
trgovskih
rodovin
,
katerih
smemo
gledé
izobraženja
staviti
kolikor
toliko
v
jedno
socijalno
vrsto
z
uradnimi
osobami
.
In
kadar
osnuje
čitalnica
v
trgu
veselico
,
pošlje
tudi
bližnja
okolica
,
kjer
biva
po
raznih
gradovih
in
gradičih
nekaj
gospôde
,
doberšno
število
obiskovalcev
.
Taka
veselica
,
katera
je
bila
naznanjena
za
pustno
nedeljo
zvečer
v
Borjanski
čitalnici
,
ali
da
prav
rečemo
,
—
taka
„
beseda
“
bila
je
uzrok
,
da
je
davkarski
adjunkt
Josip
Megla
hodil
prejšnjo
soboto
popoludne
tako
zamišljen
in
očitno
poln
težkih
skrbij
po
svoji
mali
sobi
od
vrat
do
jedinega
okna
in
zopet
nazaj
od
jedinega
okna
do
vrat
ter
neprenehoma
sezal
si
z
razklenenimi
prsti
leve
roke
v
svoje
goste
rumene
lase
.
Z
desnico
pa
se
je
pri
vsakem
desetem
koraku
potipal
za
vrat
,
okoli
katerega
si
je
bil
ovil
debel
robec
.
Pri
tem
je
poskušal
pokašljevati
ter
poluglasno
intonirati
nizke
in
visoke
glasove
.
Pa
hripavi
so
bili
vsi
.
In
čim
dalje
je
poskušal
,
tem
obupneje
je
pogledoval
proti
stropu
.
„
Kaj
bo
,
kaj
bo
!
“
zajecal
je
nekolikrat
,
potipal
se
zopet
za
obezani
vrat
,
z
levico
pa
preril
si
lase
ter
potem
melanholični
pogled
vrgel
na
mizo
pri
oknu
,
kjer
so
ležale
že
tri
prazne
jajčje
lupine
.
Potem
pa
je
z
globokim
vzdihom
obrnil
pogled
k
tlom
tja
,
kjer
sta
njegovi
silo
obširni
nogi
tičali
v
čisto
novih
za
ples
pripravnih
čevljih
.
Od
tod
so
mu
silile
oči
na
posteljo
,
kjer
je
ležala
nova
črna
suknja
,
tako
deviška
,
kakor
jo
je
krojač
dal
iz
svojih
rok
.
Poleg
nje
pak
je
bilo
videti
par
novih
prav
masleno
rumenih
rokavic
in
bel
,
tudi
nov
ovratnik
,
vse
tako
,
kakor
bi
bilo
na
ogled
razstavljeno
.
Pa
še
nekaj
je
bilo
tam
,
in
na
istem
je
oko
ubozega
Josipa
Megle
s
silnim
veseljem
in
dopadenjem
obviselo
,
a
v
drugem
trenutku
že
tem
bolj
se
zmračilo
.
Bil
je
to
visok
črn
cilinder
,
nad
navadno
mero
širokokrajen
;
svetil
se
je
tako
,
da
mu
je
tudi
površen
opazovalec
lehko
prisodil
,
da
ga
je
še
pred
kratkim
gladil
in
likal
klobučar
.
Ta
klobuk
je
Megla
vzel
čez
nekoliko
trenutkov
melanholičnega
pogledovanja
varno
s
postelje
ter
stopil
pred
zrcalo
in
nastavil
si
ga
jako
skrbno
na
glavo
.
Poveznil
se
mu
je
skoro
do
ušes
;
a
to
Megle
ni
motilo
.
„
Oh
,
oh
,
kaj
bo
,
če
bom
jutri
takohripav
!
“
vzdihnil
je
zopet
.
Potem
je
stopil
nekoliko
korakov
nazaj
,
snel
cilinder
,
prijel
ga
ob
robu
s
palcem
in
kazalcem
desne
roke
,
komolec
pritisnil
k
telesu
,
ter
tako
klobuk
pred
sé
moleč
stopal
lehkih
nog
proti
zrcalu
.
Pred
njim
pak
se
je
elegantno
priklonil
in
potem
zopet
jako
zadovoljno
sam
s
seboj
poveznil
klobuk
na
glavo
.
„
Vse
bi
bilo
,
le
ta
zagrljenost
!
Oh
,
moj
tenor-solo
!
“
V
tem
je
nekdo
burno
odprl
vrata
ter
planil
,
ne
da
bi
pozdravil
,
v
sobico
s
klobukom
na
glavi
in
z
mokro
ugaslo
smodko
v
ustih
.
„
Vse
gre
križem
,
vse
narobe
!
“
kričal
je
prišlec
;
„
to
bo
lepa
beseda
jutri
!
“
„
I
,
kaj
pa
je
?
“
zinil
je
zamolklo
,
a
naglo
Megla
,
pozabivši
v
prvem
trenutku
svojega
vratú
.
„
Kaj
?
Igro
,
pomislite
,
igro
je
vrag
vzel
!
A
kaj
vrag
,
ne
vrag
,
nego
jeziki
,
klepetulje
so
jo
vzele
.
Gospodična
Filipina
Vrtačnikova
je
odpovedala
;
ona
ne
bo
igrala
stare
vdove
,
ker
je
danes
od
dobre
prijateljice
zvedela
,
da
je
gospa
Teranova
dejala
o
svojem
pohodu
pri
sodnikovih
,
da
je
gospodična
Filipina
najbolj
pripravna
za
ulogo
stare
vdove
.
Križana
nebesa
,
kaj
čemo
zdaj
?
“
„
Oh
,
kaj
to
?
“
omeni
tu
davkarski
adjunkt
;
„
a
petje
,
petje
!
—
Pomislite
,
gospod
Korén
,
jaz
sem
tako
hripav
,
da
jutri
ne
bom
mogel
peti
.
In
ta
lepi
solo
,
ta
krasna
pesen
!
“
Pri
tem
se
zasuče
proti
oknu
ter
poskusi
intonirati
:
„
Bodi
zdrava
,
domovina
!
“
„
Do
jutri
bode
dobro
,
“
tolaži
prišlec
;
„
in
če
boste
še
hripavi
,
izbere
se
lahko
druga
pesen
.
“
„
Nikdar
ne
,
solo
mora
biti
;
a
kdo
bo
pel
tenor-solo
?
“
„
Novi
dacar
tudi
dobro
poje
!
Kaj
,
ko
bi
ga
k
nocojšnji
skušnji
povabili
?
“
„
Se
ve
da
!
“
togoti
se
Megla
;
„
kot
čitalničin
odbornik
tega
ne
dopuščam
;
dacar
—
kakov
človek
je
to
?
“
„
Pa
kaj
,
tu
se
še
pomaga
!
Igra
,
igra
to
je
glavna
skrb
.
In
moja
lepa
naloga
;
—
stavim
,
da
bi
se
nikdo
tega
„
doktorja
Žrjava
“
ne
bil
tako
pridno
učil
,
nego
sem
se
ga
jaz
;
videli
ste
včeraj
,
kako
je
sodnijski
adjunkt
gledal
,
ko
je
prišel
poslušat
k
skušnji
.
In
on
nekaj
ve
o
tacih
predstavah
.
“
V
tem
je
poskušal
govornik
zapaliti
si
svojo
mokro
smodko
,
a
brezvspešno
.
Ugasle
žveplenke
metal
je
po
tleh
.
Megla
pak
je
hodil
zopet
po
sobi
sem
ter
tja
ter
pozabil
,
da
nosi
še
vedno
cilinder
na
glavi
.
Ko
je
prišel
pred
zrcalo
,
snel
ga
je
ter
pokazal
ga
obiskovalcu
:
„
Glejte
,
gospod
Korén
,
danes
sem
ga
dobil
iz
Ljubljane
.
Lep
je
!
“
„
A
,
Vi
pojdete
s
cilindrom
?
“
„
Kaj
pa
da
!
Dan
danes
se
tudi
po
čitalnicah
ne
protivijo
temu
in
lepa
noša
je
to
.
Ali
ni
istina
?
“
Megla
je
govoril
večinoma
nemški
;
a
obiskovalec
njegov
zdaj
nemški
,
zdaj
slovenski
,
kakor
je
to
razvada
v
omikanih
Slovencih
.
„
Plesali
boste
pač
,
tudi
ko
bi
ne
peli
?
“
vpraša
Koren
ter
malo
od
strani
ogleduje
adjunktov
klobuk
.
„
Peti
moram
vsakako
!
In
ples
,
to
je
gotovo
!
Glejte
,
tu
imam
nove
čevlje
;
a
ta
ljubljanski
čevljar
!
Tako
jih
je
spredaj
zóžil
,
da
bi
lehko
koga
nasadil
;
in
prepovedal
sem
mu
to
.
Malo
špicaste
naredite
,
dejal
sem
mu
,
a
ta
norec
mi
napravi
take
,
kakor
jih
vidite
!
“
Megla
je
govoril
to
na
videz
nejevoljen
,
a
skrben
opazovalec
bi
bil
lehko
videl
,
da
so
mu
ravno
taki
čevlji
najbolj
po
volji
,
kakeršne
mu
je
bil
ustvaril
čevljar
.
„
Pa
to
je
zdaj
moderno
!
“
méni
Koren
.
„
A
,
kaj
moderno
—
da
bi
mi
bili
le
prav
;
a
še
tega
ni
zadel
ta
norec
!
Preveliki
so
mi.
Dva
para
debelih
volnatih
nogavic
sem
moral
obuti
.
