otožen,
kar
ni
sicer
njegova
navada
.
Tudi
v
kavarni
,
kamor
je
navadno
prej
zahajal
,
nisem
ga
videl
,
odkar
smo
imeli
zadnjo
veselico
,
in
reči
moram
,
da
sem
ga
zeló
pogrešal
.
“
Olgi
se
je
srce
samega
veselja
smejalo
,
ko
je
Rihard
tako
ljubo
o
Milku
govoril
.
Najrajši
bi
bila
bratu
roké
okoli
vratú
ovila
ter
s
tem
pokazala
,
da
se
strinja
z
njegovimi
besedami
,
kajti
tudi
ona
ga
že
zelo
pogreša
!
Kakor
steguje
v
mraku
otrok
,
ki
še
ne
more
govoriti
,
nežno
ročico
po
svetlej
zvezdi
na
nebu
ter
skuša
zinoti
,
da
bi
svojo
notranjo
željo
po
zvezdici
izreklo
,
a
jezik
mu
ostane
ném
:
tako
je
bilo
Olgi
pri
srci
.
Gledala
je
v
svojej
domišljiji
Milka
Vogrina
,
želéč
objeti
ga
s
svojimi
rokami
ter
naznaniti
bratu
svoje
notranje
hrepenenje
po
njem
,
ali
sramežljivost
jej
je
vezala
jezik
ter
zakrivala
Rihardu
njene
srčne
želje
.
Zatorej
mu
mirno
,
a
vendar
s
stresočim
glasom
nehote
seže
v
besedo
:
„
Tudi
jaz
sama
sem
le
nekaj
besed
z
njim
govorila
,
ko
sve
se
mati
in
jaz
od
Konarskih
poslavljali
.
Tedaj
mi
je
rekla
grofinja
,
da
odidejo
vsi
začetkom
junija
v
Belo
pri
Železnej
Kapli
,
in
da
nas
okoli
15.
tega
meseca
obiščejo
.
Danes
je
pa
že
18.
junija
,
a
mi
še
nimamo
nobenega
poročila
,
kdaj
pridejo
k
nam
,
in
ali
so
dospeli
srečno
na
Koroško
.
Da
bi
se
le
ne
bilo
nič
hudega
pripetilo
!
“
In
pri
teh
besedah
je
mislilo
njeno
nežno
srce
,
vse
prestrašeno
,
na
Vogrina
,
ali
hitro
se
zopet
potolaži
,
spomnivši
se
,
da
je
molila
vsak
dan
tudi
za
blagor
svojega
Milka
!
Ko
ni
Olga
v
svoje
misli
zamaknena
dalje
govorila
,
pristavi
Rihard
,
da
je
sicer
njena
misel
izvrstna
,
le
izvesti
jo
je
težko
.
Potem
pa
sta
se
brat
in
sestra
vneto
poganjala
,
kako
bi
mogla
Vogrina
v
svojo
družbo
dobiti
:
Rihard
sevéda
zató
,
da
bi
se
kratkočasil
in
z
njim
kot
koroškim
rojakom
obiskaval
bližnje
trge
in
vasi
,
hodil
na
strme
gore
in
v
krasne
doline
,
—
Olga
pa
,
da
bi
imela
človeka
v
svojem
obližji
,
po
kterem
njeno
srce
že
tako
goreče
,
a
brezuspešno
hrepeni
.
Pride
li
Milko
v
njeno
bližino
,
in
spozna
li
ona
,
da
goji
do
nje
če
ne
enake
,
pa
le
slično
nagnenost
,
tedaj
dobi
ona
isto
nepremagljivo
moč
,
ktero
potrebuje
njeno
srce
,
da
se
zoperstavlja
sladkim
besedam
Robertovim
.
To
je
bil
močen
nagib
,
ki
je
silil
Olgo
,
da
poskušaa
zdaj
vso
svojo
bistroumnost
v
tem
,
kako
bi
pridobila
Vogrina
v
svojo
druščino
,
a
sevéda
tako
,
da
bi
sama
svoje
nagnenosti
do
njega
ne
izdala
!
Ko
brat
in
sestra
skupaj
premišljujeta
,
kako
bi
mogla
svojo
misel
izvesti
,
približa
se
jima
na
enkrat
mati
z
baronom
Robertom
sèm
po
gozdiči
.
Bilo
je
že
pozno
popoldne
,
kedar
je
navadno
Robert
k
Skenovskim
dohajal
.
Ker
pa
ni
bilo
niti
Riharda
niti
Olge
od
nikoder
,
napotita
se
mati
in
Robert
v
gozdič
iskat
ju
.
Od
daleč
ju
je
že
zapazilo
bistro
Olgino
oko
!
Pri
tem
vidu
se
pa
deklica
kar
sklone
,
tako
jej
je
pogled
na
Roberta
srce
pretresel
,
„
Za
božjo
voljo
,
Rihard
,
tiho
hodiva
,
“
vzkliknola
je
preplašena
.
Mislila
si
je
namreč
,
da
se
je
mogel
njun
pogovor
že
tako
daleč
slišati
,
in
da
sta
Robert
in
mati
menda
že
ugonila
,
o
čem
se
z
bratom
pogovarja
.
Kakor
se
nedolžni
otrok
,
kadar
kaj
krivega
misli
ali
storiti
namerjava
,
pred
materjo
ustraši
,
če
se
mu
nagloma
prikaže
,
ter
v
svojej
neizkušenosti
méni
,
da
se
mu
notranje
misli
kar
na
lici
beró
,
tako
se
je
zbala
tudi
Olga
zapazivši
mater
in
Roberta
.
Zatorej
je
nagloma
vstala
,
popravila
si
obleko
ter
še
enkrat
na
tiho
rekla
:
„
Molčiva
zdaj
,
da
naju
ne
slišita
.
Po
noči
pa
premišljujva
vsak
zá-se
,
kako
bi
se
dala
najina
misel
izvesti
;
jutre
se
hočeva
dalje
posvetovati
.
Zdaj
pa
pojdiva
njima
naproti
,
ali
véš
Rihard
,
pazi
,
—
in
pri
teh
besedah
položi
prst
na
usta
,
—
da
se
ne
zagovoriš
!
“
Deklici
je
lice
žarelo
,
in
srce
jej
je
samega
strahú
močno
plalo
,
ko
se
je
z
bratom
roko
v
roki
približevala
materi
in
Robertu
.
Po
bolj
etiketnem
nego
prijateljskem
pozdravu
med
Olgo
in
Robertom
nadaljevala
sta
zadnji
in
gospá
Skenovska
svoj
poprejšnji
razgovor
.
Olga
se
je
namreč
še
vedno
čutila
razžaljeno
,
in
to
tudi
očitno
kazala
Robertu
.
Tudi
zdaj
se
je
bila
hitro
matere
oklenola
in
sicer
tako
,
da
sta
bila
Robert
in
mati
na
sredi
med
njo
in
Rihardom
.
„
Vam
se
torej
dozdeva
,
gospod
baron
,
da
je
naš
vrt
prevarčno
ali
preoekonomično
urejen
,
“
nadaljuje
gospá
,
in
vsi
štirje
korakajo
dalje
,
radovedni
,
kaj
bode
baronova
glava
na
to
odgovorila
.
„
Da
,
to
je
neovrgljiva
resnica
,
“
odvrne
odločno
Robert
.
„
Saj
imate
le
domače
in
za
vsakdanji
živež
potrebne
rastline
o
njem
nasajene
.
Na
vseh
gredah
ne
najde
človek
tropičnega
rastlinja
ki
bi
služilo
očém
in
vonjavi
.
To
kar
je
tú
,
dobi
se
v
vsakem
kmetskem
hišnem
vrtu
ali
zelinjaku
.
“
Te
besede
bile
so
priprostej
gospé
vendar
le
preveč
in
po
njih
se
je
čutila
prisiljeno
,
posvetiti
malo
nazorom
baronovim
,
zatorej
odgovori
odločno
:
„
Ravno
to
pa
hočem
pri
hiši
imeti
,
da
nisem
od
drugih
odvisna
.
Kaj
mi
pomaga
cvetnjak
ali
park
,
polen
dišečih
in
vonjivih
cvetlic
,
ako
nima
kuharica
vzeti
zelenjadi
z
domačega
vrta
?
Vi
tam
doli
na
Ogerskem
dičite
lahko
hiše
,
grajščine
in
ville
s
cvetnjaki
in
dragimi
rožami
v
njih
,
a
tú
pri
nas
se
mora
varčno
gospodariti
,
ako
hoče
človek
kaj
imeti
in
si
sam
pomagati
.
Tako
so
delali
moji
stariši
,
tako
delam
i
jaz
,
ín
bode
menda
delala
tudi
moja
Olga
.
“
Hčerki
je
bilo
kaj
ljubo
pri
srci
,
da
je
mogla
materi
pomagati
,
ko
je
ta
nasprotovala
Robertu
;
zatorej
pristavi
malo
nagajivo
:
„
Dà
mama
,
tako
bodem
tudi
jaz
ravnala
kakor
ti
.
A
reči
pač
moram
,
da
bi
svojemu
možu
,
če
bi
mi
kaj
takega
oponašal
,
pometala
vse
tropično
cvetje
in
rastlinje
iz
cvetnjaka
,
in
rajši
bi
tam
karfiola
,
špargla
,
salate
in
druge
zelenjadi
nasadila
.
