,kadar
opravite
svoje
delo
,
“
je
zaklical
s
krova
,
ko
so
stali
v
čolnu
,
„
toda
kdo
ve
,
kje
bom
že
jaz
tedaj
s
svojo
ljubo
plavajočo
škatljo
‚
Victory
‘
...
Ampak
fantje
—
ako
se
srečamo
še
katerikrat
...
goddam
,
potem
zalijemo
svoje
srečanje
z
najboljšo
mokroto
,
kar
se
je
dobi
od
Vzhodnje
do
Zapadne
Indije
!
...
“
Motor
je
zateptal
—
bela
pena
je
brizgnila
okrog
čolna
;
kapitan
Johnson
,
vrla
duša
,
je
postajal
čim
dalje
manjši
in
manjši
.
Še
dolgo
je
stal
na
robu
ladije
in
mahal
z
roko
...
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Pičlo
uro
nato
je
odplula
Brownova
jahta
iz
Carigrada
.
Ostra
,
mrzla
sapa
je
brila
nad
morjem
—
znanilka
bližnje
zime
.
Ivan
in
Dušan
sta
stala
na
krovu
ter
zrla
zamišljeno
na
čarobno
mesto
,
ki
jima
je
bežalo
izpred
oči
.
V
srcih
obeh
je
trepetala
otožna
misel
:
„
Ti
mesto
krasote
—
mesto
opojnih
sanj
—
mesto
zločina
in
kovarstva
...
ali
zagledava
še
kdaj
tvoje
zidove
,
sezidane
s
krivično
prelito
krvjo
?
In
če
jih
vidiva
zopet
—
ali
bo
takrat
storjeno
delo
rešitve
?
Ali
ti
bo
moglo
srce
odpustiti
,
kar
je
pretrpelo
zaradi
tebe
,
mesto
neusmiljenega
greha
?
Kdo
ve
...
“
Bister
je
pogled
sokola
,
jasno
vidi
tiger
v
noči
,
toda
ni
jih
na
svetu
ostrejših
oči
,
kakor
so
oči
zločina
.
Naši
prijatelji
so
bili
pošteni
možje
,
nekateri
med
njimi
sicer
vajeni
krvavega
boja
za
križ
in
svobodo
proti
trinoštvu
vernikov
Allahovih
—
toda
vendar
pošteni
in
pravični
,
nezmožni
zlobne
nakane
zoper
življenje
in
blagor
svojega
bližnjega
.
In
nikomur
izmed
njih
ni
begalo
oko
po
ladijah
,
ki
so
jih
srečavali
,
ko
se
se
peljali
z
Johnsonovim
motornim
čolnom
na
Brownovo
jahto
„
Florida
“
.
Če
pa
bi
bilo
v
njihovih
dušah
le
količkaj
tiste
tajne
bojazni
,
ki
zveri
ne
da
miru
ter
jo
goni
v
vedni
opreznosti
sem
ter
tja
po
pustinji
,
in
tiste
temne
sile
,
ki
išče
in
voha
na
vsakem
koraku
le
rop
in
plen
—
potem
bi
bili
opazili
majhno
toda
naglo
ladjico
,
kije
švignila
mimo
njih
;
opazili
bi
bili
dve
človeški
postavi
,
ki
sta
se
obrnili
sunkoma
v
drugo
stran
,
ko
je
ena
izmed
njiju
spoznala
v
motornem
čolnu
Dušana
in
Ivana
...
Kakor
hitro
pa
se
je
čoln
dovolj
oddaljil
,
je
velel
ravno
tisti
izmed
obeh
,
ki
se
je
prej
najprvi
obrnil
stran
,
čolnarju
,
naj
sledi
previdno
družbi
,
ki
ga
je
presenetila
s
svojim
pojavljenjem
tako
živo
in
burno
...
„
Donnerwetter
!
“
je
zaklel
ta
človek
,
videč
da
je
pristal
čoln
ob
krasni
jahti
,
ki
se
je
oči
vidno
pripravljala
k
odhodu
.
„
Fine
znance
imata
vse
eno
tu
v
Carigradu
,
satana
.
Če
to
ni
jahta
kakega
kneza
ali
milijarderja
,
naj
me
vzame
hudič
na
mestu
,
ali
pa
naj
postanem
tak
osel
,
da
me
napravijo
za
ministra
zunanjih
zadev
...
Birbantini
,
slovanska
sodrga
je
že
spet
na
lovu
!
Paziva
zdaj
...
“
„
Corpo
di
bacco
!
To
je
veselje
za
naju
in
za
Halila
beja
!
Za
takšno
odkritje
nama
mora
primakniti
najmanj
vsakemu
po
dvajset
funtov
,
figliuolo
d
’
un
cane
.
“
„
Versteht
sich
—
to
se
razume
!
...
Namesto
da
bi
iskala
križemsvet
,
jim
bomo
zdaj
enostavno
sledili
;
zakaj
dozdeva
se
mi
močno
,
da
se
niso
odpravili
na
pot
,
ne
da
bi
imeli
sigurno
sled
Alija
Kemala
in
ptičic
,
ki
ju
je
odpeljal
staremu
lumpu
.
“
„
Misliš
?
“
je
zategnil
Birbantini
.
„
To
se
pravi
,
jaz
menim
tudi
.
“
„
Verdammt
,
ti
Slovani
imajo
dobre
nosove
,
in
česar
se
oprimejo
,
tega
ne
izpuste
živi
;
posebno
Srb
ti
je
ptič
!
Če
me
kaj
ljubiš
Birbantini
,
zahvali
Boga
z
mano
vred
,
da
ni
na
svetu
še
več
teh
opankarjev
—
drugače
bi
bili
že
zdavnaj
iztrebili
naš
deutsches
Volk
,
kakor
je
velik
in
mogočen
...
“
„
Prava
škoda
,
“
je
zamrmral
Italijan
sovražno
.
„
Kaj
godeš
,
mačkojedec
?.
“
„
Hotel
sem
reči
,
da
morava
nemudoma
k
beju
...
Kako
je
ime
jahti
,
ah
—
Florida
!
Tega
ne
smerno
pozabiti
...
“
„
Res
je
.
Še
nocoj
moramo
za
njimi
—
samo
,
če
nam
ta
čas
ne
uidejo
.
“
„
Impossibile
!
To
ni
mogoče
...
“
je
dejal
Italijan
z
veliko
sigurnostjo
.
„
Ni
mogoče
?
“
je
zategnil
von
Schratten
,
ki
se
ni
mogel
ubraniti
občudovanja
ob
pogledu
na
vitko
telo
„
Floride
“
,
pričajoče
v
vseh
svojih
posameznostih
o
hitrosti
in
moči
.
„
Glavo
stavim
,
da
ne
dobiš
v
vsem
carigrajskem
pristanišču
bolj
nagle
ladije
kakor
se
zdi
tale
.
Kako
boš
lovil
konja
z
juncem
?
“
„
Hehehe
!
Pozna
se
ti
,
da
ne
misliš
dalje
,
kakor
seže
nemška
pamet
ali
pa
oslov
glas
.
Mari
ne
veš
,
da
so
ožine
zaprte
po
solnčnem
vzhodu
?
Strel
iz
topa
naznani
,
da
ne
sme
nobena
ladija
več
skoz
—
in
če
bi
katera
poizkusila
,
bi
jo
dohitele
kaj
naglo
granate
s
Kale
Sultanie
...
“
„
Misliš
torej
...
“
„
Mislim
,
da
se
vidimo
v
Galipolju
.
Ako
je
Halil
bej
voljan
odriniti
še
nocoj
,
si
lahko
ogledamo
vso
družbo
jutri
zarana
,
ko
se
dvigne
prva
zarja
nad
to
prelepo
sultanovo
deželo
...
“
„
Donnerwetter
—
to
bi
bilo
krasno
!
Zakaj
reči
moram
,
da
mi
je
ljubše
,
če
obdrživa
sled
in
dokončava
nalogo
Halila
beja
ter
najino
lastno
čim
preje
...
ne
pa
preveč
na
samem
kje
,
v
balkanskih
gorah
.
“
Dična
zaveznika
,
ki
sta
se
bila
dala
med
tem
zapeljati
k
obrežju
,
sta
skočila
na
suho
.
Ko
sta
se
ozrla
zadnjikrat
,
sta
videla
pluti
„
Florido
“
lagotno
in
ponosno
iz
pristanišča
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Mračilo
se
je
.
Hej
,
kako
je
bežala
„
Florida
“
po
Bosporu
v
krvavo
zarjo
,
ki
se
je
dvigala
na
zahodu
od
Carigrada
!
Že
zdavnaj
je
bilo
utonilo
mesto
padišahovo
s
svojimi
kupolami
,
minareti
in
krasnimi
bregovi
v
morju
...
izgubilo
se
v
žarkem
,
izprva
zlatem
,
nato
čim
dalje
bolj
škrlatastem
lesketanju
,
ki
je
šlo
od
zapadne
proti
vztočni
strani
.
En
sam
plamen
je
bilo
nebo
—
eno
samo
razbeljeno
steklo
gladina
...
Veter
je
bil
odjenjal
popolnoma
;
toda
ameriški
prapor
na
„
Floridi
“
je
vihral
ponosno
od
naglice
,
s
katero
je
rezala
ladija
vodo
in
zrak
.
Pluli
so
po
globokem
zalivu
Bujuk-Čekmedže
,
v
ozadju
katerega
se
vleče
veliki
starorimski
most
na
obokih
tja
do
Silivrije
in
njenih
štrlečih
razvalin
silne
bizantinske
trdnjave
.
Mimo
—
mimo
s
polno
paro
!
...
V
dalji
se
je
pokazalo
živahno
trgovsko
mesto
Rodosto
,
zasmejalo
se
skozi
somrak
in
izginilo
v
koprenah
noči
,
ki
se
je
naglo
zgostila
nad
morjem
.
In
ko
je
sičala
jahta
mimo
oddaljenega
Marmarskega
otoka
,
je
sijala
okrog
nje
svetla
mesečna
noč
,
iz
katere
se
je
bližalo
po
obeh
straneh
daljno
obrežje
,
temni
megli
podobno
,
ki
se
strinja
od
obzorja
.
Ladija
je
plula
v
Oardanelski
rokav
—
bližala
se
je
Galipolju
.
