gaApolon
ni
mogel
krasnejšega
imeti
,
niti
opazila
ni
.
Pač
pa
je
opažala
,
da
je
vsak
,
ki
sta
ga
srečala
,
pozdravil
njenega
spremljevalca
.
Segala
mu
je
komaj
do
rame
in
zategadelj
se
ni
čudila
,
ko
so
izprehajalci
obstajali
ter
gledali
za
njima
.
Prišlo
ji
je
na
um
,
da
je
slavni
—
danes
pravimo
slaboglasni
—
Genz
desna
roka
kneza
Metternicha
.
Takoj
si
je
mislila
:
„
Genz
je
!
“
In
hotela
je
biti
ž
njim
zelo
prijazna
,
ker
je
bil
ravno
desna
roka
njenega
Metternicha
.
„
Kakor
vidim
,
kontesa
,
“
je
izpregovoril
spremljevalec
,
„
zelo
gorite
za
našega
Metternicha
!
“
Našega
Metternicha
!
Ti
besedici
ji
nikakor
nista
bili
všeč
,
a
pogoltnila
ju
je
vendar
.
„
Kdo
bi
ga
ne
ljubil
!
“
je
odgovorila
ponosno
.
„
Vsaj
je
vendar
največji
mož
,
kar
jih
živi
v
Evropi
!
“
„
Največji
?
“
„
Največji
in
najmogočnejši
!
“
„
Tudi
najmogočnejši
!
“
Neznanec
se
je
dokaj
sumljivo
,
skoraj
satirično
zasmejal
.
„
Ne
smejte
se
,
gospod
!
“
se
je
odrezala
odločno
.
„
Kdo
pa
je
izgnal
korškega
roparja
iz
Evrope
,
če
ne
knez
Metternich
?
“
Zopet
se
je
zasmejal
ter
dostavil
:
„
Nekaj
zaslug
imajo
drugi
tudi
!
“
„
Kdo
neki
?
“
„
Recimo
,
car
Aleksander
!
“
„
Car
Aleksander
?
Kaj
pač
mislite
!
Sestra
Moli
pravi
,
da
je
liberalec
,
a
jaz
ga
tudi
iz
drugih
vzrokov
ne
ljubim
!
“
„
Bi
mi
ne
hoteli
povedati
teh
vzrokov
,
kontesa
!
“
Obstala
sta
;
izpod
širokega
klobuka
so
se
ji
svetile
oči
kakor
razljučenemu
ježu
.
„
Če
jih
hočete
vedeti
—
ker
ima
druge
ženske
rad
!
“
„
Druge
ženske
“
—
se
je
začudil
.
„
Vraga
!
odkod
to
veste
,
kontesa
?
“
„
Sestra
Moli
pravi
,
da
tista
ženska
,
tista
Krüdenerjeva
ni
bila
kar
tako
na
ruskem
dvoru
in
da
je
carica
imela
dostikrat
rdeče
objokane
oči
radi
nje
!
Ali
ni
grdo
to
,
gospod
?
“
Strupeno
so
švigali
pogledi
proti
njemu
.
A
gospod
se
je
smejal
,
da
se
je
vse
treslo
na
njem
.
Barbara
Julijana
baronica
Krüdenerjeva
,
ki
je
leta
poprej
s
svojimi
pietistnimi
prismodarijami
strašila
po
Evropi
,
se
je
štela
v
istini
med
prijateljice
Aleksandra
Pavloviča
.
Gotovo
je
,
da
to
prijateljstvo
—
ker
je
bila
baronica
priznano
grda
ženska
in
že
tudi
precej
priletna
,
ko
se
je
seznanila
s
carjem
—
ni
imelo
ničesar
poltnega
na
sebi
.
Spremljevalec
Eve
Lujize
se
je
torej
tresel
od
smeha
.
Končno
pa
je
dejal
:
„
Nesrečna
baronica
Julijana
!
Ko
bi
sama
čula
kaj
takega
,
koliko
bi
trpela
pobožna
in
priletna
ta
ženica
!
“
„
Nič
,
nič
ne
govorite
!
“
je
čebljala
kontesa
.
„
Nekaj
je
že
bilo
,
sicer
bi
sestra
Moli
ne
govorila
o
tem
!
“
Spremljevalca
Eve
Lujize
ni
hotel
miniti
smeh
.
Mala
grofica
je
smatrala
to
za
osebno
žaljenje
in
že
je
hotela
vzrasti
ter
postati
nevljudna
.
V
tistem
hipu
pa
je
prihitel
po
drevoredu
navzdol
knez
Volkonski
in
ž
njim
je
hitel
knez
Metternich
.
Obema
je
skoraj
sape
zmanjkovalo
,
tako
se
jima
je
mudilo
.
Opazil
jo
je
gospod
,
ki
je
vodil
Evo
Lujizo
.
Glasno
je
zaklical
:
„
Tu
sem
,
knez
Metternich
,
tu
sem
!
“
Že
na
pet
korakov
je
snel
knez
Metternich
klobuk
ter
se
je
globoko
,
prav
globoko
priklonil
.
„
Tu
sem
,
knez
Metternich
,
“
je
nadaljeval
oni
milostivo
,
„
in
dovolite
,
svetlost
,
da
vas
predstavim
največji
vaši
častilki
,
kar
jih
šteje
stara
Evropa
!
“
In
prav
ceremonijozno
ju
je
seznanjal
:
„
Knez
Metternich
!
Kontesa
—
za
Boga
,
svojega
imena
mi
pa
še
niste
povedali
!
“
„
Eva
Lujiza
Thurnova
!
“
je
zastokala
skoraj
nezavestna
.
Kam
je
bila
vsled
svoje
lahkomiselnosti
zašla
!
Čemu
ni
ostala
doma
pri
sestri
Moli
?
„
Torej
kontesa
Eva
Lujiza
Thurnova
!
“
Knez
Metternich
se
je
viteško
priklonil
rekoč
:
„
Premilostivi
ste
,
veličanstvo
!
“
Veličanstvo
!
Kakor
da
je
treščilo
v
njo
,
tako
jo
je
presunila
ta
beseda
.
Kje
je
imela
oči
?
Bog
jo
je
bil
udaril
s
slepoto
!
Bil
je
sam
car
Aleksander
in
njo
je
vodil
pod
pazduho
s
sabo
!
Njo
,
neznatno
Evo
Lujizo
Thurnovo
!
Počastil
jo
je
s
svojo
ljubeznivostjo
,
s
prijazno
cesarsko
svojo
besedo
!
In
ona
?
Pripovedovala
mu
je
reči
,
kakršnih
ni
še
nikdar
čulo
njegovo
cesarsko
uho
!
V
strogo
monarhovskem
duhu
vzgojena
kontesa
se
je
od
globokega
in
resničnega
kesanja
vsa
potila
!
V
hipu
je
ležala
na
kolenih
pred
njim
,
poljubovala
mu
belo
roko
ter
jo
močila
s
solzami
.
Zaihtela
je
:
„
Odpustite
,
veličanstvo
!
“
Takoj
jo
je
car
Aleksander
vzdignil
in
bil
je
toliko
galanten
,
da
ji
je
z
lastno
roko
očedil
obleko
,
ki
se
ji
je
bila
pri
klečanju
nekaj
zamazala
.
Sklonil
se
je
,
ji
poljubil
rdeče
lice
ter
izpregovoril
:
„
Da
se
kmalu
zopet
vidiva
,
ljuba
Eva
Lujiza
!
“
Nato
je
odšel
.
Ljubi
Evi
Lujizi
pa
se
je
videlo
,
da
je
v
nebesih
!
Med
tem
so
jo
bili
doma
pogrešali
in
vse
stanovanje
so
razbrskali
za
njo
.
Že
se
jih
je
prijemala
skrb
,
da
se
ni
morda
pripetila
kaka
nesreča
.
Okoli
ene
se
je
začulo
pred
hišo
šumenje
.
Kontesa
Moli
odpre
okno
,
da
vidi
,
kaj
je
.
To
šumenje
je
spravljala
v
zvezo
s
svojo
sestro
.
Ni
se
motila
.
Spodaj
v
ulici
je
tičala
Eva
Lujiza
v
tolpi
starih
in
mladih
diplomatov
.
Med
njimi
je
bil
tudi
knez
Metternich
.
Njena
sestra
se
je
z
velikim
pogumom
na
vse
strani
razgovarjala
in
obilo
je
bilo
glasnega
vika
in
smeha
.
Pri
slovesu
so
si
stiskali
roke
,
kakor
da
so
stari
in
najboljši
znanci
.
Tako
se
je
vpeljala
kontesa
Eva
Lujiza
na
ljubljanski
kongres
.
Omenili
smo
že
,
da
je
tiste
dni
po
Ljubljani
prav
zelo
slovela
Židanova
gostilnica
na
Poljanah
kakor
radi
dobre
pijače
,
tako
tudi
radi
dobrih
jedil
,
pred
vsem
pa
radi
mlade
in
brhke
krčmarice
,
tako
imenovane
Židanove
Barbare
.
In
ta
Židanova
Barbara
je
bila
prava
znamenitost
tedanje
Ljubljane
in
o
njej
se
je
tiste
dni
govorilo
vsaj
toliko
kolikor
o
tem
,
bode
li
vojna
s
kraljevino
obeh
Sicilij
ali
ne
.
Bila
je
visoka
kot
hrast
v
gori
.
Če
se
je
smejala
,
je
donelo
kakor
srebrno
zvonilo
.
Na
njenih
licih
pa
ji
je
cvetlo
dokaj
bujnih
rož
,
ki
so
najslavnejšega
lokalnega
poeta
tiste
dobe
,
gospoda
Costa
,
tako
navdušile
,
da
je
spustil
svojega
Pegaza
na
voljno
to
pašo
.
Bila
je
Židanovka
res
lepa
,
a
bila
je
tudi
huda
,
da
se
je
je
balo
vsako
pivsko
omizje
,
če
je
kaj
zarožljala
,
in
da
se
je
je
bal
zlasti
starikasti
njen
mož
,
ki
je
po
postavah
svete
cerkve
in
po
svetnih
zakonih
bil
izključno
sam
upravičen
,
srkati
med
iz
tistega
cvetja
,
ki
ga
je
narava
v
taki
obilici
raztrosila
po
licih
njegove
žene
.