“
Megla
se
je
silno
lagal
;
še
jednega
para
nogavic
ni
imel
pod
usnjem
,
nego
kar
na
golo
kožo
je
bil
nove
čevlje
obul
in
to
za
tega
delj
,
da
bi
jih
drugi
večer
tako
malo
razvleknene
láže
obul
,
ker
je
vedel
,
da
ga
bodo
tiščali
.
In
tiščali
so
ga
že
grozno
.
Davkarski
adjunkt
je
bil
še
mlad
,
komaj
tri
in
dvajset
leten
mož
,
ne
ravno
neprijetnega
,
pa
prav
navadnega
obraza
,
srednje
postave
,
slok
,
a
vender
koščen
in
okoren
.
Izobraženje
njegovo
tudi
ni
sezalo
daleč
preko
prvih
gimnazijalnih
razredov
;
—
pa
blagovoljni
čitatelj
bode
imel
še
dovolj
prilike
,
našega
Meglo
vsestransko
spoznavati
.
Obiskovalec
njegov
,
gospod
Koren
,
kakor
ga
je
Megla
nazival
,
bil
je
v
obče
jednake
vnanjosti
,
samo
menj
skrbno
opravljen
nego
adjunkt
,
in
tudi
starejši
od
onega
.
Tu
v
trgu
je
opravljal
službo
občinskega
tajnika
,
v
kateri
je
po
nedovršenih
študijah
in
po
večletnem
potovanji
iz
jedne
pisarne
v
drugo
našel
vsaj
nekoliko
mirno
in
varno
zavetje
.
„
Novo
suknjo
sem
tudi
dobil
!
“
nadaljuje
adjunkt
kažoč
na
posteljo
;
„
vse
,
vse
imam
v
redu
!
Le
ta
nesrečni
vrat
!
“
„
Surovo
jajce
izpijte
!
“
svetuje
Koren
.
„
Izpil
sem
že
tri
;
koncem
se
mi
bo
še
želodec
obrnil
!
In
tako
draga
so
jajca
!
Tri
krajcarje
jedno
.
“
„
Vam
bodo
pa
oča
malo
več
podpore
poslali
!
“
smeje
se
oni
.
Megla
je
z
imenitnim
izrazom
nagrbančil
ustna
,
toda
zinil
ni
ničesa
.
„
Kaj
mislite
,
“
povzame
po
kratkem
molku
Koren
zopet
govor
,
„
kako
bi
utolažili
gospodično
Filipino
?
“
Oni
premišljuje
.
„
I
,
kaj
!
Doktor
Hrast
naj
to
uredí
!
On
je
predsednik
in
njegova
skrb
bodi
,
da
se
beseda
dobro
izvrši
!
“
„
Prav
imate
!
“
pritrdi
Koren
.
„
Tem
gospodom
doktorjem
je
le
do
tega
kaj
,
da
so
predsedniki
;
delajo
naj
pa
drugi
.
No
,
naš
doktor
Hrast
vsaj
pleše
;
kako
,
—
to
je
druga
stvar
,
a
grozno
je
vender
.
Zadnjič
je
trem
gospodičnam
na
noge
stopil
,
in
jedni
,
bajè
ravno
Vrtačnikovi
Filipini
,
obleko
raztrgal
!
Trebalo
bi
,
da
se
še
malo
plesati
uči
!
“
Megla
je
izustil
to
jako
samosvestno
,
češ
,
jaz
vender
nisem
tak
!
„
Bi
li
ne
hoteli
z
menoj
k
doktorju
,
da
mu
poročiva
,
kaj
se
je
pripetilo
?
“
vpraša
Koren
.
„
Vi
ste
odbornik
!
“
„
Ni
mogoče
!
V
tem
mrazu
!
Potem
je
moj
glas
pokopan
za
pol
leta
!
“
zavrne
Megla
.
„
Jeden
mora
tjà
;
pojdem
pa
sam
!
“
meni
oni
;
„
oh
pa
—
skoro
bi
bil
pozabil
;
Vi
imate
dva
para
črnih
hlač
;
ako
se
ne
motim
oboje
v
dobrem
stanu
;
posodíte
mi
slabejši
par
k
jutrajšnji
besedi
.
Moje
hlače
skoro
niso
za
rabo
več
;
drugo
imam
vse
v
redu
.
Rokavice
so
sicer
še
od
zadnjega
pogreba
,
saj
se
domišljate
,
ko
smo
županovega
fantička
pokopavali
,
—
a
dobre
bodo
.
Kdo
pa
pazi
na
to
!
“
V
tem
je
bil
Megla
že
odprl
kosten
,
jedin
v
sobi
,
in
iz
njega
izvlekel
dva
para
črnih
hlač
,
katere
je
skrbno
na
vse
strani
preobračal
.
„
Te-le
bodo
!
“
dejal
je
potem
ter
pomolil
onemu
dotično
oblačilo
;
„
tu
doli
so
malo
razparane
,
pa
to
lehko
sami
popravite
!
“
„
To
se
ve
,
da
!
“
rekel
je
zadovoljno
Koren
;
„
boljših
si
ne
morem
želeti
.
V
velikosti
in
širokosti
sva
skoro
jednaka
.
“
Pri
tem
je
zavil
oblačilo
v
kos
starega
časopisa
ter
se
hotel
odpraviti
.
„
K
nocojšnji
skušnji
pač
pridete
,
gospod
Megla
!
“
vpraša
še
pri
vratih
.
„
Sigurno
!
“
pravi
oni
.
„
Torej
na
svidenje
nocoj
!
Bog
daj
,
da
bi
doktor
Filipinico
omečil
!
“
Pri
teh
besedah
je
Koren
že
odpiral
vrata
.
Pa
še
jedenkrat
se
vrne
.
„
Ste
li
čuli
,
da
bodemo
jutri
videli
tudi
čisto
novo
prikazen
,
novo
gospodično
?
“
„
Ah
!
“
dé
radovedno
adjunkt
.
„
Novo
guvernanto
,
ki
je
prišla
včeraj
k
Bolétovim
na
Drenovo
.
Vsi
pridejo
k
besedi
!
“
„
Je
li
lepa
?
“
„
Nisem
je
videl
,
a
opoludne
pri
obedu
je
sodnijski
adjunkt
pravil
,
da
je
krasna
!
Tam
daleč
iz
Nemcev
je
in
slovenskega
ne
ume
!
“
„
Vse
jedno
,
da
je
le
krasna
!
“
zavrne
Megla
,
ter
si
pomane
roki
.
„
Boletovi
so
si
jo
samo
zato
naročili
,
da
bodo
otroci
pravilno
nemški
govorili
;
to
se
pravi
,
gospa
Boletova
jo
je
naročila
,
kajti
njemu
,
gospodu
,
to
ni
posebno
po
volji
.
On
je
preveč
národen
.
“
„
To
je
neumno
!
“
zavrne
Megla
;
„
ko
bi
imel
jaz
toliko
premoženja
,
kakor
ga
ima
Bolè
,
in
ko
bi
imel
otroke
,
jaz
bi
jim
tudi
naročil
nemško
odgojevalko
!
“
„
Pa
lepa
bi
morala
biti
!
“
smeje
se
Koren
.
„
To
je
,
da
!
“
S
tem
je
bil
ta
zanimljivi
razgovor
končan
,
kajti
Koren
je
zaprl
vrata
za
seboj
ter
naglo
odšel
.
Megla
pa
si
je
pomêl
v
drugič
roki
in
posmehljal
se
dvakrat
.
Očitno
je
mislil
le
na
novo
guvernanto
.
Postal
je
zopet
pred
svojo
črno
suknjo
,
a
na
jedenkrat
obrnil
se
energično
po
sobi
ter
zamrmral
hripavo
:
„
Peti
pa
moram
,
to
je
zdaj
gotovo
!
“
Pogledal
je
na
uro
ter
jel
se
počasi
in
skrbno
opravljati
,
da
pojde
k
večerni
skušnji
.
Tu
se
ni
bal
prehlajenja
.
Beseda
na
pustno
nedeljo
zvečer
je
bila
jako
dobro
obiskana
.
Prostori
Borjanske
čitalnice
so
bili
skoro
premajheni
,
da
bi
ustrezali
vsem
potrebam
mnogobrojnega
občinstva
.
Taisto
je
bilo
jednacih
neprilik
vajeno
,
in
zato
se
je
večina
dobrovoljno
dala
stiskati
in
gnesti
v
tesni
,
zaduhli
dvorani
,
ako
smemo
tako
imenovati
glavno
sobo
,
v
kateri
se
je
vršila
predstava
.
A
Borjanje
so
jo
tako
nazivali
,
in
torej
njihova
veljaj
!
V
ozadji
te
dvorane
je
bil
napravljen
primeren
oder
,
in
široka
rudeča
zavesa
je
zakrivala
kulise
radovednim
očem
.
Pred
odrom
pak
so
bili
nastavljeni
v
šestih
vrstah
preko
cele
sobe
različni
stoli
in
raznovrstne
klopi
.
Kar
je
bilo
novejših
in
elegantnejših
,
stali
so
v
prvih
vrstah
,
in
te
so
zasedle
gospe
in
gospodične
;
za
njimi
pak
je
razno
moško
občinstvo
porabilo
vsak
prazen
prostorček
,
in
kdor
je
tu
prepozno
došel
,
stiskal
se
je
ob
stransko
steno
.
Uhodna
vrata
,
kjer
je
visok
prag
dajal
jako
ugodno
stališče
,
zastavili
so
tukaj
za
prvo
točko
programa
mladi
in
stari
gledalci
tako
,
da
ni
bilo
lehko
več
prodreti
v
dvorano
.
A
tu
med
vrati
je
bilo
tudi
prijetno
.