Jaz
ne
vém
,
zakaj
bi
postavim
mi
tukaj
na
deželi
morali
imeti
poseben
park
ali
celo
cvetnjak
;
saj
je
vsa
narava
tako
lepa
,
da
se
njej
gotovo
najlepši
umetni
vrti
ne
dado
primerjati
!
“
„
Gospica
Olga
,
Vi
bodete
potém
drugače
govorili
,
ko
vidite
naše
umetne
vrte
doli
na
Ogerskem
,
“
pristavi
hitro
Robert
obrnen
proti
Olgi
.
„
Že
naš
vrt
okoli
grajščine
je
prav
lep
in
tako
vkusno
nasajen
,
da
se
mu
bodete
čudili
,
ko
stopite
vá-nj
.
“
„
Ne
bode
mi
pač
treba
,
gospod
baron
,
“
odvrne
brezozirno
deklica
,
„
ogledavat
si
iti
Vaših
parkov
na
Ogersko
;
kar
se
mene
tiče
,
prepuščam
Vam
rada
vse
Vaše
vrte
,
a
Vi
pustite
meni
mojega
!
Ta
je
meni
najljubši
ter
mi
je
tako
k
srcu
prirastel
,
da
ga
ne
menjam
za
Vašega
najlepšega
!
“
Dekličina
odločnost
in
tako
brezozirna
izjava
zdela
se
je
Robertu
malo
čudna
.
Skušal
jo
je
potolažiti
,
kajti
uvidel
je
,
da
ni
bilo
pametno
odkrivati
tu
svojih
nazorov
o
ekonomiji
;
zatorej
odgovori
mirno
:
„
Danes
ste
pa
kaj
huda
,
gospica
Olga
.
Upam
,
da
ni
to
Vaše
pravo
mnenje
in
resno
prepričanje
.
Vi
se
radi
z
menoj
malo
pošalite
,
kaj
ne
,
gospica
?
“
„
Ni
moja
navada
,
gospod
baron
,
da
bi
se
s
kom
šalila
,
najmanj
pa
z
Vami
.
Kar
govorim
,
je
moje
sveto
prepričanje
.
Ali
vsak
dan
mi
je
bolj
jasno
,
da
so
Vaši
nazori
v
vsem
in
vsakem
od
mojih
različni
.
Če
sem
še
tudi
mlada
in
neizkušena
deklica
,
toliko
pa
vendar
vém
in
čutim
,
da
bi
se
Vašim
idejam
ne
mogla
uklanjati
.
“
„
Danes
si
pa
kaj
čudna
in
razburjena
,
Olga
!
“
seže
jej
mati
v
besedo
.
„
Kakor
navlašč
hočeš
vedno
le
nasprotovati
!
Da
ima
baron
Robert
druge
ideje
kakor
ti
,
je
celó
razumljivo
;
temu
se
tudi
ne
smeš
čuditi
.
On
je
že
skusil
mnogo
svetá
,
a
živel
pa
več
svojemu
vojaškemu
poklicu
,
kakor
se
pa
pečal
z
gospodarstvom
.
Zatorej
ima
pa
tudi
celó
druge
nazore
o
njem
,
kakor
pa
mi
,
ki
se
vedno
z
njim
bavimo
.
—
Kedar
začnete
,
gospod
baron
,
“
nadaljuje
potém
proti
Robertu
,
„
sami
gospodariti
na
svojem
posestvu
,
kakor
ste
namenjeni
,
spoznali
bodete
brzo
,
da
imam
jaz
prav
,
in
slušali
tudi
svojo
ženo
,
ako
bode
kaj
o
gospodarstvu
razumela
.
“
Pri
tej
materinej
opazki
bila
se
je
Olga
kar
pretresla
.
Čutila
je
,
da
meri
mati
na
njo
s
temi
besedami
,
in
je
kar
obstala
kakor
otrok
,
če
zagleda
na
potu
golazen
pred
sebój
.
Nastopila
je
za
nekaj
trenotkov
tihota
.
Nobeden
si
ni
upal
izpregovoriti
.
Tudi
baron
Robert
,
ki
je
imel
sicer
vedno
dovolj
besed
na
jeziku
,
molčal
je
zdaj
,
a
opazoval
vestno
,
kako
se
izpreminja
na
Olginem
lici
barva
za
barvo
.
Videl
pa
je
tudi
,
da
se
je
Olga
pri
slednjih
materinih
besedah
stresla
,
kakor
da
bi
bila
na
gada
stopila
.
Čuden
in
nepopisljiv
utis
delalo
je
vse
to
na
Roberta
.
Danes
je
prvikrat
spoznal
,
da
nima
rés
Olga
nobenega
sočutja
do
njega
in
da
mu
vsekdar
in
povsod
nasprotuje
.
Sedaj
mu
je
pa
še
izrečno
odgovorila
,
da
mu
prepušča
—
vse
njegova
vrte
na
Ogerskem
.
Žal
mu
je
postajalo
,
da
se
ni
brzdal
v
svojem
govorjenji
,
da
ni
zatajeval
svojih
mislij
in
nazorov
.
Spoznal
je
,
da
je
s
svojim
ošabnim
in
brezozirnim
postopanjem
malo
dosegel
,
temveč
si
še
bolj
odtujil
mlado
Olgino
srce
,
ki
mu
je
vsak
dan
tém
vrednejše
in
milejše
postajalo
.
Zdaj
se
je
začel
stoprav
bati
,
da
bi
mu
rés
Olga
v
svojej
odločnosti
,
kakor
jo
je
danes
kazala
,
ne
odrekla
srca
in
roke
,
in
da
bi
mu
nič
ne
utegnolo
pomagati
plemenito
ime
in
grajščina
pri
njegovem
namenu
.
Takove
misli
so
rojile
po
Robertovej
glavi
.
Močno
je
bil
ta
nepričakovani
prepir
z
Olgo
in
deloma
tudi
z
materjo
potrl
njegovo
srčnost
in
samosvest
.
Iznenadilo
ga
je
bilo
odločno
nasprotovanje
prej
tako
plahe
deklice
.
Iz
te
splošne
zadrege
in
tihote
reši
celo
družbo
posel
,
ki
se
je
sèm
po
vrtu
približeval
.
Najprvi
ga
zapazi
Rihard
in
vzklikne
:
„
Telegrafski
posel
gre
!
“
In
pri
teh
besedah
se
ozrejo
mahoma
vsi
ter
gledajo
,
od
kod
bi
posel
prihajal
.
Vsa
družba
se
zeló
ustraši
nepričakovanega
posla
,
kakor
se
to
tudi
sicer
v
vsakdanjem
življenji
dogaja
.
Gospa
Skenovska
in
Rihard
sta
mislila
,
da
se
je
kaj
domá
očetu
pripetilo
.
Olgi
je
začelo
srce
še
bolj
nego
prej
bíti
,
menéč
,
da
se
jim
kaka
nezgoda
o
Vogrinu
in
Konarskih
poroča
.
Le
Roberta
ni
ganol
poslov
prihod
,
zakaj
njegovo
srce
so
v
tem
hipu
druge
važnejše
misli
,
strah
in
up
naudajale
.
V
kratkem
se
je
pa
pokazalo
,
da
so
se
bili
vsi
trije
zbali
zastonj
brzojavnega
posla
.
Bralo
se
je
v
brzojavu
da
pride
Skenovske
jutre
,
dne
19.
junija
,
grof
Konarski
z
obiteljo
vred
obiskavat
.
Tega
naznanila
pa
se
je
bila
najbolj
razveselila
Olga
.
Njeno
srce
,
prej
otožno
in
razsrjeno
,
postajalo
je
zopet
veselo
.
Takoj
je
pogledala
brata
,
namežikala
mu
z
očmi
,
smejaje
se
,
ter
s
tem
izrazila
,
da
se
njun
načrt
menda
le
uresniči
.
Upala
in
nadejala
se
je
,
da
dojde
s
Konarskim
gotovo
tudi
Milko
Vogrin
,
po
kterem
že
njeno
srce
tako
željno
hrepení
.
In
te
misli
ni
ona
celi
večer
opustila
.
Vsled
tega
je
bila
tako
zamišljena
,
da
ni
zvečer
pri
čaji
čestokrat
vedela
,
o
čem
se
govori
.
Mati
sama
je
nekterekrati
opazila
,
zakaj
je
nocój
tako
vsa
v
mislih
in
redkobesedna
.
Večkrat
jo
je
tudi
opomnila
,
naj
se
razgovorov
udeležuje
.
Mislili
so
pač
vsi
,
da
jej
je
razpon
z
Robertom
segel
tako
globoko
v
srce
,
in
zategadel
se
jej
ne
ljubi
govoriti
,
ali
varali
so
se
vsi
,
kakor
veva
midva
,
dragi
čitatelj
!
Zatorej
pa
tudi
niso
mogle
nocój
niti
materine
besede
niti
vljudno
Robertovo
obnašanje
ničesa
pri
njej
opraviti
.
A
ker
je
Olga
še
vedno
isto
malomarnost
in
zamišljenost
kazala
,
poslovil
se
je
Robert
prej
,
nego
je
bila
sicer
njegova
navada
,
in
tudi
domači
so
šli
ta
večer
kmalu
počivat
.
Kedar
človek
kaj
veselega
pričakuje
,
vrti
se
njegova
misel
neprestano
okoli
zaželenega
predmeta
,
in
ves
drugi
svet
ga
ne
zanima
.