On
ga
ni
srkal
preveč
;
saj
veste
,
kako
je
:
star
ženin
in
mlada
nevesta
ne
napravljata
dobre
letine
.
A
vzlic
temu
ima
„
ona
“
svoje
vplive
,
če
se
ve
vesti
in
postaviti
.
„
Ona
“
pri
Židanovih
se
je
vedla
in
postavljala
tako
,
da
se
je
starikasti
soprog
krčmar
tresel
pred
njo
.
V
hiši
je
odločevala
njena
beseda
,
kar
je
v
hišah
na
Poljanskem
predmestju
včasi
še
dandanes
tako
.
Pri
tem
pa
je
bila
Židanova
mamka
ženska
,
ki
se
je
niso
mogli
dotikati
hudobni
jeziki
,
ker
jim
v
to
ni
dajala
niti
najmanjšega
povoda
.
Vsaj
pred
kongresom
ne
.
Ko
je
bil
nekoč
mladi
kaplan
od
Svetega
Petra
pričel
prepogosto
zahajati
v
gostilnico
,
je
moral
kar
hipoma
prestati
in
drugi
dan
potem
je
mladi
gospod
imel
nekoliko
zateklo
lice
.
Ali
v
listinah
iz
tistih
časov
se
o
tem
primeru
ni
dalo
nič
zanesljivega
izvedeti
.
Zanesljivo
se
ve
le
toliko
,
da
Židanovka
svojemu
možu
ni
nudila
niti
najmanjšega
vzroka
,
da
bi
dvomil
o
njeni
zakonski
zvestobi
.
Zatorej
je
pa
tudi
od
njega
zahtevala
,
da
ji
je
storil
vse
,
kar
je
želela
,
in
da
v
hiši
ni
veljala
druga
beseda
kakor
njena
.
Tako
je
bilo
pred
kongresom
.
Med
kongresom
pa
so
se
hudobni
jeziki
približali
Židanovi
materi
in
prav
kmalu
so
precej
glasno
sikali
okrog
nje
.
Posebno
tudi
zategadelj
,
ker
se
je
od
tistih
dni
,
kar
se
je
pričelo
ljubljansko
kongresovanje
,
tudi
mati
Židanka
začela
nekako
prav
skrbno
oblačiti
.
Brez
belih
rokavcev
in
brez
svilnate
rutice
okrog
lepo
zaokroženih
prsi
je
nikdar
nisi
videl
v
gostilnici
.
Tudi
je
prav
rada
postajala
na
pragu
domače
hiše
,
kar
so
tolmačili
tako
,
da
se
je
hotela
kazati
mladim
atašejem
in
drugim
kavalirjem
,
ki
jih
je
bil
kongres
v
Ljubljano
privabil
.
In
ti
so
jo
tudi
prav
kmalu
izvohali
,
kakor
je
to
navada
pri
tako
živih
ljudeh
.
Ker
je
bil
mož
star
,
ona
pa
zelo
mlada
,
so
jo
imeli
izprva
za
domačo
hčer
,
in
za
to
je
veljala
tudi
carju
Aleksandru
,
ko
je
našemu
cesarju
,
kakor
smo
videli
v
prvem
poglavju
,
o
njej
pripovedoval
.
Ko
se
je
izvedela
resnica
,
so
mladi
atašeji
še
bolj
silili
v
gostilnico
,
ker
se
je
tedanjim
kavalirjem
zapeljavanje
zakonske
ženice
zdelo
še
bolj
zaslužno
nego
zapeljavanje
nedolžne
deklice
.
Kakor
smo
že
povedali
,
so
se
hudobni
jeziki
na
vse
pretege
vnemali
.
In
ko
se
je
raznesla
vest
,
da
je
materi
Židanki
,
na
pragu
stoječi
,
še
celo
cesar
Franc
,
kadar
se
je
mimo
peljal
,
prijazno
prikimal
iz
cesarske
svoje
kočije
,
so
sikali
hudobni
jeziki
kakor
gadje
na
razbeljeni
pečini
.
O
kakih
tajnih
aferah
matere
Židanke
se
pa
ne
ve
nič
zanesljivega
;
ve
se
le
toliko
,
da
je
pridno
hodila
na
prag
ter
je
bila
izredno
prijazna
z
mladimi
kavalirji
,
ki
so
pri
njej
pojedali
mesene
klobase
ter
jih
zalivali
s
kislim
dolenjskim
vinom
.
Na
svetega
Blaža
dan
,
zjutraj
okrog
desete
ure
je
bilo
,
ko
sta
v
Židanovi
gostilnici
,
iz
veže
na
levo
,
v
navadni
pivski
sobi
sedela
pri
mizi
Miklavž
Čeljustnik
,
ribič
iz
Trnovega
,
imenovan
Škile
,
in
pa
Miha
Rebolj
,
mesar
iz
Kravje
doline
.
Le-ta
je
bil
prišel
,
da
bi
od
starega
Židana
kupil
voliča
,
katerega
je
bil
ta
naprodaj
postavil
.
V
gostilnici
pa
je
že
dobil
Škileta
,
ki
je
čakal
nekoga
,
kar
mu
je
bil
navaden
izgovor
,
kadar
se
je
po
pivnicah
potikal
.
Bil
je
ribič
,
mešetar
in
pijanec
,
vse
obenem
;
ali
vendar
ribič
le
bolj
postrani
,
pijanec
pa
v
prvi
vrsti
.
Mesar
je
Čeljustnika
takoj
naprosil
,
naj
mu
mešetari
pri
kupovanju
voliča
.
Miklavž
je
ta
posel
prav
rad
prevzel
ter
je
vsled
tega
postal
deležen
pravice
,
jesti
in
piti
na
mesarjev
račun
.
Rebolj
je
poklical
krčmarico
ter
vprašal
Čeljustnika
:
„
Kaj
boš
,
Miklavž
?
“
„
Meni
je
vseeno
,
“
se
odreže
Miklavž
,
„
naj
bo
to
ali
ono
,
magari
če
je
tudi
pečenka
!
“
Ko
si
je
bil
Škile
tako
najboljše
izbral
,
se
je
pričel
drgniti
ob
gospodinjo
:
„
Si
pa
spet
obložena
kot
oltar
na
svetega
Rešnjega
Telesa
dan
!
Rdeč
kljunček
,
zelena
oblekica
,
prav
kot
capovoznik
v
dračju
pri
Ljubljanici
.
Samo
nožic
nimaš
rdečih
,
kot
jih
ima
capovoznik
,
ha
!
ha
!
“
In
Škile
se
je
široko
smejal
.
Mati
Barbara
ga
je
zaničljivo
pogledala
:
„
Saj
bi
te
klofila
,
Škile
,
pa
si
mi
preumazan
!
“
Z
nepopisnim
ponosom
je
odšla
v
kuhinjo
.
„
Lej
jo
cesarico
,
no
!
“
se
je
drl
Miklavž
za
njo
.
„
Kaj
pa
kaj
praviš
o
naših
cesarjih
,
Škile
?
“
vpraša
mesar
.
„
Kaj
čem
reči
,
pri
moji
duši
?
Gospodje
so
res
,
a
meni
nič
ne
dajo
;
zaradi
mene
so
lahko
nad
zemljo
,
pa
tudi
pod
zemljo
!
Človek
si
je
sam
sebi
najboljši
cesar
!
Sikstum
!
sakstum
!
“
„
Gospodje
pa
gospodje
!
In
denar
imajo
!
“
dostavi
mesar
.
„
E
,
kaj
boš
!
Ga
imajo
,
ali
ga
pa
nimajo
!
Pravijo
,
da
ima
naš
cesar
več
dolga
nego
las
na
glavi
,
kar
bi
pri
njegovi
pleši
ne
bilo
tako
veliko
!
Sikstum
!
Ga
imajo
,
ali
ga
pa
nimajo
!
Babnice
pa
imajo
vsi
radi
!
Sakstum
!
“
„
No
!
no
!
“
je
hitel
mesar
.
„
Kdo
jih
pa
nima
!
Še
fajmoštri
včasi
.
“
„
Če
jih
le
dobiti
morejo
!
Sikstum
!
Samo
,
da
jih
včasi
ne
dobe
!
Sakstum
!
“
„
Ljudje
govore
to
in
ono
!
“
je
modroval
mesar
.
„
Govore
!
govore
!
“
je
pritrjal
Škile
.
„
Poglej
samo
tu
sem
,
k
Židanovim
!
“
„
Si
tudi
že
kaj
čul
?
“
„
Čul
,
čul
!
pa
ne
zgolj
o
kaplanu
!
“
je
vpil
Čeljustnik
.
„
O
kom
pa
?
“
In
mesarju
Rebolju
se
je
od
radovednosti
vse
napelo
po
obrazu
.
„
Kaj
boš
kaplana
vmes
tlačil
?
“
je
kričal
ribič
.
„
So
drugi
,
ki
bi
se
radi
pasli
po
Židanovi
detelji
.
Bi
se
pasli
,
če
se
že
niso
pasli
!
Sikstum
!
“
„
Kdo
vendar
?
Povej
no
!
Ne
imej
ključalnice
na
ustih
!
“
„
Kdo
?
Prvi
je
stari
Češka
,
steklar
z
Mestnega
trga
,
ki
mi
preveč
vrta
tod
okrog
!
Potem
pa
je
z
Dunajske
ceste
mladi
Smole
!
Ta
pa
kar
sili
v
Židanovo
mamko
!
In
nekaj
ti
povem
Rebolj
:
doživeli
bomo
čudne
reči
,
tu
pri
Židanovih
!
Sakstum
!
“
Nesrečnež
v
obrekovalnem
svojem
ognju
ni
čutil
,
da
je
vstopila
mati
Barbara
.
Slišala
je
govorico
o
starem
steklarju
z
Mestnega
trga
in
o
mladem
Smoletu
z
Dunajske
ceste
.
Pojasnila
ni
zahtevala
,
ker
ji
je
bilo
itak
vse
jasno
.
