imenujeona
imenitna
trdnjava
,
“
je
rekel
meščan
,
ki
se
je
hotel
tudi
udeležiti
pogovora
.
Toda
drugi
niso
poslušali
njegove
opombe
in
so
z
začudenimi
očmi
gledali
brambovca
,
ki
je
bil
na
ljubljanskem
Gradu
,
o
katerem
so
se
pripovedovale
v
zadnjem
času
povsod
čudovite
reči
.
„
Vi
ste
bili
na
Gradu
?
“
je
vprašalo
nekoliko
glasov
naenkrat
,
„
in
kako
ste
se
rešili
?
“
„
Rešil
sem
se
,
kakor
je
edino
mogoče
v
takih
slučajih
—
z
begom
.
“
„
Ali
ste
bili
skupaj
z
onimi
,
ki
so
se
uprli
?
“
so
izpraševali
drugi
.
Brambovec
si
je
natočil
vina
in
je
začel
pripovedovati
o
dogodkih
na
ljubljanskem
Gradu
.
„
Jaz
sem
bil
med
onimi
,
ki
so
jih
razorožili
,
predno
se
je
začel
boj
;
šele
pozneje
se
mi
je
posrečilo
,
se
rešiti
na
svobodo
.
“
Kar
se
je
vzpel
pri
mizi
dolg
človek
v
zeleni
obleki
in
je
rekel
:
„
Torej
ste
poznali
Kristjana
Salmiča
,
sorodnika
gospoda
Muhiča
.
Tudi
on
se
je
rešil
.
“
Brambovec
je
gledal
človeka
v
zeleni
obleki
in
je
vprašal
premišljeno
:
„
On
se
je
rešil
?
Vsi
so
govorili
,
da
je
mrtev
in
da
je
pokopan
skupaj
z
drugimi
,
ki
so
padli
ono
noč
.
“
„
Mogoče
je
,
da
so
tako
mislili
,
ker
mnogo
življenja
niso
pustili
v
njem
;
rešil
se
je
in
našli
smo
ga
polmrtvega
v
gozdu
pod
golovškimi
okopi
.
Sedaj
leži
doma
na
Mušičjem
.
“
„
Kje
je
to
?
“
je
vprašal
brambovec
.
„
To
je
domači
grad
gospoda
Muhiča
,
“
je
odgovorilo
nekoliko
glasov
,
„
nekaj
ur
od
tod
.
“
„
S
svojim
konjem
ste
tam
v
dobri
uri
,
“
je
rekel
gostilničar
.
„
Kristjan
je
moj
najljubši
prijatelj
,
“
je
rekel
brambovec
.
„
Posetim
ga
v
najkrajšem
času
.
“
„
Kaj
vi
mislite
,
kaj
bo
z
vojsko
?
“
je
vprašal
naenkrat
meščan
,
ki
se
je
usedel
prav
blizu
brambovca
.
„
To
je
negotova
stvar
,
“
je
rekel
brambovec
,
„
videli
ste
,
kako
se
je
zgodilo
na
Notranjskem
in
potem
v
Ljubljani
.
Mi
smo
se
mnogo
pripravljali
,
a
bili
smo
še
premalo
pripravljeni
;
preveč
smo
se
bali
in
umikali
.
Vse
je
bežalo
...
“
„
Tako
je
,
jaz
sem
tudi
tako
mislil
,
“
je
rekel
človek
v
zeleni
obleki
;
„
ko
bi
se
bila
naša
vojska
držala
,
bi
ne
bila
padla
Ljubljana
.
“
„
Pravijo
,
da
so
Grad
izdali
poveljniki
,
“
je
rekel
nekdo
.
„
Mogoče
je
,
da
so
ga
izdali
,
“
je
rekel
brambovec
,
„
take
stvari
se
pogosto
dogode
.
Mi
ne
moremo
soditi
.
“
„
Torej
mislite
,
“
je
rekel
zopet
meščan
,
ki
je
sedel
poleg
brambovca
,
„
da
bomo
kmalu
zopet
videli
Francoza
v
našem
mestu
.
“
„
Kakor
vse
kaže
,
ne
bodo
dolgo
čakali
.
“
„
A
glavna
bitka
še
ni
odločila
,
“
je
trdil
nekdo
s
počasnim
dolenjskim
poudarkom
.
„
Pravijo
,
da
so
se
pri
Dunaju
že
sprijeli
...
“
je
rekel
gostilničar
,
„
sliši
se
celo
,
da
so
Francoze
dobro
pritisnili
.
“
„
To
je
mogoče
,
“
je
rekel
brambovec
,
„
toda
sedaj
je
prepozno
.
“
„
Nič
ni
prepozno
,
“
je
rekel
s
trdim
glasom
človek
v
zeleni
obleki
;
„
dokler
bomo
mi
tu
,
ne
pridejo
Francozi
k
nam
.
Črne
vojske
je
še
dežela
polna
in
zelenih
lovcev
je
vsak
dan
več
.
Ako
je
Francozom
ljubo
,
jih
povabimo
k
nam
.
Pri
nas
ne
bo
tako
,
kakor
je
bilo
drugod
.
“
„
Kako
mislite
,
“
je
vprašal
zopet
meščan
,
ki
mu
ni
bilo
prijetno
,
da
se
zeleni
lovec
baha
s
svojo
hrabrostjo
,
„
kaj
mislite
,
kaj
bo
z
drugimi
,
ki
so
ostali
na
Gradu
?
“
Brambovec
je
mahnil
z
roko
.
„
V
tem
oziru
vojna
ne
pozna
milosti
,
“
je
rekel
.
Nastala
je
za
hip
tišina
.
Med
tem
so
se
vrata
odprla
in
v
sobo
je
stopil
mlad
gospodič
v
črni
obleki
.
Vsi
so
ga
pozdravili
kot
znanca
.
„
To
je
gospod
Repelj
,
znanec
gospoda
Muhiča
,
“
je
rekel
gostilničar
.
„
Gotovo
ga
bo
zanimalo
,
slišati
kaj
novega
o
njem
.
“
Tilen
Repelj
se
je
približal
k
mizi
in
se
je
predstavil
brambovcu
.
Ta
je
tako
nerazločno
izgovoril
svoje
ime
,
da
ga
Repelj
ni
razumel
.
„
Vi
poznate
gospoda
Muhiča
,
“
je
rekel
potem
.
„
Ali
prihajate
iz
Saksenburga
?
“
„
Ne
,
gospod
je
bil
na
ljubljanskem
Gradu
,
“
so
odgovorili
drugi
.
„
Bil
sem
z
gospodom
Muhičem
skupaj
v
Ljubljani
,
predno
je
odšel
s
svojo
četo
,
“
je
rekel
brambovec
.
„
O
gospodu
Muhiču
že
dolgo
ni
nikakega
glasu
,
“
je
rekel
gostilničar
,
„
mnogi
trdijo
,
da
so
jih
Francozi
zajeli
.
“
„
To
ni
nemogoče
,
“
je
rekel
brambovec
,
„
ker
so
Francozi
prej
prešli
naše
gore
,
nego
se
je
moglo
pričakovati
.
“
„
Torej
mislite
,
da
bo
tam
tako
kakor
v
Ljubljani
?
“
je
vprašal
eden
izmed
meščanov
.
„
Mogoče
celo
slabše
.
“
„
Slabše
ne
more
biti
,
“
je
rekel
gostilničar
,
„
a
gospoda
Muhiča
bi
bilo
škoda
.
Na
Vinicah
bi
bila
gotovo
velika
žalost
.
“
„
Ali
so
Vinice
tu
blizu
?
“
je
vprašal
brambovec
.
„
Blizu
,
“
je
odgovoril
gostilničar
,
„
gospod
Repelj
je
tam
stalen
gost
.
“
„
Vi
poznate
gospo
Gusičevo
?
“
je
vprašal
Repelj
.
„
Poznam
,
“
je
odgovoril
brambovec
,
„
preživeli
smo
skupaj
predpust
v
Ljubljani
.
“
„
Vi
ste
—
Don
Pier
?
“
je
rekel
mladenič
in
je
prisedel
k
mizi
.
„
Slišal
sem
že
mnogo
o
vas
.
“
Nato
sta
začela
svoj
pogovor
.
Meščani
so
se
spustili
v
prepir
,
ker
so
eni
trdili
,
da
Napoleona
nihče
ne
zmaga
,
drugi
pa
so
pripovedovali
,
da
bo
tudi
njegove
slave
konec
.
Don
Pier
je
ogledoval
brhko
gostilničarjevo
hčer
,
ki
je
nosila
vino
na
mizo
,
in
se
je
zanimal
tudi
za
razne
druge
ljudi
,
ki
so
bolj
in
bolj
polnili
krčmo
ter
z
radovednimi
očmi
ogledovali
tujega
brambovca
.
Mladi
kupec
mu
je
zelo
ugajal
;
sedela
sta
pozno
v
noč
pri
pijači
ter
se
pogovarjala
o
vojnem
gibanju
na
Dolenjskem
;
o
črni
vojski
,
o
zelenih
lovcih
in
o
drugih
pripravah
,
ki
so
se
delale
po
najvažnejših
krajih
,
da
bi
se
sovražniku
zabranila
pot
v
deželo
.
Ko
sta
se
pozno
zvečer
poslovila
,
je
moral
Don
Pier
svojemu
novemu
znancu
obljubiti
,
da
pojde
takoj
drugi
dan
zjutraj
z
njim
na
Vinice
.
Lepše
ni
nikdar
cvetel
črešnjev
vrt
na
Vinicah
kakor
ono
leto
.
Pomlad
je
bila
drevju
nenavadno
ugodna
,
ozelenelo
je
vse
že
pred
Sv.
Jurijem
,
a
najlepše
so
se
razcvele
bele
črešnje
med
zelenim
drevjem
.
Rastle
so
na
spodnjem
koncu
vrta
poleg
ceste
in
so
pobelile
z
belim
cvetjem
ves
vrt
pod
seboj
.
Temu
vzrok
pa
ni
bilo
morda
samo
ugodno
vreme
,
ampak
prišlo
je
tako
leto
,
ki
se
v
njem
najbolj
razcveto
črešnjevi
vrtovi
.
