zoréliž
njim
kot
pogój
obstanka
njegovega
óni
zakoni
,
ki
urejajo
medsebojno
življenje
—
vse
gôle
posledice
boja
za
obstanek
.
«
»
In
vse
to
ti
takó
trdno
véruješ
,
da
si
zavrgel
vse
drugo
,
kar
ti
je
ostalo
iz
mladih
let
—
celó
máterino
molitev
?
«
»
Ne
bodi
siten
—
dragi
moj
!
Povédal
sem
ti
že
!
«
Tomažu
je
rasla
srčnost
,
uvidevšemu
,
da
je
prijatelju
nekaj
neprijetno
.
»
In
kaj
pa
—
Vid
—
dovoljuj
še
jedno
,
potem
ne
govorim
dalje
!
Kaka
tolažíla
imaš
v
stiskah
,
v
nesreči
,
kadar
si
sam
s
srcem
svojim
—
če
mi
je
pač
smeti
takó
rêči
?
«
»
Razum
svoj
in
zavest
,
da
móram
izpolniti
svoj
tek
—
takó
ali
takó
!
«
»
Torej
se
ne
braniš
niti
udarcev
?
«
»
Kaj
bi
ne
?
Celó
pes
se
jih
brani
!
«
»
Pa
potem
,
potem
—
po
smrti
...?
«
»
Tomaž
,
pustiva
to
—
drugikrat
—
če
hočeš
!
«
»
Ne
,
ne
,
dragi
moj
,
le
jedno
mi
še
povej
!
Kadar
boš
na
smrtni
postelji
,
bolan
,
sam
,
brez
nádeje
,
da
ozdraviš
,
in
pri
vsi
zavésti
—
kaj
boš
storil
?
Se
boš
li
izpovédal
?
«
Obstala
sta
na
razpotji
;
na
desno
je
tekla
steza
proti
Tomaževi
fari
,
na
levo
krajša
pot
nazaj
na
Dvor
.
»
Lehko
noč
,
Tomaž
!
«
dejal
je
doktor
.
»
Čakaj
,
govôri
odkrito
!
«
silil
je
duhovnik
prijazno
in
skoro
malomarno
,
kakor
je
to
najumestneje
,
kadar
treba
izvabiti
kočljivo
izpóved
.
Božan
je
bil
nenadoma
jako
resen
.
»
Ne
vém
!
«
rekel
je
počasi
,
in
ponovil
:
»
Ne
vém
!
Človek
je
tedaj
—
slab
—
slabí
—
Pa
sedaj
imaš
menda
dovolj
?
«
pristavil
je
.
Preko
duhovnikovega
lica
je
šinila
neka
tiha
zadovoljnost
in
pritrdil
je
:
»
Dà
—
dovolj
—
bodi
dovolj
!
Lehko
noč
!
«
Dôli
v
globokem
kolovózu
je
Vid
jeden
pot
postál
in
udaril
z
lehko
šibico
,
ki
jo
je
vihtíl
v
roki
,
po
rdeči
prsti
ob
brégu
.
»
Neumnost
!
«
siknil
je
med
zobmí
.
V
nedeljo
popóludne
je
bilo
napovedanih
mnogo
gostov
k
Lukičevim
.
Pri
fari
,
kateri
je
pripadala
graščina
,
praznovalo
se
je
žegnanje
,
in
ta
dan
se
je
obhajal
,
kákor
okrog
po
vaséh
,
tudi
gôri
v
grádu
.
Z
Griča
so
se
pripeljali
vsi
v
dvéh
velikih
kočijah
,
z
Verbljenja
,
tudi
ne
ravno
oddaljenega
gradú
nizdolu
ob
Krki
,
prišli
sta
dve
póstarni
gospodičini
in
dva
netjáka
njiju
,
oba
vojaška
gojenca
,
ki
sta
pri
tetah
pobijala
čas
svojih
počitkov
.
Tudi
zdravnik
Štupa
,
nazivan
od
vseh
»
gospodom
doktorjem
«
,
oglasil
se
je
in
pozneje
popóludne
so
pričakovali
gospoda
Tomaža
.
Krasen
dan
je
bil
in
vsa
družba
se
je
razveseljevala
na
vrtu
za
gradom
.
Pavel
je
bil
pred
par
dnevi
dobil
pri
Vodétu
dva
potujoča
godca
ter
ju
najel
za
nedeljo
in
ta
dva
sta
izkušala
svojo
umetnost
;
ves
mladi
svet
je
plesal
po
trávi
pod
košatimi
jablani
,
starejši
so
pa
sedeli
ob
pogrnenih
mizah
na
drugem
konci
vrta
.
Major
je
igral
s
Podgorsko
,
vdovo
Hahnovo
in
s
starejšo
vrbljensko
gospodičino
obični
whist
,
gospod
Tomaž
pa
je
pozneje
zbral
zdravnika
,
majorko
in
drugo
Vrbljensko
k
taroku
.
»
Četvorko
bomo
plesali
,
četvorko
!
«
glasilo
se
je
raz
zeleni
odstavek
,
in
godca
sta
izkušala
po
svojih
močeh
introdukcijo
.
Guvernanta
je
bila
,
ki
je
klicala
to
na
ves
glas
,
in
pristavila
»
Kàj
ne
,
gospod
pl.
Lukič
,
Vi
ste
takó
ljubeznivi
,
da
ukažete
četvorko
?
«
»
Česar
želite
!
«
hitel
je
Pavel
,
ki
je
bil
hvaležen
guvernanti
,
da
se
ne
briga
mnogo
za
Zorko
,
nego
bolj
za
doktorja
Božana
.
»
Oh
,
kakó
sitno
!
«
vzdihnila
je
podgorska
Ema
,
ki
je
ravno
z
mlajšim
vrbljenskim
kadetom
séla
na
klopico
v
senci
leskovega
grma
.
»
Zakaj
?
«
vprašal
je
sedemnajstletni
mladenič
,
menéč
,
da
je
on
kàj
nerodnega
zinil
.
»
Oh
,
takó
prijetno
je
na
tej
klopici
!
Odpočije
se
lehko
!
«
»
Res
,
práv
prijetno
!
Pa
potem
lehko
—
«
»
Dà
,
po
četvorki
prideva
sèmkaj
!
«
méni
resno
Ema
.
»
To
je
krásno
!
Po
četvorki
se
tu
vidiva
!
«
ponovil
je
on
in
jo
vedel
k
drugim
,
ki
so
se
že
uvrščali
.
Bilo
jima
je
,
kakor
ljubimcema
,
ki
dogovorita
prvi
sestanek
.
In
kadet
je
bil
tudi
že
res
ves
v
ognji
za
Emo
;
ves
popóludan
je
ni
izpustil
in
premišljeval
je
le
,
kakó
in
kje
bi
ji
razodel
to
svoje
čustvo
;
srčan
je
bil
,
samo
malo
okoren
,
in
sedaj
se
mu
je
pokazala
nenadoma
najugodnejša
prilika
;
kakó
lepó
,
idilično
,
tam
na
klopici
pod
leskovim
grmom
!
Če
ji
položí
roko
okoli
pasú
,
in
jo
poljubi
,
niti
videl
ga
ne
bode
nihče
;
tri
góste
veje
so
zakrivale
óni
kotíček
.
Med
četvorko
je
ogledal
kakor
porojen
generál
vse
pozorišče
in
bil
je
takó
zamaknen
,
da
niti
besedice
ni
zinil
.
Ema
ga
je
morala
vzdramiti
.
»
Zakaj
pa
ne
govorite
ničesar
?
«
šepnila
je
Podgorska
.
»
Oh
—
pozneje
,
gospodičina
,
pozneje
!
«
dejal
je
kadet
ravno
takó
in
ves
rdeč
v
lice
.
In
Ema
se
je
takisto
zardela
.
Tudi
drugi
so
se
bili
našli
,
kakor
bi
drugače
ne
moglo
biti
:
Pavel
in
Zorka
,
Vid
in
koketna
guvernanta
,
starejši
vrbljenski
kadet
in
Klara
;
ostali
gospodičini
podgorski
in
brat
Markec
so
se
morali
samí
zabavati
,
in
uporabljali
so
priliko
po
svoje
.
Sedaj
so
plesali
vsi
štirje
tudi
četvorko
,
ali
v
tem
je
vedel
Markec
dobiti
kaka
jábolka
ter
jih
je
metal
poredno
med
plesalce
;
posebno
guvernanta
mu
je
bila
priljubljen
smoter
in
menil
se
ni
za
njeno
karanje
.
»
Ná
,
ná
,
legledijih
!
«
šepnila
je
štirinajstletna
Roza
mlajši
svoji
sestrici
;
»
za
naju
se
nihče
ne
briga
!
Oh
,
le
čakaj
!
Nocoj
še
povém
vse
mami
!
«
»
Prav
imaš
!
Jaz
res
ne
vém
,
čemu
sva
tukaj
?
«
deje
mlajša
.
A
tu
sta
jela
godca
igrati
veselo
koračnico
kot
finále
,
starejši
kadet
je
úkaze
svoje
jel
kričati
še
glasneje
in
tudi
te
dve
nezadovoljni
plesalki
sta
veselega
,
vročega
lica
skočili
v
kolobar
,
katerega
je
velel
napraviti
reditelj
.
»
Kakó
lepó
!
Kakó
veselo
!
«
vzkliknila
je
Roza
.
»
Oh
,
še
jedenkrat
,
še
jeden
pot
!
«
prosila
je
mlajša
sestrica
.
Četvorke
ni
bilo
ni
konca
ni
kraja
,
in
v
glasnem
smehu
sta
celó
Ema
in
njen
častitelj
pozabila
klopice
pod
leskovjem
.
Godca
sta
prvá
omagala
;
»
oh
,
oh
!
«
vzdihnili
so
vsi
in
par
za
parom
je
jel
šetati
.
»
Ne
,
Klara
,
ti
ne
bodeš
sedela
v
trávi
!
