inpogledal
.
Videč
,
da
je
Tomazljev
z
Blagote
v
resnici
temeljito
odrešen
pozemeljskih
muk
,
je
zamahnil
z
roko
.
„
Kdaj
je
že
po
njem
!
“
je
dejal
suho
.
„
Kar
v
mrtvašnico
ga
nesite
;
in
obvestite
orožnike
in
tako
dalje
,
kakor
veste
,
da
je
potrebno
.
“
„
Seveda
je
mrtev
!
“
je
prijazno
potrdil
obrit
možak
nizke
rasti
,
z
rdečo
ruto
v
žepu
in
s
kratko
pipico
med
čeljustmi
.
„
Skoraj
celo
uro
je
ležal
;
dejali
so
,
da
mu
ni
pomoči
,
pa
smo
ga
pili
še
dva
litra
,
za
na
pot
...
“
Ko
je
doktor
sedal
v
kočijo
,
so
bile
oči
ubitega
kakor
naravnost
obrnjene
vanj
:
široke
,
steklene
,
z
divjim
in
žalostnim
izrazom
groze
.
In
kakšen
je
bil
obraz
:
zobje
stisnjeni
,
ustnice
krčevito
razklenjene
,
kakor
pri
ženski
,
ki
se
je
nekoč
zastrupila
in
je
ležala
včasih
doktorju
Čandru
na
vesti
in
na
spominu
.
Ta
hip
se
mu
je
zazdelo
,
da
je
mrtvec
iztegnil
ude
in
premaknil
desno
roko
.
„
Naprej
,
naprej
!
“
je
nervozno
podrezal
voznika
.
Bič
je
švrknil
,
kobila
je
stekla
,
hiše
so
se
zvrstile
mimo
oči
,
in
voz
se
je
ustavil
pred
„
Modrim
volom
“
.
Hiša
je
bila
dokaj
starinska
,
z
majhnimi
okni
in
modro
pobarvanim
pročeljem
,
toda
dvonadstropna
,
kakršne
so
hiše
le
malokaterih
veljakov
po
krajih
brez
velike
kulture
in
velikih
bogatij
,
in
s
tem
tako
različna
od
drugih
,
da
se
je
doktor
nehote
okrenil
ter
pokazal
s
prstom
na
drugo
:
„
Pa
ta
?
Čigava
je
?
“
„
Tista
je
občinska
!
“
se
je
oglasil
hotelir
,
ki
je
brez
sape
pritekel
naproti
.
„
Občinska
in
moja
sta
najlepši
v
celem
trgu
;
sodnija
pa
leži
bolj
zunaj
,
na
onem
koncu
;
ne
vidi
se
odtod
...
“
Doktorjev
pogled
se
je
dvignil
do
velike
deske
,
ki
je
visela
nad
vhodom
:
tam
je
bila
naslikana
s
kričečo
ultramarinasto
barvo
velika
žival
,
na
glavi
rogove
,
ki
niso
bili
kozji
niti
goveji
;
toda
ker
pozabljeni
Rafael
ni
opustil
nekaterih
drugih
vidnih
znamenj
,
se
je
naposled
razodelo
,
da
predstavlja
„
modrega
vola
“
.
Hotelir
je
bil
majhen
in
okrogel
kakor
žoga
;
ko
je
tekel
z
umerjenim
zibanjem
trebuščka
pred
nejevoljnim
in
upehanim
Čandrom
,
je
pograbila
doktorja
nespodobna
želja
,
da
bi
ga
poizkusil
z
nogo
,
če
bi
odskočil
.
Črno
čepico
,
ki
jo
je
nosil
po
navadi
,
je
držal
zdaj
v
rokah
,
poln
zavesti
,
da
spremlja
odličnega
in
nevsakdanjega
gosta
.
Mračilo
se
je
;
in
v
somraku
,
ki
je
ležal
po
obširni
veži
,
zastavljeni
z
rjavimi
mizami
in
klopmi
,
pripravljenimi
za
manj
imenitne
pivce
,
se
je
medlo
svetlikala
ogromna
pleša
na
njegovi
okroglasti
glavi
.
Stopnice
so
bile
čudne
in
izhojene
:
kdove
koliko
nog
je
hodilo
po
njih
,
kdove
koliko
popotne
revščine
in
koliko
trškega
dostojanstva
!
Založene
iz
surovega
,
glasno
odmevajočega
kamena
,
s
škripajočo
leseno
ograjo
,
so
se
vile
gori
v
nadstropje
,
kjer
so
bile
naoknice
zaprte
,
okna
pa
bržčas
še
zunaj
zasenčena
z
drevesi
,
tako
da
se
je
stiskala
na
mostovžu
skoraj
neprodirna
tema
.
Gospodar
je
prižgal
svečo
v
čistem
medenem
svečniku
,
ki
je
služil
po
vsem
videzu
samo
za
najimenitnejše
ljudi
.
Nato
sta
se
v
naglici
zmenila
za
majhno
,
še
dovolj
prijazno
sobico
s
starinskim
,
temnorjavim
pohištvom
in
z
dvema
belozavešenima
oknoma
,
ki
sta
gledali
na
sredo
trga
,
naravnost
proti
občinski
hiši
.
„
Dolgo
pač
ne
ostanem
;
en
dan
nemara
,
ali
dva
,
“
je
dejal
doktor
malomarno
in
je
pomolil
gospodarju
izkaznico
,
ki
mu
jo
je
bil
položil
na
mizo
.
„
Saj
pravijo
,
da
imam
prosto
stanovanje
v
občinski
hiši
...
Izvolite
!
“
„
Doktor
Čander
...
Gospod
doktor
Čander
!
“
je
vzkliknil
hotelir
s
presladkim
glasom
,
ko
je
prebral
.
„
Vi
ste
torej
naš
novi
gospod
zdravnik
?
In
vi
ste
nas
počastili
!
In
to
—
in
takšna
reč
!
Da
,
kako
naj
...
Ne
—
ah
,
najrajši
bi
si
želel
,
da
postanem
vaš
prvi
bolnik
!
“
„
Da
,
jaz
sem
doktor
Čander
!
“
je
odgovoril
gost
z
resnobnim
zanosom
,
kakor
da
bi
rekel
:
„
Jaz
sem
tisti
,
ki
ga
iščete
,
vojščaki
Poncija
Pilata
!
“
S
temi
besedami
se
je
vrgel
v
naslanjač
,
ki
je
z
glasom
ogorčenega
ugovora
zaječal
pod
njim
.
„
Bržčas
ste
trudni
,
gospod
doktor
?
—
Kaj
?
Takšne
reči
da
ste
videli
na
poti
v
trg
?
Moj
Bog
,
moj
Bog
,
jaz
niti
še
nisem
vedel
!
“
se
je
prestrašil
gospodar
,
dasi
je
bil
povedal
novico
o
uboju
že
vsem
gostom
,
kolikor
jih
je
sedelo
na
„
verandi
“
.
—
„
In
takoj
da
je
bil
mrtev
?
Ah
,
križ
božji
,
kaj
pravite
!
Da
,
da
,
pijanost
,
pijanost
,
ta
zahteva
žrtev
v
našem
kraju
:
povem
vam
,
gospod
doktor
,
leto
za
letom
redno
po
štiri
ali
pet
...
“
„
Poslušajte
,
“
ga
je
prekinil
doktor
z
umorjenim
glasom
.
„
Stvar
je
ta
in
ta
:
ali
bi
lahko
še
danes
govoril
z
županom
?
“
„
Z
županom
!
“
je
vzkliknil
lastnik
„
modrega
vola
“
ves
osupel
in
prestrašen
.
„
Z
županom
!
“
je
ponovil
kakor
zase
.
„
Hm
,
z
županom
...
Da
,
z
županom
...
Ah
,
z
županom
,
seveda
,
morate
govoriti
.
Pa
zakaj
vprašujete
,
če
bi
mogli
?
To
se
razume
da
lahko
,
če
le
hočete
:
Saj
zato
je
tu
,
zato
je
župan
,
da
govori
z
ljudmi
,
kadarkoli
kdo
hoče
,
“
je
dodal
s
prikrito
zlobo
v
očeh
,
ki
so
se
čudno
svetile
v
medlem
soju
pravkar
prižgane
svetiljke
.
„
Morda
ga
izvolite
povabiti
sem
?
—
Ne
?
No
,
seveda
,
to
ne
pojde
;
navsezadnje
res
ne
bi
prišel
,
“
je
dodal
s
potuhnjenim
usmevom
.
„
Stanuje
tamkajle
!
“
In
sklonil
se
je
skozi
okno
.
„
Zgoraj
stanuje
,
spodaj
ima
trgovino
;
ampak
slaba
mu
prede
s
trgovino
v
teh
poslednjih
časih
,
preveč
se
je
urezal
pri
hmelju
,
ljudje
pravijo
,
da
bo
vsak
trenotek
bogpomagaj
!
Če
morate
ravno
nocoj
—
hm
,
da
,
lahko
bi
stopili
k
njemu
;
doma
ga
pa
ne
najdete
;
to
je
kakor
enkrat
ena
.
Veste
,
on
je
pri
veselici
;
tam
bi
ga
dobili
,
“
je
zaključil
s
skrivnostnim
v
glasom
,
vprašujoč
doktorja
Čandra
z
očmi
.
„
Pri
kakšni
veselici
?
“
„
Pri
tisti
pač
,
ki
jo
imajo
,
“
je
odgovoril
gospodar
skoraj
nestrpno
.
„
Tam
bi
ga
mogli
dobiti
:
pri
„
zlati
zvezdi
“
,
čisto
na
koncu
trga
,
tista
gostilna
na
desni
strani
,
ki
ima
takšen
velik
vrt
,
veste
,
in
—
no
,
saj
najdete
sami
.
Sicer
pa
,
oprostite
mi
,
gospod
doktor
,
neskromno
in
neumestno
vprašanje
—
ne
vem
namreč
,
ali
vam
naj
priporočam
,
da
se
napotite
v
tisti
kraj
—
kakšnega
mišljenja
ste
pravzaprav
?
“
„
Vsakovrstnega
in
samsvojega
,
“
se
je
odrezal
doktor
z
brezmejno
resnicoljubnostjo
.
„
Pa
kako
?
In
čemu
...
