paliconajdrobnejšega
iz
žerjavice
,
pobere
ga
ter
ga
tehta
v
roci
.
„
Zakaj
ga
pa
tako
tehtate
,
gospod
sosed
?
“
oglasi
se
radovedna
gospa
Jarinova
.
„
To
je
tako
,
“
odgovori
ji
gospod
Mirodolski
,
„
vročina
izpremeni
močo
,
ki
je
bila
v
njem
.
v
soparo
,
in
kader
tá
vsa
izpuhti
iz
njega
,
postane
lažji
in
pečen
je
;
tá
bó
menim
.
“
Nato
potegne
nož
ter
mu
začne
ostergavati
černo
kožo
.
Ko
je
bil
lepo
osnažen
in
čez
in
čez
rumen
kakor
pečen
kostanj
,
stisne
ga
,
da
poči
in
lepo
zadiši
;
potem
ga
poda
galantno
in
,
kolikor
more
,
gracijozno
gospé
sosedi
.
Strahóma
ga
prime
gospa
ter
ga
premetava
iz
roke
v
roko
:
„
O
to
peče
!
“
„
Taka
jed
se
mora
vroča
jesti
,
le
pihajte
malo
,
gospa
!
“
podučuje
jo
gospod
Mirodolski
.
„
Dúh
ni
napačen
!
“
„
Tudi
slast
ní
slaba
,
le
pokusite
,
kakor
kostanj
!
—
Ne
tako
!
lupiti
ga
ne
smete
,
skorja
je
najboljša
!
“
„
Res
,
kakor
kostanj
!
Nikoli
bi
ne
bila
mislila
,
da
je
tako
dober
!
“
„
Ker
niste
še
jeli
tako
dobro
pečenega
.
Vsak
ga
ne
zna
tako
!
“
„
To
je
res
,
gospod
!
hvala
,
komur
hvala
gre
:
peči
ga
znate
.
Ali
kaj
pa
to
?
Takega
noža
nisem
še
nikoli
videla
!
“
„
To
ni
nož
,
gospa
,
to
je
—
pipec
!
“
„
Tudi
staroslovanske
orodje
!
“
nasmehne
se
Edvin
.
„
Prav
pravo
staroslovansko
orodje
,
“
priterjuje
gospod
Mirodolski
;
tudi
pošteni
pipec
gine
bolj
in
bolj
iz
sveta
,
kakor
vse
,
kar
je
poštenega
na
svetu
;
jaz
pri
taki
priložnosti
ne
rabim
nikoli
druzega
noža
.
“
Nato
se
oglasi
Radovan
:
„
Pravili
ste
nam
,
gospod
Edvin
,
da
ste
videli
na
Dunaji
v
Pratru
Slovake
teržiti
s
kresilno
gobo
;
ali
se
ne
spominjate
,
da
so
imeli
na
prodaj
tudi
take
nože
?
“
„
Prav
pravite
,
gospod
Radovan
,
res
,
prav
take
so
imeli
,
in
spominjam
se
,
da
je
časi
res
kak
Dunajčan
,
menim
da
iz
vsmiljenja
,
katerega
kupil
,
za
otroke
.
“
„
Nekedaj
smo
jih
kupovali
otroci
,
“
reče
gospod
Mirodolski
,
„
na
sejmu
,
po
starem
krajcarji
,
veče
pa
po
dva
krajcarja
,
in
vesel
je
bil
in
moški
,
kateri
ga
je
imel
.
Zdaj
niso
otroci
več
s
tako
malim
zadovoljni
.
Njega
dni
je
bilo
vse
drugače
!
“
Po
teh
besedah
sune
zopet
druzega
iz
žerjavice
,
očedi
ga
ter
poda
ga
Edvinu
,
ki
mu
je
šel
tudi
prav
v
slast
;
terdil
je
,
da
mu
ní
nikoli
nobena
jed
tako
dišala
.
In
tako
so
dobili
po
versti
vsak
svojega
;
zadnji
je
bil
,
kakor
se
spodobi
,
sam
gospodar
na
versti
.
Potem
pa
odloži
gospod
Mirodolski
svoje
orodje
ter
leže
v
travo
rekoč
:
„
Moja
dolžnost
je
storjena
;
zdaj
pa
vsak
.
kakor
se
mu
ljubi
!
“
To
pa
vendar
ni
bilo
spodobno
,
da
bi
se
gospá
Jarinova
sama
trudila
;
Radovan
prevzame
njeno
postrežbo
.
Zdaj
odkrije
Breda
košarico
,
ki
jo
je
bila
sè
seboj
prinesla
,
ter
postreže
družbi
s
plečetom
in
surovim
maslom
,
tako
da
so
imeli
pravo
večerjo
.
Vsi
so
bili
dobre
volje
,
zlasti
gospa
Jarinova
.
„
Še
enega
,
gospod
Radovan
!
a
šteti
ne
smete
!
“
Tudi
mi
ne
povemo
,
koliko
jih
je
bila
pojéla
gospa
,
da
bi
se
kedó
ne
pohujševal
.
„
Za
pijačo
nisi
skerbela
,
Breda
?
“
vpraša
gospod
Mirodolski
.
Breda
vstane
ter
prinese
iz
košarice
steklenico
vina
:
Zora
pa
vzame
verč
in
gré
po
vode
k
bližnjemu
studencu
.
Pervi
kozarec
ponudi
Breda
gospé
.
Gospa
ga
pokusi
rekoč
:
„
Gospod
sosed
!
ta
kapljica
ní
rasla
v
Mirnem
dolu
!
“
„
Ne
zabavljajte
,
gospa
,
če
hočete
,
da
ostaneva
dobra
soseda
,
“
odgovori
ji
gospod
Mirodolski
,
„
videli
boste
,
káko
bo
letošnje
,
če
bog
da
srečo
!
“
„
Na
vaše
zdravje
,
gospod
sosed
!
da
bi
čez
leto
in
dan
v
taki
lepi
zložnosti
in
prijaznosti
,
tako
srečni
in
veseli
vašega
pili
,
kakor
zdaj
tega
pijemo
!
“
V
tem
trenotji
pride
Zora
z
vodo
.
Ko
čuje
te
besede
,
obledi
:
po
vsem
životu
se
trese
,
toliko
da
ji
ne
pade
verč
iz
roke
.
Dobro
,
da
ní
bilo
nobeno
oko
oberneno
vánjo
.
„
Veste
,
gospod
,
“
vpraša
gospa
Jarinova
svojega
soseda
,
„
veste
gospod
,
kako
se
mi
zdi
da
tu
ležimo
,
kurimo
,
jémo
in
pijemo
?
Kedo
ugane
?
“
Odgovori
so
se
hitro
verstili
:
„
Kakor
ljudjé
v
zlati
dobi
,
‚
ut
prisca
gens
mortalium
‘
!
“
—
„
Kakor
stari
Slovani
!
“
—
„
Kakor
gerški
vojaki
pred
Trojo
!
“
—
„
Kakor
pastirji
!
“
—
„
Kakor
cigani
!
“
—
„
Vi
ste
zadeli
,
gospod
sosed
,
prav
kakor
cigani
!
“
„
‚
Dulce
est
dissipere
in
loco
‘
,
kakor
pravimo
Latinci
,
tetka
!
“
pristavi
Edvin
,
„
dobro
je
,
če
človek
časi
malo
iz
vojnice
stopi
;
na
tvoje
zdravje
!
“
Solnce
je
bilo
zašlo
;
hladno
je
prihajalo
,
tolikanj
prijetneje
se
je
sedelo
in
ležalo
okolo
gorkega
ognja
.
Ko
je
bil
odpel
večerni
zvon
,
ko
je
bilo
tako
tiho
,
tako
mirno
vse
,
po
gozdu
in
dolini
,
reče
gospod
Mirodolski
:
„
Še
nekaj
pogrešam
;
pesem
bi
se
tu
tako
lepo
razlegala
;
Zora
in
Breda
,
zapojte
nam
tisto
žalostno
pesem
,
ki
jo
tako
rad
slišim
!
“
In
deklici
zapojete
:
Leži
mi
rávno
poljé
,
leži
,
Na
polji
cvetó
cvetice
tri
,
Cvetice
tri
!
Cvetica
perva
govori
:
Oh
,
mene
glávica
boli
,
Hudó
boli
!
Hudó
me
glávica
boli
,
Pomagaj
mi
,
sestrica
ti
!
Sestrica
ti
!
Kako
ti
bom
,
sestrica
ti
?
Oh
,
mene
sèrčece
boli
.
Hudo
boli
!
Pomagaj
nama
,
sestrica
tí
!
Ne
morem
,
udje
so
mi
težki
,
Tako
težki
!
Studenček
po
polji
mimó
hiti
,
Cveticam
tako
on
govori
,
Oj
govori
!
Oj
tiho
,
tiho
,
cvetice
tri
!
Saj
skoraj
zora
zazori
,
Oj
zazori
!
Prišlà
bo
kosa
,
sestrice
tri
!
Vsem
trem
vam
glávice
pokosi
,
Oj
pokosi
!
Drugi
dan
popoludné
je
sedel
gospod
Mirodolski
sam
na
vertu
.
Zora
in
Breda
ste
bile
v
Gradu
.
Bil
je
lep
jesenski
dan
;
pridno
so
obirale
čebele
jesensko
cvetje
,
dasi
ne
tako
vesele
,
kakor
o
gorkem
poletji
.
Med
njimi
so
se
trudili
in
kakor
nejevoljni
brenčali
okorni
čemerli
.
Po
drevji
je
bilo
vse
živo
;
družine
senic
,
gotovo
znamenje
jeseni
,
bile
so
se
preselile
sim
iz
severnili
krajev
in
polastile
se
drevja
;
hrane
iskaje
so
se
zibale
po
vejah
,
in
po
deblih
so
plezali
in
poterkavali
neutrudni
kovački
.
