sevedase
človek
zastonj
bori
.
V
dveh
letih
je
bil
brat
izplačan
;
še
leto
dni
,
in
na
hiši
ni
bilo
več
dolga
.
To
je
res
,
da
s
samim
kmetovanjem
Anton
tega
ni
dosegel
;
mala
kmetija
redi
pridnega
človeka
,
ali
gotovine
mu
malo
nese
;
in
gotovine
je
bilo
treba
Antonu
za
dolgove
,
katere
je
bil
prevzel
po
očetu
.
Gledati
je
bilo
torej
treba
,
da
bi
se
kako
drugače
pridobival
denar
.
Napravil
si
je
najprej
pepelarnico
,
daleč
okrog
ni
bilo
nobene
.
Preskrbel
si
je
človeka
,
ki
je
znal
dobro
kuhati
,
sam
pa
je
pepel
okoli
pobiral
;
poleg
tega
pa
ni
zanemarjal
kmetije
;
odpadki
iz
pepelarnice
so
bili
dober
gnoj
njivam
in
polju
,
pri
njem
se
ni
nič
zametalo
,
najmanjša
stvar
se
j
e
po
svoje
v
prid
obračala
;
to
je
eno
izmed
najimenitnejših
pravil
vsakega
gospodarstva
,
zlasti
kmečkega
.
Njive
,
polja
je
zboljševal
,
kjer
je
mogel
,
kakor
je
kje
videl
ali
bral
,
da
se
dela
.
Vsaka
ped
zemlje
,
vsaka
pest
prsti
mu
je
bila
takorekoč
sveta
.
Nič
ni
bilo
neobdelanega
,
nerodovitnega
;
kjer
ni
hotelo
rasti
nič
prida
,
je
zasadil
češpljevo
ali
kako
drugo
drevesce
;
kakor
gospodar
sam
,
tako
je
moralo
biti
vse
pridno
,
kar
je
bilo
njegovega
.
Poleg
tega
je
kupčeval
z
lesom
,
suhim
sadjem
,
skratka
:
služil
si
je
denarja
,
kjer
je
mogel
.
Ne
pozabimo
omeniti
,
kako
lepo
je
ravnal
s
svojo
staro
materjo
.
Zenica
je
imela
na
stare
dni
lepo
življenje
pri
svojem
sinu
.
Delati
je
smela
samo
kaj
lahkega
,
bolj
za
kratek
čas
,
pri
hiši
;
časa
je
imela
zdaj
dovolj
moliti
in
v
cerkev
hoditi
.
Bogata
gospa
ne
more
skoraj
prijetnejše
živeti
,
vsaj
nji
se
je
tako
zdelo
.
Ni
torej
čudo
,
da
je
ženica
svojega
Antona
spoštovala
in
ga
rada
imela
nad
vse
na
svetu
.
Prepričana
je
bila
v
svoji
pobožnosti
,
da
se
nad
njim
očitno
izpolnjuje
,
kar
dobrim
otrokom
obeta
četrta
božja
zapoved
.
Pri
svojih
sosedih
——
to
moramo
reči
njim
na
sramoto
——
Anton
ni
bil
posebno
priljubljen
,
ne
pri
mladeničih
,
ne
pri
možeh
.
Zahajal
ni
ne
med
ene
,
ne
med
druge
.
Zlasti
slabi
gospodarji
so
ga
mrzili
,
vse
njegovo
življenje
in
delovanje
jim
je
bilo
glasno
očitanje
;
poleg
tega
so
ga
jim
žene
rade
stavile
v
vzgled
,
in
kaj
takega
nima
noben
mož
rad
,
bodi
si
kmet
ali
gospod
.
Sódniku
se
sicer
ni
tako
godilo
,
njemu
žena
sploh
ni
dajala
lepih
naukov
,
vendar
ga
je
on
posebno
sovražil
in
na
videz
zaničeval
;
ime
Brezar
je
vedno
izgovarjal
,
tako
nekako
zaničljivo
,
kakor
da
bi
bilo
ime
kakega
berača
—
česar
je
bil
pač
stari
Brezar
sam
nekoliko
kriv
.
Sódnik
in
Brezar
,
to
je
bilo
pravo
nasprotje
,
katero
pa
ni
bilo
Brezarju
na
sramoto
.
Nemoško
se
je
zdelo
Sódniku
,
da
bi
svoji
ženi
razodeval
svoje
gospodarske
razmere
;
sam
zase
je
gospodaril
v
sreči
in
nesreči
,
sam
je
bil
za
vse
odgovoren
,
za
izgubo
in
dobiček
.
Vendar
Lizi
ni
bilo
težko
ugeniti
in
razvideti
,
v
kakem
stanju
je
sedaj
Sódnikova
hiša
.
To
ji
je
bilo
jasno
,
da
zdaj
ni
več
upati
pomoči
,
ko
se
je
bila
prva
izkazala
za
tako
pogubno
;
prvi
strup
bolnemu
telesu
je
bila
ta
pomoč
,
ne
zdravilo
.
Vendar
ženska
ne
obupa
tako
hitro
;
na
vse
strani
je
uboga
žena
ukrepala
in
ugibala
,
kako
bi
bilo
moči
se
izkopati
vsaj
iz
najhujše
stiske
in
zadrege
.
Ko
je
tako
premišljevala
ponoči
,
zasveti
se
ji
v
glavi
misel
,
katera
,
ako
se
ji
posreči
,
obeta
vsaj
nekoliko
pomoči
,
če
že
ne
rešitve
iz
nesreče
.
Ali
kaj
poreče
tej
misli
Andrej
?
Poskusiti
je
treba
.
Takoj
,
ko
je
bil
dan
,
gre
k
svojemu
možu
.
Neprijazno
jo
sprejme
,
kakor
po
navadi
;
osorno
jo
zavrne
,
ko
je
izpregovorila
prve
besede
,
da
ve
,
kako
je
s
Sódnikovo
hišo
:
„
Ne
vtikaj
se
v
stvari
,
ki
jih
ne
umeš
,
ki
ti
niso
nič
mar.
Ko
bi
bilo
še
kaj
pomoči
,
ti
si
zadnja
,
pri
kateri
bi
je
iskal
.
"
Vse
to
je
ne
ostraši
,
mirno
,
a
odločno
mu
odgovori
:
„
Svetovati
se
bo
vendar
smelo
;
poslušaj
,
kaj
mislim
,
potem
stori
,
kakor
te
je
volja
,
saj
te
nihče
ne
sili
.
"
„„
Zdaj
sem
pa
res
radoveden
;
nu
,
pokaži
torej
svojo
modrost
,
ki
te
tako
tišči
!
""
„
Jaz
vem
za
človeka
,
ki
bi
nam
lahko
pomagal
,
vsaj
toliko
,
da
bi
nam
ne
bilo
treba
beračiti
po
svetu
;
morebiti
bo
tudi
hotel
,
samo
prositi
ga
je
treba
,
sam
se
ne
bo
ponujal
.
"
„„
Kdo
je
ta
človek
?
""
„
Brezarjev
Anton
.
"
Sódnik
se
zgane
pri
tem
imenu
,
kakor
da
bi
ga
bilo
kaj
pičilo
.
Srepo
pogleda
svojo
ženo
izpod
košatih
obrvi
:
„
To
je
tisti
,
ki
postopa
za
našo
Ano
!
Sam
zlodej
ti
je
vdihnil
to
misel
.
Svojo
hčer
hočeš
prodajati
?
Prej
bi
je
ne
bil
nikoli
dobil
,
ko
smo
bili
še
na
trdnem
,
zdaj
pa
še
manj
,
dokler
bo
tale
gibal
;
to
si
zapomni
!
"
„„
Pri
tebi
je
tudi
precej
ogenj
v
strehi
.
Kako
prodajanje
je
neki
to
?
Rad
jo
ima
,
kaj
je
tu
napačnega
,
in
ona
ga
ima
rada
;
če
ne
veš
,
pa
ti
jaz
povem
,
s
teboj
seveda
se
ne
upa
govoriti
,
ti
si
kakor
vihar
,
lastni
otroci
se
te
boje
.
Povem
ti
torej
,
ker
že
o
tem
govoriva
,
nikoli
je
ne
prisiliš
,
da
bi
vzela
katerega
drugega
.
In
jaz
ti
pravim
:
pametna
je
,
boljšega
moža
bi
si
ne
mogla
izvoliti
.
O
da
bi
jaz
le
še
ta
dan
doživela
!
""
„
Ha
,
ha
!
Ti
pa
že
poznaš
človeka
;
kaj
meniš
,
da
mu
je
bilo
za
dekleta
?
Petice
,
petice
!
Boš
že
videla
,
kako
bo
zdaj
;
poznal
je
ne
bo
več
.
"
„„
Jaz
pa
sem
prepričana
,
da
Brezar
ni
tak
.
""
„
Tak
ali
tak
,
tisto
,
kar
praviš
,
ne
bo
nič
!
Da
bi
jaz
šel
k
njemu
in
ga
prosil
!
Ljubi
Anton
,
glej
,
slabo
se
mi
godi
;
pozabi
,
kar
je
bilo
prej
med
nama
;
zaničeval
sem
te
,
imenoval
sem
te
berača
;
rekel
sem
ti
,
da
ti
kosti
zdrobim
,
ako
te
najdem
še
kedaj
,
da
govoriš
z
mojo
hčerjo
.
To
je
bilo
takrat
,
ko
se
mi
je
še
dobro
godilo
,
ko
je
bila
še
Sódnikova
hiša
prva
v
trgu
.
Zdaj
govorim
drugače
;
zdaj
sem
berač
,
z
doma
me
spode
,
če
mi
ti
ne
pomagaš
..
Bodi
usmiljen
,
Anton
;
vzemi
mojo
hčer
,
stori
z
njo
,
kar
hočeš
,
samo
daj
mi
toliko
in
toliko
!
——
Ne
,
žena
,
tako
se
Sódnikov
Andrej
ne
bo
ponižal
pred
Brezarjem
,
svoje
hčere
mu
ne
bo
prodajal
,
raje
na
cesto
kamenje
klepat
.