Ali
se
pije
tam
za
mišljenje
?
“
Dvignil
je
roke
nad
život
,
ki
se
mu
je
bil
zazibal
od
neradovoljnega
smeha
.
„
Tisto
ne
,
nikakor
ne
mislim
tistega
,
dragi
gospod
doktor
,
“
je
dejal
hotelir
.
„
Ampak
poglejte
,
—
res
,
ne
!
Kakšna
izborna
šala
:
ali
se
pije
tam
za
mišljenje
?
Tega
ne
,
v
dandanašnjih
časih
solidnega
gmotnega
in
duševnega
napredka
je
žalibog
nemogoče
piti
za
mišljenje
—
in
morda
vendarle
:
že
marsikdo
je
zapil
mišljenje
,
in
več
mišljenj
,
nego
jih
je
imel
!
“
je
dodal
pomembno
.
„
Toda
,
hotel
sem
reči
,
ako
gospodu
doktorju
ni
prijetno
,
zabavati
se
v
družbi
brezvercev
in
framasonov
,
ako
se
prištevate
,
gospod
doktor
,
k
tistim
možem
,
ki
v
tej
dobi
opasnosti
in
vsakojakih
pogubonosnih
stremljenj
pogumno
dvigajo
prapor
našega
dobrega
in
vernega
ljudstva
,
—
potem
,
o
gospod
doktor
,
ne
hodite
na
tisti
kraj
!
“
S
patetsko
gesto
rotenja
je
iztegnil
zalite
roke
,
svetopisemski
prorok
z
životkom
imovitega
rodoljuba
in
s
čepico
preprostega
krčmarja
,
ki
ni
razodevala
,
da
tli
pod
njeno
zavaljano
svilo
iskra
političnih
mišljenj
.
„
Mož
je
gotovo
poslanec
ali
bivši
kandidat
,
“
je
uganil
doktor
Čander
v
svojem
srcu
.
„
Toda
poslanec
ni
:
moral
bi
ga
poznati
.
“
„
Pa
brez
zamere
,
dragi
gospod
,
povem
vam
po
pravici
in
po
resnici
,
ker
ste
od
daleč
in
bržčas
ne
poznate
naših
razmer
.
Seveda
,
“
je
dodal
s
poudarkom
,
„
vseeno
pa
ne
bo
,
kako
se
odločite
,
na
to
stran
ali
na
drugo
,
zdaj
ko
se
naselite
med
nami
.
“
„
Bodite
pomirjeni
,
dragi
gospod
hotelir
,
“
ga
je
parodiral
gost
z
zadovoljno
pikrostjo
.
„
Prav
nič
mi
ni
zoprna
družba
brezvercev
in
framasonov
;
zakaj
,
vsega
smo
vajeni
v
naši
obrti
,
in
vemo
,
da
so
na
svetu
še
hujše
reči
,
kakor
če
veren
človek
sedi
,
pije
vino
in
posluša
muziko
,
pa
čuti
peklensko
izkušnjavo
in
očitne
grešnike
ob
svoji
strani
!
“
Gospodar
je
potrto
zmajal
z
glavo
in
se
je
po
kratkem
opravičevanju
odstranil
,
da
naroči
doktorju
večerjo
.
Ta
je
čutil
,
da
ga
trudnost
zapušča
;
čileje
so
se
napenjale
mišice
po
udih
,
glava
se
mu
je
bila
zjasnila
in
mračno
nebo
,
ki
se
je
razpenjalo
nad
rdečim
obzorjem
,
je
čimdalje
prijazneje
temnelo
skozi
bele
zavese
.
Prejšnja
vročina
je
bila
popolnoma
pojenjala
:
svež
in
zdrav
je
segal
veter
v
sobo
,
nasičen
z
vonjavo
polj
in
smrekovih
goščav
.
Duh
jedi
se
je
približal
doktorju
s
posebno
mikavnostjo
,
kakor
da
se
je
šele
ta
hip
zavedel
nestrpnega
gladu
.
Zazdelo
se
mu
je
,
da
so
zobje
trdi
in
krepki
,
kot
so
bili
v
mladosti
,
in
da
se
preraja
od
nasičenja
,
ki
mu
ga
prinaša
ta
čudesni
tek
.
Vse
misli
,
vsi
dvomi
,
kar
je
bilo
nadsnovnega
v
njem
in
med
vesoljnim
obzorjem
življenja
,
se
je
pogreznilo
in
umaknilo
prijetni
,
polni
zavesti
,
da
je
v
tem
trenotku
z
vsemi
utripi
svoje
krvi
nemara
prvikrat
,
odkar
hodi
po
svetu
,
zgolj
mirna
,
s
seboj
in
z
vsem
ostalim
zadovoljna
žival
.
Nalil
si
je
vina
in
je
z
otroškim
veseljem
poslušal
pesem
drobnega
curka
,
ki
je
od
nagiba
vitke
steklenice
polagoma
tekel
v
kozarec
.
Vino
je
bilo
staro
in
močno
;
doktor
je
čutil
,
kako
ga
prešinja
z
gorkoto
po
vseh
udih
,
do
mezinca
na
iztegnjeni
roki
.
Nato
je
zapalil
smotko
;
stopil
je
k
oknu
,
napol
omamljen
od
dišečega
dima
,
kakor
da
puši
prvikrat
v
življenju
.
Zunaj
še
ni
bilo
čisto
tema
;
predmeti
so
stali
mehki
in
nežni
v
rahlem
večernem
mraku
.
„
Kaj
se
godi
z
menoj
?
Ali
je
slutnja
?
Nekaj
se
pripravlja
v
življenju
,
“
se
je
razgovarjal
sam
s
seboj
,
ko
se
je
sklanjal
na
prosto
.
„
In
prsi
:
kako
so
široke
in
žejne
zraka
!
In
roke
:
objemale
bi
,
objele
bi
svet
od
neba
do
neba
!
“
Začel
je
odpirati
podprte
naoknice
;
potem
je
zopet
pogledal
na
trg
.
Zagledal
je
nenavadno
prikazen
:
troje
ljudi
je
stopalo
proti
„
modremu
volu
“
,
v
cilindrih
in
črnih
suknjah
,
dva
tolsta
in
srednje
velika
,
tretji
nepopisno
suh
;
tako
suh
je
bil
tretji
mož
,
da
mu
je
suknja
komaj
segala
do
polovice
stegen
,
in
tako
staromoden
je
bil
njegov
cilinder
,
da
se
doktor
Čander
ni
spominjal
enakega
,
dasi
je
živel
že
precejšnjo
vrsto
let
.
Prišli
so
do
hiše
,
obstali
so
pred
njo
,
a
približali
se
niso
;
sklonili
so
glave
na
kup
,
da
so
se
trčili
s
cilindri
,
in
zdelo
se
je
,
da
gre
razgovor
o
zaupnih
rečeh
.
Nato
se
je
tisti
,
ki
je
bil
dolg
in
suh
,
obrnil
naravnost
k
Čandrovemu
oknu
ter
je
rekel
glasno
in
s
poudarkom
:
„
Morda
je
prav
tamle
gori
gospod
doktor
Ambrož
Čander
,
naš
novi
zdravnik
?
“
Doktor
je
videl
,
da
so
se
po
teh
besedah
vsi
trije
precej
malodušno
ozrli
na
vrata
gostilne
.
Prihajalo
mu
je
veselo
.
„
Skorajda
!
“
je
zaklical
na
cesto
.
„
In
s
čim
naj
razveselim
gospodo
slavno
?
“
Troje
rok
se
je
dvignilo
z
nedvojljivim
migljajem
,
da
naj
pride
doli
.
Čander
je
pograbil
slamnik
ter
je
pritekel
,
vsa
usta
še
polna
smeha
.
Črni
možje
so
ga
potegnili
v
svojo
sredo
,
in
ko
so
bili
malo
dalje
od
hiše
,
so
se
predstavili
z
vihtenjem
cilindrov
in
s
širokimi
nakloni
:
„
Edvard
Žolna
,
župan
!
“
„
Milan
Mekinda
,
notar
...
“
„
Jernej
Cepuder
,
nadučitelj
.
“
„
Ah
!
kako
nezaslišano
krasno
!
“
se
je
razveselil
doktor
Čander
in
je
„
s
pogledom
od
strani
“
mahoma
zazrl
svoj
gornji
život
v
neprestanem
nihanju
poklona
,
ki
se
kar
ni
hotel
nehati
.
„
A
zdaj
mi
povejte
,
gospodje
in
rodoljubi
:
kateri
iz
vaše
dične
in
velecenjene
srede
se
je
tako
prestrašil
„
modrega
vola
“
,
da
ste
klicali
mojo
malenkost
iz
daljave
?
To
sem
videl
,
da
ni
bratovske
sloge
med
vami
in
med
veljakom
,
v
čigar
hiši
sem
našel
jed
in
prenočišče
:
svaril
me
je
pred
vašo
brezversko
in
framasonsko
družbo
.
“
„
O
,
to
si
mislim
,
dragi
gospod
!
To
verjamem
!
“
je
hitel
župan
.
„
Poslal
sem
že
po
vas
z
vabilom
k
naši
slavnostni
prireditvi
;
ali
»
modri
vol
«
se
je
uprl
,
da
sploh
ne
izroča
takšnih
vabil
...
“
„
Modri
vol
je
eden
najzagrizenejših
nasprotnih
agitatorjev
,
“
je
menil
notar
z
ogorčenim
poudarkom
.
„
Lani
je
kandidiral
v
deželni
zbor
...
Ampak
frčal
je
,
to
se
razume
!
Sicer
pa
,
oprostite
,
doktore
,
nočem
se
vam
zameriti
,
stvar
je
ta
in
ta
:
kakšno
je
pravzaprav
vaše
prepričanje
?
Zakaj
vseeno
ne
bo
v
teh
časih
,
ali
stojite
tu
ali
tamkaj
...
Kakšnih
nazorov
ste
o
dandanašnjih
razmerah
,
o
bratomornem
boju
,
in
tako
dalje
?
“
„
Raznovrstnih
in
samsvojih
!
“
se
je
zagrohotal
doktor
,
spomnivši
se
,
da
rabi
iste
besede
kakor
prej
.
„
A
počemu
vprašujete
,
gospodine
moj
?
