Skoro
na
koncu
Študentovskih
ulic
,
odkoder
se
z
okna
že
vidi
zelenje
in
drevje
na
Gradu
,
je
stanoval
policijski
kancelist
slavnega
gubernija
Martin
Knific
s
svojo
hčerjo
Heleno
in
s
svojim
pohabljenim
sinom
.
Temno
in
vlažno
je
bilo
njegovo
stanovanje
in
kakor
ni
nikdar
solnce
posvetilo
v
te
izbe
,
tako
tudi
ni
nikdar
v
njih
zasijal
le
najmanjši
žarek
sreče
.
Dež
,
ki
je
curkoma
lil
ves
dan
,
je
popoldne
ponehal
in
Helena
je
naglo
odprla
mala
okna
,
da
bi
prišlo
v
stanovanje
svežega
zraka
in
nekaj
vonja
z
Gradu
,
ki
je
bil
ves
v
cvetju
.
Naslonila
se
je
na
okno
in
hlastno
pila
ta
spomladanski
vonjavi
vzduh
,
ki
je
posvežil
zadehle
Študentovske
ulice
,
kjer
je
sicer
zrak
vedno
spominjal
na
mrtvašnico
.
Helena
je
bila
že
osemnajst
let
stara
,
a
izgledala
je
dosti
mlajša
,
dasi
je
bila
vsled
vednega
prebivanja
v
sobi
nekoliko
bleda
in
upadla
.
Njena
bledost
je
še
povzdigovala
sijaj
njenih
črnih
,
velikih
oči
,
ki
so
jih
obrobljale
dolge
trepalnice
,
in
opozarjala
na
njene
polne
,
rdeče
in
sveže
ustnice
.
Lasje
so
bili
temni
in
roke
nežne
ter
skrbno
negovane
,
dasi
se
jim
je
poznalo
,
da
morajo
opravljati
prav
trda
dela
.
»
Dež
je
ponehal
in
večer
bo
lep
in
svež
,
«
je
zaklicala
Helena
ter
se
od
okna
obrnila
v
sobo
.
»
Če
hočeš
,
Franek
,
te
pripeljem
semkaj
k
oknu
.
Tu
boš
lahko
gledal
otroke
,
ki
se
igrajo
,
in
druge
ljudi
,
ki
pojdejo
na
Grad
.
«
»
Ne
maram
«
—
je
bil
čemeren
odgovor
,
ki
se
je
slišal
iz
globine
sobe
kot
odgovor
na
prijazno
ponudbo
.
Nastal
je
molk
.
Helena
se
je
zopet
sklonila
iz
okna
.
Pogledala
je
najprej
na
nebo
,
na
katerem
je
veter
trgal
oblake
in
jih
razganjal
na
vse
strani
,
potem
pa
je
vso
pozornost
posvetila
vriskajočim
otrokom
in
šolarjem
,
ki
so
skakali
po
mlakah
in
se
v
brezskrbnem
veselju
podili
po
zapuščenih
Študentovskih
ulicah
.
Resno
so
gledale
njene
velike
oči
to
nedolžno
razposajenost
,
nepremično
in
važno
,
dokler
se
ni
zmračilo
in
so
ostri
ukazi
strogih
gospodinj
ali
mater
pozivali
otročad
v
hiše
.
Tedaj
je
tudi
Helena
zaprla
okna
in
nekaj
trenutkov
pozneje
se
je
na
rdečih
zagrinjalih
pojavil
svit
,
kažoč
,
da
je
v
sobi
zagorela
luč
.
V
kotu
ubožne
sobe
je
stala
postelj
,
na
kateri
je
ležal
pohabljeni
Franek
.
Helena
je
potisnila
mizo
v
njegovo
bližino
ter
jo
pogrnila
in
vse
pripravila
za
večerjo
,
zakaj
policijski
kancelist
Martin
Knific
je
bil
v
vsakem
oziru
mož
reda
in
točnosti
in
je
hotel
ob
sedmi
uri
večerjati
,
tako
gotovo
,
kakor
je
vstajal
točno
ob
sedmih
zjutraj
.
Tudi
je
zahteval
,
da
mora
biti
miza
zvečer
ravno
tako
lepo
pogrnjena
in
prirejena
kakor
opoldne
,
v
petek
tako
kakor
v
svetek
,
dasi
je
meso
jedel
samo
ob
nedeljah
in
praznikih
in
je
vedno
večerjal
samo
kavo
.
V
trenotku
,
ko
je
na
bližnji
stolni
cerkvi
prvič
udarila
ura
,
naznanjajoč
,
da
je
sedem
,
je
oče
Knific
prestopil
prag
svojega
stanovanja
.
Bil
je
to
velik
,
ves
posušen
mož
,
ki
se
mu
je
od
daleč
poznalo
,
da
je
kancelijski
uradnik
in
da
služi
najmogočnejši
vseh
javnih
gosposk
,
vestno
in
natančno
,
s
sveto
vnemo
in
neomahljivo
zvestobo
,
čeprav
za
skrajno
slabo
plačo
.
Ko
je
Knific
odložil
palico
,
klobuk
in
suknjo
,
se
je
vsedel
za
mizo
.
Šele
zdaj
je
pozdravil
Heleno
in
Franeka
,
a
kratko
in
površno
,
ker
je
hotel
prej
nasititi
svoj
prazni
želodec
.
Helena
mu
je
hitro
prinesla
kavo
,
in
šele
ko
je
bil
gospod
Martin
Knific
z
večerjo
gotov
,
je
postregla
tudi
sebi
in
bratu
.
»
Jutri
me
ne
bo
k
obedu
,
«
je
končno
izpregovoril
Knific
.
»
Na
komisijo
moram
na
Barje
in
se
vrnem
šele
zvečer
.
«
»
Prav
,
oče
,
«
je
odgovorila
Helena
in
začela
pospravljati
mizo
.
»
A
ne
ostanite
zopet
brez
obeda
,
kakor
že
večkrat
;
to
vendar
ne
gre
,
da
bi
gladovali
.
«
Knific
je
molče
pokimal
,
kakor
bi
bil
istega
mnenja
kot
Helena
,
a
izpod
obrvi
je
njegov
ostri
,
inkvizitorski
pogled
švignil
čez
mizo
na
posteljo
,
koder
je
ležal
Franek
,
in
Helena
je
vedela
,
da
je
bil
njen
opomin
že
v
tem
trenotku
pozabljen
in
da
si
oče
zopet
ne
bo
privoščil
niti
skorje
kruha
,
samo
da
bi
zopet
kaj
prihranil
za
pohabljenega
sina
.
Po
večerji
se
je
Knific
vsedel
k
postelji
.
Helena
mu
je
užgala
pipo
,
napolnjeno
z
najslabšim
tobakom
,
Knific
pa
je
prijel
svojega
sina
za
roko
in
je
ostal
pri
njem
,
dokler
ni
prišla
ura
spanja
.
Tako
je
delal
dan
na
dan
,
leto
za
letom
.
Ubogi
deček
pohabljenih
nog
mu
je
bil
najmilejše
bitje
na
svetu
.
Franek
je
bil
zdaj
star
deset
let
.
Prišel
je
slaboten
in
rahitičen
na
svet
in
bil
vedno
slabih
nog
.
Do
svojega
šestega
leta
je
še
za
silo
hodil
,
potem
pa
so
mu
noge
onemogle
in
so
otrpnile
.
Njegovo
telo
se
je
sicer
normalno
in
dobro
razvijalo
,
samo
noge
so
ostale
nerazvite
in
ga
niso
mogle
nositi
.
Knific
je
bil
že
poklical
vse
ljubljanske
zdravnike
kar
po
vrsti
.
Od
ust
si
je
pritrgoval
,
da
je
mogel
plačevati
zdravnike
in
zdravila
,
a
nobena
stvar
ni
pomagala
.
Končno
je
prišel
stari
mož
do
spoznanja
,
da
njegovemu
otroku
ni
pomoči
in
to
ga
je
potrlo
tako
,
da
se
je
v
nekaj
dnevih
postaral
za
celo
desetletje
.
Samo
neizmerna
ljubezen
do
nesrečnega
otroka
mu
je
dala
moč
,
da
je
premagoval
svoje
slabosti
,
samo
skrb
za
otroka
ga
je
vzdrževala
pri
življenju
.
Franek
ni
slutil
,
da
je
njegova
bolezen
neozdravljiva
.
Niti
Helena
ni
vedela
nič
sigurnega
,
a
uganila
je
tudi
,
da
je
oče
te
misli
.
Toda
nikdar
ni
zinila
nobene
besedice
o
tej
svoji
misli
,
marveč
še
prepričevala
očeta
in
brata
,
da
bo
Franek
še
gotovo
zdrav
.
Franek
ji
je
verjel
in
oče
ji
je
bil
hvaležen
za
to
tolažbo
,
čeprav
je
vedel
,
da
je
ničeva
.
Franeka
je
sploh
samo
še
ena
stvar
veselila
:
govoriti
s
sestro
,
kaj
bosta
počela
,
kadar
ozdravi
.
Natančno
mu
je
morala
Helena
opisati
vse
kraje
v
mestu
in
v
okolici
,
ki
jih
bosta
obiskala
,
in
morala
je
te
opise
neštetokrat
ponavljati
,
dasi
jih
je
Franek
že
davno
znal
na
pamet
.
»
Kaj
ne
,
Helena
,
prav
daleč
poj
deva
enkrat
,
daleč
,
notri
do
morja
.
«
»
Da
,
Franek
,
notri
do
morja
pojdeva
,
«
je
pritrjevala
Helena
,
a
morala
je
obrniti
glavo
v
stran
,
da
ni
bolni
bratec
zapazil
rose
na
njenih
očeh
.
S
svojim
tankim
glasom
je
Franek
na
dolgo
in
na
široko
razlagal
vesele
načrte
,
ki
jih
je
porodila
njegova
otročja
fantazija
,
in
Helena
mu
je
obetala
še
mnogo
več
,
samo
da
ga
je
zadovoljila
.
Stari
Knific
je
ves
čas
molče
sedel
kraj
postelje
,
pušil
počasi
in
enakomerno
in
gledal
predse
v
tla
,
kakor
bi
njegove
misli
begale
kdovekje
.