Vroče
ti
je
,
«
vzkliknila
je
Ema
.
»
Res
je
takó
,
gospodičina
!
«
pritrdil
je
Vid
;
»
rosa
bode
kmalu
tu
.
«
»
Oj
,
tam-le
je
klopica
!
«
vzkliknila
je
Klára
in
skočila
kvišku
.
»
Oj
—
ta
je
moja
,
ta
je
najina
!
«
vikne
Ema
in
steče
naprej
,
njen
kadet
pa
za
njo
.
Zasela
sta
klopico
prej
,
nego
je
bilo
Klari
možno
dospeti
tja
.
»
Pojdem
pa
v
travo
!
«
zagrozila
se
je
Klara
.
»
Kakor
hočeš
!
«
odvrnila
je
Ema
trmasto
.
»
Ne
,
gospodičina
,
izprehod
je
takó
lep
,
pojdiva
tu
doli
,
«
silil
je
Klarin
spremljevalec
.
Odšla
sta
na
drug
konec
vrta
.
»
Vam
je
li
vroče
?
vprašal
je
mlajši
Vrbljenski
,
ker
ni
védel
in
našel
umestnejšega
uvoda
.
»
Grozno
!
Vam
tudi
?
«
»
Tudi
!
«
Potem
je
nastal
dolg
molk
;
napósled
se
je
zaletel
kadet
:
»
In
—
in
še
bolj
—
tu
pri
Vas
,
gospodičina
Ema
!
«
šepetal
je
in
izkušal
ujeti
nje
roko
.
Ona
mu
je
levico
pustila
,
z
desnico
pa
pritisnila
pahljáčo
k
ústnom
.
Zrla
je
k
tlom
,
a
ni
si
mogla
káj
,
da
ne
bi
se
za
trenutek
ozrla
po
stráni
vánj
.
Mladeniču
je
vzrasla
srčnost
.
Stiskal
ji
je
roko
in
šepetal
:
»
Ema
,
gospodičina
Ema
,
jaz
Vas
ljubim
—
jaz
te
ljubim
—
Ema
!
«
In
ker
se
mu
je
zazdelo
,
da
čuti
lahek
pritisek
nje
roke
,
sklonil
se
je
naglo
in
ji
pritisnil
poljub
na
ustna
.
Ali
zdajci
zazvení
za
njima
glasen
smeh
:
»
Hi
,
hi
,
hi
,
hihi
!
«
in
razposajeno
lice
mladega
Markca
se
prikáže
iz
leskove
góšče
.
»
No
,
čakaj
Ema
,
to
povém
guvernanti
,
kakó
sta
se
mílila
—
ej
,
ta
se
bode
smijala
!
«
Ema
je
stala
bieda
kakor
zid
pred
njim
in
ni
besedice
ni
mogla
črhniti
.
Kadet
pa
je
jezno
zgrabil
dečka
in
ga
postavil
pred
sé
na
klop
.
»
Kaj
me
stiskaš
takó
?
«
kričal
je
Markec
.
»
Mòlči
!
«
sikal
je
oni
;
»
mòlči
,
če
ne
!
—
«
Zajedno
je
pomembno
mignil
z
roko
.
»
Čakaj
,
sedaj
pa
gotovo
povém
!
Ti
me
ne
bodeš
tepel
—
ne
!
«
véčal
je
Markec
ves
srdit
.
A
nikogar
ni
bilo
blizu
,
da
bi
ga
bil
čul
.
Sedaj
je
Ema
posegla
vmes
!
»
Mòlči
,
Markec
,
ljubi
Markec
moj
!
Če
bodeš
molčal
,
dobiš
sladkorja
—
veliko
sladkorja
—
kolikor
ga
bodeš
hotel
!
«
»
Kdaj
?
«
vprašal
je
bratec
oprezno
.
»
Kadar
bode
moj
teden
.
«
Na
Griči
sta
oskrbovali
starejši
deklici
vsaka
po
jeden
teden
domače
gospodinjstvo
.
Markec
je
bil
navidezno
zadovoljen
in
je
obljubil
molčati
.
Sprva
se
mu
je
tisti
poljub
,
kateri
je
bil
zasledil
,
zdel
samo
smešen
,
in
vreden
,
da
se
raznese
domáčim
;
ali
sedaj
se
mu
je
jelo
svetiti
,
da
je
to
nekaj
,
kar
ni
práv
,
in
čutil
je
,
da
ima
Emo
v
svojih
rokah
.
Da
pa
navzlic
nasprotni
slovesni
obljubi
ob
prvi
priliki
pové
vse
,
kar
je
videl
,
to
je
bilo
že
takó
skleneno
v
njem
.
Ema
je
tudi
to
slutila
,
in
ostali
večer
ni
bil
več
vesel
zánjo
.
—
Igralci
so
se
bili
naveličali
kvartati
in
gospá
Lorica
,
ki
je
imela
dosedaj
mnogo
opravila
,
kajti
morala
je
vedno
pogledovat
v
kuhinjo
in
nadzirat
,
da
so
bili
gostje
na
vrtu
z
vsem
oskrbeni
,
kakor
mora
to
biti
,
kadar
se
praznuje
žegnanje
,
pridružila
se
je
sedaj
tudi
mladim
ljudem
.
Jeden
si
je
zmislil
,
da
bi
»
lovili
slepo
miš
«
,
in
majorka
je
bila
takisto
pripravljena
stopiti
v
kolo
.
Zgodilo
se
je
,
da
je
Vid
,
ki
je
moral
dvakrát
»
loviti
«
,
obakrat
ulovil
gospó
Lorico
;
saj
ni
bila
več
toli
brzonoga
,
kakor
deklice
.
Vsa
vzhičena
pa
je
v
drugo
izjavila
,
da
ne
mara
več
;
čutila
je
,
da
nekaj
ni
práv
.
Drugi
,
ki
so
stali
ob
kraji
in
gledali
,
so
se
smijali
,
le
vrbljenski
gospodičini
sta
jedenkrát
na
lahko
med
seboj
zašepetali
.
Podgorski
mladi
svet
je
hotel
póleg
zdravnika
Štupe
tudi
gospoda
Tomaža
dobiti
v
kolobar
in
stalo
ga
je
mnogo
truda
in
odločnosti
,
da
se
je
ubránil
.
Konečno
je
bilo
ukazano
,
da
se
morajo
ohladiti
,
in
potem
se
odpeljejo
.
Vse
oporekanje
ni
pomagalo
.
Major
je
prisédel
za
ta
čas
h
gospé
Hahnovi
.
Ona
je
imela
že
ves
popóludan
svoje
očí
vedno
le
ob
Zorki
,
kolikor
je
mogla
,
in
je
z
zadovoljstvom
opazila
,
da
je
Pavel
nje
zvesti
spremljevalec
.
Vse
drugo
je
ni
brigalo
,
le
majorja
bi
bila
rada
malo
od
straní
potipala
,
kakó
bode
pač
on
sodil
o
tem
razmerji
.
Sedaj
je
bila
morda
prilika
;
zajedno
je
videla
,
da
sta
šla
Pavel
in
Zorka
v
cvetlíčnjak
.
Major
ji
je
prišel
nevedé
kar
naproti
.
»
Veselje
imate
s
svojo
hčerko
,
gospá
milostiva
,
«
dejal
je
in
gledal
za
mladim
parom
.
»
Takó
veselá
,
živa
in
lepa
!
«
»
Vi
mi
laskate
,
gospod
major
,
«
zavrnila
je
Ana
pohlevno
,
ali
zardela
se
je
od
samega
veselja
;
»
vender
srečna
sem
,
da
jo
imam
!
Kakó
pridna
je
tudi
in
dobra
—
dobra
—
!
«
Umolknila
je
in
čakala
,
kaj
poreče
major
.
»
Jaz
ji
želim
dobrega
možá
!
«
dejal
je
óni
.
»
I
,
to
je
,
to
;
da
bi
bil
dober
!
Mož
se
dobí
,
ali
dober
,
to
je
druga
.
Pa
—
saj
je
še
mlada
!
«
Zdaj
sta
prišla
Pavel
in
Zorka
zopet
iz
cvetlíčnjaka
in
da
ni
bilo
takó
mračno
,
videla
bi
bila
ona
dva
,
kakó
rdí
deklica
v
lice
;
na
prsih
je
nosila
menda
ravno
sedaj
utrgan
nagelj
,
in
takó
molčé
sta
stopala
oba
drug
póleg
druzega
,
da
bil
vsak
bližnji
opazovalec
iz
tega
zgovornega
molčanja
lehko
spoznal
,
kakó
polni
sta
obema
duši
in
srci
.
Starejša
gospodičina
z
Vrbljenja
je
pristopila
k
majorju
.
»
Kakó
prijazen
,
lep
par
je
to
!
«
dejala
je
s
poskusom
govoriti
in
nasmehniti
se
šegavo
,
kolikor
môči
.
»
Saj
res
!
«
pritrdila
je
Ana
,
major
pa
je
s
smehom
omenil
:
»
Škoda
,
ker
je
Pavel
še
takó
mlad
!
Kaj
mislite
,
gospá
milostiva
?
«
»
Hm
,
premlad
?
Bolje
,
nego
prestar
!
«
»
Eh
,
jaz
mislim
,
mož
mora
biti
petnajst
do
dvajset
let
starejši
od
žene
,
potem
je
pravo
razmerje
!
Nasprotno
se
premala
razlika
pozneje
preveč
—
razširi
!
Ha-ha
!
«
»
Vi
sodite
po
sebi
,
gospod
major
!
A
ni
vsakdo
takó
srečen
!
«
méni
vdova
Ana
.
»
Eh
,
eh
,
ničesa
se
ne
vé
,
ničesa
!
«
pristaví
z
zlobnim
naglasom
vrbljenska
gospodičina
ter
gleda
ostentativno
okoli
,
kakor
bi
koga
iskala
.