"
„„
Če
že
nočeš
iti
sam
,
kar
bi
se
spodobilo
,
pusti
vsaj
,
naj
grem
jaz
k
njemu
,
mene
ni
sram
se
ponižati
,
saj
se
za
svoje
otroke
,
ne
zase
.
""
„
Pojdi
,
kamor
hočeš
,
iz
hiše
ti
ne
branim
,
ali
nazaj
se
mi
potem
ne
prikaži
!
""
Liza
je
videla
,
da
bi
vse
njeno
prigovarjanje
pri
trdovratnem
možu
nič
ne
zaleglo
.
Brez
odgovora
odide
.
Več
dni
po
tem
nista
več
skupaj
govorila
.
Sódnik
je
bil
tak
,
da
se
mu
ni
nihče
upal
blizu
;
celo
Nósan
se
ga
je
bal
in
to
po
pravici
.
Sódnik
je
bil
,
kakor
se
je
kazalo
,
spoznal
,
da
mu
je
bil
ta
človek
hudoben
duh
,
da
mu
je
bilo
v
pogubo
vse
,
kar
mu
je
on
svetoval
.
Po
cele
dni
ni
z
nikomer
izpregovoril
besede
;
tudi
hodil
ni
nikamor
.
Doma
v
svoji
sobi
je
tičal
,
ali
se
je
pa
po
vrtu
izprehajal
in
sam
s
seboj
govoril
.
Krepkega
moža
so
bile
vidno
popustile
vse
moči
;
mirno
je
čakal
,
kaj
pride
nad
njegovo
hišo
.
Tako
je
bilo
minilo
nekoliko
dni
.
Neko
popoldne
,
ko
je
zopet
sam
pohajal
po
vrtu
,
mu
pride
žena
naproti
ter
ga
nagovori
:
„
Prepovedal
si
mi
,
da
ne
smem
k
Brezarju
.
Pokorna
sem
ti
bila
,
dasi
mi
je
bilo
težko
.
Brez
tvoje
volje
nočem
ničesar
početi
.
Veš
,
kaj
se
je
zgodilo
?
Brezar
sam
me
je
nagovoril
;
na
polju
me
je
videl
,
pristopil
je
k
meni
in
mi
dejal
,
da
bi
bil
že
zdavnaj
rad
prišel
v
hišo
,
ko
bi
se
tebe
ne
bal
,
ker
ve
,
da
ga
tako
sovražiš
.
Krivo
si
ga
sodil
;
Anton
je
tak
,
kakršnega
sem
si
jaz
vedno
mislila
;
in
še
več
.
Kdo
bi
si
bil
mislil
kaj
takega
?
Ne
samo
,
da
ima
Ano
rad
kakor
prej
,
da
jo
prosi
za
ženo
,
to
sem
vedela
;
ali
rekel
mi
je
,
da
je
vse
natanko
pregledal
in
preudaril
,
kako
je
naše
stanje
.
Ko
bi
ti
hotel
,
pravi
,
izročiti
in
prepustiti
mu
vse
,
kakor
je
,
poskusil
bi
rešiti
nam
,
kar
je
moči
,
vsega
seveda
bi
ne
mogel
.
Tebi
bi
ne
bilo
treba
za
nič
skrbeti
,
samo
da
mu
daš
privoljenje
in
pooblastilo
,
in
da
slednjič
potrdiš
vse
njegove
naredbe
.
Kaj
praviš
,
Andrej
?
To
ni
nič
sramotnega
za
nas
,
po
moji
misli
.
Če
hočeš
,
in
zakaj
bi
ne
,
samo
reci
,
kedaj
naj
pride
k
tebi
,
da
se
pogovorita
;
ali
pa
če
še
tega
nočeš
,
sporoči
mu
po
meni
,
da
privoliš
,
drugega
ni
treba
.
Govori
,
Andrej
!
"
Mož
ji
za
odgovor
nevoljno
odmigne
z
roko
,
potem
se
obrne
v
stran
in
jo
pusti
samo
na
mestu
.
Bilo
je
nekaj
dni
po
tem
,
ko
priteče
in
prisopiha
Zalka
k
svoji
materi
:
„
Mati
,
mati
!
Naš
Tine
je
tukaj
!
"
„„
Kaj
sanjaš
!
""
zavrne
jo
mati
.
„
Res
,
res
,
mati
!
Videla
sem
ga
in
govorila
sem
ž
njim
.
V
brezju
sem
bila
z
Drejčkom
;
hotela
sva
iti
k
pastirju
,
ki
tam
pase
.
Drejče
je
nekaj
iskal
v
grmovju
,
jaz
sem
šla
pa
sama
naprej
.
Kar
zagledam
nekoga
,
ki
je
na
parobku
sedel
;
strah
me
je
bilo
,
nazaj
sem
se
obrnila
.
Kar
me
pokliče
:
Zalka
,
Zalka
!
Zdaj
sem
videla
,
da
je
naš
Tine
;
po
glasu
sem
ga
spoznala
.
Hitro
grem
k
njemu
.
O
ko
bi
ga
videli
,
mati
,
kakšen
je
!
Ves
drugačen
je
!
Ves
suh
je
in
bled
kakor
zid
,
pa
ves
raztrgan
,
pa
tako
čudno
gleda
,
mati
!
Ali
si
bolan
,
Tine
,
vprašam
ga
,
ker
si
tako
čuden
?
Nisem
bolan
ne
,
pravi
,
ali
so
oče
in
mati
doma
?
Mati
so
doma
,
odgovorim
mu
,
očeta
nisem
videla
,
ne
vem
,
če
so
doma
ali
so
kam
šli
.
Nato
mi
pravi
:
Pojdi
domov
,
Zalka
,
in
mi
prinesi
kos
kruha
,
ali
kar
dobiš
,
lačen
sem
;
pa
nikomur
ne
pravi
,
da
si
me
videla
.
Zakaj
pa
ne
greš
domov
?
vprašam
ga
nato
.
Saj
vidiš
,
kakšen
sem
,
pravi
,
v
mraku
že
pojdem
,
zdaj
me
je
sram
.
Le
hitro
pojdi
pa
molči
,
tukaj
te
bom
čakal
.
Na
to
sem
tekla
,
kar
sem
mogla
.
O
ko
bi
ga
vi
videli
,
mati
,
v
srce
bi
se
vam
smilil
!
Jaz
nisem
mogla
,
da
bi
vam
ne
povedala
.
"
V
srce
je
mater
zabolelo
,
ko
je
slišala
to
žalostno
novico
iz
nedolžnih
otročjih
ust
:
nji
je
bilo
mahoma
vse
jasno
.
Urno
se
napoti
s
hčerko
k
njemu
.
Meč
ji
je
presunil
srce
,
ko
je
zagledala
svojega
sina
;
takega
si
vendar
ni
mislila
.
To
je
bil
njen
sin
,
ki
je
šel
,
še
ni
minilo
leto
,
tako
čvrst
,
tako
cvetoč
,
tako
ponosen
od
nje
!
Valentin
se
ni
upal
oči
povzdigniti
v
mater
,
ki
ga
je
gledala
s
solznimi
očmi
,
kakor
gleda
samo
mati
svojega
ljubega
,
nesrečnega
sina
.
Več
časa
nista
izpregovorila
besede
ne
on
,
ne
ona
.
Slednjič
mu
reče
mati
:
„
Vstani
in
pojdi
z
menoj
,
nesrečno
dete
!
"
„„
Pustite
me
tukaj
,
mati
,
da
se
zmrači
,
""
odgovori
ji
Valentin
.
Mati
je
izprevidela
,
da
je
to
res
najbolje
.
Poda
mu
torej
nekaj
jedi
,
ki
jo
je
bila
prinesla
s
seboj
.
Zdelo
se
ji
je
,
kakor
da
bi
delila
beraču
vbogajme
.
Morebiti
je
čutil
tudi
on
kaj
takega
;
težko
mu
je
bilo
iztegniti
roko
po
jedi
,
in
dasi
je
bil
silno
lačen
,
ni
mu
bilo
mogoče
pokusiti
je
,
dokler
ni
mati
odšla
.
Ko
je
bila
že
tema
nastala
,
plazil
se
je
kakor
tat
proti
očetovi
hiši
.
Bil
je
tako
srečen
,
da
ga
nihče
ni
videl
;
tudi
izmed
domačih
ljudi
ga
nihče
ni
zapazil
,
ko
se
je
zmuznil
skozi
vrata
na
dvorišče
in
odtod
splezal
na
svisli
v
seno
.
Zastonj
ga
je
mati
čakala
z
večerjo
.
Ko
ga
le
ni
bilo
,
začelo
se
ji
je
dozdevati
,
kaj
je
.
Išče
ga
torej
povsod
,
kjer
se
ji
je
zdelo
,
da
bi
utegnil
biti
skrit
;
napol
glasno
ga
kliče
po
imenu
in
slednjič
se
ji
res
oglasi
.
Tako
išče
starka
s
črvičem
v
kljunu
svojega
mladiča
,
ki
se
je
zbegan
skril
jastrebu
v
grmovju
.
Valentin
je
dobro
živel
na
Dunaju
;
z
denarjem
,
katerega
mu
je
pošiljal
oče
,
dokler
ga
je
imel
sam
dovolj
,
bi
bili
lahko
drugi
trije
,
štirje
dobro
živeli
.
Prijateljev
je
imel
dovolj
,
da
so
mu
pomagali
zapravljati
.
Potem
ko
je
denar
od
doma
prihajal
bolj
in
bolj
poredkoma
,
je
začel
delati
dolgove
,
na
upanje
jesti
in
piti
,
kar
mu
nekaj
časa
ni
bilo
težko
;
saj
se
je
vedelo
,
da
je
bogatega
očeta
sin
.
Ko
mu
je
slednjič
začel
oče
pošiljati
dobrih
naukov
namesto
denarja
,
se
je
obrnil
s
svojimi
prošnjami
do
matere
.