Vse
je
bilo
živo
in
veselo
po
Mirnem
dolu
;
ponosno
je
stopal
Kokodin
sè
svojo
kurjo
družino
po
vertu
;
bil
je
svojim
podložnim
vedno
skerben
gospodar
in
oster
vladar
;
ne
da
bi
se
bil
kedó
upiral
njegovi
oblasti
,
ali
mladi
zarod
se
je
začenjal
čutiti
,
kar
mu
ní
bilo
videti
nič
prav
po
volji
.
Rudeči
grebeni
in
podbradki
so
rasli
bolj
in
bolj
mladim
petelinčkom
:
zdaj
pa
zdaj
je
tudi
že
kateri
poskušal
svoj
:
kikiriki
!
ali
petje
je
bilo
še
silno
okorno
in
hripavo
,
tako
da
je
Kokodin
zaničljivo
in
nejevoljno
stresal
modro
glavo
,
kakor
da
bi
hotel
reči
:
Tebe
se
mi
ní
še
bati
in
deset
tacih
!
Kako
drugače
se
je
razlegalo
njegovo
petje
po
dolini
,
kakor
bi
véliki
zvon
zapel
!
Vendar
so
mu
dajali
mladi
paglavci
mnogo
opravka
.
Vsak
čas
sta
se
sprijela
taka
dva
poredneža
kje
na
strani
;
blizo
se
nista
upala
;
po
navadi
je
bilo
dovolj
,
da
je
serdito
zakokodal
nad
njima
;
samo
redko
kedaj
mu
je
bilo
treba
z
ostrim
kljunom
povdariti
svojo
voljo
,
kar
je
vselej
za
več
časa
zaleglo
.
Kara
Mustafa
je
pasel
lenobo
po
svoji
stari
navadi
,
kakor
mož
,
ki
je
storil
svoje
dolžnosti
.
Perún
je
ležal
poleg
svojega
gospoda
;
časi
je
dvignil
svojo
težko
glavo
,
pogledal
ga
sè
svojim
umnim
očesom
ter
pomigal
z
repom
,
kakor
da
bi
hotel
reči
:
Lepo
domovje
imamo
,
in
vse
je
v
redu
.
Vesel
je
bil
gospod
Mirodolski
,
—
zakaj
bi
ne
bil
?
Res
,
lepo
domovje
je
imel
in
vse
,
česar
si
more
želeti
človeško
serce
.
Srečen
bi
bil
,
kolikor
more
biti
človek
srečen
,
da
bi
mu
ne
bil
kalil
oblak
jasnega
obnebja
.
Ali
ta
oblak
ní
bil
teman
;
bel
je
bil
in
svetál
in
zlatom
obrobljen
.
Spomin
na
drago
družico
,
ki
ga
je
tako
zgodaj
zapustila
,
ní
mu
prizadéla
več
,
kakor
nekedaj
,
bodeče
bolečine
v
serci
.
Pač
bi
bilo
lepo
,
ko
bi
mu
sedela
zdaj
na
strani
ter
gledala
in
vživala
z
njim
vso
to
lepoto
;
ali
človek
ne
smé
biti
popolnoma
srečen
na
svetu
!
Zbujal
se
mu
je
preteklega
življenja
spomin
;
podoba
se
mu
je
verstila
za
podobo
pred
očmí
;
gledal
je
jasne
podobe
in
bil
je
zadovoljen
.
Res
,
človeško
življenje
ní
vedna
veselica
;
solzna
dolina
je
zemlja
res
,
polna
terpljenja
;
in
če
ne
terpiš
sam
,
vidiš
druge
,
ki
terpé
.
Ali
kaj
hočemo
?
Kaj
pomaga
vedno
samo
premišljevati
žalostno
stanje
človeštva
,
zarivati
se
tako
rekoč
v
svojo
nesrečo
in
križem
roke
deržati
?
Dela
naj
vsak
po
svoji
moči
,
vsak
po
svojem
stanu
,
da
se
vedno
bolj
lajša
in
boljša
žalostno
stanje
človeštva
.
In
da
je
to
mogoče
,
kedó
bi
tajil
?
Človeška
roka
izpreminja
zemlji
lice
,
in
pogled
v
zgodovino
,
kolikor
je
vidimo
pred
seboj
,
nam
kaže
,
da
človeštvo
napreduje
,
da
vedno
veči
del
človeštva
živi
človeško
življenje
.
Samo
pravega
spoznanja
je
treba
,
samo
dela
je
treba
in
bratovske
ljubezni
!
On
je
pregledával
v
duhu
svoje
življenje
in
vest
mu
je
pričala
,
da
ga
je
v
vsem
dejanji
vodilo
to
prepričanje
.
Vest
mu
je
pričala
,
da
nikoli
nikomur
ní
nič
hudega
želel
ne
storil
.
Ali
je
pa
tudi
njegovo
življenje
kaj
koristilo
človeštvu
?
Vsaj
prizadéval
si
je
in
trudil
se
po
svoji
moči
.
Učil
je
mladino
,
dobro
seme
je
sejal
in
upati
je
pač
smél
,
da
ni
palo
vse
na
skalno
,
peščeno
zemljo
,
da
tu
pa
tam
zerno
požene
kal
,
ter
obrodi
dober
sad
.
Najbolj
pa
je
učil
,
največ
je
koristil
blagi
mož
sè
svojim
izgledom
.
Po
vsej
pravici
je
smel
reči
svojim
učencem
:
Ne
poslušajte
samo
mojih
besed
,
glejte
tudi
moja
dela
in
ravnajte
se
po
njih
.
In
res
,
težko
je
bilo
videti
moža
,
govoriti
z
njim
,
da
bi
se
človek
ne
bil
boljšega
in
blažjega
čutil
.
Kakor
prorok
je
bil
med
mladino
;
nebeški
mir
je
kraljeval
na
njegovem
obličji
;
iz
vsake
besede
njegove
,
iz
vsakega
pogleda
je
govorila
plemenitost
,
dobrota
njegova
serca
.
Najsurovejši
človek
se
bode
težko
nespodobno
vedel
pred
vzvišeno
,
sveto
podobo
;
tako
je
že
sam
pogled
njegov
krotil
in
blažil
vsakega
,
kedor
se
mu
je
bližal
.
Slavne
so
reke
,
ki
poleg
tergov
in
mést
valé
ponosno
svoje
valove
ter
nosijo
čolne
in
ladije
z
blagom
obložene
;
ali
koristen
in
dobrotljiv
je
tudi
potok
,
ki
v
svojem
gornjem
toku
verti
tu
pa
tam
kako
mlinsko
kolo
,
potem
pa
se
vije
umirjen
in
učiščen
po
ravnini
,
napaja
travo
in
cvetice
na
polji
in
tice
izpod
neba
,
in
ribice
se
igrajo
v
bistri
vodi
njegovi
.
Takemu
potoku
brez
imena
je
bilo
podobno
njegovo
življenje
in
dejanje
,
vse
bitje
njegovo
.
In
ako
bi
mu
bilo
v
tem
trenotji
ločiti
se
od
življenja
,
mirno
bi
lahko
zatisnil
trudne
oči
rekoč
:
Živel
sem
in
moje
življenje
ni
bilo
čisio
zastonj
.
Moje
ime
ní
zapisano
v
zlato
knjigo
človeštva
;
svet
me
ne
bode
slavil
,
ne
bode
mi
stavil
spominkov
;
naj
me
pozabi
svet
,
če
me
je
kedaj
poznal
;
moje
življenje
vendar
na
ostane
čisto
brez
blagodejnega
sledú
.
In
če
me
pozabi
ves
svet
,
nekoliko
časa
bo
živel
moj
spomin
v
hvaležnih
sercih
mojih
otrok
.
Todà
kaj
mi
hodijo
po
glavi
take
mertvaške
misli
,
sedaj
ko
sem
še
tako
zdrav
in
krepak
,
ko
se
mi
obeta
lepa
versta
mirnih
,
srečnih
dní
v
družbi
mojih
otrok
!
Jesen
je
tudi
v
mojem
življenji
,
a
jesen
je
pravi
čas
mirnega
vživanja
;
veselimo
se
jeseni
!
Vesel
je
bil
gospod
Mirodolski
in
veselo
je
bilo
vse
okolo
njega
.
Pri
tej
priči
plane
Perún
kvišku
,
vertne
duri
se
nanagloma
odpro
in
pred
gospodom
Mirodolskim
stoji
Breda
,
brez
sape
,
bleda
kakor
zid
in
trese
se
po
vsem
životu
kakor
golobica
,
ki
jo
je
imel
kragulj
v
ostrih
nohtéh
.
„
Kaj
ti
je
,
dete
;
govóri
,
kaj
se
je
zgodilo
?
kje
je
Zora
?
“
„
Zore
ni
,
oče
,
Zore
ní
!
“
„
Kaj
govoriš
,
dete
?
pomisli
,
kaj
govoriš
;
kje
je
Zora
?
“
Dekle
se
je
bilo
zgrudilo
onemoglo
na
klop
.
„
Oddahni
si
,
dete
,
potem
govori
,
kje
je
Zora
,
kaj
je
z
mojim
otrokom
!
Ne
boj
se
,
dete
;
bolj
me
prestrašiti
ne
moreš
,
kakor
si
me
žé
;
povej
mi
vse
.
naj
bo
še
tako
strašno
;
poglej
me
,
vsa
kri
mi
je
šinila
k
sercu
,
govori
,
da
mi
ne
poči
sercé
!
Ali
je
še
živa
,
govori
!
“
„
Živa
!
“
„
Hvala
Bogu
!
najtežji
kamen
mi
je
sè
serca
!
“
„
Živa
,
oče
,
in
zdrava
!
“
„
Kaj
me
torej
tako
strašiš
po
nepotrebnem
,
dete
!
Kaka
nesreča
jo
je
mogla
sicer
zadeti
,
da
si
tako
prestrašena
in
da
tudi
očeta
tako
strašiš
,
Breda
?
“
„
Vaša
hči
se
je
izgubila
,
oče
!
“
„
Izgubila
!
Bog
ne
daj
huje
nesreče
!