Major
sam
ni
vedel
,
zakaj
mu
pogovor
,
zdaj
ni
bil
po
volji
,
dasi
ga
je
on
sukal
vedno
na
smešno
strán
.
»
Ste
li
kàj
izgubili
?
«
vpraša
naglo
Vrbljensko
.
»
Oh
,
ne
!
Gospá
majorka
—
kje
je
?
—
Čas
bode
,
da
se
poslovimo
!
Z
doktorjem
,
z
Vašim
dunajskim
doktorjem
je
šla
tod
okoli
grada
!
«
pravi
gospodičina
.
Majorju
to
tudi
ni
bilo
všeč
,
toda
kázal
je
malomaren
obraz
.
Gôstje
so
se
jeli
zbirati
;
po
nôči
se
gospé
niso
hotele
voziti
.
Vidu
se
je
v
tem
nekaj
pripetilo
,
o
čemer
si
ni
bil
nikdar
pozneje
v
svesti
,
kakó
se
je
pač
naključilo
.
Danes
ga
je
bila
v
tej
veseli
,
mladostni
družbi
pustila
vsa
obična
resnoba
.
Plesal
in
skákal
je
z
drugimi
,
šalil
se
,
govoril
neumno
,
kakor
si
je
pozneje
sam
dejal
,
in
bil
napósled
res
popolnoma
razpoložen
,
učiniti
kakšno
pravo
budalost
.
Guvernanta
je
koketovala
ž
njim
in
on
ji
je
kmalu
povoljno
odgovarjal
.
Toda
ves
popóludan
ni
imel
pravé
prilike
ujeti
le
jeden
poljub
,
dasi
je
,
izkušen
mož
,
vedel
,
da
mu
je
gotov
,
ako
le
hoče
.
Morda
ga
ravno
zadnje
spoznanje
ni
storilo
podjetnejšega
.
Zvečer
je
videl
,
da
je
odšla
guvernanta
v
grad
,
in
védel
je
,
da
imajo
vsi
svoje
plašče
,
klobuke
,
solnčnike
in
druge
stvarí
spravljene
v
sobi
póleg
biblijoteke
.
Videl
je
,
da
je
prišla
sama
in
slutil
,
da
gre
po
oblačila
.
Drugi
so
stali
v
raznih
gručah
na
vrtu
,
on
pa
je
mahoma
sklenil
,
iti
za
njó
.
Pred
gradom
se
mu
pridruží
majorka
,
ki
je
hotela
še
v
kuhinjo
.
»
Naročit
grem
še
nekoliko
potvíc
in
sladkaríj
,
da
jih
deklice
vzemó
s
seboj
!
«
dejala
je
in
takó
sta
šla
skupaj
do
grajskih
vrat
,
kjer
je
Božan
postal
,
dasi
je
videl
,
kakó
je
uprla
ona
za
trenutek
pogled
vánj
.
Nameraval
je
sprva
,
vrniti
se
na
vrt
,
toda
guvernanta
mu
je
prišla
zopet
v
misii
,
in
ker
je
menil
,
da
je
majorka
v
pritlični
kuhinji
,
šel
je
v
prvo
nadstropje
proti
biblijoteki
.
Nekoliko
korakov
dalje
je
bila
njegova
soba
,
in
zato
se
ni
moglo
videti
nikomur
čudno
,
da
je
tu
hodil
.
Vrata
v
biblijoteko
so
bila
na
pol
odprta
,
v
sobi
sami
pa
temno
,
kakor
na
mostovži
zunaj
;
vender
je
ugledal
Vid
blizu
vrât
žensko
podobo
in
hitro
vstopil
.
»
Oh
,
vender
sem
Vas
našel
!
«
šepnil
je
in
objel
žensko
okoli
pasú
ter
pritisnil
gorak
poljub
na
nje
ústna
.
Čutil
je
,
da
se
mu
je
ona
hotela
izviti
—
a
le
za
trenutek
—
potem
pa
ga
objela
in
vrnila
mu
poljub
.
V
tem
pa
se
začuje
raz
stópnic
guvernantin
glas
:
»
Klara
,
Ema
,
Roza
,
pridite
vender
!
«
Vid
je
strahoma
odstopil
.
»
Ostanite
!
«
dejala
je
ôna
,
katero
je
ravno
sedaj
objemal
,
in
on
je
spoznal
gospó
Lorico
.
Še
jedenkrát
se
ga
je
oklenila
,
in
on
—
nje
skoro
ne
vede
,
kaj
počenja
.
Prijel
se
je
ob
predalnik
,
zavrtelo
se
mu
je
in
sram
ga
bilo
.
Majorka
pa
je
bila
že
izginila
in
zaprla
duri
za
seboj
.
Doktor
je
slišal
velik
šum
in
glasen
govor
iz
sobe
póleg
biblijoteke
,
odprl
napósled
vráta
in
šel
tiho
v
svojo
sobo
.
Vzel
je
vrhno
suknjo
in
prišel
zopet
na
vrt
.
Nihče
ga
ni
videl
,
niti
iskal
;
le
guvernanta
je
sedaj
prišedša
iz
grada
,
sukala
se
na
vse
straní
,
da
bi
ga
ugledala
,
in
potem
pritekla
k
njemu
,
moléča
mu
že
zdaleč
roko
k
slovesu
.
Vid
je
bil
pa
zdajci
strašno
okoren
in
lesen
,
niti
vedel
ni
,
bi
ji
li
tudi
podal
roko
ali
ne
.
Poslavljanje
je
trajalo
dolgo
;
obetali
so
vsi
,
da
se
snidejo
kmalu
zopet
na
Griči
ali
v
Vrbljenji
—
konji
so
nemirno
topotali
po
ostrem
pesku
;
a
tudi
ternu
je
bilo
konec
in
odpeljali
so
se
.
Mesec
je
pokazal
svoj
prvi
krajec
izza
vzhodnih
hríbov
in
med
lahkim
šumenjem
Krke
,
ki
se
je
prijetno
razglašalo
po
dolini
od
gore
njega
jeza
nizdolu
,
odmevalo
je
klopotanje
kónj
,
ki
so
vlekli
kočije
po
gladki
cesti
.
»
Mi
pa
še
ne
gremo
,
in
—
ne
gremo
!
«
vzkliknil
je
Štupa
,
ki
je
stoprav
sedaj
oživel
.
»
Dobro
,
dobro
!
To
je
prav
!
«
dejal
je
major
,
in
vender
je
zvenelo
nekaj
iz
njegovih
besed
,
kár
je
pričalo
,
da
mu
to
ne
bode
nič
kàj
ljubó
.
Pavel
,
Vid
in
gospod
Tomaž
tudi
niso
pritrdili
.
»
Pojdimo
v
vas
k
Vodétu
!
«
silil
je
Pavel
in
vsem
je
bilo
prav
takó
.
»
Pa
vender
—
jeden
kozarec
še
!
«
silil
je
major
uljudno
in
šel
k
mizi
na
vrtu
,
kjer
je
majorka
ukazovala
služkinji
.
Natočil
je
kozarce
,
vsakdo
je
vzel
svojega
,
trčili
so
in
izpili
do
dnà
.
»
No
,
še
jednega
!
«
klical
je
major
malo
boljše
volje
.
V
tem
sta
se
ujela
Vid
in
majorka
s
pogledi
,
toda
on
je
povesil
očí
.
Še
vedno
ga
je
bilo
sram
.
Štupa
je
govoril
krátko
zdravijco
,
kakor
jim
je
bil
priučen
mnogim
in
mnogim
,
in
izpraznili
so
znova
kozarce
.
Ko
so
korakali
vsi
štirje
—
major
je
ostal
domá
—
po
dolini
,
pričel
je
Pavel
peti
in
takó
so
veselo
rómali
do
Vodéta
.
Stari
Lukič
pa
si
je
užgal
lulo
in
šel
párkrát
po
vrtu
gori
in
doli
.
»
Ti
,
Lenora
,
«
dejal
je
nenadoma
,
»
ali
se
ti
ne
vidi
,
da
Pavel
preveč
gleda
za
óno
—
óno
—
Zorko
?
«
»
Ne
da
bi
védela
,
«
zavrnila
je
majorka
;
ali
možá
ni
pogledala
!
«
»
To
bi
bilo
nespametno
!
«
končal
je
on
.
Pazil
ni
niti
,
kakó
zamišljena
,
vzburjena
je
žena
.
—
Pri
Vodétu
so
našli
štirje
znanci
takozvano
»
kamro
«
prazno
,
in
to
so
zaseli
.
Dasi
niso
bili
žejni
,
vender
so
pili
,
kakor
bi
bila
to
jedina
njih
naloga
.
Mánica
je
sedela
pri
drugi
mizi
,
čakaje
,
da
je
bil
bokal
prazen
,
in
je
prinesla
polnega
.
Pavel
je
prisédel
k
nji
ter
hotel
nekaj
tiho
govoriti
ž
njo
.
»
Zakaj
niste
dopóludne
prišli
?
Lehko
bi
bili
!
«
dejalo
je
deklè
in
se
nekoliko
odmeknilo
.
»
Ne
,
Mánica
,
ne
!
«
hitel
je
gospod
Tomaž
;
»
jaz
sem
danes
vse
videl
,
Pavel
ima
drugo
,
nikar
mu
ne
verjemite
!
«
»
Molčite
,
gospod
Tomaž
!
Kaj
ste
videli
?
«
deje
Pavel
.
»
Oj
—
vse
,
vse
!
«
»
Saj
vém
,
vse
vém
!
«
dejala
je
Mánica
sukaje
konec
namiznega
prta
med
prsti
.
»
Sèmkaj
pojdite
—
Mánica
!
Prosim
!
«
oglasil
se
je
Vid.
Pristopila
je
k
njemu
in
hotel
je
položiti
ji
roko
okoli
pasú
.
»
No
,
sedaj
pa
še
ta
!
Tega
se
varujte
,
gospodičina
Mánica
,
ta
ima
tudi
že
svojo
!