V
resnici
pa
je
večer
za
večerom
pazno
poslušal
te
pogovore
med
Franekom
in
med
Heleno
,
in
bil
je
svoji
hčeri
od
srca
hvaležen
za
njeno
ljubezen
in
požrtvovalnost
,
dasi
ji
ni
tega
nikdar
povedal
in
ji
samo
na
dan
njenega
godu
poljubil
ustna
,
mrmraje
polglasno
:
»
Bog
ti
povrni
moja
dobra
Helena
.
«
Policijski
kancelist
Martin
Knific
je
spadal
med
tista
nesrečna
bitja
,
katerim
je
že
od
rojstva
sojeno
,
da
bodo
tavali
skozi
življenje
od
neuspeha
do
neuspeha
.
Sin
malega
krčmarja
je
vzrasel
v
nesnažnih
prostorih
predmestnega
shajališča
vsakovrstnih
obupnih
eksistenc
.
Mati
je
bila
bolehna
in
melanholična
,
oče
alkoholik
in
sirovež
.
Spomin
na
njegova
otroška
leta
je
bil
žalosten
in
vendar
se
ga
vse
žive
dni
ni
mogel
otresti
.
Od
matere
je
imel
slabo
kri
in
neodločnost
,
izredno
ponižnost
in
vdanost
napram
močnejšim
in
bogatejšim
,
od
očeta
pa
ono
ostrost
in
brezobzirnost
napram
slabim
in
revnim
,
vsled
katere
je
zamogel
svojo
policijsko
službo
dobro
in
na
vzadovoljnost
svojih
gospodarjev
opravljati
.
Bil
je
edini
sin
svojih
staršev
.
Oče
njegov
se
je
v
trenotku
treznosti
odločil
,
da
napravi
iz
njega
»
gospoda
«
in
ga
je
v
ta
namen
dal
v
gimnazijo
,
ne
da
bi
se
potem
kdaj
le
količkaj
pobrigal
,
če
kaj
napreduje
ali
ne
.
Martin
Knific
je
dolgo
študiral
in
le
ni
mogel
priti
prav
naprej
.
Njegova
omejena
inteligenca
,
njega
nepodjetnost
in
bojazljivost
ga
je
delala
sposobnega
za
službo
nižjega
uradnika
pri
policiji
,
kamor
ljudje
z
nekolikimi
srednješolskimi
razredi
takrat
niso
radi
vstopali
.
Ko
je
končno
alkohol
spravil
očeta
pod
zemljo
,
je
Martin
Knific
popustil
študije
in
vstopil
pri
policiji
v
službo
.
Odločil
se
je
toliko
raje
za
to
,
ker
se
je
bil
zagledal
v
črne
oči
predmestne
natakarice
in
ga
je
mučila
presrčna
želja
,
da
bi
s
tem
lepim
dekletom
stopil
v
sveti
zakon
.
Po
nekaj
letih
čakanja
je
končno
Martin
Knific
postal
stalno
nameščen
policijski
kancelist
in
izpolnila
se
mu
je
tudi
želja
,
da
je
svojo
izvoljenko
popeljal
pred
altar
,
dasi
mu
ni
prinesla
v
zakon
nič
drugega
,
kakor
svoje
zdravo
telo
,
katero
je
po
njej
podedovala
Helena
.
Ljubezen
je
Martina
Knifica
tolažila
več
let
v
vseh
težavah
,
ki
jih
je
nanj
gomililo
življenje
.
Toda
z
leti
so
rasle
potrebščine
in
služba
je
bila
slaba
.
Življenje
Martina
Knifica
je
bilo
od
tedaj
neprestana
,
težka
in
grenka
borba
z
revščino
,
dostikrat
je
Martin
Knific
obupaval
,
posebno
od
tedaj
,
ko
je
zapazil
,
da
umira
ljubezen
njegove
žene
do
njega
,
raste
pa
v
njej
nagnenje
do
pijače
.
Toda
premagal
je
vselej
take
misli
in
udušil
take
namene
.
Vedno
iznova
se
je
v
njegovem
srcu
porajalo
upanje
,
da
pride
tudi
zanj
ura
sreče
,
da
se
enkrat
on
reši
nadlog
,
skrbi
in
bridkosti
in
da
bo
mogel
živeti
brezskrbno
,
tiho
in
zadovoljno
življenje
..
Nikdar
ni
mislil
,
odkod
naj
pride
ta
sreča
do
njega
,
rad
je
pa
razmišljeval
,
kako
bi
si
potem
uredil
življenje
,
če
bi
postal
čez
noč
bogat
.
Kadar
je
imel
take
misli
,
jih
je
svoji
ženi
razlagal
na
dolgo
in
na
široko
in
žena
ga
je
poslušala
s
trdno
vero
v
srcu
,
da
se
Martinu
Knificu
slej
ali
prej
vendar
posreči
,
uresničiti
vse
te
svoje
načrte
in
sanje
.
Tako
so
tekla
leta
.
Razen
najstarejše
hčerke
Helene
so
polagoma
pomrli
vsi
otroci
še
predno
so
dorasli
.
Martina
Knifica
je
to
žalostilo
,
kajti
ljubil
je
svoje
otroke
resnično
,
še
bolj
pa
je
to
žalostilo
njegovo
ženo
,
ki
so
ji
bili
otroci
edino
veselje
.
Začela
je
naglo
veneti
in
ko
je
po
večletnem
presledku
povila
Franeka
,
je
porod
napravil
iz
nje
staro
ženo
.
Životarila
je
še
nekaj
let
,
dokler
ni
prišla
tudi
nanjo
vrsta
preselitve
na
pokopališče
.
Zapustila
je
svet
in
življenje
,
ne
da
bi
ji
bilo
žal
.
Le
bolehnega
sinčka
je
priporočila
možu
in
hčeri
in
potem
mirno
izdihnila
,
kakor
zaspi
od
dela
in
skrbi
izmučen
človek
.
Šele
po
smrti
svoje
žene
je
Martin
Knific
spoznal
,
da
so
vse
njegove
nade
izjalovile
in
da
ne
sme
od
življenja
ničesar
pričakovati
.
Njegova
natura
je
bila
preslaba
,
da
bi
bil
mogel
še
gojiti
upanja
in
zato
se
je
vdal
resignaciji
.
Življenje
njegovo
je
imelo
samo
še
namen
,
opravljati
cesarsko
službo
vestno
in
točno
,
da
bi
mogel
v
miru
živeti
v
svojem
uboštvu
.
Edina
misel
,
ki
ga
je
trla
,
je
bila
skrb
za
pohabljenega
sina
.
Kaj
bo
iz
fanta
,
če
me
vzame
smrti
?
Tako
se
je
vpraševal
Martin
Knific
vselej
,
kadar
je
stal
pri
svojem
sinu
,
a
nikdar
ni
vedel
,
kaj
bi
odgovoril
.
Zaradi
otroka
je
štedil
kar
je
mogel
in
celo
stradal
je
,
a
pri
svoji
pičli
plači
le
ni
mogel
toliko
na
stran
deti
,
da
bi
bil
sina
le
za
eno
samo
leto
preskrbel
.
Ta
skrb
je
mučila
tudi
Heleno
.
Nase
ni
nikdar
mislila
.
Zavedala
se
je
,
da
je
zdrava
in
krepka
in
v
tej
zavesti
je
brez
strahu
gledala
v
prihodnjost
.
Če
jo
je
oče
slučajno
enkrat
vprašal
,
kaj
misli
storiti
,
ako
bi
ga
vzela
smrt
,
je
s
pogumnim
usmevom
na
cvetočih
ustnih
rekla
:
»
delala
bom
«
in
starec
je
bil
pomirjen
zaradi
nje
.
Večni
boj
z
uboštvom
ni
potrl
Helene
,
ker
sploh
ni
nič
drugega
poznala
,
kakor
samo
uboštvo
.
Sem
in
tam
jo
je
pač
prešinilo
hrepenenje
,
da
bi
prišla
v
srečnejše
razmere
.
Želela
si
je
tedaj
lepih
oblek
in
veselih
prijateljic
,
zabav
in
dobrega
udobnega
življenja
,
a
to
so
bili
le
hipni
pojavi
njene
duše
,
ki
so
v
naslednjem
hipu
že
tudi
ugasnili
.
Zadovoljna
je
bila
.
da
je
le
videla
zelenje
na
Gradu
in
da
je
mogla
čitati
kako
knjigo
,
ki
si
jo
je
oče
kje
izposodil
,
sicer
pa
je
živela
sama
zase
brez
znanstev
in
prijateljic
,
posvečujoč
vse
svoje
misli
samo
pohabljenemu
bratu
.
Enakomerno
so
tekla
leta
.
V
življenju
Knifičevih
se
ni
nič
premenilo
.
Niti
zapazili
niso
,
da
je
postal
Martin
Knific
sključen
in
da
je
dobil
sive
lase
,
niti
niso
opazili
,
da
se
Helena
razvila
v
jedrnato
zdravo
in
lepo
dekle
,
za
katerim
se
je
vse
oziralo
,
če
si
je
ob
nedeljah
v
svoji
skromni
obleki
privoščila
poseben
užitek
,
da
je
šla
ob
enajstih
k
maši
v
stolno
cerkev
.
Že
ko
je
bilo
po
vsem
mestu
znano
,
da
je
Knifičeva
Helena
najlepše
ljubljansko
dekle
in
ko
so
že
gosposki
sinovi
,
mladi
uradniki
in
cesarski
oficirji
hodili
postajat
ob
nedeljah
pred
stolno
cerkev
samo
da
bi
videli
Heleno
,
niso
pri
Knifičevih
o
tem
ničesar
vedeli
.
Študentovske
ulice
so
živele
svoje
življenje
in
kar
se
je
zgodilo
v
mestu
,
to
so
izvedeli
v
Študentovskih
ulicah
navadno
šele
čez
nekaj
tednov
.
Samo
o
eni
vrsti
novic
so
bili
prebivalci
Študentovskih
ulic
prej
obveščeni
kakor
drugi
Ljubljančanje
—
kdaj
bo
imel
kaj
opravka
na
vogalu
(
v
Nollijevi
hiši
)
stanujoči
»
Frajman
«
.
