milostiva—
dvakrat
ga
je
poskusil
zavratno
umoriti
.
Enkrat
ga
je
napadel
,
ko
je
bil
dvoboj
prekinjen
in
je
moj
sin
držal
orožje
obrnjeno
k
tlom
;
drugič
se
je
Lenard
sklonil
k
tlom
in
je
na
ta
način
od
zdolaj
gor
hotel
Mihaela
zabosti
v
srce
.
To
je
prepovedano
po
vseh
predpisih
dvoboja
,
to
se
po
vsem
svetu
imenuje
umor
in
kdor
kaj
takega
stori
je
morilec
.
Ko
je
moj
sin
Lenarda
premagal
,
je
imel
moj
sin
po
predpisih
dvoboja
pravico
da
ga
usmrti
,
a
Mihael
tega
ni
storil
.
«
»
In
—
ali
je
Mihael
težko
ranjen
?
«
Boječe
je
vprašala
Renata
in
povesila
oči
,
kakor
da
je
s
tem
vprašanjem
izdala
svojo
srčno
skrivnost
.
»
Mihaelova
rana
ni
težka
.
Čez
dober
teden
bo
zdrav
.
Ali
vsak
Lenardovih
poskusov
zavratnega
umora
je
bil
tak
,
da
je
res
pravi
čudež
,
da
Mihael
že
ne
leži
v
grobu
.
In
vidite
,
milostiva
baronica
,
ko
bi
bil
Mihael
v
tem
dvoboju
padel
,
umrl
bi
bil
zaradi
Vas
.
Nikar
se
ne
razburjajte
.
Saj
vem
,
da
ste
vi
na
vsem
tem
nedolžni
in
da
nič
ne
morete
za
to
,
da
Vas
Mihael
ljubi
.
Ali
uvideti
morate
,
da
sem
po
pravici
v
skrbeh
za
svojega
sina
,
ker
je
vsak
čas
v
stanu
staviti
svoje
življenje
v
nevarnost
—
zaradi
Vas
.
«
»
Ali
—
tega
vendar
ne
more
nihče
reči
,
da
se
je
vršil
ta
nesrečni
dvoboj
zaradi
mene
,
«
se
je
branila
Renata
.
»
Ne
spominjam
se
niti
najmanjše
stvarice
vsled
katere
bi
bilo
moglo
priti
do
dvoboja
zaradi
mene
.
«
»
Saj
gotovga
tudi
jaz
ničesar
ne
vem
...
to
pa
vem
,
da
Vas
moj
sin
blazno
ljubi
in
da
bi
se
zaradi
nobene
druge
žene
ne
dvobojeval
...
Toda
,
obljubili
ste
mi
,
kar
sem
Vas
prosil
in
to
me
pomirja
vsaj
za
prihodnjo
.
Zato
vam
bom
vedno
hvaležen
,
vedno
,
milostiva
baronica
.
«
Stari
gospod
je
vstal
in
se
je
pripravil
za
odhod
.
»
Milostiva
-
ali
mi
tudi
zdaj
ne
daste
roke
?
«
Renata
je
pristopila
bližje
in
dala
Kržinarju
roko
.
»
Zdravstvujte
,
«
je
rekla
tiho
in
rosa
ji
je
stopila
na
oči
.
Stari
gospod
se
je
priklonil
in
poljubil
drobno
roko
barbnice
Renate
.
»
Ne
čudim
se
nič
,
ne
čudim
se
nič
«
,
je
dejal
mrmraje
kakor
bi
govoril
sam
s
seboj
in
naglo
zapustil
sobo
.
Ko
je
stari
Kržinar
prišel
k
Renati
,
ni
vedel
,
kaj
da
ji
naj
reče
in
niti
na
jasnem
si
ni
bil
,
kaj
da
hoče
.
A
sedaj
je
bil
pač
zadovoljen
,
da
je
po
svoji
sodbi
tako
dobro
uredil
vso
stvar
,
a
tudi
žalosten
,
ker
je
zdaj
prvič
prišel
do
spoznanja
,
kako
srečen
bi
bil
njegov
sin
,
če
bi
bila
Renata
njegova
žena
.
Ugibal
je
dolgo
,
ali
naj
Mihaelu
kaj
pove
o
svojem
obisku
pri
baronici
Renati
ali
naj
o
njem
molči
.
Rekel
si
je
,
da
se
bo
Mihael
razljutil
,
če
izve
,
kar
je
vse
povedal
baronici
Renati
in
kaj
je
od
nje
zahteval
in
ker
se
je
bal
,
da
bi
Mihaelu
vsako
razburjenje
znalo
škodovati
,
se
je
naposled
le
odločil
,
da
mu
za
sedaj
zamolči
svoj
obisk
pri
baronici
Renati
.
»
Torej
,
sin
moj
,
«
je
rekel
stari
Kržinar
,
ko
je
sedel
pri
postelji
svojega
sina
»
vsa
Ljubljana
govori
samo
o
tvojem
dvoboju
.
«
»
To
sem
si
mislil
!
Ni
mala
reč
taka
dva
dvoboja
za
malo
Ljubljano
.
Kaj
je
s
kapetanom
Mrmoljo
.
«
»
Pod
ključ
so
ga
spravili
.
Obiskal
sem
polkovnika
in
ta
mi
je
obljubil
,
da
ga
hitro
reši
zapora
.
«
»
S
kom
ste
še
govorili
?
«
»
Gospa
Terezija
je
prišla
vprašat
za
tvoje
zdravje
.
Grozno
je
huda
,
ne
da
si
ranil
Lenarda
in
da
je
Mrmolja
spravil
Ogulina
skoro
na
drugi
svet
,
marveč
da
si
na
večeru
pri
Benalji
pozabil
plesati
ž
njo
.
Kako
si
mogel
pozabiti
na
ta
ples
?
«
»
Tega
sam
ne
vem
,
«
je
odgovoril
Mihael
,
ki
mu
ni
bilo
prav
nič
všeč
,
da
je
oče
izvedel
ta
dogodek
.
»
Čim
ozdraviš
,
moraš
Terezijo
obiskati
in
jo
prositi
odpuščanja
.
«
»
Prav
rad
—
to
se
ob
sebi
razume
.
«
»
Storiti
moraš
to
toliko
bolj
,
ker
je
Terezija
mnenja
,
da
je
ona
vzrok
tvojemu
dvoboju
z
Lenardom
.
«
»
Kako
to
?
«
Mihael
je
resnično
strmel
,
ko
je
slišal
,
kaj
si
domišlja
gospa
Terezija
.
»
Ona
misli
,
da
sta
se
z
Lenardom
sprla
,
ker
ti
nisi
ž
njo
plesal
.
«
»
Ljubi
oče
—
to
je
že
preveč
neumno
.
Zaradi
gospe
Terezije
se
jaz
ne
bom
nikdar
in
z
nikomur
dvobojeval
.
«
»
Ne
?
«
Prav
zategnjeno
je
izrekel
stari
Kržinar
to
besedo
.
»
Nikdar
?
Z
nikomur
?
«
»
Nikdar
in
z
nikomur
,
ljubi
oče
—
tudi
če
bi
se
odločil
,
da
se
ž
njo
poročim
.
«
»
Kar
je
moja
iskrena
želja
,
«
je
naglo
pripomnil
Kržinar
.
»
Vidiš
—
zdaj
,
ko
je
dvoboj
končan
,
ti
tudi
lahko
povem
,
česar
prej
nisem
hotel
.
Zdi
se
mi
,
da
si
se
dvobojeval
z
Lenardom
zaradi
kake
žene
.
Če
ta
žena
ni
gospa
Terezija
,
mora
biti
kaka
druga
.
In
to
mi
ni
všeč
.
Obljubil
si
mi
,
da
si
glede
gospe
Terezije
premisliš
...
«
»
Saj
razmišljam
pogostoma
o
tej
stvari
,
se
je
hitro
oglasil
Mihael
,
a
dogovorjeni
rok
še
ni
pretekel
.
«
Da
-
a
zdi
se
mi
,
da
si
vendar
nekako
vezan
,
da
se
v
tem
času
ne
zanimaš
za
nobeno
drugo
,
kaj
se
da
bi
se
dvobojeval
.
«
»
Nisem
se
dvobojeval
zaradi
kake
ženske
.
Nihče
na
svetu
ne
ve
,
kaj
je
bil
vzrok
dvoboju
.
Lenard
bo
molčal
,
ker
bi
bilo
zanj
sramotno
,
če
ni
govoril
in
mene
ne
pripravi
nobena
sila
na
svetu
do
tega
,
da
bi
povedal
vzrok
dvoboju
.
»
Potem
ni
nobenega
dvoma
,
da
si
se
bojeval
zaradi
kake
ženske
«
,
je
vzkliknil
stari
Kržinar
.
»
Prav
to
ni
bilo
.
Poslušaj
moj
očetovski
svet
,
Mihael
.
Vzemi
Terezijo
.
Srečen
in
zadovoljen
boš
in
jaz
bom
imel
svoje
veselje
,
ker
mi
bo
tvoja
sreča
lepšala
večer
mojega
življenja
.
Mihael
,
odloči
se
!
«
»
Dokler
ne
poteče
dogovorjeni
rok
,
ne
morem
ničesar
reči
.
Še
je
nekaj
tednov
časa
.
Točno
ob
minuti
,
ko
poteče
rok
,
Vam
povem
,
kako
se
zgodi
.
«
Stari
Kržinar
ni
bil
kar
nič
zadovoljen
s
tem
odgovorom
,
toda
vedel
je
,
da
pri
Mihaelu
ničesar
ne
opravi
,
če
bi
ga
začel
siliti
in
nagovarjati
in
zato
je
umolknil
.
Lenard
baron
Benalja
in
Štefan
vitez
Ogulin
sta
ležala
več
tednov
;
Lenard
je
ležal
pri
svoji
materi
,
Štefana
pa
so
zdravili
v
bolnici
.
Vzlic
temu
,
da
sta
drug
o
drugem
le
malo
izvedela
,
sta
si
bila
svesta
,
da
gojita
oba
le
eno
misel
,
da
ju
oba
navdaja
le
ena
želja
.
Koprnela
sta
si
poosveti
,
in
v
dolgih
urah
samote
delala
najstrašnejše
načrte
.
Ko
je
Lenard
toliko
okreval
,
da
je
mogel
zapustiti
posteljo
,
se
je
nemudoma
lotil
priprav
za
svojo
osveto
.