Jed
in
pijačo
,
katero
je
nosila
v
rokah
,
je
takoj
odložila
,
pristopila
k
Škiletu
,
ki
ni
slutil
nevarnosti
,
ter
mu
—
sek-sek
—
od
desne
in
leve
priložila
dve
gorki
,
da
so
Čeljustniku
v
hipu
zazvonili
vsi
zvonovi
Kranjske
dežele
.
„
To
pa
je
moj
sakstum
,
Miklavž
,
“
je
dela
porogljivo
.
„
Sedaj
pa
grem
,
da
si
umijem
roke
.
“
Miklavž
je
takoj
v
se
zlezel
.
„
Kaj
pa
sem
rekel
,
Barba
?
“
je
zastokal
.
„
Miha
,
ali
sem
kaj
rekel
?
“
Miha
Rebolj
je
točno
odgovoril
:
„
Ničesar
nisi
rekel
!
“
„
No
,
vidiš
,
Barba
!
“
In
že
bi
se
bil
Miklavž
Čeljustnik
razjezil
,
da
nista
tedaj
vstopila
dva
nova
gosta
.
Pri
vstopu
sta
snela
visoka
,
siva
cilindra
z
glave
ter
krenila
proti
posebni
sobi
.
Ko
je
bil
starejši
snel
svoje
pokrivalo
,
se
je
prikazal
plešasti
,
podolgasti
in
ostri
obraz
,
ki
ga
je
tedaj
že
poznal
vsak
ljubljanski
otročaj
.
„
Ježeš
,
cesar
!
“
je
viknil
Škile
.
„
Miha
,
sedaj
pa
odriniva
!
Naenkrat
bo
vse
polno
policajev
!
“
Mihu
ni
bilo
treba
prigovarjati
.
Pustila
sta
jed
in
pijačo
ter
jo
odkurila
,
kakor
bi
gorelo
za
njima
.
Tudi
domača
mati
je
odhitela
iz
sobe
.
Ona
dva
pa
sta
vstopila
v
gosposko
pivnico
,
v
tako
imenovano
ekstrasobo
.
Razgrnila
sta
plašča
ter
prisedla
k
mizi
.
Oba
sta
bila
nekako
v
škripcih
,
a
cesar
Franc
še
posebno
.
„
Grof
Wallenstein
,
“
je
izpregovoril
suhotno
,
„
ta
ekspedicija
ostane
med
nama
!
Nočem
nikakih
nepotrebnih
govoric
!
“
„
Kakor
ukazujete
,
veličanstvo
!
“
„
Dobro
!
Je
torej
v
redu
!
“
Prisukala
se
je
mati
gostilničarka
.
Ko
je
videla
,
kak
gost
je
obiskal
njeno
gostilnico
,
je
odfrfotala
v
svojo
sobo
,
da
si
je
preodela
opasnik
in
svilnato
zavratno
ruto
.
Ko
je
vstopila
,
je
bila
kakor
iz
perila
vzeta
in
na
lepem
njenem
obrazu
se
je
vse
žarilo
.
Sam
cesar
je
prišel
k
njej
!
Kaj
takega
Židanova
hiša
še
ni
doživela
in
ne
bode
tako
kmalu
zopet
doživela
!
Sam
cesar
!
Z
veliko
všečnostjo
so
jo
objemali
vladarjevi
pogledi
.
Pa
je
ti
pogledi
niso
spravili
prav
nič
v
zadrego
.
Pogumno
mu
je
vračala
poglede
s
pogledi
.
„
Verfluchter
Kerl
!
“
Pri
tem
je
mislil
cesar
Franc
na
svojega
„
ruskega
“
brata
.
„
Grof
,
“
se
je
obrnil
k
adjutantu
,
„
to
severno
veličanstvo
nima
slabega
okusa
!
“
„
Prišla
sva
na
ledice
,
veličanstvo
!
“
je
odvrnil
Wallenstein
ponižno
.
Cesar
se
obrne
k
domači
gospodinji
:
„
Mati
,
ruski
moj
brat
mi
je
pravil
,
da
se
dobe
pri
vas
prav
dobre
ledice
.
He
?
“
„
Gospod
cesar
,
gotovo
!
“
In
smejala
se
je
,
da
je
kar
zvonilo
po
sobi
.
Obraz
pa
se
ji
je
svetil
kakor
kres
na
hribu
.
„
Torej
ledice
!
“
„
Dva
porcijončka
seve
!
Kaka
čast
!
Kaka
čast
,
gospod
cesar
!
Torej
dva
porcijončka
in
cel
krompirček
zraven
!
Kaka
čast
!
Kaka
čast
!
“
„
Wallenstein
,
vi
jih
tudi
naročate
!
“
„
Kakor
ukazujete
,
veličanstvo
!
“
„
Torej
dvakrat
ledice
!
“
Odhitela
je
.
„
Ste
opazili
,
grof
Wallenstein
,
kak
obraz
ima
ta
ženska
?
Ne
čudim
se
,
če
zahaja
rusko
veličanstvo
k
njej
na
ledice
!
“
„
Kakor
spomlad
je
!
“
vzkipi
grof
Wallenstein
.
„
Le
škoda
,
da
je
omožena
!
“
Cesar
je
zavil
svoj
obraz
v
znano
svojo
prezirljivost
:
„
Omožena
ali
neomožena
!
Prišla
sva
k
njej
na
ledice
,
na
kislo
vino
,
o
katerem
je
govoril
ruski
car
.
Zapomnite
si
to
še
enkrat
,
grof
Wallenstein
!
“
„
Popolnoma
po
ukazu
!
“
Mama
Židanka
je
prinesla
dva
porcijončka
ledic
,
v
beli
omaki
,
malo
okisanih
,
da
se
je
takoj
cela
soba
napolnila
s
prijetno
vonjavo
.
Postavila
je
vse
na
mizo
,
a
prinesla
je
tudi
belega
kruha
in
kislega
dolenjskega
vina
.
Cesar
je
pričel
jesti
,
a
jedel
je
s
tako
slastjo
,
da
ga
je
bilo
radost
gledati
.
Mlada
gospodinja
je
kar
k
mizi
prisedla
in
niti
za
trenotek
ni
obrnila
koketnega
pogleda
s
cesarjevega
obraza
.
Mladega
pobočnika
,
grofa
Wallensteina
,
za
njo
sploh
ni
bilo
na
svetu
.
Bila
je
prekanjena
lisica
ta
Židanova
mati
.
„
Prav
pravi
ruski
brat
!
Kaj
takega
vse
žive
dni
svojega
življenja
nisem
jedel
.
“
Z
velikim
zadovoljstvom
si
je
brisal
usta
.
Mladi
ženi
je
sreča
prikipela
do
vratu
.
„
Pa
še
kaj
pridite
,
gospod
cesar
!
“
je
zažvrgolela
.
Pogledal
jo
je
,
in
lepa
se
mu
je
zdela
:
„
Če
bom
utegnil
!
“
„
Dela
je
dosti
!
Gotovo
!
Vsak
ima
svoje
delo
,
gospod
cesar
!
“
Izpil
je
kupico
rdečega
dolenjca
.
Malo
se
je
stresel
:
„
Kislo
je
!
“
„
Pa
zdravo
,
gospod
cesar
!
“
Niti
za
trenotek
ni
obrnila
očesa
od
njega
.
In
cesar
je
izpregovoril
francosko
:
“
Opazujete
,
grof
,
kako
me
neprenehoma
gleda
?
To
greje
!
In
tudi
vino
greje
!
“
—
Otožno
je
potem
pristavil
:
„
Res
bi
bilo
prijetno
,
če
bi
smel
človek
večkrat
takole
v
gostilno
zahajati
!
“
„
Čemu
bi
ne
smeli
?
“
je
vprašala
milobno
.
„
Eh
,
moj
Bog
!
“
je
vzdihnil
.
„
Saj
imamo
tudi
žene
in
zakonske
žene
ste
včasi
sitne
!
“
Smejala
se
je
,
da
je
srebrno
zazvenelo
po
pivnici
.
„
Grof
Wallenstein
,
“
—
tu
se
je
zopet
obrnil
v
francoskem
jeziku
do
svojega
adjutanta
—
„
ali
nisem
morda
kaj
preveč
rekel
?
“
Grof
Wallenstein
je
pomenljivo
molčal
.
A
cesar
se
je
vzlic
temu
zopet
obrnil
h
gostilničarki
.
„
Kdaj
pa
je
bil
tu
moj
ruski
brat
?
“
„
Še
vedela
nisem
,
da
imate
brata
na
Ruskem
,
gospod
cesar
!
“
„
Kaka
ljubezniva
nedolžnost
,
grof
Wallenstein
!
Če
govorim
o
ruskem
bratu
,
menim
njega
veličanstvo
,
ruskega
carja
!
“
Zopet
se
je
zvoneče
smejala
in
to
zvonjenje
je
donelo
priletnemu
cesarju
do
srca
.
„
Ruski
car
je
bil
pač
enkrat
tu
,
“
je
odgovorila
bolj
hladno
,
„
pa
se
komaj
spominjam
,
kdaj
.
Kaj
mi
mari
človek
,
ki
niti
naše
vere
ni
!
“
Cesar
je
zopet
pil
in
vino
mu
je
stopalo
v
žile
.
Take
pijače
ni
bil
vajen
in
njene
moči
so
ga
prej
preobdale
,
nego
je
mislil
.
„
Torej
vam
je
avstrijski
cesar
ljubši
od
ruskega
?
“
Visoki
gospod
pri
tem
pravzaprav
ničesar
mislil
ni
.
Ona
pa
se
je
vedla
,
kakor
da
se
ji
je
Bog
ve
kaj
povedalo
.
Nekako
sramežljivo
je
bliskala
z
očmi
takisto
od
strani
proti
njemu
.
„
Da
tako
vprašujete
,
gospod
cesar
!
“
„
Vprašujem
,
vprašujem
!
In
odgovor
bi
rad
imel
!
“
Tu
se
je
z
velikim
respektom
oglasil
grof
Wallenstein
:
„
Predrznil
bi
se
,
vaše
veličanstvo
opozoriti
,
da
bo
ob
enajstih
posvetovanje
v
škofiji
!
“
„
Saj
že
odhajam
,
Wallenstein
,
saj
že
odhajam
!
Ne
bodite
nadležni
!