Krilate
misli
nadvladujejo
tedaj
njegov
duh
,
da
ne
more
ničesa
početi
;
on
je
podvržen
domišljiji
.
O
takem
prevladanji
človeške
fantasije
so
pa
tudi
živci
razdraženi
,
in
teló
ne
more
mirovati
niti
uživati
blagodejnega
spanja
.
Tako
se
je
godilo
i
gospici
Olgi
zadnjo
noč
.
V
svojej
radosti
,
da
bode
jutre
videla
Milka
,
govorila
z
njim
ter
poskusila
izvesti
svoj
in
bratov
načrt
,
da
pride
Vogrin
za
nekaj
časa
v
njuno
družbo
:
v
tej
radosti
ni
mogla
Olga
spavati
.
Zjutraj
zgodaj
hitela
je
že
na
vrt
ter
pričakovala
ondi
brata
.
Večkrat
si
je
ponavljala
,
kar
si
je
bila
izumila
po
noči
,
ko
ni
mogla
najti
počitka
.
Znano
je
,
da
se
ženske
v
bistroumnosti
,
kedar
hočejo
svoj
namen
v
ljubezni
doseči
,
daleko
od
moških
odlikujejo
.
One
so
tedaj
podvzetne
,
pogumne
,
srčne
in
neustrašljive
.
Ne
dadó
se
ostrašiti
niti
ondi
,
kjer
bi
že
bila
moška
glava
davno
obupala
.
To
vsakdanjo
prikazen
potrjuje
nam
tudi
Olga
.
Dočim
je
bil
Vogrin
nad
vsem
obupal
in
se
ni
míslil
dalje
potegovati
za
svojo
srečo
,
rastla
je
v
Olgi
srčnost
in
neustrašljivost
.
Ljubezen
jej
določevala
vsa
početja
.
Tudi
si
je
bila
sama
izmislila
,
kako
bi
dobila
Vogrina
v
svoje
obličje
,
ne
da
bi
to
pozornost
vzhujalo
.
Takoj
drugo
jutro
,
ko
je
prišel
brat
na
vrt
,
naznani
mu
svoje
mnenje
in
Rihard
je
bil
nene
bistroumnosti
jako
vesel
.
„
Izvrstno
je
to
,
kar
si
si
izumila
;
“
pohvali
jo
Rihard
.
„
Jaz
bodem
torej
,
kakor
si
rekla
,
danes
tajno
o
tem
z
Vogrinom
govoril
,
ko
pride
s
Konarskimi
k
nam
.
Opomniti
ga
hočem
med
drugim
,
da
je
zdaj
najlepša
priložnost
,
da
mene
in
tebe
s
svojo
domovino
seznani
,
kar
mi
je
bil
nekdaj
obljubil
.
On
bo
gotovo
rad
v
to
privolil
,
treba
je
le
,
da
si
izprosi
pri
grofu
dopusta
za
kakih
deset
ali
štirinajst
dnij
.
Te
prošnje
pa
mu
grof
Konarski
gotovo
ne
odreče
,
saj
je
že
dve
leti
pri
njem
,
a
dopusta
še
ni
niti
eden
dan
imel
.
Jaz
vém
,
da
želi
tudi
Vogrin
sam
nekaj
časa
pri
svojej
materi
bivati
,
ktere
že
celi
dve
leti
videl
ni
,
in
on
jo
neizrečeno
ljubi
,
kakor
sem
se
dostikrat
že
iz
njegovih
besed
prepričal
.
Ker
pa
je
,
kakor
mi
je
on
večkrat
trdil
,
njegov
dom
nekje
blizu
jezera
ravno
Porečam
nasproti
,
bodemo
se
lahko
vsak
dan
shajali
na
izletih
,
lovu
,
sprehajališčih
in
na
jezeru
skupaj
razveseljevali
.
“
Tako
sta
se
brat
in
sestra
zjutraj
dogovorila
,
in
Rihard
je
moral
Olgi
še
enkrat
obljubiti
,
da
še
danes
z
Vogrinom
govori
.
S
težkim
srcem
je
potém
Olga
popoldne
pričakovala
.
Nikdar
se
jej
ni
jutro
tako
dolgo
zdelo
kakor
ravno
danes
,
ko
bi
jej
moralo
najhitrejše
preminoti
.
Ali
zakon
naše
narave
je
tak
,
da
se
nam
dozdeva
,
kakor
da
bi
ne
mogli
tega
nikdar
dočakati
,
česar
prav
željno
pričakujemo
.
Večkrat
je
bratu
,
a
nehoté
tudi
materi
potožila
,
da
je
danes
dolgočasno
jutro
,
da
menda
dan
spi
,
ker
ure
tako
polagoma
tekó
.
Iz
takošnih
opazek
pa
je
bistroumna
mati
hitro
ugonila
,
kaj
te
besede
pomenijo
.
„
Olga
pričakuje
pač
težko
Vogrinovega
prihoda
,
in
zatorej
jej
postaja
dan
predolg
,
“
mislila
si
je
mati
,
in
to
je
bila
tudi
istina
.
Zaradi
tega
se
je
pa
začela
bati
,
da
bi
res
utegnol
z
grofom
Konarskim
tudi
dr.
Vogrin
priti
in
bi
s
svojo
navzočnostjo
slabo
uplival
na
Olgino
srce
.
Iskra
tajne
ljubezni
bi
se
lahko
potém
v
mogočen
plamen
razpalila
!
—
Zatorej
je
mati
navlašč
opomnila
Olgo
,
naj
se
danes
pametno
in
premišljeno
vede
proti
dr.
Vogrinu
,
kajti
sicer
bi
se
baron
Robert
hudoval
in
njima
še
utegnol
veliko
sitnostij
delati
.
„
Posebno
dobro
pa
pazi
,
“
pristavi
še
napósled
mati
,
„
da
se
ne
bodeš
proti
njemu
samemu
osorno
vedla
kakor
včeraj
,
kar
nas
je
bilo
vse
v
neljubo
situvacijo
spravilo
.
To
bi
namreč
malo
ženske
rahločutnosti
in
premišljeností
kazalo
,
če
bi
hotele
me
vedno
moškim
ugovarjati
!
“
Ne
omenjali
bi
teh
materinih
naukov
,
ako
bi
ne
vedeli
,
da
se
dandanes
mestne
gospice
čestokrat
tako
ne
podučujejo
.
Od
tod
pa
pride
,
da
je
njihovo
vedenje
včasi
tudi
nevabljivo
in
nepremišljeno
,
ali
to
škoduje
sevéda
največ
ženskemu
spolu
samemu
;
zakaj
možje
merijo
stopnjo
ženske
izobraženosti
in
nravnosti
po
njihovem
obnašanji
!
Nič
manj
skrbij
kakor
Olgi
in
nje
materi
pa
je
napravljal
prihod
Konarskih
tudi
baronu
Robertu
.
Ta
je
bil
tako
rekóč
do
dobra
prepričan
,
da
pride
z
njimi
tudi
dr.
Vogrin
.
Ali
ta
človek
mu
je
že
od
zadnje
zabave
nestrpljiv
in
ga
ne
more
videti
,
a
sedaj
ga
še
bolj
črti
,
če
tudi
ne
ve
zakaj
.
Le
to
mu
je
jasno
kot
beli
dan
,
da
se
ne
bode
mogel
veseliti
,
ako
pride
to
nizko
človeče
v
njegovo
družbo
,
in
povrh
še
k
Skenovskim
!
„
A
kaj
bi
pa
naj
storil
potém
,
ko
bi
se
Olga
še
tako
ljubeznivo
in
priljudno
vedla
kakor
zadnjič
?
“
govoril
je
polglasno
Robert
,
počivaljóč
po
obeda
na
naslonjači
.
„
To
ni
mogoče
,
da
bi
se
Olga
tako
daleč
spozabila
ter
mi
kazala
očividno
tudi
vpričo
tega
nepoklicanega
tujca
,
kakor
včeraj
pred
svojo
materjo
in
bratom
,
da
me
ne
ljubi
.
To
ni
mogoče
.
Ali
ko
bi
me
pa
hotela
s
tem
skušati
in
se
šaliti
z
menoj
,
pa
gorjé
njej
,
a
še
bolj
njemu
!
Pokazal
jej
bodem
potém
,
kaj
je
baron
Robert
,
kaj
nadporočnik
Benda
,
kaj
magnat
magyarski
proti
slovenskemu
neomikancu
.
Za
to
skodlo
plebejsko
ne
bode
gotovo
nikdo
popraševal
,
kam
li
,
da
bi
ga
kdo
pogrešal
,
saj
še
sam
ne
vé
,
v
kterem
gnezdu
se
je
izvalil
!
“
A
te
besede
niso
bile
zadnje
,
s
kterimi
je
ozmerjal
baron
Robert
dr.
Vogrina
.
Tako
se
je
bil
razburil
,
premišljujóč
svoje
razmerje
do
Olge
,
da
je
kar
vstal
in
začel
razjarjen
,
z
opetnicami
ob
tla
bijóč
,
hoditi
po
sobi
gor
in
dol
.
Napósled
pa
je
še
jel
samega
sebe
oštevati
.
Oponašal
si
je
,
da
je
premehek
,
premalo
odločen
,
da
je
preplašljiv
,
ker
se
daje
tako
neizkušenej
deklici
v
kozji
rog
uganjati
.