Toplo
poletno
solnce
je
razlivalo
toliko
svetlobe
in
gorkote
po
Gradu
,
da
je
mladina
trumoma
hitela
navkreber
,
da
se
posveti
običajnim
svojim
igram
in
zabavam
.
Tudi
pestunje
z
otroki
so
šle
na
Grad
,
vedoč
,
da
najdejo
tam
zabavno
družbo
mladih
vojakov
,
in
sem
in
tja
se
je
prikazal
tudi
kak
mestni
človek
,
ki
je
pokašljuje
ubiral
strmo
pot
,
da
bi
se
na
vrhu
nasrkal
gorkote
in
se
pregrel
.
Helena
je
slonela
na
oknu
in
z
očmi
je
sledila
vsakemu
,
ki
je
prišel
mimo
,
dokler
ni
izginil
za
ovinkom
,
koder
se
začenjajo
korarski
vrtovi
.
Opazovala
je
te
ljudi
z
mirno
brezbrižnostjo
,
saj
jih
je
poznala
vse
od
prvega
do
zadnjega
,
kajti
prihajali
so
vsak
topli
dan
skoraj
vedno
po
isti
vrsti
in
zanimalo
jo
je
prav
za
prav
le
to
,
kdo
izostane
.
Ta
dan
pa
se
je
Helena
začudila
,
kakor
še
nikdar
pri
teh
popoldanskih
opazovanjih
.
Počasnih
korakov
je
namreč
prišel
po
ulicah
tuj
gospod
,
ki
ga
Helena
ni
še
nikdar
videla
.
Hodil
je
,
kakor
hodijo
samo
ljudje
,
ki
se
jim
nikdar
ne
mudi
in
ki
ne
vedo
,
kaj
je
skrb
.
Tujec
je
bil
izbrano
elegantno
opravljen
,
kakor
so
se
nosili
v
poletju
leta
1847.
samo
odlični
gospodje
.
Na
prvi
pogled
je
spoznala
Helena
,
da
tako
,
kakor
ta
tujec
,
ni
opravljen
nobeden
ljubljanskih
gospodov
,
kar
se
jih
je
ob
nedeljah
razpostavljalo
okrog
stolne
cerkve
.
Izgledal
je
,
kakor
bi
že
bil
kakih
štirideset
let
star
,
a
štel
jih
je
komaj
pet
in
trideset
.
Njegova
temna
polt
in
njegove
jasne
oči
so
ga
delale
vzlic
temu
interesantnega
.
Bil
je
po
navadi
svojega
časa
popolnoma
obrit
in
držal
se
je
pokonci
,
nekako
leseno
,
kakor
se
drže
oficirji
,
če
so
civilno
oblečeni
.
Šele
ko
je
že
bil
mimo
okna
,
je
Helena
opazila
,
da
tujec
leve
roke
ne
more
prav
lahko
pregibati
in
uganila
je
,
da
mora
biti
ta
tujec
kak
oficir
,
ki
je
bil
kdo
ve
pri
kaki
priliki
trajno
poškodovan
na
roki
.
Že
je
hotela
Helena
zapustiti
svoje
opazovališče
,
ko
se
je
tujec
nenadoma
vrnil
z
Grada
.
Najbrž
niti
do
vrha
ni
prišel
,
si
je
mislila
Helena
.
Tujec
je
šel
zopet
mimo
njenega
okna
,
ne
da
bi
jo
bil
zapazil
in
je
potem
obstal
na
koncu
ulic
,
kakor
bi
koga
čakal
.
Poznati
je
bilo
,
da
je
postajal
nestrpen
.
Pogledal
je
vsak
hip
na
uro
in
s
svojo
dolgo
,
tanko
palčico
trkal
po
zidovih
in
po
svojih
hlačah
.
Medtem
je
stopical
sem
in
tja
ter
naposled
začel
hoditi
po
Študentovskih
ulicah
gor
in
dol
.
Helena
ga
je
opazovala
z
opravičljivo
radovednostjo
.
Ni
dvomila
,
da
nekoga
čaka
,
in
bila
je
prepričana
,
da
čaka
na
kako
žensko
bitje
.
Bila
je
že
mnogokrat
priča
ljubavnim
sestankom
pod
svojim
oknom
,
a
še
nikdar
ni
videla
tako
finega
in
odličnega
gospoda
tod
čakati
.
Mučila
jo
je
radovednost
,
koga
pričakuje
;
rada
bi
bila
videla
to
damo
,
ki
ima
toliko
poguma
,
da
gre
s
takim
gospodom
pri
belem
dnevu
na
ljubavni
sestanek
na
Grad
,
in
zato
je
nepremično
vztrajala
pri
oknu
.
A
tudi
pri
vseh
drugih
oknih
v
Študentovskih
ulicah
je
bilo
videti
ženske
glave
,
ki
jih
je
elegantni
tujec
zanimal
in
ki
so
z
največjo
nestrpnostjo
pričakovale
,
da
pride
»
ona
«
.
Končno
je
prišla
.
V
svetli
,
šumeči
obleki
,
z
velikanskim
modrim
klobukom
na
zlatih
laseh
in
veselim
usmevom
na
ustnah
in
v
očeh
je
zavila
v
Študentovske
ulice
in
glasno
zastokala
,
ko
je
njena
drobna
noga
napravila
prve
korake
na
nerodnem
tlaku
.
»
Ah
,
«
je
šlo
od
okna
do
okna
v
Študentovskih
ulicah
in
ženske
glave
so
se
nagnile
iz
vseh
oken
,
kajti
takega
presenečenja
ni
nihče
pričakoval
.
Dama
,
ki
je
zdaj
tako
prijazno
podala
roko
spoštljivo
pozdravljajočemu
tujcu
,
je
bila
znana
vsej
Ljubljani
.
Imenovali
so
jo
samo
»
grofico
Lici
«
,
Sicer
je
bil
njen
mož
grof
Attems
tudi
poznan
,
a
vendar
je
poleg
svoje
žene
tako
izginil
,
da
marsikdo
ni
vedel
,
kako
se
grofica
piše
,
ker
jo
je
poznal
samo
z
imenom
»
grofica
Lici
«
.
»
Dober
dan
,
dober
dan
,
ljubi
baron
,
«
je
slišala
Helena
odzdravljati
grofico
Lici
in
strme
je
gledala
na
to
dvojico
,
ki
je
tako
brezskrbno
krenila
po
poti
na
Grad
,
dasi
se
je
z
vsakega
okna
oziralo
dvoje
oči
nanjo
.
Grofice
Lici
ni
ta
radovednost
preprostih
žensk
prav
nič
motila
.
Še
všeč
ji
je
bilo
,
da
je
v
teh
zapuščenih
ulicah
vzbudila
tako
velikansko
pozornost
,
dasi
je
sicer
vse
te
in
enake
ljudi
iz
vsega
srca
prezirala
.
Ko
sta
bila
baron
Spinetti
in
grofica
Lici
že
izginila
za
ovinkom
,
je
Helena
še
vedno
gledala
za
njima
in
poslušala
zvonki
smeh
lepe
dame
,
ki
ga
je
donašal
na
njeno
uho
lahki
veter
.
Ne
meneč
se
za
ljudi
,
ki
sta
jih
srečavala
,
sta
šla
grofica
Lici
in
baron
Spinetti
svojo
pot
.
Grofica
se
je
ves
čas
samo
smejala
,
a
baron
ji
je
neprenehoma
govoril
o
svoji
ljubezni
.
Vedel
se
je
skrajno
spoštljivo
,
prav
pretirano
,
a
njegovi
vroči
,
brezstidni
pogledi
so
razodevali
,
da
ga
navdajajo
vse
drugačne
misli
,
kakor
bi
se
dalo
sklepati
iz
njegovih
besed
.
Grofica
Lici
je
slušala
te
besede
z
zadovoljstvom
in
je
z
izzivajočo
prešernostjo
odgovarjala
na
te
poglede
,
sicer
pa
ni
bila
čisto
nič
razgreta
ali
razburjena
in
se
je
le
venomer
smejala
.
Take
ljubezenske
igre
so
jo
nadvse
zabavale
,
a
čutila
ni
pri
njih
ničesar
,
njeno
srce
je
ostalo
hladno
in
mirno
.
Toda
baron
Spinetti
je
lepo
grofico
že
toliko
poznal
,
da
ni
verjel
v
njeno
nepristopnost
in
izkušnje
z
ženskami
so
ga
izučile
spoznati
,
da
je
zdaj
na
pravi
poti
in
da
pride
enkrat
gotovo
do
cilja
,
če
si
sam
s
kako
nerodnostjo
vsega
ne
pokvari
.
Prav
nazor
,
da
človek
pri
vsaki
ženski
lahko
vse
doseže
,
če
si
sam
ne
pokvari
igre
,
je
barona
Spinettija
in
grofico
Lici
sprijateljil
.
Oba
sta
namreč
pri
neki
priliki
zagovarjala
ta
nazor
in
sta
se
od
tedaj
drug
drugemu
vse
bolj
približevala
,
kakor
bi
se
hotela
prepričati
,
če
je
to
mnenje
utemeljeno
ali
če
je
napačno
.
Hodila
sta
dlje
časa
po
Gradu
in
se
končno
vsedla
na
trato
pod
sedanjimi
razvanami
,
kjer
ju
je
obsevalo
zahajajoče
solnce
,
a
ju
vendar
ni
nihče
videl
.
»
Ne
morete
si
misliti
,
grofica
,
koliko
trpim
,
ker
nimam
nikdar
prilike
z
vami
govoriti
na
samem
,
«
je
z
lahnim
vzdihom
rekel
baron
Spinetti
in
se
nekoliko
primaknil
h
grofici
,
tako
da
je
morala
njena
polna
roka
pri
vsakem
gibu
zadeti
ob
njega
.
»
Saj
govorite
že
celo
uro
na
samem
z
menoj
,
«
je
hitro
pripomnila
grofica
,
»
svoje
srce
ste
že
opetovano
izpraznili
...
«
»
Ali
vam
to
zadostuje
,
grofica
?