Vsa
naša
družba
Mr.
Brownom
vred
je
stala
na
palubi
;
zdelo
se
je
,
da
razgledujejo
ta
krasni
večer
—
v
resnici
pa
jih
je
vznemirjalo
samo
vprašanje
:
„
Kje
je
‚
Hanuma
‘
?
Kje
je
jadrnica
,
na
kateri
se
vozi
Arnavt
in
tira
Jerico
in
lady
Heleno
v
negotovo
,
morebiti
strašno
usodo
?
...
“
Edini
Marko
je
zdržal
na
mestu
.
Slonel
je
nepremično
nad
krmo
in
strmel
tja
v
daljavo
,
kjer
je
počivalo
v
mokri
globini
drago
truplo
pobratima
...
Mihajlo
Janković
je
prestopal
daleč
od
ostalih
;
po
razburjenjih
sinočnje
noči
in
današnjega
dne
ter
v
bajnem
čaru
tega
jesenskega
večera
ga
je
prijemalo
tem
huje
temno
,
blazno
čuvstvo
,
ki
ga
ni
bil
razodel
še
nikomur
—
čuvstvo
,
ki
se
je
zavedal
vse
njegove
paleče
sile
šele
,
odkar
se
je
bil
seznanil
z
Ivanom
—
odkar
je
videl
sladko
zadrego
med
njim
in
Ljubico
—
odkar
je
pustil
domači
Belgrad
za
seboj
...
Ivan
,
Miloš
in
Estournelle
so
stali
okrog
Browna
,
ki
se
je
naslanjal
s
cigareto
med
zobmi
na
poveljniškem
mostičku
in
gledal
okrog
sebe
kakor
majhen
kralj
.
Bil
je
še
mlad
mož
—
komaj
trideset
let
—
in
nenavadno
lepe
,
krepke
postave
.
Velika
moč
se
je
izražala
v
potezah
njegovega
obraza
in
v
vsem
njegovem
vitkem
stasu
,
ki
ni
pričal
,
da
bi
si
bil
ogrenil
veselje
do
življenja
z
mehkužno
razuzdanostjo
.
Že
od
prvega
trenotka
je
bil
ta
človek
našim
prijateljem
zagonetka
,
ki
je
postala
še
skrivnostnejša
vsakikrat
,
kadar
so
ujeli
v
njegovem
očesu
kratek
blisk
,
podoben
blaznemu
odsvitu
skrite
,
neizmerne
bridkosti
.
V
njegovem
vedenju
ni
bilo
tiste
odurne
prevzetnosti
denarnih
magnatov
.
Poznalo
se
mu
je
pač
na
sleherni
gesti
in
vsaki
besedi
,
da
ve
,
kaj
premore
z
zlatom
,
ki
mu
ga
je
vrgla
usoda
v
zibelko
,
toda
razgovarjal
se
je
kakor
naboljši
prijatelj
.
Ako
je
stala
med
njim
in
soliesedniki
vendarle
tajna
,
nepredirna
stena
,
je
bila
to
pred
vsem
tujost
,
ki
loči
vse
ljudi
v
začetku
njihovega
znanja
,
in
nemara
tudi
misel
Browna
samega
,
da
vidijo
ti
možje
v
njem
,
modernem
Krezu
,
nekaj
nesvojega
,
bajeslovnega
,
na
tihem
oholega
—
človeka
,
ki
jih
morda
prezira
v
dnu
svoje
duše
.
Zato
je
tudi
nenadoma
presekal
razgovor
,
ki
se
je
vršil
v
par
jezikih
—
Mr.
Brown
je
lomil
vsakega
nekoliko
—
večinoma
pa
angleško
:
Estournelle
je
govoril
prav
dobro
in
tolmačil
tovarišema
Brownove
in
Brownu
njune
opazke
.
Prekinil
je
razgovor
in
dejal
na
vsem
lepem
:
„
Eno
bi
vas
prosil
,
gospodje
:
ako
ostanemo
kaj
časa
skupaj
—
ne
glejte
v
meni
lastnika
mojega
premoženja
,
marveč
navadnega
pustolovca
,
ki
ga
veseli
,
postati
deležnemu
vaših
zanimivih
usod
—
nič
več
,
nič
manj
.
Oziri
in
razlike
—
to
spada
na
parkete
,
kjer
oblačijo
ljudje
frak
in
lak
,
odlagajo
pa
pogum
in
energijo
.
Za
vas
sem
kapitan
te
ladije
in
vaš
tovariš
,
ako
bo
treba
iti
na
kopno
—
in
če
me
hočete
vzeti
s
seboj
...
„
Res
!
Bi
li
hoteli
!
...
“
je
vzkliknil
Estournelle
.
„
Potem
je
odveč
,
da
prašate
,
gospod
...
kapitan
...
Saj
veste
sami
,
da
si
ne
moremo
želeti
ničesar
bolj
kakor
družbo
moža
z
vašimi
vrlinami
.
“
„
Kmalu
bomo
v
Galipolju
“
,
je
menil
Mr.
Brown
,
kakor
da
je
preslišal
pohvalo
.
„
Toda
—
razen
če
veste
tehten
razlog
—
pristali
ne
bomo
.
Križarimo
rajši
...
“
Estournelle
je
povedal
ta
predlog
Ivanu
,
ki
je
takoj
uvidel
njegovo
umestnost
.
Dejal
je
samo
:
„
Pred
nami
itak
menda
niso
...
“
„
Ne
morejo
biti
,
ako
se
vozijo
na
jadrnici
;
niti
z
brzoparnikom
nas
ne
bi
bili
prehiteli
za
mnogo
.
Tu
,
kjer
smo
,
ne
more
mimo
nas
nobena
ladija
,
ne
da
bi
jo
videli
;
najboljše
je
tedaj
,
ako
porabimo
noč
v
to
,
da
stražimo
in
gledamo
,
kdo
se
približa
.
Jutri
zarana
izkusimo
priti
prvi
skozi
ožino
.
Ako
nas
kdo
prehiti
,
nas
ne
more
prehiteti
neopazen
;
najbrže
pa
bo
tako
,
da
se
postavimo
zunaj
in
počakamo
,
da
odplovejo
vse
ladije
mimo
nas
—
kakor
na
paradi
.
“
Ivan
,
ki
je
bil
ves
čas
nekam
resnoben
,
je
pripomnil
k
temu
:
„
Nekaj
mi
pravi
,
da
bi
bili
morali
srečati
‚
Hanumo
‘
,
ako
bi
plula
res
v
to
smer
.
“
„
Drugam
nima
razloga
pluti
“
,
se
je
oglasil
Miloš
.
„
Saj
to
ni
tisto
;
meni
se
ves
čas
nekaj
svita
,
da
Alija
Kemala
in
naših
dam
sploh
ni
več
na
‚
Hanumi
‘
...
“
Mr.
Brown
je
pokimal
z
glavo
:
„
O
tem
sem
prepričan
trdno
;
rekel
vam
nisem
zgolj
zato
,
ker
je
odveč
pripovedovati
človeku
,
kar
razodenejo
naposled
dejstva
sama
.
Toda
prosim
—
kaj
vas
nagiblje
k
tej
domnevi
?
“
„
Gotovo
je
sicer
,
da
se
je
Kemal
vkrcal
in
da
hoče
po
morski
poti
v
Solun
,
ki
mu
je
najugodnejše
izhodišče
za
beg
v
Albanijo
.
Po
suhem
bi
šlo
morda
hitreje
.
a
nikdar
tako
neopazno
:
to
je
že
nekaj
,
če
se
mu
posreči
,
da
ne
pusti
na
vsej
tej
veliki
razdalji
nobene
sledi
za
seboj
...
Mož
pa
gotovo
ni
naiven
in
ne
pričakuje
,
da
opustimo
lov
zaradi
sinočnega
neuspeha
;
stavim
,
da
si
je
zagotovil
obenem
s
‚
Hanumo
‘
tudi
drugo
,
boljšo
ladijo
;
jadrnica
mu
je
služila
samo
v
to
,
da
nas
je
prevaril
v
Carigradu
in
se
rešil
iz
njegove
neposredne
bližine
,
v
prvem
pristanišču
—
saj
veste
,
da
se
ustavljajo
parniki
marsikje
ob
Bosporu
—
pa
je
prevzela
njega
in
njegovi
jetnici
dobra
,
brza
ladija
,
ki
ga
prepelje
v
Solun
hitreje
od
‚
Hanume
‘
in
tudi
—
varneje
.
To
je
moral
vendar
vedeti
,
da
ga
vjame
vsak
otrok
,
ako
bi
resno
mislil
izvršiti
svojo
nakano
s
takšno
počasno
lupino
na
jadra
...
“
Vsi
so
pritrdili
temu
dokazovanju
;
Ivan
pa
je
zaključil
:
„
Morda
nam
priskoči
slučaj
,
da
zasledimo
na
tej
ali
oni
strani
ožine
,
s
katero
ladijo
se
vozi
razbojnik
;
ako
ne
,
pa
smo
v
Solunu
prav
gotovo
prej
od
njega
—
in
toliko
spretnosti
si
smemo
menda
že
pripisati
,
da
izberemo
svojo
divjačino
izmed
pasazirjev
treh
ali
štirih
ladij
,
na
katerih
se
ustavi
naša
sumnja
.
“
Dušan
,
Wheeler
in
Kazakov
so
stali
med
tem
dalje
stran
in
delali
v
svojem
razgovoru
do
pičice
enake
zaključke
.
„
Naša
reč
obeta
postati
še
jako
zanimiva
,
“
je
menil
Kazakov
naposled
zelo
mirnodušno
in
pokimal
s
svojo
obvezano
glavo
.
„
Odkar
sem
izgubil
konec
ušesa
,
verujem
trdno
v
resnobo
tega
podjetja
...
“
„
Mr.
Brown
menda
tudi
“
,
je
dejal
poročnik
Wheeler
.
„
Ali
gospoda
že
vesta
,
da
bi
nasv
spremil
rad
do
konca
aventure
?
“
„
Čemu
ne
?
“
je
rekel
Dušan
.
„
Mož
je
prav
simpatičen
;
mislil
sem
,
da
najdem
ošabnega
,
prenasičenega
bogatina
...
zdaj
pa
vidim
,
da
je
povsem
navaden
človek
;
samo
dozdeva
se
mi
včasi
,
da
je
na
tihem
zelo
nesrečen
...