Ves
čas
,
kar
je
bival
v
Ljubljani
,
je
bil
vedno
v
zvezi
z
rokovnjaškim
poglavarjem
Rudečim
Jakobom
,
ki
ga
je
tudi
večkrat
zvečer
obiskoval
in
se
ž
njim
posvetoval
glede
različnih
podjetij
.
Njemu
je
Lenard
sporočil
,
da
bi
rad
ž
njim
govoril
in
dober
teden
pozneje
se
je
Rudeči
Jakob
oglasil
pri
Lenardu
.
Rudeči
Jakob
je
bil
previden
in
nezaupen
in
Lenardu
že
celo
ni
verjel
več
,
odkar
je
imel
sum
,
da
se
Lenard
črfti
barona
in
hoče
rokovjaškega
poglavarja
ločiti
od
Eleonore
.
Vsled
tega
je
Rudeči
Jakob
najprej
obiskal
svojega
prijatelja
Ogulina
,
pri
katerem
je
izvedel
vse
podrobnosti
dvoboja
,
tako
da
je
že
slutil
,
kaj
da
bo
Lenard
od
njega
zahteval
.
Rudečemu
Jakobu
se
je
že
dolgo
tožilo
po
Eleonori
.
Vse
njegove
misli
in
vsa
njegova
hrepenenja
so
ji
bila
posvečena
;
zbiral
je
denar
,
še
loteval
najpredrznejših
napadov
,
izvrševal
najsmelejša
rokovnjaška
junaštva
,
vse
z
namenom
,
da
bi
čim
prej
pnšel
do
tolikega
bogastva
,
da
bi
mogel
nuditi
Eleonori
mirno
,
brezskrbno
in
udobno
življenje
.
Dokler
je
Lenard
z
materjo
in
Sestrama
prebival
pod
cerkljanskimi
šumami
,
je
Eleonora
ljubila
Rudečega
Jakoba
.
Ljubila
ga
je
strastno
,
ne
le
ker
je
bil
svoje
vrste
lep
mož
,
nego
tudi
zato
,
ker
ga
je
njegova
rokovnjaška
slava
v
njenih
očeh
visoko
dvigala
nad
druge
moške
.
Materina
ciganska
kri
se
v
Lenardu
in
v
Eleonori
ni
nikdar
zatajila
.
Bila
sta
si
podobna
,
ne
le
po
zunanjosti
,
nego
tudi
po
mišljenju
in
značaju
,
po
ukusu
in
navadah
;
Eleonora
je
tudi
v
mestu
ostala
taka
,
kakor
je
bila
na
deželi
.
Mestna
družba
jo
je
pač
opilila
in
gladila
,
a
njenih
divjih
instinktov
ni
nič
ublažila
,
pač
pa
poostrila
njeno
zvijačnost
in
utrdila
njeno
brezvestnost
.
Ljubki
obraz
ji
je
dal
sredstvo
,
da
je
varala
vse
in
da
je
dostikrat
ukanila
tudi
svojega
brata
Lenarda
.
Nič
ni
ugovarjala
bratovemu
nasvetu
,
naj
pozabi
Rudečega
Jakoba
in
skuša
ujeti
kakega
bogatega
ženina
.
Ravnala
se
je
po
Lenardovih
željah
,
celo
toli
vestno
,
da
jo
je
brat
dostikrat
hvalil
;
spretno
je
nastavljala
svoje
mreže
in
imela
kmalu
toliko
častilcev
,
da
so
jo
zavidala
druga
ljubljanska
dekleta
.
Pripravljena
in
odločena
je
bila
,
da
se
omoži
s
komurkoli
,
a
Rudečega
Jakoba
ni
pozabila
niti
za
trenotek
,
vedno
in
povsod
jo
je
spremljalo
spoznanje
,
da
bo
ž
njim
srečna
in
da
vse
,
kar
stori
,
se
zgodi
le
,
da
bi
sebi
in
njemu
zagotovila
bodočnost
.
Rudeči
Jakob
pa
tudi
Eleonori
ni
zaupal
.
Vedno
ga
je
trpinčila
misel
,
da
se
mu
Eleonora
naposled
venderle
izneveri
in
se
poroči
raje
z
drugim
,
kakor
z
rokovnjaškim
poglavarjem
,
ki
bo
moral
vse
žive
dni
trepetati
pred
rabljem
.
Zato
je
bila
že
dolgo
srčna
želja
Rudečega
Jakoba
,
da
naredi
konec
tem
negotovim
in
vsled
tega
neznosnim
razmeram
in
ko
je
izvedel
za
Lenardov
dvoboj
je
že
tudi
napravil
načrt
,
da
pridobi
sebi
Eleonoro
.
Ko
je
vladala
v
Ljubljani
že
tema
,
je
prišel
Rudeči
Jakob
na
stanovanje
Lenarda
barona
Benalje
.
Prišel
je
skrivaj
,
da
ga
nihče
v
hiši
ni
videl
in
skrivaj
pa
tudi
odšel
,
čim
se
je
začelo
daniti
.
Celo
noč
sta
se
Rudeči
Jakob
in
Lenard
Benalja
posvetovala
o
maščevanju
.
Vzela
sta
v
pretres
različne
načrte
in
se
dolgo
razgovarjala
o
vsaki
najmanjši
posamičnosti
.
Mirno
in
hladnokrvno
sta
se
posvetovala
in
dasi
se
je
šlo
za
smrt
različnih
ljudi
,
nista
nikdar
začutila
niti
najmanjšega
usmiljenja
z
izbranimi
žrtvami
.
Ko
je
bilo
posvetovanje
končano
,
je
Rudeči
Jakob
primaknil
pred
papir
in
pero
s
črnilom
.
»
Zdaj
je
samo
še
treba
,
da
določiva
plačilo
,
ki
je
dobim
,
ako
storim
in
izvedem
vse
,
kar
sva
se
dogovorila
.
Prevzel
sem
teško
nalogo
.
Bil
sem
že
neštetokrat
v
smrtnih
nevarnostih
,
a
v
takih
še
nikdar
,
v
kakršne
pojdem
sedaj
.
Zato
zahtevam
tudi
primernega
plačila
,
zakaj
samo
da
osvetim
tebe
,
ljubi
Lenard
,
za
to
še
prsta
ne
ganem
.
«
»
Kakega
plačila
pa
še
želiš
?
Kar
boš
storil
,
ti
bo
dovolj
dobička
vrglo
.
«
»
Morda
bo
mnogo
dobička
,
morda
ga
ne
bo
nič
.
To
je
moja
stvar
.
A
če
naj
nesem
zate
svojo
glavo
na
semenj
,
hočem
imeti
plačilo
tudi
od
tebe
.
«
Lenard
se
je
lokavo
nasmehnil
,
kakor
bi
hotel
reči
,
da
dobi
Rudeči
Jakob
že
primerno
plačilo
.
»
Povej
,
kaj
zahtevaš
;
to
moram
vender
vedeti
,
kako
naj
ti
drugače
kaj
obljubim
.
Rudeči
Jakob
je
uprl
roko
ob
mizo
,
pogledal
resno
in
grozeče
Lenardu
v
oči
in
je
rekel
:
»
Torej
slušaj
,
kaj
zahtevam
.
Prvo
je
,
da
dobim
Eleonoro
za
ženo
.
V
tvojih
očeh
vidim
,
da
ti
ta
moja
zahteva
ne
ugaja
,
ali
svarim
te
Lenard
,
izbij
si
iz
glave
vse
zle
misli
,
ker
v
tej
stvari
ne
poznam
šale
in
ne
poznam
usmiljenja
.
«
»
Kako
si
postal
krivičen
in
nezaupljiv
«
se
je
hlinil
Lenard
.
Sem
li
kdaj
izrekel
le
eno
samo
besedo
,
iz
katere
smeš
oklepati
,
da
ti
nečem
dati
Eleonore
?
Kaj
sva
govorila
tisto
noč
pred
mojim
odhodom
iz
cerkljanskega
gozda
—
saj
veš
,
tistega
hrastovega
gozda
,
kjer
imaš
zakopan
svoj
denar
?
Tedaj
sem
ti
vender
prisegel
,
da
dobiš
Eleonoro
tisti
dan
za
ženo
,
ko
sam
spoznaš
,
da
se
moreš
ž
njo
poročiti
.
Sam
si
rekel
,
naj
počakamo
,
da
zbereš
dovolj
denarja
.
«
»
To
je
vse
res
,
pa
ti
Lenard
nisi
bil
še
nikoli
mož
beseda
.
Po
tvojih
žilah
se
pretaka
baronovska
in
ciganska
kri
,
in
zmožen
si
tudi
najgrjega
zločina
.
«
»
Čuješ
rokovnjaški
poglavar
,
ne
pozabi
s
kom
govoriš
.
«
Rudeči
Jakob
se
je
zasmejal
na
ves
glas
.
»
Otročaj
«
je
z
izrazom
preziranja
zaklical
Lenardu
.
»
Ko
bi
ti
vedel
kdo
sem
jaz
,
bi
šele
prav
spoznal
,
kaka
reva
da
si
.
Pohodim
in
uničim
te
lahko
.
To
sam
dobro
veš
.
Svarim
te
tudi
:
nikar
ne
ugibaj
nobenih
zavratnosti
.
Vsak
poskus
bi
plačal
z
glavo
.
«
Rudeči
Jakob
je
govoril
tako
srdito
,
da
je
sicer
drzni
in
neustrašni
.
Lenard
postal
nekako
plah
.
»
Toda
,
pustiva
to
«
je
nadaljeval
Rudeči
Jakob
.
»
Jaz
ti
ne
zaupam
in
ker
hočem
varno
hoditi
,
zahtevam
dvoje
jamstev
,
če
naj
izpolnim
najin
dogovor
.
Prvo
jamstvo
je
,
da
pošlješ
ali
Eleonoro
ali
celo
rodovino
čez
poletje
nazaj
na
strmolsko
posestvo
,
kjer
ste
prej
bivali
.
Eleonora
mora
ostati
pod
nadzorstvom
mojih
ljudi
,
zakaj
ti
si
v
stanu
in
me
izdaš
v
tistem
trenotku
,
ko
je
tvoje
maščevanje
izvršeno
.
«
V
Lenardu
je
vse
vrelo
,
toda
znal
se
je
premagovati
,
znal
je
tudi
s
sovraštvom
v
srcu
sladko
govoriti
.