“
Vstal
je
,
vzel
iz
žepa
denar
ter
položil
na
mizo
svetel
rumenjak
.
Nato
je
pristopil
k
domači
gospodinji
.
Grof
Wallenstein
,
ki
je
bržkone
poznal
slabosti
svojega
visokega
gospoda
,
je
diskretno
stopil
k
oknu
ter
gledal
z
največjim
zanimanjem
na
trg
pred
Židanovo
hišo
.
Cesarja
je
v
resnici
preobdala
strast
in
zakonsko
ženico
je
prijel
za
obraz
ter
ga
dvignil
proti
sebi
.
Po
tem
obrazu
je
bila
razlita
plamteča
milina
in
poželjivo
oko
ji
ni
govorilo
o
kakem
ugovoru
.
Nasprotno
!
Gospodarja
Avstrije
je
obšla
slabost
in
izkušnjavi
se
ni
mogel
upreti
.
Ozrl
se
je
proti
pobočniku
:
še
vedno
je
stal
pri
oknu
in
opazoval
trg
pred
hišo
.
Zategadelj
se
je
cesar
prav
hitro
sklonil
k
poprej
omenjenemu
obrazu
in
svoja
usta
je
prav
ponižno
,
prav
mehko
in
prav
sramežljivo
pritisnil
na
svilnato
lice
!
„
Gospod
cesar
!
“
je
zakoprnela
,
in
prav
čutil
je
,
kako
se
je
pretresla
prebrisana
zakonska
ženica
.
In
še
enkrat
je
zagostolela
:
„
Gospod
cesar
!
“
Sladkoba
teh
besed
se
že
ni
dala
prekositi
!
Cesar
je
pristopil
k
plašču
,
visečemu
ob
steni
.
Poljub
ga
je
bil
poživil
in
vse
je
gorelo
po
njem
.
Pa
kaj
,
ko
mu
je
v
tistem
hipu
stal
pred
dušo
mlad
,
strog
obraz
s
precej
velikim
nosom
in
sivih
oči
,
katerih
pogled
je
segal
do
kosti
!
Malo
ga
je
strah
prešinil
in
sam
pri
sebi
je
zajecljal
:
„
Der
Windhund
wird
doch
nichts
bemerkt
haben
!
“
Wallenstein
je
pristopil
ter
pomagal
,
ko
se
je
veličanstvo
zavijalo
v
plašč
,
sivi
cilinder
mu
je
potisnil
v
roko
in
palico
z
zlatim
držajem
.
Cesar
pa
se
je
zopet
ojačil
in
v
slovo
je
izpregovoril
:
„
Vaše
ledice
so
izvrstne
,
gospa
Klemenčeva
!
Hvala
za
postrežbo
!
“
Sklonil
se
je
proti
njej
ter
ji
šepnil
:
„
In
hvala
vam
za
poljub
,
o
katerem
bodem
,
kakor
upam
,
še
sanjal
v
svojem
spanju
!
“
Srebrno
je
zazvonilo
po
sobi
:
„
Gospod
cesar
,
kako
ste
vendar
nagajivi
!
“
„
Pst
!
“
Milostivo
se
je
še
nasmehnil
ter
odkorakal
.
Za
njim
pa
je
korakal
grof
Wallenstein
kakor
z
vodo
oblit
koder
,
ker
je
bil
ta
„
windhund
“
,
kar
se
pač
samo
ob
sebi
umeje
,
vse
opazil
.
Vesti
pa
se
je
moral
,
kot
bi
ne
bil
ničesar
opazil
.
Kakor
ogenj
se
je
raznesla
po
Poljanskem
predmestju
novica
,
da
je
sam
cesar
pil
in
jedel
v
Židanovi
gostilnici
in
da
je
bil
z
vsem
prav
zelo
zadovoljen
.
To
je
bila
reklama
,
katere
si
Židanova
mama
ni
boljše
želeti
mogla
!
Karolina
Avgusta
,
bavarska
princezinja
,
je
morala
v
zakon
stopiti
z
zelo
priletnim
možem
.
Ko
jo
je
leta
1816.
snubil
cesar
Franc
,
je
bil
že
trikrat
vdovec
in
let
je
imel
že
skoraj
petdeset
.
Ona
pa
je
štela
tedaj
komaj
štiriindvajset
let
.
Bila
je
sicer
tudi
nekaka
polovičarska
vdova
,
ker
je
bila
ločena
od
virtemberškega
prestolonaslednika
;
a
vendar
se
pripoveduje
,
da
je
Karolina
Avgusta
dosti
jokala
,
ko
so
ji
bili
razložili
,
da
državna
rezona
zahteva
,
da
stopi
v
zakon
s
sosedom
,
cesarjem-vdovcem
,
ki
je
bil
poprej
že
trem
zakonom
posvetil
telesne
svoje
moči
.
Pripoveduje
se
,
da
se
je
tedaj
,
ko
so
ji
priredili
takozvani
„
polterabend
“
,
pred
vsem
dvorom
na
glas
razjokala
in
da
je
stari
kralj
,
Maksimiljan
Jožef
,
ni
mogel
drugače
potolažiti
nego
s
tem
,
da
je
zapovedal
,
pred
solzečo
se
princesinjo
v
dveh
s
cvetjem
okrašenih
kasetah
postaviti
njeno
doto
.
V
vsaki
kaseti
je
ležalo
petdeset
tisoč
suhih
in
neobrezanih
bavarskih
cekinov
,
kar
je
dajalo
vrednosti
dobrega
milijona
sedanje
avstrijske
vrednote
.
Ta
zlati
studenec
je
na
nesrečno
nevesto
tako
vplival
,
da
je
v
hipu
usahnil
studence
njenih
solza
.
Vdala
se
je
zakonu
,
iz
katerega
ni
pričakovala
bogsivedi
koliko
sreče
.
Ali
Karolina
Avgusta
je
bila
praktična
ženska
:
svojega
soproga
,
dasi
ni
bila
lepa
,
velik
in
dobro
razvit
nos
ji
je
dajal
nekaj
moškega
,
si
je
vedela
podjarmiti
,
da
se
je
njene
zamere
bolj
bal
nego
zamere
pri
knezu
Metternichu
.
Kadar
ga
je
gledala
s
svojimi
sivimi
očmi
kakor
jastreb
in
kadar
je
s
tem
pogledom
združila
ostri
svoj
glas
,
tedaj
se
je
mogočni
vladar
mogočne
Avstrije
čutil
nekako
tesnega
v
svoji
koži
in
čimpreje
se
je
skušal
izviti
izpod
pogledov
svoje
zakonske
družice
.
A
izviti
se
ni
bilo
tako
lahko
,
posebno
tedaj
ne
,
če
Karolina
Avgusta
tega
sama
ni
hotela
dopustiti
.
Nekaj
takega
se
je
pripetilo
na
svetega
Blaža
večer
.
Pri
čaju
,
ki
se
je
serviral
v
navadni
obednici
v
drugem
nadstropju
deželnega
dvorca
in
h
kateremu
je
bila
povabljena
mala
dvorska
družba
,
je
cesarica
,
ki
je
bila
ves
večer
malobesedna
,
šepnila
proti
svojemu
cesarju
:
„
Rada
bi
še
s
tabo
govorila
!
Nekaj
važnega
,
Francelj
!
Nekaj
prav
važnega
!
“
Ta-le
„
Francelj
“
gospodarju
Avstrije
ni
kar
nič
ugajal
,
ker
je
znal
,
da
je
cesarica
slabe
volje
,
kadar
se
prične
Francljev
oklepati
.
Kakor
ima
v
vsakdanjem
življenju
vsak
zakon
svoje
znake
,
ki
kažejo
bližajočo
se
nevihto
,
tako
je
bila
po
gospe
cesarici
sladko
izgovorjena
besedica
„
Francelj
“
zanesljiv
znak
bližajočega
se
viharja
v
zakonskem
življenju
cesarja
Franca
.
Tudi
ta
večer
se
je
njega
veličanstvo
malo
streslo
,
nato
pa
je
hitro
vstal
,
kar
je
bilo
znamenje
,
da
je
čaj
pri
kraju
in
da
je
navzočnim
dolžnost
,
po
predpisani
etiketi
posloviti
se
pri
cesarski
dvojici
.
Ko
sta
bila
sama
,
je
cesarica
molče
odkorakala
v
svoje
sobane
in
ravno
tako
molče
je
cesar
Franc
stopal
za
njo
.
Parkrat
se
je
z
levico
pogladil
po
pleši
in
široka
svoja
usta
je
nekako
nervozno
zvijal
.
Izpregovoril
pa
vendar
ni
ničesar
.
Dospevša
v
budoar
,
je
sedla
na
stolec
in
svojemu
soprogu
je
potisnila
isto
tako
stol
ter
mu
mignila
z
roko
,
naj
sede
.
Franc
je
sedel
ter
pogledal
svoji
ženici
v
obraz
.
A
ta
obraz
je
bil
čudovito
trd
.
Nato
se
je
oziral
po
stenah
,
po
podobah
,
ki
so
visele
po
njih
,
in
sploh
po
vsem
,
kar
je
bilo
v
sobi
,
prav
kot
bi
vse
te
reči
prvič
videl
ter
bi
ga
prav
močno
zanimale
.
Karolina
Avgusta
je
opazila
to
stisko
in
dobro
ji
je
delo
,
da
je
videla
koprneti
tega
svojega
moža
,
ki
je
bil
pravzaprav
star
grešnik
,
samo
če
se
mu
je
prilika
nudila
!
To
si
je
pa
Karolina
Avgusta
le
mislila
,
kaj
takega
glasno
govoriti
ni
imela
poguma
,
čeprav
je
sicer
umela
strahovati
svojega
soproga
.
Nekaj
časa
je
tiščala
pogled
predse
na
kožuhovino
,
položeno
po
parketu
.
Potem
pa
je
hipoma
dvignila
oči
ter
obvisela
ž
njimi
na
njegovem
nekako
bledem
obrazu
.
Videl
je
,
da
ni
milosti
v
tem
pogledu
.
Ona
pa
je
prav
počasi
izpregovorila
:
„
Tako
ne
sme
dalje
!
Avstrijski
dvor
postane
sicer
v
zasmeh
celi
Evropi
!
“
„
Kaj
je
takega
?