Iskat
je
pojdemo
;
sklicati
hočem
ves
Tihi
dol
in
spraviti
na
noge
;
preiskati
in
preoberniti
hočemo
vse
gozde
,
stekniti
vsa
kota
,
da
jo
najdemo
;
predno
solnce
zaide
,
bodemo
sedeli
tu
na
klopi
in
veselili
se
izgubljenega
in
zopet
najdenega
otroka
.
Mirna
bodi
,
Breda
;
tu
ostani
in
čakaj
malo
,
skoraj
se
vernemo
z
izgubljeno
ovčico
in
smijali
se
bodemo
tebi
in
tvojemu
praznemu
strahu
.
“
„
O
moj
Bog
,
moj
Bog
!
Vi
me
ne
umete
,
oče
!
Zastonj
bi
iskali
svoje
hčeri
po
gozdih
,
ne
najdete
je
.
Moj
Bog
,
moj
Bog
,
kako
naj
govorim
,
kako
naj
vam
odkrijem
strašno
resnico
!
Govoriti
moram
,
povedati
vam
moram
vse
,
oče
,
predolgo
že
sem
molčala
.
Vaša
hči
je
šla
—
z
Edvinom
je
šla
,
Bog
vé
kam
!
“
Kakor
strela
so
zadele
té
besede
ubogega
moža
.
„
Moja
hči
—
z
Edvinom
!
—
Ali
veš
,
kaj
govoriš
,
nesrečno
dete
?
Reci
,
da
ní
res
,
in
,
kakor
sem
star
,
zavriskam
in
zavertim
se
z
veselja
!
Zora
,
moje
dete
,
moje
oko
,
punčica
mojega
očesa
,
bi
mi
bila
vzeta
,
uplenjena
,
iztergana
;
kragulj
bi
bil
ugrabil
mojo
golobičico
?
Kje
sem
bil
,
kaj
sem
delal
,
da
nisem
čul
njenega
krika
,
ko
je
klicala
na
pomoč
svojega
očeta
!
Kje
si
bila
tí
,
moja
hči
,
da
nisi
slišala
njenega
vpitja
?
Kako
je
bilo
,
govori
!
“
„
Kako
je
bilo
,
oče
!
saj
sama
prav
ne
vem
,
kako
je
bilo
.
Na
vertu
smo
sedeli
.
Jaz
sem
bila
z
gospo
v
pogovoru
.
Zora
in
Edvin
sta
bila
vstala
in
sprehajala
se
sama
po
vertu
.
Čez
nekaj
časa
pogledam
za
njima
;
nikjer
ju
ni
bilo
videti
;
nemirna
sem
bila
,
gospa
se
je
norčevala
:
nič
se
naj
ne
bojim
,
ne
bodeta
se
izgubila
,
saj
nista
tako
majhena
.
Jaz
nisem
imela
mirú
;
za
njima
grem
,
kličem
Zoro
,
nič
odgovora
!
Ves
vert
sem
obletela
,
iskala
in
klicala
;
vse
zastonj
!
Strah
me
je
bilo
;
gospa
pride
za
mano
,
kliče
Edvina
;
nič
odgovora
!
Gospa
je
bila
še
vedno
dobre
volje
,
tolažila
me
je
,
da
naju
samo
strašita
;
jaz
ji
nisem
mogla
verjeti
;
strašna
misel
mi
je
jela
rojiti
po
glavi
.
Ko
je
videla
gospa
,
da
se
ne
dam
potolažiti
,
gré
v
grad
;
malo
naj
počakam
,
skoraj
bodeta
tukaj
.
Jaz
čakam
in
čakam
;
čez
nekaj
časa
,
meni
se
je
zdelo
strašno
dolgo
,
pride
,
vsa
preplašena
!
Težko
je
bilo
izpraviti
besedo
iz
nje
.
V
njegovi
sobi
je
bila
,
tam
je
videla
,
da
je
vse
izginilo
,
kar
je
bil
sè
seboj
prinesel
.
Sedaj
ni
bilo
več
dvoma
,
da
je
odšel
,
skrivaj
odšel
;
nihče
ga
ni
videl
,
kar
jih
je
v
gradu
.
Hitive
proti
cesti
pod
gradom
;
pri
cesti
na
njivi
zagledave
kmeta
:
gospa
ga
vpraša
,
ali
ni
videl
,
da
sta
šla
dva
taka
in
taka
tód
.
Mož
odgovori
,
da
je
videl
,
ko
sta
dva
gosposka
,
moški
in
ženska
,
sela
na
voz
,
ki
je
stal
pod
gričem
,
in
urno
se
odpeljala
po
cesti
.
“
„
Na
katero
stran
?
“
„
Proti
mestu
.
“
„
In
kaj
je
še
pravil
mož
?
Ali
ni
dejal
,
da
se
je
branila
,
da
je
vpila
,
klicala
:
Pomagajte
,
kedor
je
živ
!
“
„
Tega
ni
dejal
,
oče
;
morebiti
zato
ne
,
ker
ga
ni
nihče
vprašal
.
“
Vsaka
beseda
očetova
je
pričala
ubogemu
dekletu
,
da
ní
še
na
pravem
sledu
,
da
mu
je
znane
samo
pol
resnice
;
ona
je
vedela
vso
,
vse
ji
je
bilo
jasno
.
Vendar
kako
bi
bila
mogla
sirota
razodeti
mu
žalostnejo
polovico
;
saj
je
bil
mož
že
zdaj
tako
potert
,
tako
uničen
,
da
sirota
ní
sterpela
gledati
mu
v
lice
,
v
bledo
,
upálo
lice
!
Nekoliko
časa
molči
,
kakor
da
bi
se
ne
zavedel
,
potem
zopet
izpregovori
;
glas
se
mu
je
tresel
,
ko
je
govoril
.
„
In
kaj
si
delala
ti
,
nesrečno
dete
!
Zakaj
nisi
letela
povedat
očetu
?
“
„
Sama
ne
vem
,
kako
je
bilo
potem
;
černo
se
mi
je
storilo
pred
očmi
;
menda
sem
bila
omedlela
;
v
postelji
sem
se
zbudila
,
gospa
je
stala
poleg
mene
.
Vstala
sem
,
kolena
so
se
mi
šibila
;
vendar
morala
sem
domóv
sè
strašno
novico
!
Gospa
me
je
spremljala
in
podpirala
po
potu
.
Pri
ograji
me
je
pustila
,
ní
se
upala
pred
vaše
obličje
!
“
„
O
ta
ženska
,
ta
nesrečna
ženska
,
da
bi
je
ne
bil
nikedar
videl
;
ona
mi
je
vsega
kriva
!
“
„
O
ne
dolžite
je
,
oče
!
gospa
je
nedolžna
;
ko
bi
jo
videli
,
kakošna
je
,
v
serce
bi
se
vam
smilila
,
oče
!
“
„
O
kje
ste
bile
moje
oči
,
kam
ste
gledale
,
ko
je
volk
zalazoval
ovčico
!
Ali
kaj
stojim
in
besedujem
in
tožim
!
Na
pot
,
stare
noge
!
za
njim
,
za
njim
,
in
ko
bi
bilo
iti
do
zadnjega
konca
sveta
!
Dekle
,
pojdi
mi
po
klobuk
in
palico
;
ne
vernem
se
prej
,
spal
ne
bodem
pod
to
streho
,
predno
najdem
in
prinesem
nazaj
izgubljeno
ovčico
!
Moje
dete
vpije
po
meni
in
jaz
tu
stojim
!
Hitro
,
dekle
!
kaj
stojiš
in
me
gledaš
molčé
s
tistimi
očmi
;
ravno
take
so
njene
oči
,
ki
jih
zdaj
žalostno
obrača
proti
meni
.
Urno
,
na
pót
!
Jedí
naj
ne
bode
v
moja
usta
,
kaplja
naj
mi
ne
zmoči
jezika
,
dokler
ga
ne
najdem
.
Pobijem
ga
,
kakor
vola
ga
pobijem
,
s
to-le
pestjó
!
“
Ko
je
bil
izgovoril
z
germečim
glasom
zadnje
besede
,
pride
mož
,
neznan
mož
,
ki
mu
podá
pismo
,
potem
urno
otide
.
Govoril
ní
besede
:
videti
je
bilo
,
da
se
mož
ogiblje
vprašanja
:
kedó
in
odkód
?
Gospod
Mirodolski
vzame
in
razpečati
pismo
.
Ko
zagleda
znano
mu
pisanje
,
vesel
zavpije
:
„
Kje
si
,
Breda
?
Sim
pojdi
;
poglej
,
kaj
sem
dobil
;
ali
poznaš
to
pisanje
!
Zdvaj
je
vse
dobro
!
Najdeno
je
izgubljeno
dete
!
O
zdaj
je
vse
dobro
!
Čakaj
malo
;
najprej
ga
jaz
preberem
;
meni
je
pisano
;
Zora
piše
očetu
!
O
srečne
oči
,
da
vam
je
dan
tako
lep
pogled
!
O
ljube
oči
,
toliko
veselja
mi
niste
storile
,
odkar
vas
nosim
v
glavi
!
“
In
vesel
začne
brati
pismo
.
Še
ga
ní
bil
prav
prebral
,
ko
se
zgrudi
na
klop
.
Ubogo
dekle
ga
gleda
s
plahimi
očmi
:
„
Kaj
vam
je
,
oče
?
“
„
Nič
!
“
odgovori
ji
zamolklim
glasom
.
Dolgo
časa
molčí
;
potem
zopet
začne
:
„
Kaj
mi
je
,
vprašaš
?
Stréla
je
vdarila
v
mé
;
ali
kaj
?
In
vendar
je
jasno
nebo
;
iz
jasnega
stréla
,
kakor
pravijo
;
prej
nisem
verjel
,
da
je
mogoče
;
iz
jasnega
stréla
!
Ali
je
oblačno
?
Poglej
,
dekle
,
jaz
ne
vidim
dobro
,
megleno
mi
je
pred
očmi
;
stare
oči
,
slabe
oči
!