“
„
In
to
je
res
“
,
je
pripomnil
važno
Wheeler
,
ki
je
poznal
Brownovo
nesrečo
v
vsej
njeni
krutosti
,
in
vedel
,
kako
zelo
je
bila
podobna
Dušanovi
in
—
njegovi
.
„
Mr.
Brown
ima
v
svojem
življenju
poglavje
,
ki
ga
ne
privoščim
nikomur
izmed
nas
.
Midva
,
gospod
Jurišić
,
lahko
še
izbriševa
,
kar
nama
je
napisala
usoda
v
knjigo
dni
,
on
pa
—
nikoli
.
Več
vam
ne
smem
povedati
;
toda
če
ostanemo
dolgo
skupaj
,
vam
razodene
slučaj
nemara
mnogokaj
,
o
čemer
mi
nalaga
dana
beseda
molčanje
.
“
Kmalu
nato
so
povabili
naše
znance
v
obednico
,
kjer
jih
je
čakala
kneževska
večerja
.
Dušan
je
nekaj
ugovarjal
,
da
so
vajeni
skromnosti
v
takih
rečeh
in
da
bi
mu
bili
že
hvaležni
do
smrti
,
če
jim
ne
bi
storil
drugega
kakor
to
,
da
jim
je
dal
na
razpolago
svojo
brzo
„
Florido
“
.
Toda
Mr.
Brown
je
odgovoril
z
bledim
usmevom
:
„
Spali
tako
ne
boste
nocoj
—
to
si
lahko
mislim
,
gospodje
...
Privoščimo
si
torej
krepčilo
v
drugi
obliki
,
in
povrhu
še
kozarec
dobre
pijače
.
Saj
mi
morate
dovoliti
,
da
sem
nekoliko
sebičen
pri
vsej
stvari
:
po
navadi
sem
sam
in
samcat
na
svoji
ladiji
—
storite
mi
torej
uslugo
in
bodite
par
ur
jetniki
pri
moji
mizi
...
“
Tako
strašen
seveda
spet
ni
bil
pogled
na
umotvore
Brownovega
kuharja
;
„
jetniki
“
so
sedli
pogumno
na
svoja
mesta
in
si
privezali
duše
s
takšno
vnemo
,
da
nazadnje
—
kljub
resnobi
ure
—
niti
ni
manjkalo
žive
veselosti
...
Kmalu
po
večerji
so
se
vrnili
zopet
na
krov
,
da
se
ne
bi
zgodilo
neopazeno
kaj
važnega
.
„
Florida
“
je
plula
v
polagnih
lokih
sem
ter
tja
pred
vhodom
ožine
,
približevala
se
galipoljskemu
svetilniku
,
ki
se
je
bliskal
nedaleč
od
njih
,
in
se
spet
oddaljevala
od
njega
.
O
kaki
„
Hanumi
“
pa
ni
bilo
sledu
,
in
vsi
so
spoznali
,
da
je
imel
Ivan
prav
:
Jerica
in
lady
Helena
sta
zdihovali
v
kajuti
enega
izmed
parnikov
,
ki
so
jih
bili
srečali
.
Katerega
?
Odgovor
na
to
vprašanje
jim
je
moral
prinesti
jutrišnji
...
pojutrišnji
dan
...
Proti
jutru
so
poizkusili
spati
;
toda
očesa
ni
zatisnil
nihče
razen
Marka
.
Tako
zelo
je
bil
vajen
ta
mož
trpljenja
in
udarcev
usode
,
da
ga
niti
smrt
tovariša
Jova
ni
mogla
zmotiti
v
tem
,
kar
je
smatral
za
pravo
in
zdravo
:
vleči
se
k
počitku
in
spati
,
kadar
si
postoril
svojo
dolžnost
.
Junak
je
smrčal
v
svoji
kabini
na
žive
in
mrtve
;
le
zdaj
pa
zdaj
se
je
obrnil
in
zamrmral
v
srditem
snu
,
ki
mu
je
slikal
borbo
z
arnavtskimi
morilci
in
sladkost
obljubljenega
.
maščevanja
.
Ko
se
je
zasvitala
zarja
,
je
našla
naše
znance
zopet
na
krovu
;
prvi
so
bili
Dušan
,
Ivan
in
poročnik
Wheeler
,
a
tudi
Brown
je
prišel
kmalu
za
njimi
.
Ladije
v
galipoljskem
pristanu
so
dvigale
sidra
in
plule
proti
dardanelski
ožini
;
tako
naglo
pa
ni
plula
nobena
,
da
bi
bila
prehitela
„
Florido
“
,
ki
je
švignila
naprej
kakor
postrv
po
bistrem
tolmunu
.
„
Hanume
“
ni
bilo
videti
nikjer
;
in
tudi
na
drugih
parnikih
ni
bilo
opaziti
sumljivega
znaka
.
Nestrpnost
naših
znancev
se
je
umikala
spoznanju
,
da
jim
preostaja
samo
—
čakati
do
boluna
...
Spravljali
so
se
s
krova
;
samo
Ivan
in
Dušan
sta
stala
še
na
palubi
ter
zrla
za
črnim
,
po
vsem
videzu
trgovskim
parnikom
,
ki
je
plul
tisti
hip
mimo
„
Floride
“
.
Niti
na
um
jima
ni
prišlo
,
da
bi
utegnil
kdo
na
tem
parniku
obrniti
svojo
pozornost
na
jahto
Mr.
Browna
.
Ali
—
motila
sta
se
!
Na
mostičku
turške
ladije
je
stal
poleg
kapitana
visok
,
sivobrad
mož
v
mornarski
obleki
.
Že
ves
čas
je
tiščal
ta
mornar
daljnogled
na
oči
in
motril
ladijo
za
ladijo
,
kjer
bi
zapazil
kaj
sumljivega
.
Nič
—
venomer
nič
—
bili
so
še
varni
...
A
glej
!
Kaj
je
to
?
...
Počemu
stoji
ta
bela
jahta
na
egejski
strani
,
blizu
trdnjave
Sid-el-Bahr
,
kakor
da
drži
parado
nad
ostalimi
?
...
Mari
ni
splula
prva
v
Dardanele
?
...
Sivobradi
turški
mornar
je
položil
prst
na
čelo
.
To
ladijo
je
videl
že
sinoči
...
„
Florida
“
...
Nastavil
je
daljnogled
,
pogledal
še
enkrat
in
zaklel
v
divjem
,
neznanem
jeziku
...
Obrnil
se
je
h
kapitanu
,
rekoč
mu
po
turško
:
„
Ali
prehitiš
to
jahto
vidiš
jo
,
tam
?
...
“
„
Mašallah
,
kako
neki
?
Kakor
da
bi
kokoš
preletela
orla
...
“
„
Hm-hm
...
“
je
dejal
sivobradec
in
odšel
počasi
v
kajuto
,
kjer
je
sedelo
dvoje
mladih
ženskih
—
dvoje
naših
dobrih
znank
.
Sivec
je
strgal
brado
z
lica
;
porogljivo
so
se
zabliščale
njegove
divje
oči
...
„
Mylady
“
,
je
dejal
,
„
vaši
rešitelji
vam
slede
na
svoji
jahti
...
Srečali
smo
se
—
ni
še
par
minut
od
tega
;
toda
oko
Skipetara
bdi
—
ne
rešijo
vas
nikoli
!
...
“
Angležinja
ga
niti
ni
pogledala
;
objela
je
preplašeno
Jerico
in
ji
šepnila
na
uho
;
„
Pogum
,
draga
moja
!
Ali
Kemal
pravi
,
da
nas
naši
prijatelji
zasledujejo
...
“
Krčeviti
pritisk
Jeričinih
rok
,
ki
so
se
oklenile
Helenine
desnice
,
je
pričal
o
njeni
radosti
nad
to
novico
.
Arnavt
pa
je
objel
deklico
še
enkrat
s
svojim
temnim
,
strastnim
pogledom
,
obrnil
se
in
šel
mrmraje
v
drugo
kabino
,
ki
jo
je
bil
prihranil
zase
in
za
svojega
brata
.
„
Za
petami
so
nam
,
Isa
.
“
„
Kdo
?
“
„
Volkovi
,
ki
smo
jim
prevzeli
plen
pred
Halilovo
hišo
.
Slede
nam
na
brzem
parniku
z
imenom
‚
Florida
‘
...
ali
se
spominjaš
?
Saj
smo
ga
videli
v
pristanu
...
“
Isa
Kemal
je
planil
pokoncu
;
kljub
njegovi
temni
polti
in
polumraku
,
ki
je
vladal
v
kabini
,
je
videl
brat
,
kako
ga
je
oblila
bledica
.
„
Kaj
hočejo
z
brzim
parnikom
?
“
je
jecljal
Isa
.
„
Ali
se
nas
mislijo
lotiti
na
odprtem
morju
?
To
bi
bila
brezumna
blaznost
...
“
„
Kako
bi
se
nas
lotili
!
“
je
vzkliknil
Ali
zaničljivo
.
„
Vidi
se
,
da
so
ti
splesnili
možgani
,
ko
si
hodil
po
Dunaju
in
drugod
,
da
se
nabašeš
z
omiko
za
avstrijski
denar
.
Ne
bodo
se
nas
lotili
na
morju
—
o
tem
ni
govora
;
saj
ne
živimo
več
v
gusarskih
časih
.
In
če
bi
se
—
za
takšno
podjetje
je
treba
vendar
kanonov
...
“
„
Kaj
potem
?
“
je
prašal
Isa
Kemal
,
premagujoč
svojo
osuplost
.
„
Oni
vedo
tako
dobro
kakor
midva
,
da
imava
preko
Soluna
najpripravnejšo
pot
domov
.
Zasledovali
nas
bodo
—
kdo
ve
,
ali
naju
niso
izsledili
?
—
in
potem
naju
počakajo
v
Solunu
...
“
„
A
v
Solunu
nama
prevzamejo
ženski
in
nama
napravijo
še
razne
druge
neprilike
“
...
„
Ah
,
beži
!
Mari
si
pozabil
,
da
je
vrhovni
policijski
minister
,
na
Turškem
—
zlatnik
?