Ta
črešnjev
vrt
je
skrival
pod
svojim
belim
cvetjem
leseno
utico
in
tu
se
je
ljubil
mlad
par
,
ki
ju
je
seznanil
oni
usodni
slučaj
,
kateremu
pripisujejo
nekateri
ljudje
v
ljubezni
glavno
ulogo
,
ali
pa
ona
prijaznost
gospoda
Muhiča
,
ki
je
bila
v
mnogih
slučajih
odločilnega
pomena
.
Mladi
kupec
je
ostajal
na
prijaznem
gradiču
pogosto
več
dni
in
se
je
vrnil
vselej
kmalu
,
kadar
so
ga
klicale
domov
trgovske
dolžnosti
.
Vojna
je
zelo
ovirala
promet
in
trgovino
in
težki
vozovi
,
ki
so
prej
polnili
ceste
,
so
počivali
doma
.
Zato
je
imel
tudi
Tilen
mnogo
časa
in
ga
je
posvetil
svoji
ljubezni
.
Zaljubljen
je
bil
tako
,
da
se
ni
zanimal
za
dogodke
po
svetu
;
želel
je
le
kmalu
konca
vojne
,
da
bi
se
trgovini
zopet
odprla
pot
.
Gospodična
Barbara
je
bila
še
mlada
in
je
ljubila
mladega
kupca
z
ono
naivno
otroško
ljubeznijo
,
s
katero
ljubijo
gospodične
v
njenih
letih
,
ako
jih
niso
izpridile
razne
knjige
in
vzgojiteljice
.
Mladi
kupec
ni
zahteval
od
nje
nič
drugega
nego
to
ljubezen
.
O
tem
je
največ
vedela
lesena
utica
pod
cvetočimi
črešnjami
.
Tam
je
posedal
mladi
par
cele
ure
in
se
radoval
v
svojih
zaljubljenih
pogovorih
.
Kadar
jima
je
postalo
dolg
čas
,
sta
se
lovila
po
vrtu
.
Pogosto
sta
se
naveličala
vseh
igrač
in
sta
se
sprla
tako
,
da
se
je
Barbara
začela
jokati
in
je
pobegnila
v
svojo
sobo
,
Tilen
pa
je
sedel
žalosten
na
vrtu
in
vzdihoval
toliko
časa
,
da
se
je
vrnila
.
To
je
bilo
vedno
za
oba
novo
veselje
in
po
spravi
sta
si
obljubila
,
da
se
ne
spreta
nikdar
več
.
Gospa
Gusičeva
je
pustila
zaljubljencema
popolno
svobodo
in
ju
ni
hotela
motiti
.
Veselila
se
je
sreče
,
ki
je
cvela
pod
cvetočimi
črešnjami
,
in
je
sama
pri
tem
čutila
nje
odmev
.
V
tej
krasni
spomladi
se
je
zdela
sama
sebi
za
mnogo
let
mlajša
in
tudi
njeno
srce
je
pomladelo
.
Dasi
je
po
moževi
smrti
imela
že
mnogo
snubačev
,
se
ni
hotela
možiti
;
ne
le
zaradi
tega
,
ker
je
mislila
na
srečo
svoje
hčerke
,
ampak
tudi
zato
,
ker
ji
je
bolj
ugajalo
življenje
,
kakor
je
bilo
dozdaj
.
Odkar
pa
se
je
vrnila
z
ljubljanskega
predpusta
,
ni
bilo
več
tako
;
priljubilo
se
ji
je
življenje
v
mestu
in
rada
bi
bila
zahajala
tja
,
ako
bi
bilo
vedno
tako
prijetno
kakor
v
zadnjem
predpustu
.
Tudi
življenje
na
Vinicah
bi
bilo
krasno
,
ako
bi
ostali
brambovci
v
Novem
Mestu
in
ako
bi
...
Ne
,
tega
si
gospa
Gusičeva
ni
hotela
priznati
.
Čutila
je
,
da
ji
je
ljubeznivi
gospod
Muhič
—
zelo
draga
oseba
,
a
da
ga
ljubi
,
to
se
ji
ni
zdelo
mogoče
.
Postajala
je
na
balkonu
pred
svojo
sobo
in
je
gledala
navzdol
po
drevoredu
,
po
cesti
,
koder
je
bil
odšel
,
in
je
obstala
z
očmi
na
onem
mestu
,
kjer
je
zadnjič
pozdravil
v
slovo
.
„
Bog
ve
,
kdaj
se
vrne
,
kdaj
se
pojavi
tam
zopet
njegova
mala
oseba
na
konju
?
“
Tako
je
vzdihovala
gospa
tiho
v
srcu
,
kadar
je
gledala
ono
mesto
.
Ako
se
je
ustavila
potem
pred
zrcalom
v
svoji
sobi
,
je
bila
zadovoljna
sama
s
seboj
;
lice
ji
je
bilo
lepo
napeto
,
popolnoma
mlado
,
le
na
čelu
so
se
poznala
ona
neprijetna
leta
,
kar
jih
je
bilo
več
nego
trideset
.
Vzravnala
je
pri
tem
navadno
svoje
polno
telo
in
je
ugajala
sama
sebi
.
Nje
postava
je
bila
res
krasna
;
njeno
telo
je
bilo
še
polno
svežega
življenja
.
„
Tudi
on
ni
več
mlad
,
“
je
rekla
sama
pri
sebi
,
ko
je
pomislila
na
Muhiča
.
Taki
časi
so
bili
na
Vinicah
o
prvi
pomladi
,
ob
času
,
ko
so
cvele
črešnje
.
Nekoč
se
je
zglasil
na
gradiču
poštni
sel
s
pismom
.
Bilo
je
od
gospoda
Muhiča
,
ki
je
na
kratko
oznanjal
,
da
so
vsi
brambovci
,
ki
stoje
pod
poveljstvom
gospoda
Langerja
,
prišli
v
Saksenburg
in
da
bodo
branili
to
trdnjavo
z
vsemi
silami
.
Na
koncu
je
stalo
mnogo
pozdravov
na
različne
znance
.
Končalo
se
je
z
besedami
:
„
Najsrčneje
pa
Vas
pozdravlja
„
votre
ami
N.
M.
de
Müssitz
“
.
“
V
tem
pismu
je
gospa
Gusičeva
res
komaj
poznala
onega
gospoda
Muhiča
,
ki
se
je
pri
svojem
odhodu
tako
prisrčno
poslavljal
.
Pismo
je
bilo
tako
kratko
in
skoraj
prazno
!
Vsak
mož
postane
ob
času
vojne
sicer
bolj
resen
in
bolj
ga
zanimajo
njegove
vojaške
dolžnosti
nego
ljubezenska
čuvstva
,
vendar
gospa
Gusičeva
ni
mogla
biti
zadovoljna
s
pismom
in
zdelo
se
ji
je
,
da
so
bile
lepe
besede
gospoda
Muhiča
le
njegova
navadna
ljubeznivost
,
ki
jo
je
izkazoval
vsem
damam
.
Ni
se
mogla
ubraniti
neke
vsiljive
ljubosumnosti
,
ki
ji
je
budila
razne
misli
o
gospodični
Klari
in
o
damah
v
Saksenburgu
.
Zadnji
stavek
onega
pisma
je
gospa
Gusičeva
celo
v
postelji
pri
sveči
večkrat
prebrala
in
je
premišljala
,
kako
naj
razume
oni
„
votre
ami
“
,
v
francoskem
ali
v
slovenskem
smislu
.
Po
tem
kratkem
pismu
ni
prišlo
nobeno
več
.
Pač
pa
so
začele
prihajati
slabe
novice
z
bojišča
,
ki
so
se
množile
bolj
in
bolj
.
Glasovi
,
ki
so
govorili
o
zmagah
na
jugu
,
so
utihnili
in
kmalu
so
prišle
vesti
,
da
se
avstrijska
vojska
umika
.
Tudi
Napoleonov
ukaz
proti
brambovcem
ni
ostal
neznan
in
ko
so
odcvele
črešnje
na
viniškem
vrtu
,
je
z
njimi
za
gospo
Gusičevo
izginila
tudi
sreča
;
mučile
so
jo
težke
misli
in
nje
lice
se
je
hotelo
postarati
.
Tudi
mladi
par
ni
bil
več
v
onih
blaženih
objemih
kakor
prej
.
Ko
sta
se
Tilen
in
Barbara
zopet
sprla
,
je
hotel
Tilen
oditi
med
zelene
lovce
ter
za
vselej
pozabiti
na
Vinice
.
Tega
se
je
gospodična
Barbara
zelo
ustrašila
,
a
jezila
se
je
,
da
jo
je
strašil
s
takimi
rečmi
.
Zato
je
postala
resna
in
mu
je
pri
vsaki
priložnosti
očitala
,
da
ne
pozna
ljubezni
.
Prave
sreče
ni
bilo
več
na
Vinicah
.
Zato
so
bili
vsi
veseli
,
da
so
dobili
na
gradič
novega
gosta
.
Gospa
Gusičeva
je
sprejela
Don
Piera
kakor
svojega
starega
znanca
in
je
obenem
v
njem
videla
tudi
ožjega
prijatelja
gospoda
Muhiča
.
Tudi
gospodična
Barbara
se
je
razveselila
ljubeznivega
kavalirja
,
ki
je
imel
temne
,
črne
oči
,
in
se
ga
je
pogosto
spominjala
,
odkar
je
prišla
iz
mesta
.
Gospa
Gusičeva
je
takoj
po
sprejemu
vedla
novega
gosta
s
seboj
na
vrt
in
ga
je
začela
izpraševati
o
stanju
vojne
in
o
usodi
brambovcev
.
Pri
tem
seveda
ni
pozabila
,
pred
vsem
vprašati
po
gospodu
Muhiču
.
Don
Pier
je
dobro
razumel
nje
vprašanje
in
je
izkušal
dati
čim
ugodnejši
odgovor
.
Ni
hotel
jemati
zaljubljenemu
srcu
zadnjega
upanja
,
dasi
sam
ni
več
veroval
v
rešitev
brambovcev
.
Risal
je
v
pesek
na
vrtu
pot
,
po
kateri
so
šli
Francozi
,
načrtal
je
Alpe
in
reke
,
zaznamoval
je
mesto
,
kjer
približno
leži
Saksenburg
,
in
iz
vsega
se
je
dalo
sklepati
,
da
so
Francozi
trdnjavo
obšli
ali
pa
so
jo
vzeli
s
posadko
vred
.