Kajti
tobak
kaditi
je
bilo
v
dvorani
strogo
prepovedano
in
odbornik
Josip
Megla
je
s
paznim
očesom
izza
kulise
ali
zagrinjala
nadzoroval
to
prepoved
.
A
tu
med
vrati
in
za
njimi
ta
paragraf
čitalničnih
pravil
ni
užival
tako
stroge
interpretacije
,
kakor
notri
med
štirimi
stenami
.
Zato
pa
so
kadili
tudi
gospodje
tam
pred
uhodom
,
kolikor
se
jim
je
ljubilo
,
ob
jednem
pa
bili
pazni
poslušalci
.
Od
ondot
je
vodil
širok
s
steklom
zavarovan
mostovž
v
druge
čitalniške
prostore
,
kateri
so
bili
za
take
večere
preustrojeni
v
gostilniške
sobe
.
A
tudi
te
so
se
med
seboj
nekoliko
razlikovale
.
Oprava
prvim
ni
bila
tako
nova
,
ali
rekel
bi
,
elegantna
kakor
v
zadnji
sobi
;
v
prvih
dveh
okorne
mize
in
trdí
,
često
leseni
stoli
;
po
mizah
pa
rudeči
ali
raznobarveni
prtiči
;
v
zadnji
pa
deloma
mehki
naslonjači
ali
vsaj
obojani
stoli
in
po
malih
okroglih
mizah
snežnobeli
prti
.
Ob
zadnji
steni
pod
velikim
zrcalom
je
bila
pa
pogrnena
dolga
miza
,
in
na
njej
so
stali
trije
veliki
šopi
cvetic
v
ukusnih
vazah
.
Očitno
je
bil
tu
prostor
odmenjen
dostojanstvenikom
,
nižjemu
občinstvu
pa
so
bile
posvečene
prve
sobe
.
Naših
dveh
znancev
iz
prvega
poglavja
nocoj
ni
bilo
videti
niti
v
dvorani
med
poslušalci
,
niti
tu
v
gostilniških
sobah
.
Oba
sta
imela
posla
dovolj
za
kulismi
;
kajti
Josip
Megla
je
bil
izpil
sinoči
in
danes
toliko
čaja
in
surovih
jajc
ter
potil
se
po
noči
v
postelji
tako
vrlo
,
da
je
nekako
zadovoljen
šel
v
besedo
,
prepričan
,
da
bode
z
glasom
izhajal
;
in
ker
iz
početka
besede
nikdo
ni
bil
naznanil
,
da
se
bode
predstavljala
druga
igra
,
nego
je
ostala
pisana
na
programu
,
ali
pa
nobena
ne
,
nadejati
se
smemo
,
da
je
predsednik
doktor
Hrast
ali
celo
Koren
sam
potolažil
bil
gospodično
Filipino
,
ter
da
pričakuje
zadnji
zdaj
oni
važni
trenutek
,
ko
bo
stopil
v
ulogi
„
doktorja
Žrjava
“
na
oder
.
Improvizirane
gostilniške
sobe
že
med
besedo
niso
bile
prazne
.
V
prvi
sta
sedela
pri
mizi
v
kotu
dva
tržana
v
družbi
podučiteljevi
;
kajti
ta
,
žal
,
ni
imel
toliko
glasu
,
akopram
je
poučeval
mladino
v
petji
,
da
bi
bil
mogel
sodelovati
pri
pevskih
zborih
v
čitalnici
,
zato
tudi
ni
rad
poslušal
petja
v
dvorani
.
V
dragi
sobi
pomenkoval
se
je
zemljiški
knjigovodja
z
okrajnim
tajnikom
,
in
pozneje
se
jima
je
pridružil
še
poveljnik
finančne
straže
.
Vsem
tem
do
besede
ni
bilo
mnogo
.
V
zadnji
sobi
pa
,
tam
kjer
so
bile
mize
belo
pregrnene
,
hodil
je
jeden
gospod
polagoma
po
sobi
gori
in
doli
ter
pušil
iz
dolge
lesene
,
s
srebrom
kovane
pipe
.
Z
jedno
roko
je
držal
dolgo
češnjevo
cev
,
drugo
pa
si
je
bil
položil
na
hrbet
ter
tako
počasi
meril
sobo
s
svojimi
koraki
.
Kozarec
piva
na
konci
dolge
mize
pod
zrcalom
,
iz
katerega
je
storil
potnik
časi
dva
požirka
,
pa
je
pričal
,
da
je
bil
tam
zavarovan
njegov
sedež
.
To
je
bil
okrajni
sodnik
Majaron
.
Oblekel
se
ni
bil
praznično
,
nego
opravljen
je
bil
z
debelo
lovsko
suknjo
,
zeleno
obrobljeno
in
nosil
škornje
z
golenicami
čez
koleni
.
Pa
ravno
ta
oprava
je
pristovala
njegovemu
zagorelemu
licu
.
Gosti
sivi
lasje
in
dolga
bela
brada
so
mu
podajali
nekaj
čestitega
,
akopram
so
ga
njegove
živahne
oči
kazale
mlajšega
,
nego
je
bil
v
istini
.
Sodnik
ni
ostal
dolgo
sam
v
zadnji
sobi
.
Začetni
prolog
nocojšnje
besede
,
katerega
je
govorila
mlada
gospodična
,
bil
je
komaj
gotov
in
glasnemu
plosku
še
ni
bilo
konca
,
ko
pride
naglih
korakov
v
sobo
k
sodniku
črno
opravljen
gospod
,
držeč
v
jedni
roki
par
belih
rokavic
,
v
drugi
pa
stisnen
klak
.
„
Izvrstno
je
bilo
to
,
gospod
sodnik
!
“
kliče
že
sredi
druge
sobe
,
ugledavši
sodnika
korakajočega
mimo
vrat
.
„
Gospodična
Márica
je
klasično
deklamovala
;
ta
sigurnost
in
ta
prirojeni
talent
,
škoda
,
da
niste
poslušali
!
O
,
od
zdaj
Vaše
gospodične
hčerke
ne
bodemo
več
izpustili
,
ta
prvi
poskus
je
pokazal
,
koliko
se
smemo
nadejati
o
njej
,
in
kako
izvrstna
moč
nam
je
zdaj
gotova
!
A
zakaj
niste
poslušali
v
dvorani
,
gospod
sodnik
?
“
Govornik
je
v
tem
obstal
pred
starim
gospodom
,
ter
z
rokavicami
,
katere
je
držal
v
levici
,
švigal
ob
svoje
stegno
.
Sodnik
se
je
jako
prijazno
nasmehljal
,
svojo
pipo
snel
s
cevi
ter
iztrkal
in
izpraznil
na
tla
.
„
Preveč
zaduhlo
je
tam
v
dvorani
,
gospod
doktor
,
in
glava
me
boli
nekoliko
;
pomislite
,
tri
dni
sem
zemljiške
knjige
urejeval
,
—
še
denes
dopoludne
ni
bilo
mirú
!
Torej
,
dobro
je
deklamovala
Marica
?
“
„
Izvrstno
,
pravim
Vam
,
gospa
soproga
in
vsi
Vam
lehko
potrdijo
to
!
In
pogum
ima
gospodična
,
—
čudil
sem
se
v
istini
tej
sigurnosti
!
“
Tako
govoreč
položi
došlec
svoj
klobuk
na
mizo
ter
ukaže
točajki
prinesti
kozarec
piva
.
Bil
je
primeroma
še
mlad
mož
,
morda
malo
preko
trideset
let
,
živahnega
gibanja
in
v
svoji
vnanjosti
eleganten
.
Lepi
obraz
krasila
mu
je
kratka
temna
brada
in
jednakobarveni
kodrasti
lasje
,
in
ko
bi
lica
njegovega
okrog
usten
ne
bila
kazila
nekakova
mu
nepristujoča
poteza
,
imenovali
bi
ga
jako
simpatičnega
moža
.
Sodnik
je
bil
v
tem
sédel
na
konci
mize
,
kjer
je
stal
njegov
kozarec
,
ter
zadovoljno
tlačil
tobak
iz
obrobljenega
mehurja
v
svojo
pipo
.
„
Da
,
da
,
pogum
ima
pač
,
“
povzame
zopet
sodnik
pogovor
,
„
saj
sem
jej
vsak
dan
priporočal
in
govoril
,
da
je
le
treba
pogumno
nastopiti
;
o
,
vedite
,
osem
in
štiridesetega
leta
sem
tudi
jaz
deklamoval
v
ljubljanskem
gledališči
,
in
tedaj
...
“
„
Da
,
da
,
pripovedovali
ste
mi
že
o
tem
,
“
segne
doktor
sodniku
v
besedo
:
„
deklamovali
ste
Preširnov
„
Krst
pri
Savici
“
!
“
„
Res
je
!
In
tedaj
so
mi
znanci
in
prijatelji
svetovali
...
“
„
Da
je
bolje
,
ako
stopite
v
gledališko
učilnico
,
nego
premetávate
še
dalje
corpus
juris
in
...
“
„
In
morda
bi
bilo
res
bolje
!
“
reče
sodnik
ter
nastopi
s
svojo
v
novič
zapaljeno
pipo
zopet
pot
po
sobi
.
Doktor
je
izpil
v
tem
dobro
polovico
svojega
piva
.
„
Vedite
,
gospod
doktor
Hrast
,
“
povzame
sodnik
,
„
meni
ni
všeč
,
da
moja
hči
deklamuje
tu
v
čitalnici
.
Vam
lehko
govorim
o
tem
,
Vi
ste
pameten
mož
;
pa
pomislite
:
jedino
to
,
da
sem
osem
in
štiridesetega
leta
deklamoval
Preširnov
„
Krst
pri
Savici
“
,
škodilo
mi
je
toliko
,
da
nisem
pozneje
dobil
hitro
mesta
na
Kranjskem
;
rekli
so
,
da
sem
revolucijonar
.