“
„
Vse
eno
!
Najbrže
dospejo
toliko
prej
,
da
zbobnajo
vse
mogoče
konzule
.
Ali
si
pozabil
,
da
je
vrhovni
čuvar
turškega
zlatnika
—
Evropejec
?
Ako
se
vmešajo
konzuli
,
ne
uideva
izlepa
.
Da
nama
odvzamejo
ženski
,
je
enkrat
ena
.
“
„
Živih
ne
,
“
je
siknil
Ali
Kemal
zamolklo
.
„
To
se
pravi
—
če
bi
bila
samo
Angličanka
...
Saj
veš
,
kakšna
je
pravica
med
Skipetari
:
da
brani
sam
vsak
svoje
....
In
baš
zato
jim
dam
pisano
,
da
je
vsak
trud
zaman
in
vsak
poizkus
odveč
,
miroljuben
ali
nasilen
:
jaz
branim
svoje
...
“
„
Kakšno
svoje
?
“
je
zategnil
brat
zbadljivo
.
„
To
,
kar
sem
si
vzel
!
Moj
sultan
je
moja
pest
—
jaz
branim
svoje
,
in
gorje
,
kdor
mi
stopi
na
pot
!
“
je
ponovil
Ali
Kemal
z
groznim
glasom
;
oči
so
se
mu
zasvetile
kakor
tigru
,
ko
prisluhne
v
globoki
džungli
h
korakom
bližajočega
se
sovražnika
.
Čez
nekaj
časa
je
dodal
:
„
Zgoditi
se
nama
nima
kaj
...
Saj
veš
,
da
hranim
tu
notri
skrivnost
človeka
,
ki
je
stregel
padišahu
po
življenju
...
skrivnost
Halila
beja
.
“
Brat
mu
je
pogledal
pozorno
v
oči
.
„
Ni
ga
zločina
,
“
je
nadaljeval
Ali
Kemal
,
„
od
katerega
naju
ne
bi
odkupilo
to
pismo
.
In
nazadnje
ne
bi
bilo
niti
zlo
:
najina
prostost
—
Halilova
poguba
—
plen
otet
,
osveta
izpolnjena
...
Sicer
pa
,
“
seje
prekinil
mahoma
,
„
ali
je
gotovo
,
da
plovejo
v
Solun
?
Ali
je
neizogibno
,
da
jim
slediva
tjakaj
in
se
dava
počakati
kakor
zajca
?
Morda
pa
niti
ne
vesta
,
da
se
voziva
na
tej
ladiji
?
Marsikaj
lahko
še
ukreneva
;
ur
nama
ostane
dovolj
,
da
moreva
premisliti
...
In
naposled
je
mogoče
,
da
nastopi
kaj
nepričakovanega
—
da
se
vmeša
kdo
drugi
...
“
Umolknil
je
.
Zakaj
?
Prekanjeni
Arnavt
je
mislil
že
na
Halila
beja
!
Ej
,
ne
,
Ali
Kemal
ni
bil
samo
omejen
vojnik
,
kakor
ga
je
sodila
lady
Helena
...
„
Kdo
naj
se
vmeša
?
“
je
prašal
Lsa
Kemal
hlastno
.
„
Mir
hočem
imeti
!
“
je
odgovoril
oficir
z
nenadoma
izpremenjenim
glasom
,
prižigaje
si
dišečo
cigareto
.
Nato
se
je
zavalil
v
visečo
posteljo
ter
zatisnil
oči
,
puhaje
obroček
za
obročkom
modrikastega
dima
.
V
njegovi
domišljiji
se
je
bila
dvignila
ljubka
postava
uboge
jetnice
,
ki
je
zdihovala
malo
korakov
od
njega
;
sanjaril
je
,
kako
jo
zasnubi
v
mrkli
kuli
po
šegi
krutih
skipetarskih
gor
...
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Toda
Ali
Kemal
ni
bil
edini
,
ki
je
opazil
„
Florido
“
.
Ravno
takrat
,
ko
je
splula
Brownova
jahta
v
ožino
,
se
je
prikazala
v
daljavi
,
od
Carigrada
sem
—
turška
križarka
.
Plula
je
s
polno
paro
.
Na
„
Floridi
“
so
dobro
videli
njeno
temno
senco
,
ali
nihče
ni
mislil
,
da
se
utegne
skrivati
na
njej
nevarnost
za
ekspedicijo
naših
prijateljev
.
Misel
,
da
bi
bežala
na
njej
Arnavta
s
svojima
jetnicama
,
je
bila
preveč
blazna
.
Tako
vsegamogocen
ni
bil
zločin
niti
v
Turčiji
Abdula
Hamida
...
In
vendar
je
stalo
na
krovu
križarke
troje
mož
,
ki
jih
poznamo
.
Pravkar
je
bil
pristopil
k
tej
družbi
eden
izmed
mornarjev
;
vrnil
se
je
bil
z
opazovališča
visoko
gori
na
jamboru
,
in
zdaj
je
poročal
enemu
izmed
trojice
—
očividno
to
,
kar
je
bil
videl
.
Ta
—
visok
,
suh
mož
—
rumenega
in
izzitega
obraza
,
v
ohlapnem
evropskem
kroju
in
s
fesom
na
glavi
,
ga
je
poslušal
dozdevno
z
veliko
brezbrižnostjo
.
Nato
je
mahnil
z
roko
;
pomorščak
je
pozdravil
vojaško
in
se
umeknil
.
Suhi
civilist
—
po
vsem
videzu
visoka
in
ugledna
oseba
—
se
je
obrnil
k
svojima
spremljevalcema
:
„
Računali
ste
pravilno
:
‚
Florida
‘
—
a
ko
je
bil
vaš
opis
natančen
—
plove
ravno
v
Dardanele
...
“
„
Sreča
nam
je
mila
,
ekscelenca
,
“
se
je
naklonil
eden
izmed
njiju
.
„
Ali
ti
nisem
rekel
,
Birbantini
?
“
„
Če
nisem
rekel
jaz
tebi
,
dragi
von
Schratten
!
“
se
je
odzval
tovariš
zavistno
.
„
Ali
ne
pomniš
več
,
da
je
bila
prva
ideja
takorekoč
moje
delo
?
...
“
Razgovor
se
je
vršil
v
francoščini
.
„
Ne
razburjajta
se
,
prijatelja
,
“
ju
je
prekinil
tretji
.
„
Zame
je
popolnoma
vseeno
,
kdo
je
oče
te
izborne
ideje
;
prinesla
sta
mi
jo
oba
—
s
tem
je
stvar
zame
v
redu
.
Važnejše
je
zdaj
,
kaj
ukrenemo
.
“
„
Ali
ne
bi
mogli
ekscelenca
brzojaviti
iz
Galipolja
ali
kake
druge
točke
,
da
naj
aretirajo
v
Solunu
Alija
Kemala
in
vse
,
kar
jih
je
z
njimi
?
“
je
menil
von
Schratten
s
prebistroumnim
obrazom
.
„
Benissimo
!
Baš
to
sem
hotel
reči
:
‚
Florida
‘
gotovo
ne
bi
plula
tod
,
ako
ne
bi
vedela
,
da
beži
Arnavt
v
isti
smeri
.
“
„
Nemogoče
,
“
je
zamrmral
Halil
bej
—
čitatelji
so
ga
pač
že
spoznali
—
„
nemogoče
,
draga
moja
!
Pustimo
to
—
nasvet
je
dober
,
a
neizvedljiv
,
“
je
zaključil
,
misleč
na
Kemalovo
pismo
.
„
Ah
,
res
;
ekscelenca
ste
nama
izjavili
enkrat
za
vselej
,
da
je
izključeno
,
polastiti
se
Kemalove
osebe
zakonitim
potom
,
“
je
menil
Nemec
.
„
Pač
pa
bi
lahko
ukrenili
nekaj
drugega
,
“
je
vzkliknil
Birbantini
zmagoslavno
.
„
Brzojavite
,
ekscelenca
,
naj
aretirajo
onega
Srba
in
Slovenca
,
ki
se
vozita
na
‚
Floridi
‘
;
z
opisom
vam
lahko
postreževa
—
sicer
pa
ste
si
ju
morda
sami
zapomnili
...
To
sta
zdaj
naša
najnevarnejša
sovražnika
,
ki
nam
lahko
pokvarita
vse
.
“
Vrli
Italijan
je
mislil
s
tem
nasvetom
paž
tudi
—
in
pred
vsem
na
varnost
svoje
lastne
kože
;
odkar
je
čutil
Ivana
in
Dušana
za
svojimi
petami
,
se
ju
je
bal
huje
od
združene
policije
vseh
evropskih
držav
.
„
Samo
če
se
ustavita
v
Solunu
,
“
je
dejal
Halil
bej
zamišljeno
.
„
Prav
gotovo
;
saj
morata
na
suho
—
zaradi
Arnavtov
!
Vsa
verjetnost
kaže
,
da
se
izkrcata
v
Solunu
—
ravno
zato
,
ker
je
najbolj
gotovo
,
da
se
izkrca
v
Solunu
tudi
Ali
Kemal
s
svojim
plenom
.
S
tem
,
ekscelenca
,
se
iznebimo
opasnih
protivnikov
...
“
„
Mein
Gott
!
Aretirati
ta
dva
!
“
je
vzkliknil
von
Schratten
,
ki
je
hotel
veljati
v
Halilovih
očeh
za
pametnejšega
,
dasi
je
v
srcu
pritrjeval
Birbantinijevemu
mnenju
.
„
Baš
njiju
moramo
čuvati
kakor
punčico
v
očesu
—
do
gotovega
trenotka
,
to
se
razume
.
Saj
sta
vendar
zakleta
sovražnika
Alija
Kemala
—
to
mora
biti
,
kakor
stoje
stvari
—
mi
pa
naj
ju
damo
aretirati
.
Zdaj
,
ko
svoje
punice
nimata
več
iskati
pri
nas
,
marveč
pri
njem
,
nam
vendar
nista
več
tako
nevarna
kakor
prej
!
Sledimo
jima
—
to
je
vse
;
in
zahvalimo
Boga
,
da
ju
imamo
pred
seboj
!