Sicer
mi
je
dobro
,
tako
lahkega
se
čutim
;
plesal
bi
,
ko
bi
mogel
!
Kam
je
moja
moč
?
Malo
prej
še
sem
se
tako
krepkega
čutil
,
in
zdaj
me
vsak
otrok
z
mazincem
preverne
!
Čudno
,
čudno
!
Košček
belega
papirja
,
nekaj
černih
kljuk
in
zvijač
,
ki
gomazé
in
plešejo
po
njem
—
in
to
ima
tako
moč
!
Vzemi
,
vzemi
,
dekle
,
da
boš
videla
,
káko
čudno
moč
ima
to
branje
v
sebi
.
—
Kako
je
zdaj
čuden
svet
,
ves
drugačen
,
prav
kratkočasen
:
tice
plavajo
po
vodi
,
ribe
letajo
po
zraku
;
krokarji
so
beli
,
in
černi
so
golobje
.
Jagnje
gre
za
volkom
in
otrok
zasaja
meč
v
persi
očetu
!
To
se
mi
ne
zdi
prav
;
prej
je
bilo
lepše
:
Spoštuj
očeta
in
mater
!
Tako
je
bilo
prej
,
zdaj
je
vse
drugače
:
druga
vera
,
druge
misli
,
druge
navade
!
Jaz
sem
že
prestar
za
novi
svet
;
ti
si
še
mlada
,
dekle
;
záte
so
ti
novi
nauki
.
Kaj
stojiš
in
gledaš
starca
,
ki
je
že
otročji
in
ne
vé
,
kaj
govori
.
Pojdi
,
pojdi
tudi
tí
,
obesi
se
komu
na
vrat
;
mlado
si
in
čedno
si
tudi
še
precéj
:
ní
zlodej
,
da
bi
ne
našlo
kakega
mlečnozobega
,
rudečelicega
paglavca
,
ki
te
vzame
za
kratek
čas
!
Kaj
me
gledaš
tako
pobožno
,
tako
nedolžno
!
Jaz
nič
več
ne
verujem
;
óna
je
gledala
tudi
tako
in
vendar
—
Pa
predno
greš
,
beri
,
beri
;
nič
se
ne
brani
;
beri
,
da
boš
videla
,
kako
lepo
zna
pisati
tvoja
sestra
!
Beri
,
jaz
hočem
,
da
bereš
,
ali
ne
velja
nič
več
moja
beseda
?
“
Dekle
vzame
pismo
in
bere
:
„
Oče
!
Pa
saj
ne
smem
več
imenovati
vas
očeta
.
Sama
sem
pretergala
,
z
grešno
roko
sem
pretergala
sveto
vez
,
ki
veže
otroka
z
očetom
.
Bog
mi
je
priča
,
kaj
sem
prestala
;
ví
sami
bi
imeli
vsmiljenje
z
menoj
,
ko
bi
vedeli
,
kako
sem
se
borila
,
koliko
sem
terpela
skrivaj
pred
svetom
in
pred
vašimi
očmi
.
Zmagala
je
ljubezen
!
—
Kolikokrat
sem
hotela
pasti
pred
vas
na
kolena
,
razodeti
vam
vse
,
povedati
vam
,
da
ne
morem
biti
nikedar
Radovanova
,
da
ljubim
druzega
z
vso
močjo
perve
ljubezni
!
Imela
nisem
dovolj
moči
.
In
zdaj
sem
vam
to
storila
!
Ne
prosim
vas
odpuščenja
,
oče
;
pregreha
moja
je
prevelika
;
vendar
ne
preklinjajte
svojega
nesrečnega
,
izgubljenega
otroka
.
Ne
preklinjajte
Edvina
,
sama
sem
kriva
.
Edvin
je
dobrega
serca
;
skoraj
,
upam
,
prideva
,
mož
in
žena
,
prosit
vas
odpuščenja
;
ali
pa
vas
ne
bodem
videla
nikedar
več
!
—
Breda
,
miluj
svojo
nesrečno
sestro
,
odpusti
ji
,
ako
moreš
in
bodi
zvesta
tolažnica
ubogemu
očetu
.
—
Povedati
ne
smem
,
kje
pišem
to
pismo
,
ki
ga
poljubljam
in
močim
z
vročimi
solzami
!
Strela
,
pravijo
,
rada
vdari
dvakrat
v
eno
mesto
.
Kjer
se
je
uselila
nesreča
,
obsedí
in
rada
pride
druga
za
njo
.
Besede
ní
govoril
Radovan
,
tožbe
mu
ní
bilo
iz
ust
,
solzé
mu
ní
bilo
v
oko
,
ko
je
zvedel
strašno
vest
;
zadela
ga
je
naravnost
v
sercé
!
Duša
mu
je
oterpnila
,
telesne
moči
so
mu
odrekle
.
Bolečina
mu
je
bila
zasadila
ostro
želo
v
serce
s
tako
močjo
,
da
se
je
želu
odlomila
ost
;
brez
čuta
je
bil
,
brez
jasne
zavesti
.
Malo
dobrega
je
bil
vžil
Radovan
v
svoji
mladosti
;
ternjeva
mu
je
bila
pot
skozi
življenje
od
skromne
očetove
hiše
do
daljnega
vélikega
mesta
,
kjer
se
je
pripravjal
za
učiteljski
stan
.
Lahko
bi
bil
dobival
dovolj
podpore
od
gospoda
Mirodolskega
,
kateri
ga
je
ljubil
,
kakor
svojega
sina
;
a
Radovan
je
hotel
stati
na
svojih
nogah
.
Zase
je
živel
v
tujem
mestu
,
redko
je
zahajal
v
družbe
svojih
verstnikov
,
redko
vdeleževal
se
njih
veselic
,
in
tam
ní
bil
najglasnejši
med
njimi
.
Zato
ní
bil
posebno
priljubljen
svojim
tovarišem
;
bili
so
celo
med
njimi
,
ki
so
ga
po
strani
gledali
,
kakor
da
bi
mu
ne
bilo
prav
upati
.
Vse
to
ga
je
bolelo
,
a
ne
motilo
.
Splošna
sodba
o
njem
je
bila
ta
,
da
je
priden
,
pošten
,
da
mu
ní
moči
očitati
ničesa
,
a
suhoparen
,
brez
ognja
,
brez
čuta
.
Radovan
brez
čuta
!
on
,
ki
je
imel
serce
tako
polno
ljubezni
!
A
ljubezen
je
hranil
zaperto
in
zakleneno
v
serci
;
ní
je
kazal
pred
svetom
,
ni
je
razdajal
,
kakor
drugi
,
na
drobno
.
Rad
je
imel
vse
ljudi
,
sovraštvu
ní
bilo
prostora
v
njegovem
serci
;
a
ljubil
je
samo
dvé
bitji
na
svetu
,
svojo
mater
in
nevesto
svojo
.
Radovan
je
ljubil
svojo
mater
,
kakor
more
ljubiti
svojo
mater
mordà
samo
izobražen
kmečkih
roditeljev
sin
,
ki
ne
potroša
svoje
ljubezni
z
objemanjem
,
poljubovanjem
in
sladkimi
imeni
;
ki
je
imel
,
v
velikem
sijajnem
mestu
živeč
,
toliko
priložnosti
,
spoznavati
poveršnost
in
plitvost
gosposkega
ženstva
in
ceniti
po
pravi
vrednosti
zvesto
serce
,
na
skrivnem
gorečo
ljubezen
proste
slovenske
matere
!
Svoji
nevesti
je
hranil
čisto
,
neoskrunjeno
serce
;
izkušnjave
velikega
mesta
so
ga
zastonj
vabile
;
on
ní
tergal
za
kratek
čas
pisanih
cvetic
,
ki
rastó
ob
potu
.
Ljubezen
mu
je
bila
svet
čut
,
ne
igrača
,
ki
jo
človek
zamenja
z
drugo
,
kader
se
je
prejšnje
naveličal
.
Mladost
mu
je
bila
čas
dela
,
ne
vživanja
;
kar
ima
življenje
lepega
in
sladkega
,
naj
mu
hrani
,
da
pride
čas
,
nepokušeno
,
nenačeto
.
Po
vsej
pravici
si
je
smel
Radovan
obetati
lepo
,
veselo
prihodnjost
,
zasluženo
z
delom
in
trudom
,
sè
zmérnostjo
in
zatajevanjem
.
Pogled
v
jasno
prihodnjost
mu
je
bil
tolažba
in
podpora
,
ko
so
mu
pešale
moči
,
ko
mu
je
upadalo
serce
v
življenja
trudu
in
boju
.
Naj
mu
je
bilo
še
tako
temno
obnebje
,
dve
prijazni
zvezdi
ste
mu
sijali
,
razsvetljevali
mu
pot
.
In
teh
dveh
zvezd
,
v
kateri
se
je
oziral
z
vero
,
upanjem
in
ljubeznijo
,
teh
dveh
zvezd
se
mu
je
ena
uternila
!
Dvé
bitji
je
ljubil
na
svetu
,
in
eno
je
izgubil
,
kako
izgubil
!
Da
bi
mu
smert
vzela
nevesto
,
ta
strašna
misel
ga
je
res
plašila
v
černih
trenotjih
,
kakor
mora
mu
je
ležala
časi
na
persih
;
a
stresel
se
je
in
zavedel
:
to
ní
mogoče
,
ta
sreča
mora
biti
njegova
;
zagotovljena
mu
mora
biti
edina
ta
,
saj
se
je
vsej
drugi
rad
odpovedal
!
In
zdaj
!
Česar
si
ní
smel
misliti
prej
,
to
bi
mu
bilo
zdaj
tolažba
!
Ako
bi
mu
jo
bila
vzela
nemila
smert
,
kervavelo
bi
mu
serce
;
obiskaval
bi
jo
,
solzé
bi
točil
na
njen
grob
,
in
solzé
bi
mu
lajšale
bolečino
.