Mogoče
je
sicer
bilo
,
da
se
je
moštvo
pravočasno
rešilo
čez
gore
,
toda
ta
rešitev
bi
ne
bila
gotova
,
ker
so
šle
francoske
čete
po
vseh
dolinah
navzgor
proti
Donavi
.
Dasi
je
Don
Pier
hvalil
zvitost
gospoda
Muhiča
in
previdnost
nekaterih
poveljnikov
,
ki
se
umaknejo
o
pravem
času
,
vendar
gospa
Gusičeva
ni
verjela
v
to
,
da
se
gospod
Muhič
srečno
vrne
domov
.
Don
Pier
je
videl
njeno
žalost
in
jo
je
izkušal
potolažiti
.
Za
njegovo
ljubeznivost
mu
je
bila
gospa
zelo
hvaležna
in
mu
je
mnogo
zaupala
.
Don
Pier
je
ostal
na
Vinicah
in
je
delal
na
svojem
konju
izlete
v
okolico
.
Ogledoval
si
je
lepe
kraje
okoli
Krke
,
zašel
je
na
Gorjance
in
na
druge
gore
;
rad
se
je
ustavljal
po
krčmah
,
govoril
je
z
ljudmi
,
ki
jih
je
srečal
na
cesti
,
in
se
je
zanimal
za
glavna
zbirališča
črne
vojske
in
za
glavne
voditelje
zelenih
lovcev
.
Vračal
se
je
domov
navadno
pozno
zvečer
in
je
potem
rad
posedal
na
vrtu
,
posebno
če
je
tam
našel
gospodično
Barbaro
.
Mlada
deklica
je
zelo
rada
govorila
z
njim
v
mraku
na
vrtu
,
ako
je
bila
sama
.
Ugajala
ji
je
vitka
postava
tujega
kavalirja
,
v
njegovih
besedah
je
bilo
nekaj
tako
mamljivega
in
skrivnostnega
,
da
se
ji
je
budil
nemir
v
srcu
.
Njegove
temne
oči
so
se
v
takem
času
svetile
v
čudnem
ognju
.
Gospodična
Barbara
je
čutila
v
takih
trenotkih
,
kako
jo
mamijo
sladka
čuvstva
,
in
to
ji
je
zelo
ugajalo
,
kajti
zdelo
se
ji
je
,
da
Don
Pier
ni
tak
,
kakor
se
kaže
v
družbi
,
ampak
da
leži
v
njem
in
v
njegovem
življenju
mnogo
več
.
In
v
tem
je
bilo
toliko
vabljivega
.
Barbara
je
na
predpustnih
zabavah
v
mestu
čutila
,
da
je
premlada
,
da
dajejo
gospodje
in
kavalirji
starejšim
krasoticam
prednost
pred
njo
,
da
se
zanjo
ne
zanimajo
toliko
,
kolikor
si
je
sama
želela
;
kadar
je
prinesla
svoj
obražček
prav
blizu
pred
zrcalo
,
da
bi
ga
popolnoma
natančno
videla
,
in
je
pri
tem
zakrožila
nekoliko
svoja
usteca
,
kakor
da
bi
hotela
dati
poljub
,
tedaj
si
je
morala
priznati
,
da
je
krasna
.
Svesta
si
svoje
krasote
,
je
gospodična
zahtevala
,
da
morajo
to
vedeti
tudi
vsi
gospodje
in
kavalirji
ter
se
zanimati
zanjo
toliko
,
da
bodo
druge
,
starejše
krasotice
videle
,
da
je
tudi
ona
krasna
in
da
stoji
z
njimi
v
isti
vrsti
.
Zato
je
bila
na
predpustnih
zabavah
v
mestu
mnogokrat
užaljena
in
je
bila
slabe
volje
;
toda
to
so
pripisovali
drugi
temu
,
da
je
še
mlada
in
da
še
ni
navajena
družbe
.
Edini
kavalir
,
o
katerem
se
ji
je
zdelo
,
da
je
zapazil
nje
krasoto
in
nje
misli
,
je
bil
Don
Pier
.
On
jo
je
pogostoma
odlikoval
pred
drugimi
,
kar
si
je
ona
štela
v
veliko
čast
,
ker
se
je
smatrala
za
skromno
,
neizobraženo
gospodično
z
dežele
,
on
pa
je
bil
francoski
kavalir
iz
imenitne
rodovine
.
Toda
ta
prijaznost
se
je
zdela
Barbari
včasih
prisiljena
;
zdelo
se
ji
je
,
da
se
to
godi
zaradi
Helene
,
da
bi
ne
bila
tako
očividna
ljubezen
med
Heleno
in
Don
Pierom
,
o
kateri
so
dame
med
sabo
govorile
.
Zato
se
je
Barbara
pogosto
čutila
ponižano
in
užaljeno
;
ni
hotela
biti
le
sredstvo
,
s
katerim
bi
se
prikrivale
ljubezenske
spletke
.
Vendar
ji
je
ugajalo
,
da
se
je
mogla
pred
drugimi
izkazati
ob
strani
onega
kavalirja
,
za
katerega
so
se
dame
najbolj
zanimale
;
tudi
se
ji
je
zdelo
,
da
so
ji
pogledi
tujega
kavalirja
hoteli
povedati
več
,
nego
so
ji
govorile
njegove
besede
;
toda
ni
mogla
vedeti
,
ali
je
to
le
prevara
ali
je
resnica
.
Gospod
Muhič
je
tako
hvalil
Tilna
,
da
se
je
Barbara
res
zaljubila
vanj
;
poleg
tega
pa
je
često
mislila
,
da
se
odpelje
kot
bogata
gospa
v
mesto
na
predpust
,
in
je
sanjala
o
krasnem
življenju
.
To
je
bila
ona
hudomušnost
in
svojeglavnost
,
ki
je
bila
vzrok
,
da
se
je
pogosto
sprl
mladi
par
v
senci
cvetočih
črešenj
,
ker
je
gospodična
Barbara
sanjala
o
mestih
,
Tilen
pa
je
hvalil
svoj
dvorec
in
je
slavil
mirno
življenje
na
kmetih
.
Zato
se
je
mlada
deklica
zelo
razveselila
novega
gosta
in
je
rada
postajala
z
njim
zvečer
na
vrtu
.
Gospe
Gusičevi
ti
sestanki
niso
bili
posebno
po
volji
,
ker
je
sama
potrebovala
prijateljske
družbe
;
mislila
je
,
da
ima
prijatelj
gospoda
Muhiča
prijateljsko
dolžnost
,
ga
nadomeščati
.
Don
Pier
se
je
zavedal
te
dolžnosti
in
ni
puščal
gospe
same
,
nasprotno
,
dvoril
ji
je
z
vso
ljubeznivostjo
in
ljubeznijo
,
a
to
ga
ni
motilo
,
da
bi
ne
poiskal
zvečer
tihega
kota
na
vrtu
,
kamor
je
prihitela
tudi
Barbara
,
ako
ni
bilo
Tilna
pri
njej
.
Sreča
in
mir
,
ki
sta
prej
polnila
prijazni
gradič
,
sta
izginila
.
Nekega
večera
je
slonel
Don
Pier
ob
ograji
viniškega
vrta
in
poleg
njega
je
stala
gospodična
Barbara
,
ki
je
gledala
po
dolini
,
kjer
se
je
počasi
mračilo
.
Že
tolikokrat
je
gledala
to
sliko
,
a
še
nikdar
ni
bila
,
kakor
danes
.
Solze
so
ji
hotele
zaliti
oči
.
„
Da
,
“
je
govoril
Don
Pier
s
temnim
,
globokim
glasom
,
ki
ji
je
pretresal
srce
:
„
Nesrečen
sem
in
nihče
tega
ne
ve
,
nihče
ne
čuti
z
menoj
.
Ne
govorim
o
tem
nikomur
,
ker
bi
nihče
ne
razumel
.
Nobene
duše
ni
,
ki
bi
me
razumela
in
ljubila
,
in
jaz
tudi
ne
iščem
več
med
ljudmi
sreče
in
ljubezni
.
“
Barbara
je
zaihtela
.
„
Kaj
vam
je
?
“
jo
je
vprašal
Don
Pier
in
jo
prijel
za
roko
.
„
Jaz
vas
ljubim
,
“
je
govorila
gospodična
,
„
jaz
vas
ljubim
že
dolgo
in
skoraj
sama
nisem
vedela
.
Pobegnila
bi
z
vami
v
svet
od
tod
.
“
Pri
tem
mu
je
sklenila
roke
okoli
vratu
in
naslonila
utrujeno
glavico
na
njegovo
roko
.
Don
Pier
se
je
sklonil
in
jo
tiho
poljubil
.
Življenje
v
Saksenburgu
je
bilo
veselo
in
zabavno
.
Mesto
ni
bilo
veliko
;
glavni
njegov
del
je
bil
močan
grad
,
ki
se
je
dvigal
visoko
nad
hišami
.
Obzidje
je
bilo
okoli
in
okoli
,
tako
da
je
mesto
bilo
podobno
dobro
utrjeni
trdnjavi
.
Na
obeh
straneh
se
je
dvigal
gorski
greben
,
ki
ni
bil
lahko
pristopen
;
ker
je
bila
dolina
zaprta
proti
jugu
,
je
bilo
v
zgodnji
pomladi
povsod
še
mnogo
snega
in
noči
so
bile
zelo
hladne
.
Po
dolini
je
tekla
reka
Drava
,
ki
je
obdajala
tudi
del
trdnjave
.
Dolina
je
bila
prazna
,
po
planinah
so
bile
pastirske
koče
in
le
tu
pa
tam
je
stal
kak
mlin
ob
reki
.
Trdnjava
Saksenburg
je
bila
velike
važnosti
,
ker
je
imela
braniti
sovražniku
prehod
ob
Dravi
.
Gorata
priroda
je
varovala
trdnjavo
od
vseh
strani
.
Ker
so
Francozi
že
v
vojni
l.
1800.
zasedli
to
trdnjavo
in
so
ostali
v
njej
celo
zimo
ter
vladali
svojevoljno
po
vsej
okolici
,
so
avstrijski
poveljniki
spoznali
veliko
važnost
svoje
trdnjave
in
so
jo
hoteli
dobro
začuvati
s
četami
.
Trdnjava
Saksenburg
je
bila
do
zadnjega
časa
last
solnograških
nadškofov
in
je
nosila
na
sebi
vse
znake
svojih
gospodarjev
.