Ne
vznemirjajte
se
,
isto
me
je
vprašal
namreč
že
gospod
hotelir
in
—
kandidat
,
kakor
slišim
.
No
,
zatrjujem
vam
,
da
mi
je
bila
družba
očitnih
grešnikov
še
vedno
ljubša
od
družbe
očitnih
svetnikov
.
“
Vsa
četvorica
je
bušila
v
smeh
,
zakaj
spodobilo
se
je
pokazati
,
da
je
bil
dovtip
izboren
in
poslušalstvo
hvaležno
.
„
Mi
smo
se
namreč
hudo
čudili
,
“
je
dejal
učitelj
s
tenkim
,
tarnavim
glasom
,
ki
je
zvenel
po
rahli
pijanosti
,
„
hudo
,
hudo
smo
se
čudili
,
misleč
,
da
ste
s
premislekom
šli
v
brlog
nasprotnikov
...
“
„
Mi
?
Kdo
:
mi
?!
“
je
zarenčal
notar
.
„
Kam
se
prištevaš
,
šleva
pijana
?
—
On
je
prišel
prej
po
vas
,
“
je
šepnil
doktorju
v
uho
,
„
pa
so
ga
dobesedno
vrgli
na
cesto
!
“
„
In
zdaj
,
kaj
ne
da
nam
izkažete
čast
,
da
se
daste
pozdraviti
v
naši
veseli
sredi
...
“
„
Čredi
!
“
je
prekinil
notar
cvetoče
besede
župana
.
„
...
v
naši
veseli
čredi
—
sredi
!
sem
hotel
reči
,
kjer
praznujemo
spomin
slavnega
Valentina
Vodnika
in
še
mnogotero
drugih
lepih
reči
;
pijače
je
kakor
v
morju
,
ženskih
ko
muh
,
večer
je
prijazen
in
tudi
kraj
—
sicer
pa
,
evo
ga
!
“
Doktor
je
že
od
svojega
okna
slišal
godbo
,
ki
se
je
razlegala
po
trgu
.
„
Zahvaljen
bodi
,
o
Gospod
,
da
nisi
poslal
v
to
zakotje
nobenega
izmed
skladateljev
,
ki
igrajo
njih
melodije
:
zbesneli
bi
po
vrsti
in
moja
ponižnost
bi
imela
še
opravka
nocojšnji
večer
,
“
si
je
mislil
doktor
natihem
,
ko
je
prisluhnil
k
raztrganim
zvokom
godal
,
mesajočih
se
s
precejšnjim
vriščem
gostov
,
ki
se
je
razsipal
preko
živega
plotu
,
neurejena
reka
ženskih
in
moških
glasov
,
visokih
in
nizkih
,
treznih
in
pijanih
,
razburjenih
in
mirnih
,
prijetnih
in
zoprnih
do
neznosnosti
.
„
Jama
razbojnikov
je
v
najlepšem
cvetu
,
“
je
dejal
notar
zadovoljno
.
„
Bog
nam
blagoslovi
delo
:
oborožili
smo
se
s
predpotopno
žejo
in
sveti
Valentin
iz
Šiške
vasi
mora
imeti
veselje
nad
nami
.
“
Takrat
so
stali
tik
pred
vhodom
na
vrt
,
pred
slavolokom
,
ovenčanim
in
polnim
lampijončkov
,
ki
je
nosil
v
rdečemodrih
črkah
rimani
napis
:
„
Rodoljubom
lep
pozdrav
!
Kdor
je
z
nami
,
dela
prav
!
“
Tudi
na
vrtu
je
viselo
nešteto
pisanih
lampijonov
v
kričečih
barvah
;
in
ker
je
ležala
že
tema
na
zemlji
,
se
je
zdelo
doktorju
Čandru
,
da
vidi
veselo
meglo
luči
,
zibajočo
se
v
gibanja
prazničnih
postav
in
živo
od
krepkega
razgrajanja
zbranih
veljakov
ter
od
prisiljeno
afektirane
milobe
ženskih
govoric
.
„
Torej
,
torej
!
“
je
priganjal
doktor
Čander
.
„
Radovednost
me
ima
,
in
ne
najmanj
po
vaših
dičnih
damah
in
mičnih
gospodičnah
...
“
Obstali
so
pri
dolgi
,
belopogrnjeni
mizi
,
kjer
je
bilo
veljačine
obojega
spola
kakor
listja
in
trave
.
Doktorja
je
objel
duh
po
vinu
,
pivu
,
jedi
in
tobaku
;
še
bliže
mu
je
zadišalo
po
najobičajnejših
ženskih
parfumih
.
V
prvem
trenotku
ni
razločil
nobenega
obraza
;
ves
prizor
je
vrvel
pred
njim
kakor
dobra
in
spretno
barvana
kinematografska
slika
ali
kakor
igra
marijonet
,
ki
se
otepajo
na
nevidnih
motvozih
in
predstavljajo
nepopisno
naivno
komedijo
,
navdušljivo
za
mlade
ljudi
in
kurijozno
za
starce
,
ki
so
vajeni
gledišča
.
Zdelo
se
mu
je
,
kakor
da
bi
se
bil
ves
izselil
iz
svojega
človeka
in
se
osredotočil
v
nevidnem
gorišču
duševnih
žarkov
,
ki
motri
njegovo
dejanje
od
strani
;
tako
se
je
zagledal
izpremenjenega
v
samostroj
zelo
dobrega
in
zanesljivega
sestava
,
ki
je
nihal
naprej
in
nazaj
,
na
desno
in
na
levo
,
in
se
je
veselil
in
čudil
,
čestital
sebi
in
drugim
,
navdušujoč
se
pred
životi
in
plešami
gospodov
in
cedeč
se
ljubeznivosti
spričo
medenega
fagotenja
dam
.
Nato
je
zaslišal
tenki
glas
Jerneja
Cepudra
,
poln
čuvstva
in
kreposti
:
„
Gospod
doktor
Čander
—
moja
gospa
...
Blanka
,
tak
pozdravi
gospoda
doktorja
!
“
Nekaj
se
je
obrnilo
k
Čandru
;
začul
je
glas
,
lep
in
znan
,
ki
se
je
mahoma
utrgal
.
Pred
njegovimi
očmi
se
je
postavilo
kakor
trenotna
svetloba
bližnjega
bliska
;
nato
je
padla
tema
in
konec
je
bilo
vsega
:
le
nekakšni
krogi
,
rdeči
in
zeleni
,
moreči
in
čisto
nezmiselni
,
so
se
še
vrteli
,
semintja
,
vrteli
,
vrteli
...
Njegovo
telo
se
je
prelomilo
v
naklonu
;
pogled
od
strani
je
bil
ugasnil
;
roka
je
segla
v
njegovo
in
duša
je
ležala
v
tisti
dlani
,
znanka
Čandrovega
hrepenenja
izza
davnih
let
.
Notar
in
župan
sta
ga
vlekla
dalje
in
sta
predstavljala
,
predstavljala
...
Doktor
pa
je
hodil
kakor
brez
misli
;
samo
sladkost
je
gorela
v
srcu
z
velikim
plamenom
in
stare
ustnice
so
se
prožile
enako
zaljubljenim
ter
so
šepetale
na
znotraj
:
„
On
revient
toujours
...
on
revient
toujours
vers
ses
premiers
amours
...
“
In
čudno
:
to
pot
se
ni
spominjal
,
da
zvene
francoske
besede
prijetno
in
odlično
.
Pozabil
je
,
da
je
blagoroden
in
velecenjen
in
da
so
dični
in
zaslužni
vsi
,
mične
in
zornolične
vse
,
kolikor
jih
je
naokoli
;
vsa
stvar
je
prestala
biti
komedija
in
se
mu
je
navsetnlepem
zazdela
tragična
,
s
tisto
resno
tragiko
osemnajstletnega
fanta
.
Obstal
je
;
potipal
se
je
za
brado
in
za
trebuh
,
če
ju
še
ima
,
in
se
jima
čudom
začudil
.
Kajti
,
za
vso
resnico
,
bil
je
zaljubljen
fant
z
osemnajstimi
leti
,
in
čeprav
je
nosil
brado
petdesetletnega
in
izkušnje
tristoletnega
moža
,
v
srcu
je
bil
vendarle
osemnajstleten
fant
.
„
Pa
kaj
?
In
kako
?
Slišite
,
človek
božji
!
“
in
mahoma
je
stresel
notarja
za
rame
.
„
Plemeniti
vitez
Don
Quijote
de
la
Mancha
je
zašel
med
čarodejce
in
krivovernike
,
ki
so
mu
z
zločesto
prevaro
in
lažjo
nastavili
obličje
...
“
„
Zorne
Dulcineje
de
Toboso
!
“
je
zaključil
notar
,
obraz
sila
nedolžen
,
glas
pa
enomeren
in
zaspan
,
kakor
da
bi
se
mu
sanjalo
.
„
Ti
,
šolmošter
,
pazi
na
svojo
babo
!
“
je
šepnil
župan
Jerneju
Čepudru
,
ki
se
je
bil
približal
.
Nadučitelj
je
odprl
usta
in
se
je
poslušno
ozrl
za
gospo
Blanko
.
Doktor
pa
je
stopal
z
notarjem
k
družbi
nazaj
,
levico
v
žepu
,
desnico
s
prstom
na
čelu
:
„
Pa
kako
se
je
zgodilo
?
Zopet
se
je
utrgal
kos
življenja
in
je
propadel
:
kakor
da
so
vsi
grehi
odpuščeni
...
Ali
je
resnica
,
ali
prevara
?
In
če
ni
laž
oči
in
laž
možganov
,
ki
morda
vro
od
čudne
,
zagrizene
bolezni
,
—
kako
je
potem
mogoče
?
Kakšna
je
bila
zgodba
,
kako
se
imenujejo
vzroki
,
da
je
prišla
ona
v
ta
kraj
,
med
te
ljudi
,
v
naročje
svojega
moža
?
“
Pogledal
je
kvišku
:
gospod
Jernej
Cepuder
je
stal
pri
svoji
ženi
;
doktorju
se
je
zazdelo
,
da
nikdar
ni
videl
toli
gnusnega
in
mrzkega
človeka
in
da
tudi
Jernej
Cepuder
ne
more
biti
vedno
tako
gnusen
in
mrzek
kakor
baš
ta
hip
,
za
ravno
ta
pogled
doktorjevih
oči
.