“
vpraša
nestrpno
.
„
Celi
Evropi
!
To
ti
pravim
Francelj
!
Moj
Bog
,
kar
misliti
si
ne
upam
,
če
bi
izvedel
o
vsem
tem
njega
svetost
,
rimski
papež
!
Ali
pa
še
celo
njega
veličanstvo
,
moj
oče
,
Maksimiljan
Jožef
!
“
Tu
je
cesarski
soprog
opazil
,
da
se
hočejo
sivi
pogledi
nekako
z
meglo
prepreči
in
da
silijo
solze
na
dan
.
To
je
bilo
najhujše
,
kar
se
mu
je
moglo
pripetiti
.
Le
jokanja
ne
!
„
Ljuba
Karolina
!
povej
vsaj
,
kaj
je
?
“
vpraša
mehko
.
Z
belim
robcem
si
je
brisala
oči
:
„
To
je
preveč
,
kar
počenjate
!
“
„
Kdo
?
“
„
No
—
car
Aleksander
!
“
Cesarju
se
je
odvalilo
težko
breme
od
srca
in
z
globokim
vzdihljajem
si
je
olehčal
svojo
dušo
.
Karolina
Avgusta
ni
hodila
po
tisti
stezi
,
kakor
je
menil
.
Že
se
je
hotel
razljutiti
,
da
ga
nadleguje
radi
take
malenkosti
.
„
Škof
Gruber
,
“
je
govorila
zamolklo
,
„
je
tudi
zelo
moralen
višji
dušni
pastir
!
Kaj
si
naj
ta
misli
?
“
„
Naj
bom
jaz
varuh
carju
Aleksandru
!
“
Bil
je
poln
poguma
in
srdit
je
vstal
s
stola
.
„
Saj
si
njegov
prijatelj
,
Francelj
,
“
je
dela
s
prisiljeno
sladkostjo
.
„
Vendar
ne
gre
,
da
dajete
visoki
gospodje
tako
pohujšanje
!
“
„
Kaki
visoki
gospodje
?
“
„
Govorim
zgolj
o
carju
Aleksandru
!
“
„
Kaj
pa
je
vendar
zagrešil
car
Aleksander
,
da
me
radi
njega
veličanstva
ljubezniva
moja
soproga
kliče
za
svoje
gardine
?
“
„
Zagrešil
se
je
črez
vse
dopuščene
meje
!
“
„
Kako
?
“
„
Poslušaj
!
Danes
je
bil
v
gostilnici
,
v
predmestju
nekje
tam
doli
.
In
mlado
gostilničarko
,
nič
prida
žensko
—
pomisli
!
—
je
s
cesarskimi
svojimi
usti
poljubil
na
lice
.
Pa
reci
,
če
ni
to
grozno
!
“
Zopet
je
iskala
beli
robec
,
da
bi
si
brisala
oči
.
„
Poljubil
na
lice
!
“
je
govoril
počasi
za
njo
.
Cesarju
se
je
zašibilo
v
kolenih
,
da
je
moral
sesti
.
Sedaj
ni
mogel
več
dvomiti
,
da
je
bila
cesarska
družica
na
pravi
stezi
.
In
cesar
Franc
je
bil
zajec
,
ki
je
tekel
pred
njo
po
tej
stezi
!
„
Kje
si
izvedela
o
tem
?
“
je
vprašal
strahopetno
.
„
Zadostuje
ti
naj
,
da
sem
izvedela
!
“
je
odgovorila
mrzlo
.
Dostavila
je
ravno
tako
hladno
:
„
Sedaj
te
pa
prosim
,
da
boš
govoril
z
njega
veličanstvom
,
naj
v
bodoče
opušča
take
škandale
.
Že
radi
preprostega
ljudstva
,
ki
bi
drugače
moralo
misliti
,
da
niste
kralji
in
cesarji
nič
boljši
od
pijanih
hlapcev
,
ki
iščejo
prilike
po
pivnicah
,
kako
bi
kršili
dolžnosti
svetega
zakona
.
“
„
Karolina
!
“
Dvignil
se
je
s
sedeža
.
Kakor
nož
oster
je
bil
pogled
,
s
katerim
ga
je
premerila
.
„
Franc
!
“
Nato
je
še
pristavila
:
„
Govorim
,
kakor
veš
,
o
njega
veličanstvu
,
ruskem
cesarju
!
Pomisliti
moraš
tudi
,
da
je
tista
nališpana
ženska
,
ki
lovi
evropske
suverene
v
svoje
mreže
,
omožena
ženska
!
“
Besedo
„
omožena
“
je
posebno
naglasila
.
Po
kratkem
molku
je
vprašala
:
„
Bodeš
li
govoril
z
ruskim
carjem
?
“
Bil
je
popolnoma
mehak
:
„
Bodem
!
bodem
!
“
„
Torej
dobro
!
Lahko
noč
,
dragi
prijatelj
!
“
„
Lahko
noč
,
ljuba
Karolina
!
“
Pristopil
je
in
hotel
jo
je
poljubiti
na
lice
.
Pa
se
je
z
vso
silo
uprla
:
„
Na
lice
ne
!
ne
!
ne
!
“
Cesar
Franc
je
nato
svoji
soprogi
poljubil
samo
roko
ter
odšel
poparjen
.
Sam
pri
sebi
pa
je
godrnjal
:
„
Der
Windhund
hat
geschwätzt
!
Na
wart
’
,
Kerl
!
“
Tako
se
je
glasila
propoved
izza
gardin
,
ki
jo
je
moral
poslušati
cesar
Franc
.
In
poslušal
jo
je
z
veliko
ponižnostjo
,
kakor
se
spodobi
pokornemu
zakonskemu
možu
.
Na
tem
polju
smo
vsi
enaki
,
cesarji
kakor
berači
!
Čédna
postáva
bilà
ti
je
dána
,
Bistri
je
úm
ti
z
bogastvom
bil
dán
,
Bólj
’
ga
srcá
ni
iméla
Ljubljána
,
Kàk
si
za
sréčo
človeštva
bil
vžgán
!
Prešeren
:
V
spomin
Andreja
Smoleta
.
Napočil
je
dan
,
ki
je
razvnemal
celo
Ljubljano
,
ki
je
rodil
nebroj
nasprotstev
,
ki
je
razdvojil
stare
prijatelje
,
ki
je
posebno
med
ženstvom
provzročil
prave
katastrofe
:
napočil
je
dan
cesarskega
obeda
.
Čutilo
se
jih
je
obilo
poklicanih
,
a
bilo
je
le
malo
izvoljenih
.
Bil
je
dan
nesreče
!
Neizvoljenci
so
škripali
z
zobmi
in
v
mislih
izrekali
najkrutejše
žalitve
veličanstva
,
poklicani
pa
so
iztegovali
vratove
kakor
rdeči
purani
na
dvorišču
.
Na
videz
so
kazali
,
da
jim
ni
nič
do
vabila
,
a
vzlic
temu
se
jim
je
videlo
,
da
so
srečni
in
da
se
pohotno
grejejo
v
žarkih
cesarske
milosti
.
Ta
sreča
pa
je
bodla
neizvoljence
kot
trn
v
peti
.
Zategadelj
se
je
v
času
pred
5.
februarjem
ohladilo
marsikatero
prijateljstvo
.
Cesarski
obed
je
šinil
med
ljubljanske
filistre
kakor
bomba
,
in
ko
se
je
razpočila
,
je
bilo
razmečkanih
mnogo
starih
zvez
.
In
resnica
je
,
da
se
nekaj
let
ni
mogla
zaceliti
globoka
rana
,
ki
jo
je
vsekal
Ljubljani
cesarski
obed
z
dne
5.
februarja
1821.
leta
!
—
Tistega
dne
popoldne
okrog
dveh
sta
sedela
v
sobi
male
Smoletove
hiše
na
Dunajski
cesti
dva
mlada
moža
ter
pila
vino
.
Eden
je
bil
hišni
gospodar
,
Andrej
Smole
,
drugi
pa
France
Prešeren
,
poznejši
največji
pesnik
slovenski
.
Oba
sta
bila
takrat
še
nezrela
mladeniča
;
bila
sta
kakor
mlado
vino
,
ki
je
vrelo
,
a
se
še
ni
očistilo
.
Podobna
sta
bila
rastlini
,
o
kateri
se
ne
ve
,
kako
se
razvije
in
razcvete
.
Življenja
sicer
nista
poznala
,
a
vzlic
temu
sta
bila
prepričana
,
da
ga
poznata
do
korenine
,
da
vse
znata
in
da
smeta
o
vsem
govoriti
.
Pri
mladini
tudi
dandanes
ni
drugače
.
Andrej
je
bil
poleg
tega
še
lahkoživec
in
ženskemu
svetu
nevaren
,
ker
je
s
svojo
zunanjostjo
moral
ugajati
ženskam
.
Tudi
s
svojim
bogastvom
se
je
ponašal
,
meneč
,
da
mu
nikdar
ne
poide
,
najsi
že
kaj
dela
ali
ne
.
Svoji
materi
je
provzročeval
obilo
skrbi
,
dasi
ni
bil
hudobnega
srca
.
V
Ljubljani
so
ga
šteli
tiste
dni
za
eno
najboljših
partij
.
Zatorej
so
ga
matere
,
ki
so
imele
za
možitev
godna
dekleta
in
so
vedele
,
da
se
ne
bode
k
njim
v
hišo
prisnubil
,
prav
močno
obirale
in
črnile
.
Druge
,
ki
so
na
tihem
upale
,
da
se
Andrej
vendarle
prisnubi
,
so
ga
pa
iskreno
branile
,
da
se
mora
mlad
človek
izletati
,
če
naj
iz
njega
postane
kaj
dobrega
.
Niti
za
sodbo
teh
kakor
prejšnjih
se
ni
brigal
Andrej
Smole
,
še
celo
radi
sodbe
lastne
matere
si
ni
belil
las
.
Živel
je
veselo
in
hrupno
,
da
je
opozarjal
nase
vso
Ljubljano
.
Še
celo
visoki
gubernij
je
opazil
lahkomiselnega
mladeniča
potratno
življenje
in
vladni
gospodje
so
se
jezili
,
da
se
drzne
človek
,
ki
niti
plemič
ni
,
piti
drago
francosko
vino
ter
zapravljati
premoženje
,
ki
si
ga
ni
prislužil
s
svojimi
žulji
.