«
»
Popolnoma
,
«
je
odgovorila
grofica
Lici
nekam
ostro
,
a
njen
smejoči
se
pogled
je
pričal
,
da
ne
misli
tako
resno
.
Baron
Spinetti
je
začel
roke
viti
,
kakor
bi
bil
ves
obupan
,
potem
pa
se
je
nagnil
h
grofici
in
ji
zašepetal
na
uho
:
»
Saj
ne
veste
,
kaj
bi
vam
rad
povedal
.
«
»
To
prav
lahko
uganem
,
«
mu
je
odgovorila
grofica
.
»
Sicer
pa
nisem
prav
nič
radovedna
.
«
»
Bodite
milostna
in
poslušajte
me
,
grofica
,
«
je
silil
baron
Spinetti
.
»
Danes
ste
mi
dovolili
ta
sestanek
.
Srečen
sem
,
a
vendar
nesrečen
.
Tu
niste
varni
,
vsakdo
naju
lahko
vidi
in
sliši
...
«
»
Kaj
za
to
?
Prišla
sem
občudovat
razgled
.
«
»
Da
...
da
...
,
a
jaz
vam
imam
še
marsikaj
povedati
in
to
vam
morem
povedati
samo
na
samem
.
Glejte
,
tu
doli
ravno
pred
nama
je
ograjen
vrt
,
v
katerem
je
prijazna
,
z
zelenjem
obrasla
lopa
.
Nihče
ne
pride
na
ta
vrt
.
Lastnik
stanuje
nekje
daleč
v
mestu
.
Koj
po
oni
stezi
se
pride
do
vrat
.
»
Ki
jih
odpre
skrivnosten
ključ
in
tičica
je
v
pasti
,
«
se
je
smejala
grofica
Lici
na
ves
glas
.
»
Nič
me
ne
vabite
,
ljubi
baron
,
v
tuje
vrtove
ne
maram
zahajati
.
«
»
Kake
kaprice
imate
danes
,
grofica
,
«
je
zavzdihnil
baron
Spinetti
in
začel
jezno
gledati
lepo
cvetočo
ženo
,
ker
ni
vedel
,
ali
se
brani
le
navidezno
,
ali
ga
ima
za
norca
.
»
Vrt
je
res
vreden
,
da
si
ga
ogledate
,
«
je
nadaljeval
baron
Spinetti
.
»
Nekake
terase
so
napravljene
in
redke
cvetice
so
tam
nasajene
.
Razgled
imate
po
najstarejših
hišah
ljubljanskega
mesta
in
čez
njih
strehe
po
vsem
barju
in
do
tivolskega
gozda
.
Ker
radi
slikate
,
vas
bo
ta
razgled
gotovo
zanimal
.
«
Baron
Spinetti
je
skrbno
prikrival
,
da
je
bil
pred
dobrim
tednom
vzel
ta
zanemarjeni
vrt
v
najem
in
dal
tam
postaviti
prijazno
,
lepo
opremljeno
lopo
,
pravo
ljubezensko
gnezdo
.
»
Torej
...
grofica
...
upam
,
da
ste
si
vendar
premislili
?
«
»
Kaj
?
«
je
vprašala
grofica
vidno
raztreseno
,
kakor
da
so
njene
misli
kdo
ve
kje
in
je
že
zopet
pozabila
,
kar
se
je
prej
govorilo
.
Baron
Spinetti
se
je
ugriznil
v
ustnico
.
Norčevanje
grofice
Lici
mu
je
že
presedalo
,
a
bil
je
toli
previden
,
da
tega
ni
pokazal
,
saj
je
vedel
,
da
sicer
ne
bo
imel
nikdar
več
take
prilike
kakor
danes
.
»
Ne
trpinčite
me
tako
neusmiljeno
...
bodite
dobri
,
grofica
...
pridite
jutri
.
Videli
boste
,
ta
vrt
je
krasen
...
«
»
Ah
,
kako
ste
dolgočasni
,
«
je
vzkliknila
grofica
nevoljno
.
»
Že
drugič
mi
pojete
o
tem
vrtu
.
Kaj
res
mislite
,
da
se
zanimam
za
salato
in
peteršilj
.
«
»
Ne
...
ali
učeni
ljudje
pravijo
,
da
pameten
človek
ne
sme
odnehati
,
kadar
gre
za
njegovo
srečo
.
«
Baron
se
je
zopet
nekoliko
primaknil
grofici
in
jo
prijel
za
roko
.
Toda
grofica
je
roko
hitro
odmaknila
in
že
v
istem
trenotku
vstala
s
trate
.
»
Solnce
je
že
skoro
zašlo
...
treba
je
,
da
grem
domov
.
«
Grofica
je
hotela
svojega
spremljevalca
kar
na
mestu
odsloviti
,
toda
baron
Spinetti
je
pač
z
veseljem
poljubil
podano
roko
,
odpraviti
pa
se
ni
dal
,
na
noben
način
,
niti
ko
mu
je
grofica
očitala
,
da
je
nadležen
,
in
ko
mu
je
rekla
,
da
je
impertinenten
.
Naposled
se
je
vdala
v
svojo
usodo
in
je
dovolila
,
da
jo
je
baron
Spinetti
spremil
.
»
Pa
samo
do
konca
Študentovskih
ulic
,
«
je
rekla
slabovoljno
in
hodila
,
kar
je
mogla
hitro
.
Baron
Spinetti
je
to
zadnjo
priliko
dobro
izrabil
.
Prosil
in
rotil
je
grofico
brez
prestanka
,
naj
ga
usliši
,
naj
se
ga
enkrat
,
samo
enkrat
usmili
in
pride
na
označeni
vrt
,
samo
da
bi
mogel
pasti
pred
njo
na
kolena
in
poljubiti
rob
njenega
krila
.
Še
na
koncu
Študentovskih
ulic
,
ko
se
je
bilo
treba
ločiti
,
se
baron
Spinetti
ni
dal
odgnati
.
Grofica
je
bila
vsa
nervozna
,
vsa
iz
sebe
,
»
Bom
videla
...
ne
vem
...
morda
,
«
je
končno
rekla
,
kakor
bi
ne
vedela
,
kaj
govori
,
in
hotela
oditi
,
v
zadnjem
hipu
pa
se
je
še
enkrat
obrnila
in
dihnila
:
»
Kaj
ne
,
vrata
bodo
odprta
.
«
Pohitela
je
od
njega
,
kar
bežala
je
,
baron
pa
je
z
zadovoljnim
usmevom
na
svojih
pohotnih
,
poljubov
vajenih
ustnah
ostal
še
nekaj
časa
na
izhodu
ulic
in
gledal
zmagonosno
za
lepo
ženo
,
prepričan
,
da
o
njegovi
zmagi
ni
nobenega
dvoma
več
.
Nič
ni
zapazil
,
da
je
iz
malega
okna
v
ulicah
gledalo
dvoje
črnih
oči
z
napeto
radovednostjo
nanj
.
Prišedši
do
stolne
cerkve
je
gofica
Lici
načela
počasneje
hodila
,
ker
je
morala
biti
pripravljena
,
da
jo
bodo
srečavali
in
pozdravljali
različni
znanci
.
Kadar
je
grofica
Lici
počasi
hodila
,
se
je
nekako
vzibala
v
bokih
.
Zavedala
se
je
te
svoje
edine
napake
,
a
ni
je
skušala
popraviti
,
češ
,
da
pride
tako
bolj
do
veljave
.
Vedela
je
tudi
,
da
s
svojo
hojo
moške
naravnost
provocira
,
vzklic
temu
se
te
hoje
ni
hotela
odvaditi
.
Koprnela
je
po
uspehih
vedno
in
povsod
in
se
ni
branila
nobenega
;
tudi
če
jo
je
le
tako
neznaten
človek
občudoval
,
ji
je
to
ugajalo
.
Šla
je
počasi
okrog
mesta
,
ponosno
,
skoro
ošabno
,
a
vendar
občudovana
od
vseh
.
in
zavidana
od
mnogih
.
Ustavljala
se
je
pred
raznimi
prodajalnami
,
ne
da
bi
ogledovala
razloženo
blago
v
oknih
,
marveč
da
bi
dala
ljudem
priliko
,
ogledovati
njo
samo
,
in
šele
ko
je
postalo
temno
,
je
šla
proti
domu
.
Grof
Attems
,
soprog
grofice
Lici
,
je
imel
veliko
in
lepo
urejeno
stanovanje
v
Gosposkih
ulicah
.
Celo
prvo
nadstropje
je
imel
v
najemu
in
še
nekaj
sob
v
drugem
nadstropju
.
Bil
je
kakih
dvajset
let
starejši
od
svoje
žene
in
je
prebival
v
Ljubljani
samo
iz
ozirov
na
svojega
bolnega
sina
.
Poskusil
je
bil
že
v
Gorici
in
v
Trstu
pri
vseh
zdravnikih
,
da
bi
mu
otroka
ozdravili
,
in
ker
mu
tam
niso
mogli
pomagati
,
je
prišel
z
dečkom
še
v
Ljubljano
.
»
Ah
—
tu
bi
se
človek
lahko
zadušil
.
«
S
tem
vzklikom
je
stopila
grofica
v
obednico
in
pohitela
k
oknu
ter
je
odprla
,
dočim
je
hišna
prižgala
svetilko
nad
mizo
.
Ko
se
je
grofica
obrnila
,
je
videla
v
kotu
na
zofi
ležati
svojega
moža
.
»
Kaj
—
ti
si
doma
?
«
se
je
začudila
.
»
Mislila
sem
,
da
si
v
kazini
.
«
»
Bil
sem
tam
,
a
danes
ni
bilo
mogoče
spraviti
partije
skupaj
.
Spinetti
se
ni
prikazal
in
če
ni
njega
,
ne
gre
nobena
stvar
.
Sam
vrag
vedi
,
po
kakih
krivih
potih
se
plazi
.
Ta
človek
si
še
vedno
domišlja
,
da
se
mora
vsaka
ženska
vanj
zaljubiti
.
In
tudi
srečo
ima
.
Vse
tiste
,
ki
hočejo
s
pravega
pota
,
začno
ž
njim
.
«
»
Vse
se
pa
menda
vendar
ne
,
«
se
je
zasmejala
grofica
in
v
njenih
očeh
se
je
pojavil
sijaj
prešernosti
.