In
pred
par
leti
bi
imel
biti
imenovan
svetovalcem
v
Ljubljani
,
—
sam
predsednik
mi
je
pisal
,
naj
prosim
tjà
,
—
in
ravno
tedaj
je
moja
starejša
hči
Milica
pela
v
naši
čitalnici
,
in
—
jaz
nisem
bil
imenovan
.
In
denašnja
deklamacija
mi
bo
tudi
škodila
!
“
Doktor
Hrast
je
nehoté
segel
zopet
po
svojem
kozarci
;
smeh
ga
je
silil
,
in
nekakšen
sarkastičen
izraz
légel
mu
je
okrog
usten
;
a
dejal
je
naposled
dobrovoljno
:
„
Ne
bojte
se
,
gospod
sodnik
;
zdaj
bo
jel
drug
veter
pihati
,
in
že
piše
;
morda
pojde
celo
Vaš
predsednik
jedenkrat
še
v
kako
čitalnico
!
Nič
gotovega
ne
vemo
!
“
„
Nikar
ne
mislite
,
da
se
bojim
;
tega
nikdar
ne
,
gospod
doktor
!
“
reče
sodnik
emfatično
;
„
jaz
sem
dva
in
petdesetega
leta
z
nadvojvodo
Ivanom
na
Gorenjem
Štajerskem
...
“
„
Da
,
da
,
tudi
to
vem
,
gospod
sodnik
,
“
povzame
zopet
naglo
doktor
besedo
,
da
bi
preprečil
pripovest
,
katero
je
bil
že
morda
petdesetkrat
čul
;
„
vem
,
kako
sta
familijarno
občevala
z
nadvojvodo
,
ker
ga
niste
poznali
;
in
ko
ste
ga
spoznali
,
Vas
tudi
ni
strah
obšel
!
In
tudi
zdaj
sem
uverjen
in
vem
,
kako
možato
zastopate
svoje
prepričanje
.
“
„
Pa
boste
videli
,
kakó
mi
bo
to
deklamovanje
moje
imenovanje
preprečilo
!
Glejte
,
zakaj
pa
okrajni
glavar
ne
hodi
k
našim
besedam
?
Zakaj
ostaje
davkarski
nadzornik
doma
?
“
„
Drugi
pa
vender
hodijo
,
in
zato
jih
nikdo
ne
grize
!
Pred
par
leti
morda
,
a
zdaj
se
je
čas
izpremenil
.
In
ko
bi
se
kaj
zgodilo
,
imamo
vender
naše
poslance
...
“
Zdaj
je
bil
sodnik
s
smehom
na
vrsti
.
„
Za
božjo
voljo
,
gospod
doktor
!
Ste
li
...
“
Mi
ne
znamo
,
kaj
je
nameraval
sodnik
reči
,
kajti
vesel
glas
od
vrat
sem
odrezal
mu
je
besedo
.
„
Ali
zopet
politika
?
Da
ne
morete
mirovati
!
Kako
stoji
v
Faustu
:
Ein
garstig
Lied
,
pfui
!
Ein
politisch
Lied
!
“
„
O
,
živio
,
Bolè
!
“
vzklikne
doktor
in
poda
došlemu
prijateljsko
roko
.
„
Bal
sem
se
,
da
te
morda
ne
bo
nocoj
!
“
Sodnik
je
isto
tako
prijazno
stopil
onemu
nasproti
,
a
pri
tem
skrivaj
in
malo
plašno
pogledal
v
prednjo
sobo
,
kjer
je
sedel
okrajni
tajnik
.
„
Ne
tako
glasno
,
gospod
Bolè
,
“
dejal
je
potem
,
„
midva
se
bolj
tiho
pomenkujeva
in
ni
treba
,
da
bi
vsak
vedel
,
o
čem
govorimo
.
“
„
Haha
,
torej
,
„
le
tiho
,
le
tiho
,
ljubica
,
da
tega
ne
slišijo
mamica
“
—
kaj
ne
?
“
smeje
se
Bolè
ter
porine
svoj
stol
poleg
doktorjevega
.
Novi
prišlec
je
bil
morda
štiri
do
pet
let
starejši
od
doktorja
,
velik
in
životen
,
jako
jovijalnega
obraza
,
in
vedenje
njegovo
je
bilo
skoro
premladostno
gledé
vse
njegove
vnanjosti
.
Bolè
je
bil
bogat
posestnik
iz
bližnje
okolice
;
grad
Drenovo
,
oddaljen
dobre
četrt
ure
od
Borja
,
bil
je
njegova
last
in
tam
je
imel
tudi
veliko
tovarno
za
parkete
.
Ime
njegovo
je
bilo
znano
daleč
po
Kranjski
,
in
veseljaka
so
ga
čislali
v
vsaki
družbi
.
Obiskoval
je
v
mladosti
visoke
šole
,
po
smrti
očetovi
pa
pustil
jih
ter
pečal
se
odslej
samo
s
svojimi
posestvi
in
s
tovarno
.
„
Pa
kje
imaš
gospo
?
“
vpraša
Hrast
;
„
prišla
je
vender
s
teboj
?
“
„
Kaj
—
gospo
!
Gospe
,
ali
bolje
,
gospo
in
gospodično
—
moraš
reči
!
“
pravi
dobrovoljno
Bolè
ter
si
vije
cigareto
.
„
Ah
,
kakó
?
“
meni
radovedno
doktor
.
„
Vse
sem
pripeljal
!
Ženo
in
gospodično
!
Ah
,
krasna
je
,
—
pravim
ti
!
“
„
Soproga
tvoja
,
to
se
ve
da
!
Občudujem
jo
,
odkar
jo
poznam
!
“
pritrdi
veselo
Hrast
.
„
Ah
,
kaj
boš
govoril
o
moji
ženi
!
Jaz
menim
gospodično
Elzo
!
Našo
novo
guvernanto
ali
družabnico
,
ali
kakor
jo
hočeš
imenovati
!
Dva
dni
je
že
pri
nas
!
“
Doktor
tudi
zdaj
ni
druzega
zinil
,
nego
:
„
A
—
!
“
akoravno
je
že
včeraj
zjutraj
vedel
,
da
je
prišla
k
Boletovim
mlada
guvernanta
.
„
Prijatelj
,
doktor
!
To
ti
je
rasa
!
Urgermanisch
,
kakor
imaš
v
knjigi
pisano
!
Plavolasa
,
modrooka
—
in
pomisli
,
obrvi
ima
temne
,
—
no
,
le
počakaj
;
zdaj
sta
obe
v
dvorani
,
a
predstavi
bo
kmalu
konec
,
potem
boš
videl
!
“
„
Ti
si
grozen
entuzijast
!
A
kaj
poreče
tvoja
milostiva
,
ako
boš
to
plavolaso
modrooko
Elzo
—
ka-li
...
“
„
Da
Elza
,
Elza
Müller
!
“
pritrdi
Bolè
.
„
Kaj
poreče
tvoja
soproga
,
ako
se
boš
tako
zagledal
v
to
guvernanto
,
kakor
priča
tvoja
govorica
?
“
„
Haha
!
Moja
žena
me
pozna
!
Jaz
gledam
in
občudujem
silo
rad
lepe
slike
,
ne
kupim
pa
nobene
!
Pa
ti
,
doktor
,
ti
glej
!
Tako
mladim
,
neoženjenim
advokatom
so
take
guvernante
nevarne
.
Nekoliko
me
to
tolaži
,
da
je
Nemka
.
Ti
menda
Nemke
ne
boš
jemal
!
“
„
Müller
se
zove
?
Jako
navadno
ime
!
“
oglasi
se
sodnik
od
druzega
konca
mize
.
„
Res
da
!
Jaz
ne
znam
koliko
sto
tisoč
Müllerjev
živi
v
Nemcih
,
pa
druge
„
Elze
Müller
“
sigurno
ni
več
na
svetu
!
“
smeje
se
Bolè
.
„
Preradoveden
sem
,
da
bi
je
ne
šel
že
zdaj
pogledat
!
“
reče
doktor
Hrast
ter
jame
vleči
svoje
rokavice
čez
prste
.
„
Za
božjo
voljo
,
nikar
prijatelj
!
“
kliče
Bole
;
„
počakaj
tukaj
;
tu
zavarujmo
svojim
ljudem
sedeže
,
in
potem
boš
imel
še
dovolj
prilike
!
Izročil
sem
ženo
in
gospodično
Elzo
Vašemu
odborniku
;
čakaj
,
kako
se
pač
piše
?
Tako
neumno
ime
nosi
—
Megla
ali
Oblak
,
ka-li
?
Megla
je
pač
!
“
„
Da
,
Megla
,
Pepe
Megla
!
“
pritrdi
Hrast
.
„
Torej
ta
ji
je
izpeljal
na
prvo
vrsto
sedežev
.
Ti
ne
moreš
do
njiju
,
zatorej
počakaj
,
—
predstava
mora
biti
vsak
trenutek
končana
!
“
„
Kako
pač
pridete
do
tega
,
da
jemljete
Nemko
v
hišo
?
“
oglasi
se
zopet
sodnik
.
„
Tako
naroden
mož
,
kakor
ste
Vi
!
“
„
Vidite
,
gospod
sodnik
,
to
pač
pride
tako
,
ako
žena
hoče
!
“
méni
dobrovoljno
Bolè
.
„
Moja
soproga
želi
,
da
bi
otroci
pravilno
nemški
govorili
,
in
francoščine
je
tudi
treba
!