„
Tukaj
smo
pri
omizju
inteligence
!
“
je
izjavil
notar
,
ko
je
posadil
doktorja
za
mizo
.
„
Tu
smo
takorekoč
‚
anternú
‘
,
tam
pa
je
za
kmete
in
za
druge
domače
živali
...
“
Doktor
Čander
se
je
ozrl
in
videl
vse
polno
miz
,
nepogrnjenih
ali
pokritih
z
umazanimi
belimi
prti
,
kjer
so
sedeli
ljudje
iz
okolice
in
iz
vasi
:
bistrooke
,
dostojanstvene
mamice
v
širokih
prazničnih
krilih
,
s
poškrobanimi
ruticami
na
glavi
,
resnobni
možakarji
,
viržinko
slovesnosti
namesto
pipe
med
zobmi
,
fantje
in
dekleta
v
oblekah
,
ki
so
kazale
sledove
novih
mod
.
Veliko
razliko
je
opažal
med
njimi
in
svojo
družbo
:
dočim
je
vladala
tukaj
prešernost
in
veliko
zadovoljstvo
s
seboj
,
izražajoče
se
tuintam
v
neprijetnih
in
smešnih
pojavih
,
ni
bilo
ob
mizah
priprostosti
niti
pritvare
,
niti
razgrajanja
,
niti
napuha
.
Vsi
obrazi
so
pričali
že
oddaleč
o
skromnih
,
resnobnih
razgovorih
;
obračali
so
se
s
spoštovanjem
drug
do
drugega
in
s
hvaležnostjo
do
gospode
,
kadar
je
pristopil
kdo
izmed
rodoljubov
na
par
besed
o
„
sedanjih
razmerah
“
in
o
raznovrstnih
položajih
,
pa
tudi
o
domačih
rečeh
in
skrbeh
,
da
ne
bi
„
nastalo
prenevarno
odtujenje
med
častivrednimi
sloji
našega
naroda
“
.
Doktor
Čander
je
vsak
trenotek
,
kadarkoli
je
pozabil
gospe
Blanke
ter
se
ozrl
v
ta
mirni
in
čisto
drugačni
svet
,
zahrepenel
po
priliki
,
da
bi
se
preselil
medenj
.
Pijanih
skorajda
ni
bilo
videti
;
le
prav
na
koncu
vrta
sta
se
prepirala
dva
možaka
z
nenaravno
glasnimi
besedami
.
Pač
pa
je
videl
,
kako
so
se
ob
posetih
županovih
pokrili
nekateri
obrazi
s
tisto
vedro
,
pretkano
ironijo
,
ki
je
ni
dobro
prezirati
pri
kranjskih
ljudeh
.
Na
doktorjevi
levici
je
sedela
učiteljica
Karla
,
vitka
,
nekoliko
sloka
temnolaska
;
njen
obraz
ni
bil
,
da
bi
rekel
,
krasota
,
temveč
izmed
tistih
ženskih
lic
,
ki
so
vsa
izraz
duše
in
se
obdajajo
z
njo
tako
neodoljivo
,
da
jih
moraš
poznati
dolgo
časa
,
preden
ti
pride
na
um
,
da
izpregovoriš
o
telesu
.
Doktor
Čander
,
ki
je
delil
vesoljno
ženstvo
tega
sveta
na
tri
poglavitne
kategorije
,
jo
je
prištel
od
prvega
trenotka
v
prvo
in
ji
je
sosedoval
zategadelj
z
velikim
spoštovanjem
.
„
Da
,
da
,
“
je
modroval
neredkoma
svojim
znancem
,
„
vsaka
ženska
pripada
ali
prvi
,
ali
drugi
,
ali
tretji
kategoriji
,
in
natanko
tej
ali
oni
;
čim
večja
je
številka
rubrike
,
tem
širša
je
,
tem
več
jih
stoji
zapisanih
pod
njenim
zaglavjem
...
Prva
kategorija
,
to
so
ženske
z
dušo
,
ki
vas
obvlada
v
hipu
in
tvori
vso
vašo
predstavo
o
nji
,
ženske
,
ki
se
vtisnejo
spominu
,
dasi
jim
ne
pomnite
obraza
;
izkratka
,
ženske
,
v
kakršne
se
zaljubijo
idealni
in
razviti
mladeniči
in
kakršne
mi
izkušeni
starci
edine
še
spoštujemo
...
Druga
,
—
to
so
ženske
,
obdarjene
z
rečmi
,
ki
se
jim
divi
naš
„
anthropos
“
,
naš
človek
razpoloženj
in
enodnevnih
nagonov
;
obdarjene
s
telesno
lepoto
brez
duševne
glorije
,
ženske
pravilne
rasti
,
srčkane
punčke
,
ki
nas
ogrejejo
,
dasi
morda
niso
vzori
krasote
,
in
končno
tiste
ženske
,
bodisi
lepe
,
bodisi
grde
,
ki
se
zavijajo
v
tak
mogočen
„
odor
feminae
“
,
da
se
samec
v
naši
grešni
koži
mahoma
zelo
prijetno
spomni
samice
...
“
Tudi
nocojšnjo
družbo
je
nehote
že
od
začetka
razdelil
po
kategorijah
;
odločno
v
prvo
je
povišal
Karlo
,
vse
ostale
razen
gospe
Blanke
pa
je
obsodil
v
tretjo
,
v
tisto
skupino
ženskih
,
„
ki
vidiš
v
glavi
lahko
psihološki
problem
,
kulturo
,
naobrazbo
in
ves
onga
,
in
vendar
čutiš
v
celoti
naturo
,
samo
naturo
,
ničesar
razen
brutalne
,
ostudne
nature
,
v
prvem
hipu
večinoma
brez
opredelitve
spola
,
—
gol
organizem
,
ki
opravlja
abotno
delo
prebave
...
“
Samo
z
gospo
Blanko
dolgo
časa
ni
vedel
kam
;
naposled
se
je
spomnil
,
da
sodi
po
vsej
očividni
nujnosti
bivših
dni
in
nocojšnjega
večera
v
prvo
kategorijo
,
ter
jo
je
odločno
prisporedil
učiteljici
Karli
.
Vendar
pa
je
ostala
med
njima
še
dobršen
čas
občutna
,
dasi
nerazložljiva
razlika
in
je
bolestno
motila
doktorja
Čandra
,
kolikorkrat
je
mislil
nanjo
,
tem
bolj
,
čim
je
nikakor
ni
mogel
odpraviti
.
Poleg
učiteljice
je
sedel
mladi
inženir
,
prijeten
fant
z
angleškimi
brčicami
,
razumnih
oči
,
temnolas
kakor
ona
in
istotako
ne
grde
zunanjosti
.
Zdel
se
je
zelo
užaljen
,
kadar
ga
je
kdo
iz
ostale
družbe
pritegnil
k
razgovoru
;
rajši
se
je
menil
s
Karlo
,
polglasno
,
večinoma
vsakdanje
reči
,
a
z
veliko
pozornostjo
in
s
pogostimi
presledki
čudnega
medsebojnega
gledanja
.
„
Poznamo
to
!
“
si
je
mislil
doktor
Čander
.
Tačas
si
je
osvojila
njegovo
pozornost
postava
,
dolga
in
sključena
,
z
nedomačimi
črtami
plavobrkatega
lica
,
na
zunaj
opremljena
z
velo
eleganco
in
vendar
vzbujajoča
popoln
vtis
duševne
maloznatnosti
.
Dvignila
se
je
na
drugem
koncu
mize
izmed
župana
in
notarja
,
s
prožnostjo
izžitega
štiridesetletnika
se
je
okrenila
za
dvanajstletno
punčko
pristriženih
plavih
las
in
v
svetlomodrem
krilcu
ter
potrkala
na
kozarec
.
„
Degeneriranec
!
“
je
vzkliknil
doktor
v
svoji
duši
.
„
Kriste
moj
,
ta
človek
bi
lahko
redil
postrvi
v
svojih
možganih
!
Odkod
vendar
v
kmetskem
gnezdu
takšna
specijalnost
?
Kdo
je
ta
imenitnik
,
milostljiva
?
“
se
je
obrnil
k
debeli
,
gorostasni
,
napol
sivolasi
davkarici
,
ki
je
ob
njegovi
desnici
nabirala
usta
v
mladosten
smehljaj
.
„
Ta
gospod
?
Ali
je
mogoče
,
da
ga
ne
poznate
!
Oh
,
čuuudež
božji
!
“
je
zasvirala
gospa
s
sladkotnim
glasom
popolnoma
nove
okarine
.
„
Ta
gospod
je
vendar
naš
gospod
barrronn
:
jako
,
jako
ljubezniv
gospod
!
“
je
dodala
z
važnim
,
malodane
užaljenim
poudarkom
in
z
dolgim
pogledom
v
obljubljeno
stran
,
odkoder
se
je
zdajci
oglasil
trušč
in
šunder
.
„
Pósluh
!
Pósluh
!
“
je
kričal
župan
s
širokim
glasom
.
„
Velerodni
gospod
baron
ima
besedo
!
Posluh
,
gospoda
moja
!
“
„
Čujmo
,
poslušajmo
!
“
je
šlo
pri
mizah
naokrog
.
Po
dolgotrajnem
sikanju
in
pstikanju
se
je
razprostrla
grobna
tihota
.
Baron
si
je
važno
odkašljal
.
Vprl
se
je
z
dlanmi
v
rob
mize
,
nato
je
segel
z
levico
k
nosu
ter
je
popravil
ščipalnik
.
Pogledal
je
v
zrak
,
odprl
je
usta
in
pokazal
zobe
,
vse
z
zlatom
okovane
,
da
se
je
zasvetilo
daleč
na
okoli
.
Tačas
se
je
dvignil
v
soseščini
,
kjer
so
pile
tri
moške
prikazni
dokaj
nesolidne
zunanjosti
,
napol
vinjen
fant
z
vihrajočo
kravato
:
„
Ti
pa
kar
tiho
bodi
!
“
„
Ven
z
njim
!
Ven
z
njim
!