Jezil
se
je
,
da
se
še
sploh
briga
za
Olgo
,
da
se
poganja
za
njo
,
kakor
še
poprej
nikdar
ne
za
nobeno
žensko
bitje
,
a
vendar
ne
more
reči
,
da
bi
bil
premalo
ženskega
sveta
spoznaval
!
Vsa
ta
nevolja
bila
je
sicer
opravičena
,
a
pomagati
si
ni
mogel
.
Pognalo
je
bilo
spoštovanje
do
Olge
toliko
kal
v
njegovem
srci
,
da
se
ni
dalo
več
z
lahka
zadušiti
.
Sicer
je
že
marsiktera
puščica
iz
Amorjevih
rok
zadela
njegovo
srce
,
a
pouzročena
rana
se
mu
je
zopet
hitro
zacelila
!
Ali
zdaj
je
bilo
drugače
.
Ako
se
osnuje
v
človeku
ljubezen
na
kakej
podlagi
,
tedaj
vztraja
ona
tem
dalje
,
čim
trši
in
trdnejši
je
nje
temelj
.
Izcimi
se
li
kal
ljubezni
v
našem
srci
iz
spoštovanja
,
prijateljstva
ali
hvaležnosti
,
potém
požene
to
séme
tudi
svoje
korenine
in
deblo
,
in
taka
ljubezen
se
ne
dá
hitro
izruvati
iz
naše
duše
.
Tudi
v
Robertovem
srci
je
spoštovanje
do
Olge
pognalo
močne
kali
,
rodilo
se
je
v
njem
hrepenenje
po
spoštovanej
osebi
,
ljubezen
do
zaželenega
bitja
!
Tem
močnejša
pa
je
prihajala
v
njem
moč
ljubezni
,
čim
bolj
se
je
vedla
deklica
proti
njemu
neprijazno
in
neodljudno
.
Vzlasti
njeno
včerajšnje
nasprotovanje
bilo
ga
je
zeló
užalilo
.
To
premišljujóč
izprevidel
je
slednjič
sam
,
da
je
tudi
on
prenaglo
in
nepremišljeno
ravnal
.
Sklenol
je
bil
torej
,
da
se
hoče
odslej
naprej
proti
Olgi
prav
pohlevno
obnašati
,
samo
da
si
pridobi
v
kratkem
,
menda
celó
natihoma
njeno
srce
in
rokó
.
„
Ali
kaj
mi
je
početi
,
“
pride
mu
kratko
pred
grofovim
dohodom
na
misel
,
„
ko
bi
prišel
sedaj
oni
domači
učitelj
,
ki
mi
je
že
bil
na
zadnjem
plesu
trn
v
peti
,
in
bi
Olga
z
njim
zopet
prijateljski
kakor
prej
občevala
?
Kaj
naj
potém
storim
?
Se-li
naj
tudi
še
pohlevno
vedem
proti
njej
?
Tega
ne
!
Jaz
ne
bodem
nikdar
svojega
plemenitega
hrbta
krivil
pred
žensko
puhlo
glavo
in
pred
tujim
vsiljencem
.
Današnji
dan
bode
odločil
moje
vedenje
,
in
tudi
odkríl
,
kaj
premore
Robert
Benda
.
“
Robert
se
je
bil
tako
v
svoje
misli
in
togotovanje
zaril
,
da
je
skoro
pozabil
,
kako
hitro
teče
čas
.
Bílo
je
že
tri
,
ko
pogleda
na
uro
,
in
on
bi
že
imel
biti
na
kolodvoru
.
Odločilo
se
je
bilo
namreč
,
da
gredo
vsi
grofa
Konarskega
pričakovat
.
Ko
pride
torej
Robert
na
kolodvor
,
čakali
so
že
tam
gospá
Skenovska
,
Olga
in
Rihard
.
Le
malo
minut
še
,
in
železni
voz
pridrčí
.
Radovedno
se
ozirajo
vsi
,
kakšni
novi
gostje
pridejo
danes
v
Poreče
;
kajti
vsak
dan
so
že
taki
prihajali
.
In
glej
!
Tú
se
poganja
debeluhast
židov
z
bledoličnima
hčerkama
proti
izhodu
,
tam
se
spravlja
angleška
obitelj
z
voza
ter
kupiči
svoje
plašče
,
plaide
in
razne
škatljice
postrežčekom
na
ramena
;
a
zdaj
še
le
,
ko
je
prvi
naval
odšel
,
stopa
po
malem
grof
Komarski
iz
koupeja
ter
pomaga
potém
tudi
svojej
soprogi
iz
njega
.
Sprejem
in
prvi
pozdravi
bili
so
,
kakor
pri
gospodi
navada
,
presrčni
in
ljubeznivi
.
Grof
Konarski
je
takoj
ponudil
gospé
Skenovskej
svojo
desnico
,
grofinji
pa
Rihard
.
Šli
so
danes
peš
na
dom
,
saj
je
bilo
od
kolodvora
do
Skenovskih
le
nekaj
minut
hodá
.
Vsem
se
je
kazala
na
licih
notranja
veselost
,
in
vsak
je
imel
drug
drugemu
marsikaj
novega
povedati
.
Tudi
Robert
je
postal
hipoma
vesel
;
v
tej
radosti
pa
je
ponudil
i
on
Olgi
svojo
roko
,
vedóč
,
da
mu
je
javno
ne
more
odreči
.
Mirno
mu
torej
deklica
roko
podá
ter
stopa
lahno
na
njegovej
strani
.
A
srce
njeno
ni
bilo
pri
svojem
spremljevalci
,
in
ona
se
ni
kakor
ostala
družba
veselila
.
Kako
pa
tudi
?
Saj
je
pogledovala
zastonj
po
koupéji
,
ali
stopi
iz
njega
Vogrin
;
zastonj
se
je
ozirala
nazaj
,
odhajajoča
od
kolodvora
,
ali
ne
pride
Milko
za
njimi
,
zahman
pa
je
tudi
gledala
po
vlaku
,
ko
je
odhajal
,
ali
jej
ne
migne
Vogrin
iz
njega
z
roko
v
slovó
!
Jedva
in
jedva
je
mogla
Olga
sama
sebe
prepričati
,
da
ni
prišel
on
,
kterega
je
toliko
pričakovala
.
Uvidela
je
,
da
je
njen
načrt
zastonj
,
da
je
ves
njen
up
uničen
!
Zakaj
ga
le
ni
?
Ali
ga
nič
ne
vleče
do
nje
?
Ali
se
je
izogiblje
ter
noče
navlašč
pred
njeno
obličje
?
Kdo
jej
zna
vse
to
razložiti
?!
Take
misli
so
Olgi
stiskavale
dušo
,
ko
je
vsa
žalostna
in
pobitega
srca
stopala
zraven
svojega
—
bodočega
ženina
.
A
ta
se
je
nasprotno
radoval
,
ker
ni
prišel
on
,
kterega
se
je
tako
bal
in
ki
ga
do
dna
svojega
srca
sovraži
.
Skušal
je
torej
tudi
svojo
spremljevalko
kratkočasiti
,
ali
kakor
drugekrati
posrečilo
se
mu
to
tudi
danes
ni
.
Olga
je
bila
osobito
sedaj
redkih
besed
in
mu
je
le
na
najpotrebnejše
stvari
odgovarjala
.
V
kratkem
so
dospeli
gostje
v
villo
,
kjer
sta
si
grof
in
grofinja
vse
hitro
ogledala
.
Nató
gredó
vsi
skupaj
na
vrt
in
v
gozdič
,
od
koder
so
občudovali
krasno
okolico
in
čarobno
Vrbsko
jezero
.
Osobito
grofinja
se
ni
mogla
krasnih
prizorov
nagledati
,
in
konečno
se
je
izrazila
,
da
ima
dr.
Vogrin
vendar
prav
,
če
svojo
domovino
puvzdiguje
.
Olga
se
je
seveda
razveselila
takega
priznanja
,
vzlasti
ker
je
ono
nasprotovalo
Robertovim
nazorom
.
Zdaj
bi
bila
tudi
sanja
grofinjo
rada
vprašala
,
zakaj
ni
zraven
prišel
dr.
Vogrin
,
ali
sramežljivost
jej
je
to
zabranjevala
,
in
vpričo
barona
Roberta
bi
si
itak
tudi
ne
bila
upala
kaj
takega
storiti
.
Pričakovala
pa
je
vedno
,
da
bodeta
grof
ali
grofinja
sama
od
sebe
to
razložila
,
a
poslednjima
se
ni
sevéda
vredno
zdelo
o
tem
govoriti
.
Tudi
ko
je
grofinja
pozneje
omenila
,
da
bi
bilo
tu
kaj
prijetno
igrališče
za
Hugona
,
obžalovala
je
sicer
Olga
,
zakaj
ga
ni
grofinja
sebój
privedla
,
ali
ona
jej
nató
le
naznani
,
da
se
je
bil
Hugon
včeraj
prehladil
in
da
ni
mogel
zaraditega
z
njo
na
pot
.
Iz
teh
besed
je
bilo
Olgi
dovolj
jasno
,
zakaj
ni
Vogrina
.
„
Ubogi
Milko
je
pač
moral
domá
ostati
pri
svojem
učenci
,
“
pomilovala
ga
je
napósled
v
svojem
srci
in
sama
sebe
le
s
tem
tolažila
,
da
misli
menda
on
na
njo
;
a
vse
druge
načrte
morala
si
je
sedaj
izbiti
iz
glave
.