«
smijal
se
je
gospod
Tomaž
.
»
Haha
,
torej
ostajam
le
še
jaz
,
le
jaz
!
«
grohotal
se
je
ranocelnik
.
»
Vi
ste
pa
za
zadnjo
uro
!
«
vzkliknila
je
deklica
s
smehom
,
in
vender
ji
je
bilo
nekaj
drugega
skoro
bliže
.
Hitela
je
iz
sobe
.
»
Oh
,
ne
!
«
zakričal
je
Štupa
,
»
za
tisto
je
pa
gospod
Tomaž
!
«
Smijali
so
se
,
veselili
,
govorili
,
modrovali
,
šalili
se
v
svoji
brezmejni
lehkomiselnosti
in
lehkoživosti
,
in
najglasnejša
sta
bila
Pavel
in
Vid.
Obema
je
tičalo
nekaj
v
prsih
,
v
srcih
,
dejala
bi
bila
samá
,
da
v
grlu
,
čemur
je
bilo
treba
dati
dúška
;
in
druzega
dúška
nista
našla
,
nego
prisiljeno
veselost
,
petje
,
salo
in
kozarec
vina
na
kozarec
!
Odšli
so
pozno
,
in
tedaj
sta
postála
Vid
in
Pavel
še
nekoliko
med
vrati
.
Tudi
Mánica
je
bila
tu
.
»
Poljubi
jo
!
«
velel
je
Božan
tovarišu
,
in
ta
je
res
izkušal
vloviti
deklíco
.
A
zaman
!
»
Na
Grič
pojdite
po
poljube
!
«
je
hitela
Mánica
,
in
Pavlu
se
je
zdelo
,
da
je
jezna
.
Zapri
je
vrata
za
seboj
in
skočil
za
Vidom
.
»
Jutri
bodeva
pa
spala
!
«
dejal
je
dohitevši
ga
,
in
potem
do
dóma
nista
več
govorila
;
vsak
je
premišljal
zase
denašnje
dogodke
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Na
Griči
pri
Podgorskih
pa
se
nocojšnji
večer
ni
končal
takó
veselo
,
kakor
je
bil
potekel
dan
.
Markec
ni
mogel
čakati
,
da
bi
mu
molčanje
rodilo
kàj
sadu
v
obliki
sladkorja
.
Že
med
pótem
—
vozil
se
je
pri
materi
z
vdovo
Hahnovo
in
z
najmlajšima
sestricama
—
razodel
je
vso
skrivnost
,
ki
mu
je
težila
nežno
srčece
.
Strogost
gospé
Podgorske
se
je
lotila
vseh
drugih
,
in
napósled
je
bila
krivá
vse
nezgode
—
guvernanta
,
da
ni
dovolj
pazila
na
deklice
.
»
Sevéda
!
Popolnoma
umévno
!
«
pristavila
je
Podgorska
z
jeznim
postranskim
pogledom
.
Ema
,
Roza
in
najmlajši
sestrici
so
spale
skupaj
z
guvernanto
v
jedni
sobi
.
Mlajšim
je
spanec
kmalu
zatisnil
očí
;
Ema
pa
je
še
jedenkrát
skočila
iz
postelje
in
hitela
h
guvernanti
.
Da
sta
bili
obé
karani
,
to
ji
je
še
bolj
zvezalo
.
»
In
vender
ga
ljubim
,
«
ihtela
se
je
Ema
.
Guvernanti
pa
je
bil
tudi
jok
najbližji
,
ko
se
je
domislila
ukaza
in
pa
,
da
je
bil
doktor
Božan
napósled
takó
razmišljen
in
nebrižen
.
Ono
noč
je
Vid
domov
prišedši
takoj
légel
v
posteljo
,
ali
zaspati
ni
mogel
.
Sedaj
še
mu
je
vse
temno
in
nejasno
plesalo
po
glavi
,
in
menda
najbolj
zarad
obilo
použitcga
vina
.
Sklepal
je
o
marsičem
,
a
skleniti
ni
mogel
ničesar
gotovega
;
napósled
je
vender
trdno
zaspal
.
Ko
se
je
prebudil
,
žarilo
se
je
in
hladen
piš
je
prihajal
skozi
odprto
okno
.
Kakor
malokdaj
,
takó
je
bil
danes
skokoma
iz
postelje
.
»
Kaj
se
je
zgodilo
včeraj
?
«
Ta
misel
je
bila
prvá
,
ki
se
ga
je
lotila
,
in
planil
je
kvišku
.
Opravljal
se
je
,
kakor
bi
se
mu
,
Bog
zna
kam
mudilo
in
stoprav
,
ko
je
imel
že
klobúk
na
glavi
,
stopil
je
k
oknu
in
zrl
v
dolino
,
kakor
vprašujé
:
»
Kam
—
kam
sedaj
?
«
Nad
Krko
je
ležala
lehka
meglíca
;
po
orehih
v
bregu
so
se
hripavo
prepirale
pisane
šóje
.
»
Kam
?
«
vprašal
je
nehoté
poluglasno
.
Doktor
Božan
je
bil
mož
,
kakor
jih
,
čeravno
ne
pogostoma
,
vender
toli
nahajamo
med
sabo
,
in
ki
so
v
skupini
svoji
poteza
v
znaku
našega
časa
ter
našega
ožjega
národnega
razvitka
.
Pošten
,
odkrit
,
resen
—
ne
samo
zato
,
ker
je
to
bilo
vkoreninjeno
v
njegovem
značaji
,
ampak
tudi
zato
,
ker
se
mu
je
poštenim
,
odkritim
,
resnim
biti
—
časih
potrebno
zdelo
,
torej
po
premišljevanji
in
z
namenom
.
Tu
je
stal
v
moráli
svoji
na
dveh
stališčih
:
stóri
dobro
,
ker
je
dobro
—
dobro
;
in
stóri
dobro
,
ker
to
je
Bogú
všeč
!
Kakó
pa
je
mislil
o
Bógu
—
to
smo
že
čuli
.
Očito
je
tudi
,
da
mu
je
oni
fatalistični
materijalizem
,
ki
se
mu
je
zdel
v
življenji
najprikladnejši
kažipot
,
bolj
vzgojil
in
razširil
najgrše
svojstvo
,
ki
se
nas
že
takó
drží
ter
se
bode
na
veke
držalo
našega
žitja
,
kakor
koža
života
:
—
egoizem
,
sebičnost
.
V
nji
je
sicer
videl
on
le
prirodno
posledico
in
tudi
pogoj
vspešnemu
»
boju
za
obstanek
«
,
a
to
tudi
tedaj
,
kadar
ji
je
trebalo
dati
grše
,
primernejše
ime
.
V
dejanjih
svojih
sploh
ni
bil
premišljen
,
ali
kadar
je
bil
,
ravnal
je
po
teh
načelih
.
In
reči
moremo
,
da
je
bila
ta
izobrazba
le
sad
óne
proste
,
samosvoje
poti
,
po
kateri
je
od
nekdaj
hodil
.
Domá
,
porojen
v
kmetski
hiši
,
dasi
imoviti
,
stal
in
hodil
je
vender
od
mladih
nog
sam
brez
duševnega
voditelja
;
sam
si
je
izbiral
,
kar
mu
je
ugajalo
v
učenji
,
in
sam
si
je
bil
potegnil
črto
,
po
kateri
mu
je
bilo
iti
.
Da
je
bil
vztrajen
,
umeje
se
samo
ob
sebi
pri
takih
ljudeh
;
nosil
je
tudi
,
in
to
je
takisto
povse
umévno
ob
taki
vzgoji
,
samo
jeden
—
in
če
smemo
takó
reči
—
abstrakten
—
ideál
v
prsih
,
ljubezen
do
svojega
rodu
;
toda
iz
tega
mu
je
práv
tista
že
označená
sebičnost
rodila
in
gojila
dober
kos
delomornega
pesimizma
.
S
Pavlom
sta
bila
prijatelja
,
iskrena
prijatelja
,
dasi
je
Vid
mladega
tovariša
v
vsem
nadziral
.
Kaj
ju
je
družilo
,
o
tem
si
Vid
sam
ni
bil
v
svesti
in
težko
bi
bil
to
komu
mogel
razložiti
.
Zdelo
se
mu
je
samemu
,
da
sta
le
zato
drug
za
druzega
,
ker
uméje
Vid
otročarije
Pavlove
,
v
tem
ko
Pavel
prenáša
zbadljivost
in
sarkazem
Vidov
in
mu
je
v
vsem
skoro
podložen
.
In
v
kakšnem
razmerji
je
stal
sedaj
nenadoma
mladému
svojemu
prijatelju
nasproti
?
Poštenost
mu
je
velela
,
da
je
lopov
,
odkritost
—
da
je
hinavec
,
resnoba
—
da
je
glumač
in
vse
skupaj
mu
je
dejalo
,
da
je
to
,
kar
je
storil
—
podlo
,
brez
kraja
in
meje
—
podlo
.
Pretesno
mu
je
bilo
v
sobi
.
Hitel
je
venkaj
,
hitro
kakor
tat
se
splazil
po
stópnicah
in
venkaj
—
le
venkaj
v
hlad
no
jutro
,
v
gozd
,
kjer
ga
ne
bode
videl
nihče
!
Tam
pod
gostolístnatimi
bukvami
je
jel
postájati
in
na
novo
premišljati
.
»
Pijan
si
bil
!
«
dejal
si
je
dva
—
trikrat
.
»
Pa
kaj
si
more
ona
misliti
?
Da
sem
nje
iskal
,
njo
hotel
poljubiti
,
ravno
njo
,
in
ne
óne
druge
?
In
zakaj
mi
je
ona
vrnila
poljub
?
«
In
tu
je
v
dúhu
prédenj
stopila
vitka
podoba
lepe
majorke
,
in
zdelo
se
mu
je
,
kakó
vabeče
,
omamljujoče
se
upira
vánj
nje
veliko
modro
okó
.