Ona
mu
je
pošiljala
,
dokler
je
kaj
imela
.
Ko
že
ni
mogla
več
,
pisala
mu
je
in
razložila
vse
,
kako
je
zdaj
doma
.
Nato
so
izostala
tudi
njegova
pisma
.
Oče
in
mati
sta
mislila
,
da
si
je
preskrbel
kje
kakega
zaslužka
.
Valentin
ga
je
bil
res
začel
iskati
,
ko
mu
je
bila
že
voda
do
grla
;
ali
tako
zanemarjenemu
človeku
,
kakor
je
bil
zdaj
Valentin
,
nihče
prav
ne
upa
,
da
bi
mu
dal
kako
službo
v
hiši
,
ali
da
bi
mu
izročil
svojega
sina
v
pouk
.
Prijatelji
in
rojaki
so
mu
res
pomagali
,
dokler
so
mogli
,
ali
ker
so
bili
skoraj
vsi
sami
siromaki
,
je
bila
njih
podpora
tudi
skoraj
pri
kraju
.
Ker
ni
imel
več
za
stanovanje
,
prenočeval
je
zdaj
pri
tem
,
zdaj
pri
onem
znancu
;
ali
ko
so
odšli
slednjič
vsi
na
počitnice
,
bil
je
čisto
brez
stanovanja
,
brez
prenočišča
v
tujem
mestu
.
Raztrgan
,
umazan
in
lačen
se
je
klatil
po
ulicah
,
toliko
da
ni
prosil
vbogajme
;
bil
je
pravi
potepuh
.
To
pa
moramo
vendar
reči
njemu
na
čast
,
da
ni
storil
v
svoji
najhujši
stiski
nikoli
nič
sramotnega
.
Prosil
ni
,
še
svojih
prijateljev
ni
nagovarjal
nikoli
;
jemal
je
samo
,
kar
so
mu
sami
dajali
,
in
to
vselej
spristavkom
,
da
jim
povrne
,
kadar
bo
mogel
.
Slednjič
ga
primejo
za
potepuha
;
ker
se
ni
mogel
izkazati
,
kje
stanuje
in
o
čem
živi
,
pošljejo
ga
,
kakor
se
pošiljajo
taki
ljudje
,
v
domovino
.
In
tako
je
ležal
nekdaj
bogatega
Sódnika
sin
v
senu
,
kakor
berač
,
na
domu
svojega
očeta
,
katerega
nesreče
je
bil
tudi
on
nemalo
kriv
.
V
svojem
ponižanju
je
blagroval
hlapca
,
ki
je
hodil
brezskrbno
zvižgaje
po
dvorišču
.
Mati
je
imela
težko
nalogo
,
povedati
svojemu
možu
,
da
je
sin
doma
.
To
je
storila
že
takoj
drugi
dan
popoldne
;
kar
mora
biti
,
bolje
da
je
prej
.
Andrej
ni
zinil
besede
,
ko
je
slišal
to
žalostno
novico
.
Ali
ko
mu
nekoliko
potem
pripelje
sina
,
obrne
se
mož
na
stran
;
zdaj
še
le
je
spoznal
vso
velikost
svoje
nesreče
.
Kakor
se
polasti
nesrečnega
na
smrt
obsojenega
človeka
,
ko
je
sodba
potrjena
,
neko
brezčutje
,
da
se
več
ne
boji
in
ne
upa
,
tako
je
Sódnik
mirno
čakal
dneva
,
ko
se
mu
razruši
nekdaj
tako
veličastno
in
trdno
poslopje
njegovega
blagostanja
.
Vendar
ta
dan
ni
prišel
tako
hitro
,
kakor
se
je
nadejal
on
in
njegovi
znanci
.
Ljubezen
do
njegove
hčere
,
ali
usmiljenje
do
nesrečnega
moža
in
njegove
družine
ali
pa
oboje
skupaj
,
ni
dalo
Brezarju
miru
.
Dasi
je
bil
Sódnik
tako
prevzetno
in
osorno
zavrnil
njegovo
blago
ponudbo
,
je
Anton
vendar
ukrepal
in
ugibal
,
kako
bi
bilo
pomagati
možu
brez
njegovega
privoljenja
,
proti
njegovi
volji
.
In
res
je
,
nekaj
z
obeti
in
dobro
besedo
,
nekaj
pa
tudi
z
gotovim
denarjem
,
dosegel
vsaj
toliko
,
da
je
stvar
nekako
obvisela
.
Tiho
in
žalostno
je
bilo
sedaj
vse
pri
Sódnikovih
;
nihče
se
skoraj
ni
upal
na
glas
govoriti
,
kakor
da
bi
imeli
mrliča
v
hiši
.
Brez
hlapca
in
dekle
so
bili
,
družina
je
delala
sama
,
kolikor
je
kdo
mogel
.
Sódnik
sam
in
Valentin
sta
opravljala
potrebna
hlapčevska
dela
.
Posebno
žalostno
je
bilo
videti
Andrejčka
in
Zalko
;
uboga
otroka
,
prej
tako
živa
in
vesela
,
sta
se
plazila
zdaj
vsa
pobita
in
poparjena
po
hiši
,
po
dvorišču
in
po
vrtu
.
Videla
in
čutila
sta
,
da
je
zdaj
vse
izpremenjeno
,
a
vedela
nista
,
kako
in
zakaj
.
Andrej
je
svojega
mlajšega
sinka
posebno
rad
imel
;
prej
si
ga
je
večkrat
sede
posadil
na
kolena
ter
se
malo
poigral
ž
njim
;
zdaj
ga
ni
pogledal
,
še
prav
nepriljuden
je
bil
ž
njim
,
tako
da
je
mater
bolelo
,
ali
rekla
mu
vendar
ni
ničesar
.
Zato
se
ga
je
Andrejček
tudi
ogibal
.
Vendar
skrb
mu
ni
dala
pokoja
.
Ker
mu
ni
hotela
mati
ničesar
povedati
,
ojunači
se
neki
dan
ter
gre
naravnost
k
očetu
,
naj
že
bo
kar
hoče
.
Andrej
je
ravno
nekaj
pri
kolih
popravljal
,
ko
stopi
deček
predenj
ter
ga
nagovori
:
„
Mati
pravijo
,
da
nič
ne
vedo
;
jaz
pa
vem
,
da
vedo
,
samo
povedati
mi
nočejo
;
zato
vprašam
vas
,
oče
:
Zakaj
je
zdaj
vse
tako
čudno
pri
nas
?
Zakaj
ste
vi
tako
žalostni
,
oče
?
"
„„
Kaj
to
tebe
skrbi
?
""
zavrne
ga
oče
osorno
.
Ali
deček
se
ne
da
oplašiti
;
pogumno
vpraša
dalje
:
„
Ali
je
res
,
oče
,
kakor
mi
je
dejal
sosedov
Francek
,
da
nam
bo
vse
prodano
?
Jelite
,
da
ni
res
?
"
Na
te
besede
zavihti
Sódnik
ves
razkačen
kladivo
,
ki
ga
je
imel
v
roki
,
nad
svojim
sinom
,
rekoč
:
„
Poberi
se
mi
izpred
oči
,
spaka
,
če
ne
——
—
!
"
Tako
srditega
Andrejček
še
nikdar
ni
videl
svojega
očeta
;
prestrašen
odskoči
nekoliko
v
stran
,
da
bi
ga
ne
zadela
srdita
očeta
roka
;
potem
obstoji
,
nič
ne
reče
,
a
tako
žalostno
,
tako
milo
pogleda
svojega
očeta
,
da
se
temu
srce
stopi
.
Urno
skoči
k
njemu
,
privzdigne
ga
od
tal
,
stisne
ga
na
prsi
,
poljubi
mu
čelo
,
potem
ga
izpusti
na
tla
in
naglo
odide
.
Vse
to
se
je
tako
hitro
vršilo
,
da
se
je
deček
komaj
prav
zavedel
,
kaj
se
godi
ž
njim
;
a
to
je
pa
izprevidel
,
da
je
oče
nesrečen
,
jako
nesrečen
!
Neko
popoldne
proti
večeru
je
bil
Andrej
sam
na
vrtu
;
na
klopi
pod
drevesom
je
sedel
in
premišljal
svoj
žalostni
stan
.
Čudno
se
je
pač
njemu
samemu
zdelo
,
kako
je
to
,
da
stvar
še
tako
dolgo
visi
;
zdaj
še
le
mu
je
stopilo
jasno
pred
oči
vprašanje
kakor
nikdar
poprej
;
Kaj
bo
z
ženo
in
otroci
?
Nase
ni
mislil
.
Hudo
mu
je
bilo
pri
srcu
;
zdaj
je
bil
pripravljen
storiti
vse
,
kar
bi
mu
bil
kdo
svetoval
,
da
bi
odvrnil
skrajno
nesrečo
od
svoje
družine
;
že
se
je
bil
skoraj
sprijaznil
z
mislijo
,
da
bi
stopil
pred
zaničevanega
Brezarja
ter
ga
prosil
:
Pomagaj
,
ako
moreš
!
V
tem
trenutku
je
naravna
ljubezen
do
družine
premagovala
prirojeno
mu
prevzetnost
in
trdovratnost
——
v
tem
trenutku
;
a
kdo
bi
bil
porok
,
da
se
mož
,
ko
vstane
in
nastopi
svojo
trnjevo
pot
,
ne
premisli
in
ne
pade
zopet
nazaj
v
svojo
sta
o
trdosrčnost
in
svojeglavnost
.
Te
težavne
poti
mu
ni
bilo
treba
.
Ko
je
tako
zamišljen
sedel
,
približa
se
mu
nekdo
kakor
tat
s
tihimi
koraki
.
Bil
je
Nósan
.
Ko
ga
Sódnik
nejevoljno
pogleda
,
zapazi
,
da
je
človek
nekako
izpremenjen
.