Grof
je
bil
medtem
vstal
z
zofe
.
Poljubil
je
svojo
ženo
,
se
ž
njo
pogovoril
o
vsakovrstnih
brezpomembnostih
in
se
potem
poslovil
od
nje
,
češ
,
da
gre
še
pred
večerjo
na
sprehod
.
Grofica
Lici
je
z
okna
poslala
svojemu
možu
še
en
pozdrav
in
potem
gledala
za
njim
,
kakor
bi
ga
še
ne
poznala
dobro
vzlic
dvanajstletnemu
zakonu
.
»
Za
junaka
kakega
romana
pač
ni
,
«
je
rekla
sama
pri
sebi
,
»
a
slabši
tudi
ni
od
drugih
—
kdo
ve
,
zakaj
ga
pravzaprav
varam
?
«
Razmišljala
je
dolgo
o
tem
,
a
povoljnega
odgovora
ni
našla
.
V
prijazni
svoji
sobi
je
grofica
Lici
vrgla
na
zofo
.
V
temi
je
najlaglje
in
najraje
razmišljala
.
Navadno
je
posvečala
ta
čas
pred
večerjo
zidanju
zlatih
gradov
v
oblake
.
Bila
je
nezadovoljna
s
svojo
usodo
,
hrepenela
je
po
čem
novem
,
misleč
,
da
so
še
čuvstva
in
slasti
na
svetu
,
ki
jih
ne
pozna
.
Ta
dan
pa
so
se
njene
misli
bavile
samo
z
baronom
Spinettijem
.
Niso
ji
bile
prijetne
te
misli
,
celo
nadležne
so
ji
bile
,
a
ni
imela
dovolj
moči
,
da
bi
jih
pregnala
.
»
Pravzaprav
sem
mu
obljubila
ta
ljubavni
sestanek
,
«
je
rekla
sama
pri
sebi
ležeč
vznak
na
zofi
in
podpirajoč
s
svojima
polnima
,
mehkima
rokama
svojo
glavo
.
»
Kako
sem
bila
bedasta
.
Ko
bi
tega
politalijanskega
polnemškega
barona
le
količkaj
rada
imela
,
bi
že
nič
ne
rekla
,
da
se
hočem
tako
lahkomiselno
kompromitirati
.
Toda
—
saj
mi
ni
nič
zanj
.
Čisto
nič
.
Poslušam
ga
rada
,
to
je
vse
,
saj
zna
tako
dobro
voditi
pogovore
,
da
se
sučejo
vedno
na
skrajni
meji
dopustnosti
,
a
je
vendar
nikdar
ne
prekoračijo
.
Res
,
nikdar
bi
ne
bila
verjela
,
da
bom
temu
človeku
obljubila
ljubavni
sestanek
.
Kako
je
to
pač
dosegel
?
Menda
me
je
premagala
njegova
volja
.
Da
,
voljo
ima
in
železno
vztrajnost
.
«
Zatopila
se
je
v
sanje
.
Spoznanje
jo
je
obšlo
,
da
barona
Spinettija
ne
ljubi
in
da
ga
ne
bo
nikdar
ljubila
,
ter
da
vzlic
obljubljenemu
Ijubavnemu
sestanku
ne
bo
pri
njej
nikdar
ničesar
dosegel
,
niti
enega
poljuba
ne
.
To
spoznanje
ji
je
omogočilo
,
da
so
se
njene
misli
vendar
osredotočile
na
druge
stvari
.
»
Ah
,
da
...
z
Leonom
je
bilo
drugače
...
da
,
Leona
sem
ljubila
...
resnično
sem
ga
ljubila
...
Ubogi
Leon
...
zdaj
mora
jezdariti
po
italijanskih
ravninah
...
Kdo
ve
,
če
ga
bom
še
kdaj
videla
...
Če
pride
res
do
vojne
s
Pijemontom
,
kakor
govore
...
morda
mi
ga
ubijejo
...
Ubogi
Leon
...
da
...
lanskega
leta
ne
pozabim
nikdar
...
Ah
—
kdo
ve
,
kdo
postane
Leonov
naslednik
v
mojem
srcu
...
«
Planila
je
z
zofe
,
kar
naenkrat
,
kakor
bi
jo
bila
vrgla
neznana
moč
.
Ali
je
to
bilo
čuvstvo
,
da
bije
njeno
mišljenje
vsaki
morali
in
vsaki
spodobnosti
v
obraz
?
To
spoznanje
pa
ni
dolgo
grajalo
.
Zasmejala
se
je
glasno
.
»
Ah
,
kako
sem
otročja
in
bedasta
,
«
je
vzkliknila
in
stresla
z
glavo
,
da
so
se
razpletli
njeni
lasje
.
»
To
je
pač
življenje
!
Tudi
jaz
imam
pravico
do
sreče
.
In
kaj
je
sreča
?
Iz
samih
trenotkov
blaženstva
je
sestavljena
,
vmes
pa
so
cele
dobe
vsakdanjosti
in
dolgočasja
.
«
Uredila
je
svoje
lase
v
naglici
in
stekla
v
drugo
nadstropje
,
kjer
je
potrkala
na
vrata
,
vzkliknivši
:
»
Gospodična
...
«
»
Prosim
,
milostiva
grofica
,
«
je
spoštljivo
odgovoril
ženski
glas
in
trenutek
potem
so
se
vrata
odprla
.
Soba
,
v
katero
je
vstopila
grofica
Lici
,
je
bila
prostorna
in
lepo
opremljena
,
a
vendar
se
je
na
prvi
pogled
spoznalo
,
da
prebiva
v
njej
bolnik
.
Videti
je
bilo
vsakovrstne
stole
različne
konstrukcije
,
stole
za
ležanje
,
stole
s
kolesi
in
z
drugimi
pripravami
,
na
posebni
mizi
pa
so
bila
razpostavljena
različna
zdravila
in
obveze
.
Miza
sredi
sobe
je
bila
polna
igrač
in
tudi
na
postelji
,
stoječi
v
kotu
,
so
bile
vsakovrstne
igrače
.
Samo
običajnega
lesenega
konja
ni
bilo
v
tej
tužni
sobi
,
kajti
bolni
otrok
,
nad
katerega
se
je
zdaj
nagnila
grofica
Lici
,
bi
ga
ne
bil
mogel
rabiti
.
Mali
grof
Emil
Attems
je
bil
pohabljen
in
se
ni
mogel
premikati
,
kakor
njegov
sotrpin
v
zadehli
nizki
sobi
policijskega
kancelista
Martina
Knifica
.
V
Študentovskih
ulicah
so
poznali
isto
bedo
in
isto
trpljenje
kakor
v
Gosposkih
ulicah
.
Malo
mesecev
po
svojem
rojstvu
je
mali
grof
Emil
padel
na
tla
in
se
poškodoval
na
hrbtenici
.
Zdravniki
v
Gorici
in
v
Trstu
so
bili
poklicani
in
so
ga
zdravili
na
najrazličnejše
načine
,
a
pomagali
mu
niso
.
»
Emil
mora
ozdraveti
,
mora
,
«
je
kričala
grofica
Lici
,
videč
negotovost
v
očeh
poklicanih
zdravnikov
.
»
Mora
,
mora
.
«
Zdravniki
so
grofico
zagotavljali
,
da
bodo
storili
vse
,
kar
se
da
storiti
,
a
resnice
se
tej
ženi
nišo
upali
povedati
v
obraz
.
Pustili
so
ji
nado
,
dasi
je
sami
niso
prav
nič
imeli
;
pustili
so
ji
to
nado
iz
samega
usmiljenja
,
ker
je
bila
to
edina
tolažba
njene
vesti
.
Vedno
vesela
,
vedno
smehljajoča
grofica
Lici
je
bila
namreč
sama
kriva
nesreče
svojega
sina
.
V
svoji
razposajenosti
se
je
ž
njim
igrala
skrajno
neprevidno
.
Nekoč
ga
je
metala
v
zrak
in
ga
lovila
z
rokama
.
Pri
taki
priliki
ji
je
otrok
padel
na
tla
in
si
poškodoval
hrbtenico
.
Bil
je
od
tedaj
obsojen
na
hiranje
in
na
prezgodnjo
smrt
.
Grofica
Lici
ni
svojemu
možu
nikdar
povedala
o
tej
nesreči
.
Pustila
ga
je
v
veri
,
da
se
je
otrok
sam
ponesrečil
.
Toda
imela
je
ure
,
ko
jo
je
vest
pekla
tako
,
da
je
hotela
zblazneti
in
samo
tolažbe
zdravnikov
,
da
tisti
nesrečni
padec
ni
ničesar
povzročil
in
da
otrok
zanesljivo
ozdravi
,
so
ji
dale
moč
,
da
je
tiste
bolesti
premagala
.
Od
tedaj
so
bila
potekla
leta
in
grofica
Lici
se
je
v
tem
dolgem
času
navadila
verjeti
v
tolažbe
zdravnikov
in
v
svojo
nedolžnost
na
otrokovi
nesreči
.
Sem
in
tam
jo
je
pač
zapekla
vest
,
včasih
je
celo
obupavala
,
a
to
je
vedno
hitreje
in
laglje
minevalo
.
Navada
jo
je
pripravila
do
tega
,
da
je
zdaj
nesrečo
svojega
otroka
gledala
vobče
še
dosti
mirno
.
Ljubila
je
Emila
tako
iskreno
,
kakor
je
sploh
bila
zmožna
ljubiti
,
toda
časa
in
skrbi
mu
ni
posvečala
nič
preveč
.
Prišla
je
pač
po
dvakrat
in
trikrat
na
dan
v
sobo
,
kjer
je
živel
s
svojo
guvernanto
,
ga
objemala
in
poljubljala
,
a
ostala
je
navadno
le
malo
časa
.
Zbežala
je
vselej
,
ker
bolni
otrok
ni
ljubil
ne
objemov
,
ne
poljubov
in
ker
je
bil
vedno
čemeren
ter
se
je
vprav
bal
hrupa
,
ki
ga
je
provzročala
mati
.