Nemški
naj
bi
govorili
tisti
„
ü
“
,
tako
kakor
naši
Ribničanje
,
kadar
imenujejo
„
krüh
“
!
Jaz
sem
jej
tudi
svetoval
,
naj
si
izbere
kakega
ribniškega
dekleta
,
toda
zastonj
!
“
„
Kje
pa
je
doma
ta
Vaša
guvernanta
?
“
vpraša
sodnik
.
„
V
Renski
provinciji
!
Katoličanka
je
pač
!
“
Tu
se
obrne
Bolè
k
doktorju
.
„
I
,
kaj
pa
ti
,
prijatelj
?
„
Srce
je
prazno
,
srečno
ni
“
—
ali
si
se
že
par
distance
zaljubil
,
ker
ti
to
izvrstno
pivo
več
ne
gre
?
“
„
A
,
pojdi
,
ti
s
svojimi
vednimi
neprimernimi
citati
!
Pa
,
glej
,
predstava
je
končana
.
“
Pri
teh
besedah
je
vstal
ter
naglo
odšel
proti
dvorani
.
„
Videli
bodete
,
gospod
sodnik
,
doktor
mi
bo
denes
mojo
guvernanto
prevzel
!
“
šali
se
Bolè
za
njim
.
„
A
,
kaj
še
!
“
meni
oni
ter
puhne
gost
oblak
pred
se
.
„
Doktor
je
mrzel
!
Pa
mlad
je
,
in
ona
—
!
Jaz
sem
tudi
radoveden
videti
Vašo
gospodično
.
Tu
sem
jo
morate
posaditi
.
Oh
,
ko
sem
bil
jaz
mlad
,
tedaj
sem
v
Slatinskih
Toplicah
poznal
lepo
francosko
markizo
...
“
„
Vem
,
vem
!
“
kliče
Bolè
,
kajti
to
pripovest
je
bil
tudi
že
petdesetkrat
čul
:
„
in
hoteli
ste
jo
odpeljati
,
pa
novcev
ni
bilo
,
—
hvala
Bogu
,
kaj
ne
;
če
ne
bi
Vas
bili
še
zaprli
!
“
„
Kaj
še
!
Zdaj
bi
bil
bogat
posestnik
tam
v
Normandiji
ali
pa
na
Burgundskem
;
sam
ne
znam
več
,
kje
je
imela
svoje
gradove
!
“
Bolè
bi
ne
bil
ušel
svoji
usodi
,
da
bi
bil
moral
poslušati
v
jednoinpetdesetič
pripovedovano
nezgodo
sodnikovo
s
francosko
markizo
,
ko
bi
ne
bila
v
tem
trenutku
stopila
večja
družba
v
zadnjo
sobo
.
Pred
vsemi
je
pritekla
mlada
,
kakih
šestnajst
let
stara
deklica
skozi
vrata
,
z
velikim
šopom
cvetic
v
roki
in
hitela
naravnost
k
sodniku
,
kratko
,
a
prijazno
vrnivši
Boletov
pozdrav
.
Za
njo
je
prišla
póstarna
gospa
,
ponosno
oziraje
se
na
deklico
in
na
druge
.
Bili
sta
to
sodnikova
soproga
in
hčerka
Márica
.
Povedali
sta
mu
naglo
o
izvrstnem
vspehu
deklamacije
.
„
Ko
bi
bila
mene
v
vsem
ubogala
,
bilo
bi
še
bolje
,
“
reče
sodnik
,
ter
skuša
prikrivati
svojo
notranjo
zadovoljnost
.
„
Zakaj
?
Kako
?
“
meni
Márica
.
Sodnik
ni
znal
odgovora
,
ker
ni
bil
poslušal
hčerinega
deklamovanja
;
a
drugi
gostje
,
ki
so
zdaj
vstopili
,
rešili
so
ga
iz
zadrege
.
Adjunkt
Megla
je
prihitel
pred
dvema
damama
ter
urejal
stole
pri
dolgi
mizi
pod
zrcalom
.
Sodnik
je
ozrši
se
k
vratom
naglo
vstal
.
„
Pipo
bi
bil
tudi
lehko
doma
pustil
!
In
črno
suknjo
bi
bil
tudi
lehko
oblekel
!
In
te
škornje
!
Da
se
ne
sramuješ
!
“
šepetala
je
nejevoljno
soproga
njegova
.
A
on
se
ni
zmenil
zato
.
Z
neko
mladostno
gibčnostjo
je
šel
proti
vratom
,
kjer
sta
bili
vstopili
dve
dami
.
Tudi
Bolè
se
je
približal
:
za
gospema
pa
je
stal
doktor
Hrast
.
Predstavljanje
se
je
hitro
zvršilo
,
in
sodnik
je
uljudno
gospé
Boletovi
poljubil
roko
,
drugi
pa
,
katero
je
Bolè
imenoval
„
gospodično
Elzo
Müllerjevo
“
,
rekel
prijazno
frazo
.
Pipo
je
pri
tem
pač
vzel
iz
ust
,
a
iz
rok
je
ni
dal
.
Doktor
Hrast
in
adjunkt
Megla
seznanila
sta
se
bila
z
damama
očitno
že
v
dvorani
.
Vsa
družba
je
sedla
okrog
dolge
mize
in
sodnik
se
je
pomaknil
v
istini
na
stol
poleg
Boletove
guvernante
.
Doktor
Hrast
jej
je
sedel
nasproti
in
drugi
so
se
uvrstili
,
kakor
jim
je
velel
ravno
slučaj
.
Adjunkt
Megla
je
zabaval
sodnikovo
hčerko
po
svoje
in
gospa
sodnikova
si
je
prisvojila
sedež
poleg
Boletove
gospe
.
Bolè
ni
imel
stalnega
prostora
;
ob
drugem
konci
mize
pa
so
se
naselili
drugi
gostje
.
S
prva
je
vladala
nekoliko
minut
ona
sitna
tišina
,
katera
nastopi
vselej
,
ako
se
snidejo
v
tesni
družbi
znani
elementi
z
neznanimi
in
kadar
so
vse
navadne
uvodne
fraze
dogotovljene
.
Prijazna
,
morda
tridesetletna
soproga
Boletova
je
bila
jako
lepa
dama
in
ukusna
njena
obleka
jo
je
storila
še
zanimljivejšo
.
Pa
denes
so
bile
obrnene
vse
oči
v
njeno
družabnico
,
ali
,
kakor
jo
je
sama
imenovala
,
guvernanto
,
in
celó
skrbni
in
priljudni
doktor
Hrast
,
ki
je
bil
do
zdaj
vselej
njen
sosed
pri
tej
mizi
po
čitalničnih
besedah
,
presedel
se
je
bil
nocoj
na
nasprotno
stran
.
In
ta
nemška
guvernanta
?
Bila
je
plavolasa
,
modrooka
,
kakor
je
pripovedoval
malo
prej
Bolè
,
in
obrvi
je
imela
res
temné
.
Nekaj
izrednega
,
duhovitega
jej
je
sevalo
s
krasnega
obraza
,
in
kadar
je
govorila
,
legel
je
vselej
lahek
smehljaj
okrog
drobnih
usten
.
Tudi
vse
drugo
na
njej
je
bilo
lepo
,
pravilno
:
srednje
veliki
,
gibčni
,
sloki
,
a
vender
polni
život
,
mali
drobni
roki
in
to
sigurno
,
skoro
samosvestno
,
a
vender
tako
naravno
in
pohlevno
vedenje
—
vse
to
je
storilo
,
da
se
je
zdela
v
kratkem
vsem
stara
znanka
.
Po
besedi
je
bil
navadni
ples
v
čitalnični
dvorani
;
a
Bolétova
gospa
se
ga
nocoj
ni
hotela
udeležiti
in
tudi
Elza
je
bila
izjavila
,
da
sploh
ne
pleše
.
Okrajni
sodnik
je
bil
prisedši
poleg
guvernante
svojo
pipo
prislonil
ob
zid
za
seboj
;
a
čez
četrt
ure
si
je
pridobil
spet
toliko
poguma
,
da
jo
je
izvlekel
z
mehurjem
vred
na
dan
ter
jo
nonšalantno
zapalil
.
Hudi
,
karajoči
pogledi
njegove
soproge
ga
niso
brigali
.
Tudi
doktor
Hrast
je
jako
oživel
,
in
gospa
Bolétova
je
nekako
nezadovoljno
spoznala
,
da
v
njeni
družbi
še
ni
bil
nikdar
tako
zabaven
;
da
,
celo
duhovit
je
bil
nocoj
v
svojem
živem
razgovoru
.
Ta
se
je
sukal
s
prva
okrog
razlike
običajev
in
razmer
pri
nas
in
v
Nemcih
ob
Reni
,
v
domovini
Boletove
guvernante
.
Sodnik
Majaron
je
skoro
več
povedal
o
tem
,
nego
gospodična
Elza
,
kedaj
in
kako
se
tamkaj
znanci
obiskujejo
,
kaj
in
kako
se
tamkaj
kuha
ter
obeduje
:
bila
je
to
pač
stara
navada
njegova
,
da
je
vse
najbolje
vedel
in
znal
.
Govorili
so
se
ve
da
nemški
,
in
celo
gospa
Boletova
,
ki
je
poskusila
parkrat
ostentativno
,
in
celo
proti
svoji
navadi
,
slovenski
govor
z
doktorjem
Hrastom
,
ostala
je
ž
njim
na
cedilu
.
Megla
je
bil
nekoliko
časa
ostal
pri
mizi
;
ko
pa
so
zadoneli
prvi
glasovi
godbe
iz
plesalne
dvorane
,
ušel
je
s
svojo
sosedo
,
sodnikovo
hčerjo
,
v
dvorano
.