Ko
so
si
bili
gostje
vse
posestvo
gospoda
Skenovskega
ogledali
in
se
sprehodili
po
krasnih
sprehajališčih
,
ki
kinčajo
kopel
Poreče
ob
Vrbskem
jezeru
,
šli
so
se
kopat
.
Med
tem
pa
je
že
tudi
prihajal
čas
za
kosilo
,
ktero
je
imelo
danes
biti
pri
Skenovskih
ob
pol
šestih
popoldne
.
Gospá
Skenovska
je
umela
izvrstno
počastiti
svoje
goste
.
Na
altani
,
od
koder
se
razprostira
pogled
po
jezernej
gladini
in
na
visoke
Karavanke
,
napravila
je
danes
kosilo
.
Gostje
bi
naj
občudovali
prekrasni
razgled
iz
njene
ville
in
se
ob
enem
tudi
čudili
nad
domačimi
pridelki
,
ktere
hoče
danes
s
svojega
vrta
postaviti
na
mizo
.
In
rés
,
gostje
so
bili
vsi
zamakneni
ter
niso
mogli
skrbne
gospodinje
in
njene
Olge
prehvaliti
.
Po
obedu
se
je
določilo
,
ker
je
že
bilo
blizu
velera
,
naj
se
šetanje
za
danes
odloži
.
Saj
še
ostanejo
gostje
jutre
dopoldne
tukaj
in
si
lahko
drugi
dan
kopel
bolj
natanko
ogledajo
.
Kakor
pa
navadno
visoka
gospoda
rada
med
sebój
„
whist
“
igra
,
odločijo
se
tudi
naši
gostje
za
to
zanimivo
angleško
igro
.
Grofinjin
„
aide
“
ali
pomočnik
bil
je
baron
Robert
,
h
kteremu
je
prisedla
gospica
Olga
,
z
grofom
skupaj
pa
sta
igrala
gospá
Skenovska
in
nje
sin
Rihard
,
ali
prav
za
prav
ta
je
materi
le
pomagal
.
S
prva
je
bila
igra
jako
mikavna
.
Igralci
so
se
vrlo
dobro
zabavljali
,
le
Olga
je
ostala
vedno
malomarna
.
Čestokrat
še
celó
zapazila
ni
,
kako
izborno
je
baron
Robert
uganjal
z
grofinjo
svoja
nasprotnika
.
Čim
dalje
postajala
pa
je
Olgi
igra
manj
zanimiva
,
in
prisiljeno
sedenje
pri
Robertu
bilo
jej
je
tem
bolj
neprijetno
.
Zatorej
je
naposled
vstala
,
pomudila
se
še
malo
na
altani
,
potém
po
sobanah
,
a
slednjič
se
napoti
na
vrt
in
od
tod
v
gozdič
na
ono
klopico
,
kjer
se
je
včeraj
z
bratom
tajno
pomenkovala
.
Ta
prostor
jej
je
proti
večeru
najbolj
ugajal
.
Z
njega
se
je
lepo
videlo
na
jezero
in
na
visoke
gore
,
ki
so
se
rudeče
žarile
o
zahajajočem
solnci
.
Hotela
je
biti
nekaj
trenotkov
sama
ter
premišljevati
o
svojej
žalostnej
osodi
.
Dolgo
časa
že
ni
bila
tako
otožna
,
kakor
danes
.
Vedno
se
jej
je
zdelo
,
da
ona
nekaj
pogreša
,
da
išče
nekaj
—
njeno
srce
,
njena
duša
...
A
kaj
je
bilo
to
,
ugani
naš
blagovoljni
čitatelj
sam
.
Celo
popoldne
so
se
bavile
njene
misli
le
z
Milkom
Vogrinom
.
Kedar
je
bila
sama
,
uganjala
je
,
zakaj
ga
ni
k
njim
in
ali
misli
on
tako
na
njo
,
kakor
ona
na
njega
!
Take
misli
gnale
so
jo
tudi
sedaj
iz
druščine
tja
na
samotno
klopico
.
Med
tem
ko
so
drugi
veselo
igrali
,
ozirala
se
je
ona
tja
gori
proti
istej
belej
hišici
,
ki
je
zadnji
večer
tako
lepo
sèm
doli
materi
in
njej
odsevala
;
gledala
je
po
jezeru
,
kako
se
podi
na
njem
čoln
za
čolnom
,
in
tudi
v
njenem
srci
se
zdaj
hipoma
rodi
želja
,
da
bi
i
ona
sama
sedla
rada
v
čolniček
in
se
v
njem
peljala
...
kam
?
...
k
Milku
Vogrinu
...!
Nepremično
je
sedela
deklica
v
take
blažene
misli
utopljena
.
Niti
očesa
niti
roke
ni
ganola
,
zrla
je
kakor
kamenita
podoba
pred
se
,
niti
mislila
niti
čutila
ni
več
:
nje
duh
je
plaval
kakor
v
sanjah
tam
nad
jezerom
za
svojim
hrepenenjem
...
kar
se
začujejo
stopinje
,
krepki
koraki
,
—
Olga
se
samega
strahú
skloni
,
meneč
,
da
je
baron
Robert
,
in
oj
čudo
,
pred
njo
se
ves
prestrašen
ustavi
—
Milko
Vogrin
!
Tudi
dr.
Vogrin
se
je
bil
kar
sklonil
,
ko
je
nepričakovano
zagledal
ob
potu
pred
seboj
na
klopici
—
gospico
Olgo
!
„
Dober
večer
,
milostljiva
gospica
,
“
pozdravi
Olgo
dr.
Vogrin
.
„
Prosim
najponižnejše
odpuščenja
,
da
sem
Vas
tako
prestrašil
.
To
ni
bila
moja
nakana
!
Pridem
ravno
od
doma
tukaj
sèm
prek
jezera
.
Ker
mi
je
pa
brodnik
rekel
,
da
je
to
obrežje
,
ta
gozdič
in
villa
last
gospoda
Skenovskega
,
ukazal
sem
mu
,
naj
pristavi
čoln
tú
doli
ob
kraji
gozdiča
.
Potém
sem
se
podal
po
najkračjem
potu
nagloma
proti
villi
,
kjer
mislim
gospoda
grofa
in
gospo
grofinjo
najti
ter
pozdraviti
Vašo
milostljivo
mater
in
nje
milo
,
hčerko
Olgo
!
Zatorej
še
enkrat
,
ne
zamerite
mi
mila
gospica
,
da
sem
Vas
tú
na
samem
tako
prestrašil
!
“
Dr.
Vogrin
je
moral
odpuščenja
prositi
;
kajti
zapazil
je
bil
,
da
se
je
o
njegovem
prihodu
gospica
Olga
kar
samega
strahú
stresla
in
kakor
stena
obledela
.
Videlo
se
je
,
da
je
zeló
vznemirjena
in
osupnena
vsled
nepričakovanega
gosta
.
Težko
in
težko
se
je
Olga
premagovala
,
ko
je
videla
pred
seboj
stoječega
z
dušo
in
telesom
—
Milka
Vogrina
.
Same
radosti
ni
mogla
kar
nič
govoriti
.
Zatorej
jej
dr.
Vogrin
iz
zadrege
pomaga
,
vidéč
,
da
je
vsa
osupnena
,
ter
reče
:
„
Kako
da
ste
sama
gospica
,
ali
ni
grofa
in
grofinje
tukaj
?
Kje
so
pa
mati
?
Ako
bi
bil
vedel
,
da
Vas
tú
samo
najdem
,
ne
bil
bi
se
drznol
todi
iti
in
Vas
v
Vašem
premišljevanji
motiti
.
“
„
To
nič
ne
déne
,
“
odgovori
zdaj
Olga
.
„
Jaz
sem
se
le
prestrašila
,
ker
mi
je
celó
nepričakovano
,
da
bi
kdaj
kdo
todi
hodil
,
kajti
gozdič
je
razvèn
ob
jezeru
ves
zagrajen
.
In
še
bolj
me
je
strah
obšel
,
ker
ste
hipoma
,
kakor
da
bi
bili
padli
z
neba
,
stali
pred
menoj
,
a
pričakovala
bi
bila
vse
drugo
prej
nego
Vas
.
“
„
Ali
Vam
ni
gospod
grof
naznanil
,
“
vpraša
hitro
dr.
Vogrin
,
„
da
pridem
proti
večeru
v
Poreče
?
“
„
Jaz
ničesa
ne
vém
,
in
nisem
tudi
nič
slišala
o
tem
govoriti
,
“
pristavi
Olga
.
Te
Olgine
besede
so
Vogrina
hudo
zadele
.
„
Kako
bi
bilo
to
mogoče
,
“
mislil
si
je
sam
pri
sebi
:
„
saj
je
grof
rekel
,
da
me
izprosi
ter
naznani
,
da
še
le
pridem
proti
večeru
k
Skenovskim
.
“
Takoj
mu
šine
huda
misel
v
glavo
,
da
je
morda
grof
navlašč
vse
to
zamolčal
,
in
da
ni
nikdo
,
nikdo
po
njem
,
ubogem
domačem
učitelji
,
popraševal
niti
ga
pogrešal
,
dà
tudi
Olga
ne
,
njegova
nekdanja
ljubezniva
učenka
!
Ta
misel
pa
je
slabo
uplivala
na
njegovo
dušo
.