Izgubil
bi
jo
bil
in
vendar
ne
popolnem
izgubil
;
v
serci
bi
hranil
njen
spomin
čist
in
svetál
,
v
serci
bi
mu
živela
jasna
njena
podoba
;
gledal
bi
jo
,
pogovarjal
se
z
njo
v
tihih
trenotjih
;
ne
bil
bi
sam
!
In
vendar
mera
njegove
nesreče
še
ni
bila
polna
.
Mati
mu
nanagloma
zbolí
,
zastonj
je
bila
vsa
pomoč
.
Sirota
že
prej
ní
bila
terdnega
zdravja
,
sinova
nesreča
ji
je
presunila
serce
.
Radovan
je
ljubil
svojo
mater
;
nesli
so
mu
jo
v
grob
,
in
on
ní
potočil
solze
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
bi
se
vse
v
sanjah
godilo
.
Obilo
mero
terpljenja
more
prenašati
človeško
serce
,
kar
preseza
to
mero
,
tega
ne
čuti
več
.
Narava
ní
dobra
mati
človeku
,
vendar
za
edino
to
naredbo
,
ki
kaže
neko
vsmiljenje
do
ubozega
otroka
,
bodimo
ji
hvaležni
;
ko
bi
mogel
človek
terpeti
bez
konca
,
ko
bi
mogel
čutiti
brez
meje
bolečino
na
bolečino
,
kolikor
jih
more
zadeti
človeško
serce
—
grozna
misel
!
Sam
je
bil
Radovan
,
tako
sam
na
svetu
;
zapuščen
kakor
otrok
,
ki
se
je
izgubil
v
tamnem
gozdu
!
Kam
bi
na
j
se
bil
obernil
,
kje
iskal
tolažbe
,
pri
gospodu
Mirodolskem
in
hčeri
njegovi
,
ki
sta
bila
sama
tako
potrebna
tolažbe
?
Temán
mu
je
bil
svet
,
dasi
je
tako
lepo
sijalo
solnce
na
jasnem
jesenskem
nebu
.
Njemu
je
bilo
solnce
zašlo
;
končana
mu
je
bila
pot
,
kaj
naj
bi
ga
še
vezalo
na
življenje
?
Pusto
in
prazno
mu
je
bilo
vse
;
oko
mu
je
gledalo
,
a
jasno
ní
videlo
ničesa
;
ves
svet
mu
je
bil
kakor
z
mreno
preprežen
.
Tamne
misli
so
se
mu
podile
po
glavi
,
nejasne
,
brez
določne
oblike
,
kakor
po
nébesu
oblaki
.
Kakor
ranjena
zver
je
pohajal
po
gozdu
,
brez
počitka
,
brez
hrane
;
kakor
hudodelnik
se
je
ogibal
človeškega
obličja
.
Kako
prijazen
je
bil
prej
z
ljudmi
,
kako
rad
se
je
pogovarjal
sè
svojimi
sosedi
!
In
zdaj
!
v
serce
ga
je
zbodlo
,
kader
je
zagledal
človeški
obraz
.
V
serce
se
je
smilil
ljudem
,
dasi
so
poznali
samo
polovico
njegovo
nesreče
!
Ubogi
Radovan
!
Tako
nesrečnega
se
čutiš
,
kakor
meniš
da
ní
bil
nikedar
človek
na
svetu
nesrečen
!
In
vendar
,
kaj
se
ti
je
zgodilo
,
kaj
te
je
zadelo
?
Smert
ti
je
vzela
mater
;
ljubil
si
jo
,
z
njo
si
želel
živeti
,
z
otročjo
ljubeznijo
slajšati
ji
življenja
večer
,
v
obili
meri
poverniti
ji
vse
,
kar
je
sirota
zate
storila
,
trudila
se
in
terpela
.
To
veselje
,
to
sladko
nado
ti
je
razderla
smert
z
nemilo
roko
.
Velika
izguba
,
huda
bolečina
;
a
tolaži
se
,
pomisli
:
naravni
zakon
je
,
da
gre
mati
pred
sinom
iz
sveta
!
Izneverilo
se
ti
je
dekle
,
katero
si
ljubil
,
v
katero
si
stavil
vero
in
up
.
Če
te
vse
zapusti
,
če
te
vse
izda
,
ona
,
upal
si
,
ostane
ti
zvesta
.
Zapustila
te
je
,
zavergla
je
tvoje
zvesto
serce
,
šla
je
za
drugim
;
kaj
je
njej
vsa
tvoja
ljubezen
in
zvestoba
;
kaj
njej
to
,
da
ti
je
vzela
vero
v
človeštvo
,
da
ti
je
zamorila
mladost
,
uničila
nadepolno
življenje
!
Ti
se
čudiš
,
da
še
solnce
sije
,
da
še
zemlja
zelení
,
in
po
njej
hodijo
ljudje
,
kakor
da
bi
se
ne
bilo
nič
zgodilo
.
O
Radovan
,
Radovan
!
Kako
slabo
poznaš
tí
življenje
!
Med
knjigami
ti
je
pretekla
mladost
,
in
iz
knjig
se
ne
spoznava
življenje
.
Svoj
svet
si
snoval
si
v
svojih
sanjah
,
a
ta
vzorni
svet
kako
malo
je
podoben
svetu
,
kakoršen
je
v
resnici
!
Srečno
si
živel
v
svojem
zračnem
domu
,
prišel
si
na
zemljo
in
noga
se
ti
je
izpoleknila
o
pervi
stopinji
!
Vso
svojo
vero
si
stavil
v
eno
bitje
,
v
stvar
s
človeškim
obličjem
,
z
lepim
ženskim
obličjem
,
in
to
bitje
se
ti
je
izneverilo
!
Na
eno
ladijo
si
bil
naložil
vse
svoje
blago
,
vso
svojo
srečo
,
in
ta
ladija
se
ti
je
razbila
!
Je-li
to
modrost
,
je-li
to
sad
tvoje
učenosti
?
Malikoval
si
in
bridko
se
pokoriš
za
svoje
malikovanje
.
In
vendar
kedó
bi
te
grajal
!
Koliko
blagih
mož
je
bilo
pred
tabo
,
katerim
se
je
godilo
enako
,
in
koliko
jih
bode
za
tabo
!
In
če
ti
poči
serce
,
vedi
,
da
nisi
pervi
,
in
da
tudi
zadnji
ne
bodeš
!
O
žalostna
,
kervava
ironija
!
Kaka
dajmonska
moč
žene
tolikokrat
ravno
najblažjega
moža
z
nepremagljivo
silo
,
da
slep
na
desno
in
na
levo
hrepeni
samo
po
enem
,
po
nestanovitni
,
omahljivi
ženski
!
Zakaj
je
ravno
njegova
ljubezen
tako
neskončno
globoka
!
Zakaj
mora
biti
tako
?
Ne
bi
li
bilo
morebiti
bolje
,
da
bi
bil
tudi
on
,
kakor
jih
je
sto
in
sto
drugih
okrog
njega
,
lahkih
misli
in
lahkega
serca
?
Koliko
bridke
nesreče
bi
bilo
manj
na
svetu
!
Krepki
hrast
,
kateremu
gloje
drobni
červ
oserčje
,
začne
s
časom
hirati
;
pérje
se
mu
suši
in
rumeni
;
smertna
bolezen
mu
razgraja
po
udih
.
Radovan
je
terpel
na
skrivnem
;
preobili
žalosti
,
ki
mu
je
polnila
serce
,
ní
dal
duška
ne
z
besedo
,
ne
sè
solzó
.
Pereči
ogenj
,
ki
mu
je
,
v
persih
zapert
,
razjedal
serce
,
prime
se
mu
telesa
.
Hude
vročine
mu
raznemajo
kri
,
divjajo
mu
po
udih
,
po
možganih
.
Ko
pride
neko
jutro
Breda
k
njemu
pogledat
,
sirota
ní
imela
mirú
,
najde
ga
na
postelji
,
oblečenega
;
komaj
jo
je
poznal
.
Hitro
gre
povedat
očetu
;
pošljejo
po
zdravnika
.
Zdravnik
pride
z
gospodom
Mirodolskim
in
Bredo
,
pregleda
ga
in
pravi
,
da
je
bolezen
nevarna
;
pokoja
je
treba
bolniku
in
najskerbnejše
postrežbe
.
Ali
težavo
so
imeli
z
njim
.
Prosil
jih
je
:
Pustite
me
!
Kaj
mi
hočete
?
saj
vam
nisem
nobenemu
nič
žalega
storil
!
Pustite
me
,
naj
v
miru
umerjem
!
S
težka
ga
je
preprosila
Breda
,
da
je
povžil
nekoliko
hladilne
pijače
;
a
nikakor
ga
ní
bilo
pregovoriti
,
da
bi
se
pustil
prenesti
v
Mirni
dol
.
Njegov
odgovor
je
bil
:
Pustite
me
tukaj
;
od
tód
imam
bliže
do
matere
;
tu
sem
pervič
zagledal
ta
žalostni
svet
,
tu
hočem
zatísniti
očí
.
Ne
mudite
me
,
mati
me
čakajo
;
čujte
,
mati
me
kličejo
!
Tiho
,
tiho
,
mati
!
skoraj
bom
pri
vas
;
saj
ne
morem
živeti
brez
vas
;
vi
ste
me
radi
imeli
,
mati
!
vi
in
nihče
drug
na
svetu
!
—
Nato
utrujen
zaspi
.
Zdravnik
migne
,
da
zdaj
je
čas
,
zadnji
čas
.
V
spanji
ga
preneso
v
Mirni
dol
.
Žalost
se
je
bila
uselila
v
Mirnem
dolu
.
Mirnega
doma
si
je
želel
blagi
mož
na
svoje
stare
dní
,
zato
je
imenoval
Mirni
dol
svojo
novo
domačijo
.
Miren
je
bil
zdaj
njegov
dom
,
a
takega
mirú
si
pač
ní
želel
,
ko
se
je
preseljeval
v
ta
kraj
!
Kako
se
je
bil
izpremenil
ubogi
mož
!