“
je
zaorila
veljačina
od
vseh
strani
;
doktor
je
pogledal
tja
,
z
veselim
smehom
na
licu
;
fant
ga
je
videl
,
odsmehnil
se
je
,
v
širokem
loku
je
nastavil
kozarec
.
„
Fi
pótite
diho
!
“
je
zarenčal
baron
visokomerno
;
potem
se
je
obrnil
k
družbi
ter
je
nadaljeval
z
nosljajočim
glasom
:
„
Kospota
slafna
!
Pregrasne
tame
—
eeemjá
!
—
in
ferli
rotoljupi
dega
graja
!
Mjá
,
s
ratostnim
zercem
se
boslafljam
ot
faše
trušpe
,
gi
se
je
strušila
—
eeemjá
!
—
na
dej
,
mjá
!
sares
imbosantni
slafnosti
f
sbomin
Falendina
Fotniga
,
gi
je
pil
,
gagor
malo
trukih
,
ismet
berfih
in
najimenitnejših
besnigov
granjsge
tešéle
.
Mjá
!
Duti
jas
sem
ka
brasnoval
in
broslafljal
,
goligor
sem
ka
mokel
.
Sagaj
,
fino
—
eeemjá
!
—
je
pilo
žilno
topro
,
mjá
,
in
fse
je
pilo
,
mjá
,
selo
lebo
in
topro
,
mjá
,
musiga
je
bisgala
gagor
sem
slišal
še
malogje
,
mjá
,
mjá
,
in
kospot
šupan
,
“
—
naklon
,
—
„
in
kospot
nodar
,
“
—
naklon
,
—
„
in
kospot
natučitel
,
“
—
milostljiv
prigib
glave
,
pred
katerim
je
zanihnilo
truplo
Jerneja
Cepudra
z
nosom
do
kolen
,
—
„
mjá
!
fsi
so
koforili
s
naftušenjem
—
eeemja
!
—
in
so
brisbefali
dagó
brelebe
koforance
k
slafi
naseka
Falendina
Fotniga
is
Sišge
fasi
,
mja
,
gagor
je
tejal
kospot
nodar
,
ta
je
pilo
duti
moje
zerce
nebobisno
kinjeno
in
satofoljno
.
Mjá
!
—
mjá
!
—
Fse
truko
se
mi
je
štelo
sarés
braf
lebo
in
čutovido
—
eeemjá
!
—
Zamo
sarati
Falendina
Fotniga
sem
pil
narafnost
fenomenalno
ratofeten
,
eeemjá
!
ambag
,
mja
!
brimojtuš
!
nizem
slišal
truseka
,
gagor
do
,
ta
je
pil
granjsgi
besnig
in
is
Šišge
fasi
.
Eeemjá
!
In
ger
se
mi
satorej
tostefa
,
ta
je
moral
piti
nenafatno
breprisan
in
bameten
člofek
,
bijem
dale
gosarec
slofesa
na
njekofo
strafje
—
eeemjá
!
pardong
,
f
njekof
sbomin
!
“
To
rekši
,
je
zvrnil
kupico
in
se
zadovoljno
poklonil
.
Z
zavestjo
človeka
,
ki
je
napravil
dovtip
,
je
stresel
ustnice
v
kratkem
,
veselem
smehu
.
Urnebesen
„
Živio
gospod
baron
!
“
je
zaoril
po
zabavišču
.
Kmetje
so
se
grohotali
,
veljaki
so
se
zbrali
okrog
barona
,
ki
je
držal
punčko
za
roko
in
odhajal
.
Ko
se
je
doktor
ozrl
po
damah
,
je
videl
zgolj
razočarane
obraze
;
davkarica
,
ki
se
ni
znala
pritvarjati
,
je
odkrito
kazala
nezadovoljnost
,
ker
se
je
„
jako
ljubeznivi
gospod
barrronn
“
poslovil
,
ne
da
bi
se
s
kakšno
posebno
laskavostjo
spomnil
ženskega
sveta
.
Samo
učiteljica
Karla
se
je
zdela
tako
zaglobljena
v
svoj
razgovor
z
inženirjem
,
kakor
da
je
preslišala
baronov
odhod
in
njegovo
napitnico
in
ves
prizor
,
ki
se
je
vršil
.
Doktor
je
prisluhnil
:
govorila
sta
o
delu
,
on
o
zgradbah
in
o
delavcih
,
ona
pa
o
šoli
in
otrocih
.
„
Križ
božji
!
“
se
je
začudil
sam
pri
sebi
,
„
in
vendar
sta
zaljubljena
,
Čander
ti
moj
:
le
poslušaj
njiju
glas
,
kako
govorita
„
O
,
hvala
!
“
je
brezobirno
odkliknil
notarju
,
ki
ga
je
tisti
hip
preko
mize
vabil
na
gornji
konec
med
zaslužne
može
:
baronovo
mesto
je
bilo
prazno
.
„
Milostljiva
,
“
—
ožil
se
je
na
davkarico
ob
svoji
strani
,
ki
ga
je
takoj
nagradila
s
svetlim
pogledom
,
—
„
se
preveč
prijetno
razgovarja
,
in
za
resne
stvari
je
tudi
jutri
še
čas
;
saj
sem
takorekoč
še
tujec
med
vami
;
uradno
mi
je
priti
čez
osem
dni
.
“
„
Ampak
,
zdaj
ostanete
tu
,
dokler
teh
osem
dni
ne
preteče
?
“
je
vprašala
Karla
,
in
tudi
inženir
se
je
obrnil
k
njemu
.
„
Težko
bi
odhajal
,
če
je
vsak
dan
tako
veselo
kakor
nocoj
“
,
je
menil
doktor
z
negotovim
zmislom
besed
,
pozorno
motreč
dvojico
.
„
In
vi
,
gospod
inženir
,
—
ali
ste
tu
na
počitnicah
,
ali
imate
delo
?
Velikih
podjetij
pač
ne
premore
ta
kraj
?
“
„
Kako
da
ne
?
“
se
je
postavil
inženir
.
„
Vsa
zemlja
je
polna
črnega
demanta
.
Zdaj
imamo
—
akcijska
družba
—
že
poldrugo
leto
cvetoč
premogokop
,
ki
daje
čimdalje
več
nad
prvotna
pričakovanja
.
Pa
da
ne
bi
bilo
podjetja
vtem
kraju
?
V
tem
kraju
,
gospod
doktor
,
imamo
enega
izmed
tistih
redkih
virov
velikega
kapitala
,
ki
niso
v
tujih
rokah
...
“
Doktor
je
videl
,
da
se
njegova
soseda
tudi
v
razgovoru
z
njim
niti
za
trenotek
ne
pustita
iz
oči
.
Videl
je
vse
črte
okoli
njiju
ustnic
v
tisti
čudni
napetosti
vročega
razpoloženja
,
ki
jo
je
poznal
sam
iz
podobnih
položajev
,
v
očeh
pa
je
videl
svetlobo
,
kakršna
ne
sije
vsak
dan
.
„
Opalni
blesk
zaljubljenih
oči
,
“
je
dejal
zase
,
„
kimaje
z
glavo
,
obenem
pa
čuteč
veliko
naklonjenost
do
zaljubljencev
,
ki
si
jo
je
razlagal
s
prijetno
zavestjo
,
da
nocojšnji
večer
tudi
sam
ni
boljši
od
njiju
.
„
Kakor
osemnajstleten
fant
,
prav
takšen
si
postal
,
“
je
prigovarjal
samemu
sebi
,
„
nič
več
te
ni
spoznati
.
Leteče
sanje
,
duša
kakor
pesem
na
pomladni
loki
,
in
tisti
strah
pred
njo
,
spet
tista
sveta
groza
pred
ljubljenim
človekom
,
da
se
bojiš
pogleda
v
obraz
svojih
želja
.
“
Glas
Blanke
je
prihajal
iz
nedaleka
,
mehak
in
božajoč
,
kakor
je
bil
nekdanje
čase
,
samo
da
še
mirnejši
in
resnobnejši
.
Doktor
se
je
zalotil
,
da
prisluškuje
,
ne
besedam
,
temveč
glasu
,
iščoč
v
njegovih
valih
le
enega
skritega
drhtljaja
,
ki
bi
mu
razodel
,
da
je
po
tem
nenadnem
svidenju
nocojšnjega
večera
tudi
njegov
prihod
deležen
njenih
misli
,
tistih
,
ki
jih
je
za
njenih
dekliških
let
primerjal
zidanim
meglam
,
kakršne
se
ob
jesenskih
jutrih
pode
nad
zlatim
holmovjem
.
Spet
so
se
prelivale
besede
kakor
nekdanje
čase
;
pred
očmi
je
cvetlo
v
rožah
in
v
čudesnem
pravljičnem
listju
,
kakor
pač
zasanja
pogled
od
pesmi
svirajočih
favnov
k
čarobnim
plesom
mladih
vil
,
ko
slave
v
omamljeni
samoti
svoje
večne
godove
...
Doktor
je
čutil
tisto
blaženo
drhtenje
vseh
svojih
živcev
in
misli
,
ki
je
nekdaj
tako
mogočno
prihajalo
vanj
,
da
si
je
mislil
neredkokdaj
:
od
dveh
je
,
medsebojno
zibanje
dvojne
duše
,
objem
dvojne
ljubezni
in
vendar
ene
v
svoji
dvojnosti
,
objem
hrepenenja
drug
po
drugem
,
ko
se
roke
ne
morejo
sprijeti
...
„
Glej
,
človek
,
“
je
govoril
sam
s
seboj
,
„
kolikokrat
si
razmišljal
v
topih
urah
,
pa
si
rekel
svoji
duši
:
—
Umrla
je
ljubezen
,
pokopana
je
,
viharji
grehov
so
zasuli
gomilo
s
prahom
pozabljenja
,
in
komaj
da
se
še
vidi
spomenik
.
Ti
pa
si
priromal
danes
v
ta
kraj
,
misleč
,
da
prihajaš
med
tuje
ljudi
;
in
kar
je
delalo
praznik
v
tvojem
srcu
,
ni
bilo
očiščenje
,
temveč
onemoglost
hudobije
;
odvezo
si
zazrl
šele
zdaj
kakor
zarjo
na
nebu
,
ko
čutiš
spet
in
spet
tisočkrat
veš
,
da
ljubezen
ni
mrtva
,
ker
še
ni
poginilo
,
kar
je
bilo
kdaj
božjega
na
zemlji
.