Zadnje
dni
je
hodil
silno
zanemarjen
,
kakor
človek
,
ki
se
mu
slabo
godi
;
zdaj
je
imel
vso
novo
obleko
in
zadovoljnost
mu
je
sijala
z
obraza
.
„
Kaj
iščeš
tod
?
"
ogovori
ga
Sódnik
precej
osorno
.
„
Nič
ne
iščem
,
"
odgovori
mu
Nósan
z
nekako
zamolklim
glasom
,
kakor
da
bi
ne
imel
prav
dobre
vesti
.
„
Nekaj
bi
rad
govoril
s
tabo
,
tebi
na
korist
,
ako
boš
pameten
;
ali
tukaj
ne
gre
;
vstanj
,
pojdiva
v
tvojo
sobo
;
stvar
ni
,
da
bi
jo
vsak
slišal
.
"
„„
Kar
je
poštenega
,
lahko
vsak
človek
sliši
.
""
„
Pameten
bodi
,
Andrej
,
drugače
ne
morem
govoriti
s
teboj
.
"
„„
Jaz
pa
pravim
,
povej
mi
tukaj
;
kar
imaš
;
če
nočeš
,
pa
pojdi
,
odkod
si
prišel
;
jaz
te
nisem
klical
.
""
Ko
je
Nósan
videl
,
da
moža
ni
premakniti
z
mesta
,
začne
ogledavati
kraj
,
ali
ni
nobenega
človeka
blizu
.
Ko
se
je
prepričal
,
da
sta
sama
,
se
obrne
k
Sódniku
,
rekoč
:
„
Vidiš
,
da
nisem
napačen
človek
,
Sódnik
?
Dobro
se
mi
godi
,
kar
lahko
vidiš
,
vendar
nisem
pozabil
svojih
starih
prijateljev
;
če
imam
jaz
,
naj
imajo
tudi
drugi
;
posebno
pa
ti
,
četudi
si
včasi
ravnal
z
mano
malo
neprijazno
;
ali
to
bodi
vse
pozabljeno
.
"
„„
Kaj
čeljustaš
!
""
seže
mu
Sódnik
nevoljno
v
besedo
;
„„
povej
hitro
in
na
kratko
,
kar
hočeš
;
saj
dobrega
tako
nič
ne
bo
.
""
„
Dobrega
,
dobrega
,
če
boš
pameten
,
Andrej
!
"
Nato
se
ozre
še
enkrat
plaho
okoli
,
potem
potegne
nekaj
iz
nedrija
ter
pokaže
Sódniku
:
„
Ali
poznaš
še
to
podobo
?
"
Sódnik
debelo
gleda
;
imel
je
pred
očmi
čisto
nov
stotak
.
„
Odkod
ti
to
?
"
vpraša
ter
ga
ostro
pogleda
.
„„
Ta
ni
sam
,
še
več
ti
jih
lahko
pokažem
;
taki
smo
zdaj
mi
,
vidiš
,
Sódnik
!
""
„
Vprašal
sem
te
,
odkod
si
to
dobil
.
"
„„
Le
počasi
,
vse
se
ti
pove
,
samo
potrpljenja
je
treba
.
""
„
Kaj
bi
te
vprašal
,
po
pošteni
poti
nisi
prišel
do
tega
,
to
je
gotovo
.
"
„„
Po
nepošteni
tudi
ne
,
samo
pameten
mora
človek
biti
,
kakor
pravim
;
ukradeno
ni
,
kakor
si
morebiti
misliš
,
tudi
s
silo
ni
vzeto
,
ne
z
zvijačo
.
Kako
bi
bilo
potem
nepošteno
pridobljeno
!
""
Sódniku
se
je
začelo
nekaj
dozdevati
;
vendar
rekel
ni
nič
.
Čakati
je
hotel
,
da
se
Nósan
sam
izpove
.
Ali
to
ni
šlo
tako
hitro
;
Nósan
naredi
silno
prebrisan
obraz
,
pomežika
s
svojimi
drobnimi
mišjimi
očmi
ter
začne
:
„
Vidiš
,
Sódnik
,
trdi
časi
so
dandanašnji
;
preveč
nas
je
na
svetu
;
boriti
se
moramo
za
svoj
živež
,
kolikor
nam
ga
je
treba
,
da
nam
sapa
ne
uide
,
kakor
se
kateri
more
.
Z
rezanico
v
glavi
se
ne
pride
daleč
;
pameti
je
treba
in
prebrisanosti
.
Z
velike
ceste
je
treba
včasi
kreniti
na
bližnjico
;
po
grmovju
in
trnju
se
je
treba
plaziti
,
četudi
si
človek
malo
razpraska
roke
ali
obraz
,
da
druge
prehiti
.
Samo
vedeti
se
mora
za
bližnjice
.
Zakaj
pa
ima
človek
pamet
,
da
bi
je
ne
rabil
v
svojo
korist
?
Kdor
si
more
zlahka
služiti
kruha
,
kaj
bi
se
ubijal
z
veliko
druhaljo
kakor
črna
živina
!
Glej
,
jaz
jih
nekaj
poznam
,
lahko
bi
ti
jih
imenoval
,
pa
zdaj
ti
jih
še
nočem
,
ki
so
,
ni
še
dolgo
tega
,
sline
požirali
;
zdaj
žive
kakor
vrabec
v
prosu
.
Svoje
raztrgane
koče
so
podrli
in
sezidali
so
si
hiše
kakor
gradove
.
Poglej
,
da
ti
enega
imenujem
,
Borovščakovega
Martina
,
kako
si
je
hitro
opomogel
.
Ljudje
ugibljejo
in
ugibljejo
,
nihče
nič
pravega
ne
ve
,
on
se
jim
pa
smeje
.
Pameten
je
bil
,
drugega
nič
;
sreča
mu
je
roko
molila
,
on
jo
je
prijel
za
roko
,
in
zdaj
je
na
trdnem
.
Vidiš
,
Sódnik
,
ti
bi
lahko
ravno
tako
,
samo
da
bi
hotel
.
Vidim
,
da
že
težko
čakaš
,
ne
bom
te
predolgo
prezal
,
torej
naravnost
:
Našel
se
je
mlad
človek
,
prebrisana
glava
,
da
malo
takih
;
on
je
pravi
dobrotnik
vseh
,
ki
so
brez
svoje
krivice
zagazili
v
siromaštvo
.
—
Bil
je
že
v
sedmi
latinski
šoli
,
ali
veselilo
ga
ni
čepeti
za
prašnimi
knjigami
;
popustil
je
šolske
klopi
in
je
šel
k
vojakom
.
Ali
tudi
tu
ni
našel
miru
,
pregrdo
tu
ravnajo
z
ljudmi
;
molčati
je
treba
in
trpeti
vsako
krivico
.
Ko
bi
bil
imel
biti
kaznovan
zaradi
neke
nepremišljene
,
a
resnične
in
pravične
besede
,
je
popustil
vojaški
stan
in
pobegnil
;
zdaj
se
potika
po
deželi
in
se
skriva
pri
usmiljenih
ljudeh
.
Večkrat
so
mu
bili
že
na
sledu
,
ali
dobili
ga
niso
in
ga
ne
bodo
.
Srečen
,
pri
komur
potrka
on
na
duri
,
da
naj
ga
vzame
pod
streho
.
Cesar
ali
kralj
ne
vem
če
plačuje
tako
kakor
on
vse
,
kar
se
mu
da
;
bogastvo
pušča
povsod
za
sabo
.
"
„„
To
je
,
""
seže
mu
Sódnik
,
ki
mu
je
to
besedovanje
že
predolgo
trpelo
,
v
besedo
;
„„
ta
človek
denar
dela
.
""
„
Ne
tako
glasno
,
saj
ni
treba
,
da
bi
vsak
slišal
,
kar
govoriva
,
Tako
je
,
kakor
praviš
,
Sódnik
;
bankovce
dela
.
"
„
In
kaj
to
meni
pripoveduješ
?
"
reče
Sódnik
ter
vstane
nemiren
.
„„
Ostani
,
nu
,
ostani
,
kam
se
ti
tako
mudi
?
Ravno
tebi
to
pripovedujem
in
upam
,
da
mi
boš
še
kdaj
hvaležen
,
da
sem
prišel
ravno
k
tebi
.
""
„
Kaj
hočeš
od
mene
?
"
„„
Ne
bodi
kakor
vihar
,
če
hočeš
,
da
se
pogovoriva
.
Miren
bodi
in
poslušaj
,
potem
stori
,
kar
se
ti
zdi
.
""
„
Meni
se
zdi
,
da
sem
te
že
predolgo
poslušal
.
"
„„
Kako
?
Saj
ti
nisem
še
povedal
,
pokaj
sem
prišel
pravzaprav
k
tebi
.
Lahko
si
misliš
,
da
tak
človek
ne
more
predolgo
prebivati
pod
eno
streho
,
ako
noče
,
da
ga
zaslede
.
Zdaj
se
mora
zopet
preseliti
in
jaz
sem
ga
pregovoril
,
da
pride
—
k
tebi
.
""
„
Zakaj
ravno
k
meni
?
"
reče
Sódnik
kakor
prestrašen
.
Nato
Nósan
nekoliko
časa
molči
,
kakor
da
bi
prav
ne
vedel
,
kaj
bi
rekel
;
ali
se
pa
morebiti
ni
upal
povedati
vsega
,
kar
je
mislil
,
da
bi
Sódnika
ne
oplašil
.
Reče
mu
torej
:
„
Zato
,
ker
je
ta
kraj
najbolj
pripraven
;
pri
Sódniku
ga
ne
bo
nihče
iskal
.
Veš
,
tam
v
tvojem
smrečju
,
tista
koliba
je
kakor
nalašč
pripravljena
za
to
.
Tam
ga
naselimo
,
tja
mu
bomo
nosili
jedi
in
pijače
in
česar
mu
bo
še
treba
.
Ti
samo
molči
in
se
delaj
,
kakor
da
bi
nič
ne
vedel
;
za
drugo
bom
že
jaz
skrbel
.