Otrokova
bolezen
je
bila
tudi
vzrok
,
da
je
nastala
med
grofico
Lici
in
med
njenim
možem
neka
hladnost
.
Grof
sicer
ni
vedel
,
kaj
je
pravi
vzrok
sinove
bolezni
,
a
slutil
je
,
da
mora
biti
Lici
kolikor
toliko
kriva
.
Sklepal
je
to
iz
vsega
njenega
vedenja
.
Ker
se
je
Lici
bala
,
da
bi
mož
zvedel
resnico
,
se
ga
je
po
možnosti
izogibala
.
Tako
sta
se
tekom
let
drug
drugega
nekako
odvadili
,
toliko
laglje
,
ker
prave
ljubezni
med
njima
itak
nikdar
ni
bilo
.
Hodila
sta
pač
skupno
po
poti
življenja
,
a
vsak
na
drugi
strani
te
poti
.
Pripoznavala
sta
drug
drugemu
popolno
svobodo
in
si
s
tem
zagotovila
mir
.
Prav
da
bi
se
mogla
svobodneje
gibati
,
sta
vedno
živela
samo
v
mestih
.
Kot
bivši
oficir
se
je
grof
najraje
gibal
v
oficirskih
krogih
in
zato
mu
je
v
Ljubljani
posebno
ugajalo
,
kajti
tu
je
imel
mnogo
družbe
in
grofica
Lici
je
bila
tu
še
najbolj
zadovoljna
.
Bilo
je
komaj
poluštirih
popoldne
,
a
v
Študentovskih
ulicah
ni
bilo
nič
več
poznati
,
da
sije
solnce
z
vsem
svojim
sijajem
nad
Ljubljano
.
Prebivalcem
Študentovskih
ulic
je
to
izpričevalo
samo
jasno
nebo
,
kolikor
ga
je
bilo
videti
iz
teh
ozkih
ulic
.
Knifičeva
Helena
je
sedela
kraj
odprtega
okna
in
je
šivala
,
kakor
vsako
popoldne
,
kadar
so
bila
končana
domača
dela
.
Helena
si
je
svoj
sedež
s
podloženimi
deskami
umetno
povišala
,
tako
,
da
je
mogla
gledati
na
cesto
in
opazovati
mimoidoče
ljudi
,
ne
da
bi
ji
bilo
treba
le
za
trenutek
prenehati
z
delom
.
Že
od
daleč
je
vsled
kamenitega
tlaka
in
v
ulicah
vladajoče
tihote
slišala
tudi
najrahlejše
korake
.
Ko
je
tako
sedela
sklonjena
nad
svoje
delo
,
je
začula
rahlo
šumenje
in
drobne
korake
z
ulice
.
Pogledala
je
z
okna
in
v
tenotku
ji
je
padlo
šivanje
iz
rok
.
Skočila
je
s
stola
in
se
naslonila
iz
okna
.
»
Kaj
pa
gledaš
,
Helena
?
«
je
vprašal
Franek
,
ki
je
sedel
na
starem
fotelju
blizu
Helene
.
Sestra
mu
ni
ničesar
odgovorila
;
najbrže
ga
še
slišala
ni
,
s
tako
pozornostjo
je
gledala
lepo
damo
,
ki
je
lahnih
korakov
stopala
po
ulicah
in
odšla
mimo
okna
na
Grad
.
Ko
je
dama
izginila
,
je
Helena
z
globokim
vzdihom
zapustila
okno
in
začela
pobirati
svoje
šivanje
.
»
Kaj
si
pa
videla
,
Helena
?
«
se
je
zopet
oglasil
Franek
.
»
Nekaj
posebnega
si
videla
.
«
Franek
,
ki
po
cele
mesece
ni
prišel
iz
sobe
in
se
niti
spominjal
ni
več
,
kako
izgleda
mesto
,
se
je
že
vsled
silne
enoličnosti
svojega
življenja
zanimal
za
vsako
najmanjšo
stvarco
,
kaj
šele
za
stvar
,
ki
je
vzbudila
pozornost
njegove
sestre
v
taki
meri
,
da
je
vrgla
celo
delo
iz
rok
.
»
Oh
,
ko
bi
ti
vedel
kaj
sem
videla
,
«
se
je
Helena
nasmehnila
Franeku
.
»
Tako
lepa
gospa
je
šla
mimo
—
še
nikoli
nisem
videla
take
.
«
»
Kakšna
pa
je
bila
?
«
je
poizvedoval
Franek
.
»
Čisto
belo
je
bila
oblečena
in
zlate
lase
ima
.
«
»
To
je
pa
čudno
,
«
je
zamišljeno
pripomnil
Franek
.
»
Še
nikoli
ni
šla
tod
nobena
lepa
gospa
mimo
.
Kam
je
neki
je
šla
.
Ali
na
Grad
?
«
»
Kam
pa
naj
gre
,
«
se
je
smejala
Helena
.
Toda
njen
smeh
je
bil
nekoliko
prisiljenj
kajti
imela
,
je
podobno
misel
,
kakor
bolni
brat
,
samo
da
jo
je
znala
določneje
izraziti
.
Ni
se
namreč
vprašala
,
kam
je
šla
lepa
tuja
gospa
,
marveč
čemu
je
šla
na
Grad
.
»
Jaz
bi
jo
tako
rad
videl
,
«
se
je
skoro
jokaje
zopet
oglasil
Franek
.
»
Še
nikoli
nisem
videl
lepe
gospe
;
tu
pri
nas
se
potikajo
same
grde
ženske
.
Kaj
praviš
,
Helena
,
morda
pride
zopet
tod
nazaj
.
«
»
Lahko
mogoče
,
«
je
menila
Helena
.
»
Čez
Grad
najbrž
ne
pojde
.
«
»
Če
pride
nazaj
,
pa
mi
jo
pokaži
,
«
je
prosil
Franek
.
»
Ti
ne
veš
,
kako
bi
jo
rad
videl
.
Le
dobro
pazi
,
da
je
ne
izgrešiš
.
«
Helena
je
obljubila
,
da
bo
pazila
.
Obrnila
je
celo
svoj
stol
,
da
je
gledala
proti
Gradu
,
a
ker
je
venomer
pazila
na
svoje
delo
,
je
postal
Franek
,
čim
dlje
je
čakal
,
tem
bolj
nemiren
.
»
Ti
nič
ne
paziš
,
«
je
očital
sestri
.
»
Samo
na
tisto
šivanje
gledaš
.
Nikoli
se
ne
ozreš
na
cesto
.
In
jaz
bi
tisto
lepo
gospo
tako
rad
videl
.
Helena
,
ti
jo
še
gotovo
zgrešiš
.
«
Helena
je
morala
končno
odložiti
šivanje
,
tako
nestrpen
je
postal
mali
brat
.
S
prekrižanimi
rokami
je
sedela
kraj
okna
in
zrla
nepremično
na
oni
vogal
,
izza
katerega
se
je
pojavil
vsakdo
,
ki
je
prišel
z
Grada
.
Minula
je
že
dobra
ura
in
lepa
dama
se
še
ni
vrnila
.
»
Gotovo
je
šla
na
drugi
strani
doli
,
«
je
mislila
Helena
in
prav
hudo
se
ji
je
storilo
pri
srcu
,
tako
rada
bi
bila
zopet
videla
lepo
damo
.
Čez
trenotek
pa
se
je
na
vogalu
prikazalo
nekaj
belega
.
Helena
je
zadrhtela
in
skočila
s
stola
.
»
Zdaj
gre
,
«
je
zaklicala
polglasno
v
sobo
in
dvignila
Franeka
ter
ga
posadila
na
okno
.
Počasi
,
brezskrbnih
korakov
je
prišla
belo
oblečena
dama
z
zlatimi
lasmi
po
poti
z
Grada
in
je
zavila
v
Študentovske
ulice
.
Bil
je
pač
le
slučaj
,
da
je
,
prišedši
blizu
hiše
,
koder
je
stanoval
kancelist
Knific
,
dvignila
poglede
in
jih
uprla
prav
na
okno
,
odkoder
sta
jo
z
napeto
pozornostjo
gledala
Helena
in
Franek
.
S
presenečenjem
je
videla
in
spoznala
izredno
krasoto
brhkega
dekleta
,
v
čigar
očeh
je
žarel
čudovit
ogenj
,
in
zapazila
nato
tudi
bolehni
bledi
izraz
na
oknu
sedečega
dečka
.
Spomnila
se
je
svojega
otroka
in
povesila
glavo
ter
pospešila
korake
kolikor
je
mogla
.
Čez
nekaj
hipov
je
že
izginila
Heleni
in
Franeku
izpred
oči
.
Helena
je
Franeka
dvignila
z
okna
in
ga
zopet
položila
na
blazine
.
Deček
je
bil
ves
iz
sebe
,
ničesar
ni
rekel
,
nego
le
stiskal
blede
ustne
,
kakor
bi
imel
kdo
ve
kako
resne
in
težke
misli
.
»
No
Franek
,
ali
si
zdaj
zadovoljen
?
«
ga
je
naposled
vprašala
sestra
,
ko
je
že
zopet
s
šivanjem
v
rokah
sedela
pri
oknu
.
»
Ali
ni
res
lepa
ta
gospa
?
«
»
O
,
da
,
«
je
vzkliknil
Franek
,
kakor
bi
se
bil
prebudil
iz
sanj
.
»
O
,
lepa
je
ta
gospa
...
še
veliko
lepša
kakor
si
ti
.
«
Helena
se
je
veselo
zasmeji
srca
ji
je
prišel
ta
smeh
.
»
Kdo
pa
pravi
,
da
sem
jaz
lepa
?
«
»
Vsi
,
«
je
odgovoril
Franek
in
nekam
merno
dostavil
:
»
Pa
ta
bela
gospa
je
še
veliko
lepša
.
«
»
Kaj
pa
praviš
to
tako
nevoljno
,
«
je
vprašala
Helena
.
»
Ali
ti
morda
ni
prav
,
da
je
ta
gospa
lepa
?
«
»
Da
...
prav
je
že
...
pa
jaz
bi
rad
imel
,
da
bi
bila
ti
še
lepša
,
«
je
menil
Franek
.