Še
več
!
To
uro
ti
je
očito
,
da
je
bila
ravno
ta
ljubezen
veliki
višek
tvojega
življenja
;
ali
se
spominjaš
,
grešnik
,
kako
si
včasi
gorkeje
objemal
druge
,
zvečer
povabljene
,
zjutraj
pozabljene
,
ker
so
ti
govorile
z
njenim
glasom
in
so
te
gledale
z
njenimi
očmi
?
“
Otožno
se
je
nasmehnil
,
in
davkarica
,
ki
je
govorila
z
njim
,
je
menila
,
da
k
njenim
besedam
o
predpustu
,
ki
ga
je
bila
v
prvem
letu
svojega
zakona
preživela
v
Ljubljani
.
Ubit
od
truda
,
od
uživanja
in
od
studa
,
ki
ga
rode
ponedeljki
življenja
,
je
gledal
zdaj
svoj
obraz
zablodivšega
popotnika
v
ogledalu
popolne
in
neodoljive
jasnosti
,
da
je
bil
nekoč
pripravljen
in
dovolj
močan
,
vkleniti
življenje
v
jarem
svoje
mladostne
,
krasne
volje
,
ukrotiti
ga
,
kakor
pač
kroti
čil
pastir
upornega
vola
,
in
premagati
svojo
usodo
,
kakor
jo
more
premagati
vsakteri
človek
,
a
malokdo
večkrat
kakor
v
eni
,
edini
uri
svojega
bitja
.
Vedel
je
,
da
stoji
v
knjigi
dogodkov
nad
to
uro
v
ozarjenih
črkah
ime
ženske
,
ki
je
nocoj
v
njegovi
bližini
in
ki
bo
nocoj
kakor
vse
noči
žena
Jerneja
Cepudra
.
Ali
,
to
ime
je
ostalo
sen
,
ni
se
izpolnilo
v
svojem
namenu
;
in
dasi
je
bilo
njegova
usoda
,
dasi
je
padlo
kakor
meč
med
dni
njegove
mladosti
—
tu
vsa
preteklost
,
tu
ona
sama
,
stoji
na
prečrtani
strani
starega
dnevnika
,
—
on
se
je
preplašil
in
ga
ni
znal
vklesati
v
živo
dejstvenost
resnice
.
Ljubezen
je
ostala
iluzija
,
življenje
je
krenilo
v
drugo
smer
,
toda
ne
zaradi
ljubezni
:
spoteknilo
se
je
nad
njenim
grobom
.
Tako
je
poginila
,
nerazodeta
,
propadla
je
brez
sledu
,
in
nocoj
,
ki
so
jo
nedomiselni
valovi
nanovo
dvignili
iz
brezdna
,
mora
duša
videti
,
da
so
bili
vsi
grehi
le
ena
neprešteta
hekatomba
,
vsa
pokora
pa
topa
omamljenost
dolgega
jutra
po
dolgi
daritvi
.
Pa
že
stotikrat
ta
večer
se
mu
je
zacepila
v
glavo
nerazrešljiva
zagonetka
:
„
Kako
je
bilo
z
njo
od
tistihdob
?
Kaj
se
je
zgodilo
?
Saj
je
vendar
nemogoče
in
proti
vsem
navadam
dostojnih
ljudi
,
proti
vsem
zakonom
njene
narave
:
ona
,
pa
v
tem
položaju
življenja
,
priklenjena
v
to
ozračje
!
...
Kaj
se
je
zgodilo
,
kaj
spi
čudnega
in
grdega
na
dnu
?
Ali
je
tudi
tukaj
opravljal
stud
življenja
svoje
strupeno
,
počasno
krvništvo
?
“
Doktor
Čander
se
je
bil
od
tistihdob
izogibal
njenega
mesta
,
izogibal
se
razgovorov
o
rečeh
,
ki
bi
bile
dale
zvezo
z
njenim
imenom
,
izogibal
vsega
,
kar
je
moglo
obuditi
spomin
in
dražiti
rane
,
izročene
pozabljenju
.
Zato
ni
našel
odgovora
na
svoje
vprašanje
.
„
Veste
,
gospod
doktor
,
“
je
kramljala
obilna
davkarica
,
„
meni
pravijo
,
da
sem
vodenična
,
pa
ni
resnica
,
verjemite
mi
,
da
ni
;
saj
tudi
sicer
nisem
tako
debela
,
kakor
bi
si
človek
mislil
in
kakor
se
vam
je
pač
dozdevalo
na
prvi
pogled
:
naravnost
vitka
sem
,
kadar
hodim
z
modrcem
,
ampak
zdaj
,
v
teh
vročih
dnevih
,
se
oblačim
bolj
narahlo
in
na
široko
,
da
prihaja
zrak
do
telesa
in
da
je
človeku
prijetnejši
hlad
.
Poglejte
,
čisto
tenko
bluzo
imam
,
“
—
nategnila
jo
je
z
dvema
prstoma
,
ustrežljivi
doktor
pa
je
pogledal
,
in
ker
je
bil
višji
od
gospe
,
je
s
strahom
zazrl
pod
čipkami
dvoje
ogromnih
,
brezobličnih
grudi
,
—
„
in
krilo
je
čisto
rahlo
,
poglejte
!
“
Z
opreznim
pogledom
naokoli
in
z
vzdihljajem
obilnosti
se
je
sklonila
ter
privzdignila
krilo
do
srede
meč
;
doktor
je
ubogal
in
je
zagledal
nekaj
kakor
dve
stoletni
debli
v
bombaževih
,
zeleno
in
žolto
pisanih
nogavicah
.
„
Zares
!
“
je
dejal
s
kolikor
mogoče
nedolžnim
in
začudenim
glasom
,
in
ko
je
imel
pogled
zopet
na
mizi
,
mu
je
bilo
,
kakor
da
se
je
rešil
Meduze
.
Ob
tej
misli
so
mu
črte
za
hip
zaigrale
v
zlobnem
usmevu
;
toda
oko
davkarice
se
je
porosilo
in
je
bilo
naenkrat
tako
polno
žalobnih
očitanj
,
da
se
je
nehote
spomnil
tiste
ogrske
grofice
,
ki
ga
je
v
veliki
družbi
,
kjer
je
bil
njen
sosed
pri
mizi
,
nenadoma
nagovorila
z
besedami
:
„
Monsieur
,
je
suis
veuve
...
“
„
Kaj
menite
,
gospod
doktor
,
“
je
nadaljevala
davkarica
,
„
odkod
prihaja
ta
vročina
?
Večer
se
je
že
napravil
,
hladno
postaja
,
ah
,
in
—
ali
ga
čutite
?
—
ta
krasni
pomladni
vetriček
v
tej
divni
poletni
noči
!
Meni
pa
je
vroče
,
—
in
srce
mi
utriplje
kakor
še
nikoli
;
tako
mi
je
,
kakor
da
me
zdajzdaj
zadene
apombleksija
...
Kaj
?
No
,
vi
ste
teligenten
mož
,
vi
morate
vendar
vedeti
,
česa
mi
manjka
!
“
je
vzkliknila
nestrpna
sobesednica
,
ko
je
videla
,
da
se
doktor
samo
smehlja
in
ne
da
odgovora
.
V
začetku
svoje
kariere
je
bila
preprosta
dekla
;
no
,
kasneje
so
njeni
izrazoviti
boki
omamili
davkarja
Spelca
,
ki
tačas
še
ni
bil
davkar
,
in
ko
se
je
prištela
med
„
teligenco
,
“
je
rada
podčrtavala
svojo
„
visoko
naobrazbo
“
,
kakor
se
je
izražala
tuintam
,
z
raznoterimi
eksotnimi
tujkami
,
vse
preveč
zabavnimi
za
doktorjeva
ušesa
.
„
Ojejmene
,
kako
lepo
brado
imate
,
gospod
doktor
!
“
se
je
začudila
v
poslednji
nadi
,
da
pridobi
svoji
naklonjenosti
zasluženo
cenitev
.
Ali
doktor
je
ni
več
poslušal
.
Gospa
Blanka
je
sedela
nedaleč
na
drugi
strani
mize
,
v
navidezno
zelo
živahnem
razgovoru
s
prijateljico
,
ki
se
doktor
ni
spominjal
,
da
ji
bi
ga
bili
predstavili
:
bila
je
mlada
rjavolaska
shujšanih
in
bledih
lic
,
toda
s
tisto
fino
milobo
,
ki
jo
daje
nekaterim
ženskam
prvo
materinstvo
.
Poslušala
je
zvesto
in
vdano
,
tuintam
popravljaje
svetlo
,
preprosto
krojeno
bluzo
,
z
roko
,
ki
je
bila
ozka
in
bela
,
skorajda
prozorna
.
Njen
stas
se
je
zdel
pri
vsej
oslabelosti
še
vedno
obdarjen
z
bujnostjo
,
ki
je
delala
Blanko
tem
vitkejšo
,
tako
da
jo
je
Čander
videl
nežno
kakor
nekdaj
.
„
Ni
malo
ni
izgubila
lepote
!
“
je
strmel
na
tihem
.
„
In
vendar
je
morala
trpeti
;
mar
je
življenje
Cepudrove
žene
brez
skrbi
?
Za
pet
ran
,
kakšni
dve
imeni
:
Blanka
in
Cepuder
!
“
mu
je
preskočila
misel
.
„
Tako
se
godi
...
Blanka
,
to
diši
po
snežnih
rožah
,
Cepuder
pa
—
ah
,
kaj
!
Uboga
človeška
duša
!
Kjerkoli
bivaš
,
komurkoli
si
zašla
v
prsi
,
ko
gledaš
nazaj
na
življenje
in
misliš
na
Nirvano
ali
na
nebeški
Jeruzalem
,
kakršen
je
že
tvoj
okus
,
takrat
si
sploh
in
povsodi
menda
redno
in
do
pičice
Blanka
Cepudrova
!
—
Toda
lepi
ste
,
gospa
Blanka
,
čudovito
krasni
;
izpreminjala
so
leta
,
lepote
niso
oškodovala
.
Koliko
imate
otročajev
?
Ne
vidi
se
vam
,
da
bi
jih
imeli
...