“
Halil
bej
je
smatral
stvar
oči
vidno
za
vredno
premisleka
,
zakaj
mahnil
je
dičnima
tovarišema
,
da
naj
ga
pustita
samega
,
in
se
zamislil
globoko
.
Kakor
hitro
sta
mu
prinesla
von
Schratten
in
Birbantini
vest
,
da
se
odpravljajo
naši
junaki
na
preganjanje
Alija
Kemala
,
je
bil
bej
pripravljen
,
odriniti
na
pot
.
Toda
Amerikančeva
jahta
,
ki
sta
mu
jo
bila
naslikala
kot
tolikanj
brzo
in
pripravno
za
naglo
vožnjo
,
je
imela
očividno
malo
para
v
carigrajskem
pristanišču
;
in
izkušnja
je
pokazala
Halilu
ne
le
,
da
ji
ne
more
najti
enake
med
ladijami
,
nego
tudi
,
da
niti
za
kupe
zlata
ne
dobi
v
tem
trenotku
parnika
,
ki
bi
ga
mogel
najeti
za
svoje
podjetje
.
Ves
zbegan
nad
to
zapreko
,
ki
mu
ni
dala
izrabiti
ugodne
prilike
,
in
nejevoljen
nad
svojo
usodo
,
ki
v
vsej
tej
reči
nikakor
ni
bila
sijajna
,
je
srečal
naposled
svojega
starega
prijatelja
Omerja
pašo
,
ki
se
je
bil
povzdignil
pred
nekaj
leti
na
mesto
podadmirala
turške
vojne
mornarice
.
Prijateljstvo
med
bejem
in
pašo
je
bilo
dovolj
intimno
,
zakaj
mnogokrat
sta
šla
drug
drugemu
na
roko
,
kadar
se
je
prijel
tega
ali
onega
masten
del
svot
,
namenjenih
za
državne
nabave
.
In
tako
se
je
odvalil
Halilu
težek
kamen
,
ko
mu
je
paša
povedal
,
da
od
plove
še
danes
v
Egejsko
morje
,
to
pa
na
križarki
,
ki
jo
je
bila
mornariška
uprava
šele
nedavno
kupila
od
neke
evropske
velesile
;
ta
ladija
je
bila
neoporečno
najboljša
pod
padišahovo
zastavo
,
četudi
jo
je
prejšnja
lastnica
že
namerjala
porabiti
za
strelne
,
vaje
,
preden
se
je
oglasil
kupec
izza
Bospora
.
Halil
je
torej
brez
obotavljanja
zaupal
Omerju
paši
svojo
zadevo
,
v
kolikor
se
mu
je
videlo
pametno
in
zdravo
.
Ugrabljeno
deklico
je
nadomestil
v
svoji
pripovesti
seveda
z
dragocenostmi
,
ukradenimi
iz
njegove
zakladnice
po
Aliju
Kemalu
,
in
pozabil
tudi
ni
pripomniti
,
da
ne
bi
videl
rad
,
ce
bi
se
stvar
preveč
razvedela
.
„
Ako
nimaš
druge
potrebe
,
ti
je
lahko
ustreči
!
“
je
dejal
naposled
Omer
paša
s
širokim
usmevom
na
svojem
brezzobem
obličju
,
ki
je
pričal
,
da
sluti
za
Halilovimi
pojasnili
kaj
dobro
zopet
eno
njegovih
pogostih
temnih
afer
.
„
Pelji
se
z
mano
,
prijatelj
,
in
če
mi
moreš
pokazati
ladijo
,
ki
vozi
tvoje
Skipetare
in
dragocenosti
,
ki
so
ti
jih
izmeknili
—
hahaha
!
—
ti
storim
prav
rad
uslugo
,
da
jim
preiščemo
žepe
na
odprtem
morju
...
“
Omerjeva
ponudba
je
bila
kakor
nalašč
po
Halilovem
načrtu
;
toda
siromak
ni
vedel
doslej
drugega
kakor
to
,
da
se
skriva
Arnavt
na
ladiji
,
ki
ji
bo
sledila
„
Florida
“
—
ako
jo
najde
sama
izmed
mnogih
.
Toda
možnost
,
dospeti
v
Solun
na
brzi
vojni
ladiji
pod
osebnim
poveljstvom
zanesljivega
prijatelja
,
ki
ima
hkrati
oblast
,
obračati
križarko
,
kakor
se
mu
zljubi
,
in
ustaviti
jo
,
kjerkoli
si
izmisli
izgovor
,
je
bila
dragocena
že
sama
po
sebi
.
Ukrenil
je
torej
naglo
,
kar
mu
je
še
preostajalo
,
in
naslednje
jutro
je
našlo
Halila
beja
in
njegova
zaupnika
tam
,
kjer
smo
jih
srečali
....
Izprva
se
ni
mogel
odločiti
,
ali
naj
ravna
po
Birbantinijevem
nasvetu
ali
po
Schrattenovih
mislih
.
„
Ako
jih
pustim
svobodne
in
ostanemo
pametni
in
oprezni
,
se
lahko
ravnamo
po
njih
,
počakamo
,
da
opravijo
oni
najtežje
delo
,
in
iztrgamo
potem
iz
njihovih
rok
,
kar
otmo
Aliju
Kemalu
in
njegovemu
vrednemu
bratu
.
...
Če
se
jim
namen
posreči
,
vemo
vsaj
,
kje
nam
je
iskati
;
in
bas
te
čase
ne
bi
bilo
težko
izzvati
v
Albaniji
ali
tam
okrog
majhno
vstajo
,
zadušiti
jo
z
vojaško
pomočjo
in
priti
pri
tem
samemu
na
svoj
račun
.
...
Hm
,
hm
—
najrajši
bi
jih
pustil
svobodne
...
“
Halil
bej
je
bil
že
ves
pri
volji
;
takoj
nato
pa
se
je
spomnil
strašnega
boja
prejšnje
noči
in
junaške
odločnosti
,
ki
jo
je
bila
pokazala
četa
naših
prijateljev
pod
vodstvom
baš
tega
Dušana
in
Ivana
,
kiju
je
bil
pripravljen
pustiti
na
svobodi
.
...
In
mahoma
se
mu
je
zazdelo
morebitno
srečanje
s
takšnimi
levi
tako
nevarno
,
da
je
zamahnil
z
roko
in
stekel
z
mladenisko
čilostjo
k
Omerju
paši
,
javit
mu
,
da
mora
oddati
v
Galipolju
na
vsak
način
nujno
brzojavko
.
Omer
paša
ni
vedel
česa
ugovarjati
;
velel
je
zaviti
v
Galipoljski
pristan
—
in
tako
se
je
zgodilo
,
da
je
pel
brzojavni
aparat
iz
Galipolja
skoraj
še
prej
,
nego
se
je
ustavila
„
Florida
“
na
drugi
strani
Dardanel
.
Halil
bej
je
brzojavil
solunskemu
policijskemu
načelništvu
opis
Ivana
,
Dušana
in
njihovih
tovarišev
po
navedbah
von
Schrattena
in
svojem
lastnem
spominu
,
s
prošnjo
,
naj
veli
paziti
,
ako
stopijo
na
suho
,
in
jih
aretira
ob
prvem
koraku
na
kopna
tla
...
Ko
je
križarka
preplula
Dardanele
,
je
dohitela
„
Florido
“
,
ki
se
je
ravno
obračala
v
smer
svoje
poti
proti
Solunu
.
Toda
upanje
,
ki
ga
je
gradil
Halil
bej
na
hitrost
bojne
ladije
,
je
bilo
prenagljeno
:
„
Floridi
“
se
je
očividno
mudilo
,
in
ko
je
ukazal
Omer
paša
pluti
s
polno
paro
,
je
pospešila
jahta
svojo
brzino
še
bolj
,
tako
da
je
v
par
urah
izgin
la
za
obzorjem
.
Amerikanec
jo
je
bil
moral
opremiti
pač
s
kakimi
posebnimi
stroji
,
neznanimi
tam
,
kjer
je
bila
zagledala
križarka
luč
sveta
.
Videč
,
da
je
ne
dohiti
,
je
prašal
Omer
paša
Halila
,
ali
želi
,
da
izpali
za
njo
par
granat
in
jo
primora
,
da
počaka
.
Toda
Halil
bej
,
ki
je
pričakoval
na
tihem
,
da
se
polasti
Jerice
in
Alija
Kemala
že
v
Solunu
brez
posebnih
žrtev
in
nevarnosti
,
mu
je
odsvetoval
korak
,
ki
bil
izzval
kesneje
posredovanje
evropskih
konzulov
in
poslanikov
,
sam
po
sebi
pa
niti
ne
bi
bil
zanesljiv
:
ali
je
bilo
mogoče
misliti
,
da
ljudje
na
„
Floridi
“
ne
vedo
,
kako
slabo
zadevajo
turški
artiljeristi
?
...
Ali
Kemal
se
je
ravnal
po
zdravi
pameti
;
vedoč
,
da
ga
bodo
čakali
zasledovalci
v
Solunu
,
kjer
bi
mu
oblasti
po
prizadevanju
tujih
zastopnikov
brez
dvoma
prevzele
plen
,
se
je
sklenil
izkrcati
prej
.
Kapitan
mu
je
bil
povedal
že
pred
odhodom
,
da
ima
posla
v
Kavali
;
naložiti
je
moral
mnogo
zabojev
sadja
,
ki
se
izvaža
v
velikih
množinah
iz
ondotne
okolice
.
Arnavtoma
se
je
torej
nudila
prilika
,
da
spravita
ženski
v
tem
pristanišču
na
suho
.
Toda
Ali
Kemal
se
ni
ustavljal
dolgo
nad
to
možnostjo
.
Kavala
sama
ni
bila
znana
niti
njemu
,
niti
bratu
Isi
.
Nista
si
mogla
reči
z
gotovostjo
,
ali
izkrcata
tukaj
Jerico
in
lady
Heleno
brez
skrbi
.
Dve
ženski
,
ki
si
ju
ugrabil
in
ju
držiš
proti
vsej
pravici
v
svoji
oblasti
—
dve
ženski
,
ki
se
zavedata
neprestano
,
da
ju
ne
čaka
pri
tebi
nič
dobrega
...
dve
takšni
jetnici
bosta
porabili
pač
vsako
priliko
,
da
opozorita
nase
ljudi
,
od
katerih
se
nadejata
pomoči
.