Privilegij
,
piti
francosko
vino
ter
z
metresami
zapravljati
očetno
premoženje
,
so
imeli
tiste
dni
zgolj
čistokrvni
aristokrati
,
in
vlada
je
tudi
v
Ljubljani
stala
na
straži
,
da
bi
si
tega
privilegija
ne
lastil
kak
subjekt
iz
ponižnega
meščanskega
pokolenja
.
V
očeh
grofa
Sporka
je
bila
torej
največja
pregreha
,
da
je
pil
Andrej
Smole
za
svoj
denar
dragi
francoski
šampanjec
!
A
Smole
je
vendarle
pil
,
in
marsikak
očetov
zlatnik
je
raztopil
za
tujezemsko
peneče
vino
.
Če
si
ogledaš
podobo
Andreja
,
ki
jo
hrani
naš
deželni
muzej
,
ne
moreš
o
njem
dobiti
drugih
pojmov
,
nego
da
je
bil
veseljak
,
ki
je
ljubil
,
kar
je
na
svetu
najboljše
:
vino
in
žensko
.
Lahkoživnost
je
razgrnjena
po
njegovem
okroglem
in
v
rdečici
cvetočem
obrazu
,
in
kar
videti
je
,
da
je
bil
v
svojem
življenju
prav
malokrat
slabe
volje
.
Ali
dne
5.
februarja
je
bil
v
istini
slabe
volje
.
Pri
mali
mizi
je
sedel
s
svojim
prijateljem
Prešernom
.
Oba
sta
bila
redkih
besedi
.
Včasi
je
Andrej
natočil
v
kupo
rdečega
vina
ter
jo
hitro
izpraznil
.
Prešeren
pa
je
čital
knjigo
in
tudi
tuintam
izvrnil
čašo
.
Naposled
se
oglasi
Andrej
:
„
Govori
kaj
,
pustež
!
“
Pri
tem
je
globoko
vzdihnil
.
Prijatelj
je
počasi
odgovoril
:
„
Čitam
Rousseaujevo
knjigo
.
Pustim
ti
jo
in
pazljivo
jo
čitaj
!
Marsikaj
koristnega
se
lahko
priučiš
!
“
Oni
je
zopet
vzdihnil
.
„
Vidi
se
mi
,
da
malo
čitaš
sedaj
,
prijatelj
Andrej
!
“
Andrej
je
pogledal
proti
stropu
:
„
Da
ti
povem
resnico
,
prav
malo
!
“
Sedaj
je
zopet
Prešeren
vzdihoval
:
„
Kje
si
bil
včeraj
zvečer
?
“
„
Kje
sem
bil
včeraj
zvečer
?
“
je
ponavljal
Smole
.
In
skoraj
nejevoljno
je
pristavil
:
„
Pri
Židanu
,
če
hočeš
vedeti
!
“
„
In
danes
te
glava
boli
!
Glava
in
srce
,
prijatelj
Andrej
!
“
Prijatelj
Andrej
je
z
roko
premečkal
lase
,
planil
kvišku
ter
letal
po
sobi
.
„
Tudi
srce
,
je
vpil
,
tudi
srce
!
“
Prešeren
je
čakal
,
da
se
je
prijatelj
nekoliko
pomiril
,
potem
pa
je
dejal
:
„
Kake
slabe
zglede
dajete
ljudstvu
!
“
„
Si
že
zopet
pričel
s
svojim
ljudstvom
?
“
„
Ni
li
to
največje
,
kar
je
na
svetu
?
“
„
Ljudstvo
je
kanalja
,
umazana
kanalja
!
“
„
Andrej
!
“
In
pesnik
se
je
dvignil
kvišku
kakor
ranjen
lev
:
„
Kako
moreš
tako
govoriti
?
Kdo
nam
je
priboril
francosko
revolucijo
,
priboril
s
svojo
krvjo
?
Ni
bilo
to
ljudstvo
!
Za
ljudstvo
živimo
,
za
ljudstvo
moramo
umreti
,
če
treba
!
“
„
Hvala
Bogu
,
da
ni
treba
,
“
se
je
odrezal
Smole
hladnokrvno
,
„
hvala
Bogu
,
da
ni
treba
!
Sicer
pa
se
potolaži
,
France
,
saj
veš
,
da
ne
premišljam
svojih
izrazov
!
Tudi
tvojih
revolucijonarnih
vzorov
se
ne
dotikam
!
Pij
vino
!
“
„
Niti
kaplje
“
—
pesnikovo
lice
je
bilo
bledo
kakor
sveča
—
„
niti
kaplje
ne
,
dokler
ne
prekličeš
ostudnih
svojih
besed
!
“
„
Kanaljo
torej
preklicujem
!
Na
vse
slovesne
načine
jo
preklicujem
!
“
Zopet
sta
sedla
k
mizi
.
Razvnetje
se
dolgo
ni
hotelo
pomiriti
.
Prešeren
je
čital
,
Smole
pa
je
tožno
gledal
predse
.
„
Kaka
ženska
je
to
!
“
je
zakoprnel
.
„
Vse
na
njej
me
sili
v
greh
in
v
verige
ima
vkovano
moje
srce
!
Njeno
telo
,
njeni
udje
!
O
Venera
,
ko
je
vstajala
iz
morskih
pen
,
ni
mogla
biti
lepša
!
“
Trpko
mu
odgovori
prijatelj
:
„
Kako
je
zapisano
?
Ne
želi
si
svojega
bližnjega
žene
!
Pametna
zapoved
in
jaz
jo
podpišem
!
“
„
Ne
nadleguj
me
s
katekizmom
!
“
zagodrnja
Smole
.
„
Ta
je
za
otroke
!
“
„
Pa
divjaj
naprej
!
“
„
Ne
govori
tako
neusmiljeno
!
“
je
tarnal
Andrej
.
„
Rojena
je
že
ženska
,
ki
zasede
tvoje
srce
.
Tedaj
boš
letal
za
svojo
pametjo
,
a
dohiteti
je
ne
bodeš
mogel
!
Moj
Bog
,
saj
sam
vidim
,
da
iz
tega
ne
more
nič
postati
.
Kar
je
bil
cesar
pri
njej
,
mi
jo
je
čisto
pokvaril
!
“
„
In
več
te
ne
ljubi
!
Avstrijskega
cesarja
ima
rajša
od
tebe
!
Kaka
nesreča
!
Židanka
ne
ljubi
več
Andreja
Smoleta
!
Pač
res
,
kaj
ti
ostaja
?
“
„
Pač
res
,
kaj
mi
ostaja
?
“
„
Dvoje
ti
ostaja
,
ljubi
moj
!
Ali
skočiš
v
Ljubljanico
ali
se
pa
oženiš
.
Za
to
zadnje
smo
mi
,
kar
je
nas
pametnih
mož
!
“
Smole
je
pričel
po
sobi
letati
:
„
Ti
,
Prešeren
...
ti
!
Ne
tiči
li
za
tabo
moja
mati
?
“
„
Za
mano
tiči
pamet
in
nihče
drugi
!
“
„
Moja
stara
je
sitna
,
da
kar
gode
!
Vrag
vedi
,
kdo
ji
je
nekaj
natvezel
?
Sedaj
me
hoče
z
vso
silo
ženiti
!
O
Jezus
,
in
svoje
mladosti
nisem
še
prav
nič
užival
!
“
Sam
sebi
se
je
smilil
,
da
se
mu
je
orosilo
oko
.
Prisedel
je
k
mizi
,
si
napolnil
čašo
ter
jo
izpil
.
„
Kaj
praviš
k
temu
?
“
je
vprašal
otožno
.
„
Da
je
tvoja
mamica
pametnejša
od
tebe
!
Drugače
podivjaš
,
prijatelj
Smole
!
“
„
Tepec
si
in
drugega
nič
!
“
mu
je
zarentačil
Smole
v
odgovor
.
Prešeren
je
bil
„
trdega
“
Andreja
trdih
izrazov
vajen
in
znal
je
,
da
so
največkrat
izraz
prijateljstva
,
a
ne
žaljenje
.
Utihnil
je
ter
čital
dalje
.
„
Le
to
bi
rad
vedel
,
“
je
pričel
Andrej
iznova
,
„
kdo
je
moji
ljubi
materi
to
v
hišo
znosil
.
Ljubljana
je
preklicano
mala
vas
!
Dan
za
dnevom
moram
poslušati
litanije
,
da
za
babnicami
letam
,
da
se
za
trgovino
ne
brigam
,
da
zapravljam
,
da
postanem
berač
,
in
hudič
vedi
,
kaj
še
vse
!
“
„
Je
mnogo
resnice
na
tem
!
“
se
je
oglasil
Prešeren
.
„
Ti
si
nezrel
dijak
!
Ti
molči
!
“
Prešeren
je
takoj
utihnil
.
Oni
pa
je
nadaljeval
:
„
Za
vsem
tiči
stari
lisjak
Češka
!
Kuhan
in
pečen
je
pri
Židanu
.
Dobro
vem
,
da
sem
mu
na
poti
.
Pa
ne
bo
kuhal
stekla
tam
doli
!
Svojo
hčer
bi
rad
obesil
na
moje
groše
!
Ni
napačna
misel
!
Mene
bi
rad
vtaknil
v
svoj
globoki
lonec
!
Sebi
bi
pa
ogladil
stezo
do
Židana
na
Poljanah
!
Ali
tega
veselja
,
stari
grešnik
,
ne
doživiš
!
Tvoje
hčere
ne
vzamem
,
če
se
še
tako
sliniš
okrog
moje
ljube
matere
!
“
„
Torej
ti
je
gospa
mati
že
izbrala
nevesto
?
“
vpraša
Prešeren
.
„
Saj
nisi
gluh
,
ko
vendar
že
celo
večnost
o
njej
govorim
!
“
„
Dobro
!
Počakaj
!
Premišljujva
malo
!
Češkova
Finica
ti
je
torej
izbrana
!
“
„
Da
,
tisto
nalepotičeno
dekle
z
Mestnega
trga
!