Pa
vrnil
se
je
kmalu
;
jezilo
ga
je
,
da
Nemka
ne
pleše
,
kajti
tu
se
je
želel
pokazati
mojstrom
.
Kratek
pomolk
v
razgovoru
je
porabil
zdaj
,
da
bi
spričal
vsaj
svojo
navzočnost
,
ter
je
vprašal
Nemko
:
„
Kako
Vam
je
nocojšnja
beseda
dopala
?
“
„
Vi
preveč
zahtevate
od
mene
,
“
zavrne
Elza
s
svojim
zvonkim
glasom
;
„
o
petji
bi
morda
še
sodila
,
o
drugem
pa
,
zlasti
o
predstavi
,
mi
ni
moči
.
Saj
veste
,
da
ne
umem
slovenskega
.
“
„
Da
da
,
petje
,
petje
!
“
reče
naglo
in
samosvestno
Megla
ter
seže
z
desnim
palcem
in
kazalcem
v
svoj
obraz
tja
,
kjer
bi
po
njegovem
mnenji
morale
že
zdavnaj
goste
brke
rasti
.
„
Pesni
so
lepe
,
krasne
!
“
pravi
guvernanta
.
„
Nocoj
sem
prvič
čula
slovenske
pesni
,
—
nikdar
prej
ne
!
“
„
Da
,
pesni
so
lepe
!
Pa
kako
se
je
petje
čulo
?
“
sili
Megla
,
ki
je
v
svoji
naivni
domišljavosti
pričakoval
pohvale
svojemu
samospevu
.
Nemka
je
to
čutila
in
malo
poredno
stisnila
ustni
.
Doktor
jej
je
prihranil
odgovor
.
„
Gospodična
je
sigurno
že
toliko
krasnega
petja
čula
,
da
je
o
našem
še
vprašati
ne
smemo
!
“
reče
na
pol
obrnen
v
Meglo
.
„
Verujem
!
“
hiti
le-ta
,
„
v
Nemcih
se
lepo
poje
—
“
„
Gospodična
Elza
ima
krasen
glas
,
alt
,
in
je
dovršena
pevka
,
“
reče
Bolè
pristopivši
k
družbi
.
„
A
,
to
je
izvrstno
!
V
naši
čitalnici
smo
že
dolgo
pogrešali
pevke
,
—
to
se
pravi
altistovke
,
kajti
tu
gospica
Marica
poje
krasen
sopran
,
“
popravi
naglo
Hrast
svoj
entuzijastičen
vzklik
.
„
Kaj
ne
,
gospodična
Elza
,
Vi
ne
boste
neusmiljeni
?
“
„
To
je
gotovo
,
da
nam
bode
gospodična
pomagala
“
,
reče
nekako
kategorično
Bolétova
soproga
ter
ponudi
guvernanti
plošček
s
pečenko
,
katero
je
bila
prinesla
točajka
.
„
Zakaj
ne
,
“
reče
ona
ter
vzdihne
počasi
trepalnice
;
zrla
je
med
pogovorom
na
plošček
pred
se
.
„
Pa
kako
bom
pela
slovenski
?
“
„
Jaz
Vas
bom
naučil
!
“
vzklikne
zdaj
naglo
sodnik
;
„
ne
peti
,
tega
ne
umem
in
ne
znam
,
pa
slovenski
govoriti
Vas
bom
naučil
.
Tu
je
moja
roka
!
Kedaj
pa
pričneva
?
“
„
In
tu
je
moja
!
“
odgovori
veselo
Elza
ter
poda
sodniku
roko
;
„
takoj
lehko
,
ako
želite
!
Jaz
sem
silo
ukaželjna
.
“
„
Dobro
!
“
kliče
sodnik
ter
ne
izpusti
njene
roke
.
„
Začniva
pri
glagolih
!
Ravno
tako
,
kakor
v
šoli
!
Amo
,
amas
—
Recite
:
ljubim
,
ljubiš
—
“
Guvernanta
poskuša
ponavljati
,
a
drugi
se
smejejo
.
„
Pa
kaj
pomenijo
te
besede
?
“
vpraša
.
„
Uganila
bi
morda
!
“
„
Morda
?
Ich
liebe
,
du
liebst
...
“
odgovarja
sodnik
.
„
To
je
skoro
tako
,
kakor
nemški
,
ta
„
ljubim
“
,
“
smeje
se
Elza
.
„
Korenika
je
v
sanskritu
!
“
odreže
se
resno
Majaron
.
„
Indo-germansko
sorodstvo
!
“
„
Za
božjo
voljo
,
gospod
sodnik
,
ali
se
bavite
tudi
s
sanskritom
?
“
vpije
na
glas
Bolè
.
„
Zdaj
ne
več
,
na
univerzi
...
“
„
Oh
,
bogme
—
jaz
stavim
,
da
se
„
ljubim
,
ljubiš
“
—
niste
iz
sanskrita
učili
!
“
smeje
se
doktor
Hrast
ter
se
obrne
k
sodnikovi
soprogi
,
ki
je
malo
nejevoljno
pogledovala
svojega
moža
.
„
Kaj
menite
Vi
,
milostiva
?
“
„
Da
je
moj
soprog
že
zdavnaj
prej
„
ljubim
,
ljubiš
“
znal
,
nego
je
mene
prvič
videl
,
“
reče
ta
na
pol
dobrovoljno
.
„
Les
oiseaux
,
ils
volent
toujours
—
“
citira
Bolè
,
pa
v
občnem
smehu
ga
nihče
ne
čuje
.
„
A
brez
šale
,
gospodična
,
“
meni
zdaj
doktor
;
„
Vi
bi
se
lehko
kmalu
slovenski
naučili
.
—
“
„
Od
gospoda
sodnika
?
“
vpraša
ona
še
vedno
v
smehu
.
„
Jaz
pedagogičnih
zmožnostij
čestitemu
našemu
sodniku
ne
bom
kratil
;
a
bojim
se
,
da
bo
vedno
v
glagolih
,
ali
bolje
v
tem
glagolu
ostal
,
s
katerim
je
pričel
!
Pa
brez
šale
pravim
,
—
dozdeva
se
mi
,
da
imate
poseben
dar
za
jezike
,
in
...
“
Doktor
Hrast
nehoté
umolkne
:
sram
ga
je
bilo
,
da
je
izprožil
tako
okoren
kompliment
.
„
Tu
se
Vam
že
drugi
učitelj
ponuja
,
gospodična
Elza
!
Čestitam
,
čestitam
!
A
svetujem
Vam
,
držite
se
gospoda
sodnika
,
“
—
kliče
Bolè
;
„
le-ta
doktor
bode
v
svojih
glagolih
morda
temeljitejši
nego
sodnik
,
ki
jih
celo
s
sanskritom
podpira
.
“
„
Prijatelj
!
“
zavrne
Hrast
skoro
nejevoljno
.
Guvernanta
se
je
bila
pri
tem
s
svojimi
modrimi
očmi
ozrla
vanj
in
pogleda
njijina
sta
se
za
trenutek
srečala
.
„
Oh
,
gospod
doktor
,
“
reče
zdaj
Elza
ter
zre
na
pahljač
,
katerega
vrti
v
rokah
;
„
gospod
Bolè
se
jako
rad
šali
,
in
veseli
ga
,
da
mu
dajemo
nekoliko
povoda
.
“
Pogledala
je
zopet
Hrasta
.
„
Stvar
ni
tako
resna
!
“
meni
s
fino
ironijo
Bolè
;
„
kakor
ste
me
Vi
,
gospodična
Elza
,
po
dvednevni
izkušnji
analizirali
,
takega
me
poznajo
prijatelji
že
leta
in
leta
.
“
Guvernanta
,
ki
je
jedina
čutila
lahek
porogljiv
naglas
v
besedah
Boletovih
,
zarudela
se
je
malo
,
a
vender
dejala
veselo
in
skoro
naivno
:
„
Ne
dvojim
o
tem
!
“
Pa
gospod
doktor
se
ni
hotel
več
smijati
.
Prihod
novega
gosta
je
preprečil
pogovor
.
Prišlec
je
sédel
poleg
doktorja
in
je
bil
za
trenutek
jako
osupnen
,
ugledavši
na
nasprotni
strani
neznano
damo
.
Bolè
jo
predstavi
ter
reče
imenujoč
njega
:
„
gospod
Anton
Meden
,
graščak
tu
v
Borji
!
“
Ko
je
zinil
zadnje
besede
,
pogledala
je
guvernanta
še
jedenkrat
novega
znanca
.
Le
ta
se
je
priklonil
okorno
,
—
bil
je
malo
v
zadregi
—
ter
molčé
porinil
svoj
stol
blizu
mize
.
Na
njo
je
položil
obe
roki
do
komolcev
in
potem
z
levico
obsegel
svojo
temnorujavo
brado
ter
pogladil
jo
navzdol
.
Opravljen
je
bil
dokaj
elegantno
in
deloma
skoro
skrbno
.
Da
zlatnino
ljubi
,
pričala
je
debela
verižica
pri
uri
in
dragoceni
prstani
,
katerih
je
bilo
več
na
vsaki
roki
.
Obraz
njegov
je
bil
skoro
lep
in
prijeten
,
da
bi
sevalo
le
količkaj
duhovitega
iz
njega
:
postava
njegova
je
bila
srednje
velikosti
in
primerno
životna
starosti
,
katero
bi
mu
bil
vsak
cenil
na
kakih
sedemintrideset
let
.