Bog
,
še
vedno
tisti
bogati
,
zlati
lasje
:
kakor
megla
iz
raztopljenih
cekinov
!
V
nepreštetih
sanjah
sem
jih
poljubljal
davne
dni
...
In
obrvi
,
temnejše
od
las
,
gredo
še
vedno
v
visokem
loku
do
nosu
in
do
senc
;
gube
še
niso
razorale
čela
,
v
lica
se
ni
začrtala
bolest
,
svilna
senca
trepalnic
je
gosta
kakor
nekdaj
...
Le
usta
,
njim
se
pozna
;
bridka
so
postala
,
nekdaj
so
bila
vesela
;
pomnim
še
njih
polglasni
smeh
!
Uboga
Blanka
,
zlatolasa
Mignon
,
kaj
je
bilo
?
„
Was
hat
man
dir
,
du
armes
Kind
,
getan
?
“
se
je
spomnil
z
mehkobo
v
srcu
.
„
In
roke
—
o
Bog
,
roke
so
ohrapele
;
nič
več
niso
bele
in
mehke
kakor
tistikrat
,
marveč
raskave
so
videti
od
truda
in
črne
po
nekod
,
morda
celo
razpokane
...
“
Glava
se
mu
je
sklonila
v
težki
zaglobljenosti
;
vse
misli
so
se
oblile
z
mračno
roso
melanholije
.
Prekinil
jih
je
davkaričin
glas
:
„
Ali
poznate
gospo
,
ki
ste
jo
ravnokar
opazovali
?
Gospa
Blanka
Cepudrova
...
“
Doktor
Čander
je
vzdrgetal
.
Takšno
ime
!
„
Žena
suhega
nadučitelja
,
saj
so
vam
ga
predstavili
...
On
je
jako
,
jako
teligenten
mož
,
veste
,
ona
pa
—
povem
vam
,
kakor
mrtva
živalica
.
Dolgčas
za
vsako
družbo
,
brez
čuta
za
pujezijo
in
za
takšne
reči
.
No
,
jaz
ne
rečem
ničesar
,
ampak
vsi
drugi
,
kogarkoli
vprašate
,
pravijo
,
da
je
neumna
...
“
„
Jaz
,
milostljiva
,
je
ne
poznam
;
nisem
še
govoril
z
njo
,
kakor
ste
videli
,
“
se
je
zlagal
doktor
s
strogim
in
karajočim
glasom
.
„
Da
je
neumna
,
že
mogoče
;
vsi
smo
bolj
ali
manj
neumni
:
velika
modrost
je
majhna
neumnost
,
pravijo
ljudje
...
In
ženski
,
naposled
,
ni
pravično
zameriti
,
če
je
zunanjost
obdarovana
s
tistim
,
za
kar
je
prikrajšan
um
.
“
Pri
teh
besedah
se
je
srdito
ozrl
po
davkaričini
lepoti
.
„
Tako
mislite
?!
“
Sobesednica
je
zaškrlatela
;
spodnja
ustnica
se
ji
je
povesila
,
da
so
zablisnili
krepki
zobje
.
„
Ali
mislite
mene
?
“
„
Vas
,
milostljiva
?
“
se
je
začudil
doktor
z
nenadno
ljubeznivostjo
.
„
Kako
bi
?
Zakaj
bi
,
in
čemu
?
Sicer
pa
jaz
prav
nikoli
ne
mislim
tako
:
to
bi
bila
grda
in
pregrešna
razvada
.
“
Gospa
Špelčeva
ni
odgovorila
;
naslonila
se
je
na
komolec
,
zagledala
se
je
v
drugo
stran
,
morda
s
tihim
sklepom
v
dnu
srca
,
da
ne
zboli
,
dokler
bi
morala
klicati
zdravnika
Čandra
,
pa
če
bi
trebalo
živeti
tisoč
let
.
Tudi
doktor
je
molčal
;
pomilujoč
,
skorajda
porogljiv
je
bil
usmev
,
ki
je
skrivil
njegove
črte
.
Prišlo
mu
je
na
misel
,
da
Blanka
nemara
vendarle
okuša
nekaj
sreče
v
tem
svetu
:
srečo
osamljenosti
,
tisto
lepo
srečo
človeka
,
ki
stoji
visoko
na
višini
svoje
duše
in
gleda
v
dolino
;
golazen
mrgoli
in
bruha
svoj
gnev
navzgor
,
čeda
se
srdi
na
tistega
,
ki
se
je
izločil
,
ker
zna
živeti
in
trpeti
,
ne
da
bi
oskrunjal
svoje
križe
in
rane
s
svojim
sočutjem
do
drugih
,
s
sočutjem
drugih
do
sebe
,
nizkih
do
velikega
.
„
Vem
,
“
si
je
dejal
,
„
ko
je
bilo
vse
pri
kraju
,
sem
rekel
:
„
Lepoto
sanj
si
izlil
na
tuj
fantom
,
ker
je
prišel
v
križišče
tvojih
žarkov
;
sebe
si
ljubil
v
svoji
ljubezni
;
povišal
si
idol
,
ker
nisi
mogel
ljubiti
majhnosti
,
—
in
zdaj
si
se
iztreznil
...
Toda
pretekel
je
čas
,
vse
cvetje
so
vzele
kose
;
in
vendar
je
zopet
pomlad
...
Nenadoma
je
prišla
,
s
časom
poletnega
večera
,
in
zdaj
,
ko
je
tukaj
,
je
vse
ko
nekdaj
.
Ti
pa
,
malovernik
,
se
spokori
in
objokuj
;
grešil
si
,
ko
si
dvomil
,
kajti
,
kar
si
obsodil
za
prevaro
,
se
je
spet
vrnilo
in
je
pokazalo
o
sebi
,
da
je
bilo
resnica
.
“
Tako
so
se
mu
razigrale
misli
,
da
bi
bil
najrajši
iz
dna
srca
privoščil
Blanki
davkaričino
mržnjo
;
zbal
se
je
,
da
se
obrne
k
sosedi
,
nehote
in
neradovoljno
,
ter
zaprosi
:
„
Usliši
me
,
lepa
gospa
,
ti
čudež
krasote
z
ogromnimi
prsmi
in
s
pisanimi
nogavicami
,
ti
mlada
smreka
s
sivimi
lasmi
,
vitka
,
da
bi
te
jedva
opasal
z
ekvatorjem
;
daj
,
mazili
moje
srce
s
sladkostjo
in
povej
še
enkrat
,
kako
neumna
je
zorna
Dulcineja
de
Toboso
ali
podomače
Blanka
Cepudrova
!
“
Čutil
je
mladeniški
usmev
svojih
lic
,
ko
je
premišljal
te
reči
,
pomenkujoč
se
preko
mize
z
bradatim
pesnikom
in
s
suho
notarko
.
Nato
je
mahoma
prisluhnil
k
sebi
;
tako
se
je
zazdelo
,
kakor
da
je
napolnila
prsi
prijetna
groza
,
ki
se
polagoma
širi
čez
vse
telo
:
že
trepeče
roka
,
že
dreveni
obraz
.
Pogledal
je
kvišku
:
oči
so
se
same
namerile
k
Blanki
.
Njeno
lice
je
bilo
obrnjeno
naravnost
vanj
;
sladko
je
ležalo
na
ustnicah
,
slajše
na
očeh
,
ki
so
gledale
izpod
dvignjenih
lokov
obrvi
.
Ko
je
videla
,
da
se
je
doktor
okrenil
,
je
povesila
obraz
;
Čander
pa
je
osupnil
v
svojem
srcu
:
„
Kaj
pomeni
ta
pogled
?
Bilo
je
kakor
ljubezen
:
opalni
blesk
oči
...
Ali
je
mogoče
,
da
sva
že
takrat
obadva
hotela
isto
in
da
je
trebalo
le
besede
,
zdaj
pa
se
pokoriva
oba
,
ker
je
nisva
izrekla
?
“
Misel
je
prišla
za
mislijo
;
doktor
se
je
spomnil
davnega
večera
.
Bilo
je
po
leti
kakor
nocoj
,
nemara
da
je
sijala
kresna
noč
s
tisočerimi
očesi
.
Velika
jasnost
je
bila
v
naravi
;
kakor
iz
zatemnelega
srebra
so
se
zibali
vrhovi
,
polja
so
ležala
v
daljavi
,
od
hribov
je
prihajal
šum
.
In
velika
tema
je
bila
v
duši
Ambroža
Čandra
,
ko
je
hodil
ob
molčeči
reki
,
obstajal
,
prisluškaval
,
ali
ga
ne
pokliče
glas
,
in
metal
up
za
upom
v
globoki
,
kakor
iz
mesečine
in
baržuna
izrezani
tolmun
.
Črna
voda
je
ležala
brez
valov
in
brez
glasu
;
le
odtrgan
list
je
tuintam
priplaval
po
gladini
,
lahno
in
počasi
,
trepetaje
,
kakor
da
je
droben
čolnič
,
z
mislijo
,
ki
ga
krmari
in
razpenja
rosno
jadro
hrepenenj
.
Čandru
se
je
zdelo
,
da
bi
se
spustil
v
globino
kakor
v
objem
in
bi
poginil
z
naslado
,
ne
manjšo
od
tiste
,
ki
jo
daje
polna
časa
žejnemu
v
puščavi
.
Bilo
je
takrat
,
ko
je
tem
jasneje
vedel
,
da
je
Blanka
čisti
,
izračunani
zmisel
njegovega
življenja
,
čim
se
mu
je
kazalo
v
trdi
gotovosti
,
da
bo
po
sodbi
,
ki
mu
je
pisana
,
do
konca
dni
pogrešal
tega
zmisla
ter
se
trkljal
po
kolovozih
in
obležal
za
cesto
kakor
kolo
brez
osi
.
Takrat
se
je
vprašal
:
Čemu
si
?
Ali
ni
nespamet
?
Ali
ni
strahopetnost
?
Zdaj
je
konec
vseh
reči
,
finis
Poloniae
z
eno
besedo
;
izvrgla
te
je
tehtnica
,
premalo
te
je
bilo
;
ali
pojdeš
zdaj
okoli
iskat
,
kako
bi
se
prilagodil
,
in
jemat
danes
ali
jutri
oglje
namesto
zlata
,
ker
ni
drugače
?