Za
deset
lét
se
je
bil
postaral
;
zapustile
so
ga
bile
dušne
in
telesne
moči
.
Odljuden
je
bil
in
osoren
;
še
svoji
hčeri
ni
dal
prijazne
besede
.
Videti
ni
mogel
ničesa
,
kar
ga
je
spominjalo
izgubljenega
otroka
.
Tu
je
imela
Breda
priložnost
,
kazati
svojo
angelsko
poterpežljivost
.
Radovanova
bolezen
se
ní
obernila
ne
na
boljše
ne
na
slabše
.
Skoraj
ves
čas
je
ležal
v
nezavesti
;
Breda
je
bila
noč
in
dan
poleg
njegove
postelje
:
stregla
mu
je
kakor
mati
bolnemu
otroku
.
Z
roko
mu
je
hladila
razbeljeno
čelo
,
kar
je
bilo
videti
da
dobro
dé
bolniku
.
Ali
kaj
je
terpela
uboga
sirota
,
kako
ji
je
kervavelo
serce
,
ko
ga
je
slišala
govoriti
v
vročinskih
sanjah
:
„
Kaj
bodete
vi
sè
svojimi
dekleti
!
Metle
jim
v
roke
,
da
pometajo
dvorišče
moji
kraljici
.
O
kako
je
lepa
moja
kraljica
,
moja
Zora
!
Kakor
roža
med
osatom
!
Ne
roža
!
bela
je
kakor
lilija
,
in
čista
in
nedolžna
kakor
lilija
!
Lepa
je
in
zvesta
!
Zvestoba
,
pravijo
,
ne
druži
se
z
lepoto
.
Ljudje
govoré
,
ker
ne
poznajo
moje
Zore
.
Knezi
jo
snubijo
in
kralji
,
iz
daljnih
dežel
prihajajo
,
v
deveto
deželo
je
segel
njene
lepote
glas
.
Klanjajo
se
do
tal
pred
njeno
lepoto
;
zlate
krone
si
snemajo
z
glav
ter
jih
pokladajo
v
prah
pred
njene
noge
.
A
moja
kraljica
sedi
ponosna
na
svetlem
prestolu
;
zaničljivo
jih
gleda
in
z
drobno
nožico
se
igra
po
tleh
ter
suje
v
stran
bleščeče
krone
.
Idite
,
govori
jim
,
knezi
in
kralji
!
Izbrala
sem
si
že
ljubega
,
ki
kraljuje
v
mojem
serci
;
pastir
je
moj
ljubi
,
bele
ovčice
pase
na
zelenem
travniku
in
jaz
jih
bodem
pasla
z
njim
!
“
In
zopet
čez
nekaj
časa
:
„
Prišla
si
,
Zora
moja
;
saj
sem
vedel
,
da
prideš
!
Pa
so
me
strašili
hudobni
ljudje
,
ki
mi
ne
privoščijo
moje
sreče
;
dejali
so
mi
,
da
si
me
zapustila
,
da
si
šla
z
mladim
kraljevičem
,
ki
je
lep
,
kakor
pomladansko
jutro
!
Res
si
zapustila
dom
in
očeta
,
a
šla
si
v
daljno
tuje
mesto
obiskat
bolnega
prijatelja
,
da
ne
bode
tako
sam
.
Tako
sam
sem
bil
in
zapuščen
;
še
matere
ní
bilo
k
bolnemu
otroku
.
Ljudje
pravijo
,
da
so
bolni
;
gotovo
so
hudo
bolni
,
da
ne
pridejo
k
svojemu
otroku
.
Ti
pa
si
prišla
,
zlata
zvezda
moja
!
Nič
te
ní
deržalo
,
ne
očetove
ne
sestrine
prošnje
;
ní
te
strašila
daljna
pot
!
Prišla
si
in
mehko
svojo
ročico
mi
pokladaš
na
vroče
čelo
.
O
položi
mi
jo
sim
na
serce
,
še
bolj
vroče
mi
je
serce
od
ljubezni
do
tebe
.
Kaj
me
gledaš
s
tako
žalostnim
očesom
!
Kedó
ti
je
kaj
žalega
storil
!
O
svet
je
tako
hudoben
,
Zora
moja
!
Vse
nama
zavida
najino
srečo
.
Strupene
kače
lazijo
med
cveticami
po
travi
.
Glej
tam
ónega
pisanega
gada
;
tebe
zalazuje
,
sladka
nevesta
moja
!
Beživa
,
beživa
,
Zora
moja
!
zapustiva
ta
hudobni
svet
;
svet
noče
,
da
bi
bila
srečna
!
Stisni
se
v
moje
naročje
!
V
naročji
te
nesem
čez
hribe
in
doline
;
sovražnik
je
za
nama
!
O
hvalo
Bogu
;
rešena
sva
!
Glej
,
široko
morje
blešči
pred
nama
;
ladija
naju
čaka
ob
bregu
;
bela
jadra
so
razpeta
;
urno
v
ladijo
!
Nič
se
ne
boj
,
nevesta
moja
!
pokojno
je
morje
,
prijazna
sapica
diše
in
morske
ribice
plešejo
in
spremljajo
ladijo
.
Dalje
,
dalje
!
Glej
že
naju
pozdravlja
zelen
otok
,
prijazno
naju
vabi
v
mirno
svoje
naročje
!
“
Utrujen
umolkne
;
merzel
pót
mu
je
oblil
celo
in
težko
sope
.
Čez
nekaj
časa
izpregleda
;
stermeče
oči
vpira
v
svojo
strežnico
:
„
Ti
nisi
Zora
!
Kaj
hočeš
ti
,
tuje
dekle
,
pri
meni
!
Kje
je
Zora
?
Ravnokar
je
bila
tù
;
njena
roka
je
bila
v
moji
roki
;
kam
si
jo
dela
?
Ti
hočeš
biti
na
njenem
mestu
,
ti
hošeš
biti
moja
nevesta
,
nikedar
!
“
In
jezen
sune
od
sebe
roko
deklice
,
ki
ga
je
tolažila
in
mirila
.
In
ko
pride
gospod
Mirodolski
sam
tolažit
bolnika
,
gleda
ga
debelo
,
rekoč
:
„
Kedó
si
ti
,
čestiti
starček
?
Znan
se
mi
vidiš
;
zdi
se
mi
,
da
sem
te
že
videl
nekjé
.
Ti
si
Lear
,
kralj
Lear
si
ti
:
otročja
nehvaležnost
ti
je
razorala
čestito
obličje
.
Kje
so
tvoje
hčeri
,
Lear
?
Nehvaležne
so
bile
,
tí
si
jih
preklel
in
zdaj
si
nesrečen
!
In
vendar
vse
to
ní
nič
res
.
Breztelesna
prikazen
si
tí
,
stara
basen
,
otročja
pripovedka
;
vse
nič
res
;
otročje
nehvaležnosti
ni
na
svetu
.
Izgini
izpred
mojih
očí
,
hudó
jim
dé
tvoja
prikazen
!
“
Táko
je
bilo
sedaj
življenje
v
Mirnem
dolu
!
In
gospa
Jarinova
?
Zapustila
je
bila
grad
takoj
drugi
dan
po
dogodbi
,
ki
je
uničila
srečo
sosedni
družini
.
Vsa
poterta
je
bila
;
ní
čudo
,
čutila
je
žena
,
da
je
,
če
tudi
nehoté
,
kriva
nesreče
.
Nemogoče
ji
je
bilo
priti
in
posloviti
se
od
svojega
nesrečnega
soseda
.
Poslala
mu
je
pisemce
z
naslednjimi
versticami
:
„
Gospod
!
Da
si
le
predobro
vem
,
da
bodete
moje
imé
,
moj
spomin
preklinjali
do
konca
dni
,
ne
morem
vendar
iti
od
tód
brez
vsega
slovesa
.
Tolažiti
vas
,
nimam
pravice
,
tudi
opravičevala
se
ne
bodem
;
zastonj
bi
bila
vsaka
beseda
,
nesreča
dela
človeka
krivičnega
!
Samo
toliko
vam
rečem
:
Mnogo
sem
terpela
v
svojem
življenji
,
vse
moje
terpljenje
ní
bilo
nič
proti
nesreči
,
ki
me
je
z
vami
vred
zadela
.
Kako
rada
bi
vam
podala
roko
v
slovo
,
videla
vas
več
ne
bodem
,
a
ne
upam
se
pred
vaše
obličje
.
Z
Bogom
,
z
Bogom
!
“
Mračilo
se
je
že
,
ko
je
stopal
póstaren
mož
po
slabo
uglajeni
stezi
preko
gostega
smerekovega
gozda
.
Ni
ga
motilo
,
da
so
se
mu
noge
,
trudne
ali
nemarne
,
pogosto
izpotikale
ob
korenine
,
ki
so
se
spenjale
tu
in
tam
čez
stezo
,
debelim
kačam
podobne
;
ní
ga
plašila
temà
,
ki
je
gledala
tako
strahovito
z
debelimi
,
černimi
očmi
iz
med
goščave
;
dobre
volje
je
bil
,
zdaj
je
žvižgal
,
zdaj
popeval
kratke
pesmice
s
hripavim
glasom
,
ki
se
pa
vendar
ní
neprijetno
razlegal
po
samotnem
gozdu
;
zdaj
je
oponašal
sovo
,
ki
se
je
oglašala
v
smerečji
,
zdaj
métal
svoje
pokrivalo
za
netopirji
,
ki
so
mu
preletavili
pot
.
Mudilo
se
mu
ní
,
kakor
je
bilo
videti
;
po
časi
je
korakal
,
da
si
ni
bilo
videti
gozdu
konca
ne
kraja
pred
njim
.
Strah
ga
ní
bilo
;
vse
je
kazalo
,
da
je
mož
vajen
gozda
in
nočí
.