»
Ti
si
grd
in
nehvaležen
človek
Jakob
,
«
je
rekel
očitajoče
.
»
Storil
sem
zato
že
mnogo
in
ti
z
dejanji
dokazal
svoje
prijateljstvo
in
svojo
zvestobo
,
kako
mi
moreš
torej
očitati
,
da
nisem
vreden
tvojega
zaupanja
.
Ti
me
žališ
,
Jakob
,
a
jaz
sem
v
resnici
zvest
prijatelj
in
ti
hočem
zopet
pokazati
,
da
ti
vzlic
vsemu
zaupam
.
Ker
Eleonora
vendar
ne
more
dlje
časa
bivati
sama
na
pristavi
,
pride
vsa
moja
rodovina
čez
poletje
tja
,
jaz
pa
ostanem
v
mestu
.
Si-li
zdaj
zadovoljen
.
«
Kudeči
Jakob
je
samo
prikimal
;
verjel
ni
Lenardu
ničesar
.
»
In
kaj
je
drugi
pogoj
—
saj
si
govoril
o
dvojnem
jamstvu
?
«
je
zopet
povzel
Lenard
.
»
Spraviva
vse
v
red
.
«
»
Za
slučaj
,
da
se
poročim
z
Eleonoro
kakor
tudi
za
slučaj
,
da
pri
našem
podjetju
pridem
ob
življenje
,
hočem
tvoji
sestri
zagotoviti
njen
delež
na
dediščini
po
baronu
Evzebiju
.
Piši
torej
izjavo
,
da
izplačaš
svoji
sestri
dvajset
tisoč
tolarjev
,
in
podeduješ
premoženje
barona
Evzebija
.
«
Molče
je
segel
Lenard
po
peresu
in
po
papirju
ter
je
zapisal
izjavo
,
ki
jo
je
zahteval
Rudeči
Jakob
.
Soba
je
bila
slabo
razsvetljena
in
Rudeči
Jakob
ni
zapazil
malicijoznega
nasmeha
,
ki
je
trepetal
na
ustnicah
barona
Lenarda
.
Ko
je
bila
izjava
spisana
jo
je
Lenard
počasi
in
razločno
prečital
in
jo
potem
izročil
rokovnjaškemu
poglavarju
.
»
Izpolnil
sem
torej
tudi
tvoj
drugi
pogoj
,
«
je
dejal
Lenard
»
in
je
zdaj
vse
v
redu
.
«
»
Vse
je
v
redu
in
najdlje
čez
tri
mesece
bo
tudi
izvršeno
,
kar
sva
se
dogovorila
,
«
je
dejal
Rudeči
Jakob
in
segel
po
svojem
plašču
.
»
Bodi
pošten
,
Lenard
,
in
dobro
bo
za
naju
oba
.
«
»
Zanesi
se
name
,
kakor
se
zanašam
jaz
nate
«
,
je
odgovoril
Lenard
in
je
segel
Rudečemu
Jakobu
v
roke
.
»
Čez
dober
teden
bo
Eleonora
na
pristavi
.
«
Stisnila
sta
si
roki
—
potem
je
Rudeči
Jakob
tiho
in
previdno
zapustil
hišo
.
Lenard
se
je
na
pol
opravljen
vrgel
na
posteljo
,
a
spati
ni
mogel
.
Šele
zdaj
je
udarila
na
dan
njegova
jeza
in
užaljenost
.
»
Le
čakaj
,
hudič
rudeči
,
«
se
je
togotil
polglasno
.
»
Ko
boš
visel
na
vešalah
,
tedaj
se
bom
pa
jaz
veselil
!
Ne
praviš
zastonj
,
da
se
pretaka
po
mojih
žilah
italijanska
in
ciganska
kri
.
«
Ko
je
Rudeči
Jakob
stopil
na
ulico
,
je
videl
da
se
že
dani
.
Zavil
se
je
tesneje
v
svoj
dolgi
plašč
,
pomaknil
široki
klobuk
v
čelo
in
korakal
sredi
ulice
,
držeč
roko
vedno
ob
držaju
svojega
bodala
.
V
stari
hiši
na
Rebri
je
imel
somišljenika
,
malega
krojača
,
pri
katerem
se
je
skrival
,
kadar
se
je
mudil
v
Ljubljani
in
ki
je
bil
njegov
pomočnik
pri
različnih
podjetjih
.
Krojač
ni
vedel
,
kdo
je
Rudeči
Jakob
in
kaj
da
je
,
in
Rudeči
Jakob
je
menil
,
da
je
pri
njem
popolnoma
varen
,
in
da
nihče
ne
ve
za
to
njegovo
skrivališče
.
Toda
vedel
je
eden
,
Lenard
baron
Benalja
.
Krojač
Matjok
je
še
spal
,
ko
je
Rudeči
Jakob
potrkal
na
njegova
vrata
.
Na
rokovnjaško
znamenje
je
odprl
in
spustil
Rudečega
Jakoba
v
sobo
,
ki
jo
je
potem
skrbno
zaprl
.
Krojačevo
stanovanje
je
bilo
napolnjeno
z
vsakovrstnim
blagom
,
kajti
Matjok
je
bil
glavni
razpečevale
rokovnjaškega
plena
.
Preskrbljeno
je
pa
bilo
tudi
za
varnost
.
Pri
oknu
je
bila
pričvrščena
lestev
iz
vrvi
,
iz
sobe
je
vodila
druga
lestev
v
podstrešje
,
v
tleh
pa
je
vodila
odprtina
v
klet
.
Rudeči
Jakob
se
je
vrgel
na
krojačevo
posteljo
,
med
tem
ko
je
Matjok
postavil
na
mizo
mrzle
pečenke
,
kruha
in
prašno
buteljko
plemenitega
vina
.
»
Matjok
—
dela
bo
,
«
je
končno
izpregovoril
Rudeči
Jakob
.
»
Dela
bo
in
zaslužka
bo
.
Če
nama
bo
sreča
mila
,
ti
ne
bo
več
treba
prodajati
ukradenega
blaga
in
krpati
umazanih
hlač
.
«
»
Hm
—
kako
si
rekel
?
«
se
je
oglasil
Matjok
.
»
Dela
bo
—
zasluška
bo
?
Hm
—
če
bi
ga
le
bilo
.
«
»
Malo
krvi
bo
teklo
—
pa
kaj
zato
—
da
bo
le
zaslužek
.
«
»
Hm
—
kako
si
rekel
!
malo
krvi
bo
teklo
?
«
je
ponavljal
Matjok
.
»
Hm
—
če
jo
že
padarji
vsak
dan
prelivajo
,
naj
jo
enkrat
še
krojač
.
«
»
Ali
poznaš
mladega
Kržinarja
«
»
Hm
—
Kržinarja
?
Kajpak
!
Lep
človek
!
Bogat
človek
!
Ponosen
človek
!
Škoda
zanj
!
Ali
ga
bodeva
?
«
»
Samo
gledala
bodeva
,
kako
ga
bodo
drugi
—
«
»
Hm
—
pa
zaslužek
,
jaz
bi
rad
kaj
zaslužil
!
«
»
Le
nič
se
ne
boj
—
zaslužka
bo
dosti
.
«
Rudeči
Jakob
je
bil
sedel
k
mizi
in
se
je
pokrepčal
;
Matjok
je
sedel
na
postelji
,
in
gledal
pred
se
na
tla
.
»
Ali
poznaš
barona
Benaljo
?
Starega
barona
Benaljo
in
njegovo
ženo
?
«
»
Hm
—
kako
si
rekel
?
Benaljo
poznam
.
Tudi
njegovo
ženo
poznani
.
Suha
je
kakor
bi
samo
prežganko
klepala
.
«
»
Tu
bodeva
tudi
imela
nekaj
opravka
—
pa
ne
bo
nič
hudega
.
Ti
boš
moral
ž
njo
uiti
.
«
»
Hm
—
kako
si
rekel
?
Veš
,
Jakob
,
to
me
pa
nič
ne
veseli
.
Če
bi
ž
njo
ušel
,
bi
se
je
morda
nikoli
več
ne
odkrižal
.
Jaz
pa
suhih
žensk
ne
maram
.
Ženska
mora
biti
lepo
okrogla
.
»
Ne
boj
se
,
Matjok
.
Saj
ti
ne
bo
ostala
.
Samo
odpeljal
jo
boš
in
še
to
ne
daleč
.
«
Matjok
ni
bil
radoveden
.
Storil
je
,
kar
je
Rudeči
Jakob
zahteval
in
ni
nikdar
vprašal
ne
zakaj
ne
čemu
.
Vedel
je
,
da
je
Rudeči
Jakob
mož
beseda
in
to
mu
je
zadostovalo
.
»
Kdaj
pa
začneva
?
«
je
vprašal
po
dolgem
molku
.
»
Najbrž
že
v
kratkem
—
pred
vsem
je
treba
mladega
Kržinarja
zvabiti
na
Lesno
brdo
.
Ti
boš
na
to
pazil
,
kdaj
odide
.
Ali
boš
znal
?
«
»
Kaj
bi
ne
!
Kržinarjev
kočijaš
bodi
v
krčmo
»
k
modrasu
«
—
tam
bom
lahko
izvedel
,
kdaj
bo
odšel
.
«
»
Dobro
!
Hodi
odslej
vsak
večer
»
k
modrasu
«
in
ko
izveš
za
Kržinarjev
odhod
,
pa
to
sporoči
možu
,
ki
bo
prihajal
vsako
jutro
k
tebi
vprašat
.
Za
stroške
ti
dam
za
sedaj
pet
tolarjev
.
«
Kadar
je
Matjok
denar
zagledal
,
je
bil
vselej
dobre
volje
.
Naglo
je
pobasal
tolarje
in
svečano
obljubil
Rudečemu
Jakobu
,
da
bo
njegovo
naročilo
vestno
izpolnil
.
»
Dalje
glej
,
da
boš
natančno
izvedel
,
kako
živita
baron
Benalja
in
njegova
žena
«
je
dejal
Rudeči
Jakob
.
»
Namreč
kdaj
ustajata
,
koliko
imata
poslov
,
kdaj
hodi
baron
iz
hiše
in
kdaj
gospa
,
kje
spita
,
kako
se
pride
v
njiju
stanovanje
—
sploh
vse
kar
je
treba
vedeti
,
če
bo
kaj
stroškov
,
ti
jih
povrnem
.