»
Ne
,
ne
,
takov
izdajalec
ne
morem
,
ne
morem
biti
!
Odpotovati
,
to
je
jedini
pomóček
!
Še
danes
odpotujem
!
«
Potem
pa
je
znóva
jel
ugibati
,
ali
je
bilo
njegovo
ravnanje
res
podlo
,
kaka
je
krivda
njegova
;
in
ta
boj
,
to
sklepanje
in
to
sanjarjenje
o
lepoti
gospé
Lorice
—
vse
se
je
čestokrat
ponavljalo
.
A
čimdelj
je
trajal
ta
boj
,
tembolj
je
lezlo
nekaj
na
površje
,
sprva
prikrito
in
večkrat
odbito
,
ali
potem
le
bolj
in
bolj
,
in
napósled
je
zmagovalo
:
to
je
bil
Vidov
egoizem
.
Póludne
je
zazvonilo
,
ko
se
je
vzdramil
vrhu
goré
nad
Dvorom
pod
sénčnato
búkvijo
ležèč
.
»
Odpotovati
ne
morem
,
ne
smem
!
«
dejal
je
sedaj
.
»
Kaj
bi
ugibali
,
kaj
bi
si
mislili
?
In
—
konečno
?
—
Pameten
bodi
,
Vid
,
in
—
paži
!
Do
sedaj
še
nisi
bil
nepoštenl
In
to
je
vse
napósled
—
usoda
!
«
Takó
si
je
utešil
vést
,
skočil
kvišku
in
kakor
zadnjič
v
ónem
jarku
po
rdeči
prsti
,
takó
je
udaril
sedaj
s
paličico
po
zelenem
máhu
in
potem
po
nizki
búkovi
veji
,
govoréč
skoro
glasno
:
»
Oh
,
ne
bodimo
neumni
!
«
Domóv
prišedši
je
srečal
prvo
na
stópnicah
—
gospó
Lorico
.
Zardel
se
je
,
kakor
šestnajstleten
mladenič
,
toda
ôna
ga
je
smehljaje
pogledala
,
in
na
njegov
némi
pozdrav
glasno
klicala
:
»
Lepe
rečí
to
,
gospod
doktor
!
Vi
si
menda
tudi
glavo
zdravíte
,
kakor
Pavel
!
Toda
Vi
v
zraku
,
on
v
postelji
!
«
V
tem
je
pa
že
prihajal
Pavel
,
in
Vid
mu
je
hitel
naproti
;
bilo
je
,
kakor
bi
se
bal
majorke
.
»
Zakaj
me
nisi
klical
?
«
vprašal
je
Pavel
na
videz
malo
čemerno
,
»
to
je
silno
nespametno
—
takó
dolgo
ležati
!
«
»
Da
si
le
zdrav
!
«
menil
je
Vid
in
šel
v
svojo
sobo
,
opravit
se
za
obed
.
—
Popóludne
sta
se
prijatelja
izprehajala
po
ozki
soteski
nizdolu
ob
Krki
.
imela
sta
vsak
svojo
puško
s
seboj
in
spremljal
ju
je
stari
majorjev
prepelíčar
Črt
.
Loviti
nista
imela
pravega
namena
,
nego
hodila
sta
le
kar
ob
bregu
na
sénčni
stráni
ter
tu
in
tam
zalázovala
šoje
in
zlatovránke
,
ki
so
sédale
po
vrbah
in
hrastih
.
Krasen
vodómec
,
ki
je
tanko
kričeč
vzletel
iz
rakitovja
in
premeril
reko
skoro
dotikajoč
se
gladkega
,
mirnega
površja
,
zvábil
ju
je
,
da
sta
oba
hipno
strelila
nánj
;
pes
je
ves
ognjevit
planil
za
njim
v
vodo
,
a
ptič
je
zdrav
sedel
na
óno
strán
.
»
Ga
li
vidiš
—
na
óni
béki
?
«
hitel
je
Pavel
.
»
Ne
!
«
zavrnil
je
Božan
.
»
Tam
pod
skalo
—
na
desnem
róbu
!
«
»
Dà
,
sedaj
ga
vidim.
«
»
Čakaj
,
jaz
strelim
še
jeden
pot
!
«
»
Predaleč
je
preko
reke
!
«
»
Ni
predaleč
!
«
V
tem
je
že
zagrmel
pok
iz
Pavlove
dvocevke
.
»
Nisi
ga
pogodil
;
saj
sem
trdil
,
da
je
predaleč
?
Črt
,
tukaj
,
tukaj
,
nazaj
!
«
Pes
je
že
zopet
plával
po
Krki
in
se
le
nerád
vrnil
na
breg
.
Pavel
je
vrgel
puško
v
travo
pod
košat
j
é
sen
ter
sam
légel
tik
nje
.
I
Vid
je
storil
tako
.
Ležala
sta
drug
póleg
druzega
in
zrla
gôri
v
višnjevo
nebo
,
kjer
je
sever
na
lahko
premikal
bele
ovčíce
.
»
Vid
!
Danes
nisem
spal
!
«
dejal
je
zdajci
Pavel
,
in
se
na
pol
vzklonil
kvišku
.
»
Pisal
sem
—
nji
;
včeraj
sva
se
dogovorila
.
«
Zardel
se
je
malo
pri
teh
besedah
.
»
Včeraj
?
Kdaj
?
«
vprašal
je
Vid
,
toda
genil
se
ni
.
»
Zvečer
—
v
cvetličnjaku
!
Ti
si
bil
...
ne
vem
kje
si
bil
tedaj
!
«
»
Ha-ha
!
«
»
Čemu
se
smeješ
?
Kje
si
bil
?
«
»
Tebi
se
smejem
!
Kje
sem
bil
?
Na
vrtu
—
a
ti
nisi
druzega
videl
nego
cvetličnjak
od
znotraj
—
in
še
tega
ne
,
nego
samó
rdeča
ústna
svoje
Zorke
.
«
»
Ne
šali
se
,
Vid
!
«
»
I
—
saj
se
ne
!
«
V
tem
se
je
tudi
on
vzklonil
na
pol
kvišku
in
se
ozrl
v
mladega
prijatelja
.
»
Si
li
močnó
zaljubljen
—
Pavel
?
«
Oni
se
je
vrgel
zopet
na
hrbet
in
razprostrl
roke
.
»
Toda
čemu
vprašujem
?
Samo
jedno
—
kaj
porekó
oče
?
Kaj
meniš
?
«
Pavel
je
molčal
.
»
In
,
in
...
«
Vid
je
mislil
še
nekaj
vprašati
,
ali
beseda
mu
ni
hotela
raz
jezik
.
»
Oh
,
—
mati
—
meniš
?
«
vzkliknil
je
Pavel
.
»
Nič
,
nič
,
práv
jima
bode
,
práv
jima
mora
biti
;
toda
jaz
sem
še
takó
mlad
!
Kaj
hočem
sedaj
?
Tajno
mora
ostati
.
«
»
Oj
,
to
je
najvabljiveje
!
Sedaj
se
vender
še
ne
moreš
vésti
kakor
ženin
,
in
predno
príde
do
tega
,
pozabiš
lehko
še
desetkrat
Zorko
in
...
«
Pavel
skoči
jezen
kvišku
.
»
Vid
!
«
vzkliknil
je
očitajoč
.
»
Ne
hudúj
se
;
lézi
nazaj
v
travo
!
«
dejal
je
óni
z
mirnim
glasom
in
okrog
usten
mu
je
igral
zlobni
zasmeh
,
katerega
se
je
Pavel
najbolj
bal
.
A
ubogal
je
ter
zopet
sédel
.
»
Tvoja
ljubezen
je
kakor
lipov
cvet
:
dehteča
,
omamljujoča
,
ali
pravega
sadu
ni
pričakovati
.
Ti
si
premlad
,
in
ona
je
prestara
!
A
lepa
je
pa
vender
—
lepa
...
«
Pavel
je
molčé
poslušal
;
pravega
ugovora
ni
znal
.
»
Si
li
kdaj
—
ljubil
,
Vid
?
«
vprašal
je
hipno
.
»
Oh
,
Bog
zna
,
kolikokrat
!
«
Pavel
se
je
neverno
nasmehnil
.
»
Takó
ne
,
kakor
ti
sedaj
!
To
je
preneumno
—
oprosti
—
meni
se
takó
vidi
!
A
kaj
pa
je
ljubezen
—
spolovna
ljubezen
?
Nekaj
takovega
,
kakor
lakota
!
In
lačen
si
,
dokler
nisi
kruha
sit
!
Pojdi
,
pojdi
s
tistim
govoričenjem
o
nedosežnih
vzorih
,
s
tistim
svetobólom
—
verúj
mi
,
to
je
sama
gola
histerija
.
Takšne
pojave
gledam
in
sodim
jaz
samó
s
patološkega
stališča
.
«
»
In
pesniki
?
Pesniki
ljubezni
?
«
»
Poet
že
sam
ob
sebi
ni
navaden
,
normalen
človek
.
«
»
In
ti
si
časih
sam
—
popeval
?
«
»
Haha
,
meniš
li
,
da
sem
jaz
—
navaden
človek
?
«
smijal
se
je
doktor
.
A
zdajci
je
bil
na
nogah
ter
je
zgrabil
puško
.
Stari
Črt
je
bil
porabil
počitek
svojih
gospodov
in
jel
na
svoj
račun
tekati
in
vohati
po
visokem
,
z
grmičevjem
obrastlem
brégu
,
in
spravil
je
res
šator
jarebíc
kvišku
,
ki
so
v
tem
trenutku
z
glasnim
vriščem
vzletele
preko
prijateljev
.
»
Da
bi
te
—
!
Tu
ležíva
in
prazno
slamo
mlativa
,
jarebíce
naju
pa
poslušajo
!
«
jezil
se
je
Božan
in
gledal
za
pticami
,
ki
so
séle
na
drugi
breg
.
»
Sedaj
še
za
njimi
ne
moreva
!