Tudi
ni
vedel
,
zakaj
bi
se
bal
;
zlato
in
srebro
,
in
kar
je
sploh
posvetnega
blaga
,
ní
ga
težilo
na
potu
;
in
tudi
,
kar
je
imel
na
životu
,
težko
da
bi
bilo
mikalo
razbojnika
,
ki
preži
za
germovjem
ob
cesti
.
„
V
pričo
razbojnika
pél
serčán
bo
prazen
popotnik
,
“
pravi
rimski
pesnik
.
Bál
se
torej
ní
naš
popotnik
,
prazen
je
bil
in
razen
tega
je
vihtil
v
zarujeveli
roki
krepko
gerčavo
gorjačo
in
nekoliko
korakov
pred
njim
je
mirnodušno
stopal
zvest
tovariš
:
velik
,
kosmat
pes
;
star
je
bil
res
in
suh
,
kakor
njegov
gospod
;
vendar
ní
mu
bilo
upati
,
tako
hudo
je
gledal
in
nekaj
zób
si
je
bil
še
ohranil
iz
življenja
nadlog
za
silo
!
Bál
se
ní
,
pravimo
,
naš
popotnik
,
prej
bi
se
ga
bil
kedó
drug
vstrašil
,
ako
bi
ga
srečal
sam
v
gozdu
,
zlasti
po
noči
;
po
vsej
svoji
prikazni
je
bil
nekako
v
sredi
med
razbojnikom
in
beračem
.
Vendar
ne
bodemo
ga
dalje
popisovali
:
bralec
,
ki
nas
je
prijazno
spremljal
do
zdaj
,
upamo
da
ga
je
že
ugenil
,
njega
in
njegovega
tovariša
,
ako
se
še
spominja
moža
,
katerega
so
bili
prinesli
na
pol
mertvega
v
Mirni
dol
.
Spominja
se
morebiti
še
čudnega
tovariševega
imena
,
njegovega
gotovo
ne
;
povedali
mu
ga
nismo
,
ne
vedoč
,
da
ga
srečamo
še
kedaj
.
Dajmo
mu
,
kakor
vsem
osebam
té
povesti
,
izmišljeno
imé
,
imenujmo
ga
Záboja
.
Zaboj
torej
je
koračil
pozno
po
gozdu
.
Ko
se
je
naveličal
žvižganja
in
petja
,
jél
se
je
za
kratek
čas
pogovarjati
sè
svojim
tovarišem
:
„
Kam
se
ti
tako
mudi
,
žival
božja
?
Strah
te
morda
vendar
ne
bó
,
kaj
?
Če
nama
bo
prenočiti
nocój
v
gozdu
,
saj
ne
bo
pervič
,
in
zadnjič
morebiti
tudi
ne
.
Brutus
,
Brutus
!
Meni
se
zdí
,
da
si
postal
mehkužen
na
svoje
stare
dni
;
gorke
večerje
si
želiš
in
mehke
postelje
starim
kostém
;
po
človeškem
obličji
hrepeniš
;
morebiti
še
doživim
,
da
bodeš
prijazno
z
repom
migal
,
da
bodeš
roko
lizal
človeku
!
Ali
sem
te
tako
učil
?
O
Brutus
,
Brutus
!
ne
zabi
mojih
naukov
,
ne
iznevéri
se
sebi
in
meni
;
ne
žali
me
,
ne
delaj
mi
sramote
!
Ostaniva
si
zvesta
;
nikomur
dobre
besede
,
prijaznega
pogleda
;
ne
prilizujva
se
,
ne
prosiva
;
sovraživa
,
zaničujva
kakor
do
sedaj
človeka
!
—
Lačen
si
?
Ne
bodi
lén
;
tod
po
germovji
poišči
;
zajca
bi
pač
težko
dohajal
,
ali
kaka
miška
bi
se
ti
še
dala
vjeti
;
ne
bodi
tako
izbirčen
,
moj
Brutus
,
za
silo
tudi
mišje
mesó
!
In
če
tudi
miši
ne
vjameš
,
brez
večerje
ne
bodeš
,
nič
se
ne
bój
;
kos
kruha
imava
,
zasluženega
ne
izprošenega
;
zaslužen
kruh
,
dober
kruh
!
Samo
prositi
ne
;
nobeden
človek
na
svetu
ní
vreden
najine
prošnje
!
Vidiš
,
Brutus
,
kako
lepo
te
učim
!
Ali
tí
me
ne
poslušaš
;
kaj
imaš
,
kaj
vohaš
in
cviliš
.
Brutus
?
“
Pes
zares
ní
več
poslušal
;
videti
je
bilo
,
da
je
našel
nekaj
nenavadnega
ob
potu
.
Vohal
je
in
cvilil
,
z
repom
je
migal
ter
obračal
se
proti
svojemu
gospodu
.
Zaboj
radoveden
pospeši
korake
.
Ko
pride
do
mesta
,
kaj
vidi
!
Ženska
v
gosposki
obleki
je
ležala
ob
potu
;
mesec
,
ki
je
bil
priplaval
na
nebo
,
obseval
je
mlado
,
bledo
obličje
.
Očí
so
ji
bile
zaperte
;
Zaboj
je
mislil
,
da
spi
;
spéče
dekle
v
takem
času
,
v
takem
kraji
!
Jame
jo
buditi
,
dekle
se
ne
zdrami
;
vendar
za
trenotje
odpre
malo
očí
,
potem
zopet
zamiži
.
Takoj
je
izprevidel
Zaboj
,
da
je
dekle
onemoglo
in
zgrudilo
se
ob
potu
.
Upála
lica
so
mu
jasno
pričala
,
da
je
sirota
mnogo
prestala
,
morebiti
celo
lakot
terpela
,
gotovo
pa
je
bila
utrujena
.
Kaj
začeti
?
Pomagati
je
treba
,
ali
kakó
?
Do
bližnje
vasi
je
dobro
uro
hoda
,
in
dekle
ne
more
hoditi
.
V
zadregi
se
posvetuje
sè
svojim
tovarišem
po
stari
navadi
:
„
Kaj
bo
pa
zdaj
,
Brutus
?
Pravo
preglávico
si
mi
nakopal
sè
svojim
vohanjem
na
glavo
!
Kaj
je
bilo
meni
tega
treba
?
Ti
stojiš
in
me
gledaš
;
svetuj
,
kaj
je
storiti
?
Tukaj
je
vendar
ne
moreva
pustiti
,
dasi
ima
človeško
podobo
.
Jaz
sovražim
človeštvo
,
kakor
veš
;
vendar
človek
ne
more
vedno
ravnati
po
svojem
prepričanji
.
Zdi
se
mi
,
Brutus
,
da
toliko
veš
,
kakor
jaz
.
Ne
!
Jaz
nekaj
vém
,
dobra
misel
,
Brutus
!
prav
dobra
;
kaj
praviš
?
Blizo
tukaj
,
kakih
dvajset
korakov
od
pota
v
stran
,
na
desno
,
ima
oglar
Peter
,
najin
prijatelj
,
svojo
kolibo
;
saj
poznaš
Petra
;
prenočevala
sva
že
pod
njegovo
streho
v
slabem
vremenu
.
Dober
mož
,
Peter
!
Zadeniva
ter
nesiva
jo
pod
njegovo
streho
;
človek
storí
,
kar
more
.
Ali
kako
bi
se
to
najbolje
nosilo
?
Ne
spominjam
se
,
da
bi
bil
kedaj
prenašal
človeka
.
Tvoja
pomoč
mi
bode
,
kakor
vidim
,
malo
prida
;
poskusimo
takó
,
saj
ne
bode
pretéžko
.
“
In
Zaboj
vzame
deklico
v
naročje
,
kakor
jemlje
mati
dete
iz
zibeli
.
Čudno
je
bilo
videti
gerčavega
,
zanemarjenega
moža
,
s
kako
skerbnostjo
in
rahločutnostjo
se
je
vêdel
pri
tem
nenavadnem
poslu
;
popravljal
in
naravnaval
ji
je
obleko
,
ki
je
bila
v
neredu
,
krilo
ji
je
potegnil
čez
noge
,
da
bi
se
ne
videle
,
rekoč
:
„
Vidiš
,
Brutus
,
tako
je
treba
!
Pa
kaj
ti
veš
,
kako
se
je
vesti
z
gosposkim
ženstvom
!
Kmet
si
bil
,
kmet
boš
,
okoren
,
neolikan
,
neotesan
:
jaz
sem
živel
nekedaj
med
gospodo
,
malo
da
nisem
bil
sam
gospod
.
Kaj
ne
?
težko
verjeti
,
ko
me
človek
zdaj
takega
vidi.
Kako
je
to
lahko
!
Nesel
bi
jo
do
perve
vasi
;
samo
bojim
se
,
da
bi
mi
sirota
ne
ugasnilo
v
naročji
po
potu
.
Očital
bi
si
,
ako
bi
se
kaj
zgodilo
;
nagle
pomoči
je
treba
!
“
V
takem
pogovoru
pridejo
do
kolibe
;
dekle
je
ves
čas
ležalo
,
kakor
da
bi
spalo
,
možu
v
naročji
.
Koliba
je
bila
temna
,
kar
ni
moglo
biti
po
volji
vsmiljenemu
Samarijanu
.
„
Nič
luči
!
Peter
je
z
doma
,
pri
svojem
delu
;
križ
!
Kaj
bo
zdaj
!
Dobro
,
da
je
vsaj
vrata
pustil
odperta
:
mož
se
ne
boji
tatóv
;
ko
bi
človek
vsaj
vedel
,
kje
tiči
,
da
bi
ga
šel
poklicat
na
pomoč
.
Pa
kaj
govorim
?
poskusimo
,
kar
moremo
;
bo
že
kakó
!
“
In
oprimši
stopa
v
tamno
,
borno
poslopje
,
ter
tiplje
okolo
sebe
,
da
bi
se
ob
kaj
ne
zadel
z
nežnim
bremenom
v
naročji
.
V
kolibi
otiplje
pogerneno
klop
,
ki
je
bila
oglarju
za
posteljo
;
nanjo
položi
dekleta
.