"
Zdaj
je
Sódnik
molčal
;
na
obrazu
se
mu
je
videlo
,
da
se
mu
je
vnel
v
prsih
hud
boj
.
Čez
nekaj
časa
mu
reče
z
resnim
glasom
:
„
Nósan
,
ali
veš
,
kaj
mi
svetuješ
?
Star
si
,
menim
,
dovolj
;
tebi
ni
treba
praviti
,
da
je
to
veliko
hudodelstvo
in
ostro
prepovedano
.
"
„„
Ostro
prepovedano
je
res
,
in
to
tudi
mora
biti
;
kaj
bi
bilo
,
ko
bi
vsak
smel
kaj
takega
?
Ali
je
pa
to
tudi
hudodelstvo
,
pregreha
,
krivica
,
to
je
drugo
vprašanje
.
Ako
greš
v
hudi
vročini
lačen
in
žejen
in
spehan
mimo
velikega
vinograda
,
kjer
visi
tisoč
in
tisoč
lepih
,
zrelih
grozdov
;
sline
se
ti
cede
,
ako
se
ti
niso
že
popolnoma
posušile
;
žive
duše
ni
videti
blizu
;
prepovedano
je
res
,
ali
če
sežeš
po
grozdu
,
če
ga
odtrgaš
in
pozoblješ
,
da
si
dušo
privežeš
——
prepovedano
je
res
,
kakor
pravim
,
ostro
prepovedano
;
mož
s
puško
v
roki
hodi
po
vinogradu
——
vendar
te
vprašam
:
Ali
si
storil
kaj
hudega
?
Ali
se
bo
možu
,
ki
ima
toliko
grozdja
,
kaj
poznalo
?
In
tebi
je
vendar
pomagano
.
Država
,
lepa
reč
,
ali
pa
država
tudi
skrbi
zate
?
Ali
gane
samo
z
mazincem
,
da
bi
ti
pomagala
?
V
državi
ima
vsak
človek
pravico
,
mirno
,
da
ga
nihče
ne
moti
,
umreti
od
glada
!
Koliko
si
storil
ti
zanjo
,
dokler
si
mogel
!
Koliko
si
ji
plačal
davkov
!
Kaj
je
ona
storila
zate
?
Ali
bi
ne
bila
njena
dolžnost
,
pomagati
ti
zdaj
,
ko
si
oslabel
;
in
če
tega
noče
,
kakor
je
dolžna
,
ali
nimaš
pravice
,
vzeti
si
sam
,
kar
je
takorekoč
tvoje
po
boži
in
človeški
pravici
?
Če
si
prisvojiš
toliko
,
da
si
pomagaš
zopet
na
noge
,
vprašam
te
,
komu
boš
storil
krivico
?
Ali
bo
to
tvojega
soseda
bolelo
?
Vem
,
kaj
mi
hočeš
na
to
odvrniti
:
Kaj
bi
pa
bilo
,
ko
bi
vsak
to
storil
?
Prijatelj
,
da
se
to
ne
zgodi
,
zato
je
že
skrbljeno
,
nič
se
ne
boj
.
Vsak
tega
ne
more
;
kdor
pa
more
,
ta
je
neumen
,
ako
tega
ne
stori
.
To
je
samo
kakor
neko
posojilo
;
saj
tudi
država
jemlje
tako
na
posodo
od
svojih
državljanov
,
kadar
je
sila
;
kadar
si
opomoreš
,
kdo
ti
pa
brani
povrniti
zopet
sčasom
,
kar
si
vzel
na
posodo
,
ako
bi
te
pekla
vest
.
Bodi
torej
pameten
,
Sódnik
,
in
ne
odganjaj
sreče
,
ki
se
ti
ponuja
,
morebiti
zdaj
zadnjikrat
.
""
Mirno
je
poslušal
Sódnik
te
krive
nauke
;
pač
bi
bil
lahko
mnogokaj
na
to
odgovoril
izkušnjavcu
;
vendar
je
bil
v
takem
stanju
,
da
se
mu
ni
vse
,
kar
je
slišal
,
zdelo
tako
ničevo
,
kakor
je
bilo
v
resnici
.
Ogibajoč
se
pravega
vprašanja
začne
ga
strašiti
:
„
Ali
si
pa
prav
premislil
,
Nósan
,
kaj
delaš
,
da
meni
take
stvari
pripoveduješ
?
Ali
ne
veš
,
da
te
imam
zdaj
v
svoji
pesti
?
"
„„
Sódnik
izdajalec
,
ovaduh
?
Ne
,
dobro
vem
,
kaj
delam
.
Lahko
bi
ti
bil
dejal
,
da
mi
daj
roko
in
besedo
,
da
ostane
med
nama
,
kar
ti
bom
povedal
;
pri
tebi
tega
ni
treba
;
predobro
te
poznam
.
Četudi
se
nam
ne
pridružiš
,
vem
,
da
se
nam
tebe
ni
treba
bati
.
Človek
mora
vedeti
,
s
kom
govori
;
mož
ostane
mož
,
naj
se
mu
še
tako
hudo
godi
.
Torej
,
Sódnik
,
nič
pomiselka
,
odloči
se
,
udari
mi
v
roko
,
kakor
mož
možu
,
in
tvoje
stiske
je
konec
.
""
„
Ne
,
Nósan
,
tu
ni
treba
nič
pomiselka
.
Slabo
se
mi
godi
res
,
kaj
bi
tajil
,
saj
tebi
tako
ne
morem
,
..
ko
bi
hotel
.
Siromak
sem
,
berač
,
a
dozdaj
še
pošten
.
Če
ne
morem
drugega
,
pošteno
ime
hočem
zapustiti
svojim
otrokom
,
da
se
jim
,
ne
bo
treba
sramovati
svojega
očeta
še
po
moji
smrti
.
Če
mi
ne
veš
drugega
sveta
,
pusti
me
in
hodi
zbogom
!
"
„„
To
je
torej
tvoja
zadnja
beseda
?
""
„
Kakor
sem
rekel
.
"
„„
Kakor
te
je
volja
.
Komur
ni
svetovati
,
njemu
ni
pomagati
.
Drugih
imam
dovolj
na
izbiro
,
ki
z
veseljem
sprejmo
mojo
ponudbo
.
Saj
ni
da
bi
moral
ravno
ti
biti
.
""
Vendar
čez
nekaj
časa
se
premisli
:
„
Ne
,
Sódnik
,
tako
te
ne
morem
pustiti
.
Veš
,
mnogo
dobrega
sem
pri
tebi
užil
,
ko
se
ti
je
še
dobro
godilo
.
Nehvaležen
bi
bil
,
ko
bi
šel
drugam
.
Premisli
se
,
bodi
naš
,
ne
boš
se
kesal
.
Kaj
boš
s
svojo
poštenostjo
?
Beračit
pojdeš
lahko
z
njo
ti
in
tvoji
otroci
.
Ali
ni
dolžnost
očetu
storiti
za
svoje
otroke
,
kar
more
?
Bojiš
se
,
da
bi
nas
zalezli
?
Nič
se
ni
bati
;
mi
smo
previdni
in
vemo
,
kaj
delamo
;
moja
koža
je
meni
tako
ljuba
,
kakor
tebi
tvoja
.
Poskusi
samo
,
videl
boš
,
kako
je
to
lahko
in
brez
nevarnosti
,
samo
jezik
za
zobmi
!
Nekaj
srčnosti
seveda
je
treba
.
Ali
pomisli
,
da
ti
ni
druge
pomoči
.
Nekdaj
so
možje
v
takem
stanju
,
v
kakršnem
si
zdaj
ti
,
o
polnoči
v
ris
hodili
,
hudiča
klicali
in
mu
svojo
dušo
zapisavali
.
Dandanašnji
ni
več
taka
navada
.
Hudič
se
zdaj
ne
da
več
priklicati
,
menda
ima
že
toliko
duš
v
peklu
,
da
se
za
nobeno
več
ne
zmeni
.
——
Tiho
,
nekdo
prihaja
!
Premisli
to
stvar
čez
noč
;
jutri
pridem
zopet
o
tem
času
na
to
mesto
.
Bodi
pameten
,
Sódnik
.
Srečno
!
"
Nato
izgine
kakor
senca
.
Sódnik
je
mirno
obsedel
na
svojem
mestu
.
Ni
mu
dejal
,
da
naj
pride
,
ne
,
da
naj
ne
pride
.
Bilo
je
zvečer
.
Okoli
velike
mize
pri
Korenu
je
sedela
kmečka
druščina
.
Možje
so
se
menili
,
kakor
po
navadi
,
o
slabih
časih
,
potoževali
si
svoje
težave
in
nadloge
in
pili
dobro
Korenovo
kapljico
za
tolažbo
.
Nazadnje
se
govorica
obrne
na
posebne
dogodbe
med
njimi
.
„
Saj
pravim
,
"
oglasi
se
suh
možiček
v
kotu
,
„
mačko
vrzi
kakor
hočeš
,
vselej
ti
pade
na
noge
.
Tega
Sódnika
ni
ugonobiti
.
Kdaj
smo
že
mislili
,
da
mu
je
vrat
zadrgnilo
,
vendar
še
diha
in
prav
krepko
diha
.
Nas
pa
da
le
kaj
dregne
,
pa
že
ležimo
na
tleh
,
da
se
ne
ganemo
več
.
Kaj
menite
,
možje
,
kako
si
je
zdaj
zopet
opomogel
?
Jaz
pravim
,
v
loteriji
je
zadel
kako
veliko
terno
.
Srečo
ima
ta
človek
,
da
nič
takega
.
Moja
stara
stavi
in
stavi
,
pa
še
ambe
ni
nikoli
zadela
.
"
„„
Ti
in
tvoja
večna
loterija
!
""
zavrne
ga
mož
z
zavihanimi
rokavi
ter
krepko
pljune
pod
mizo
.
„„
Brezar
mu
je
pomagal
,
nič
drugega
.
Kako
da
ne
?