Šele
leta
1803.
je
pripadla
toskanskim
vojvodom
in
je
prišla
pod
avstrijsko
oblast
,
ki
je
na
novo
utrdila
mesto
ter
ga
pripravila
za
vojno
.
V
Saksenburgu
so
se
sredi
meseca
aprila
ustavili
brambovci
,
kakor
je
velevalo
povelje
.
Ko
so
brambovci
prišli
v
mesto
,
so
našli
v
njem
toliko
vojaštva
,
da
se
niso
imeli
kje
nastaniti
.
Zato
se
je
Saksenburg
gospodu
Muhiču
prvi
dan
priljubil
zelo
malo
.
Ni
mu
ugajalo
malo
mesto
in
prazna
dolina
.
Temno
je
bilo
tu
med
gorami
;
ljubil
je
velika
mesta
in
pokrajine
,
ki
so
odprte
na
vse
strani
ter
razveseljujejo
vsakega
s
svojim
razgledom
.
Dasi
je
bilo
že
po
Veliki
noči
,
je
bilo
vendar
mrzlo
v
tem
gorskem
kraju
,
da
bi
skoraj
trebalo
nositi
zimski
kožuh
.
Tako
ni
trdnjava
sama
na
sebi
kazala
nič
veselega
in
prijetnega
.
Najmanj
pa
se
je
gospod
Muhič
razveselil
tujih
vojakov
,
ki
so
polnili
mesto
in
trdnjavo
,
kajti
vedel
je
,
da
pri
tako
veliki
množici
vojske
izgine
v
mestu
in
okolici
na
pr.
perutnina
,
ki
jo
je
zelo
rad
videl
pred
seboj
na
mizi
.
Tudi
se
je
zdelo
gospodu
Muhiču
,
da
so
brambovci
tu
odveč
,
ako
hoče
mesto
braniti
cesarska
vojska
;
ako
pa
morajo
brambovci
braniti
mesto
,
naj
odide
cesarska
vojska
čez
gore
na
jug
,
ker
je
tam
pri
armadi
potreba
moštva
.
Tako
gospodu
Muhiču
marsikaj
ni
ugajalo
in
mislil
si
je
,
da
so
v
onem
dirindaju
pri
Trbižu
,
ko
se
je
sešlo
toliko
čet
,
poveljniki
izgubili
glavo
in
zamešali
povelja
.
Zaradi
tega
je
gospod
Muhič
brambovce
smatral
za
glavno
in
pravo
grajsko
posadko
v
trdnjavi
,
dočim
je
videl
v
cesarski
vojski
le
napotje
.
To
je
občutil
gospod
Muhič
posebno
zvečer
,
ko
je
po
celodnevnem
potu
iskal
mirnega
kota
za
počitek
in
primerne
večerje
za
svoj
želodec
.
Hiše
so
bile
polne
vojaštva
,
grad
je
bil
napolnjen
s
častniki
,
po
gostilnah
so
gospodarili
vojaki
,
povsod
je
bila
zmešnjava
in
prepir
.
Gospod
Langer
,
ki
se
je
šel
predstavit
grajskemu
poveljniku
,
se
je
vrnil
zelo
slabe
volje
,
ker
ga
je
poveljnik
sprejel
hladno
in
se
je
jezil
nad
ljudmi
,
ki
mu
pošiljajo
mnogo
moštva
in
ničesar
drugega
.
Povabil
je
sicer
gospoda
Langerja
k
sebi
na
večerjo
,
toda
glede
brambovcev
je
izrazil
svojo
nezadovoljnost
,
češ
,
da
se
trdnjava
tem
dalje
drži
,
čim
manj
je
v
njej
ljudi
.
Ko
je
gospod
Langer
naznanil
svojim
častnikom
,
da
v
gradu
zanje
ne
bo
prostora
in
da
si
morajo
po
hišah
poiskati
prenočišča
,
je
gospod
Muhič
zavihal
svojo
kozjo
bradico
in
je
rekel
:
„
To
je
največja
brezobzirnost
,
kar
sem
jih
doživel
.
Ako
nas
ne
potrebujejo
,
ni
bilo
treba
nas
pošiljati
sem
in
naj
bi
nas
bili
pustili
v
Novem
Mestu
ali
v
Ljubljani
.
Toda
mi
nismo
ljudje
,
ki
so
prišli
na
vojsko
ležat
in
spat
.
Lahko
bi
nas
pustili
z
drugimi
v
Italijo
,
da
bi
ne
bilo
treba
v
takem
gorskem
mestu
čakati
,
kdaj
se
prikaže
odkod
sovražnik
.
Odteklo
bo
še
mnogo
Drave
,
predno
se
bo
ljubilo
Francozom
hoditi
po
tem
mrazu
.
Take
trdnjave
bi
Korošci
sami
lahko
varovali
in
ni
treba
,
da
jim
hodimo
mi
na
pomoč
.
“
Zato
si
je
gospod
Muhič
izprosil
od
poveljnika
Langerja
dovoljenje
,
da
sme
v
njegovem
imenu
stopiti
na
grad
ter
tam
v
njegovem
imenu
govoriti
z
„
gospodi
častniki
“
;
gospod
Langer
mu
je
to
dovolil
.
Poveljnik
saksenburške
trdnjave
je
bil
star
nemški
general
,
ki
je
bil
navdušen
vojak
in
se
ni
mogel
nikdar
navdušiti
za
ono
misel
,
ki
se
je
zdela
drugim
edina
rešilna
,
namreč
,
da
naj
se
oboroži
ljudstvo
in
da
naj
brambovski
bataljoni
pomnože
vojsko
;
trdil
je
vedno
,
da
le
prava
cesarska
vojska
v
polni
uniformi
zasluži
to
čast
,
iti
na
bojišče
in
braniti
cesarjevo
last
.
Zato
se
je
čutil
ponižanega
,
ko
mu
je
gospod
Langer
naznanil
,
da
je
poslan
sem
od
višjega
poveljnika
,
in
je
mislil
,
da
se
je
zgodila
pomota
.
Ko
je
gospod
Muhič
stal
pred
grajskim
poveljnikom
,
je
lahko
bral
vso
nevoljo
na
obrazu
starega
gospoda
.
Gospod
Muhič
je
tudi
takoj
iz
prvih
besedi
spoznal
,
kako
sodi
gospod
poveljnik
o
brambovcih
.
Zato
je
resno
prijel
sablo
v
obe
roki
in
je
vprašal
starega
generala
,
ali
mu
je
znano
,
s
kom
ima
čast
govoriti
.
Poveljnik
se
je
začudil
veliki
predrznosti
brambovskega
častnika
in
je
zbiral
svoje
sile
,
da
bi
se
preveč
ne
vznemiril
.
Med
tem
pa
mu
je
začel
gospod
Muhič
naštevati
svoj
polni
naslov
z
vsemi
okraski
in
opombami
in
pri
tem
mu
je
povedal
skoraj
celo
svoje
bojevito
življenje
od
svoje
dvorne
službe
za
velike
cesarice
Marije
Terezije
pa
do
danes
.
To
je
učinkovalo
.
Poveljnik
je-strmel
v
malega
gospoda
Muhiča
in
je
dobil
do
njega
tako
spoštovanje
,
da
ga
je
povabil
na
večerjo
.
Toda
gospod
Muhič
ni
bil
sebičen
in
ni
nikdar
pozabil
svojih
prijateljev
.
Odklonil
je
kar
najodločneje
večerjo
pri
grajskem
poveljniku
in
je
začel
govoriti
o
vrlinah
brambovskih
častnikov
in
svojega
moštva
sploh
.
Popisal
je
rod
vseh
svojih
tovarišev
in
je
dokazal
,
da
bi
bilo
za
njega
nekolegijalno
,
ako
bi
prišel
sam
z
gospodom
Langerjem
na
večerjo
,
za
njegove
tovariše
pa
bi
bilo
žaljivo
,
ako
so
prezirani
za
to
,
ker
so
stopili
v
službo
domovine
.
„
Ako
nas
imate
torej
za
vojsko
nižje
vrste
,
potem
nečemo
z
vami
skupaj
izvrševati
iste
službe
,
kar
za
nas
ne
bi
bilo
sramotno
,
“
je
končal
gospod
Muhič
svoj
govor
.
Stari
general
je
ostrmel
in
je
gledal
gospoda
Muhiča
s
prestrašenim
obrazom
.
„
Mi
izpolnjujemo
višje
povelje
,
kakor
nam
je
bilo
ukazano
,
“
je
nadaljeval
gospod
Muhič
,
ko
je
zapazil
učinek
svojih
besedi
.
„
Mi
tudi
ne
bomo
odgovorni
,
ako
si
naše
moštvo
samo
pribori
pravice
,
da
bo
moglo
izpolnjevati
svoje
dolžnosti
.
In
to
bi
se
zelo
lahko
zgodilo
,
ako
bi
ne
bilo
med
nami
jasnosti
;
nasprotno
morete
računati
na
hrabrost
naših
vojakov
,
ki
bodo
varovali
svojega
poveljnika
prav
tako
kakor
trdnjavo
,
ki
jim
je
bila
odkazana
,
s
čimer
jim
je
bilo
izraženo
zaupanje
vrhovnega
poveljstva
.
“
Sedaj
je
hotel
gospod
Muhič
oditi
,
toda
general
mu
je
izrazil
željo
,
da
bi
še
ta
večer
prišli
k
njemu
vsi
častniki
brambovske
čete
.
Gospod
Muhič
je
sprejel
to
povabilo
s
sledečimi
besedami
:
„
Kot
vaš
zaupni
prijatelj
vam
moram
izraziti
svoje
veselje
nad
tem
,
kajti
edino
na
ta
način
se
da
poravnati
nesporazumljenje
,
ki
je
nastalo
med
vami
in
nami
.
Moram
vam
namreč
zaupati
,
da
je
bil
naš
poveljnik
,
gospod
Langer
,
nezadovoljen
s
sprejemom
v
vaši
trdnjavi
,
in
mi
vsi
bi
bili
vsled
tega
izvajali
svoje
konsekvence
.
“
Gospod
poveljnik
te
izjave
ni
bil
posebno
vesel
in
je
nagubančil
svoj
ostri
obraz
.
„
Zdi
se
mi
in
bojim
se
,
da
bo
posadka
trpela
na
disciplini
,
“
je
rekel
po
kratkem
molku
.