Tako
je
tistikrat
premišljal
Ambrož
Čander
;
pozneje
,
v
dnevih
njegovih
grehov
,
so
ga
obhajali
trenotki
,
ko
se
mu
je
zdel
vesoljni
vrvež
teh
preudarjanj
hudo
mladosten
,
ali
bolje
rečeno
,
nenavadno
eksaltiran
,
škandalno
otročji
in
romantičen
.
Poleg
tega
prepričanja
pa
ga
je
navdajalo
drugo
,
veselejše
in
prijetnejše
njegovemu
moštvu
,
ker
je
potrjevalo
Čandrovo
neustrašenost
in
možatost
:
da
je
bil
tisti
večer
v
resnici
že
jako
blizu
,
niti
za
las
ne
več
oddaljen
od
praga
,
ki
vodi
iz
življenja
v
smrt
;
in
da
ga
zemlji
ni
ohranila
bojazen
ali
karkoli
,
temveč
gola
častiljubnost
in
tisti
glas
v
njegovih
prsih
,
ki
je
govoril
neprenehoma
,
dokler
ga
ni
preveril
:
—
Zdaj
ne
pojdeš
;
to
je
tako
,
kakor
če
se
obesi
otrok
,
ki
so
ga
natepli
...
Bilo
bi
zaradi
drugih
;
priznal
bi
oblast
razmer
nad
seboj
;
uklonil
bi
se
,
z
eno
besedo
.
Ne
stori
Ambrož
,
pusti
,
Čander
;
pozneje
storiš
,
ko
bodo
vse
reči
v
redu
,
ko
boš
premožen
gospod
in
velik
filistejec
pred
Kristom
,
tako
da
živemu
človeku
ne
bo
hodilo
na
um
,
tudi
našim
pokvarjenim
in
škodljivim
nihilistom-literatom
ne
,
da
bi
pisali
o
tvojem
koncu
sentimentalne
romane
.
Ti
,
fant
,
napraviš
tako
:
počakaš
,
da
se
solnce
zasmeje
v
zenitu
,
potrpiš
,
da
bo
tvoje
življenje
ozarjeno
z
vsem
mogočim
,
—
potem
ga
vržeš
od
sebe
:
—
Brr
!
ne
maram
te
,
dolgočasiš
me
,
naveličal
sem
se
tvoje
izžetosti
,
citrona
,
božji
dar
!
Ti
nisi
komandiralo
mene
,
temveč
jaz
sem
jahal
na
tvoji
grbi
,
in
zato
ni
govora
o
porazu
in
o
puški
v
koruzo
,
temveč
zgolj
o
treznem
preudarku
in
o
pošteni
volji
filozofsko
naobraženega
človeka
!
—
Samo
tragičen
junak
ne
postani
,
Ambrož
,
samo
tistega
se
ogiblji
,
o
Čander
,
in
vse
drugo
pojde
od
sebe
po
pravem
tiru
;
kajti
,
kar
je
žalost
za
lože
in
za
parket
,
je
neredkoma
smeh
za
galerijo
...
In
kaj
bi
rekel
ti
,
če
bi
se
znašel
onkraj
časa
na
galeriji
,
pa
bi
zagledal
na
odru
spomina
tisto
opero
o
Ambrožu
in
Blanki
?
—
Tako
je
napočilo
za
večerom
dvomov
in
omahovanja
prelepo
jutro
;
mladi
Ambrož
Čander
je
sedel
v
kotu
velike
kavarne
,
s
čudnim
smehljajem
na
obrazu
,
nekoliko
pijan
od
popitega
žganja
,
ki
je
z
blagodejno
omotico
nanovo
zvezalo
raztrgane
dušne
in
telesne
moči
.
Kimal
je
z
glavo
semintja
ter
si
prisegal
natihem
:
„
Tako
bodi
!
Jahati
hočem
na
vrhu
,
norčevati
se
z
vsem
in
z
vsemi
,
nasititi
se
vsega
,
brez
milosti
,
brez
usmiljenja
.
Enkrat
pa
pride
dan
,
o
Blanka
,
ko
se
vidiva
,
in
pride
noč
,
o
Blanka
,
ko
boš
moja
tudi
ti
:
zato
ker
mora
priti
.
Ako
ne
bi
bilo
tako
zapisano
v
knjigi
usod
,
te
ne
bi
bil
ljubil
Ambrož
Čander
in
ne
bi
bil
zaradi
tebe
zadavil
svoje
mladosti
.
“
Nocoj
so
se
vračale
vse
te
reči
,
jasno
in
natanko
po
vrsti
,
kakor
so
se
bile
godile
.
Kakor
meglene
prikazni
so
stopale
mimo
doktorja
,
ki
je
gledal
v
svoj
kozarec
,
zibaje
glavo
,
začuden
usmev
na
skrivljenih
ustnicah
.
„
Kasneje
sem
se
večkrat
smejal
tisti
prisegi
.
In
vendar
,
nocoj
se
godi
,
kakor
da
je
prišla
ura
,
ko
se
izpolni
prorokba
pijanosti
...
Kaj
sem
počel
?
S
čim
sem
zaslužil
?
Ali
je
nemara
pa
vendarle
živela
v
meni
volja
,
skrita
kdovekje
med
mislimi
in
med
dejanji
,
tako
zagrizena
v
globino
srca
,
da
me
je
nehote
in
nevede
pritirala
do
cilja
—
če
je
cilj
?
Bogme
,
človek
pač
ne
ve
nikoli
,
kaj
vse
je
skrito
v
predalih
njegovih
lastnih
prsi
...
„
No
,
da
,
“
je
nadaljeval
sam
pri
sebi
,
med
razgovorom
z
notarjem
,
ki
se
je
bil
porinil
medenj
in
med
davkarico
,
„
pravzaprav
bi
bilo
odveč
.
Če
se
natanko
premisli
,
če
se
vzame
,
kakor
je
,
—
v
mislih
in
v
sanjah
sentimentalnih
ur
sem
preživel
vse
:
trenotek
,
ki
sem
si
ga
obljubil
,
in
uslišanje
tudi
...
Kdo
prešteje
objeme
,
kdo
poljube
,
do
neba
plameneče
?
Kaj
to
,
da
se
ni
godilo
v
resnici
?
V
mislih
je
bilo
...
Preostajal
bi
da
capo
al
fine
...
Da
sem
se
spomnil
,
tudi
to
bi
bilo
!
Duša
je
pravzaprav
nesramnejša
od
telesa
,
idealna
ljubezen
vsiljivejša
od
satirov
,
in
lepota
—
kakor
hitro
se
je
ženska
zave
—
je
prostitucija
!
Zahvaljen
bodi
,
o
Gospod
,
da
ti
ne
pride
na
um
,
pretvoriti
Ambroža
Čandra
za
kazen
njegovih
grehov
v
čisto
devico
;
Kriste
,
kako
bi
hodil
po
svetu
:
kakor
gol
!
Čutiti
vse
želje
,
ki
bi
se
ovijale
človeka
,
—
jaz
bi
jih
čutil
!
—
vse
misli
,
ki
bi
lazile
za
menoj
,
vse
objeme
in
poljube
,
ki
bi
se
godili
v
sto
in
sto
domišlijah
,
in
to
brez
orožja
,
da
se
jih
ubranim
!
Kaj
bi
mi
pomagal
pergamen
in
pečat
na
pismu
,
da
ni
tako
?
Zdi
se
mi
,
od
jeze
bi
se
zaljubil
v
gobavca
in
bi
ga
poljubljal
,
dokler
mi
ne
bi
zgnil
obraz
:
tako
!
zdaj
uganjajte
poželenje
...
Ako
premišljam
,
v
kretinkah
edinih
je
menda
še
prava
čistost
,
dasi
bržčas
ne
popolna
:
zakaj
,
so
ljudje
z
ekscentričnim
okusom
.
Non
ha
in
tako
dalje
,
chi
non
ha
in
tako
dalje
la
zotta
,
pravijo
Lahi
...
“
Dvignil
je
glavo
;
gospa
Blanka
je
stala
zelo
blizu
in
govorila
z
možem
.
Jernej
Cepuder
je
držal
roke
v
žepih
,
cilinder
spredaj
in
postrani
,
redke
brke
povešene
,
obraz
žalosten
in
poln
kreposti
.
Tako
se
je
zibal
v
kolenih
,
vedoč
,
da
ga
vidi
mnogo
oči
,
ter
po
vsem
videzu
stremeč
za
vtiskom
dovršene
elegance
.
„
Tudi
nji
se
je
godilo
tako
,
“
je
dejal
doktor
svoji
duši
.
„
Uboga
Blanka
!
Ali
pa
morda
ne
;
morda
je
njena
lepota
zgolj
moja
domišljija
:
poglej
,
Cander
,
poglej
in
prepričaj
se
,
da
je
čelo
previsoko
;
nos
ni
pravilen
in
nekam
čuden
je
oval
.
Lahko
da
sploh
ni
lepa
;
moja
ljubezen
jo
je
ovenčala
z
lepoto
od
svoje
lastne
:
zato
je
lepa
zame
in
morda
za
nikogar
drugega
na
svetu
razen
Jerneja
Cepudra
...
Jernej
Cepuder
in
Ambrož
Čander
!
Povej
mi
,
koga
ljubiš
,
povem
ti
,
kdo
si
!
Moj
Bog
!
Ali
je
on
modrijan
?
Ali
sem
jaz
bedak
?
Ali
ni
ne
to
in
ne
ono
,
temveč
sva
obadva
,
jaz
in
on
,
dva
navadna
,
čisto
navadna
,
puhla
in
ničeva
človeka
,
niti
velika
,
niti
majhna
,
nego
iz
tiste
proklete
srede
,
ki
je
najbolj
pozabljena
od
svetega
Duha
?
To
so
reči
—
ne
,
satan
!
Kakšne
neumnosti
premišljujem
?
Za
pet
ran
,
kdor
bi
jih
zapisal
,
bi
delal
sramoto
tudi
drugim
,
večjim
narodom
...
“
„
Tekne
vam
naše
vino
,
dragi
doktore
!
“
se
je
zasmejal
notar
ob
njegovi
strani
.
„
Diši
,
ne
pa
tekne
!
“
se
je
uprl