»
Vedno
so
pravili
,
da
si
ti
najlepše
dekle
v
Ljubljani
,
da
študentje
nate
pesmi
zlagajo
in
da
te
gospodje
in
oficirji
pred
cerkvijo
čakajo
.
Zdaj
pa
ne
boš
več
najlepša
.
«
»
Oh
...
otrok
...
kaj
govoriš
take
neumnosti
,
«
je
vzkliknila
Helena
.
»
Kako
naj
bi
se
jaz
primerjala
s
to
lepo
gospo
.
«
»
Morda
bi
bila
pa
ti
vendar
najlepša
,
če
bi
imela
tako
lepo
obleko
in
tako
velik
klobuk
s
takimi
peresi
in
take
rokavice
in
tak
solnčnik
...
«
»
Ne
,
ne
,
Franek
,
tudi
tedaj
bi
se
ne
mogla
primerjati
tej
gospe
,
«
je
polglasno
in
nekako
potrto
menila
Helena
.
»
Tega
ne
more
storiti
nobena
obleka
na
svetu
.
Saj
si
vendar
videl
,
kake
lase
ima
ta
gospa
...
«
»
Ah
...
da
...
«
je
zavzdihnil
Franek
skoro
bolestno
in
ni
več
rekel
nobene
besede
.
Od
tega
dneva
dalje
sta
se
Helena
in
Franek
najraje
pomenkovala
o
lepi
beli
gospe
.
Izvedela
sta
pač
,
da
je
imenitna
gospa
,
a
o
njenih
razmerah
in
o
njenem
življenju
nista
imela
pojma
.
Tudi
ju
to
ni
toliko
zanimalo
,
kakor
oseba
sama
.
Ne
da
bi
se
kaj
zmenila
,
sta
bila
tako
rekoč
vedno
na
straži
,
željno
pričakujoč
,
da
se
lepa
gospa
že
vendar
zopet
pojavi
.
Upanje
,
da
pride
,
je
Franeka
kar
poživelo
.
Čez
dan
je
ležal
neprestano
pri
nogajh
;
svoje
sestre
,
šivajoče
kraj
okna
,
kajti
hotel
je
biti
vedno
pripravljen
,
da
ga
dvigne
Helena
na
okno
.
Zgodilo
se
je
,
da
je
prišla
grofica
Lici
ob
Masti
uri
zopet
v
Študentovske
ulice
in
odšla
na
Grad
ter
se
zopet
čez
dobro
uro
vrnila
.
Zgodilo
se
je
to
večkrat
.
Nekako
instinktivno
se
je
vselej
ozrla
na
okno
,
s
katerega
sta
jo
gledala
Helena
in
Franek
.
Tako
so
se
Helena
,
Franek
in
grofica
Lici
kmalu
prav
dobro
poznali
,
dasi
je
grofica
vselej
le
za
trenotek
pogledala
na
ono
okno
.
Franeka
je
zanimala
na
grofici
vsaka
malenkost
.
Zapomnil
si
je
vsako
krilo
,
vsak
trak
,
vsako
cvetko
,
ki
jo
je
zapazil
,
in
pripovedoval
o
tem
cele
dni
.
Pogled
na
to
krasno
gospo
je
vzbudil
v
njem
misel
za
lepoto
in
finost
in
stari
Martin
Knific
se
ni
mogel
prečuditi
,
ko
mu
je
njegov
sinko
začel
pripovedovati
,
da
bi
moral
Heleni
kupiti
lepe
obleke
in
solnčnike
in
klobuke
,
da
bi
bila
vsaj
podobna
tuji
gospe
.
Nekega
dne
je
bil
Franek
zaspal
na
svoji
blazini
pod
oknom
in
ko
je
prišla
lepa
tuja
gospa
,
ga
Helena
ni
zbudila
.
Hotela
si
je
enkrat
sama
in
neovirano
ogledati
to
gospo
,
kar
jo
je
toliko
bolj
mikalo
,
ker
je
ta
dan
zopet
imela
spremljevalca
,
onega
istega
gospoda
kakor
prvi
dan
.
Korakajoč
tik
lepe
gospe
,
je
ta
mož
neprestano
,
nekako
proseče
,
hitro
in
razburjeno
govoril
.
Helena
je
opazila
,
da
se
vede
z
nekako
spoštljivo
familijarnostjo
,
dočim
je
lepa
dama
očitno
slabovoljna
.
Zmajevala
je
z
glavo
in
njene
ustnice
so
bile
tako
stisnjene
,
da
se
je
komaj
videlo
,
da
so
rdeče
.
Helena
se
je
lepe
gospe
skoro
ustrašila
.
»
Hudobna
mora
biti
,
«
si
je
rekla
,
»
in
njen
izraz
je
neusmiljen
.
«
Tuja
gospa
je
nekajkrat
tudi
s
solnčnikom
nevoljno
sunila
ob
tla
in
Helena
si
je
rekla
:
»
strastna
mora
biti
.
«
Ta
dan
tuja
gospa
ni
dvignila
svojega
pogleda
na
okno
,
kjer
je
tolikrat
videla
Heleno
in
Franeka
.
Pa
Helena
tega
prav
ta
dan
še
zapazila
ni
.
Še
bolj
kakor
lepa
gospa
je
ta
dan
obračal
njeno
pozornost
nase
vitki
,
črnopolti
spremljevalec
,
ki
se
je
gredoč
poleg
lepe
dame
,
slučajno
ozrl
,
če
ga
kdo
gleda
in
zapazil
črne
oči
Knifičeve
Helene
.
Ko
je
zagledal
Heleno
,
je
nehal
govoriti
in
se
je
za
pol
koraka
oddaljil
od
svoje
spremljevalke
.
Heleni
se
je
dozdevalo
,
da
se
je
naglo
vzravnal
in
zadobila
nekako
jasen
izraz
.
Prišedši
do
konca
ulic
,
je
tuja
gospa
dala
svojemu
kavalirju
roko
,
naglo
in
površno
jo
je
stisnil
,
nakar
je
dama
odšla
po
cesti
,
ne
da
bi
se
ozrla
in
ne
da
bi
se
svojemu
spremljevalcu
le
malo
nasmehnila
.
Njen
kavalir
je
ostal
še
trenotek
v
ulici
,
potem
je
tudi
on
odšel
na
cesto
na
nasprotno
stran
.
Helena
še
dolgo
ni
mogla
zapustiti
okna
,
dasi
so
jo
čakala
vsakovrstna
opravila
.
Če
sta
prišla
po
isti
poti
—
zakaj
sta
se
tako
sumljivo
ločila
in
nista
šla
skupaj
ven
iz
Študentovskih
ulic
.
Ničesar
ni
vedela
,
ne
o
teji
dami
,
niti
o
njenem
spremljevalcu
,
toda
slutila
je
,
da
ta
spremljevalec
ni
soprog
lepe
dame
in
tudi
ne
njen
brat
ali
sorodnik
.
Zdelo
se
ji
je
to
,
kakor
bi
se
samo
ob
sebi
razumelo
.
Videla
je
ob
nedeljah
gospodo
in
meščanstvo
in
je
vedela
,
da
se
vedejo
zakonski
ljudje
pri
takih
izprehodih
povsem
drugače
,
kakor
ta
dvojica
.
Tudi
ji
je
bilo
jasno
,
da
se
ta
dva
človeka
nista
sešla
le
slučajno
in
da
nista
le
navadna
znanca
.
Začelo
se
ji
je
svitati
,
da
to
dvojico
vežejo
nežnejša
čuvstva
,
začela
je
uvidevati
,
da
morata
to
biti
zaljubljenca
in
kar
iznebiti
se
ni
mogla
domnevanja
,
da
svoje
ljubezni
ne
smeta
javno
pokazati
.
To
je
v
njenem
srcu
vzbudilo
doslej
neznana
čuvstva
in
v
njeni
duši
hrepenenja
,
ki
si
jih
sama
ni
znala
prav
tolmačiti
,
ki
pa
so
bila
tako
sladka
,
da
se
jih
ni
branila
.
Od
tega
dneva
je
Helena
samo
še
enkrat
,
in
to
šele
čez
nekaj
tednov
,
videla
tujo
damo
iti
na
Grad
,
a
se
nenavadno
hitro
zopet
vrniti
.
Zaman
sta
Helena
in
Franek
čakala
na
oknu
,
lepe
dame
ni
bilo
več
na
izpregled
.
Helena
je
imela
navado
,
da
je
na
obletnico
smrti
svoje
matere
nesla
iz
preprostih
cvetk
spleten
venec
na
njen
grob
.
Vsako
leto
je
na
primitivnem
vozičku
peljala
s
seboj
pohabljenega
brata
.
To
leto
pa
je
deček
bil
ravno
isti
dan
posebno
slab
,
zato
ga
je
pustila
doma
v
varstvu
tolste
vdove
,
ki
je
stanovala
v
temni
kamri
poleg
Knifičevih
in
si
kot
postrežnica
pri
raznih
rodovinah
služila
vsakdanji
kruh
.
Najprej
je
šla
Helena
z
vencem
,
ki
ga
je
sama
spletla
,
v
stolno
cerkev
in
je
potem
odkorakala
na
pokopališče
.
V
sredi
med
grobi
ubožnih
,
med
grobi
,
na
katerih
je
bik
videti
večinoma
samo
lesene
križe
,
tam
je
počivala
njena
mati
.
Položila
je
venec
na
grob
,
s
katerega
je
populila
ves
plevel
ter
potem
užgala
dve
sveči
ter
jih
vtaknila
v
zemljo
.
Potem
je
pokleknila
kraj
križa
in
se
zatopila
v
molitve
in
misli
.
Zganila
se
je
šele
,
ko
slišala
tanek
otroški
glas
vpiti
:
»
Do
konca
me
moraš
peljati
,
prav
do
konca
.
«
»
Danes
je
že
prekasno
,
«
je
pripomnil
nato
blagodoneč
ženski
glas
.
Helena
je
vstala
in
se
obrnila
k
poti
,
vodeči
sredi
čez
pokopališče
.
V
trenotku
se
je
izza
goste
ciprese
prikazal
voziček
,
na
katerem
je
dobro
odet
ležal
bled
,
upadel
deček
.
Voziček
je
potiskal
mlad
sluga
in
poleg
njega
je
korakala
dama
,
očividno
mati
bolnega
otroka
.