Njegovo
hčer
ima
rad
in
petičen
je
tudi
,
zakaj
bi
ne
pomagal
možu
,
ki
bo
danes
ali
jutri
njegov
tast
!
""
„
Ta
je
bosa
!
"
oglasi
se
rjavolas
,
pegast
mož
,
ki
je
sedel
predgovorniku
nasproti
:
„
Ko
bi
imel
Brezar
toliko
stotakov
kolikor
ima
desetakov
,
potem
bi
se
govorilo
.
Kaj
veš
ti
,
koliko
ima
Sódnik
dolga
!
Vse
vkup
,
kar
imamo
mi
,
ki
tukaj
sedimo
,
ni
toliko
vredno
.
In
ko
bi
mu
tudi
Brezar
mogel
in
hotel
dati
,
kolikor
potrebuje
,
da
izgazi
,
potlej
se
še
le
vpraša
,
ali
bi
hotel
Sódnik
pomoči
od
Brezarja
.
Saj
menda
veš
,
kako
ga
sovraži
in
zaničuje
.
Ti
ne
poznaš
Sódnika
,
ako
meniš
,
da
bi
se
kedaj
pred
Brezarjem
tako
ponižal
.
Ali
ni
bolj
pametno
misliti
,
da
se
je
sin
Matija
usmilil
svojega
očeta
?
Dobro
se
mu
godi
,
kakor
govore
,
tam
na
Nemškem
,
ali
kje
je
.
Bogati
trgovec
,
pri
katerem
je
bil
v
službi
,
vzel
ga
je
za
tovariša
;
edino
hčer
ima
in
Matija
bo
zet
njegov
.
"
„„
Tudi
takisto
ne
bo
,
kakor
ti
praviš
,
Martin
,
""
seže
mu
v
besedo
zaripljen
možak
,
ki
je
do
zdaj
,
brado
s
komolci
podpirajoč
,
mirno
poslušal
to
modrovanje
.
„
Vi
možje
,
vsi
nič
ne
veste
.
Mene
poslušajte
in
potem
mir
besedi
!
Meni
je
pravil
Mejačev
Jurij
,
ki
ga
je
sam
slišal
,
in
on
bo
menda
vendar
vedel
,
odkod
ima
denar
.
Dobil
je
pravdo
s
tistimi
možmi
,
ki
so
pri
nas
tovarno
zidali
.
Vsega
res
ni
dobil
,
kar
so
mu
dolžni
,
a
vendar
toliko
,
da
se
more
zopet
gibati
;
ali
upa
sčasom
še
več
.
Tako
,
zdaj
veste
!
""
Nato
se
je
možiček
v
kotu
,
ki
je
bil
izprožil
ta
pogovor
,
ravno
pripravljal
,
da
bi
mu
odgovoril
,
ali
v
tem
trenutku
se
nekaj
zgodi
,
kar
je
možu
sapo
zaprlo
.
Vrata
se
nanagloma
odpro
;
prikaže
se
ženska
,
ki
je
bila
možu
predobro
znana
.
Ženska
na
pragu
obstoji
in
nekaj
časa
molči
,
bodisi
da
je
bila
tako
spehana
,
ali
pa
od
jeze
ni
mogla
izpregovoriti
besede
.
Jezna
je
bila
,
to
se
je
videlo
z
njenih
zaripljenih
lic
in
bolščečih
oči
.
Vsa
družba
se
je
obrnila
proti
nji
,
razen
moža
v
kotu
,
ki
je
bil
vidno
v
veliki
zadregi
.
Čez
nekaj
časa
odpre
žena
usta
,
in
iz
njih
se
vsuje
gosta
toča
srditih
besed
in
zarobljenih
priimkov
nad
glavo
nesrečnemu
možu
.
Zdaj
pa
zdaj
je
odskočilo
tudi
kako
zrno
na
njegove
tovariše
,
ki
niso
prav
vedeli
,
kako
bi
se
držali
v
tej
nevihti
.
Huda
vest
je
pač
natihoma
govorila
vsakemu
izmed
njih
:
kar
se
je
njemu
zgodilo
,
to
lahko
tudi
tebe
doleti
,
in
ne
čisto
po
krivem
.
Toda
pustimo
že
neprijetni
prizor
,
enako
neprijeten
pripovedovalcu
in
poslušalcu
,
in
obrnimo
se
drugam
,
v
Sódnikovo
hišo
.
Tu
vidimo
Sódnika
v
svoji
sobi
,
v
pogovoru
z
Valentinom
.
Rad
je
imel
,
kakor
vemo
,
Sódnik
svojega
sina
,
hvalil
ga
je
in
ponašal
se
ž
njim
pred
svetom
,
toliko
bolj
ga
je
peklo
,
da
zdaj
tako
brez
pravega
dela
postopa
doma
.
Njegova
prva
skrb
je
bila
torej
,
ko
si
je
bil
opomogel
,
kar
najprej
mogoče
,
odpraviti
ga
z
lepa
od
hiše
.
Poklical
ga
je
k
sebi
,
da
bi
mu
razodel
svoj
sklep
.
„
Saj
to
menda
sam
vidiš
in
čutiš
,
ljubi
sin
,
"
pravi
mu
prijazno
,
„
da
ni
vse
,
kakor
bi
imelo
biti
.
Očital
ti
ne
bom
ničesar
,
ne
dajal
ti
dobrih
naukov
,
kakor
bi
bila
morda
očetovska
dolžnost
;
saj
sem
tudi
sam
nekoliko
kriv
,
da
je
tako
.
Da
re
more
dalje
tako
biti
,
da
ni
tukaj
tvoje
pravo
mesto
,
to
pač
čutiš
sam
.
Na
Dunaj
,
praviš
,
da
ne
moreš
nazaj
,
ne
bom
te
pritiskal
in
izpraševal
,
zakaj
.
Ali
vlačiti
se
tod
kakor
megla
brez
vetra
,
to
te
ne
more
veseliti
in
tudi
meni
je
hudo
,
ko
te
tako
vidim.
Glej
torej
,
da
si
preskrbiš
kje
kako
malo
službo
za
silo
,
da
boš
vendar
vsaj
kaj
;
da
bi
bil
kedaj
to
,
kar
sem
s
teboj
nameraval
,
tega
upanja
pač
ne
smem
več
imeti
.
Pojdi
v
mesto
,
tam
se
najprej
kaj
najde
,
če
ni
drugače
,
kaka
služba
za
pisarja
.
To
je
vendar
nekaj
za
začetek
,
potem
se
bo
že
dalje
videlo
.
Če
ti
bo
sila
,
saj
veš
,
kje
imaš
očeta
;
vendar
skrbi
kolikor
mogoče
,
da
se
skoraj
postaviš
na
svoje
noge
.
Tvoji
materi
sem
že
sam
vse
razložil
;
poslovi
se
na
kratko
od
nje
in
od
drugih
.
Potem
pojdi
zbogom
.
Na
,
tu
imaš
nekaj
za
prve
potrebe
,
dobro
gospodari
,
priden
bodi
,
varuj
se
dolgov
in
slabe
tovarišije
.
"
Valentin
spravi
podani
mu
denar
ter
reče
očetu
:
„
Vi
ste
bili
vedno
dobri
z
mano
,
oče
,
dasi
sem
bil
tako
malo
vreden
vaše
dobrote
.
Tudi
zdaj
ste
mi
storili
,
česar
sem
sam
najbolj
želel
.
Skrbeti
hočem
naprej
,
da
vam
ne
bodem
delal
sramote
,
kakor
sem
vam
jo
do
sedaj
.
Zdravi
ostanite
,
oče
!
"
Valentin
bi
bil
morda
še
kaj
rekel
,
ali
v
tem
trenutku
je
bil
res
tako
ginjen
,
da
je
še
zadnje
besede
težko
izgovoril
.
Bil
je
,
kakor
smo
videli
,
lahkomiseln
,
razvajen
,
samopaš
človek
,
ali
poleg
tega
je
imel
vendar
mehko
srce
,
v
katerem
je
našla
dobra
beseda
svoje
mesto
,
in
razuzdano
življenje
mu
ni
zadušilo
zadnje
iskre
pravega
čuta
in
moštva
.
Se
tisto
noč
je
spal
pod
tujo
streho
in
Andreju
Sódniku
se
je
bil
odvalil
težek
kamen
od
srca
.
Prijazni
bralec
ne
bodi
nevoljen
,
da
ga
že
zopet
vedemo
v
gostilno
;
ali
v
trgu
,
v
katerem
se
suče
naša
povest
,
ni
bilo
v
onem
času
ne
čitalnice
ne
kazine
,
ne
strelišča
ne
drugega
enakega
mesta
,
kjer
bi
se
bili
možje
zbirali
in
pogovarjali
ali
pa
samo
kratkočasili
.
Korenova
gostilna
je
bila
našim
tržanom
,
kmetom
in
gospodi
,
edino
prilično
zbirališče
.
Tja
nam
je
iti
,
ako
jih
hočemo
najti
zbrane
.
Bilo
je
torej
pri
Korenu
,
v
soboto
zvečer
,
ko
človek
rad
malo
prej
izpreže
ter
se
oddahne
in
si
,
ako
mogoče
,
kaj
privošči
.
V
soboto
večer
se
je
zbirala
,
kakor
smo
že
slišali
,
navadno
gospoda
iz
trga
pri
Korenu
v
stranski
,
gosposki
sobi
.
Tudi
nocoj
vidimo
tu
vso
družbo
zbrano
:
gospoda
okrajnega
sodnika
za
starejšino
v
kotu
,
gospoda
davkarja
,
priglednika
,
pristava
in
kar
je
druge
drobnejše
gospode
.
Precej
pozno
je
že
,
vendar
družba
ni
nič
kaj
glasna
in
vesela
,
kakor
po
navadi
;
nič
se
jim
prav
noče
.
Gospod
sodnik
je
bil
nekako
slabe
volje
.
Dobra
kapljica
Korenova
se
je
zastonj
borila
z
meglami
,
ki
so
mu
mračile
visoko
čelo
.