„
Kakor
vidite
,
tega
nisem
jaz
kriv
,
ampak
krivi
so
na
višjih
mestih
,
ker
ne
razdele
pravilno
svojih
čet
.
“
„
Disciplina
je
pri
nas
izborna
,
imamo
pa
tudi
dovolj
odločnosti
;
v
tem
si
bomo
z
vami
,
gospod
poveljnik
,
ena
duša
,
eno
telo
.
Stari
vojaki
nikdar
ne
greše
proti
prvemu
in
glavnemu
pravilu
,
da
naj
se
ceni
zmožnost
in
izkazuje
spoštovanje
staremu
junaštvu
.
“
Te
besede
so
bile
poveljniku
jako
všeč
;
prijateljski
je
stisnil
gospodu
Muhiču
roko
in
mu
izrazil
svoje
veselje
,
da
ima
v
svoji
trdnjavi
vojaka
,
kakor
je
on
.
Ko
je
šel
gospod
Muhič
z
Grada
,
je
zapazil
pred
neko
hišo
gručo
vojakov
,
ki
so
se
med
seboj
borili
.
V
sredi
med
njimi
je
videl
svojega
slugo
Kozmo
,
ki
se
je
branil
proti
vsem
.
Gospod
Muhič
je
takoj
razumel
,
za
kaj
gre
.
Kozma
je
hotel
dobiti
za
svojega
gospoda
in
njegovega
konja
primerno
bivališče
;
ker
je
pa
bilo
vse
polno
,
si
je
hotel
s
silo
priboriti
prostor
.
Vojaki
so
padali
okrog
Kozme
kakor
snopje
.
Gospod
Muhič
je
zbral
vse
sile
in
je
zakričal
nad
vojaki
s
takim
glasom
,
da
so
takoj
odstopili
.
Na
tleh
je
zapazil
med
drugimi
tudi
Andreja
,
ki
se
je
bil
skupaj
s
Kozmo
lotil
nasprotnih
vojakov
.
Gospod
Muhič
je
zmerjal
vojake
z
vsemi
imeni
,
ki
so
mu
prišla
na
misel
,
in
jim
je
obljubil
,
da
jih
priporoči
gospodu
grajskemu
poveljniku
,
ki
jim
bo
dal
odmeriti
potrebno
število
palic
.
Vojaki
so
se
razšli
in
so
menili
,
da
se
jim
ni
treba
bati
,
ker
so
poznali
grajskega
poveljnika
,
ki
ni
hotel
imeti
tujih
čet
v
svoji
trdnjavi
.
Toda
kmalu
je
zapel
pod
gradom
boben
ter
naznanjal
,
da
so
brambovci
prišli
kot
del
cesarske
vojske
,
ki
naj
okrepi
staro
,
nepremagljivo
trdnjavo
Saksenburg
,
in
da
morajo
vojaki
z
njimi
deliti
streho
in
jed
kakor
s
svojimi
tovariši
.
To
je
bil
uspeh
gospoda
Muhiča
,
ki
ga
je
dosegel
s
svojim
posetom
pri
grajskem
poveljniku
.
Tisti
večer
so
večerjali
vsi
častniki
brambovskega
bataljona
na
Gradu
in
gospod
Muhič
je
pri
dobri
večerji
tako
zabaval
starega
generala
,
da
ga
je
ta-le
povabil
k
sebi
kot
starega
vojaškega
tovariša
,
ki
mu
bo
delal
kratek
čas
ter
mu
s
svojim
pripovedovanjem
zbujal
spomine
.
Gospod
Muhič
je
hvalil
izborno
poveljnikovo
vino
in
pri
tem
ni
pozabil
,
trčiti
z
Egidom
,
ki
ga
je
generalu
predstavil
kot
izbornega
vojaka
.
Pomenljivo
je
pomežiknil
s
svojimi
malimi
očmi
ter
je
pil
na
zdravje
starega
poveljnika
in
na
zmago
saksenburške
trdnjave
.
Tako
so
ostali
brambovci
v
trdnjavi
ter
so
dobili
vsega
dovolj
,
česar
so
potrebovali
.
Nekaj
dni
potem
je
prišlo
povelje
,
da
odide
del
cesarske
posadke
ob
reki
navzgor
,
brambovci
pa
ostanejo
v
trdnjavi
.
Dasi
je
bilo
vojaštva
v
mestu
veliko
preveč
,
je
bilo
gospodu
Muhiču
vendar
žal
,
da
je
odšel
skoraj
glavni
del
posadke
naprej
,
in
to
ne
le
zaradi
tega
,
ker
več
vojakov
laže
trdnjavo
varuje
sovražnikov
,
ampak
tudi
zato
,
ker
je
gospod
Muhič
med
častniki
našel
dobrih
prijateljev
,
s
katerimi
je
ob
raznih
prilikah
navezal
ožje
„
prijateljske
zveze
“
.
Potreboval
jih
je
,
ker
je
mislil
,
da
bo
imel
poleg
vojaške
službe
dovolj
časa
,
opravljati
tudi
kako
primerno
kavalirsko
dolžnost
.
Ker
ni
bilo
nikdar
prilike
,
ki
bi
nalagala
gospodu
Muhiču
primerne
kavalirske
dolžnosti
,
se
mu
je
zdelo
življenje
v
Saksenburgu
pusto
in
dolgočasno
.
Boljše
družine
so
bile
zapustile
mesto
že
v
začetku
vojne
,
ko
so
ga
napolnile
vojaške
čete
.
Svoj
dolgi
čas
si
je
gospod
Muhič
kratil
v
družbi
svojih
prijateljev
ali
pa
pri
grajskem
poveljniku
,
ki
je
dal
svojemu
tovarišu
vedno
najboljšega
vina
na
mizo
.
Najljubši
prijatelj
mu
je
bil
Egid
;
z
njim
se
je
pogovarjal
o
Ljubljani
,
o
Vinicah
in
o
drugih
važnih
rečeh
.
Gospodu
Muhiču
ni
bilo
neznano
,
da
teče
med
gospo
Gusičevo
in
Egidom
Gusičem
pravda
,
katere
konec
bo
morebiti
tudi
zanj
velike
važnosti
;
toda
to
ni
moglo
motiti
njegovega
prijateljstva
.
Kadar
gospod
Muhič
ni
našel
v
mestu
prave
zabave
,
je
hodil
s
svojo
četo
na
oglede
po
okolici
.
Prigodilo
se
je
pogosto
,
da
se
je
vrnil
s
svojo
četo
šele
drugi
dan
.
To
se
je
godilo
zato
,
ker
je
gospod
Muhič
upal
,
da
se
mu
kdaj
na
teh
ogledih
pripeti
kaj
nenavadnega
.
Zahajal
je
rad
ob
Dravi
navzdol
v
mesto
Spital
,
prišel
s
svojo
četo
na
pozvedovanje
do
Milštatskega
Jezera
,
zavil
navzgor
ob
reki
Beli
ali
ob
Jezernici
ter
si
ogledoval
gorske
pozicije
posebno
tam
,
kjer
je
stal
kak
grad
.
Drugič
je
krenil
navzgor
po
ozki
dolini
proti
Lipi
,
prešel
je
čez
sedlo
na
Belo
Jezero
in
prišel
v
ziljsko
dolino
,
kjer
se
je
usedel
na
vasi
pod
lipo
in
je
gledal
s
hudomušnimi
pogledi
na
vaška
dekleta
,
ki
so
postregla
njemu
in
vojakom
po
stari
slovenski
gostoljubnosti
.
Na
vseh
teh
ogledih
je
spremljal
gospoda
Muhiča
Egid
,
ki
ga
je
gospod
Muhič
imenoval
za
svojega
„
leibadjutanta
“
.
Egida
so
zanimale
pred
vsem
pozicije
,
ki
bi
bile
važne
ob
času
boja
.
Gospod
Muhič
se
ni
posebno
zanimal
za
take
reči
.
Kraji
okoli
Saksenburga
so
bili
kakor
povsod
na
Koroškem
polni
razvalin
,
gradov
in
gradičev
;
povsod
se
je
še
poznala
razkošna
vlada
cerkvenih
knezov
in
tujih
plemičev
,
ki
so
si
osvojili
to
zemljo
ter
si
gradili
gradove
po
gorah
.
Ti
gradovi
so
najbolj
zanimali
gospoda
Muhiča
in
rad
je
hodil
s
svojo
četo
mimo
njih
.
Bil
je
še
vedno
navdušen
za
grajske
rožice
,
kakor
je
imenoval
grajske
gospodične
,
in
je
iskal
slučajev
,
da
bi
se
seznanil
z
novo
družbo
.
V
Špitalu
se
je
gospod
Muhič
rad
zamudil
s
svojo
četo
dalje
časa
,
nego
je
bilo
potrebno
;
zanimale
so
ga
ljubezni
željne
meščanke
in
bil
je
zelo
ponosen
,
kadar
je
videl
,
da
za
njim
obračajo
oči
.
Kadar
je
jezdil
mimo
samostana
,
se
je
oziral
po
zamreženih
oknih
in
bilo
mu
je
žal
,
da
so
minili
oni
lepi
stari
časi
,
v
katerih
je
živel
gospod
de
Cheviny
.
Prepričan
je
bil
,
da
bi
nastala
nova
„
Portugalska
pisma
“
.
Kljub
vsem
tem
ogledom
in
pozvedovanjem
se
ni
hotelo
prigoditi
nič
posebnega
.
Vojaških
čet
je
bilo
povsod
dovolj
in
gospod
Muhič
kljub
vsemu
prizadevanju
ni
mogel
buditi
posebne
pozornosti
.
Pridobil
si
je
povsod
novih
prijateljev
in
znancev
,
toda
življenje
se
mu
je
zdelo
prazno
,
ker
mu
ni
nalagalo
kavalirskih
dolžnosti
.
Pri
tem
je
imel
gospod
Muhič
mnogo
časa
,
da
se
je
spominjal
Kristjana
,
in
nekoč
je
celo
sedel
ter
mu
napisal
ono
očetovsko
pismo
.
Enako
gospod
Muhič
ni
pozabil
gospe
Gusičeve
ter
je
nekolikokrat
poizkusil
svoje
pesniške
sile
,
s
katerimi
je
hotel
gospe
Gusičevi
natančno
izraziti
svoja
čuvstva
.