Matjoka
je
beseda
o
stroških
tako
razveselila
,
da
je
celo
pozabil
na
svoj
običajni
»
Hm
—
kako
si
rekel
«
nego
radostno
obljubil
,
da
izve
vse
kar
je
treba
.
«
»
Potem
je
vse
v
redu
«
je
končal
Rudeči
Jakob
pogovor
.
»
Kar
bo
pozneje
storiti
,
ti
že
o
pravem
času
povem
.
Zdaj
mi
pripravi
ležišče
,
da
bom
do
mraka
lahko
mirno
spal
.
«
Matjok
je
peljal
Rudečega
Jakoba
pod
streho
,
kjer
je
imel
kamrico
,
zastavljeno
od
vseh
strani
s
starim
pohištvom
in
kjer
je
pripravil
ležišče
za
rokovnjaškega
poglavarja
.
Rudeči
Jakob
se
je
zaklenil
,
položil
na
mizico
bodalo
in
dva
napeta
samokresa
in
potem
mirno
zaspal
.
Leno
so
minevali
dnevi
.
Evzebij
baron
Benalja
se
je
držal
svojega
doma
,
kolikor
mu
je
bilo
največ
mogoče
.
Časih
se
je
zdelo
Renati
,
da
ostaja
doma
,
samo
da
bi
ona
ne
šla
nikamor
iz
hiše
.
Renata
je
pazila
na
svojega
moža
bolj
kakor
na
punčico
v
svojem
očesu
,
samo
da
ga
ohrani
pri
dobri
volji
in
pri
zdravju
.
Lahko
ji
to
ni
bilo
,
zakaj
Evzebij
je
bil
zdaj
mehak
in
jokav
,
zdaj
zopet
siten
in
nestrpen
.
Mihael
ni
videl
Renate
.
Ko
je
ozdravel
in
začel
zopet
hoditi
v
družbe
in
med
prijatelje
,
ga
je
dostikrat
obšla
želja
,
da
bi
govoril
vsaj
nekaj
besedi
z
Renato
,
ali
jo
vsaj
videl
,
a
ta
želja
se
mu
ni
izpolnila
.
Naposled
se
je
odločil
,
da
enkrat
obišče
barona
Evzebija
pod
pretvezo
,
da
pride
vprašat
za
njegovo
zdravje
,
ker
ga
ni
nikjer
videti
.
Tega
namena
ni
mogel
izpolniti
,
ker
je
bil
poklican
na
gradič
Lesno
brdo
.
Od
tam
je
namreč
dobil
obvestilo
,
da
so
se
pojavili
rokovnjači
v
okoliških
gozdih
in
da
zlasti
napadajo
njegovo
posestvo
,
dočim
puščajo
kmete
popolnoma
v
miru
.
Krojač
Matjok
je
bil
kmalu
v
položaju
sporočiti
Rudečemn
Jakobu
,
da
se
je
Mihael
pl.
Kržinar
z
dvema
najetima
človekoma
odpeljal
na
Lesno
brdo
in
da
je
pred
svojim
odhodom
povedal
doma
,
da
bo
rokovnjačem
tako
posvetil
,
da
se
ne
bo
nikoli
več
nobeden
upal
priti
v
bližino
Lesnega
brda
.
Ravno
tisti
dan
,
ko
je
Kržinar
odpotoval
iz
Ljubljane
,
se
je
baron
Evzebu
odločil
,
da
gre
zopet
enkrat
v
edino
kavarno
ki
je
bila
takrat
v
Ljubljani
.
Po
obedu
je
bil
nenavadno
živahen
in
je
hvalil
Mihaela
,
ki
se
upa
z
dvema
služabnikoma
iti
na
Lesno
brdo
preganjat
rokovnjače
,
a
Renata
je
vender
vedela
,
da
je
le
odsotnost
Mihaela
vzrok
dobremu
razpoloženju
njenega
moža
.
Renati
se
je
Evzebij
samo
še
smilil
,
da
bi
bila
zanj
vse
storila
.
V
kavarni
je
našel
baron
Evzebij
družbo
dobrih
znancev
.
Kvartal
je
ž
njimi
in
se
zabaval
ves
popoldne
in
nič
ni
zapazil
,
da
so
mladi
častniki
stikali
glave
,
se
ozirali
nanj
in
si
sušljaje
pripovedovali
stvari
,
ki
so
jih
očividno
silno
zanimale
.
V
mraku
,
ravno
ko
se
je
baron
Evzebij
odpravljal
domov
,
je
slučajno
prišel
v
obližje
te
družbe
in
čuvši
svoje
ime
,
postal
pozoren
.
»
Svetujem
ti
,
bodi
previden
«
je
rekel
eden
častnikov
.
»
Kržinar
je
pri
zadnjem
dvoboju
pokazal
,
da
ne
pusti
reči
nobene
besedice
o
baronici
Benalji
.
«
Evzebij
baron
Benalja
je
pri
teh
besedah
prebledel
kakor
smrt
.
Naglo
je
stopil
k
mizi
,
kjer
so
sedeli
častniki
.
Nič
ni
rekel
,
samo
gledal
jih
je
,
a
s
takim
izrazom
,
da
so
se
ga
skoro
ustrašili
.
Končno
je
eden
iz
družbe
vstal
in
ga
v
vidni
zadregi
vprašal
,
kaj
da
želi
.
»
Govorili
ste
o
moji
ženi
in
o
plem
.
Kržinarju
«
je
rekel
baron
Evzebij
.
»
Govorili
ste
tako
,
kakor
da
se
je
Kržinar
zaradi
moje
žene
dvobojeval
z
mojim
netjakom
.
Prosim
vas
,
gospodje
,
pojasnila
,
ker
ne
morem
dopustiti
,
da
bi
se
raznašale
o
moji
ženi
neutemeljene
govorice
.
«
Mladi
možje
so
bili
vsi
poparjeni
in
nihče
ni
vedel
,
kaj
naj
odgovori
razburjenemu
Evzebiju
.
»
Če
sem
prav
razumel
«
je
nadaljeval
baron
Evzebij
,
»
ste
rekli
,
da
Kržinar
ne
pusti
nobene
besede
reči
o
moji
ženi
in
da
je
to
pokazal
s
svojim
dvobojem
.
Prisiljen
sem
zahtevati
,
da
mi
to
razjasnite
.
Kolikor
je
meni
znano
,
ni
moja
žena
v
prav
nobeni
zvezi
s
tem
dvobojem
.
Vprašal
sem
tudi
svojega
netjaka
barona
Lenarda
Benaljo
,
kaj
je
bil
vzrok
dvoboju
in
on
mi
je
zatrdil
,
da
popolnoma
zasebni
prepir
.
Prosim
torej
,
povejte
mi
,
kako
morete
mojo
ženo
spravljati
v
zvezo
s
tem
dvobojem
.
«
Evzebij
baron
Benalja
je
pač
drhtel
razburjenja
in
gneva
,
ali
vzlic
temu
je
govoril
z
izredno
eneržijo
in
odločnostjo
.
»
Oprostite
gospod
baron
...
«
je
končno
rekel
eden
častnikov
.
»
Slabega
namena
ni
imel
nihče
...
gotovo
ne
...
pripovedovali
smo
si
pač
,
kar
se
govori
po
mestu
...
«
»
Kaj
se
govori
po
mestu
!
da
je
bila
moja
žena
vzrok
dvoboju
?
«
»
No
...
da
«
je
naposled
izjavil
eden
častnikov
.
»
Če
je
res
ali
če
ni
res
,
tega
ne
vem
...
a
govori
se
tako
.
«
»
In
vi
to
ponavljate
«
se
je
razljutil
baron
Evzebij
»
in
spravljate
s
tem
mojo
ženo
v
tako
zvezo
z
gospodom
Kržinarjem
,
da
mora
pasti
črna
senca
na
njeno
žensko
čast
.
Gospoda
,
moja
žena
nima
z
gospodom
Kržinarjem
nič
drugačnega
znanja
,
kakor
z
vsakim
drugim
moškim
,
ki
ji
je
bil
kdaj
predstavljen
.
Kdor
kaj
drugega
trdi
,
je
obrekljivec
in
kdor
take
govorice
raznaša
,
jemlje
pošteni
ženi
čast
.
«
Razburjenje
je
prevzelo
barona
Evzebija
tako
,
da
je
začel
trepetati
po
vsem
životu
,
omahoval
je
in
moral
se
je
z
obema
rokama
prijeti
za
stol
,
da
se
ni
zgrudil
.
Častniki
so
,
razžaljeni
po
Evzebijevih
besedah
,
planili
po
konci
in
začeli
protestirati
ter
zahtevali
naj
Evzebij
prekliče
.
Stari
mož
je
še
enkrat
zbral
vse
svoje
moči
.
Ponosno
se
je
vzravnal
.
»
Ničesar
ne
preklicem
«
je
izjavil
glasno
,
»
sicer
sem
vam
vsak
čas
na
razpolaganje
.
«
Moči
barona
Evzebija
so
bile
zdaj
izčrpane
.
Omahnil
je
in
padel
,
a
videli
so
ga
kavarniški
gostje
,
ki
so
bili
vsi
prihiteli
,
čuvši
nastali
prepir
.
Gostje
so
peljali
Evzebija
do
zofe
in
ga
nanjo
položili
.
Močili
so
mu
čelo
in
glavo
,
raz
katero
je
bila
padla
vlasulja
in
ko
je
prišel
nekoliko
k
sebi
,
so
mu
dali
piti
konjaka
,
da
se
je
okrepčal
.
Evzebijevi
znanci
so
med
tem
pomirjevali
razžaljene
častnike
in
jim
dopovedovali
,
naj
vendar
ne
zahtevajo
zadoščenja
od
tako
starega
in
bolnega
moža
,
marveč
naj
privolijo
,
da
se
stvar
iz
lepa
poravna
.
»
Dajte
baronici
Renati
častno
izjavo
in
baron
Evzebij
jo
bo
dal
vam
in
vse
bo
v
redu
«
,
so
govoril
Evzebijevi
prijatelji
in
bili
trdno
prepričani
,
da
bo
baron
Evzebij
s
tako
časno
poravnavo
zadovoljen
.
Toda
baron
Evzebij
Benalja
ni
hotel
o
taki
poravnavi
ničesar
vedeti
.