«
Pavel
je
nasvetoval
,
da
bi
se
kopala
.
Prostor
je
bil
za
to
pripraven
in
voda
globoka
.
Kopala
sta
se
že
večkrat
tu
in
vedela
,
da
v
tem
kraji
ni
vrtincev
.
Oba
sta
dobro
plávala
.
Mladi
Lukič
je
pel
in
zvižgal
veselo
pred
sé
in
potem
razpravljen
zatekel
se
po
brégu
ter
planil
z
glavo
naprej
v
vodo
.
Vid
je
šel
mirnejši
v
njo
.
Zabávala
sta
se
delj
čaša
v
hladni
vodi
,
a
Vid
je
imel
prvi
dovolj
.
Pavel
pa
je
sredi
reke
zasledil
skalo
,
ki
je
bila
pa
takó
globoko
pod
površjem
,
da
mu
je
stoječemu
na
nji
sezala
voda
do
vratú
.
»
Hojohoj
!
«
klical
je
na
breg
,
»
na
skali
stojim
«
.
In
zaukal
je
na
ves
glas
.
Božan
se
je
obrnil
k
njemu
in
se
smijal
mladostni
veselosti
tovariševi
.
A
kaj
je
bilo
to
?
Pavel
je
dvignil
obe
roki
,
zakričal
na
ves
glas
in
izginil
pod
vodo
»
Se
li
šali
?
«
mislil
je
Božan
,
in
vender
skrbno
gledal
nekoliko
trenutkov
na
mesto
,
kjer
se
je
bil
Pavel
potopil
.
Sedaj
se
je
zopet
pokazal
na
površji
,
a
mahal
je
,
kakor
nevešč
plaváč
,
z
obema
rokama
okoli
sebe
in
kričal
:
»
Pomagaj
,
Vid
,
pomagaj
!
«
Potapljal
se
je
.
Božan
je
skočil
brez
pomisleka
v
vodo
in
bil
s
tremi
silnimi
sunki
na
mestu
,
kjer
je
ravno
znova
izginil
Pavel
.
A
Vid
ga
je
še
ujel
pravočasno
in
potem
z
mnogim
trudom
na
pol
nezavestnega
spravil
na
suho
.
V
lovski
torbi
je
imel
nekoliko
žganja
,
in
to
je
kmalu
okrepčalo
Pavla
.
Klopotal
je
z
zobmí
od
razburjenosti
in
od
silnega
mraza
.
»
Vid
,
to
je
bila
—
smrt
!
To
je
bila
—
smrt
!
«
jecal
je
na
glas
.
»
Umíri
se
!
Sedaj
si
na
suhem
!
«
Dal
mu
je
še
požirek
žganja
.
»
Pa
kaj
ti
je
bilo
takó
nenadoma
?
«
vprašal
je
Vid.
»
Skala
se
je
odkrušila
pod
menoj
—
prišlo
je
takó
nepričakovano
—
zdelo
se
mi
je
,
da
me
je
nekdo
potegnil
v
dno
—
in
plavati
nisem
znal
—
kar
pamet
sem
bil
izgubil
!
«
»
Dà
,
dà
,
strah
te
je
omámil
!
Opravi
se
,
opravi
,
hladno
je
že
!
«
»
Domá
ne
smeva
povedati
tegal
Preveč
bi
se
prestrašili
!
«
omenil
je
Vid
,
ko
je
bil
gotov
.
Pavel
ni
zinil
besedice
.
»
Molčati
treba
!
Saj
ti
je
že
dobro
—
ali
ne
?
«
nadaljeval
je
óni
.
»
Dobro
,
dobro
!
«
pritrdil
je
sedaj
Pavel
,
dasi
je
bil
še
bled
v
lice
kakor
svež
vósek
.
»
Vid
!
«
vzkliknil
je
zdajci
,
da
se
je
ta
zopet
skoro
s
strahom
obrnil
vánj
.
A
tu
se
ga
je
bil
mladenič
že
oklenil
in
ga
stisnil
k
sebi
.
»
Hvala
ti
,
Vid
,
ti
si
mi
rešil
življenje
!
In
takó
blag
si
—
za
roditelje
se
bojiš
—
takó
nesebičen
—
niti
zahvale
nečeš
!
«
»
Ne
bodi
nespameten
!
«
zavrnil
je
doktor
ostro
in
se
nestrpno
oprostil
objema
.
»
Pojdiva
,
da
se
malo
ogreješ
!
«
Dasitudi
je
Božan
kázal
takó
odurno
zunanjost
,
bil
je
vender
v
srci
srečen
,
vesel
,
zadovoljen
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
bi
bil
ravno
plačal
Pavlu
velik
,
nadležen
dolg
.
Majorju
se
je
videl
Pavel
zvečer
nenavadno
zamišljen
in
malobeseden
in
on
je
deval
to
vse
na
rováš
Zorke
.
Danes
je
bil
skoro
prepričan
,
da
je
sin
res
zaljubljen
,
in
to
ga
je
storilo
jako
slabovoljnega
.
Tudi
Vid
je
bil
drug
,
kakor
navadno
,
in
se
je
skrbno
ogibal
majorčinih
pogledov
.
Ko
je
légel
spat
,
bil
je
pa
sam
s
seboj
zadovoljen
.
Na
Griči
je
hodilo
vse
svojo
vsakdanjo
pot
.
Dasi
sta
prijatelja
z
Dvora
prihajala
mnogokrat
,
bila
sta
vsem
že
takó
domača
,
navadna
,
da
se
je
vsem
le
čudno
,
nenavadno
zdelo
,
ako
sta
izostala
.
Ravno
takó
se
je
videlo
vsem
umevno
,
da
Pavel
občuje
največ
z
Zorko
,
kakor
bi
to
ne
moglo
biti
drugače
.
Samá
sta
bila
ljubimca
redkokrat
.
Nekoč
ob
deževji
,
kadar
so
se
zabávali
vsi
v
górenjih
grajskih
sobah
,
igrala
je
Zorka
na
klavirji
v
véliki
zadnji
sobani
pod
stranskim
stolpom
.
Pavel
je
stal
póleg
;
druge
deklice
pa
so
bile
stekle
nekoliko
sob
naprej
za
Vidom
,
ki
je
učil
novo
igro
z
zastávkami
.
Tudi
obé
gospé
,
Podgorska
in
Hahnova
,
bili
sta
ondi
.
Pavel
se
je
nagnil
k
deklici
,
poljubil
jo
na
ústni
in
vprašal
:
»
Mi
bodeš
li
pisala
jutri
?
«
»
Saj
ti
pišem
sleharni
dan
!
«
dejala
je
smeje
se
.
»
Vem
,
vem
;
pa
jutri
moraš
zopet
!
«
Prijel
jo
je
za
roke
in
potegnil
kvišku
,
k
sebi
.
»
Me
li
ljubiš
takó
,
kakor
jaz
tebe
?
«
»
Oh
,
ti
,
ljubček
,
ljubček
ti
moj
!
«
Izpustil
jo
je
,
séla
je
zopet
na
stôl
in
jela
ubirati
po
klavirji
,
toda
očí
je
imela
uprte
vánj
,
v
njegove
,
in
on
je
položil
roko
svojo
okrog
njenega
tilnika
.
Ema
,
katera
je
od
ónega
dné
,
ko
se
je
bil
njen
prvi
ljubezenski
poskus
takó
žalostno
končal
,
vedno
z
neko
skrivno
zavistjo
gledala
Zorko
in
Pavla
,
bila
je
prvá
zopet
v
sobani
.
»
Vidva
ne
znata
druzega
,
nego
pri
klavirji
sedéti
,
«
dejala
je
imenitno
in
s
posebnim
naglasom
ter
séla
póleg
Zorke
.
»
Čakaj
,
igrajva
skupaj
!
Tam
je
tudi
dolgočasno
!
«
pristavila
je
in
potem
sta
si
obe
zbrali
skladbo
,
da
sta
igrali
štiriročno
.
Zorka
je
namežikala
veselo
Pavlu
,
a
on
ni
bil
takó
dobre
volje
.
Gospá
Ana
se
je
v
tem
tudi
vrnila
k
tej
mali
družbi
,
in
Pavel
je
hitel
k
nji
.
Kakor
je
ta
mladi
,
pa
malo
lehkomiselni
in
lehkoživi
mož
ljubil
Zorko
z
vsem
mladeniškim
ognjem
,
takó
je
spoštoval
in
čislal
njeno
mater
.
Niti
v
mislih
,
niti
v
sanjah
bi
se
mu
ne
bilo
zazdelo
,
da
ona
podpira
njegove
namere
le
iz
sebičnih
,
po
materini
ljubezni
narekovanih
ozirov
,
ali
bolje
za
to
,
da
preskrbí
svoji
hčeri
boljšo
prihodnost
,
da
jo
spravi
v
varno
zavetje
.
Videl
je
v
nji
le
mater
,
ki
ljubi
tistega
,
katerega
ljubi
njena
hči
.
»
Jaz
bi
Vas
morala
okregati
,
gospod
Pavel
,
«
dejala
je
majorka
jako
prijazno
,
in
posebno
naglášala
familijarni
nagovor
»
gospod
Pavel
«
,
»
zakaj
niste
bili
tam
pri
nas
?
Doktor
nas
je
nekaj
práv
lepega
naučil
.
«
»
Ne
zamerite
,
gospá
milostiva
,
a
jaz
sem
bil
rajši
—
tu
,
«
dejal
je
mladi
Lukič
najivno
.
»
Oh
,
čakajte
malo
,
gospod
pl.
Lukič
!
«
velela
je
gospá
Ana
in
sedaj
naglášala
skoro
slovesno
»
gospod
pl.
Lukič
«
,
potem
bolj
šepetala
:
»
jaz
bi
želela
,
da
govorite
s
svojimi
roditelji
,
z
gospodom
očetom
.
Vi
gotovo
umejete
,
da
tu
tajnosti
niso
umestne
,
in
kaj
porekó
o
meni
?