Brata
sta
jima
bila
sicer
zagrozila
,
da
ju
ubijeta
ob
najmanjšem
glasu
,
ki
bi
ga
izustili
s
takšnim
namenom
,
toda
vedela
sta
sama
,
da
se
na
gosto
obljudenem
kraju
ne
bosta
plašili
nobene
grožnje
:
vpričo
mnogih
ljudi
in
za
prazen
nič
vendar
ne
ubiješ
človeka
tako
udobno
kakor
na
samem
—
ne
glede
na
to
,
da
je
pomenilo
zdravje
lady
Helene
Isi
Kemalu
bogato
odkupnino
,
ki
se
mu
izplača
prej
ali
slej
,
Ali
Kemal
pa
se
za
vse
na
svetu
ne
bi
bil
odrekel
sladkosti
objemov
z
Jerico
,
o
katerih
je
sanjaril
neprestano
že
od
prvega
svojega
srečanja
z
nesrečno
Ivanovo
sestro
.
Kaj
je
bilo
torej
storiti
?
Prva
skrb
je
bila
bratoma
,
kako
dobiti
zanesljivih
spremljevalcev
.
Ali
Kemal
je
bil
sicer
vzel
iz
Carigrada
dva
najzvestejša
izmed
svojih
Skipetarov
,
izprosivši
jima
dopust
za
nedoločen
čas
,
kar
njemu
ni
bilo
nič
težkega
—
saj
so
ga
smatrali
splošno
za
bodočega
poveljnika
skipetarske
garde
,
kakor
hitro
zapade
sedanji
nemilosti
padišahovi
...
A
tisto
je
veljalo
za
takrat
;
Ali
Kemal
je
ostavljal
Carigrad
v
trdnem
pričakovanju
,
da
se
mu
posreči
skriti
rešiteljem
Helene
in
Jerice
svojo
sled
in
spraviti
nesrečnici
izlahka
preko
Soluna
ali
kakega
kraja
v
njegovi
bližini
v
svojo
divjo
domovino
.
Zdaj
,
ko
je
vedel
,
da
ga
zasleduje
pogumna
četa
krepkih
mož
,
pripravljenih
vsak
trenotek
,
da
se
spravdajo
z
njim
po
pravu
puške
in
noža
,
ki
sta
bila
tiste
čase
najvišja
sodnika
v
količkaj
manj
obljudenih
krajih
turškega
Balkana
,
se
je
moral
tudi
on
obdati
z
ljudmi
,
ki
ne
bi
zbežali
na
prvi
strel
iz
samokresa
.
Tak
človek
je
sicer
vsak
Arnavt
:
temu
narodu
manjka
vse
,
kar
smo
vajeni
smatrati
za
znak
človečanstva
,
ne
manjka
pa
mu
nikjer
in
nikoli
onega
zverskega
poguma
,
ki
se
vrže
brez
premišljanja
smrti
naproti
.
In
tudi
Arnavtov
ne
manjka
nikjer
na
balkanskem
poluotoku
,
ne
v
najsevernejših
pristaniščih
Adrije
,
ne
v
Carigradu
in
gotovo
tudi
ne
v
Kavali
.
Brata
Kemala
sta
torej
opustila
misel
na
izkrcanje
v
tem
pristanišču
,
sklenila
pa
sta
,
da
pošljeta
na
suho
Jusufa
,
najzvestejšega
vseh
Alijevih
zvestih
.
„
Tu
imaš
denarja
,
“
mu
je
velel
Ali
pri
slovesu
.
„
Ne
stedi
ga
—
glej
samo
,
da
najdeš
in
najameš
pet
ali
šest
krepkih
mož
,
ki
se
ne
boje
smodnika
in
jekla
.
Stori
to
kjer
koli
,
a
glej
,
da
opraviš
kmalu
.
Iz
Kavale
hiti
nemudoma
v
Dramo
;
sedi
tam
na
železnico
in
glej
,
da
boš
čakal
pojutrišnjem
zvečer
z
vso
četo
na
obrežju
morja
,
tam
kjer
se
izliva
Struma
v
Orfanski
zaliv
.
Ali
veš
,
kje
je
to
?
“
„
Ne
vem
,
gospodar
.
Toda
ne
skrbi
:
ljudi
najdem
,
za
pot
poprašam
,
in
če
mi
ni
namenjeno
prej
umreti
,
—
pojutrišnjem
,
ko
pade
mrak
,
bom
tam
,
kjer
ukazuješ
...
“
„
Vrlo
,
Jusuf
;
hodi
zdaj
...
“
S
tem
je
bilo
vprašanje
rešeno
.
Ali
Kemal
je
bil
sicer
podaljšal
svojo
pot
v
domovino
za
več
dni
,
toda
zavaroval
se
je
bil
presenečenja
,
ki
bi
bilo
vse
prej
nego
neopasno
.
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
Nihče
izmed
naših
prijateljev
na
„
Floridi
“
ni
slutil
,
da
jih
je
odkrilo
dvoje
neprijateljev
;
pač
pa
se
je
porajala
med
njimi
ista
misel
kakor
v
glavi
Alija
Kemala
—
da
solunsko
pristanišče
ni
pripraven
kraj
,
kjer
bi
mogla
Arnavta
spraviti
svoj
plen
na
suho
.
In
čudno
:
baš
Ivan
,
ki
je
bil
drugače
vsaj
navidezno
najbolj
v
skrbeh
za
Jerico
,
je
bil
zdaj
tisti
,
ki
je
zagovarjal
s
posebno
vnemo
prvotni
načrt
,
ustvariti
si
v
Solunu
izhodišče
nadaljnega
zasledovanja
:
„
Izprva
sem
bil
malodušen
,
zdaj
pa
vidim
,
da
nas
vodi
naklonjena
zvezda
.
Privedla
me
je
že
v
Carigradu
na
pravo
sitni
,
in
ravno
ona
me
tudi
zdaj
navdaja
s
slutnjo
,
ca
moramo
v
Solun
.
Morda
se
res
ne
izkrcajo
v
tem
kraju
...
ne
čisto
tam
,
marveč
kje
v
bližini
...
Toda
bližina
Soluna
jim
je
potrebna
zaradi
ugodnih
zvez
z
Albanijo
,
zaradi
tega
,
ker
hočeta
Arnavta
nedvomno
poiskati
par
ljudi
za
spremstvo
,
in
končno
zato
,
ker
morajo
biti
ti
ljudje
oboroženi
.
Po
železnici
ne
morejo
bežati
neopaženo
,
in
tudi
ne
bi
prišli
daleč
,
ker
ne
vozi
v
tiste
kraje
...
Sklepam
torej
zanesljivo
,
da
se
pokaže
v
Solunu
vsaj
eden
—
Ali
Kemal
sam
ali
brat
njegov
.
“
„
Prav
imaš
,
“
je
pokimal
Dušan
in
dodal
še
:
„
Pa
tudi
če
ne
stopi
v
Solun
niti
ta
,
niti
oni
—
mi
se
tam
opremimo
in
počakamo
par
dni
.
Ako
bi
se
izkazalo
potrebno
,
pošljemo
Marka
in
Jankovića
v
kraje
,
skozi
katere
morata
Arnavta
,
ako
hočeta
priti
domov
;
nič
ni
lagljega
,
kakor
dobiti
ljudi
izmed
naših
,
ki
bodo
pazili
in
nas
obvestijo
,
ako
zapazijo
kaj
sumljivega
.
Štiriindvajset
ur
nato
,
ko
stopimo
na
solunska
tla
,
imamo
svojo
policijo
po
vsej
Makedoniji
,
in
še
malo
zanesljivejšo
od
turške
.
Lahko
pa
si
izberemo
tudi
drugo
pot
...
“
„
In
ta
je
?
“
je
prašal
poročnik
Wheeler
.
„
Ako
počakamo
v
Solunu
toliko
časa
,
kolikor
ga
potrebujejo
navadni
parniki
,
ki
vozijo
tjakaj
iz
Carigrada
,
pa
ne
dočakamo
ničesar
,
lahko
pustimo
v
nemar
vse
drugo
in
krenemo
naravnost
proti
Kemalovemu
rojstnemu
kraju
.
Spotoma
ojačimo
svojo
vojno
moč
,
in
če
me
vse
ne
vara
,
zalezemo
razbojnika
tik
pred
vrati
njegove
kule
,
kadar
se
vrne
nič
hudega
ne
sluteč
in
misleč
,
da
je
že
varen
pred
našo
in
božjo
kaznijo
...
“
„
Potem
bi
vedel
jaz
še
nekaj
zanesljivejšega
,
“
se
je
oglasil
Estournelle
.
„
In
to
je
—
?
“
so
prašali
navzoči
z
napetostjo
.
„
Storimo
oboje
;
potem
nas
usoda
ne
more
ukaniti
,
in
dvoma
ni
,
da
se
konča
naš
pohod
s
popolnim
uspehom
...
“
„
Ta
pogovor
se
je
vršil
v
trenotku
,
ko
je
plula
‚
Florida
‘
mimo
rta
Posidi
;
zavila
je
proti
severu
—
bili
so
v
solunskem
zalivu
.
„
Zdaj
je
ena
popoldne
,
“
je
dejal
Ivan
Dušanu
.
„
Pred
večerom
bomo
v
Solunu
...
Kdo
ve
,
ali
dovolj
zgodaj
,
da
lahko
ukrenemo
še
nocoj
kaj
v
prilog
svojim
načrtom
?
...
“
„
Kaj
pravite
,
Mr.
Brown
?
“
je
prašal
Dušan
Amerikanca
.
„
Koliko
časa
vozi
ladija
od
tod
do
Soluna
?
“
„
Na
srečo
vam
lahko
postrežem
z
odgovorom
.
Običajni
parniki
rabijo
pet
ur
—
če
vozijo
brzo
,
tudi
manj
.
S
‚
Florido
‘
bomo
potrebovali
največ
pičle
štiri
ure
,
ako
se
ne
zgodi
kaj
posebnega
.
“
„
Zdaj
je
ena
...
še
štiri
ure
...
ob
petih
smo
tam
,
“
je
računal
Ivan
sam
pri
sebi
.
„
Od
petih
do
noči
...
do
trde
noči
...
je
čas
,
ki
ga
porabimo
lahko
za
rekognosciranje
.