Komaj
je
prišel
toliko
k
sebi
,
da
ko
je
mogel
ganili
,
je
že
izjavil
,
da
poravnavi
ne
more
biti
govora
.
Ljuta
jeza
na
žaljivce
njegove
žene
mu
je
razvnela
kri
in
odločen
je
bil
,
da
vzlic
svoji
slabosti
in
starosti
prime
za
orožje
in
brani
v
dvoboju
čast
svoje
žene
.
Evzebij
baron
Benalja
je
bil
trdno
prepričan
,
da
ljubi
njegova
žena
Mihaela
Kržinarja
,
a
čisto
tako
je
bil
trdno
prepričan
,
da
Renata
svoje
ljubezni
ni
nikdar
izdala
z
nobeno
besedico
in
z
nobenim
dejanjem
,
niti
Mihaelu
niti
komu
drugemu
.
Mogla
je
biti
vzrok
dvoboju
med
Mihaelom
in
med
Lenardora
,
da
,
Evzebij
ni
dvomil
,
da
je
res
bila
Renata
ta
vzrok
,
ali
nad
vsak
dvom
je
bilo
,
da
Renata
ni
dala
za
to
nobenega
povoda
in
da
ni
o
vsem
tem
ničesar
vedela
.
Braniti
čast
svoje
žene
z
orožjem
v
roki
in
storiti
v
tem
boju
smrt
—
ta
misel
je
prevzela
Evzebija
z
vso
močjo
,
v
takem
dejanju
je
videl
najlepši
,
vse
presezajoči
dokaz
svoje
ljubezni
in
udanosti
do
Renate
.
»
Če
padem
,
bo
vsaj
vedela
in
spoznala
,
kako
resnično
,
presrčno
in
neskončno
sem
jo
ljubil
«
je
rekel
sam
pri
sebi
in
glasno
je
zaklical
»
odklanjam
vsako
poravnavo
.
«
Opiraje
se
na
dva
prijatelja
je
sicer
teško
stopajoč
,
a
s
ponosno
povzdignjeno
glavo
,
zapustil
kavarno
.
S
težavo
je
prišel
baron
Evzebij
do
svojega
doma
.
Njegovo
razburjenje
je
bilo
tako
veliko
,
da
nič
ni
pazil
nase
.
Stara
in
lena
njegova
kri
se
je
z
izredno
naglostjo
podila
po
njegovih
žilah
in
zazdelo
se
mu
je
,
kakor
da
ga
je
burni
prizor
v
kavarni
posvežil
in
poživil
.
Sicer
je
čutil
,
da
mu
srce
bije
z
izredno
silo
,
a
sodil
je
,
da
je
to
naravna
posledica
vsega
tega
,
kar
je
pravkar
doživel
.
Posli
so
se
ga
ustrašili
,
ko
so
ga
zagledali
,
tako
je
bil
slab
in
prepaden
.
Vlasulja
je
ostala
v
kavarni
pod
zofo
in
gola
glava
je
šele
prav
kazala
,
kako
star
in
izmozgan
je
baron
Evzebij
Benalja
.
Prihitela
je
tudi
Renata
.
Z
udano
skrbnostjo
je
sama
pripravila
vse
,
kar
je
bilo
treba
;
priredila
je
posteljo
in
poslala
po
zdravnika
.
Toda
Evzebij
baron
Benalja
ni
hotel
v
posteljo
in
ni
maral
nič
slišati
o
zdravniku
.
Odpravil
je
posle
m
pozval
Renato
naj
se
vsede
kraj
njega
.
»
Nekaj
važnega
ti
imam
povedati
,
«
je
rekel
,
ko
sta
bila
sama
.
»
Nekaj
nečuvenega
se
je
zgodilo
.
V
javni
kavarni
so
te
obdolžili
,
da
si
mi
nezvesta
,
da
imaš
ljubezensko
razmerje
z
Mihaelom
Kržinarjem
,
da
se
je
Kržinar
zaradi
tebe
dvobojeval
z
Lenardom
...
«
Spomin
na
dogodek
v
kavarni
je
v
novič
razljutil
barona
Evzebija
.
Sedaj
,
ko
je
videl
poleg
sebe
Renato
v
vsi
njeni
lepoti
in
mladosti
,
ga
je
naenkrat
obšel
sum
,
da
je
morda
vendar
ne
dolže
popolnoma
po
krivici
.
Ker
Renata
v
svojem
presenečenju
ni
takoj
odgovorila
,
jo
je
Evzebij
zagrabil
za
roko
in
zakričal
nanjo
:
»
Ali
si
čula
?
Ali
si
razumela
?
Dolže
te
,
da
me
varaš
in
da
se
je
Mihael
zaradi
tebe
dvobojeval
z
Lenardom
.
«
Šele
zdaj
se
je
Renata
zganila
.
»
Ta
dolžitev
je
podla
laž
,
«
je
rekla
samozavestno
.
»
Prepričana
sem
,
da
sam
ne
verjameš
česar
me
dolže
zlobni
ljudje
.
«
»
Kaj
zlobni
ljudje
—
celo
mesto
govori
tako
.
Ljudje
,
ki
te
niti
osebno
ne
poznajo
,
si
to
javno
pripovedujejo
.
Ali
pojmiš
,
kaka
sramota
je
to
zame
.
V
časti
sem
postal
star
in
zdaj
kaj
takega
!
«
»
Ne
razburjaj
se
,
Evzebij
,
«
je
prosila
Renata
.
»
Zaradi
podlih
govoric
se
ne
smeš
razburjati
.
Še
škodovati
bi
ti
utegnilo
.
Povej
mi
mirno
,
kaj
se
je
zgodilo
.
«
»
Še
prezgodaj
boš
vse
izvedela
«
,
se
je
ljutil
baron
Evzebij
.
»
In
kaj
bi
ti
pripovedoval
!
Saj
vendar
nisi
slepa
.
Da
je
Mihael
Kržinar
v
tebe
zaljubljen
,
do
blaznosti
zaljubljen
,
to
ve
že
davno
vsak
otrok
.
Ali
mar
samo
ti
nisi
tega
zapazila
!
«
Ta
izbruh
barona
Evzebija
je
prišel
tako
nepričakovano
,
in
je
Renato
tako
presenetil
,
da
se
je
nemo
naslonila
na
svoj
stol
,
sklenila
roke
in
povesila
pogled
.
Bilo
ji
je
nemogoče
pogledati
svojemu
možu
v
oči
,
ker
ga
ni
hotela
varati
in
ni
hotela
lagati
,
da
ne
ve
za
Mihaelovo
ljubezen
.
»
Če
si
ti
slepa
—
pa
jaz
nisem
,
«
se
je
ljutil
baron
Evzebij
.
»
Kdaj
sem
jaz
to
že
zapazil
.
Toda
zaupal
sem
ti
brezpogojno
.
Sedaj
pa
se
gre
za
tvojo
in
za
mojo
čast
.
To
moraš
vendar
vedeti
,
da
izgubi
vsaka
žena
svoje
dobro
ime
,
čim
jo
začno
ljudje
spravljati
v
zvezo
z
Mihaelom
Kržinarjem
.
«
Stara
in
iskrena
nevolja
barona
Evzebija
na
ves
rod
Kržinarjev
je
udarila
z
novo
močjo
na
dan
.
»
Kržinarji
imajo
sploh
slab
glas
«
je
zabavljal
.
»
Stiskači
so
,
ošabni
,
a
brezvestni
.
In
posebno
ta
Mihael
;
za
vsakim
ženskim
krilom
se
lovi
...
«
»
To
ni
res
,
«
je
Renata
segla
svojemu
možu
v
besedo
.
Bilo
ji
je
nemogoče
še
dlje
poslušati
tako
obrekovanje
moža
,
ki
ga
je
ljubila
z
vso
gorečnostjo
svojega
srca
.
Evzebija
pa
je
Renatin
ugovor
,
dasi
je
bil
mirno
izrečen
,
razdrazil
do
skrajnosti
.
»
Kaj
—
ti
ga
še
zagovarjaš
?
«
je
zakričal
in
vstal
s
stola
ter
se
oprl
ob
mizo
.
»
Ti
se
ga
upaš
pričo
mene
zagovarjati
?
Kaj
ne
uvidiš
,
kakšen
sum
mora
to
v
meni
vzbuditi
.
«
»
Evzebij
—
kako
moreš
tako
govoriti
?
«
»
Govorim
resnico
.
Morda
bom
moral
dati
svoje
življenje
,
da
operem
tvojo
čast
—
ali
vse
bolj
vidim
,
da
si
me
varala
,
da
ljubiš
tudi
ti
Mihaela
,
da
si
me
izdala
.
«
Ponosno
je
vstala
Renata
.
Izgledala
je
popolnoma
mirno
.
Kakor
otroka
je
potisnila
Evzebija
od
sebe
in
nazaj
na
njegov
stol
.
»
Zdaj
boš
mene
poslušal
,
«
je
rekla
z
resnim
,
zapovedujočim
glasom
.
»
Mogoče
,
da
zaslužim
mnogo
očitanj
,
ali
tega
ne
zaslužim
.
Nisem
te
varala
in
nisem
te
izdala
.
Nikdar
nisem
nobenemu
moškemu
na
svetu
rekla
besedo
,
ki
bi
ga
opravičevala
misliti
,
da
ga
ljubim
.
Ti
veš
,
da
govorim
resnico
in
da
nikdar
ni
prišla
čez
moje
ustnice
neresnična
beseda
.
Ti
me
zdaj
dolžiš
,
da
sem
te
varala
,
a
,
vendar
veš
in
,
če
si
pošten
,
moraš
to
tudi
priznati
,
da
sem
ti
bila
vedno
vdana
,
da
sem
te
vedno
spoštovala
in
te
imela
rada
vzlic
razliki
v
starosti
.
Nisem
ti
delala
sramote
in
zato
zavračam
s
preziranjem
tvoje
obdolžitve
.
«
Kadar
je
Renata
tako
nastopila
,
je
bil
Evzebij
brez
moči
,
kajti
vedel
je
vendar
,
da
Renata
ne
izreče
nikdar
neresnične
besede
.
Iz
njenega
ogorčenja
je
spoznal
,
kako
hudo
jo
je
razžalil
in
ko
se
je
ponosno
odvrnila
od
njega
,
ko
je
odbila
roko
,
ki
jo
je
stezal
proti
nji
ter
hotela
oditi
iz
sobe
,
tedaj
se
je
Evzebij
baron
Benalja
prestrašil
,
da
ga
zapusti
za
vedno
.