Ko
je
bilo
otroče
,
se
je
za
vsak
nič
kremžilo
.
Že
od
takrat
je
ne
maram
!
“
„
Saj
ne
vzameš
otroka
!
Danes
je
najkrasnejša
vseh
devic
ljubljanskih
!
“
„
Pojdi
se
solit
na
Šmarno
goro
!
Hudobna
ženska
je
,
drugače
bi
ne
dopuščala
,
da
bi
jo
stari
Češka
prodajal
okrog
stare
Smolečke
po
Dunajski
cesti
.
“
„
Bog
vedi
,
če
te
še
hoče
!
“
„
Z
obema
rokama
grabi
po
meni
ali
bolje
po
mojem
denarju
.
Kar
je
Češkovih
,
so
vsi
lakomni
volkovi
.
Lakomna
ženska
je
in
drugega
nič
!
“
„
Meni
bi
bila
ljubša
nego
polna
ladja
Židanovih
mater
,
za
katere
bi
se
moral
vojskovati
s
starimi
Židanovimi
očeti
!
“
„
Ti
naj
bodeš
pesnik
!
Prismoda
si
in
drugega
nič
!
“
„
Samo
milobo
diha
!
Ti
pa
si
osel
,
ki
slepo
brklja
mimo
tega
cveta
,
samo
da
se
na
Poljanah
nažre
bodečega
osata
!
Sicer
pa
še
enkrat
:
Bog
ve
,
če
te
hoče
!
“
Smole
je
nekaj
časa
porogljivo
zrl
na
svojega
prijatelja
.
„
Če
me
sploh
hoče
!
“
je
izpregovoril
zaničljivo
.
„
Saj
je
vendar
vse
pripravljeno
in
tudi
limanice
so
skrbno
nastavljene
,
da
se
zanesljivo
ujamem
,
jaz
,
kalin
z
Dunajske
ceste
!
Vse
je
čedno
dogovorjeno
!
Ko
odbije
štiri
na
špitalski
cerkvi
,
pridrdra
Češkov
voz
pred
našo
hišo
.
Ta
voz
—
tako
sta
se
dogovorila
premetena
moja
mamica
in
Češkov
ata
—
me
popelje
na
Mestni
trg
ter
obstane
ravno
pred
Češkovo
hišo
.
Ko
pa
zgoraj
vstopim
,
bo
deklica
sama
doma
.
S
povešenimi
pogledi
me
sprejme
in
dela
se
,
da
ji
je
grozno
žal
in
neprijetno
,
da
ni
ne
mamice
ne
očka
pri
roki
.
Igrala
bode
presenečeno
nedolžnost
,
dasi
sem
prepričan
,
da
ji
je
gospa
Eliza
poprej
do
pičice
vbila
v
glavo
,
kako
se
ji
je
vesti
in
kako
ji
je
mrežice
nastavljati
,
da
se
gotovo
ujame
zlata
ribica
z
Dunajske
ceste
.
V
srednji
sobi
bo
stara
prežala
,
in
naj
le
izpregovorim
nepremišljeno
besedo
,
pa
bo
mahoma
priveslala
kakor
široka
galera
ter
mi
izkrcala
svoj
materni
blagoslov
!
A
v
to
past
se
Andrej
Smole
ne
ujame
!
“
„
Čemu
se
potem
tja
voziš
?
“
„
Čemu
?
Ker
sem
prisiljen
.
Dobro
veš
,
da
je
danes
ob
šestih
cesarski
obed
.
Tudi
jaz
sem
povabljen
,
ker
me
štejejo
med
prve
trgovce
v
mestu
.
Stari
Češka
jo
je
izvohal
,
da
se
v
njegovi
kočiji
skupaj
popeljeva
v
dvorec
.
Zategadelj
moram
že
ob
štirih
v
njegovo
hišo
,
a
cesarski
obed
bo
ob
šestih
.
Pojmiš
li
to
,
prijatelj
France
?
“
„
Odpovej
se
vabilu
!
Republikanec
ne
antišambruj
po
cesarskih
dvorih
!
Jaz
bi
se
takega
vabila
sramoval
!
“
„
Prismoda
!
Ali
naj
mojo
mater
kap
zadene
,
če
bi
se
odpovedal
?
Tu
gre
za
vljudnost
in
drugega
nič
!
S
tabo
danes
ni
mogoče
govoriti
!
“
„
Zatorej
pa
grem
!
“
„
Pojdi
griža
,
kamor
hočeš
!
Saj
je
itak
čas
,
da
zlezem
v
praznično
obleko
,
ker
sem
danes
pri
cesarju
povabljen
!
“
„
Sramuj
se
!
“
„
Adijo
!
“
„
To
ti
je
danes
ošabno
in
dolgočasno
!
“
S
tem
vzdihom
se
je
pričel
Andrej
Smole
pripravljati
na
cesarjev
obed
.
Zlezel
je
v
praznično
obleko
in
v
modri
frak
z
rumenimi
gumbi
.
Postajal
je
bolj
in
bolj
slabe
volje
.
Opoldne
mu
je
mati
,
katere
se
je
še
vedno
bal
,
kategorično
povedala
,
da
se
mora
ženiti
in
da
je
Češkova
Fina
ženska
,
kakor
si
je
boljše
ne
more
želeti
.
Dostavila
je
,
da
je
s
staro
svojo
prijateljico
že
govorila
,
tako
da
so
mu
razmere
uglajene
še
prej
,
nego
je
z
dekletom
izpregovoril
kako
besedo
.
Ko
se
je
napravljal
,
mu
je
vse
to
brodilo
po
glavi
.
„
Kakor
teliča
me
tirajo
na
trg
,
“
je
godrnjal
,
„
a
prodati
se
ne
dam
!
“
Točno
ob
štirih
je
pridrdral
Češkov
voz
.
V
tistem
hipu
je
vstopila
sivolasa
mati
v
sinovo
sobo
.
S
plamtečim
očesom
ga
je
pregledala
od
nog
do
glave
.
Objela
ga
je
.
Bila
je
ginjena
in
malo
da
se
ni
zjokala
.
„
Pametno
se
obnašaj
,
Andrej
!
“
je
izpregovorila
zamolklo
.
„
Ne
bodi
pretrd
!
Bodi
mehak
in
ne
greni
življenja
stari
svoji
materi
!
Če
zatisnem
oči
,
moj
Bog
,
kaj
če
biti
potem
!
In
ženske
roke
tako
zelo
potrebuješ
,
ker
si
predivji
,
Andreas
,
predivji
!
“
Poljubila
ga
je
na
lice
:
„
Danes
je
važen
dan
za
Smoletovo
hišo
!
Andreas
,
tega
nikar
ne
pozabi
!
“
Že
so
ji
tekle
solze
po
suhem
licu
.
„
Sitni
ste
,
mama
!
“
je
zastokal
ter
se
izvil
iz
njenih
objemov
.
Ko
je
sedel
v
vozu
,
se
mu
je
zdelo
,
da
vse
gleda
za
njim
in
da
vsakdo
ve
,
kam
se
pelje
in
po
kaj
.
S
tesnim
srcem
je
stopal
v
Češkovi
hiši
po
stopnicah
navzgor
.
Pri
stanovanju
je
rahlo
pozvonil
.
Odprla
mu
je
stara
Lenka
in
Andrej
je
takoj
opazil
,
da
ji
niso
neznane
skrivnosti
današnjega
dne
.
Gledala
ga
je
čudno
ljubeznivo
,
prav
kot
da
je
že
član
Češkove
obiteli
.
„
Ste
tudi
enkrat
k
nam
prišli
!
“
je
zažuborela
.
„
Kako
je
to
lepo
!
“
Vzela
mu
je
plašč
in
klobuk
ter
kazala
največjo
postrežljivost
.
„
Kdo
je
doma
?
“
je
vprašal
osorno
.
„
Gospodična
Fina
!
“
je
odgovorila
sladko
.
In
s
sramežljivim
smehom
je
pristavila
:
„
Pa
nič
ne
de
!
Le
vstopite
,
gospod
Andrej
!
“
Sama
je
odprla
vrata
ter
na
glas
izpregovorila
:
„
Fina
!
Gospod
Andrej
je
prišel
!
“
Če
je
bilo
mogoče
slabo
njegovo
voljo
še
povečati
,
povečala
jo
je
ta
služkinja
z
zoprnim
svojim
vedenjem
.
Vstopivši
v
sobo
,
je
opazil
,
da
je
bil
obisk
pri
domačem
dekletu
.
Mlad
človek
je
sedel
tik
mize
,
a
za
prišleca
se
ni
mnogo
zmenil
.
Komaj
da
je
vstal
,
ko
je
bila
gospica
tudi
vstala
.
Smole
vpraša
:
„
Kje
je
oče
,
bo
li
kmalu
pripravljen
?
“
„
Mislim
,
da
kmalu
!
“
je
odgovorila
tiho
.
Tujec
je
imel
občutek
,
da
je
morda
odveč
v
družbi
.
Ozrl
se
je
po
Andreju
.
Ni
mu
ugajal
;
bil
je
prepričan
,
da
ima
pred
sabo
mestnega
gizdalina
,
ki
prejkotne
nikakega
dela
ne
ljubi
.
Hotel
se
je
posloviti
:
„
Gospica
,
zame
je
čas
,
ker
se
moram
še
danes
v
Kranj
odpeljati
!
“
„
Že
odhajate
?
“
se
je
začudila
hinavsko
.
„
Toda
prej
mi
dovolite
,
da
vas
seznanim
z
gospodom
Smoletom
!
“
Mladenič
iz
Kranja
se
je
nerodno
priklanjal
.
„
Andrej
,
tu
ti
predstavljam
gospoda
Fidelisa
Terpinca
iz
Kranja
.
Priporočite
me
očetu
in
materi
!
In
srečno
se
vozite
!
“
Spremila
ga
je
do
vrat
.
Ko
je
odšel
,
vpraša
Smole
:
„
Kdo
je
ta
človek
?
“
„
Trgovčev
sin
iz
Kranja
!
Pozna
se
mu
,
da
je
z
dežele
!
Pa
ima
dobro
srce
!
Očeta
sta
se
seznanila
nekje
,
a
ne
vem
kdaj
!
“
„
Dolgočasen
je
videti
!