Kazili
so
ga
le
debeli
vrat
,
katerega
je
deloma
zakrivala
brada
,
in
pa
veliki
,
rekel
bi
,
kmetski
roki
.
„
Zakaj
prihajaš
tako
pozno
?
“
vpraša
Bolè
prišleca
.
„
Besedo
si
zamudil
,
in
mi
se
bomo
tudi
morali
že
kmalu
odpraviti
.
“
„
E
,
kaj
beseda
!
“
ugovarja
Meden
s
čudnim
,
visokim
,
ne
ravno
prijetno
donečim
glasom
.
„
Kaj
hočeš
,
da
se
bom
paril
in
kuhal
dve
uri
v
tisti
vaši
tesni
sobi
ali
dvorani
,
kakor
jej
pravite
?
Rajši
večerjam
mirno
doma
,
in
pridem
potem
kakor
nocoj
na
vrček
piva
!
“
Govoril
je
to
nekako
oblastno
,
ošabno
,
tako
od
zgoraj
doli
,
in
v
jedno
mer
gledal
le
gospodično
Elzo
.
Drugi
so
ga
bili
pač
navajeni
,
in
za
tega
delj
mu
nihče
ni
resno
ugovarjal
.
„
Pa
jednemu
naših
prvih
mož
v
trgu
vender
pristuje
,
da
se
udeleži
take
domače
veselice
,
“
pravi
Hrast
malo
porogljivo
.
„
Ah
!
“
deje
oni
,
ne
da
bi
čutil
zasmeh
doktorjev
,
„
jaz
sem
že
mnogo
petja
čul
in
mnogo
predstav
po
gledališčih
videl
!
In
brez
mene
tudi
izhajate
.
“
„
To
ni
lojalno
,
prijatelj
!
Treba
je
drugim
dobrega
vzgleda
!
“
reče
Bolè
.
„
E
,
kaj
lojalno
,
lojalno
—
“
ponavlja
Meden
ter
pije
svoje
pivo
.
„
Kaj
je
meni
do
tiste
vaše
slovenščine
?
To
ni
nič
praktičnega
,
nič
koristnega
;
kdo
pa
ima
kaj
od
vsega
tega
?
“
„
Se
ve
da
,
“
smeje
se
Bolè
;
„
svojih
par
sto
tisočij
z
golo
slovenščino
ne
boš
podvojil
.
Pa
o
tem
tudi
ni
govora
zdaj
.
“
Ko
je
Bolè
omenil
onih
par
sto
tisočij
,
pogladil
je
Meden
zopet
svojo
brado
,
ter
ozrl
se
nekako
ostentativno
v
guvernanto
.
Tudi
ta
mu
je
pogled
zopet
vrnila
.
„
Jaz
nisem
nič
!
“
poudarja
Meden
;
„
politika
me
ne
briga
.
“
„
A
ti
si
Kranjec
,
star
Kranjec
!
“
„
Kaj
pa
?
“
„
O
ne
,
Vi
niste
Kranjec
,
“
reče
doktor
smeje
se
;
„
Vi
ste
Borjan
!
“
„
Tudi
to
!
“
odgovarja
Meden
.
Doktorjeve
ironije
ni
čutil
.
Zanimala
ga
je
očitno
le
guvernanta
,
od
katere
ni
mogel
ločiti
očij
.
Vsa
družba
je
to
brez
truda
opazila
in
zdelo
se
jej
je
menda
pri
Medenu
po
polnem
naravno
.
Glavna
osoba
Elza
je
to
neprestano
pogledovanje
čutila
,
a
znala
se
je
izvrstno
skrivati
za
nedolžen
,
naiven
izraz
,
katerega
je
nosilo
njeno
lice
.
Bolè
se
je
skrivaj
hudobno
nasmehnil
,
Boletova
in
sodnikova
gospa
sta
se
srečali
za
trenutek
s
pogledi
,
in
doktor
je
rinil
nemirno
po
stolu
sem
ter
tja
.
Megla
,
ki
je
bil
kmalu
spoznal
,
da
se
nocoj
pri
tej
mizi
o
njegovem
samospevu
ne
bo
govorilo
,
lagal
se
je
Marici
,
s
katero
se
je
bil
vrnil
zopet
od
plesa
,
kako
izvrstno
zna
po
ledu
drkati
;
le
škoda
,
da
ni
niti
jezera
,
niti
malega
ribnjaka
tu
v
obližji
.
Sodnik
pa
je
pušil
mirno
svojo
pipo
,
in
nikdo
ni
mogel
poznati
,
da
ima
sploh
kaj
druzega
v
mislih
,
nego
sivi
gosti
dim
,
ki
ga
je
obdajal
.
Pa
vender
je
on
prvi
zopet
pričel
razgovor
:
„
Gospod
Meden
,
Vi
imate
že
mlade
zajce
v
gozdu
!
Ali
verjamete
?
“
„
Ni
mogoče
!
Zdaj
o
svečnici
!
“
„
Da
,
včeraj
sem
videl
dva
gori
pod
Leskovim
Brdom
.
Sprehajal
sem
se
,
in
moj
Hektor
ja
je
izvohal
.
“
„
Je
li
to
v
tem
času
tako
čudno
?
“
vpraša
Elza
,
na
pol
v
sodnika
in
na
pol
v
Medena
obrnena
.
„
Se
ve
da
!
“
reče
naglo
ta
,
vesel
,
da
ima
priliko
besedo
vrniti
svoji
novi
znanki
,
kajti
premišljeval
je
bil
že
dolgo
,
kako
jo
ogovoriti
;
„
zajke
imajo
mlade
še
le
marca
meseca
!
“
„
Oh
,
gospodična
,
kaj
ste
storili
?
“
oglasi
se
sodnikova
soproga
;
„
tako
zatvornico
ste
odprli
,
da
Vam
ne
bo
mogoče
več
te
lovske
povodnji
ustaviti
!
“
„
Istina
,
istina
!
“
pritrdi
s
smehom
Bolè
,
—
„„
die
Greister
,
die
ich
rief
“
,
boste
dejali
!
Žalostno
je
le
to
,
da
mi
na
pamet
vemo
vse
te
lovske
povesti
,
katere
boste
Vi
zdaj
čuli
.
“
„
Molči
,
prijatelj
!
“
reče
Hrast
s
komično
resignacijo
.
„
Tudi
gospica
Elza
ne
bo
ušla
svoji
usodi
.
“
V
zadnjih
besedah
njegovih
pa
je
bil
nekakov
čuden
naglas
,
tako
da
se
je
guvernanta
nehote
ozrla
vanj
.
„
Da
,
usoda
!
“
ponavljala
je
pri
tem
,
in
njeno
veselo
lice
se
je
zresnilo
za
trenutek
.
Doktorja
je
to
skoro
genilo
,
a
Bolè
je
za
njegovim
hrbtom
zopet
sarkastično
raztegnil
ustni
.
Med
tem
je
bil
sodnik
že
pričel
s
svojimi
lovskimi
dogodki
,
in
kadar
je
malo
umolknil
,
povedal
je
Meden
s
kričečim
glasom
kaj
jednacega
.
Razloček
je
bil
samo
ta
,
da
je
sodnik
pripovedoval
,
kar
je
bil
sam
doživel
,
Meden
pa
je
kopiral
druge
.
Pozno
je
bilo
,
ko
se
je
poslovil
Bolè
s
svojimi
.
In
za
njim
je
odšel
tudi
sodnik
z
družino
vred
.
Adjunkt
Megla
jih
je
kot
odbornik
dvorljivo
spremil
do
vrat
,
potem
pa
poiskal
zopet
dvorano
.
Hrast
in
Meden
sta
ostala
sama
,
kajti
tudi
drugi
gostje
so
bili
že
zapustili
zadnjo
sobo
.
„
Od
kod
je
pa
ta
Boletova
guvernanta
?
“
bilo
je
prvo
vprašanje
Medenovo
,
katero
je
že
stavil
,
ko
so
bili
komaj
skozi
vrata
.
„
Tam
iz
Nemcev
nekod
!
“
reče
Hrast
malomarno
.
„
Fino
dekle
je
to
!
“
meni
oni
ter
izpije
svoj
kozarec
.
Doktor
si
je
vil
novo
cigareto
ter
molčal
.
Ko
je
pa
jel
Meden
čez
nekoliko
trenutkov
govoriti
o
svojih
pravdah
,
v
katerih
ga
je
zastopal
Hrast
,
in
o
varnosti
in
nevarnosti
nekaterih
posojil
pri
ljudeh
,
plačal
je
doktor
svoj
račun
ter
odšel
.
Meden
pa
je
prisedel
v
drugo
sobo
k
mizi
,
kjer
sta
se
okrajni
tajnik
in
poveljnik
finančne
straže
še
živo
razgovarjala
.
Drugega
jutra
se
je
probudil
doktor
Hrast
proti
svoji
navadi
jako
pozno
.
Jasno
zimsko
solnce
mu
je
sevalo
že
zdavnaj
skozi
zmerzle
šípe
v
malo
,
lepo
opravljeno
sobo
,
ko
je
odprl
oči
ter
naglo
skočil
iz
postelje
.
Opravljal
se
je
počasi
,
in
akoravno
je
vedel
,
da
ga
že
čakajo
stranke
,
iskal
je
vender
zdaj
to
,
zdaj
ono
,
ter
ni
mogel
končati
svoje
toalete
.
Bil
je
silno
razmišljen
,
kakor
mladenič
dvajsetih
let
v
jutru
po
lepem
,
zabavnem
plesu
,
na
katerem
mu
je
bila
prilika
in
volja
plesati
,
dvoraniti
,
ali
koketirati
večinoma
le
z
jedno
izvoljeno
plesalko
.