Helena
je
stopila
izmed
grobov
na
pot
.
Zanimal
jo
je
bolni
deček
,
saj
se
je
takoj
spomnila
svojega
brata
,
ki
ga
je
ta
dan
pustila
doma
.
Šele
ko
je
bil
voziček
prišel
mimo
nje
,
se
je
ozrla
na
damo
in
ostrmela
,
videč
,
da
je
to
ona
lepa
tuja
gospa
,
ki
jo
je
tolikrat
opazovala
s
svojega
okna
.
Pa
tudi
tuja
gospa
se
je
stresla
,
ko
je
spoznala
ono
dekle
,
ki
je
je
tolikrat
videla
gredoč
na
Grad
in
nazaj
.
Z
zanimanjem
je
premotrila
revno
oblečeno
,
a
vendar
tako
lepo
dekle
,
lahen
usmev
se
je
prikazal
na
njenih
ustnih
,
potem
je
nadaljevala
stojo
pot
.
Helena
je
ostala
kraj
ceste
in
je
gledala
za
damo
in
za
vozičkom
.
Naenkrat
se
je
voziček
ustavil
in
bi
se
bil
skoraj
prevrnil
.
Deček
je
prestrašeno
zakričal
in
tudi
njegova
mati
se
je
ustrašila
.
Sluga
je
poskusil
voziček
dvigniti
in
je
videl
,
da
se
je
kolo
na
eni
strani
obesilo
.
Nekaj
se
je
bilo
pokvarilo
.
Tuja
gospa
in
njen
sluga
si
nista
znala
pomagati
in
sta
bila
v
največji
zadregi
.
Helena
pa
je
od
daleč
videla
,
da
je
manjkal
vijak
,
ki
je
kolo
držal
okoli
osi
.
Brez
dvoma
se
je
bil
izgubil
.
Njen
bistri
pogled
je
naglo
preletel
vso
pot
in
zagledala
je
res
nekaj
korakov
od
sebe
izgubljeni
vijak
,
prav
v
trenotku
,
ko
je
hotel
sluga
dvigniti
bolnega
otroka
z
voza
in
ga
na
rokah
nesti
domov
.
»
Počakajte
,
milostiva
,
«
je
zaklicala
Helena
za
tujo
gospo
ter
stekla
po
vijak
in
ž
njim
pohitela
k
vozičku
.
»
Vijak
se
je
snel
,
«
je
prišedši
do
gospe
dostavila
,
kakor
bi
se
hotela
opravičiti
.
»
To
se
bo
pa
hitro
popravilo
.
«
Stopila
je
k
vozičku
,
a
morala
je
sprevideli
,
da
nastale
poškodbe
brez
orodja
ni
vstanu
popraviti
.
»
Potrpite
malo
,
milostiva
,
«
je
dejala
,
»
samo
da
si
pri
cerkovniku
izposodim
klešče
.
«
»
Če
hočete
biti
tako
ljubeznivi
—
prav
hvaležna
vam
bom
,
«
je
odgovorila
gospa
,
ki
je
z
vidnim
dopadenjem
ogledovala
brhko
dekle
,
čudeč
se
,
da
je
tako
nenavadna
krasotica
tako
ubožno
oblečena
in
da
ima
tako
izdelane
roke
.
Helena
se
je
kmalu
vrnila
od
cerkovnika
in
je
voziček
v
kratkem
času
popravila
,
da
je
bil
poraben
.
Tuja
gospa
se
ji
je
toplo
zahvalila
in
jo
začela
prijazno
izpraševati
po
njenih
razmerah
,
ni
pa
z
nobeno
besedico
omenila
,
da
jo
že
dolgo
pozna
.
Helena
,
ki
ni
še
nikdar
govorila
s
tako
damo
,
se
ni
upala
prekiniti
pogovora
,
nego
je
odkritosrčno
odgovarjala
na
vsa
vprašanja
lepe
dame
.
Povedala
je
tudi
,
da
ima
pohabljenega
brata
,
prilično
iste
starosti
kakor
je
deček
na
vozičku
in
morala
je
obširno
pojasnjevati
,
kako
dečka
zdravijo
in
kako
ž
njim
ravnajo
.
»
To
me
zelo
zanima
,
«
je
rekla
tuja
gospa
,
»
in
rada
bi
poskusila
,
če
bi
to
in
ono
ne
bilo
morda
dobro
tudi
za
mojega
sinka
.
A
jaz
sem
v
takih
stvareh
tako
nerodna
in
neokretna
,
da
me
je
kar
sram
.
Kar
so
vas
navadni
zdravniki
naučili
,
je
morda
dosti
boljše
,
nego
kar
so
prvi
zdravniki
odredili
za
mojega
sinka
.
Jaz
tega
ne
morem
presoditi
,
pač
pa
bi
to
mogla
storiti
moja
guvernanta
.
Kaj
,
ko
bi
jo
vi
malo
poučili
?
Ali
naj
jo
pošljem
k
vam
?
«
Helena
je
zardela
in
ni
nič
odgovorila
.
Sramovala
se
je
priznati
,
da
nima
časa
,
da
mora
delati
za
denar
drugim
ljudem
in
da
bo
njen
oče
jako
nevoljen
,
če
pride
tuja
ženska
gledat
njegovo
mizerijo
.
Gospa
je
takoj
zapazila
,
da
je
spravila
Heleno
v
zadrego
.
Uganila
sicer
ni
,
zakaj
ni
Heleni
všeč
,
da
bi
prišla
guvernanta
k
njej
na
dom
,
a
ker
je
hotela
na
vsak
način
,
da
bi
guvernanta
spoznala
,
kako
ravnajo
Knifičevi
z
malim
Franekom
,
je
takoj
izpremenila
svoj
načrt
.
»
Morda
bi
bilo
še
bolje
,
če
bi
me
vi
hoteli
obiskati
,
gospodična
,
«
je
dejala
kar
najbolj
ljubeznivo
.
»
Dobro
delo
bi
storili
,
morda
bi
pomagali
ubogemu
mojemu
dečku
.
Jaz
bi
vam
bila
hvaležna
.
Jaz
stanujem
v
Gosposkih
ulicah
.
Le
vprašajte
za
grofico
Attems
—
vsakdo
vam
bo
pokazal
k
meni
.
Ali
hočete
,
ljuba
gospodična
?
«
Helena
se
ni
upala
te
prošnje
odbiti
,
niti
kaj
obljubiti
.
Da
očetu
ne
bo
prav
,
je
vedela
.
Toda
grofica
Lici
zdaj
ni
hotela
videti
tega
omahovanja
.
»
Dajte
mi
roko
,
ljuba
gospodična
,
da
pridete
že
jutri
.
Kdaj
vam
je
najljubše
,
dopoldne
ali
popoldne
?
Pred
polutretjo
uro
popoldne
ne
grem
nikdar
z
doma
.
«
Te
besede
so
Heleno
spomnile
na
skrivnostne
popoldanske
izprehode
lepe
grofice
na
Grad
in
pred
oči
ji
je
stopil
tudi
lepi
,
črnopolti
gospod
,
ki
je
dvakrat
mimo
njenega
okna
spremil
grofico
.
Prešinila
jo
je
misel
da
je
grofica
sumljivo
prijazna
ž
njo
in
da
naj
ji
nikar
ne
zaupa
,
toda
v
istem
trenotku
je
že
tudi
spoznala
,
da
je
njen
strah
smešen
.
»
Če
vam
je
prav
,
milostiva
grofica
,
pridem
te
dni
enkrat
po
drugi
uri
popoldne
,
«
je
končno
rekla
Helena
.
Rekla
je
to
nekako
zadovoljno
,
ker
ji
je
prišlo
na
misel
,
kako
vesel
bo
tega
Franek
in
koliko
zanimivih
stvari
mu
bo
vedela
o
tem
obisku
povedati
.
»
Prav
srčno
se
vam
zahvaljujem
,
ljuba
gospodična
,
«
je
rekla
grofica
in
je
dala
Heleni
roko
,
»
in
prav
vesela
bom
,
ko
pridete
.
«
Tako
prijazno
,
kakor
te
besede
,
tako
prijazno
je
potem
grofica
tudi
vzela
slovo
od
Helene
in
odšla
v
mesto
,
dočim
je
Helena
zaostala
pod
pretvezo
,
da
mora
še
h
grobu
svoje
matere
.
Toda
zdaj
ni
bila
več
zbranih
misli
in
četudi
se
je
trudila
spominjati
se
matere
,
so
njene
misli
vendar
ubegale
vedno
h
grofici
Attems
.
Kakor
se
je
sicer
rada
mudila
na
pokopališču
,
ta
dan
ji
kar
ni
bilo
obstanka
.
Šele
zdaj
se
je
prav
zavedla
,
kako
žalosten
kraj
je
pokopališče
,
spominjajoče
pri
vsakem
koraku
le
na
smrt
,
dočim
se
je
njej
hotelo
življenja
.
Ni
ji
bilo
več
obstati
med
križi
in
med
grobovi
,
in
hitro
,
kar
mogoče
hitro
je
zapustila
ta
kraj
ter
se
odpravila
domov
.
Korakala
je
hitro
,
ne
da
bi
se
zmenila
za
ljudi
,
ki
jih
je
srečavala
in
ki
so
se
obračali
za
njo
.
Ustavila
je
šele
korake
,
ko
je
nenadoma
zagledala
pred
seboj
grofico
Attems
s
sinkom
na
vozičku
.
Tako
hitro
je
torej
hodila
,
da
je
grofico
še
došla
.
Tega
jo
je
bilo
kar
sram
.
Ustrašila
se
je
,
da
bi
se
grofica
nepričakovano
obrnila
in
jo
zagledala
.
»
Še
mislila
bo
,
da
sem
jo
zalezovala
,
«
si
je
rekla
Helena
in
je
izginila
urno
v
stranske
ulice
.
Policijski
kancelist
Martin
Knific
je
bil
prav
neprijetno
iznenaden
,
ko
mu
je
hči
po
večerji
,
ko
je
bil
mali
Franek
že
zaspal
,
povedala
o
novem
znanju
,
ki
je
je
napravila