In
ker
ni
sodnik
dobre
volje
,
kako
bi
mogli
,
kako
bi
smeli
biti
podložniki
njegovi
!
Bil
je
,
da
naravnost
rečemo
,
nocoj
prav
dolgočasen
večer
,
da
že
dolgo
ne
tako
.
To
si
je
menda
vsak
sam
pri
sebi
mislil
,
a
kaj
takega
reči
ni
spodobno
.
To
je
bilo
Korenu
prav
neprijetno
,
a
krčmar
že
celo
ni
,
da
bi
se
po
sili
vtikal
v
take
gosposke
zadeve
.
Pokušal
je
sam
svoje
vino
in
pokušal
,
a
njemu
se
je
zdelo
,
da
vino
ne
more
biti
krivo
slabe
volje
,
katero
je
bilo
videti
na
vsakem
obrazu
.
To
je
potolažilo
poštenega
krčmarja
,
češ
:
jaz
sem
storil
svojo
dolžnost
,
če
se
gospoda
vendar
dolgočasi
,
kaj
to
meni
?
Poskušal
je
zdaj
ta
,
zdaj
ta
,
da
bi
gospodu
v
kotu
razvedril
čelo
.
Gospod
davkar
mu
je
pravil
svoje
najzanimivejše
lovske
dogodbe
,
gospod
pristav
ga
je
zapletal
v
najbolj
zvita
pravoznanska
vprašanja
,
in
tako
so
si
drugi
prizadevali
vsak
po
svoji
moči
:
vse
zastonj
!
Mož
jih
je
mirno
poslušal
,
zdaj
pa
zdaj
tudi
malo
prikimal
;
a
to
je
bilo
vse
,
njegove
misli
so
bile
vidno
kje
drugje
.
Rad
bi
bil
kateri
vprašal
gospoda
,
kaj
mu
je
,
ali
upal
se
ni
nobeden
;
čakali
so
,
da
jim
morebiti
mož
sam
razodene
,
kaj
ga
teži
.
In
to
se
je
tudi
res
zgodilo
.
„
Gospoda
!
"
izpregovori
z
uradno
resnim
glasom
.
„
Nekako
tihi
smo
nocoj
.
Meni
se
nič
prav
ne
ljubi
,
kakor
ste
gotovo
že
vsi
zapazili
.
Ni
čudo
!
Uradnih
skrbi
se
človek
ne
iznebi
tudi
pri
vinu
.
Danes
mi
je
prišel
drugi
dopis
o
tistem
potepuhu
,
tistem
Zaplotniku
,
ki
se
,
kakor
pravijo
,
klati
in
potika
po
našem
okraju
;
zakaj
ga
nismo
že
izsledili
!
Saj
veste
,
gospodje
,
da
smo
storili
vse
,
kar
je
bilo
v
naši
moči
.
Poročil
sem
bil
,
da
so
vse
naše
prizadeve
brez
uspeha
.
Nato
je
bil
nekaj
časa
mir
.
Zdaj
mi
je
pa
prišel
,
kakor
pravim
,
zopet
dopis
,
da
je
v
naših
krajih
,
da
ga
moramo
najti
in
jim
izročiti
živega
ali
mrtvega
.
Sam
zlodej
ga
je
zanesel
sem
,
v
ta
mirni
kraj
,
kjer
nimamo
in
nismo
imeli
,
kar
sem
jaz
tukaj
,
ne
razbojnika
,
ne
tatu
,
sploh
ne
človeka
,
katerega
preganja
postava
,
če
je
res
tukaj
,
kakor
pravijo
.
Lepo
priložnost
imamo
,
gospoda
,
pokazati
svojo
bistroumnost
in
zadobiti
priznanje
in
pohvalo
,
morebiti
še
kaj
več
od
zgoraj
.
Ali
kako
?
to
je
vprašanje
.
Ta
človek
je
kakor
vešča
;
povsod
je
in
nikjer
.
In
če
ga
tudi
vjemo
,
ne
drži
ga
ne
ozidje
ne
železje
.
Saj
so
ga
imeli
v
Gradiški
in
na
Ljubljanskem
gradu
,
zakaj
ga
pa
niso
bolje
varovali
!
Zdaj
ga
pa
mi
iščimo
!
"
Nato
se
oglasi
bistroumni
gospod
davkar
,
še
predno
je
okrajni
sodnik
vse
povedal
,
kar
je
hotel
:
„
Ta
Zaplotnik
ima
gotovo
tisto
čudodelno
koreninico
,
ki
ima
neki
tako
moč
,
da
vsak
zapah
odskoči
,
ko
se
ga
človek
z
njo
dotakne
.
"
„„
Da
bi
ga
le
že
skoraj
imeli
!
""
reče
zopet
okrajni
sodnik
;
„„
potem
bi
me
ne
skrbelo
dalje
.
Ali
kako
?
Saj
smo
že
steknili
vsa
kota
;
iskali
smo
ga
kakor
šivanke
,
vse
zastonj
!
Kaj
menite
,
gospoda
?
""
Nato
se
oglasi
gospod
pristav
:
„
Jaz
bi
dejal
,
gospod
okrajni
sodnik
,
da
se
je
treba
obrniti
na
prebivalstvo
našega
okraja
;
župani
treba
,
da
nam
pomorejo
,
saj
to
je
njihova
dolžnost
.
"
„„
In
tudi
drugi
možje
,
""
pristavi
gospod
priglednik
.
„„
Jaz
poznam
človeka
,
ki
bi
nam
lahko
največ
pomagal
,
samo
ko
bi
hotel
.
Znana
so
mu
vsa
kota
tod
okrog
,
časa
ima
dovolj
in
prebrisan
je
tudi
dosti
za
to
.
Ali
mož
ima
svoje
muhe
,
lepo
je
treba
govoriti
ž
njim
in
tudi
obljubiti
mu
kaj
seveda
.
""
„
Kdo
je
ta
človek
?
"
vpraša
radovedno
okrajni
glavar
.
„„
Neki
Seljan
,
drvar
,
saj
ga
morda
poznate
,
gospod
!
""
„
Kaj
bi
ga
ne
poznal
,
naše
Jerice
oče
!
"
„„
In
ravno
nocoj
je
tukaj
.
Prišel
je
zopet
svojo
ericoledat
ves
zaljubjjen
in
zamakn
en
e
vanjo
.
""
„
Kaj
,
ko
bi
ga
kar
poklicali
,
gospoda
?
"
Nato
vstane
eden
izmed
gospodov
in
gre
v
veliko
sobo
po
Seljana
.
Čudno
se
je
zdelo
Seljanu
,
kaj
mu
hoče
gospoda
,
da
ga
kliče
.
Nerodno
vstane
izza
mize
in
čez
nekaj
časa
se
prikaže
med
durmi
ter
pozdravi
družbo
:
„
Dober
večer
,
gospoda
!!
Kaj
bi
mi
radi
?
Brez
zamere
!
"
„„
Pojte
sem
enkrat
pit
,
oče
Seljan
!
""
ga
pokliče
okrajni
sodnik
ter
mu
pomoli
iz
kota
čez
mizo
svoj
kozarec
.
„„
Saj
smo
stari
znanci
.
""
Kaj
takega
se
ni
bilo
Seljanu
še
nikdar
zgodilo
,
zato
ni
precej
vedel
,
kako
naj
bi
se
vedel
,
da
bi
bilo
prav
.
„
Vaši
Jerici
na
zdravje
!
"
prigovarja
mu
starejšina
.
„„
Tisto
pa
tisto
!
""
zareži
se
vesel
stari
drvar
in
potegne
enkrat
precej
krepko
;
potem
poda
zopet
nazaj
kozarec
.
„
Sedite
malo
k
nam
,
oče
Seljan
!
"
veli
mu
okrajni
sodnik
.
„
Tega
pa
že
ne
,
tega
,
"
brani
se
pošteni
drvar
;
„
človek
mora
vedeti
,
kako
je
kje
treba
.
Vsak
po
svojem
stanu
.
Pri
vojakih
sem
bil
;
oče
Radecki
sam
mi
je
bil
nekdaj
,
ko
nas
je
ogledoval
,
prijazno
na
ramo
potrkal
,
ko
sem
tako
prav
korenjaško
v
vrsti
stal
,
,
trebuh
notri
,
prsi
ven
!
in
grdo
sem
gledal
,
da
je
bilo
strah
!
Videl
sem
nekaj
sveta
,
kaj
bi
ne
vedel
,
kako
se
je
vesti
z
gospodo
!
Ne
,
sedem
ne
;
brez
zamere
;
stoje
bom
poslušal
,
kaj
vas
je
volja
,
gospod
.
"
„„
Vi
ste
pameten
mož
,
oče
Seljan
,
""
začne
se
mu
dobrikati
okrajni
sodnik
;
„„
in
pošten
mož
,
to
nam
je
vsem
dobro
znano
in
zato
vas
tudi
čislamo
.
In
ker
vas
tako
čislamo
,
hočemo
se
na
vas
obrniti
v
neki
prav
imenitni
stvari
,
da
nam
pomagate
,
oče
Seljan
.
""
„
Jaz
da
bi
pomagal
c.
kr.
gosposki
?
Menda
se
norčujete
,
gospod
,
brez
zamere
.
"
„„
Ne
,
oče
Seljan
,
prav
za
res
govorim
;
vaše
pomoči
potrebujemo
;
ravno
vi
nam
lahko
pomagate
,
ako
hočete
,
kakor
morebiti
nihče
drug
tako
.
""
„
Zdaj
sem
pa
res
radoveden
.
Kaj
takega
,
gospod
?
"
„„
Gotovo
ste
že
slišali
govoriti
o
nekem
Zaplotniku
.
""
„
Tistem
,
ki
kmetom
denar
dela
,
kakor
se
pripoveduje
.
"
„„
Prav
tistem
potepuhu
.
""
„
Prebrisana
glava
,
raca
na
vodi
—
brez
zamere
!
Ta
zna
kaj
,
ta
;
zastonj
ni
bil
v
črni
šoli
.