Ali
ne
,
Dušan
?
“
se
je
obrnil
k
pobratimu
in
mu
razložil
svojo
misel
.
„
Kako
pa
da
,
“
je
odgovoril
ta
.
„
Znanje
s
krajevnimi
razmerami
je
povsod
dragoceno
.
Tudi
Marko
mi
je
že
govoril
nekaj
sličnega
...
“
„
V
Solunu
dobimo
svoje
ljudi
,
“
je
zamrmral
Marko
.
„
Kako
svoje
?
“
je
zategnil
Ivan
.
„
Komite
;
sigurno
jih
je
nekaj
skritih
v
tem
mestu
...
“
„
Solun
“
,
je
pojasnil
Dušan
prijatelju
in
vsem
ostalim
,
ki
so
bili
pristopili
,
radovedni
na
predmet
tega
razgovora
—
„
Solun
je
dver
Makedonije
—
kotla
,
v
katerem
vre
vsa
vražja
brozga
sovražnih
interesov
.
Turško
nasilje
se
bori
tu
z
odporom
zatiranih
,
upravičeni
in
od
vekov
posvečeni
interesi
Srbstva
se
križajo
tukaj
z
zavratnimi
težnjami
Bolgarov
.
Makedonija
ni
le
stoletno
bojišče
krščanskega
hajduka
z
dušmaninom
—
Makedonija
je
tudi
zemlja
,
kjer
smo
kot
krščani
primorani
prelivati
kri
,
da
se
ubranimo
brata-nebrata
,
ki
je
pogostoma
hujši
od
muslimanskega
krvoloka
.
Srbska
puška
poka
v
Makedoniji
za
krst
častni
in
svobodo
zlato
,
bolgarski
komita
pa
polni
svojo
zgodovino
s
podlimi
zločini
“
z
ropom
,
umorom
in
posilstvom
...
Čemu
to
?
Zato
,
da
bi
se
obogatil
s
krvjo
uboge
raje
;
zato
,
ker
ne
more
krotiti
svoje
barbarske
nravi
;
pred
vsem
pa
tudi
zato
,
da
bi
se
prebivalstvo
v
strahu
in
trepetu
nagnilo
k
njegovi
narodnosti
in
k
njegovi
cerkvi
.
S
to
sirovo
politiko
hočejo
Bolgari
ustvariti
v
Makedoniji
umetno
Bolgarstvo
,
tako
,
da
bi
padla
Makedonija
ob
svoji
osvoboditvi
—
ne
vem
,
kako
si
jo
mislijo
brez
srbskega
meča
!
—
v
njih
naročje
kakor
zrelo
jabolko
.
Zato
so
se
razbili
doslej
tudi
še
vsi
poizkusi
sporazuma
med
srbskimi
in
bolgarskimi
četami
;
zato
se
mora
naš
komita
čuvati
bolgarskega
komite
prav
tako
kakor
turškega
vojaka
.
Ako
bi
mogli
reči
,
da
komite
obvladajo
Makedonijo
,
potem
bi
trebalo
reči
tuti
,
da
obvladajo
bolgarski
komite
solunsko
ozemlje
:
mi
imamo
dovolj
truda
s
tem
,
da
branimo
vsaj
sever
pred
njihovim
razbojništvom
.
Ker
je
pa
treba
sovražnika
nadzorovati
,
je
seveda
tudi
jasno
,
da
najde
naš
Marko
kje
v
Solunu
par
tovarišev
v
varnem
zatišju
—
par
mož
,
ki
nam
lahko
postanejo
dragoceni
...
“
Zapad
se
je
rdečil
,
ko
se
je
bližala
„
Florida
“
solunskemu
pristanišču
.
S
krova
se
je
nudil
naši
družbi
krasen
pogled
na
to
starodavno
mesto
,
ki
ima
svoje
ime
po
Tesaloniki
,
sestri
Alaksandra
Velikega
.
Amfiteatralno
se
dviga
Solun
s
svojimi
mnogimi
kupolami
in
minareti
po
znožju
Kortačke
gore
,
kronan
z
mogočno
turško
trdnjavo
.
Mnogostolpno
obzidje
obdaja
utrdbo
in
mesto
s
svojim
pasom
,
ki
je
le
na
morski
strani
že
porušen
;
moral
se
je
umakniti
širokim
,
zidanim
nabrežjem
,
ki
jih
zaključuje
na
vzhodu
daleč
vidni
beli
stolp
Beas-kula
,
v
prejšnjih
časih
jetnišnica
težkih
zločincev
.
Dušan
je
razlagal
svojim
znancem
to
in
ono
o
bogatem
mestu
,
ki
se
jim
je
bližalo
kakor
devojka
,
ki
hiti
naproti
z
razprostrtimi
rokami
.
Ko
pa
je
opozoril
Wheelerja
na
Beas-kulo
in
omenil
,
da
se
je
zval
ta
stolp
nekdaj
Kanli-kula
—
„
stolp
krvi
“
—
ter
da
so
zapirali
vanj
obsojene
na
smrt
,
je
dejal
poročnik
:
„
Kje
pa
ima
turška
vlada
zdaj
svoje
ječe
?
Tudi
to
moramo
vedeti
—
saj
še
ni
gotovo
,
da
si
jih
ne
bi
ogledali
z
lastnimi
očmi
...
“
„
Zdaj
?
In
za
nas
?
“
se
je
nasmehnil
Dušan
,
čeprav
mu
ni
bila
misel
,
da
bi
utegnil
uživati
v
Solunu
še
enkrat
gostoljublje
turške
pravice
,
nič
kaj
prijetna
.
„
Hm
,
v
Solunu
nas
ne
bodo
vlačili
po
ječah
drugače
,
kakor
če
bi
prišlo
povelje
od
drugod
...
“
„
Kako
mislite
to
?
“
je
prašal
Mr.
Brown
.
„
Eh
,
ekscelenca
Halil
bej
,
ki
smo
mu
pustili
hišo
v
tolikem
neredu
,
je
bil
gotovo
vesel
,
če
se
mu
je
posrečilo
najti
našo
sled
.
Ako
sluti
le
količkaj
,
da
plovemo
na
„
Floridi
“
in
proti
Solunu
,
smo
lahko
brez
skrbi
,
da
nam
jo
naigra
—
brzojavno
,
če
ne
drugače
...
Policijski
načelniki
in
visoki
lopovi
gredo
na
Turškem
drug
drugemu
radi
na
roko
.
“
„
No
vidite
!
“
je
vzkliknil
Wheeler
,
„
potem
je
moje
vprašanje
prav
koristno
.
Katerega
kraja
se
moramo
po
tem
takem
ogibati
?
Kje
bi
nas
torej
zaprli
,
ako
se
nam
pripeti
kaj
nemilega
?
“
„
Napravili
bi
nas
brez
dvoma
za
težke
zločince
in
nas
zaprli
v
trdnjavo
,
kjer
je
sedaj
jetnišnica
za
nevarne
ljudi
.
Toda
verjemite
mi
,
gospodje
:
tisočkrat
blagor
nam
,
ako
nam
to
ni
namenjeno
—
kajti
pot
iz
solunske
trdnjave
je
daljša
kakor
vanjo
...
Ne
glede
na
to
,
da
so
tukaj
vajeni
prenočevati
makedonski
vstaši
,
s
katerimi
navadno
sploh
ne
delajo
mnogo
okolišev
.
“
„
To
se
pravi
—
?
“
je
menil
Estournelle
s
pomenljivo
gesto
.
Dušan
je
pomežiknil
.
„
No
,
hvala
lepa
!
“
„
Toda
ne
bojmo
se
,
gospoda
,
“
je
nadaljeval
govornik
.
„
Halila
beja
ni
treba
smatrati
za
tako
premetenega
,
kakor
smo
sami
.
“
„
In
takrat
,
ko
nas
je
imel
čast
spoznati
,
je
mislil
prej
ko
ne
na
vse
druge
reči
kakor
na
to
,
da
bi
si
zapomnil
obraze
,
“
je
dodal
Ivan
.
Naši
prijatelji
niso
mislili
na
to
,
da
se
opirali
Halilovi
načrti
na
zavezništvo
Schrattena
in
Birbantinija
!
...
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
—
„
Florida
“
je
bila
zasidrana
v
solunskem
pristanišču
.
Nastopil
je
bil
trenotek
prvega
koraka
na
kopna
tla
,
ki
ga
človek
vselej
težko
pričakuje
po
količkaj
dolgi
morski
vožnji
...
trenotka
,
ki
so
ga
čakali
naši
prijatelji
tem
težje
,
ker
se
jim
je
mudilo
ogledati
vsaj
površno
mesto
,
ki
postane
morda
že
jutri
izhodišče
novega
dela
njihovih
aventur
.
Ivan
in
Miloš
,
ki
teh
krajev
v
obče
še
nista
poznala
,
sta
se
morala
ukloniti
trdovratnemu
Dušanovemu
zahtevanju
in
oslati
na
jahti
,
s
pooblastilom
—
to
se
razume
—
da
jo
zapustita
ali
ukreneta
kar
koli
,
če
bi
opazila
med
ekspedicijo
svojih
tovarišev
kaj
važnega
za
skupno
podjetje
.
Rada
ali
nerada
—
izprevidela
sta
,
da
je
res
bolje
tako
.
„
Za
vaju
bi
bila
ta
pot
brez
prida
,
“
je
dejal
Dušan
,
„
pač
pa
sta
nam
potrebna
tu
na
ladiji
.
“
„
Čemu
neki
?
“
je
dejal
Ivan
,
ki
ga
vse
to
ni
nič
prav
veselilo
.
„
Kako
moreva
tu
koristiti
naši
stvari
,
ako
zdiva
tu
in
drživa
roke
navskriž
?
...
“
„
Saj
veš
,
da
ne
vemo
ne
ure
ne
dneva
.
Kar
takoj
moramo
začeti
paziti
in
obračati
oči
okrog
sebe
,
ako
hočemo
gotovo
zalotiti
Arnavta
,
ko
se
prikažeta
...
In
še
eden
je
vzrok
—
ne
omenim
ga
rad
,
ali
moram
ti
ga
povedati
,
ker
se
ne
daš
prepričati
drugače
:
naš
prvi
korak
v
Solun
ni
čisto
neopasno
podjetje
—
že
parkrat
smo
govorili
o
tem
.