Kadar
se
je
z
večerje
vrnil
od
starega
generala
,
so
ga
obhajale
zaljubljene
misli
in
so
se
mu
obnavljale
visokoleteče
besede
,
o
katerih
gospod
Muhič
ni
mogel
vedeti
,
ali
jih
je
čital
pri
Gilu
Blasu
in
pri
kakih
drugih
manj
slavnih
pisateljih
ali
pa
mu
prihajajo
naravnost
iz
njegovega
srca
.
V
takih
trenotkih
se
je
usedel
gospod
Muhič
k
mizi
in
je
pisal
pismo
,
ki
ga
je
bil
iz
srca
vesel
,
ko
ga
je
še
enkrat
prečital
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
bi
bila
tudi
oboževana
gospa
Gusičeva
vesela
,
ko
bi
ga
prejela
;
toda
neprijetno
je
bilo
,
izročati
taka
pisma
v
tuje
roke
.
„
Nazadnje
postanem
celo
pesnik
v
tej
gorski
zapuščenosti
,
“
je
premišljal
v
takih
časih
gospod
Muhič
,
„
in
prepeval
bom
pesmi
,
kakor
star
trubadur
.
“
Zjutraj
je
navadno
še
enkrat
prečital
svoje
nedokončano
pismo
ter
se
je
veselil
svojih
izbranih
besed
in
nenavadnih
izrazov
;
potem
je
spravil
list
v
poseben
oddelek
,
ki
je
nosil
pomenljivi
naslov
:
Koroška
pisma
.
Egid
je
živel
pravo
vojaško
življenje
.
Zanimal
se
je
za
vse
posebnosti
svoje
trdnjave
in
je
našel
še
marsikaj
,
kar
se
mu
je
zdelo
potrebno
,
da
bi
bila
trdnjava
še
bolj
zavarovana
.
Zabave
častnikov
ga
niso
zanimale
,
ker
se
ni
mogel
iznebiti
svoje
resnosti
.
Neprijeten
mu
je
bil
mir
okoli
trdnjave
,
rajši
bi
bil
odšel
z
vojsko
na
jug
.
Dnevi
so
šli
počasi
,
bili
so
dolgi
,
dasi
je
vladala
še
zima
po
gorskem
kraju
.
Egid
se
je
pri
tem
spominjal
solnčne
dolenjske
strani
in
je
mislil
na
svojo
prijazno
pristavo
.
Hotel
je
večkrat
pisati
Alenici
,
toda
pisma
ni
mogel
oddati
.
Spravljal
je
torej
svoja
pisma
prav
tako
,
kakor
gospod
Muhič
.
Kadarkoli
je
ostal
sam
v
svoji
sobi
,
si
ni
mogel
kaj
,
da
bi
ne
bil
zapisal
misli
,
ki
so
mu
bile
vedno
v
srcu
in
v
glavi
.
Tudi
od
nje
ni
prišlo
nobeno
pismo
in
to
ga
je
skrbelo
.
Zato
je
rad
hodil
s
četami
na
ogled
po
okolici
in
je
nestrpno
čakal
novih
poročil
o
vojni
.
Kmalu
so
začela
prihajati
poročila
,
ki
so
pripovedovala
o
umikanju
avstrijske
armade
na
severu
in
na
jugu
.
Začetkom
maja
se
je
čutilo
tudi
v
gorski
trdnjavi
,
da
vlada
pomlad
v
deželi
;
snegovi
so
sicer
še
krili
bližnje
in
daljne
gore
,
toda
po
dolini
se
je
vse
razcvelo
in
bogata
gorska
pokrajina
se
je
oživljala
pod
gorkim
solncem
.
Glasovi
,
ki
so
prihajali
z
bojišč
,
so
bili
pač
vedno
neugodnejši
,
toda
sovražnik
je
bil
še
daleč
.
Tirolske
gore
so
branile
francoski
vojski
prehod
od
zapada
,
Malbourget
in
Predil
sta
bila
utrjena
;
glavna
francoska
vojska
bi
si
izbrala
drugo
pot
,
ne
čez
Saksenburg
.
„
Ako
nam
pridejo
čez
gore
in
nas
obkolijo
,
potem
smo
brez
pomena
in
se
bomo
podali
,
“
je
rekel
stari
general
,
ko
je
slišal
slabe
novice
.
Tudi
gospod
Muhič
je
mislil
tako
,
dasi
je
napram
svojim
vojakom
govoril
drugače
.
Zaradi
varnosti
je
bilo
treba
hoditi
daleč
po
dolini
na
oglede
,
posebno
tudi
zato
,
da
so
straže
prejele
nova
povelja
za
poveljnika
.
Gospod
Muhič
je
zelo
rad
hodil
na
oglede
,
ne
le
radi
tega
,
ker
je
rad
jezdil
v
prosti
naravi
,
ampak
tudi
zato
,
ker
se
je
na
ogledih
pripetilo
vedno
kaj
posebnega
in
so
se
tam
zvedele
razne
zanimive
novice
.
Tudi
Egid
je
rad
jezdil
z
gospodom
Muhičem
,
ker
je
upal
,
da
bodo
prej
ali
slej
naleteli
na
sovražnikove
straže
,
in
se
je
hotel
izkazati
med
prvimi
.
In
tu
se
je
nekoč
prigodil
slučaj
,
ki
ga
je
gospod
Muhič
že
davno
željno
pričakoval
,
ki
pa
se
je
zgodil
po
njegovem
mnenju
mnogo
prepozno
in
ki
ga
je
zato
nazval
„
zamujena
sreča
“
.
Ko
se
je
nekega
večera
gospod
Muhič
s
svojo
četo
vračal
z
ogledov
,
je
naenkrat
zapazil
na
cesti
kočijo
,
ki
sta
jo
spremljala
dva
mlada
jezdeca
.
Bistro
oko
gospoda
Muhiča
je
takoj
zapazilo
,
da
sedi
v
kočiji
več
dam
,
ki
so
tudi
takoj
zagledale
gospoda
Muhiča
in
njegovo
četo
.
Vesel
nasmeh
je
preletel
lice
staremu
kavalirju
.
„
Kakor
se
mi
zdi
,
bogovi
vendar
še
niso
na
nas
pozabili
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
in
izpodbodel
konja
,
da
je
zaplesal
na
mestu
,
potem
pa
ga
pognal
proti
kočiji
,
ki
se
je
počasi
pomikala
po
cesti
.
Egid
je
pognal
konja
za
njim
.
Ko
sta
prijezdila
do
kočije
,
je
gospod
Muhič
že
od
daleč
pozdravljal
dame
ter
se
priklanjal
na
svojem
konju
z
vso
lahkotnostjo
in
ljubeznivostjo
.
V
kočiji
so
sedele
štiri
dame
:
starejša
gospa
in
tri
gospodične
.
Gospod
Muhič
ni
prav
nič
dvomil
,
da
ima
pred
seboj
mater
s
tremi
hčerami
;
sodil
je
tako
po
podobnosti
obrazov
.
Mladeniča
,
ki
sta
jezdila
na
konjih
,
je
imel
za
sina
iste
matere
ali
vsaj
za
bližnja
sorodnika
.
Uganil
je
tudi
takoj
,
da
je
to
rodbina
,
ki
se
umika
v
kak
gorski
gradič
ali
v
kako
varnejše
mesto
.
„
Gospod
poveljnik
,
ali
moremo
prositi
vaše
pomoči
?
“
je
vprašala
gospa
v
kočiji
,
ko
je
kočijaž
ustavil
konje
.
„
Jaz
in
moji
ljudje
so
vam
na
službo
,
milostiva
gospa
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
z
vso
prijaznostjo
in
je
pri
tem
gledal
mlade
obraze
gospodičen
.
Ena
izmed
njih
je
bila
videti
nekoliko
starejša
in
se
je
odlikovala
po
nenavadni
krasoti
.
„
Prosim
,
blagovolite
ukazovati
,
“
je
pristavil
gospod
Muhič
,
ko
je
videl
,
da
gospa
ogleduje
njegovega
tovariša
Egida
.
„
Mi
smo
namenjeni
v
Saksenburg
.
“
„
Kakor
nalašč
,
gospa
,
tudi
mi
gremo
v
Saksenburg
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
„
Vi
služite
v
trdnjavi
?
“
„
Služimo
.
“
„
Potem
poznate
gospoda
generala
...
“
„
Poznamo
.
“
„
Mi
smo
rodbina
Pol
...
“
Predno
je
gospod
Muhič
čul
celo
ime
,
se
je
začel
globoko
priklanjati
z
besedami
:
„
Poljubljam
roko
,
milostna
gospa
.
“
To
je
bila
torej
družina
grajskega
poveljnika
.
„
Ker
se
bojim
,
da
je
pokrajina
nevarna
in
nastaja
noč
,
bi
vas
prosila
,
da
bi
nas
spremili
.
“
„
Na
službo
,
gospa
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
.
„
Kar
se
tiče
nevarnosti
na
cestah
,
ni
danes
več
tako
velika
kakor
prej
;
naši
vojaki
so
prepodili
roparsko
zalego
in
so
nekatera
njihova
gnezda
s
korenom
iztrebili
.
Upam
pa
,
da
naredim
gospodu
generalu
veliko
veselje
,
ako
mu
pripeljem
na
grad
cenjeno
njegovo
družino
.
Dovolite
,
da
vam
predstavim
sebe
in
svojega
tovariša
.
“
Na
to
je
gospod
Muhič
povedal
svoje
ime
,
z
vsemi
potrebnimi
dodatki
in
naslovi
,
ki
so
ob
enem
značili
glavne
službe
in
najvažnejše
dobe
njegovega
življenja
,
nazadnje
pa
je
pristavil
:
točasno
podpoveljnik
brambovskega
bataljona
.
Pri
gospodu
Egidu
je
pridejal
kratko
:
brambovski
častnik
,
odličen
junak
,
točasno
poročnik
v
moji
službi
.
Pri
teh
besedah
se
je
gospod
Egid
damam
trikrat
priklonil
,
pri
čemer
so
vse
gospodične
vanj
uprle
svoje
oči
.
Nato
je
voznik
pognal
in
kočija
se
je
začela
premikati
dalje
.
Poveljnikova
gospa
je
vprašala
po
zdravju
svojega
moža
;
gospod
Muhič
je
bil
poln
hvale
in
je
slavil
vse
mogoče
dobre
lastnosti
starega
generala
.