Skoraj
nič
ni
govoril
!
Samo
v
me
je
gledal
,
da
mi
je
bilo
prav
všeč
,
ko
si
prišel
!
“
Sedel
je
k
njej
na
zofo
.
Čutil
je
,
da
se
bliža
odločilni
trenotek
.
Tudi
ona
je
lahno
slonela
na
svojem
sedežu
in
dvigale
so
se
ji
prsi
.
Oko
se
je
ujelo
z
očesom
,
in
tedaj
je
dekletu
zakipela
kri
,
da
se
je
kar
videlo
,
kako
se
je
razširila
od
vrata
po
belem
obrazku
navzgor
do
kodrastih
las
okrog
čela
.
„
Ne
glej
me
tako
!
“
je
prosila
.
Skoraj
se
mu
je
smilila
,
da
ni
mogel
izpregovoriti
besede
,
s
katero
bi
ji
bil
morda
ranil
srce
.
V
svoji
zadregi
je
pograbil
po
listu
,
ki
je
ležal
na
mizi
.
„
Kaj
je
to
?
“
„
Glediški
list
!
“
„
Si
bila
v
gledišču
včeraj
?
Kaj
so
igrali
?
“
„
Čitaj
sam
!
“
Vzel
je
v
roko
zmečkani
list
,
rekoč
:
„
Poglejmo
torej
,
s
čim
so
muze
osrečile
Ljubljano
pri
včerajšnji
predstavi
!
“
Glasno
je
čital
:
Mit
hoher
Bewilligung
wird
heute
den
4.
Februar
1821
die
hier
anwesende
Schauspieler
-
und
Sänger-Gesellschaft
unter
der
Direktion
des
Carl
Waidinger
im
hiesigen
landständischen
Schauspielhause
zum
Vortheile
der
Schauspieler
A.
Wanderer
und
J.
Bretsch
zum
erstenmale
die
Ehre
haben
aufzuführen
:
Die
Haarlocke
,
der
Ring
,
und
die
Buchstaben
oder
Der
Richter
um
Mitternacht
in
der
Waldhütte
.
Ein
Ritterlustspiel
in
3
Aufzügen
,
nach
einer
wahren
Geschichte
frei
bearbeitet
von
Cuno
,
Verfasser
der
Räuber
auf
Maria
Kulm
etc
.
etc
.
Porogljivo
je
vzkliknil
:
„
Kaj
takega
ugaja
Josipini
Češkovi
?
“
Milo
je
gledala
:
„
Reveža
sta
Wanderer
in
Bretsch
!
Otroke
imata
!
“
„
Vodilo
te
je
usmiljenje
!
To
te
opravičuje
!
Sicer
pa
sta
tudi
milo
prosila
!
“
Ob
koncu
glediškega
lista
je
bilo
čitati
:
Hohe
!
Gnädige
!
Verehrungswürdigste
!
Wenn
wir
auch
,
nicht
auf
glänzende
Verdienste
gestützt
Ihre
grossmüthigen
Beweise
von
Huld
und
Gnade
kaum
hoffen
dürfen
,
so
richtet
uns
die
Überzeugung
wieder
auf
,
dass
auch
minder
ausgezeichnete
Glieder
in
einer
Kette
nothwendig
sind
,
und
dass
Ihre
Gerechtigkeit
minder
nach
Verdiensten
sondern
nach
dem
Willen
und
Eifer
richten
wird
,
womit
wir
unsere
uns
angewiesenen
Plätze
in
der
Ordnung
des
Ganzen
nicht
unwürdig
ausgefüllt
zu
haben
glauben
dürfen
,
und
bitten
uns
Ihre
Gabe
nicht
zu
entziehen
.
Ihre
gehorsamsten
Anton
Wanderer
,
Sänger
und
Schauspieler
,
Josef
Bretsch
,
Schauspieler
.
„
Nemška
beračija
!
“
se
je
zajezil
Smole
.
„
Beračija
in
revščina
,
“
je
zatarnala
,
„
in
da
poznaš
Bretscheve
,
bi
se
ti
gotovo
smilili
.
Na
Bregu
stanujejo
,
nekje
pod
streho
.
Žena
je
v
postelji
in
troje
polnagih
otrok
strada
in
prezebava
okrog
nje
!
“
„
A
gospod
Bretsch
?
“
Obrnila
se
je
od
njega
,
ker
si
mu
naslednjih
besed
ni
upala
v
obraz
povedati
:
„
Bretsch
je
pijanec
,
za
ženo
in
otroke
se
ne
meni
.
“
Vedel
je
,
da
njemu
v
obraz
ni
hotela
govoriti
o
pijancu
,
ker
je
za
takega
veljal
pri
hudobnih
jezikih
.
Kako
se
je
razlikovala
od
šopirne
Židanove
matere
!
Na
um
so
mu
prihajale
prejšnje
Prešernove
besede
.
In
mislil
si
je
tudi
,
da
bi
ne
bilo
napačno
,
če
bi
jo
smel
poljubiti
na
rdeča
usta
ali
pa
vsaj
na
deviško
njeno
lice
.
Ali
zopet
je
postal
srdit
sam
nase
,
ker
se
vendar
ni
hotel
prodati
,
kakor
se
proda
teliček
na
semnju
!
„
Pijanec
!
“
je
izpregovoril
ostro
.
„
Vidiš
,
tako
je
,
če
vzameš
pijanca
!
“
Obrnila
je
proti
njemu
nedolžne
oči
.
„
Pa
ga
ima
vzlic
temu
rada
!
“
„
Kdo
?
“
„
Bretscheva
!
On
jo
pa
pretepa
!
“
„
Nespametna
ženska
je
!
“
„
Kdo
ve
?
Ženska
je
drugače
ustvarjena
od
moških
.
“
Te
preproste
besede
so
segale
„
trdemu
“
Andreju
do
srca
.
Kje
je
imel
oči
,
da
do
sedaj
še
ni
bil
opazil
njene
ljubeznive
lepote
?
V
otročjih
letih
sta
se
mnogo
skupaj
igrala
.
V
bregu
proti
Gradu
so
imeli
Češkovi
svoj
vrt
z
lopo
v
njem
.
V
to
lopo
je
zbirala
Finica
svoje
otročje
prijateljice
.
On
pa
je
bil
že
tedaj
divji
,
kakor
je
še
dandanes
.
Včasi
se
je
priplazil
od
Grada
navzdol
ter
se
pri
vrtnem
zidu
,
ki
je
bil
na
nekem
mestu
podrt
,
pritihotapil
do
vrtne
lope
.
S
krikom
je
oplašil
ondi
zbrana
dekletca
,
da
so
se
kakor
piščeta
razpršila
po
vrtu
.
Nekoč
je
bil
navzočen
Galetov
Dolfe
,
ki
je
bil
močnejši
od
njega
.
Ta
ga
je
,
ko
je
bil
oplašil
otroke
,
prav
pošteno
naklestil
.
In
domača
Fina
je
prosila
zanj
;
a
ko
Dolfe
ni
hotel
odnehati
,
je
pričela
po
njem
udrihati
z
malo
svojo
pestjo
,
dokler
res
ni
odnehal
.
Sam
ni
vedel
,
kako
da
mu
ta
dogodek
ravno
sedaj
prešinja
možgane
.
Vse
ni
hinavščina
,
je
dejal
sam
pri
sebi
,
ker
me
je
že
v
otročji
dobi
rada
imela
!
„
Fina
!
“
je
zaklical
,
„
še
veš
,
kako
je
bilo
takrat
na
vašem
vrtu
?
“
Sramežljivo
je
odgovorila
:
„
Kaj
bi
ne
vedela
!
“
„
Ko
me
je
Dolfe
tepel
!
“
„
In
si
si
raztrgal
obleko
,
ko
si
plezal
črez
zid
!
“
„
Ti
si
me
branila
!
“
„
Ker
sem
te
rada
imela
!
“
To
je
izpregovorila
v
nepremišljeni
naglici
.
Ko
se
je
zavedela
izpregovorjenih
besed
,
je
zopet
postala
rdeča
kot
makov
cvet
sredi
njive
.
Andrej
pa
je
globoko
vzdihnil
:
„
Že
tedaj
sem
bil
divjak
!
“
„
Otroci
so
vsi
enaki
!
“
je
tolažila
rahlo
.
„
A
jaz
sem
še
vedno
divjak
!
In
to
je
žalostno
!
“
Ker
ni
bilo
odgovora
,
je
dostavil
:
„
Pijanec
tudi
,
Finica
,
pijanec
tudi
!
“
Povesila
je
glavico
:
„
Nekaj
sem
čula
.
“
„
Veliko
se
govori
,
a
vse
je
resnica
!
“
se
je
zatogotil
.
„
Bo
Bog
pomagal
.
“
Kakor
lahen
vzdih
so
ga
dosegle
te
besede
.
„
Nič
ne
bo
pomagal
!
Denar
zapravljam
!
“
„
Ko
boš
starejši
,
ga
ne
boš
več
!
“
„
Za
ženskami
lazim
,
za
omoženimi
ženskami
.
To
je
ostudno
!
“
V
tem
hipu
je
bila
bolj
bela
nego
stena
za
njo
.
„
Bile
so
govorice
,
“
je
zaječala
,
„
in
veliko
sem
že
premolila
radi
tega
!
“
„
Sedaj
naj
tebe
snubim
,
Fina
!
V
blato
naj
te
potegnem
!
Mama
sili
,
in
tvoja
gotovo
tudi
!
“
Že
je
klečala
pred
njim
in
z
rokami
se
ga
je
oklepala
.
Ko
je
dvignila
obraz
proti
njemu
,
so
bile
oči
polne
solza
.
Zaihtela
je
:
„
Če
bi
me
ne
mogel
ljubiti
,
Andrej
,
pa
nikar
!
“
Vroče
čelo
je
pritiskala
k
njegovi
roki
.
„
Da
bi
le
te
ženske
ne
bilo
!
“
„
Saj
jo
pozabiš
!
“
Obdale
so
ga
vonjave
njenega
deviškega
telesa
,
prešinila
ga
je
vsa
čarobnost
nedolžnega
bitja
,
in
njegova
duša
je
koprnela
po
njej
,
katere
v