Renata
—
ne
beži
od
mene
—
ostani
pri
meni
—
odpusti
mi
—
prosim
te
—
odpusti
mi
—
saj
sem
ves
blazen
—
saj
ne
vem
kaj
govorim
—
odpusti
mi
,
saj
te
ljubim
tako
neskončno
...
«
Padel
je
pred
Renato
na
koleni
in
prosil
novič
:
»
Odpusti
mi
,
Renata
,
saj
te
ljubim
čez
vse
—
čez
vse
—
«
»
Bog
mi
je
priča
,
da
ti
odpuščam
od
vsega
srca
,
«
je
mehko
rekla
Renata
in
solze
so
ji
stopile
v
oči
.
Nagnila
se
je
k
Evzebiju
,
da
bi
mu
pomagala
vstati
.
Hotela
ga
je
prijeti
pod
ramo
.
»
...
ljubim
...
čez
vse
...
je
jecljal
stari
mož
in
v
tem
trenotku
padel
na
tla
.
»
Jezus
...
Evzebij
...
ne
umreti
...
ne
umreti
,
«
je
kričala
Renata
.
Z
močnima
rokama
je
dvignila
moža
in
ga
stisnila
k
sebi
.
»
Evzebij
...
ali
slišiš
...
Evzebij
...
govori
...
«
Vse
klicanje
je
bilo
zaman
,
Evzebij
baron
Benalja
je
bil
mrtev
.
S
strahom
v
srcu
je
gledala
Renata
to
staro
truplo
,
ki
je
ležalo
ob
njenih
nogah
.
Kako
se
je
moglo
to
zgoditi
.
Spomnila
se
je
,
kar
ji
je
zaupno
povedal
zdravnik
tedaj
,
ko
je
Lenard
Benalja
prvič
stopil
pred
svojega
strica
.
Zdravnik
je
takrat
opozarjal
Renato
,
da
ima
njen
mož
srčno
napako
in
da
se
ne
sme
razburiti
.
Dobrih
deset
minut
se
Renata
ni
ganila
od
svojega
mrtvega
moža
.
Šele
ko
je
do
cela
premagala
grozo
,
in
se
zavedla
popolnoma
,
kaj
se
je
zgodilo
,
tedaj
se
je
takorekoč
poživila
.
Pogladila
je
mrliču
lice
in
mu
poljubila
roko
.
»
Hvala
ti
za
vse
,
kar
si
mi
izkazal
dobrega
,
«
so
šepetale
njene
ustnice
.
Pozvonila
je
,
a
nekaj
časa
se
ni
prikazal
noben
posel
.
Vsa
hiša
je
bila
zaradi
smrti
barona
Evzebija
tako
razbujena
,
da
nihče
ni
slišal
zvonenja
.
Naposled
je
Renata
vendar
prizvonila
neko
žensko
.
»
Naj
gre
kdo
naglo
po
zdravnika
,
«
je
ukazala
Renata
.
»
Ta
čas
ostanem
jaz
tu
.
«
»
Ali
Vas
ne
bo
nič
strah
?
«
je
vprašala
služkinja
.
»
Jaz
bi
se
ne
upala
ostati
sama
z
mrličem
...
«
»
Mene
ne
bo
strah
,
«
je
dejala
Renata
,
»
le
opravite
hitro
«
.
Renata
se
je
vsedla
kraj
postelje
in
prijela
svojega
moža
za
roko
.
Zdaj
ni
imela
druge
misli
,
kakor
da
je
bil
ta
mrlič
njen
prijatelj
in
skrbnik
,
ki
jo
je
ljubil
iz
vsega
srca
in
celo
umrl
z
zagotovilom
svoje
neskončne
ljubezni
na
ustnih
.
Sama
ni
vedela
,
koliko
časa
je
tako
sedela
zatopljena
v
to
edino
misel
.
Bila
je
že
noč
,
ko
je
prišel
zdravnik
,
ki
je
mrliča
površno
preiskal
in
potem
izrekel
Renati
svoje
sožalje
.
»
Pomoči
tu
ni
nobene
,
milostiva
baronica
.
Rajni
je
dobro
vedel
,
da
mora
v
kratkem
umreti
.
Pomirite
se
baronica
—
pomislite
,
da
moramo
vsi
umreti
...
«
»
Mirna
sem
,
ljubi
gospod
doktor
.
A
zdaj
sem
sama
na
svetu
.
Nikogar
nimam
,
ki
bi
mi
šel
na
roko
.
Ali
hočete
Vi
ukreniti
,
kar
je
za
sedaj
potrebno
.
«
»
Vse
Vam
naredim
,
milostiva
,
«
je
izjavil
zdravnik
.
»
Vi
ste
trudni
in
potrebni
vsaj
nekoliko
počitka
.
Saj
ni
mala
stvar
tak
prizor
,
kakor
ste
ga
danes
doživeli
...
«
»
Da
,
malo
počitka
sem
res
potrebna
,
«
je
pritrdila
Renata
in
odšla
iz
sobe
,
ko
je
bila
poklicala
hišno
ključarko
.
Počasnih
korakov
je
šla
v
svojo
sobo
in
se
vrgla
na
zofo
.
Tu
se
več
ni
bilo
treba
premagovati
in
zatajevati
,
tu
je
mogla
svobodno
dati
duška
svojim
čustvom
.
Razjokala
se
je
;
njena
bolest
je
bila
pristna
.
Duša
pokojnega
barona
Evzebija
je
mogla
mirno
počivati
,
zakaj
Renata
je
žalovala
po
svojem
možu
iskreno
.
Ko
bi
njena
bolest
ne
bila
tako
čista
in
iskrena
,
bi
jo
bila
v
tem
stanju
morala
vsaj
enkrat
prešiniti
misel
,
da
je
zdaj
svobodna
;
nekako
zadoščenje
bi
ji
moralo
biti
,
da
ji
zdaj
ni
treba
več
sile
delati
,
da
lahko
svobodno
posluša
glas
svojega
srca
in
če
hoče
,
se
lahko
tudi
poroči
z
Mihaelom
Kržinarjem
.
Toda
ta
misel
je
ni
spreletela
ne
enkrat
in
ne
enkrat
se
ni
domislila
Mihaela
Kržinarja
,
prav
kakor
da
ga
sploh
ni
na
svetu
.
Renata
ni
mislila
,
da
je
svobodna
,
čutila
je
samo
,
da
je
sama
in
zapuščena
.
Njene
misli
so
bile
neprestano
pri
umrlem
možu
.
Spominjala
se
je
njegovega
glasu
,
njegovega
vedenja
,
da
,
spominjala
se
je
med
solzami
tudi
njegove
vlasulje
.
Največkrat
ji
je
prišlo
v
spomin
,
kako
je
njen
pokojni
mož
vedno
le
želel
,
da
bi
mogel
postati
mlad
zaradi
nje
in
za
njo
.
Naslednje
jutro
je
že
vsa
Ljubljana
vedela
,
da
je
Evzebij
baron
Benalja
umrl
nagle
smrti
.
Vsa
hiša
je
bila
polna
znancev
,
ki
so
prišli
kondolirat
.
Temnih
pogledov
,
prepaden
in
razdražen
je
stal
med
drugimi
tudi
Lenard
baron
Benalja
.
Vsi
upi
njegovi
so
se
v
tej
noči
podrli
,
vsi
načrti
in
računi
so
mu
bili
prekrižani
.
»
Prezgodaj
,
vsaj
štirinajst
dni
prezgodaj
ga
je
hudič
vzel
,
«
je
sam
pri
sebi
govoril
Lenard
.
Tako
lepo
in
dobro
je
bilo
vse
napeljano
.
Kržinar
je
na
Lesnem
brdu
-
Renato
bi
bili
pripeljali
tja
—
Evzebij
bi
v
svoji
jezi
nad
to
sramoto
svoji
ženi
ničesar
ne
zapustil
—
nego
vse
meni
—
jaz
bi
bil
spravil
Rudečega
Jakoba
na
vešala
,
Ogulina
v
ječo
in
bi
bil
vzel
gospo
Terezijo
Ahčinovo
...
Zdaj
je
ves
ta
lepi
načrt
pokvarjen
.
«
Lenard
bi
bil
rad
govoril
z
Renato
na
samem
.
Morda
je
ugibal
,
bi
se
ji
mogel
vsiliti
za
oskrbnika
njenega
imetja
ali
celo
za
tolažnika
.
Toda
Renata
je
bila
napram
Lenardu
skrajno
malobesedna
in
hladna
in
se
ga
je
očitno
izogibala
.
Še
toliko
ni
mogel
Lenard
izvedeti
,
če
je
Evzebij
zapustil
oporoko
.
Mihael
Kržinar
je
energično
poskrbel
za
varnost
na
Lesnem
brdu
.
Rokovnjači
so
bili
ravno
napadli
njegov
grad
in
odgnali
nekaj
živine
.
Mihael
je
za
dobro
plačilo
dobil
dovolj
ljudi
,
ki
so
bili
pripravljeni
iti
ž
njim
na
vojno
zoper
rokovnjače
.
Oborožil
jih
je
in
jih
razdelil
na
več
čet
,
ki
so
deloma
stražile
grad
,
deloma
pa
iskale
v
gozdih
rokovnjačev
.
Toda
odkar
je
bil
Mihael
sam
na
Lesnem
brdu
,
se
ni
prikazal
noben
rokovnjač
v
bližini
gradu
.
Rudeči
Jakob
,
ki
je
vodil
rokovnjaško
četo
,
je
videl
,
kdaj
se
je
pripeljal
Mihael
na
Lesno
brdo
in
ustavil
je
svoje
napade
na
gradič
,
saj
so
imeli
samo
namen
,
izvabiti
Mihaela
iz
Ljubljane
v
gozdno
samoto
.
Zdaj
je
čakal
,
da
izpolni
Lenard
svojo
nalogo
.
Čakal
je
že
več
dni
in
postajal
nestrpen
,
ker
je
dobival
vesti
,
da
se
odpravljajo
vojaške
čete
na
lov
na
rokovnjače
.
Moral
je
svojo
četo
razdeliti
na
male
skupine
,
da
so
se
laglje
skrivale
in
nadzorovale
cesto
,
po
kateri
se
je
imela
pripeljati
baronica
Renata
.