Postal
je
bolj
otožen
ter
izgubil
poprejšnjo
veselost
.
Olga
je
vse
to
zapazila
ali
temu
tudi
hitro
uzrok
ugonila
,
zatorej
ga
skuša
potolažiti
rekóč
:
„
Jaz
bi
bila
večkrat
rada
vprašala
grofa
ali
grofinjo
,
zakaj
niste
tudi
Vi
z
njima
k
nam
prišli
,
ali
s
prva
je
bil
vedno
baron
Robert
zraven
nas
,
a
vpričo
njega
nisem
hotela
tega
storiti
.
Pozneje
pa
,
ko
mi
je
grofinja
rekla
,
da
se
je
mladi
grof
Hugon
prehladil
in
zategadel
ne
prišel
z
njo
,
mislila
sem
si
pa
,
da
ste
Vi
pri
njem
domá
ostali
.
Zdaj
sem
pa
že
precej
časa
tu
na
vrtu
in
v
gozdiči
sama
,
dočim
oni
veselo
na
altani
„
whist
“
igrajo
.
Med
tem
pa
je
že
grof
gotovo
materi
naznanil
,
da
nas
Vi
še
le
proti
večeru
obiščete
.
Pozdravljam
Vas
torej
jaz
prva
kot
gosta
na
našem
posestvu
:
Dobro
nam
došli
,
gospod
doktor
!
“
in
pri
teh
besedah
mu
podá
nežno
ročico
v
pozdrav
,
ktero
Vogrin
spoštljivo
poljubi
.
Nočemo
opisovati
sreče
dveh
src
,
ki
sta
se
sicer
tajno
,
a
tem
bolj
iskreno
ljubila
.
Zakaj
ali
vémo
,
da
je
malo
izmed
naših
bralcev
in
bralk
,
kterih
bi
ne
bila
vsaj
enkrat
v
njihovem
življenji
naudajala
iskra
ljubezni
in
nje
blaženost
!
In
taka
srca
nam
gotovo
pritdé
,
da
je
zdaj
tudi
Olgo
in
Vogrina
blažila
enaka
sreča
,
kakor
nekdaj
njih
.
Mi
le
opomnimo
,
da
se
je
čutil
Vogrin
srečnega
kakor
še
nikdar
,
ko
je
po
dolgem
času
videl
zopet
nedolžno
obličje
svojega
uzora
in
smel
mu
poljubiti
belo
ročico
!
—
In
Olga
?
Kakor
reši
blagodejni
dež
rožico
pogina
,
ko
že
usiha
in
vene
pred
žgočimi
solnčnimi
žarki
in
morečo
soparico
,
tako
je
oživil
Olgino
dušo
Milkov
prihod
,
in
njegova
sapa
in
dih
krepila
sta
njeno
obupano
srce
!
V
takej
sreči
pozabi
človek
na
vse
,
kar
ga
obdaje
;
in
blagor
mu
,
kdor
jo
more
dolgo
uživati
.
V
takih
trenotkih
ne
greni
človeškega
srca
žala
misel
niti
skrb
,
v
takih
trenotkih
že
čutimo
slast
bodoče
nadzemeljske
radosti
.
Tudi
Olga
je
pozabila
druščine
igrajoče
tam
na
altani
,
pozabila
na
Roberta
,
pozabila
,
da
bi
jo
utegnol
kdo
videti
samo
—
z
Vogrinom
.
Zatorej
ga
povabi
,
naj
k
njej
na
klopico
prisede
ter
jej
pové
,
kako
da
pride
zdaj
sèm
od
doma
in
kaj
je
počel
ves
čas
,
odkar
je
bil
na
zadnjej
veselicí
pri
njih
.
Temu
povabilu
se
Milko
Vogrin
sevéda
ni
upiral
.
On
prisede
takoj
in
jej
začne
pripovedovati
,
kako
se
je
izvrstno
na
zadnjej
veselici
zabavljal
.
Poudarjal
je
osobito
,
kolikokrat
se
je
v
svojih
grenkih
urah
spominjal
one
ljubeznivosti
,
s
ktero
ga
je
kraljica
celega
društva
,
gospica
Oga
,
odlikovala
.
Spomin
na
one
ure
bile
so
mu
lek
in
tolažilo
v
njegovem
obupnem
stanji
.
Nató
jej
naznani
,
da
se
poganja
za
državno
stalno
službo
;
kajti
mesto
domačega
učitelja
pri
grofu
Konarskem
izgubi
v
jesen
,
ker
pošlje
grof
svojega
sina
Hugona
v
vojaško
akademijo
.
Bil
je
radi
svoje
prošnje
pri
ministerijalnem
referentu
za
srednje
šole
,
a
uspeh
njegovega
pohoda
bil
je
slab
;
zatorej
ne
pričakuje
nič
veselega
zá-se
.
Gospá
grofinja
ga
sicer
tolaži
in
mu
dela
velike
nade
,
ali
on
nima
nobenega
upanja
več
ter
ne
vé
,
na
kaj
bi
se
zanašal
.
Skusil
je
že
mnogo
,
in
vsako
upanje
,
ktero
je
le
gojil
,
splavalo
mu
jé
po
vodi
.
Zatorej
čuti
tudi
zdaj
kakor
slutnjo
v
svojej
duši
,
da
mu
ministerstvo
i
zadnjo
prošnjo
kakor
prejšnje
odbije
!
In
kaj
hoče
potém
početi
?
Bode
li
moral
zopet
po
supplenturi
beračiti
in
zatajevati
v
njej
svoje
najblažje
čute
,
ljubezen
do
domovine
in
svojega
naroda
?
Ali
če
mu
še
službe
za
supplenta
ne
privošijo
,
češ
da
že
dve
leti
javno
ne
službuje
,
kaj
pa
potém
?
Gre
li
naj
zopet
za
domačega
učitelja
in
si
naj
tako
spridi
vso
svojo
bodočnost
in
cele
svoje
studije
,
kakor
se
je
to
že
marsikomu
zgodilo
?
Tako
nekako
je
tožil
Vogrin
iz
dna
svojega
srca
gospici
Olgi
.
A
ona
ga
je
omilujóč
poslušala
ter
čutila
enako
z
njim
njegovo
žalostno
stanje
.
Ko
je
pa
Vogrin
opazil
,
da
najde
njegova
tožba
v
Olginem
srci
preglobok
odmev
,
in
da
postaja
ona
vsled
njegovih
besed
tudi
sama
otožna
,
ohrabri
se
ter
reče
:
„
Kaj
bodem
tožil
in
Vam
tukaj
,
gospica
,
svoje
razmere
razkladal
?
Možu
ni
lepo
,
ako
svoje
breme
nemožato
prenaša
.
Ne
zamerite
torej
,
da
sem
Vaše
rahlo
srce
žalil
s
takimi
tožbami
.
Vaš
nežni
čut
je
preslab
,
da
bi
mogel
prenašati
udarce
nemile
moje
osode
!
“
„
Rés
gospod
doktor
,
nam
ženskim
bitjem
ni
dano
,
da
bi
prenašala
mirno
in
možato
kakor
pravi
moški
značaji
udarce
svoje
osode
;
temveč
naša
ženska
srca
iščejo
tolažila
in
ga
mnogokrat
najdejo
v
tem
,
da
razodevamo
bitju
,
ktero
z
nami
enako
čuti
,
svojo
nezgodo
.
In
tako
si
lajšamo
srce
!
“
„
Prav
imate
,
gospica
,
“
odgovori
Vogrin
.
„
Ali
to
je
splošni
človeški
nagib
,
ki
ga
čutijo
moški
kakor
ženske
.
Tudi
jaz
sem
si
olajšal
srce
,
vidéč
,
da
čutite
Vi
z
menój
,
osobito
pa
ker
sem
spoznal
,
da
se
še
nahaja
bitje
,
ki
čuti
in
obžaluje
mojo
osodo
.
A
zató
Vam
izrekam
,
milostljiva
gospica
,
svojo
najprisrčnejšo
zahvalo
in
največjo
udanost
!
“
Za
te
iskrene
besede
,
ki
so
prihajale
iz
moškega
,
a
čutečega
srca
,
zahvali
se
mu
Olga
;
kajti
vedela
je
,
da
Vogrin
ne
govori
puhlih
,
praznih
besed
,
ampak
da
to
tudi
čuti
,
kar
besede
izražajo
.
„
Zdaj
Vam
pa
hočem
razložiti
,
kako
da
nisem
prišel
z
grofom
skupaj
k
Vam
,
temveč
da
še
le
zdaj
proti
večeru
prihajam
,
“
nadaljuje
nató
Vogrin
.
„
Jaz
sem
že
dolgo
želel
obiskati
enkrat
svojo
mater
in
svoj
rojstni
kraj
.
Vidite
,
tam
le
gore
,
ona
bela
hišica
,
ki
se
semkaj
blišči
,
je
moj
rojstni
dom
.
Hišica
stoji
na
hribčeku
,
od
koder
je
krasen
razgled
črez
celo
jezero
in
kopel
Poreče
.
Vaša
villa
,
vrt
in
tá-le
gozdič
se
pa
izmed
vseh
drugih
najlepše
vidijo
!
“
Vsa
začudjena
se
ozre
zdaj
Olga
proti
onej
hišici
in
vzklikne
:
„
Je-li
res
to
Vaša
hiša
?
Glejte
,
to
je
nekako
čudno
!