Bankovce
pravijo
da
dela
take
,
da
jih
ni
ločiti
od
cesarskih
.
Jaz
sem
si
že
večkrat
mislil
,
zakaj
ga
cesar
sam
ne
vzame
v
svojo
službo
;
on
bi
mu
delal
take
bankovce
,
da
bi
jih
ne
mogel
nihče
ponarejati
.
In
tudi
za
kaj
drugega
bi
ga
lahko
imel
,
ker
je
človek
tako
bistre
glave
in
tako
umetalne
roke
.
"
„„
Oho
!
oče
Seljan
,
to
ne
gre
kar
tako
,
kakor
si
mislite
vi
;
kaj
niste
tudi
slišali
,
da
je
ta
Zaplotnik
od
vojakov
pobegnil
?
Taki
ljudje
se
ne
jemljo
v
cesarsko
službo
.
Saj
ste
bili
sami
vojak
in
veste
torej
,
kako
veliko
hudodelstvo
je
to
,
če
kdo
pobegne
od
vojakov
.
""
„
Kaj
pak
da
vem
,
gospod
!
Ali
to
pa
tudi
vem
,
kako
grdo
se
včasi
z
ubogim
človekom
pri
vojakih
ravna
.
Hladne
krvi
je
treba
,
da
se
vse
molče
potrpi
;
Zaplotnik
je
nima
,
kakor
je
videti
.
"
„„
Vi
ga
torej
zagovarjate
,
oče
Seljan
!
""
„
Jaz
ga
nič
ne
zagovarjam
,
brez
zamere
,
gospod
!
Taki
ljudje
se
morajo
kaznovati
,
drugače
bi
morda
nihče
ne
ostal
pri
vojakih
;
samo
to
sem
hotel
reči
,
da
Zaplotnik
tega
pač
ni
storil
iz
same
preširnosti
.
"
„„
Pustiva
zdaj
to
,
oče
Seljan
;
poslušajte
,
zakaj
sem
vas
poklical
.
Slišali
ste
menda
tudi
,
da
se
ta
nepridiprav
zdaj
potepa
po
naših
krajih
.
""
„
Goyori
se
to
in
to
,
a
vsega
pameten
Človek
ne
verjame
.
Če
sodim
po
tem
,
kar
sem
slišal
o
njem
,
moral
bi
skoraj
sklepati
,
da
bi
ga
ravno
tod
zastonj
iskali
.
Ta
človek
ima
to
navado
,
da
ga
ravno
tam
ni
,
koder
ga
iščejo
,
kjer
pravijo
da
je
.
"
„„
Jaz
vam
pa
pravim
,
da
je
tukaj
.
Od
zgoraj
se
nam
je
namignilo
,
da
je
tukaj
skrit
.
""
„
To
je
dobro
,
da
se
vam
je
povedalo
,
kje
je
,
zdaj
ga
lahko
primete
.
"
„„
Vi
me
ne
umete
,
mož
,
ali
me
pa
nočete
umeti
.
""
„
Malo
počasne
pameti
sem
res
,
ne
zamerite
,
gospod
.
Zaplotnik
bi
vas
hitreje
in
bolje
razumel
.
"
Gospod
okrajni
sodnik
je
bil
v
zadregi
,
da
ni
mogel
vpričo
takega
poslušalstva
možu
blizu
.
Vedel
ni
,
kaj
naj
bi
mislil
,
da
je
mož
tako
neumen
,
ali
se
pa
samo
neumnega
dela
.
Malo
nevoljen
torej
nadaljuje
svojo
obravnavo
:
„
Poslušajte
torej
,
da
vam
jasno
povem
,
zakaj
smo
vas
poklicali
.
Človeka
moramo
dobiti
v
pest
,
tako
ali
tako
.
Ukrenili
smo
,
da
bi
nam
vi
lahko
pomagali
,
oče
Seljan
.
"
„„
Jaz
naj
bi
vam
pomagal
človeka
loviti
,
gospod
?
""
„
Zakaj
ne
?
Vi
ste
tod
povsod
dobro
znani
.
Vi
lahko
z
ljudmi
govorite
in
jih
izprašujete
,
v
vas
imajo
zaupanje
.
Vam
lahko
mnogokaj
pride
na
uho
,
kar
vas
pripravi
na
sled
.
"
„„
Motite
se
,
gospod
;
star
mož
sem
,
ne
slišim
tako
dobro
,
kakor
vi
mislite
;
in
moje
noge
niso
več
tako
gibčne
,
da
bi
gonil
človeka
kakor
pes
zajca
.
„
Kako
čudno
govorite
!
Tu
ni
treba
nič
goniti
,
kakor
pravite
;
za
to
imamo
že
druge
ljudi
,
samo
izslediti
ga
je
treba
.
In
to
je
ravno
vam
lahko
.
Pomislite
,
da
je
vsakega
poštenega
človeka
dolžnost
,
podpirati
gosposko
,
ko
preganja
kakega
hudodelca
.
In
vrhu
tega
vaš
trud
ne
bo
zastonj
.
Če
se
nam
posreči
z
vašo
pomočjo
,
da
ga
ujamemo
,
verjemite
mi
,
da
vas
ne
pozabimo
,
ko
bo
čas
.
Srebrn
ali
morda
celo
zlat
križec
vas
čaka
in
poleg
tega
tudi
gotovega
kaj
.
"
Zdaj
pa
drvarja
obide
nevolja
.
Moško
se
pokoncu
vzpne
ter
reče
gospodu
krepko
in
odločno
:
„
Kakor
ste
vi
,
gospod
,
zdaj
jasno
z
menoj
govorili
,
tako
naj
vam
tudi
jaz
naravnost
brez
okolišev
povem
,
kar
mislim
.
Siromak
sem
,
gospod
,
kakor
vidite
.
Nobenega
dela
se
ne
branim
,
da
ga
le
zmorem
;
ne
ogibljem
se
zaslužka
,
samo
da
se
mi
ga
ni
treba
sramovati
.
Če
imate
zame
kako
delo
,
kakršnega
sem
vajen
:
da
vam
nasekam
drv
,
nakoljem
ali
zložim
v
skladanico
;
če
je
treba
na
cesti
kaj
popraviti
,
kamenje
klepati
,
blato
pospravljati
,
po
zimi
sneg
kidati
,
ali
kaj
drugega
takega
,
gospod
,
rad
vam
postrežem
in
zadovoljni
boste
z
mojim
delom
.
Ali
da
bi
vam
lovil
ljudi
—
nikdar
—
brez
zamere
!
Tega
stari
Seljan
ni
vajen
.
Križec
mi
obetate
!
Kaj
bi
jaz
s
križcem
,
zlatim
ali
srebrnim
?
Ko
bi
ga
dobil
in
pripel
na
to
le
raztrgano
obleko
—
krave
bi
se
mi
smejale
,
brez
zamere
!
"
„„
Vaše
besede
,
oče
Seljan
,
so
jako
nespodobne
!
""
„
Brez
zamere
,
gospod
!
Pomislite
,
da
imate
drvarja
pred
sabo
;
drvarji
ne
govorimo
,
kakor
da
bi
rožice
sadili
.
"
„„
Vi
bi
,
kakor
sem
vas
zdaj
spoznal
,
utegnili
še
temu
človeku
dajati
potuho
;
vi
bi
morda
celo
—
""
„
Bog
ne
daj
,
gospod
!
Toliko
že
vem
,
kaj
sme
pošten
človek
in
kaj
ne
.
Hudodelnika
ne
bom
skrival
pod
svojo
streho
,
ali
lovil
ga
tudi
ne
bom
.
Jaz
nisem
ustvarjen
za
ovaduha
,
brez
zamere
.
Za
to
so
drugi
ljudje
.
Saj
imate
svoje
biriče
in
žandarje
;
zakaj
jih
pa
plačujemo
in
redimo
?
——
Brez
zamere
!
"
„„
Tako
se
ne
govori
o
uradnih
osebah
!
""
„
Saj
jim
ne
pravim
nič
napačnega
.
Ta
stan
ni
nepošten
,
potreben
je
tudi
,
ali
imeniten
se
mi
ne
zdi
,
brez
zamere
!
Dober
večer
,
gospoda
!
"
Rekši
se
družbi
prikloni
,
potem
se
po
vojaško
zasuče
in
odide
.
Da
pojasnimo
vedenje
Seljanovo
v
gosposki
družbi
pri
Korenu
,
katero
bi
se
utegnilo
komu
zdeti
nekako
čudno
,
treba
je
nam
nekoliko
nazaj
poseči
v
naši
povesti
.
Pošteni
drvar
ni
bil
prišel
samo
svoje
hčerke
gledat
v
Korenovo
hišo
,
kakor
se
je
reklo
.
Mož
je
bil
tisti
dan
v
veliki
stiski
in
zadregi
,
kakor
morebiti
še
nikoli
prej
v
svojem
življenju
.
Ugibal
je
in
si
belil
glavo
,
kaj
naj
bi
storil
,
da
bi
bilo
prav
;
ali
to
je
bilo
težko
ugeniti
.
Njegove
dolžnosti
so
si
bile
tako
navskriž
,
vsaj
njemu
se
je
tako
zdelo
,
da
se
ni
mogel
za
nobeno
odločiti
.
Ko
si
človek
ne
ve
pomagati
sam
,
gre
k
prijatelju
,
znancu
,
da
naj
mu
on
svetuje
,
kaj
storiti
.
Ali
ta
pot
je
bila
Seljanu
zaprta
.
Najboljšemu
prijatelju
ni
smel
razodeti
,
kaj
ga
teži
,
da
samo
povedati
mu
,
kar
je
vedel
.
V
tej
zadregi
je
slednjič
storil
,
kar
bi
bil
morda
mnogokdo
drug
na
njegovem
mestu
.
Ko
se
je
zvečerilo
,
se
napoti
v
gostilno
;
morebiti
mu
vino
razvedri
glavo
,
da
mu
zasveti
prava
misel
,
ali
pa