Toda
ni
je
bilo
,
pač
pa
je
končno
Rudečega
Jakoba
odposlanec
,
ki
se
je
vsak
dan
oglasil
v
Ljubljani
,
prinesel
vest
,
da
baronice
Renate
ne
bo
,
ker
je
njen
mož
nenadoma
umrl
.
»
Torej
je
Lenardov
krasni
načrt
padel
v
vodo
,
«
se
je
škodoželjno
smejal
Rudeči
Jakob
.
Tako
lepo
si
jo
je
izmislil
.
S
silo
bi
bil
baronico
odpeljal
—
njen
mož
in
vsi
ljudje
pa
bi
bili
mislili
,
da
je
ušla
k
svojemu
ljubimcu
—
mi
bi
pa
bili
obema
pomagali
na
drugi
svet
,
in
Lenard
bi
bil
podedoval
veliko
premože
strica
.
Res
krasen
načrt
.
Sam
zlodej
je
moral
vtakniti
svoje
kremplje
vmes
in
pomagati
baronu
Evzebiju
,
da
jo
je
odkuril
s
tega
sveta
,
predno
smo
mogli
Lenardov
načrt
izvesti
.
«
Odposlanec
je
prinesel
obširno
pismo
Lenarda
Benalje
.
Rudeči
Jakob
je
pismo
temeljito
preštudiral
.
Izvedel
je
poleg
tega
,
kar
mu
je
povedal
že
odposlanec
,
samo
še
to
,
naj
nujno
napade
Lesno
brdo
in
skrbi
,
da
spravi
Mihaela
Kržinarja
zanesljivo
iz
sveta
.
»
Če
ti
uteče
,
so
vsi
moji
upi
uničeni
«
je
pisal
Lenard
,
»
zakaj
kakor
hitro
se
vrne
Kržinar
živ
v
Ljubljano
,
postane
Renata
njegova
.
Maščeval
bi
se
mu
sicer
lahko
tudi
pozneje
,
ali
s
tem
bi
mi
ne
bilo
dosti
pomagano
.
«
»
Seveda
,
seveda
«
se
je
rogal
Rudeči
Jakob
,
»
saj
denar
je
vender
veliko
večjega
pomena
,
kakor
samo
maščevanje
.
Če
bi
morala
Renata
žalovati
še
po
svojem
ljubimcu
,
bo
imel
Lenard
najlepšo
priliko
postati
njen
tolažnik
...
«
Rudeči
Jakob
je
bil
vesel
,
da
se
čim
prej
odkriža
teške
naloge
,
ki
jo
je
bil
prevzel
,
kajti
vojaške
čete
,
ki
so
se
zbirale
v
Polhovem
gradcu
,
so
mu
delale
velike
skrbi
.
Zato
je
takoj
razposlal
svoje
ljudi
,
naj
skličejo
posamične
rokovnjaške
četice
na
dogovorjeno
shajališče
in
je
tudi
sam
zapustil
skrivališče
,
kjer
se
je
mudil
v
zadnjih
dneh
.
Mihael
Kržinar
je
bil
tisti
dan
dobil
od
svojega
očeta
pismo
,
z
naznanilom
,
da
je
baron
Evzebij
Benalja
nagloma
umrl
.
Pol
ure
pozneje
je
že
odjezdil
v
Ljubljano
.
Jezdil
je
tudi
mimo
skrivališča
Rudečega
Jakoba
,
a
ta
je
bil
s
svojimi
ljudmi
že
zapustil
ta
kraj
.
Šele
čez
več
dni
je
Mihael
izvedel
,
da
so
rokovnjači
tisto
noč
po
ljutem
boju
zavzeli
Lesno
brdo
in
poklali
več
ljudi
.
Vsakega
,
kdor
jim
je
prišel
v
roko
,
so
vprašali
,
kje
da
je
Mihael
Kržinar
.
Ker
je
vsak
rekel
,
da
je
odšel
,
rokovnjači
pa
tega
niso
verjeli
,
so
vsakega
teh
nesrečnikov
ubili
.
Naposled
pa
je
prišla
pomoč
in
rokovnjači
so
se
morali
umakniti
.
Užgali
so
pač
poprej
Lesno
brdo
,
a
ljudje
so
ogenj
pogasili
.
Mihael
pač
ni
slutil
,
kake
naklepe
so
kovali
rokovnjači
proti
njemu
.
Ko
je
odjezdil
v
Ljubljano
,
ga
je
navdajalo
tako
veselje
,
kakor
ga
ni
še
nikdar
čutil
.
Rekel
si
je
sicer
da
to
njegovo
veselje
ni
pošteno
in
plemenito
čustvo
,
a
premagati
tega
veselja
vendar
ni
mogel
.
Ni
se
pa
veselil
,
da
je
Evzebij
Benalja
mrtev
,
veselil
se
je
samo
,
da
je
Renata
sedaj
svobodna
.
»
Mislil
sem
si
,
da
prideš
,
makar
če
razdenejo
rokovnjači
ves
grad
«
je
dejal
stari
Kržinar
,
ko
je
pozdravil
sina
.
»
Naročil
sem
tudi
,
da
pripravijo
večerjo
zate
.
Kar
sedi
.
«
»
Torej
je
res
—
?
«
»
Da
,
da
,
Evzebij
baron
Benalja
je
mrtev
.
Prav
hitro
je
opravil
.
«
Stari
Kržinar
je
obširno
in
natančno
povedal
vse
,
kar
mu
je
bilo
znano
o
vzrokih
Evzebijeve
smrti
.
Stari
Kržinar
in
pokojni
Benalja
se
nista
marala
,
a
stari
Kržinar
je
bil
pravičen
mož
in
je
znal
ceniti
izredno
odločnost
in
vnemo
,
s
katero
se
je
Benalja
v
kavarni
zavzel
za
čast
svoje
žene
.
Molče
je
Mihael
poslušal
gostobesedna
pripovedovanja
svojega
očeta
,
in
ko
je
ta
končal
,
je
le
vprašal
za
večerjo
.
»
Ti
moreš
v
takem
slučaju
najprej
vprašati
za
večerjo
?
«
se
je
začudil
stari
gospod
.
»
Mislil
sem
,
da
me
boš
vprašal
,
kaj
naj
zdaj
storiš
?
»
Kaj
naj
storim
?
Zdaj
je
vender
čas
za
večerjo
.
«
»
Ne
odgovori
tako
bedasto
«
se
je
razljutil
stari
Kržinar
.
»
Zdaj
je
Renata
vdova
in
torej
ni
nobene
ovire
,
da
se
z
njo
poročiš
.
Nič
se
ne
čudi
.
To
vender
čisto
naravno
.
Renata
je
brez
dvoma
najlepša
in
najboljša
žena
v
Ljubljani
.
Omikana
je
,
resna
,
ponosna
in
značajna
—
prav
žena
po
mojem
srcu
.
«
»
Oče
«
je
veselo
vzkliknil
Mihael
in
krepko
objel
starega
gospoda
.
»
Kaj
res
tako
mislite
,
ali
se
le
šalite
.
«
»
Lej
ga
—
kaj
bi
se
šalil
.
Dokler
je
živel
baron
Evzebij
je
bila
tvoja
ljubezen
do
Renate
prava
nesreča
zanjo
in
zate
.
Bal
sem
se
,
fant
moj
,
da
ti
uniči
ta
ljubezen
mladost
in
veselje
do
življenja
.
Zato
sem
delal
z
vsemi
silami
na
to
,
da
bi
se
oženil
s
Terezijo
Ahčinovo
,
ki
je
vesela
in
bogata
ženska
.
Zdaj
,
ko
je
Evzebij
mrtev
,
storiš
najbolje
,
če
zasnubiš
Renato
.
Boljše
žene
,
kakor
je
ona
ne
moreš
dobiti
.
«
»
To
je
res
—
ali
zdaj
ni
še
čas
o
tem
govoriti
.
Evzebij
Benalja
niti
še
pokopan
ni
.
«
»
Moj
bog
,
ali
naj
mar
jokam
za
njim
?
Star
je
bil
;
njegov
čas
je
potekel
,
naj
v
miru
počiva
,
kar
nas
je
živih
pa
smemo
vendar
računati
s
tem
,
da
je
izginila
ovira
,
ki
je
ločila
tebe
in
Renato
.
«
»
Ljubi
oče
—
nikar
se
ne
prenaglite
.
Saj
še
jaz
ne
vem
,
če
bi
me
Renata
hotela
vzeti
.
«
»
Kaj
—
tebe
—
pa
da
ne
bi
vzela
?
Ne
bodi
smešen
,
Mihael
.
Vsaka
,
prav
vsaka
bi
te
z
veseljem
vzela
,
Renata
pa
tembolj
,
ker
te
ljubi
.
«
»
Gotovosti
nimam
nobene
,
da
me
Renata
ljubi
.
Nikdar
ni
izdala
,
če
kaj
čuti
zame
.
Renata
ni
taka
,
kakršne
so
druge
ženske
.
V
vsem
je
drugačna
.
Eno
leto
vsaj
se
ji
sploh
ne
smem
približati
.
Eno
leto
bo
gotovo
žalovala
po
možu
in
hudo
bi
zamerila
,
če
bi
se
ji
v
tem
času
približal
z
ljubezenskimi
in
ženitovanjskimi
ponudbami
.
»
Čemu
si
pa
potem
tako
prihitel
v
Ljubljano
?
Saj
da
sem
ti
pisal
resnico
o
Evzebijevi
smrti
,
o
tem
vender
nisi
dvomil
.
«
»
Prišel
sem
—
sam
ne
vem
čemu
,
vsekako
ostanem
do
pogreba
.
«
Pogreb
Evzebija
barona
Benalje
je
bil
veličasten
in
udeležba
je
bila
ogromna
.
Toda
dosti
bolj
kot
za
pogreb
,
žalujočo
vdovo
in
vse
pogrebce
se
je
javno
mnenje
zanimalo
za
oporoko
umrlega
Evzebija
.
Vedelo
se
je
,
da
je
bogat
,
a
nihče
ni
vedel
,
koliko
premore
in
nihče
ni
slutil
kako
da
razdeli
svoje
imetje
.