Ves
čas
kar
sem
tukaj
,
opazovala
sem
ono
poslopje
,
in
vse
se
mi
je
jako
dopadalo
:
dà
nekaj
nezapopadljivega
me
je
vleklo
vedno
tja
,
in
nehoté
sem
si
mislila
:
Tam
gore
mora
biti
veselo
,
tam
je
sreča
,
ona
idylnost
doma
,
o
kterej
ste
Vi
meni
tolikokrat
govorili
,
ko
sem
še
bila
Vaša
učenka
.
Večkrat
sem
si
na
tihem
mislila
:
Takov
je
menda
Vaš
dom
in
kraj
,
kterega
toliko
poveličujete
!
“
„
Da
gospica
,
“
pritrdi
jej
Vogrin
:
„
tú
gore
na
obalih
Vrbskega
jezera
tekla
je
moja
zibelka
,
tu
je
bila
moja
mladostna
sreča
domá
!
Dve
leti
že
nisem
videl
svojega
doma
niti
svoje
matere
in
sestre
Rezike
;
kajti
oče
,
brat
in
ena
sestra
počivajo
ali
že
davno
v
hladnej
zemljici
.
Tedaj
še
ko
sem
učiteljeval
v
Celovci
na
gymnasiji
,
hodil
sem
čestokrat
,
malo
da
ne
vsako
nedeljo
domú
mater
in
sestro
obiskavat
.
Ali
ko
sem
potém
zopet
na
Dunaj
prišel
,
nisem
mogel
nikdar
domú
;
zatorej
me
je
gnala
zdaj
otročja
ljubezen
k
svojej
materi
.
Ko
se
je
bil
namreč
včeraj
grof
Konarski
odločil
,
da
Vas
obišče
,
in
Vam
je
bil
svoj
prihod
brzojavil
,
prosil
sem
ga
,
naj
mi
dovoli
,
da
grem
jaz
sam
že
zjutraj
domú
svojo
mater
obiskavat
.
Proti
večeru
pa
sem
mu
obljubil
v
Poreče
priti
,
in
to
naj
on
blagovoli
naznaniti
gospé
Skenovskej
,
Vašej
milostljivej
materi
.
Tudi
mladi
grof
Hugon
je
bil
namenjen
z
menój
,
ali
k
nesreči
se
je
bil
včeraj
prehladil
in
še
danes
v
jutro
je
tako
hripal
,
da
ni
mogel
na
pot
.
“
„
Ali
ste
šli
skozi
Poreče
tu
mimo
nas
domú
,
“
seže
mu
Olga
radovedna
v
besedo
.
„
Tega
ne
gospica
,
če
ravno
je
todi
pot
dosti
bližja
nego
ondi
,
kjer
sem
jaz
danes
hodil
.
“
In
zdaj
jej
opisuje
,
kako
je
došel
zjutraj
iz
Belo
v
„
Sinčjo
ves
“
in
na
kolodvor
,
potém
pa
v
Celovec
,
kjer
se
je
malo
pri
svojih
prijateljih
in
nekdanjih
šolskih
tovariših
pomudil
in
tudi
nekaj
malega
za
mater
in
sestro
nakupil
.
Nató
se
je
peljal
na
parobrodu
do
„
Marije
na
Otocě
“
ter
šel
potém
peš
proti
domu
v
Dole
.
„
So
bili
pač
mati
in
sestra
Vašega
prihoda
veseli
!
“
opazi
naivno
deklica
vsa
zamaknena
v
Vogrina
,
ki
je
bil
jako
živobojno
opisal
svoje
današnje
potovanje
.
„
Veliko
veselje
sem
napravil
materi
in
sestri
,
da
sem
prišel
domú
.
Vsaka
mati
želi
sicer
videti
svojega
otroka
,
ako
ga
jej
osoda
za
dalje
časa
odtrga
,
ali
take
radosti
,
ki
je
naudajala
mojo
mater
,
ko
me
je
zagledala
,
ne
vidi
človek
dostikrat
.
Že
od
nekdaj
je
mati
mene
najbolj
ljubila
.
Prihranjevala
je
zá-me
vsak
novec
,
ki
ga
je
le
dobila
;
odtrgavala
si
je
pri
jedi
in
pijači
,
da
je
le
imela
meni
kaj
okroglega
v
roko
stisnoti
,
ako
sem
prišel
dijak
še
ob
praznikih
domú
.
In
ko
sem
mali
fantek
od
nje
slovo
jemal
,
dala
mi
je
vsakokrat
darilo
v
lep
papir
zavito
ter
pristavljala
brišóč
si
solze
:
„
Milko
,
le
pridno
se
uči
,
izogiblji
se
slabe
tovaršije
in
ne
pozabi
na
Bogá
!
“
A
tudi
moje
srce
je
bilo
tedaj
otožno
,
in
debele
solze
so
mi
stale
v
očéh
,
kajti
jemal
sem
slovo
od
preljube
,
dobre
matere
!
“
Tukaj
obstane
Milko
z
besedo
in
se
obrne
v
stran
,
da
zakrije
pred
Olgo
solzo
,
ki
se
mu
je
bila
utrnola
.
Tako
je
ganol
spomin
na
mladostna
leta
rahločuteče
,
blago
srce
Vogrinovo
.
Ali
Olga
je
bila
s
svojim
bistrim
očesom
takoj
opazila
,
kako
je
ganeno
njegovo
plemenito
srce
,
ter
je
molčé
občudovala
njegovo
ljubezen
do
svoje
matere
.
„
In
zdaj
me
najbolj
boli
,
“
nadaljuje
Vogrin
,
„
da
ne
morem
svojej
materi
povrnoti
,
kar
je
zá-me
storila
.
Srce
mi
od
žalosti
krvavi
,
če
pomislim
,
da
še
tega
dolgo
ne
bodem
mogel
storiti
,
ako
se
mi
še
zadnja
prošnja
za
professuro
odbije
.
“
„
Čudim
se
,
“
seže
mu
Olga
v
besedo
,
„
da
Vas
je
mati
tako
hitro
od
sebe
pustila
in
ne
obdržala
domá
.
Jaz
bi
ne
mogla
svojega
otroka
več
od
sebe
dati
,
ko
bi
ga
ne
bila
tako
dolgo
videla
.
“
„
Težko
,
prav
težko
me
je
mati
že
danes
od
doma
pustila
.
Prosila
me
je
,
naj
nekaj
dnij
pri
njej
ostanem
,
da
se
kaj
zméniva
,
ali
to
mi
ni
bilo
mogoče
storiti
,
ker
sem
bil
grofu
besedo
dal
,
da
pridem
.
A
obljubiti
sem
jej
pač
moral
,
da
jo
v
kratkem
za
dalje
časa
obiščem
,
kar
hočem
tudi
storiti
.
Čas
mi
je
pa
doma
čudno
hitro
pretekel
,
in
bojim
se
,
da
ne
pridem
dosorej
k
Vam
,
obkorej
sem
bil
grofu
priti
obljubil
.
“
In
zdaj
pogleda
Vogrin
na
žepno
urico
,
a
kako
se
prestraši
!
Bilo
je
že
tričetrt
na
osem
,
a
on
je
bil
grofu
rekel
,
da
pride
gotovo
že
ob
sedmih
.
Ali
sedaj
se
ni
Vogrin
kesal
kakor
drugekrati
,
da
ni
,
obljubljeni
čas
prestopivši
,
ostal
mož-beseda
.
Zakaj
te
trenotke
čutil
se
je
zopet
enkrat
srečnega
in
bil
sam
seboj
zadovoljen
.
Saj
je
pa
tudi
povedal
gospici
Olgi
,
da
imá
i
on
mater
,
ki
ga
ljubi
,
a
ob
enem
tudi
spoznal
,
da
bije
v
Olgi
srce
,
ki
čuti
zá-nj
in
obžaluje
njegovo
osodo
!
A
tudi
Olgi
je
potekel
hitro
čas
.
Kakor
ptičje
žgolenje
doneli
so
jej
Vogrinovi
glasovi
na
uhó
,
in
pozabila
je
,
da
čas
mirno
ne
stoji
,
ko
srečo
uživamo
.
Ona
kar
strepeta
,
ko
jej
Vogrin
naznani
,
obkorej
je
!
Nagloma
sta
obadva
vstala
ter
šla
skozi
vrt
proti
villi.
Na
vrtu
je
še
deklica
Vogrinu
pokazovala
razne
nasade
,
cvetlice
in
tudi
utico
.
Povedala
mu
je
med
drugim
,
da
je
zdaj
i
njen
brat
Rihard
tukaj
,
in
napósled
strga
lepo
dišečo
rožico
ter
mu
jo
podari
—
v
spomin
današnjega
sestanka
!
Med
tem
pa
,
ko
je
Olga
na
samotnej
klopici
v
gozdiči
sedela
,
kjer
jo
je
pozneje
našel
Vogrin
,
igrala
je
ostala
družba
na
altani
svoj
whist
.
S
prva
je
imel
barón
Robert
veliko
srečo
v
igri
,
ali
z
Olgo
ga
je
tudi
ona
zapustila
;
kajti
hitro
ko
je
bila
Olga
odšla
začel
je
slabe
karte
dobivati
.
Grofinja
se
je
zategadel
večkrat
pošalila
,
da
mu
je
gospica
Olga
vso
srečo
odnesla
.