Naj
počenjajo
,
kar
hočejo
,
taki
ljudje
tisti
dan
po
plesu
,
razmišljeni
in
nervozni
so
,
in
popoludne
vsakega
istih
lehko
vidiš
in
srečaš
v
ulicah
,
kjer
njihova
plesalka
stanuje
,
ali
po
katerih
ima
svoj
navaden
pot
.
Plašno
hodi
tak
mladenič
,
in
ako
si
znanec
njegov
,
ognil
se
te
bo
,
ako
mu
bode
moči
;
če
ne
pa
se
bo
zarudel
,
sluteč
,
da
poznaš
njegove
naméne
.
Naš
znanec
še
ni
bil
z
napravljanjem
toliko
gotov
,
da
bi
bil
mogel
obleči
suknjo
,
ko
je
nekako
jezno
zapazil
,
da
že
v
tretje
,
odkar
je
iz
postelje
,
resno
premišljuje
,
ali
mu
bode
pač
mogoče
iti
popoludne
na
Drenovo
k
Boletovim
.
Za
vsakim
teh
treh
premišljevanj
pa
je
vstal
hudoben
strah
v
podobi
vprašanja
:
„
Ali
ne
bodeta
Bolétova
kaj
slutila
?
“
Nekako
jezno
in
sarkastično
se
je
nasmehnil
,
ko
je
bil
ujel
samega
sebe
pri
tem
meditiranji
,
ter
pozvonil
strežajki
,
da
mu
prinese
zajutrek
.
„
Saj
vender
nisem
sedemnajst
let
star
!
“
zamrmral
je
poluglasno
.
Doktor
Ivan
Hrast
je
bil
sin
kmetskih
roditeljev
.
Na
Dunaji
je
dovršil
svoje
vseučiliške
študije
,
in
ker
se
je
moral
živiti
sam
,
kajti
roditelji
ga
niso
mogli
podpirati
,
služil
je
za
učitelja
v
raznih
aristokratičnih
in
bogatih
rodbinah
,
kjer
si
je
bil
poleg
večkrat
grenkega
kruha
pridobil
ono
sigurnost
in
oni
vsestranski
takt
v
vedenji
,
kateri
ga
je
povsod
označeval
.
Nič
na
njem
ni
pričalo
,
da
je
kmetski
sin
.
In
v
Borji
je
bil
stoprav
pred
dobrim
letom
ustanovil
svojo
pisarno
,
in
kmalu
je
bil
tako
rekoč
prva
osoba
v
socijalnem
življenji
malega
trga
.
Oženjen
ni
bil
,
in
vse
matere
nežnih
,
za
možitev
zrelih
hčerá
so
gledale
skrbno
za
mladim
doktorjem
.
Pa
on
je
bil
gladek
in
mrzel
,
ko
led
.
Še
tega
ni
mogel
o
njem
nikdo
povedati
,
je
li
bil
kedaj
zaljubljen
ali
ne
.
Zahajal
je
rad
v
žensko
družbo
,
a
to
je
bilo
tudi
vse
.
Ker
je
z
gospo
Boletovo
najrajši
občeval
,
hoteli
so
mu
hudobni
jeziki
tu
nekaj
podvreči
,
ali
tudi
to
ni
bilo
mogoče
.
Dopoludanska
opravila
so
bila
končana
,
obed
in
po
njem
črna
kava
v
čitalnični
bralni
sobi
tudi
rešena
,
in
doktor
Hrast
se
je
sprehajal
,
kakor
je
bila
navada
njegova
,
kadar
ni
imel
nujnega
posla
v
pisarni
,
po
sneženi
cesti
,
ki
je
držala
iz
trga
na
južno
stran
proti
nizkim
,
obrastenim
holmom
,
ki
so
tam
ne
posebno
oddaljeni
zapirali
obzorje
.
Lep
zimsk
dan
je
bil
.
Sneg
,
ki
je
na
debelo
pokrival
zemljo
,
lesketal
se
je
,
da
je
jemal
vid
očem
,
in
raz
drevje
in
grmovje
kraj
ceste
je
sipalo
ivje
,
bliščeče
v
solnčnih
žarkih
kakor
sreberni
prah
.
Po
polji
se
je
preletovala
tolpa
vran
,
za
plotom
pri
cesti
pa
so
čivkale
seničice
,
in
cela
krdela
ščinkovcev
in
strnadov
so
sédala
na
bližnje
osamljene
hraste
.
Doktor
je
imel
časi
tudi
svoje
poetične
ure
,
kakor
jih
je
rad
sam
imenoval
,
in
tako
uro
mu
je
bila
usoda
danes
naklonila
,
nikakor
ne
sentimentalne
.
Za
to
sploh
dan
ni
bil
ugoden
,
in
Hrast
takih
čutil
ni
poznal
.
Veselo
,
z
lahko
nogo
je
gazil
zdaj
sneg
,
zdaj
zopet
podrknil
preko
zamrzle
mlake
sredi
ceste
,
potem
pa
lovil
se
po
razoranem
tiru
,
in
ko
bi
si
bil
v
svesti
,
da
ga
nihče
ne
čuje
,
zaukal
bi
bil
morda
na
glas
.
Podoben
je
bil
skoro
bolj
razposajenemu
študentu
,
nego
advokatu
.
In
kaj
ga
je
od
jutra
sem
tako
preustrojilo
,
od
jutra
,
katerega
je
bil
vstal
tako
razmišljen
,
tako
nervozen
?
Obedoval
je
bil
dobro
in
koncem
izpil
še
butiljo
starega
Istrijanca
,
katerega
je
hranil
v
obili
množini
v
svoji
kleti
.
In
med
to
butiljo
in
črno
kavo
se
je
domislil
,
da
mora
z
Boletom
o
neki
pravdni
stvari
govoriti
.
„
Izvrstno
!
“
zamrmral
je
sam
pri
sebi
in
sklep
,
da
ide
takoj
tja
,
bil
je
gotov
.
Za
tem
pa
se
ga
je
polastila
neka
vesela
nepotrpežljivost
kakor
vsacega
,
kdor
ve
,
da
bode
nekaj
doživel
,
kar
mu
dolgočasno
jednakomernost
prežene
.
Za
seboj
na
levi
strani
je
bil
že
pustil
graščinico
Medenovo
,
po
kateri
je
nosil
trg
svoje
ime
,
in
tu
pred
njim
na
desni
se
je
pokazalo
izza
ovinka
na
nizkem
holmu
posestvo
Boletovo
:
grad
Drenovo
.
V
dolini
kraj
dokaj
močnega
potoka
pa
so
stale
velike
žage
in
tovarna
za
parkete
.
Hrast
je
vedel
,
da
gospodarja
najde
o
tej
uri
gotovo
v
gradu
,
obrnil
se
je
takoj
tja
,
ne
da
bi
krenil
proti
tovarni
.
Našel
ga
je
samega
,
čitajočega
časopise
.
„
O
,
lupus
in
fabula
!
“
vzkliknil
je
Bolè
ugledavši
doktorja
;
„
prav
na
té
sem
mislil
v
tem
trenutku
ter
želel
s
teboj
govoriti
!
“
„
Kaj
pa
je
vender
nujnega
?
“
vpraša
doktor
skoro
osupneno
.
„
Le
sedi
,
in
prižgi
si
smodko
!
Ali
hočeš
rajši
pipo
?
“
Rekši
gre
Bolè
k
steni
ter
potegne
zvonec
.
Kmalu
potem
sta
sedela
prijatelja
pri
kozarci
vina
in
pušila
iz
dolgih
pip
.
„
Torej
kaj
imaš
tako
silnega
?
“
vpraša
Hrast
radovedno
.
Menil
je
,
da
se
mora
danes
vse
sukati
okoli
onega
predmeta
,
katerega
je
bil
on
poln
.
„
Ravno
prej
sem
čital
tu
,
da
bodo
v
kratkem
volitve
—
prične
Bolè
ter
prižiga
iz
nova
svoj
tobak
.
“
„
Ah
,
se
ve
da
,
—
za
državni
zbor
!
“
reče
doktor
malo
nezadovoljno
.
„
In
ravno
o
tem
sem
hotel
s
teboj
govoriti
.
Kaj
meniš
,
kako
bode
z
našim
trgom
?
“
„
Tu
ni
vprašanja
,
kakor
zdaj
,
ko
ta
veter
piše
,
nikjer
ne
!
“
„
Tako
tudi
jaz
sodim
!
Pa
veliko
posestvo
?
“
„
To
je
pa
druga
!
In
vender
bi
se
dalo
kaj
storiti
tu
,
ko
bi
se
malo
zagnali
v
boj
!
Ti
si
takoj
kandidat
,
ka-li
!
“
„
Se
ve
da
!
“
vzklikne
Bolè
veselo
;
„
kdo
bo
pa
doma
žagal
in
delal
?
“
„
Pa
vender
za
agitacijo
si
ti
kakor
navlašč
!
“
reče
doktor
resno
.
„
Znanstva
imaš
dovolj
,
razvpit
nisi
kot
naroden
radikalec
,
—
česa
želiš
več
za
ta
nalog
?
“
„
Agitacija
,
agitacija
!
“
smeje
se
Bolè
,
akoravno
so
mu
laskave
besede
prijateljeve
dobro
dele
;
„
jaz
stavim
,
da
še
našega
soseda
Medena
ne
spravim
v
Ljubljano
k
volitvi
.
To
ti
je
pravi
ptič
!
A
propos
—
našo
lepo
guvernanto
je
danes
že
izvabil
v
svoj
vrt
!
“
Doktorjevi
poskusi
,
kazati
malomaren
obraz
,
bili
so
jako
komični
;
k
sreči