«
»
Vem
,
vem
,
umejem
,
gospá
milostiva
!
«
hitel
je
Pavel
,
malo
rdeč
v
lice
in
očito
v
zadregi
.
»
Pa
—
prilike
ni
pravé
,
toda
govoril
bodem
kmalu
—
jutri
—
ali
—
pojutrišnjem
,
«
pristavil
je
koncem
po
kratkem
premišljevanji
.
»
Ljubo
mi
bode
!
Čim
prej
,
tem
bolje
!
«
Majorka
se
je
lotila
druzega
predmeta
,
in
to
v
vidno
zadovoljnost
Pavlovo
.
Vid
se
je
v
tem
zabával
z
drugimi
in
zlasti
gospá
Podgorska
ga
je
bila
veselá
,
da
je
pozabila
óno
malo
nejevoljo
,
ki
jo
je
imela
zadnjič
nánj
zarad
guvernante
.
Kakor
navadno
,
jeli
so
se
zbirati
v
véliki
dvorani
okrog
dolge
mize
.
Kmalu
je
Klara
,
ki
je
imela
sedaj
»
svoj
teden
«
,
postavila
nánjo
kavo
,
penjeno
smétano
,
nekoliko
sladkarij
,
medu
in
sadja
,
in
za
gospode
steklenico
vina
;
naključilo
pa
se
je
,
da
sta
v
tem
Vid
in
guvernanta
zaostala
v
stranski
sobi
.
»
Sedaj
ali
pa
nikoli
!
«
mislil
si
je
Vid
,
ki
je
hotel
danes
rešiti
,
kar
je
bil
zamudil
pred
štirinajstimi
dnevi
.
Objel
in
poljubil
je
guvernanto
,
dasi
se
je
na
videz
bránila
ter
šepetala
:
»
To
je
grdo
,
to
je
neodpustno
—
gospod
doktor
!
«
A
on
jo
je
držal
za
roke
in
vprašal
potihoma
:
»
Me
li
ne
ljubite
?
«
V
odgovor
mu
je
dala
sedaj
sama
gorak
poljub
,
akoprem
ji
on
o
svoji
ljubezni
niti
besedice
črhnil
ni
.
»
Kdaj
bi
mogel
govoriti
z
Vami
—
s
taboj
?
«
silil
je
Vid.
»
Ne
vem
,
nikjer
,
nikdar
nisem
sama
!
«
»
Pridem
—
kamor
in
kadar
hočeš
!
Na
konec
sveta
!
«
sklenil
je
ognjevito
.
»
Bodem
mislila
—
morda
bode
možno
,
«
šepnila
je
guvernanta
.
»
Kakó
lep
večer
bode
nocoj
!
«
dejala
je
glasno
,
obrnena
v
okno
,
kajti
v
sosedni
sobi
je
bil
čuti
lahek
korak
in
mala
Roza
je
pritekla
klicat
ju
k
drugim
.
»
Kakó
Vam
je
vroče
!
«
vzkliknila
je
hudobná
Ema
ter
prijela
guvernanto
za
roko
.
»
Oh
,
doktor
zná
takó
veselo
pripovedovati
,
zabavati
,
«
zavrnila
je
guvernanta
odločno
.
»
Sevéda
!
O
vremeni
sta
govorila
,
o
lepem
večeru
«
—
oporekala
je
Roza
.
»
Saj
sem
čula
vse
!
«
Glasen
smeh
,
ki
je
nastal
v
vsi
družbi
,
bil
je
obema
prizadetima
práv
po
volji
.
—
Večer
je
bil
res
krasen
,
ko
sta
prijatelja
jahala
domóv
.
Mesec
je
ravno
pogledal
izza
vzhodne
gôre
in
s
polnim
svitom
obseval
gladko
,
belo
cesto
.
Lahka
sapica
je
vršala
kakor
vedno
po
grmovji
ob
reki
,
od
óne
straní
pa
,
kjer
se
je
Krka
ognila
v
širok
ovinek
in
je
na
plitvih
mestih
rasla
visoka
trstíka
,
vedno
gibajoča
svoje
rjavkaste
latí
,
zazvenel
je
časih
tanki
krik
tukalic
,
igrajočih
se
po
trstji
.
Vid
je
veselo
zvižgal
pred
sé
,
Pavel
pa
nekaj
premišljeval
.
Pustila
sta
konja
v
koraku
.
»
Kaj
mi
je
storiti
,
Vid
?
«
pričel
je
mladi
Lukič
,
in
nehoté
pritegnil
levico
,
da
je
konj
obstal
.
Doktor
ga
osuplo
pogleda
.
»
Majorka
želí
—
hoče
,
da
razodenem
očetu
—
«
»
Ahá
!
No
,
jako
pametna
žena
,
praktična
,
politična
,
previdna
...
«
»
Ne
govôri
takó
.
Vidí
Meni
se
vidi
jako
ljubezniva
in
če
pomisliš
,
da
jaz
resno
mislim
o
zaroki
in
najini
ljubezni
,
potem
mi
ne
preostaje
nič
druzega
,
nego
govoriti
z
očetom
.
«
»
Pa
govôri
!
«
V
tem
sta
jahala
že
dalje
.
»
Stoj
!
«
velel
je
mladi
Lukič
.
»
Govôri
ti
—
Vid
!
«
»
Jaz
?
«
Doktorju
se
je
ta
misel
zazdela
takó
gorostasna
,
da
je
tudi
nehoté
skrčil
roki
in
nogi
in
je
njegova
sirasta
kobila
storila
legák
skok
z
vsemi
štirimi
ter
obstala
potem
póleg
Pavlovega
lisca
.
»
Zakaj
bi
mi
ne
storil
te
usluge
?
«
silil
je
óni
.
»
Ker
se
mi
zdí
preneumno
!
«
»
Vid
,
ti
me
žališ
!
«
»
Jaz
pravim
,
da
je
nespametno
,
ako
se
že
zdaj
vežeš
.
Dragi
moj
!
Jednoindvajset
let
imaš
jedva
—
pomisli
—
jednoindvajset
—
in
kaj
nameravaš
?
Pet
,
šest
let
zaljubljen
biti
,
čakati
,
grliti
in
potem
ženíti
se
?
Ti
še
nisi
mož
—
kaj
veš
o
življenji
?
Mlad
déčko
si
—
ne
zameri
!
—
pošten
déčko
,
rad
te
imam
—
a
ženiti
se
,
vezati
se
sedaj
za
vse
življenje
?
Budalost
!
«
Izpodbodel
je
kobilo
in
oba
sta
zdirjala
po
gladki
cesti
.
»
In
kaj
bodo
rekli
oče
,
ako
jim
prinesem
jaz
to
novico
?
«
nadaljeval
je
Božan
.
»
Če
pač
hočeš
,
govôri
sam
;
ti
opraviš
več
.
A
zdi
se
mi
,
da
že
slutiš
,
kakó
slab
bode
vzprejem
!
«
»
Bojim
se
res
,
da
ne
bode
prav
!
«
zavrnil
je
Pavel
malodušno
.
»
Pústi
torej
!
Slušaj
moj
svèt
!
Môlči
in
ne
vprašuj
domá
.
Zvédelo
se
bode
takó
ali
takó
!
In
če
hoče
Ijubezniva
tvoja
bodoča
tášča
na
vsak
način
razjasniti
svoj
položaj
,
naj
stori
to
sama
.
In
,
ves
li
še
,
kaj
sem
ti
pravil
o
ljubezni
?
Oh
,
glej
,
že
sva
pri
Vodétu
.
Mánico
morava
pogledati
!
«
Jahala
sta
že
cez
most
in
ónikraj
pred
krčmo
poskákala
raz
kónj
.
—
Kadar
sta
pozno
dospela
domóv
,
bilo
ni
nič
videti
ni
majorja
,
ni
gospé
.
Oba
sta
že
spala
.
Pavel
pa
je
jel
v
svoji
sobi
na
novo
premišljevati
,
kaj
mu
je
storiti
.
Vidovega
vpliva
se
ni
mogel
popolnoma
otresti
,
na
drugi
stráni
pa
je
ta
mladi
mož
gorel
v
takem
ognji
prvé
ljubezni
,
da
ni
umel
,
niti
mogel
umeti
Božanovih
razlogov
.
Nocoj
se
je
tudi
z
Mánico
mnogo
zabával
in
i
dejal
,
da
mu
je
deklica
všeč
;
mislil
je
takisto
,
da
ji
jednako
ugaja
on
.
In
tu
mu
je
bilo
Božanovo
modrovanje
po
volji
.
Ljubezen
—
za
kratek
čas
!
A
če
se
je
domislil
Zorke
,
vzplamtelo
je
nekaj
blažjega
,
višjega
v
njegovem
srci
,
in
tedaj
se
mu
je
videl
Božan
kakor
pravcati
Mefisto
,
katerega
se
ne
more
odkrižati
.
Predno
je
zaspal
,
sklenil
je
,
da
vsekako
druzega
dné
razjasni
očetu
svoje
razmerje
.
Ali
prišlo
je
drugače
,
da
mu
ni
trebalo
tega
.
Za
lepim
večerom
je
prišlo
krásno
jutro
;
le
ostanki
goste
megle
,
ki
so
se
dvigali
še
semtertja
iz
ovinkov
globoke
soteske
,
spominjali
so
deževja
prejšnjih
dnij
.
Major
je
zgodaj
vstal
,
ogledal
si
kosce
,
ki
so
zarana
začeli
kositi
otávo
po
brégu
nad
Krko
,
in
se
je
po
zajutreku
pušeč
izprehajal
po
širokem
prostoru
pred
grádom
.
Spomnil
se
je
,
da
pride
danes
»
pót
«
Jurica
.
Ta
Jurica
,
ali
bolje
»
pót
«
,
kakor
so
ga
nažívali
vsi
po
stari
navadi
,
bil
je
mož
posebnega
posla
.