Mi
ne
vemo
,
ali
so
naši
sovražniki
kaj
ukrenili
zoper
nas
,
in
kaj
so
ukrenili
.
Upajmo
,
da
se
vidimo
v
par
urah
zdravi
in
veseli
;
ako
pa
je
usojeno
drugače
,
potem
res
ne
vem
,
zakaj
bi
morali
ravno
vsi
begati
po
Solunu
pred
turško
policijo
ali
pa
celo
marširati
v
trdnjavo
,
ki
nam
gleda
tam
gori
tako
prijazno
naproti
!
“
„
Prav
imaš
!
“
je
pokimal
Ivan
po
kratkem
premisleku
.
„
Bog
daj
,
da
bi
bili
tvoji
ugovori
prazen
strah
;
toda
—
ker
nihče
ne
vidi
v
bodočnost
,
nočem
zakriviti
ravno
jaz
,
da
bi
nas
našlo
zlo
naklučje
nepripravljene
.
Z
Bogom
,
brate
...
z
Bogom
,
gospodje
!
Da
se
vidimo
zdravi
in
veseli
...
“
Ivan
,
Miloš
in
Mr.
Brown
so
mahali
tovarišem
z
roko
in
gledali
za
njimi
še
dolgo
,
ko
so
se
izgubljali
med
nabrezno
množico
.
Ako
bi
bile
segle
njihove
oči
vsaj
nekoliko
dalje
—
ponudil
bi
se
jim
pogled
,
ki
bi
jim
bil
stresel
mozeg
v
kosteh
...
Toda
njihovo
pozornost
je
vklepalo
zdaj
nekaj
drugega
.
Ko
se
je
Miloš
ozrl
po
odhodu
brata
in
prijateljev
po
jahti
,
je
zagledal
divjega
Marka
,
ki
je
stal
nedaleč
s
cigareto
med
zobmi
in
se
oziral
prepokojno
sem
ter
tja
.
„
Kaj
ti
ne
pojdeš
z
njimi
,
Marko
?
“
je
vzkliknil
začudeno
.
„
Nič
nisem
opazil
,
da
si
ostal
tu
.
“
„
Ej
,
bogme
,
ne
pojdem
.
“
„
Pa
zakaj
?
Ali
tebe
tudi
ne
marajo
s
seboj
?
...
“
„
Marajo
,
marajo
,
samo
da
jaz
ne
morem
z
njimi
.
“
„
Zakaj
ne
moreš
?
...
“
„
Poznajo
me
v
Solunu
.
“
„
Turki
?
“
„
Kdo
drugi
!
Saj
veš
,
da
imam
jaz
najrajši
znanje
s
Turkom
.
“
„
Pa
kaj
si
jim
storil
tako
strašnega
?
Menda
nisi
rogovilil
tudi
že
po
Solunu
.
“
„
Ej
,
bogme
,
sem
.
“
Marko
je
izpljunil
in
povedal
mirno
svojo
povest
.
„
Onega
leta
je
bilo
...
saj
veš
,
ko
smo
imeli
toliko
posla
;
pri
naši
četi
je
bil
tačas
tudi
neki
Ljuba
Gojkovič
,
mlad
kakor
ti
.
a
junak
,
silen
in
hraber
,
da
mu
mogoče
ni
več
para
v
naši
pobožni
bratovščini
.
Rad
sem
ga
imel
kakor
mlajšega
brata
;
povsod
si
naju
našel
skupaj
—
v
boju
in
pri
počitku
.
Pa
se
zgodi
nekoč
,
da
smo
imeli
za
petami
turško
stotnijo
,
in
to
v
kraju
,
kjer
ni
bilo
daleč
na
okoli
prijatelja
in
pomočnika
.
V
boj
se
nismo
mogli
spustiti
,
zakaj
bilo
nas
je
premalo
,
in
važno
nalogo
smo
imeli
;
vojvoda
Vuk
bi
se
bil
dal
rajši
križati
z
nami
vred
,
kakor
da
bi
bil
tvegal
naše
kože
za
takšno
poceni
veselje
.
Tretji
dan
in
tretjo
noč
smo
se
jim
izmikali
,
srečno
,
da
...
samo
—
o
Bože
,
s
kakšnimi
napori
!
Proti
večeru
se
ustavimo
v
gori
nad
neko
vasjo
—
z
imenom
si
itak
ne
moreš
pomagati
,
če
ti
ga
tudi
povem
;
bili
smo
celi
in
živi
tudi
še
,
toda
izmučeni
kakor
nema
živina
in
lačni
kakor
tolpa
volkov
.
Da
ti
povem
,
zgrudili
smo
se
,
ko
je
ukazal
vojvoda
počivanje
,
in
se
zagrizli
v
travo
ter
kleli
kakor
pogubljenci
,
samo
da
ne
bi
slišali
,
kako
nam
je
krulilo
po
trebuhih
.
“
„
Ali
ni
bilo
prav
nobene
prilike
,
da
bi
se
založili
s
hrano
?
“
„
Spotoma
!
Ni
je
bilo
.
Ni
se
mi
zgodilo
prej
,
niti
pozneje
—
a
takrat
nismo
imeli
tri
dni
ničesar
grizti
.
To
se
pravi
,
v
vasi
pod
nami
je
bilo
par
kmetov
,
par
‚
naših
‘
.
Toda
kako
do
njih
!
Tisti
prekleti
turški
bataljon
se
je
bil
pripravil
,
da
prenoči
v
vasi
,
kakor
nalašč
.
Gor
v
hrib
smo
slišali
kričanje
vojakov
in
žensko
upitje
—
saj
veš
,
kake
manire
ima
Turčin
,
kadar
se
dolgočasi
.
—
Vojvoda
,
pravi
takrat
Ljuba
Gojkovič
,
pusti
me
v
vas
!
—
E
,
vrag
te
deri
!
Kaj
boš
delal
v
vasi
?
Ali
greš
nemara
Turke
kruha
prosit
?
—
Vrag
deri
tebe
,
vojvoda
;
prosit
ne
pojdem
kruha
,
ali
prinesem
ga
,
kakor
gotovo
stojim
tu
pred
tabo
.
Ali
ne
vidiš
,
kakšni
so
vsi
?
Ako
ne
dobe
krepčila
,
nas
najdejo
Turki
jutri
za
rana
tu
,
kjer
smo
.
Pusti
me
in
pameten
bodi
;
znance
imam
v
vasi
...
oni
nam
dado
vsega
v
obilici
,
samo
da
pride
eden
do
njih
.
—
In
pri
tem
je
ostalo
;
Ljuba
se
je
odpravil
v
vas
.
Mi
ga
čakamo
.
Kruha
prinese
,
tako
premišljamo
sami
pri
sebi
,
malo
slanine
za
prigrizek
,
to
se
razume
,
in
nemara
še
kaj
boljšega
,
da
si
privežemo
dušo
...
Enkrat
nastane
v
vasi
hrup
.
No
,
mi
se
ne
zmenimo
:
to
ni
Ljuba
,
on
se
ne
da
tako
,
kar
brez
nič
.
To
ni
on
!
...
In
res
,
kmalu
je
spet
vse
mirno
.
Mi
čakamo
,
čakamo
—
Ljube
Gojkoviča
ni
.
Zaman
smo
ga
čakali
tik
do
zore
;
nato
smo
morali
dalje
,
brez
njega
;
nas
peščica
,
onih
toliko
—
neenak
boj
,
pa
še
na
ravnem
—
vojvoda
Vuk
ne
bi
bil
nikdar
dovolil
tega
.
Tisti
dan
nam
je
prinesel
rešitev
;
Turki
so
opustili
zasledovanje
—
še
danes
ne
vem
dobro
,
zakaj
.
Da
so
vstrajali
do
večera
,
zajeli
bi
nas
bili
gotovo
;
tako
izmučeni
smo
bili
.
Pod
večer
se
ustavimo
v
majhni
vasici
—
ljudje
sami
naši
,
Turčina
daleč
na
okoli
nobenega
.
Napoje
nas
in
nasitijo
;
pripravijo
nam
ležišče
—
mehko
in
postlano
...
ej
,
kakor
bratom
in
sinovom
!
To
se
je
prileglo
našim
zbitim
kostem
.
A
jaz
ne
spim
;
vsi
leže
kakor
ubiti
—
jaz
sanjam
.
Sanjam
...
gledam
....
grdo
vidim
:
Ljuba
Gojkovič
leži
z
iztaknjenimi
očmi
,
odrezanim
nosom
,
odsekanimi
rokami
,
pribit
na
tla
s
štirimi
klini
,
kakor
na
križ
.
Zvija
se
in
ječi
,
da
ga
je
groza
poslušati
...
—
Brate
,
mu
pravim
,
kaj
se
ti
je
zgodilo
?
Ali
me
poznaš
,
siromak
?
—
Poznam
te
,
zastoka
,
po
glasu
te
poznam
:
Marko
si
.
Glej
,
kako
so
me
izmrcvarili
Turki
!
Major
jim
je
ukazal
,
sam
major
;
vojaki
so
me
hoteli
ubiti
,
kakor
se
spodobi
junaku
,
major
pa
veli
:
Mučite
ga
...
storite
to
,
storite
ono
!
Marko
,
ali
me
osvetiš
?
...
—
Rotim
te
,
brate
,
izdihni
mirno
;
kakor
on
tebi
,
tako
jaz
njemu
!
...
—
Prisezi
,
Marko
,
prej
ne
morem
umreti
,
dokler
mi
ne
prisežeš
!
—
Zaklel
sem
se
mu
;
izdihnil
je
v
mojem
naročju
.
Nato
se
zbudim
,
ves
v
znoju
,
ves
v
drgetu
.
Vsi
so
se
prekrižali
in
prebledeli
,
ko
sem
jim
povedal
svoje
sanje
.
Dva
tedna
pozneje
,
ko
je
bilo
mogoče
,
smo
krenili
skozi
tisto
vas
;
in
glej
—
kmetje
so
nam
povedali
—
zgodilo
se
je
bilo
vse
do
pičice
,
kakor
se
mi
je
bilo
sanjalo
.
Turki
so
bili
vrgli
truplo
v