Posrečilo
se
mu
je
tudi
,
da
najde
kos
lojeve
sveče
,
in
kar
je
treba
,
da
se
luč
naredi
.
Serce
se
mu
je
olajšalo
,
ko
je
gorela
luč
in
razsvetljevala
ubožno
stanico
.
Hitro
poišče
nekoliko
stare
obleke
,
ter
jo
podloži
dekletu
pod
glavo
,
da
bi
tako
terdo
ne
ležala
.
Izzuje
ji
čeveljce
,
da
bi
si
bolje
počila
.
„
Do
tù
je
bilo
še
vse
po
sreči
!
“
govori
sam
sè
seboj
;
„
sirota
še
diha
,
če
tudi
po
malem
,
iskrica
še
telí
;
treba
vpihati
jo
do
plamena
.
Tam-le
bo
nekaj
,
saj
sem
vedel
,
da
mož
ne
bode
brez
takega
zdravila
!
“
In
s
police
ob
steni
vzame
stekleno
posodo
;
derži
si
jo
pred
očí
rekoč
:
„
Malo
,
malo
,
vendar
bó
za
silo
;
imenitna
ní
tá
pijača
,
a
koristna
.
Peter
,
brez
tvojega
dovoljenja
!
“
Odmaší
posodo
,
vlije
nekoliko
kapljic
dekletu
na
sence
ter
ga
začne
rahlo
dergniti
z
dlanjo
,
potem
drugo
sence
in
zadnjič
čelo
.
Ne
brez
vspeha
!
Dekle
izpregleda
,
gane
z
roko
,
ki
ji
je
prej
,
kakor
mertva
ležala
ob
životu
.
Videti
ji
je
bilo
,
da
bi
rada
govorila
,
ali
imela
ni
dovolj
moči
.
Kmalo
zopet
zamiži
;
vendar
mož
je
bil
zadovoljen
.
„
Vem
,
kaj
bi
rada
,
“
govori
pologlasno
,
„
če
tudi
povedati
ne
moreš
;
vodé
ti
je
treba
;
hitro
po
vode
!
Ti
,
Brutus
,
pa
res
nisi
za
nobeno
rabo
;
tí
stojiš
in
gledaš
,
pomogaš
ne
.
Nocoj
sem
pervič
nezadovoljen
s
tabo
;
ker
že
ní
,
da
bi
te
kam
poslal
,
ostani
tu
pri
njej
na
straži
;
samo
posode
je
treba
!
“
Pogleda
po
izbi
in
v
kotu
vidi
lončen
verč
;
vzame
ga
ter
urno
odide
.
Vedel
je
za
studenec
,
ki
je
tekel
blizo
oglarjevega
domovja
.
Kmalo
se
verne
s
polnim
verčem
.
Kozarca
pač
ni
bilo
pri
hiši
,
vedel
je
,
da
bi
ga
zastonj
iskal
;
znal
si
je
pomagati
.
V
votlo
dlan
desne
roke
vlije
iz
verča
vode
,
potem
ji
privzdigne
z
levico
glavo
,
in
polno
dlan
ji
nastavi
k
ustom
.
Ko
je
dekle
začutilo
hladno
vodo
,
začne
jo
hlastno
srebati
in
požirati
.
Voda
jo
je
tako
okrepčala
,
da
izpregovori
sè
slabim
glasom
:
„
Kje
sem
?
“
„
Nič
se
ne
bojte
;
pri
dobrih
ljudéh
!
“
tolaži
jo
Zaboj
;
„
slaba
streha
,
dobri
ljudje
!
Samo
mirni
bodite
;
ne
govorite
mi
,
slabi
ste
,
pokoja
vam
je
treba
;
vse
bo
še
dobro
;
meni
zaupajte
,
ki
sem
vaš
zdravnik
;
ne
glejte
me
tako
plašno
;
obraz
in
obleka
ne
obeta
mnogo
,
vém
;
a
na
vnanjost
ní
gledati
,
meni
verújte
.
Najbolje
,
da
zaspite
,
ako
mogoče
.
“
„
Ker
ste
tako
dobri
,
prosila
bi
vas
—
“
Mož
ji
ne
dá
izgovoriti
;
migne
ji
z
roko
,
da
naj
bo
mirna
:
„
Poskusite
zaspati
,
ako
mogoče
;
spanje
najbolje
zdravilo
;
potem
bomo
že
videli
,
kaj
se
dá
še
storiti
.
“
Tako
jo
je
tolažil
;
ugenil
je
bil
njeno
željo
,
ali
kako
ji
vstreči
?
Tekel
bi
v
vas
,
kakor
še
nikoli
ni
tekel
;
ali
dekleta
samega
pustiti
—
nevarno
!
Kaj
,
ko
bi
prikolovratil
Peter
?
dekle
bi
se
ga
vstrašilo
,
strah
bi
ji
škodil
.
Res
je
imel
večerjo
pri
sebi
:
todà
kaj
bo
kos
terdega
kruha
oslabelemu
gosposkemu
dekletu
?
Ko
bi
se
vendar
kaj
našlo
pri
domu
?
—
Pri
oglarji
?
Malo
upanja
;
vendar
poskusiti
je
treba
.
Mož
iztakne
in
preišče
vsa
kota
.
Imel
je
nocoj
očitno
srečo
.
Iz
skrivne
shrambe
izvleče
nekaj
v
papir
zavitega
.
„
Kedó
bi
si
bil
kaj
takega
mislil
?
“
govori
zadovoljen
in
vesel
;
„
glej
,
glej
!
stari
dimež
ti
zajuterkuje
kakor
gospoda
!
Gotovo
ima
tudi
mleko
kje
skrito
;
černega
ne
verujem
da
bi
pil
,
tako
gosposki
vendar
še
ní
:
poglejmo
tam
v
oni
lonček
na
polici
!
—
Saj
sem
vedel
!
Peter
,
jutri
boš
brez
zajuterka
;
nič
ne
dé
,
tolaži
se
:
tí
nisi
edini
poštenjak
,
ki
gre
zjutraj
s
praznim
želodcem
na
delo
.
To
bo
nam
za
večerjo
,
in
brinovca
tudi
ne
bo
,
pomagaj
si
enkrat
z
vodo
!
“
Že
je
gorel
ogenj
,
skoraj
brez
dima
;
oglar
je
imel
suha
dreva
.
Prijetna
gorkota
se
je
širila
po
hladnem
prostoru
;
dobro
je
dela
oterplim
udom
oslabelega
dekleta
,
ki
je
bilo
zopet
zaspalo
.
Pri
ognji
sta
stala
lončka
za
večerjo
.
Zaboj
je
netil
ogenj
in
kuhal
,
Brutus
pa
,
ki
je
videl
,
da
ní
potreba
njegove
pomoči
pri
kuhanji
,
spravi
se
k
postelji
ter
začne
lizati
zdaj
roke
,
zdaj
noge
spečemu
dekletu
.
Lepo
ga
je
bilo
videti
,
kako
mirno
je
stal
,
ko
mu
je
bila
v
spanji
položila
roko
na
glavo
;
ní
se
genil
,
da
bi
ne
probudil
dekleta
.
Voda
je
vrela
v
loncih
;
Zaboj
pa
je
stal
poleg
ognja
zamišljen
.
Čudna
misel
mu
je
rojila
po
glavi
;
pomišljal
se
je
in
spominjal
:
tako
nekako
znan
se
mu
je
dozdéval
ta
ženski
obrazek
:
in
ta
glas
—
gotovo
ga
je
že
čul
nekedaj
,
ali
kje
?
Misel
mu
ne
dá
mirú
,
obletava
ga
in
nadleguje
kakor
sitna
muha
,
ki
je
ní
odgnati
.
Po
perstih
stopa
proti
postelji
in
gleda
dekleta
.
Nemogoče
!
in
vendar
ji
je
tako
podobna
!
Nemogoče
?
Na
svetu
je
vse
mogoče
,
in
živemu
človeku
se
vse
lahko
primeri
!
Vse
zastonj
;
ní
se
mogel
iznebiti
spomina
na
hišo
v
prijazni
dolini
,
kjer
je
ležal
nekedaj
takó
,
kakor
leži
sedaj
tam
ona
deklica
.
V
oni
gostoljubni
hiši
je
videl
—
ali
se
mu
je
samo
sanjalo
?
—
zdelo
se
mu
je
,
da
je
videl
deklico
,
vesela
hčerko
srečnega
očeta
—
očí
,
lasje
,
obrazek
,
vse
táko
,
in
vendar
vse
takó
izpremenjeno
!
Če
je
res
ona
,
kaj
je
sirota
preterpela
v
tem
kratkem
času
!
Čudno
je
bilo
možu
v
serci
pri
tej
misli
.
Serce
se
mu
je
tajalo
kakor
led
,
ki
ga
obseva
gorko
pomladansko
solnce
.
O
da
bi
se
motil
,
da
bi
ne
bilo
vse
nič
res
!
Večerja
je
bila
gotova
.
Prijetni
duh
,
ki
se
je
razlegal
po
izbi
,
probudi
dekleta
;
očí
se
ji
žaré
,
sirota
je
bila
—
lačna
!
Dragi
bralec
!
ali
si
že
kedaj
v
svojem
življenji
videl
lačnega
,
prav
lačnega
,
gladnega
,
izstradanega
človeka
?
Videl
si
ga
,
kaj
ne
da
?
in
podal
si
mu
hrane
;
in
ko
je
tako
prav
hlastno
in
slastno
povžival
podano
mu
hrano
,
povej
,
nič
se
ne
sramuj
:
ali
nisi
čutil
tedaj
najvišega
,
najslajšega
veselja
,
ki
ga
more
čutiti
človeško
serce
?
Ako
nisi
imel
té
sreče
,
milujemo
te
;
tí
ne
veš
,
kaj
je
največe
veselje
na
svetu
;
ti
ne
umeš
besed
izveličarja
,
ki
pravi
:
Lačen
sem
bil
,
in
ví
ste
me
sitili
!
—
Mati
,
ki
doji
dete
na