Čudil
se
je
,
zakaj
ni
prišla
družina
že
prej
na
grad
v
trdnjavo
,
dasi
je
sam
sebi
priznal
,
da
bi
bilo
to
nemogoče
.
„
Moj
mož
je
vojak
od
nog
do
glave
,
“
je
pravila
gospa
;
„
kadar
ga
kliče
vojna
dolžnost
,
ne
pozna
več
svoje
družine
.
Ostali
smo
v
Beljaku
,
ker
smo
upali
,
da
tam
ne
bo
nevarnosti
;
v
trdnjavo
nismo
smeli
;
slišali
smo
,
da
imate
malo
prostora
,
in
jaz
ne
ljubim
vojske
,
kadar
so
taki
časi
.
Dandanes
ni
več
moda
,
da
bi
dame
spremljale
svoje
junake
na
vojsko
.
Ker
prihajajo
slaba
poročila
od
juga
,
se
hočemo
umakniti
više
ob
Dravi
.
Za
vašo
trdnjavo
je
nevarno
.
Ali
se
nič
ne
bojite
?
“
„
Mi
se
nikogar
ne
bojimo
,
“
je
rekel
ponosno
gospod
Muhič
,
„
pripravljeni
smo
na
vse
.
Trdnjava
je
dobro
utrjena
in
zavarovana
od
vseh
strani
.
Res
,
škoda
je
,
da
niste
prišli
prej
med
nas
,
ker
nam
je
bilo
dolgčas
.
Sovražnik
nas
ni
motil
in
drugega
dela
ni
bilo
.
Brez
dvoma
bi
bili
imeli
dobro
zabavo
,
kajti
dobre
volje
ne
manjka
pri
vojakih
niti
v
vojnem
času
.
“
„
O
tem
ne
dvomim
,
“
je
ogovorila
gospa
,
„
toda
to
veste
,
da
so
mladi
gospodje
včasih
hudi
in
da
se
spro
med
seboj
—
zaradi
dam
.
Dogodi
se
to
lahko
med
najboljšimi
prijatelji
.
“
„
To
je
čista
resnica
,
milostna
gospa
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
ki
je
šele
zdaj
videl
,
da
je
bilo
res
nemogoče
,
da
bi
poveljnikova
družina
prebivala
v
trdnjavi
;
vzpel
se
je
samozavestno
na
konju
in
je
rekel
:
„
Kar
se
mene
tiče
,
ne
pustim
si
nikdar
hoditi
v
zelje
.
“
„
To
bi
bilo
gotovo
tudi
za
druge
brez
uspeha
,
“
je
rekla
poveljnikova
gospa
,
ki
je
hotela
s
tem
pohvaliti
lepoto
gospoda
Muhiča
.
„
Nikakor
ne
brez
nevarnosti
,
milostna
gospa
,
“
je
rekel
Muhič
ponosno
,
„
veste
,
da
sem
imel
na
dvoru
mnogo
prilike
pokazati
,
kako
pravi
kavalir
brani
svojo
damo
.
Tudi
danes
bi
se
še
ne
bal
mladih
,
niti
svojih
lastnih
učencev
.
“
„
Gospod
podpoveljnik
vendar
še
ne
more
govoriti
o
starosti
,
“
je
rekla
gospa
.
„
To
je
res
,
da
me
je
vojna
zopet
nekoliko
pomladila
,
dasi
nas
niso
pustili
k
južni
armadi
v
Italijo
in
so
nas
zaprli
v
najbolj
zapuščeno
gorsko
trdnjavo
,
kjer
smo
ves
čas
pogrešali
prijetnih
solnčnih
žarkov
in
ljubeznivih
pomladanskih
sapic
.
“
Zadnje
besede
je
gospod
Muhič
izgovoril
tako
,
da
je
generalova
gospa
dobro
razumela
,
o
kakih
žarkih
in
o
kakih
sapicah
govori
gospod
podpoveljnik
.
„
Mislim
si
,
da
bi
vam
Italija
nudila
v
vsem
mnogo
več
,
“
je
rekla
gospa
,
„
saj
jo
imenujejo
deželo
večne
pomladi
in
mladosti
;
kdo
bi
si
ne
želel
hoditi
po
njej
!
Toda
kakor
se
mi
zdi
,
znajo
tudi
Francozi
Italijo
ceniti
,
zato
so
se
obrnili
tja
z
vso
silo
.
Vi
pa
vendar
mirno
sedite
v
svoji
trdnjavi
,
a
to
ima
tudi
svojo
vrednost
.
“
„
To
slabo
poznate
moška
srca
,
milostna
gospa
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
ki
so
ga
zadnje
besede
skoraj
užalile
,
„
mi
si
bolj
želimo
boja
nego
miru
.
Ljubezen
nam
je
gotovo
tako
potrebna
kakor
vojna
.
Naša
največja
sreča
je
,
umirati
na
bojišču
pred
očmi
izvoljene
dame
.
Zato
mislim
,
da
nam
je
v
trdnjavi
bilo
usojeno
le
mračno
življenje
.
Vsi
smo
to
čutili
.
Prihajate
ravno
ob
času
,
ko
se
sovražnik
bliža
od
vseh
strani
,
in
videli
bodete
,
da
vaša
prisotnost
ne
bo
brez
pomena
.
Poznam
sebe
in
svoje
mlade
tovariše
.
“
„
Ali
je
res
tako
,
gospod
poročnik
?
“
je
vprašala
gospa
in
se
je
obrnila
k
Egidu
.
Egid
je
jezdil
poleg
kočije
in
je
nekolikokrat
pogledal
v
bele
obražčke
in
temne
oči
,
ki
so
se
svetile
pred
njim
v
mraku
.
Pokašljal
je
že
parkrat
in
se
je
hotel
udeležiti
pogovora
;
toda
gospod
Muhič
je
bil
tako
zgovoren
,
da
ni
bilo
mogoče
,
poseči
v
besedo
.
Zato
se
je
počasi
zamislil
v
svoje
misli
.
„
Gotovo
,
da
je
res
tako
,
“
je
odgovoril
Egid
,
ki
ni
vedel
,
kaj
naj
odgovori
.
„
Vi
vendar
ne
mislite
,
da
ostanemo
v
trdnjavi
za
časa
obleganja
,
“
je
nadaljevala
gospa
,
obrnjena
proti
gospodu
Muhiču
.
„
Mi
smo
vendar
najboljši
zid
,
ki
vas
more
varovati
,
“
je
odgovoril
gospod
Muhič
.
„
Žal
,
da
vas
bomo
morali
že
jutri
zapustiti
,
“
je
rekla
gospa
.
Med
tem
je
padla
noč
,
cesta
je
bila
temna
.
Gospod
Muhič
je
pognal
konja
v
dir
,
Egid
je
pognal
za
njim
in
kočija
je
drdrala
z
velikim
ropotom
po
slabi
cesti
.
Gospod
Muhič
je
pomignil
Egidu
in
rekel
:
„
Ali
si
moreš
kaj
krasnejšega
misliti
?
In
celo
generalova
družina
!
Ali
si
moreš
predstavljati
,
kaj
bi
se
bilo
zgodilo
,
ko
bi
bile
prišle
prej
v
trdnjavo
?
Zdi
se
mi
,
da
sem
v
vse
tri
zaljubljen
.
Toda
glej
,
da
se
pri
večerji
ne
boš
odlikoval
po
svoji
molčečnosti
,
kakor
da
si
namenjen
iti
med
trapiste
.
Boga
zahvali
,
da
je
konec
samotarjenja
...
Največja
je
krasna
,
kakor
Venus
.
Ne
dvomim
,
da
bi
se
bili
vsi
poklali
med
seboj
,
ko
bi
bile
prej
prišle
med
nas
.
“
Dobro
uro
na
to
so
zavili
v
trdnjavo
.
Gospod
Muhič
je
jezdil
stalno
pred
kočijo
in
je
odšel
naprej
naznanit
grajskemu
poveljniku
,
da
mu
je
pripeljal
goste
.
Toda
stari
general
je
bil
zelo
slabe
volje
.
Kljub
temu
je
odšel
svoji
družini
naproti
in
je
prisrčno
pozdravil
svojo
soprogo
in
hčere
in
sinova
.
Povabil
je
tudi
gospoda
Muhiča
in
Egida
na
večerjo
.
Pri
večerji
je
bilo
zabavno
in
veselo
,
dasi
so
pričakovali
vsak
trenotek
novih
neugodnih
poročil
.
Gospod
Langer
je
zabaval
generalovo
gospo
ter
je
s
tem
osvobodil
gospoda
Muhiča
,
da
se
je
mogel
bolj
posvetiti
gospodičnam
.
Gospod
Muhič
je
svojo
svobodo
dobro
porabil
.
Prisedel
je
k
starejši
gospodični
ter
ji
dvoril
s
tako
ljubeznivostjo
,
da
je
ostal
popolnoma
sam
pri
njej
,
ker
so
drugi
častniki
videli
,
da
bi
bila
njih
prisotnost
odveč
.
Toda
ta
gospodična
je
ugajala
tudi
Egidu
in
oziral
se
je
po
njej
,
dasi
je
moral
izvrševati
povelje
gospoda
Muhiča
ter
zabavati
mlajši
dve
gospodični
.
Na
mizi
je
stalo
najboljše
vino
,
ki
je
gospodu
Muhiču
izvanredno
ugajalo
.
Pil
je
iz
radosti
in
ni
mogel
pozabiti
na
vse
ono
,
kar
je
bilo
zamujeno
in
izgubljeno
.
General
je
menil
,
da
je
bolje
,
ako
izpijejo
vino
sami
,
nego
da
ga
puste
Francozom
,
zato
so
pili
pozno
v
noč
.
Drugi
dan
je
odšla
generalova
družina
iz
trdnjave
.
Gospod
Muhič
in
Egid
sta
spremila
zopet
kočijo
po
cesti
.
Na
poti
so
srečali
avstrijske
oddelke
,
ki
so
se
umikali
čez
gorske
prelaze
.
Ko
sta
se
zvečer
vračala
domov
,
je
gospod
Muhič
imenoval
ta
dogodek
:
nedokončan
roman
svojega
življenja
.