Promet
po
cestah
,
v
katerih
obližji
se
vrši
naša
povest
,
ni
bil
takov
,
da
bi
si
človek
mogel
omisliti
vse
pótem
javnih
prometnih
pomočkov
;
pošta
je
bila
daleč
in
drugi
vozniki
tudi
niso
vozili
však
dan
v
mesto
.
Kar
se
torej
ni
moglo
dobiti
tem
rednim
pótem
,
vse
to
je
priskrbel
in
prinesel
Jurica
,
ki
je
zahajal
vsak
teden
po
jedenkrát
in
če
je
bila
sila
,
tudi
po
dvakrát
v
mesto
.
Pôsel
njegov
je
bil
sicer
skromen
,
kakor
le
môči
.
Prvi
dan
je
povprašal
pri
boljših
gospodarjih
,
po
gradovih
in
farovžih
,
je
li
treba
česa
prinesti
;
drugi
sosedje
,
katerih
ni
štel
med
boljše
naročnike
,
prihajali
so
sami
k
njemu
z
naročili
.
Druzega
dné
je
zarana
odrinil
v
mesto
,
vrnil
se
pozno
v
noči
domov
in
tretji
dan
je
zopet
raznašal
in
oddajal
naročnikom
,
kar
jim
je
bil
prinesel
.
Pošten
je
bil
in
natančen
in
navidezno
zadovoljen
z
vsakim
darilom
in
plačilom
,
katero
je
prejel
za
svoje
delo
.
Na
videz
—
samó
!
Za
hrbtom
pa
je
rad
zinil
kako
pikro
in
ostro
besedo
,
ako
se
mu
je
zdelo
,
da
je
dobil
premalo
.
In
še
jedno
slabo
svojstvo
je
imel
:
molčati
ni
mogel
,
ako
je
zvedel
o
kaki
skrivnosti
,
in
posebno
tedaj
je
bila
izkušnjava
najhujša
in
nepremagljiva
,
kadar
je
v
svojem
uradnem
pôslu
dobil
kako
skrivno
naročilo
.
Sevé
—
to
so
bile
časih
zaljubljene
rečí
,
in
če
se
jih
je
na
kako
v
način
iznebil
,
storil
je
to
—
kakor
je
sam
dejal
—
»
naj
bode
v
imeni
božjem
!
«
S
tem
si
je
do
dobrega
potolažil
vest
.
Danes
je
bil
dan
,
ko
je
moral
priti
»
pót
«
po
naročila
,
in
major
je
imel
več
tacih
,
takó
tudi
majorka
za
svoje
gospodinjstvo
.
Kakor
skoro
vselej
,
takisto
se
je
tudi
danes
Jurica
prigugal
oprtiv
s
košem
in
krátko
pipico
med
zobmí
točno
ob
osmih
na
prostor
pred
grádom
,
pozdravil
pohlevno
gospoda
ter
povprašal
,
bode
li
zánj
kàj
naročíl
.
»
Otava
se
bo
pa
lepó
sušila
—
in
se
bo
!
«
pristavil
je
z
zadovoljnim
smehom
in
iztrkaval
pepél
iz
pipe
»
púšpanke
«
.
»
Če
ne
bo
zopet
kàj
deževja
!
«
menil
je
major
malomarno
in
narekoval
potem
Jurici
,
kaj
naj
prinese
zánj
iz
mesta
.
Pot
je
izvlekel
zamazan
kos
popirja
in
kratek
debel
svinčnik
,
obliznil
ga
dvakrát
ter
potem
vestno
z
velikimi
,
nerodnimi
črkami
napisal
čudne
,
samo
njemu
umne
besede
,
poleg
katerih
je
postavil
potrebne
številke
,
ki
naj
bi
tudi
samo
njemu
umno
značile
mero
in
ceno
naročenih
stvarij
.
Denár
,
ki
mu
ga
je
zánje
porinil
major
,
spravil
je
v
veliko
lístnico
.
»
Sedaj
pa
pojdi
še
h
gospé
!
«
velel
je
pi
Lukič
.
Jurica
se
je
obotavljal
.
Vteknil
je
natlačeno
,
a
neužgano
púšpanko
v
levi
žep
,
obesil
kos
na
desno
ramo
,
in
nekolikokrat
poskusil
zakašljati
.
Major
je
dobro
poznal
ta
znamenja
,
obrnil
se
stráni
in
zazvižgal
Črtu
.
»
Gospod
!
«
pričel
je
Jurica
in
sladek
smehljaj
mu
je
legel
okrog
obritih
usten
;
»
gospod
,
tam
doli
za
lazom
leží
par
drobnih
vejic
—
no
,
v
koši
bi
jih
nesel
domov
—
od
tistega
hrasta
so
,
ki
ste
ga
oni
dan
posekali
za
gred
v
hlevu
;
bi
li
smel
vzeti
tiste
vejice
?
«
»
To
niso
vejice
,
tudi
ne
veje
;
to
so
débla
,
kaj
boš
ž
njimi
?
Nesti
jih
ne
moreš
,
peljati
bi
jih
moral
!
«
menil
je
gospod
pl.
Lukič
ter
se
nasmehnil
dobrovoljno
.
»
I
,
jih
bom
pa
odpeljal
,
ako
ukážete
!
«
»
Ne
,
potrebovali
jih
bomo
samí
;
tam
doli
bomo
jéz
popravljali
,
in
tam
bodo
—
kakor
navlašč
!
«
»
Ej
,
saj
jih
nečem
zastonj
!
Plačam
,
ali
pa
—
pridem
kosít
—
drugo
leto
—
na
senó
;
tisto
ni
takó
lehko
,
kakor
otava
.
Ali
pa
pôjdem
nekolikokrat
zastonj
v
mesto
!
«
»
Ni
treba
!
«
zavrnil
je
major
in
odhajal
.
Vedel
je
,
da
Jurica
ne
bi
prišel
niti
kosít
,
niti
ne
hodil
zastonj
v
mesto
.
»
I
,
no
,
jaz
sem
le
mislil
,
da
ne
boste
potrebovali
tistih
vejic
;
ako
pa
so
domá
potrebne
,
potem
sévéda
.
—
I
,
kaj
pa
tisto
rakitovje
za
Krko
—
gospod
?
«
»
Zdaj
ne
zmrzuješ
!
Čakaj
,
na
zimo
bodeva
govorila
!
«
Jurica
je
potegnil
še
levo
narámnico
náse
in
se
obrnil
proti
grajskim
vratom
.
»
Mladi
gospod
so
gôri
—
sevé
—
«
dejal
je
na
pol
vprašujé
,
na
pol
prepričan
,
da
je
takó
.
»
Dà
,
gôri
!
«
odgovoril
je
major
,
a
zdajci
ustavil
korak
.
»
Kaj
pa
bode
?
«
»
Ej
,
nič
!
Naročili
bodo
morda
kàj
!
«
Graščák
je
poznal
vse
Juričeve
slabosti
in
navade
,
in
zato
tudi
sedaj
takoj
vedel
,
da
teží
neka
skrivnost
potovo
občutno
srce
.
Stopil
je
nazaj
k
njemu
ter
velel
:
»
Kaj
imaš
?
Po
vej
,
govôri
!
«
»
Hm
,
hm
!
«
mrmral
je
Jurica
in
stopal
zaporedom
sedaj
na
desno
,
sedaj
na
levo
nogo
;
»
no
,
pa
za
božjo
voljo
,
ne
povedati
!
Dostikrat
ste
mi
dobro
storili
,
gospod
,
pa
vém
tudi
,
da
boste
molčali
.
I
—
pa
saj
tudi
ni
nič
takega
!
«
»
Povej
,
pa
ne
blebetaj
toliko
!
«
silil
je
graščák
nejevoljno
.
»
I
,
pisma
imam
tu
,
dvoje
pisem
!
«
»
Pokaži
!
«
Jurica
je
z
levim
očesom
premeril
vsa
tostranska
grajska
ókna
,
potem
pa
šel
počasi
v
senco
pod
lipo
.
Tam
je
izvlekel
iz
lístnice
dvoje
pisem
in
obé
vedno
»
hm
,
hm
«
mrmraje
in
sramežljivo
smehljaje
pomolil
majorju
.
Ta
je
pogledal
naslova
in
z
glasnim
smehom
vrgel
pismi
Jurici
v
roko
.
»
Ha-há
,
za
oba
gospodal
Odkod
pa
je
to
?
«
»
Z
Griča
!
«
šepnil
je
Jurica
in
se
tudi
smijal
.
»
Nesi
ji
,
kamor
ji
imaš
nesti
!
«
dejal
je
major
malo
osorno
in
odšel
proti
dolini
.
Jurica
pa
je
stopil
v
grad
.
»
Preklicana
dečka
!
«
godrnjal
je
major
sam
v
sebi
.
»
Pa
še
ta
doktor
!
Vedel
bi
pa
vender
rad
,
s
kom
si
dopisujeta
.
No
,
čakaj
!
«
Krenil
je
proti
česti
in
se
šetal
potem
ob
Krki
;
vedel
je
,
da
se
Jurica
tódkaj
vrne
.
A
solnce
je
bilo
že
visoko
na
nebu
in
graščák
je
stal
s
slamníkom
v
roki
pod
košato
jelšo
in
si
pahljal
vroče
čelo
,
ko
se
je
vrnil
Jurica
.
Kosci
so
bili
redovjé
že
preobrnili
.
»
Kaj
sem
pravil
,
da
se
bo
dobro
sušilo
—
in
se
bo
!
«
govoril
je
pót
zadovoljno
.
»
Ali
si
opravil
v
grádu
?
«
vprašal
je
major
.
»
Opravil
,
gospod
!
«
»
In
tisti
—
tisti
dve
pismi
?
«
»
Oddal
!
«
»
Ha-há
,
neumnosti
,
otročarije
!
«
»
I
—
no
,
mladi
Ijudjel
Takega
je
dosti
na
svetu
!
«
Jurica
si