Lenard
,
ki
je
bil
hitro
izvedel
,
da
je
Evzebij
šele
pred
kratkim
pri
cesarskem
notarju
napravil
svojo
oporoko
,
je
silil
,
da
se
oporoka
čim
najhitreje
odpre
in
tako
je
bila
Renata
že
dan
po
pogrebu
poklicana
v
notarjevo
pisarno
.
Navzočen
je
bil
tudi
Lenard
.
Oporoka
,
ki
jo
je
prečital
notar
je
bila
dolga
.
Vsakemu
služabniku
,
vsakemu
prijatelju
je
Evzebij
zapustil
kako
malenkost
,
vse
ostalo
premoženje
pa
je
zapustil
svoji
ženi
Renati
.
Lenard
ni
dobil
ničesar
.
Bled
kakor
smrt
,
trepetajoč
silnega
razburjenja
je
poslušal
čitanje
testamenta
.
»
Torej
270.000
goldinarjev
znaša
vsa
zapuščina
«
je
rekel
ko
je
notar
končal
,
»
in
od
vsega
tega
velikanskega
premoženja
ni
svojim
sorodnikom
,
edinim
nositeljem
njegovega
imena
niti
vinarja
zapustil
.
Dobro
ste
ga
naučili
,
gospa
baronica
.
«
Užaljena
se
je
dvignila
Renata
in
je
ostro
zaklicala
.
»
Gospod
baron
—
kaj
hočete
s
tem
reči
.
«
»
Ne
razburjajte
se
,
milostiva
baronica
«
jo
je
miril
notar
.
»
Gospod
baron
Lenard
mi
lahko
verjame
,
da
sem
jaz
še
prigovarjal
baronu
Evzebiju
,
naj
se
njega
in
njegovih
bratov
in
sester
spominja
v
oporoki
,
a
tega
ni
hotel
storiti
na
noben
način
.
«
Renata
si
je
v
svoji
pravicoljubnosti
štela
v
dolžnost
opozoriti
notarja
na
okoliščino
,
ki
se
ji
je
zdela
važna
.
»
Kolikor
je
meni
znano
,
sta
moj
pokojni
mož
in
baron
Lenard
vedno
prijateljsko
občevala
in
se
mi
čudno
zdi
,
da
se
moj
mož
na
svoje
sorodnike
ni
nič
oziral
.
«
»
Saj
jih
ni
popolnoma
pozabil
«
je
smehljaje
rekel
notar
,
»
samo
v
oporoki
jih
ni
hotel
omeniti
.
Plačal
je
pa
dolg
,
ki
je
vknjižen
na
njihovem
posestvu
.
Dotične
pobotnice
je
izročil
meni
v
shrambo
z
naročilom
,
da
jih
izročim
baronici
Eleonori
in
baronici
Ceciliji
—
ker
je
ta
dar
njima
namenjen
.
«
Lenard
,
je
spoznal
,
da
je
pokojni
Evzebij
pač
izpolnil
svojo
obljubo
,
a
da
je
njega
in
njegove
brate
nalašč
prikrajšal
.
Njegovega
suma
,
da
je
to
Renata
dosegla
,
tudi
notarjeva
izjava
ni
omajala
.
A
prvo
vzkipenje
svoje
jeze
je
bil
že
premagal
in
zavedal
se
je
,
da
bi
storil
veliko
nerodnost
,
če
bi
Renato
še
kaj
žalil
.
»
Ne
zamerite
mi
moje
prenagljenosti
«
je
rekel
Renati
proseče
.
»
Saj
mi
ni
bilo
za
mojo
osebo
,
nego
za
moji
sestri
.
Teh
se
je
pokojni
stric
,
kakor
zdaj
vidim
,
jako
velikodušno
spomnil
in
to
mu
zagotavlja
tudi
mojo
hvaležnost
.
Da
se
nas
bratov
ni
hotel
spominjati
,
je
naposled
čisto
naravno
!
Z
delom
in
trudom
si
je
stric
pridobil
svoje
premoženje
,
kaj
čuda
,
če
sodi
,
naj
si
tudi
drugi
moški
njegovega
rodu
pomagajo
kakor
on
.
«
Na
Renato
so
te
Lenardove
besede
napravile
jako
dober
utis
.
Na
tihem
si
je
rekla
,
da
morda
vender
dela
krivico
temu
netjaku
svojega
pokojnega
moža
,
in
skoro
bi
bila
to
rekla
tudi
na
glas
,
da
se
ji
ni
zdel
zavratni
pogled
Lenardov
sumljiv
in
da
ni
na
notarjevem
licu
zapazila
sumljivega
smehljaja
.
»
Hvala
vam
baron
Lenard
«
je
rekla
prijazno
»
za
dobre
besede
o
pokojnem
mojem
možu
.
Želim
da
bi
midva
ostala
dobra
prijatelja
in
bodite
prepričani
,
da
ne
bom
nikdar
pozabila
kake
dolžnosti
imam
napram
najbližnjini
in
edinim
sorodnikom
svojega
moža
.
«
Dala
je
Lenardu
roko
.
Lenard
ji
je
roko
poljubil
prav
goreče
in
jo
nekaj
trenotkov
obdržal
v
svoji
roki
,
potem
se
je
globoko
poklonil
in
z
vročini
naglim
pogledom
odšel
.
»
Milostiva
baronica
«
je
rekel
notar
po
Lenardovem
odhodu
,
»
dovolite
mi
majhno
priporočilo
.
Bodite
nekoliko
previdni
s
sorodniki
svojega
moža
.
Izrekel
sem
vam
to
svarilo
po
izrecnem
naročilu
pokojnega
barona
Evzebija
.
«
Strme
je
pogledala
Renata
v
resni
obraz
notarjev
.
»
Ali
mi
ne
morete
nič
več
povedati
.
«
»
Smem
vse
povedati
—
ali
jaz
ničesar
več
ne
vem
.
Ko
sem
pokojnemu
vašemu
soprogu
priporočal
,
naj
ne
pozabi
svojih
sorodnikov
,
je
samo
rekel
,
»
slaba
kri
,
pokvarjena
kri
;
o
teh
ljudeh
ne
maram
ničesar
slišati
;
kadar
bom
mrtev
,
svarite
mojo
ženo
pred
njimi
.
«
Renata
se
je
čudila
,
kajti
dokler
je
Evzebij
živel
,
se
ni
nikdar
tako
izrazil
o
svojih
sorodnikih
.
Uganila
je
,
da
je
morala
med
Evzebijeln
in
med
Lenardom
biti
neka
posebna
skrivnost
in
tolmačila
si
je
Evzebijevo
ravnanje
tako
,
da
se
je
pokojnik
bal
svojega
netjaka
.
Toda
pred
notarjem
ni
hotela
izdati
svojih
misli
in
slutenj
in
je
raditega
hitro
končala
ta
pogovor
.
»
Za
ljubljanske
razmere
ste
milostiva
baronica
jako
bogata
dama
—
pazite
,
da
vas
prekanjenci
ne
bodo
oskubili
«
je
Renati
pri
odhodu
priporočal
notar
.
»
Seveda
sem
vam
vedno
v
vseh
stvareh
z
veseljem
na
razpolaganje
.
«
»
Razume
se
ob
sebi
,
da
si
bom
pri
vas
iskala
sveta
in
poučila
«
je
s
popolnim
zaupanjem
rekla
Renata
v
slovo
.
Bogata
in
popolnoma
sama
na
svetu
!
To
je
bila
misel
,
ki
je
šumela
Renati
po
glavi
,
ko
je
stopila
iz
notarjeve
pisarne
.
Spomnila
se
je
dneva
,
ko
je
cele
ure
prejokala
nad
svojim
uboštvom
.
Onega
dneva
pred
5.
leti
,
ko
je
komaj
zapustila
samostan
in
z
veselja
željnimi
očmi
pogledala
v
življenje
,
pa
sta
prišla
pred
njo
oče
in
mati
in
jo
s
povzdignjenimi
rokami
prosila
,
naj
se
jih
usmili
,
naj
jih
reši
bede
in
sramote
in
obvaruje
svoje
brate
in
sestre
najhujšega
nboštva
s
tem
,
da
se
poroči
z
Evzebijem
baronom
Benaljo
.
Spominjala
se
je
groze
,
ki
jo
je
spreletela
,
ko
je
star
in
izmozgan
,
stopil
prvič
pred
njo
Evzebij
baron
Benalja
,
ko
je
spoznala
poželjenje
v
njegovih
pogledih
,
ko
je
stegnil
svoje
vele
koščene
roke
po
njej
,
jo
privit
na
svoje
prsi
in
kako
je
s
svojimi
tankimi
in
mastnimi
ustnicami
poljubil
njena
polna
cvetoča
usta
.
Spominjala
se
je
grenkih
solza
,
ki
jih
je
pretakala
dan
poroke
in
tiste
strašne
noči
,
ko
se
ji
je
zdelo
,
da
njeno
toplo
telo
objema
mrzla
kača
...
Ah
,
koliko
je
takrat
jokala
nad
svojim
uboštvom
;
jokala
,
kakor
da
bi
ji
duša
hotela
s
temi
solzami
odteči
.
In
sedaj
je
bila
bogata
,
za
ljubljanske
razmere
jako
bogata
,
kakor
ji
je
rekel
cesarski
notar
,
in
zdaj
imela
nikogar
na
svetu
,
ki
bi
bil
njen
.
One
,
za
katere
je
žrtvovala
svojo
svobodo
,
svojo
mladost
,
pravico
do
sreče
in
svojo
lepoto
,
one
je
bila
vzela
smrt
že
kmalu
potem
,
ko
je
postala
žena
barona
Evzebija
Benalje
.
V
svojem
petletnem
zakonu
je
nikdar
niti
za
trenotek
ni
zapustil
spomin
na
vse
njeno
obupanje
zaradi
svojega
uboštva
.
Ni
ji
bilo
treba
štediti
.
Imela
je
vsega
v
izobilju
.
A
nikdar
ni
hotela
porabiti
denarja
po
nepotrebnem
.
Od
svojega
moža
je
vedno
zahtevala
samo
toliko
denarja
,
kolikor
ga
je
neizogibno
potrebovala
.
Evzebij
ji
je
dostikrat
ponujal
,
da
ji
bo
za
njene
potrebščine
dajal
mesečno
primerno
svoto
.
Ponujal
ji
je
toliko
svoto
,
da
bi
bila
lahko
mnogo
prihranila
.
A
tega
nikakor
ni
hotela
.
Njen