Tožil
je
nad
neusmiljeno
usodo
,
ki
mu
je
naklonila
le
malo
sreče
in
je
šele
zadnji
dan
pokazala
,
kako
lepo
bi
bilo
lahko
življenje
,
ki
je
bilo
v
resnici
pusto
in
dolgočasno
.
Trdnjava
se
je
čez
dan
napolnila
z
novimi
utrujenimi
četami
.
Stari
general
je
protestiral
,
toda
nič
ni
pomagalo
.
Čete
so
bile
trudne
in
so
iskale
počitka
v
trdnjavi
.
Obenem
se
je
že
raznesla
vest
,
da
prodirajo
sovražniki
čez
vse
bližnje
prelaze
.
V
trdnjavi
je
bila
zmešnjava
.
Par
dni
na
to
je
prišlo
povelje
,
da
naj
brambovci
zapuste
trdnjavo
ter
da
naj
se
pridružijo
cesarski
vojski
,
ki
se
pomika
na
sever
.
Gospodu
Langerju
in
njegovim
častnikom
je
bil
dobro
znan
ukaz
,
ki
ga
je
bil
izdal
Napoleon
zoper
brambovce
.
Vedeli
so
,
da
leži
nad
njimi
smrtna
obsodba
.
Tudi
jim
ni
bilo
neznano
,
da
so
se
avstrijski
poveljniki
bali
Napoleonovega
ukaza
in
da
so
pri
raznih
prilikah
brambovce
zatajili
ter
dovolili
,
da
se
je
z
njimi
postopalo
drugače
nego
z
drugimi
vojaki
.
Zato
je
bilo
težko
,
zapustiti
dobro
utrjeno
trdnjavo
ter
se
spustiti
na
pot
za
cesarsko
armado
,
ki
se
je
pomikala
čez
Štajersko
,
ker
so
sovražne
čete
že
drle
čez
gore
.
Poveljnik
brambovcev
je
imel
veliko
odgovornost
.
Zato
je
gospod
Langer
dobro
premislil
svojo
pot
,
predno
je
zapustil
trdnjavo
.
Izvolil
si
je
najbolj
skrite
in
nedostopne
doline
po
Koroškem
,
kjer
je
upal
,
srečno
privesti
svojo
četo
k
cesarski
vojski
.
Dobro
oborožen
z
vsem
potrebnim
in
z
natančnim
načrtom
je
zapustil
drugi
dan
trdnjavo
,
poslovivši
se
od
obupanega
generala
,
ki
je
videl
,
da
ne
bo
mogoče
rešiti
trdnjave
.
Tudi
gospod
Muhič
je
obupaval
nad
takim
neredom
;
z
globoko
hvaležnostjo
je
v
slovo
od
generala
prejel
nekaj
steklenic
dobrega
vina
in
je
prijateljsko
poljubil
staro
generalovo
lice
.
Seveda
ni
pozabil
,
vzeti
s
seboj
svoja
„
Koroška
pisma
“
,
ki
jih
je
spravil
prav
na
srce
in
je
pod
naslov
pridejal
opombo
:
Ako
padem
,
naj
se
izroče
ta
pisma
gospe
Gusičevi
na
Vinicah
.
Gospod
Egid
je
pospravil
svoje
stvari
in
žal
mu
je
bilo
,
da
so
zapuščali
trdnjavo
,
ki
jo
je
tako
dobro
poznal
od
vseh
strani
in
je
upal
,
da
jo
bodo
lahko
uspešno
branili
.
Tako
je
odšla
brambovska
četa
na
pot
.
Ni
se
slišala
več
vesela
pesem
,
kakor
nekdaj
;
bežali
so
,
kakor
pred
lastno
smrtjo
,
kajti
nad
njimi
je
visela
smrtna
obsodba
.
Gospod
Muhič
je
bil
zelo
slabe
volje
.
Ni
mu
bilo
žal
,
da
so
zapustili
gorsko
trdnjavo
.
Mnogokrat
si
je
mislil
,
kako
bi
bilo
,
ko
bi
prišel
sovražnik
naenkrat
od
obeh
strani
.
„
Polovili
bi
nas
žive
in
postreljali
,
kakor
vrabce
,
“
si
je
mislil
.
Vendar
mu
ni
bilo
po
volji
,
da
so
jih
odposlali
šele
sedaj
,
ko
so
jim
sovražniki
že
za
petami
.
Poleg
tega
morajo
hoditi
po
najbolj
neobljudenih
dolinah
,
namesto
skozi
mesta
in
po
glavni
cesti
.
Tako
je
hodila
brambovska
četa
pot
svoje
rešitve
po
koroških
dolinah
,
koder
jo
je
vodila
previdnost
njenega
poveljnika
.
Na
sovražnika
niso
zadeli
nikjer
,
dasi
so
med
tem
Francozi
premagali
zadnje
avstrijske
posadke
ter
drli
proti
Dunaju
.
Da
bi
bila
pot
varnejša
,
je
poslal
gospod
Langer
majhen
oddelek
pod
poveljstvom
gospoda
Muhiča
naprej
,
da
bi
morda
kje
nenadoma
ne
naleteli
na
sovražnika
.
Gospodu
Muhiču
je
bilo
to
prav
;
kamorkoli
je
prišel
,
je
sklical
vaščane
,
pozvedel
od
njih
vse
,
kar
se
mu
je
zdelo
potrebno
vedeti
,
potem
pa
si
je
dal
postreči
v
najboljši
hiši
.
Ljudje
so
radi
postregli
domači
četi
in
gospod
Muhič
ni
štedil
niti
z
besedami
niti
z
denarjem
,
kadar
je
videl
,
da
se
pase
po
vasi
mnogo
kuretnine
.
„
Slabo
bi
se
vam
godilo
,
ko
bi
ne
imeli
mene
,
“
je
govoril
ob
takih
časih
Egidu
.
„
Človek
ne
sme
nikdar
pozabiti
,
da
je
vojak
.
“
Pri
tem
je
hodila
včasih
Muhičeva
predstraža
daleč
spredaj
pred
glavno
četo
in
je
opravljala
tako
izborno
svoj
posel
,
da
je
gospod
Langer
mnogokrat
izrazil
svoje
občudovanje
nad
nenavadnimi
vojaškimi
zmožnostmi
gospoda
Muhiča
.
Na
svojem
potu
je
brambovska
četa
srečavala
kmetske
straže
in
male
čete
črne
vojske
,
ki
jo
je
vodil
Janez
Turek
.
Avstrijske
čete
so
se
zbirale
okoli
Celovca
,
ki
ga
je
branil
avstrijski
general
Chasteler
.
Francoski
general
je
napadel
Celovec
in
razbil
Avstrijce
.
Zato
so
brambovci
zavili
proti
jugu
.
Nekega
jutra
je
prijezdil
gospod
Muhič
s
svojo
predstražo
na
parobek
ob
cesti
in
je
mahoma
zadržal
konja
.
V
dolini
pred
seboj
je
zagledal
štiri
jezdece
.
Bila
je
francoska
straža
.
Pod
klancem
je
ležala
vas
,
po
dolini
se
je
valila
reka
.
Gospod
Muhič
je
z
bistrim
očesom
pregledal
vso
pokrajino
in
ni
zapazil
ničesar
sumljivega
.
Pokrajina
je
bila
meglena
,
na
drugi
strani
so
jo
obdajale
visoke
gore
.
„
Sedaj
smo
se
srečali
,
je
pomislil
,
“
„
vprašanje
je
le
,
kod
gredo
in
koliko
jih
je
.
“
Gospod
Egid
je
mirno
obstal
s
svojim
konjem
poleg
Muhiča
in
je
gledal
na
jezdece
,
ki
so
se
ozirali
na
vse
strani
.
„
Ako
gre
po
drugi
dolini
francoska
vojska
,
smo
izgubljeni
,
“
je
rekel
gospod
Muhič
,
obrnil
konja
in
zakričal
:
„
Nazaj
!
“
Toda
bilo
je
prepozno
,
kajti
ko
se
je
gospod
Muhič
ozrl
,
je
videl
,
da
so
jezdeci
okrenili
svoje
konje
proti
klancu
.
Ukazal
je
torej
svojim
ljudem
,
da
zasedejo
parobek
in
streljajo
na
stražo
,
ako
se
bo
bližala
vrhu
.
Sam
pa
je
dirjal
navzdol
,
od
koder
je
prihajala
brambovska
četa
,
in
je
naznanil
gospodu
Langerju
,
da
so
zadeli
na
francosko
stražo
.
V
tem
sta
počila
na
vrhu
dva
strela
,
ki
sta
odmevala
po
gričih
naokoli
.
Gospod
Muhič
je
dirjal
na
greben
in
je
videl
francoske
jezdece
,
ki
so
okrenili
svoje
konje
v
največjem
diru
proti
vasi
.
„
Pojdemo
za
njimi
,
“
je
rekel
Egid
.
Gospod
Muhič
je
premišljal
nekaj
časa
.
Gledal
je
po
dolini
navzgor
in
vse
je
bilo
mirno
.
Naenkrat
se
je
začul
iz
vasi
obupen
krik
in
jok
.
Nato
se
je
slišalo
nekoliko
pokov
in
trenotek
nato
sta
dva
jezdeca
bežala
iz
vasi
.
„
Naprej
,
“
je
velel
gospod
Muhič
in
je
zapodil
konja
po
cesti
proti
vasi
.
Drugi
so
se
spustili
za
njim
.
Ko
je
gospod
Muhič
prišel
v
vas
,
se
mu
je
odkril
čuden
prizor
:
dva
vojaka
sta
ležala
na
tleh
v
svoji
krvi
,
vaščani
pa
so
prestrašeno
stali
okoli
njiju
in
niso
vedeli
,
kaj
bi
začeli
.
„
Kaj
se
je
zgodilo
?
“
je
vprašal
gospod
Muhič
.
Vaščani
niso
odgovorili
ničesar
,
kazali
so
na
ranjena
vojaka
,
ki
sta
molče
gledala
na
ljudi
okoli
sebe
.
Iz
množice
je
stopil
pred
gospoda
Muhiča
star
mož
in
je
rekel
:
„
Zažgati
so
hoteli
vas
.
“
„
Zakaj
?
“
je
vprašal
gospod
Muhič
.
Vaščan
je
zmignil
z
ramami
.
„
Ne
vem
,
zakaj
so
hoteli
zažgati
.
Mi
smo
jih
prosili
milosti
,
potem
pa
smo
streljali
,
ker
smo
videli
vas