„
Vi
gospod
baron
morate
pač
rés
imeti
veliko
srečo
v
ljubezni
,
kajti
v
igri
je
nesreča
Vaša
tovaršica
,
“
rekla
mu
je
večkrat
grofinja
.
Te
in
druge
nagajive
opazke
bile
so
pa
ponosnega
Magyara
malo
razjarile
,
in
on
je
postajal
redkobeseden
.
Slednjič
so
pa
vsi
uvideli
,
da
ni
baronu
nekaj
po
volji
in
da
radi
tega
celó
malomarno
igra
.
Zato
so
igranje
ustavili
ter
se
jeli
med
sebój
razgovarjati
.
„
Kje
pa
je
Olga
?
“
vpraša
na
enkrat
tiho
gospá
Skenovska
sina
Riharda
.
„
Jaz
ne
vém
prav
,
kje
je
,
“
odgovori
Rihard
.
„
Gotovo
hode
v
utici
,
kajti
igranje
jej
mrzí
.
“
Ta
sinova
izjava
je
mater
potolažila
.
Bala
se
je
namreč
,
da
bi
jo
Robert
po
Olgi
vprašal
,
a
ona
sama
ne
vedela
kaj
odločnega
na
to
odgovoriti
.
A
zopet
jej
pride
na
misel
,
da
bi
utegnola
biti
Olga
pri
jezeru
in
se
tam
sniti
z
dr.
Vogrinom
;
kajti
grof
Konarski
jej
je
bil
rés
naznanil
,
da
pride
Vogrin
še
le
proti
večeru
,
ali
mati
je
bila
to
navlašč
svojej
hčeri
zamolčala
.
Zatorej
pomigne
zdaj
Rihardu
ter
mu
naroči
,
naj
gre
skrivši
po
Olgo
in
jej
reče
,
da
pride
v
druščino
,
ker
so
že
nehali
igrati
.
Ostali
so
pa
sedaj
gledali
z
altane
na
jezero
ter
občudovali
krasoto
njegovo
in
cele
okolice
.
Gospá
Skenovska
bi
bila
morala
zdaj
gostom
vse
gore
,
holme
in
crkve
opisavati
,
ali
bila
je
v
tej
stroki
slaba
poznavalka
.
Tudi
baron
Robert
ni
vedel
imen
niti
goram
niti
crkvam
,
le
o
Dobrači
je
bil
nekaj
zinol
;
zakaj
on
se
ne
briga
za
take
ničeve
stvari
,
kakor
je
sam
trdil
.
Ker
ni
mogel
torej
grof
Konarski
nič
gotovega
od
svojih
tovaršic
in
barona
Roberta
zvedeti
,
reče
na
enkrat
:
„
Tú
bi
mi
pa
zopet
znal
le
gopod
dr.
Vogrin
vse
pojasniti
!
Kako
da
ga
še
ni
!
Zdaj
je
že
tričetrt
na
osem
,
a
obljubil
pa
mi
je
bil
že
ob
sedmih
priti
.
On
je
sicer
vedno
mož-beseda
!
“
„
Kmalu
bode
tu
,
kolikor
jaz
Vogrina
poznam
,
“
pristavi
grofinja
.
„
Njegova
stara
mati
ga
pač
ni
tako
hitro
od
sebe
pustila
,
kakor
je
on
hotel
.
Saj
véš
,
da
ljubi
vsaka
mati
svojega
otroka
in
ga
rada
vidi.
Vogrin
pa
že
tudi
dolgo
časa
domá
ni
bil
,
in
torej
ni
čudo
,
ako
se
danes
dalje
pomudi
.
“
S
temi
besedami
se
je
grof
zadovoljil
,
a
baronu
Robertu
so
začele
očí
žareti
.
Tiho
kakor
tat
po
noči
,
ki
se
približuje
hiši
,
da
hi
kaj
ukradel
,
vlekel
je
Robert
vsako
besedo
,
ki
se
je
o
Vogrinu
glasila
,
na
svoje
uhó
!
Zdaj
si
je
raztolmačil
vse
.
Vogrin
je
imel
tedaj
priti
proti
večeru
—
ob
sedmih
,
in
Olga
ga
je
šla
pričakovat
.
Saj
je
pa
tudi
ona
bila
njega
in
druščino
okoli
sedmih
zapustila
!
Kakor
ogenj
na
strehi
bila
je
ta
misel
v
njegovem
srci
.
Srd
in
gnev
polnila
sta
njegovo
dušo
.
Pesti
je
stiskal
,
in
le
groza
in
strah
bile
so
njegove
misli
.
Kakor
Othello
nad
Desdemono
bil
bi
rad
ves
bésen
skočil
nad
Olgo
in
potisnol
jej
bodalo
v
dno
srcá
,
a
njega
samega
bi
zmlel
,
da
bi
se
raznesel
kakor
solnični
prah
!
Take
strašne
misli
so
rojile
v
Robertovej
glavi
.
Kakor
se
je
tresel
Orest
pred
strašnimi
Erinyjami
s
kačjimi
lasmí
,
tako
je
trepetala
duša
Robertova
pred
podobo
,
ki
jo
je
slikala
njegova
razburjena
domišljija
;
pred
prikaznijo
,
da
objemlje
zdaj
Vogrin
—
njegovo
nevesto
!
Šel
bi
tja
ter
poiskal
Olgo
,
ktero
že
dolgo
pogreša
.
Prepričal
bi
se
rad
,
ali
je
rés
,
kar
si
slika
v
svojej
črnej
duši
,
a
k
sreči
ni
mogel
zapustiti
druščine
.
Zdaj
ga
je
nevede
zadržavala
grofinja
,
zdaj
gospá
Skenovska
in
zdaj
zopet
grof
Konarski
.
Tako
se
je
boril
Robert
sam
sebój
,
ko
prideta
na
altano
Olga
in
Rihard
—
z
dr.
Vogrinom
.
Rihard
je
bil
našel
Olgo
in
Vogrina
na
vrtu
.
Z
velikim
veseljem
je
zadnjega
pozdravil
,
a
Olgi
šepetnol
na
uho
,
da
ga
je
poslala
mati
po
njo
.
Odpravijo
se
tedaj
hitro
v
villo
in
tam
najdejo
na
altani
ostalo
druščino
.
Dr.
Vogrin
je
elegantno
in
ponižno
pozdravil
celo
družbo
,
gospéma
roki
poljubil
ter
prosil
slednjič
odpuščenja
,
da
ni
ostal
mož-beseda
.
„
Z
največjo
težkočo
sem
se
od
matere
poslovil
.
Ni
me
hotela
prej
z
doma
pustiti
,
nego
sem
jej
bil
obljubil
,
da
jo
v
kratkem
zopet
obiščem
.
“
Tudi
baronu
Robertu
se
je
bil
Vogrin
priklonil
in
ga
častno
pozdravil
,
ali
ta
ni
imel
zá-nj
niti
prijazne
besede
niti
poklona
,
temveč
gledal
ga
je
pisano
,
kakor
zrè
gad
svojega
sovražnika
,
ki
mu
misli
,
držéč
ga
v
precepu
,
stopiti
na
glavo
.
A
tudi
Olgo
je
Robert
po
konci
pogledoval
ter
jo
meril
v
svojej
strasti
od
nog
do
glave
.
Kdor
pozna
magyarsko
živo
nrav
,
kdor
vé
,
da
še
hranijo
v
sebi
pravi
potomci
Arpadovih
sinov
orijentalski
svoj
strastni
temperament
,
ta
lahko
razumi
,
kako
je
vrelo
v
Robertovej
krvi
,
ko
je
stal
zraven
njega
in
Olge
v
sredi
druščine
—
dr.
Vogrin
in
razkladal
grofu
in
grofinji
imena
orjaških
gorá
,
ki
so
v
solnčnem
žaru
pozdravljale
goste
na
altani
.
„
Tam
na
jugu
je
Obir
,
ki
dva
vrha
v
nebó
molí
:
Mali
in
Visoki
Obir
,
“
jame
Vogrin
razlagati
radovednej
družbi
.
„
Ta
gora
se
rada
obiskuje
,
kajti
ona
podaje
očesu
krasen
razgled
.
Jaz
sem
bil
gore
,
ko
sem
v
Celovci
učiteljeval
.
Malo
nižje
pod
vrhom
je
hišica
za
touriste
.
in
ondi
se
dobro
prenoči
,
če
je
tudi
gora
2147
m
visoka
.
“
„
Na
to
goro
moramo
iti
,
mama
in
Rihard
,
“
vzklikne
veselo
Olga
.
„
Ali
morejo
tudi
dame
na
vrh
priti
,
gospod
doktor
?
“
„
Pa
še
kako
lahko
,
“
odgovori
prepričano
naš
Milko
,
dober
poznavalec
svoje
lepe
slovenske
domovine
.
„
Mnogo
ženskih
imen
nemških
,
angleških
,
magyarskih
,
bral
sem
gore
v
zapisnej
knjigi
.
Pri
vsakem
imenu
je
pa
še
posebej
pristavljeno
,
kako
so
bile
dame
s
postrežbo
in
komfortom
zadovoljne
.
“
„
Tudi
me
se
moramo
zapisati
v
to
knjigo
,
gospá
Skenovska
,
“
pristavi
naglo
grofinja
Konarska
,
misléč
kakor
dandanes
mnogo
dam
,
da
je
to
največji
triumf
in
duševni
užitek
,
ako
se
more
človek
na
visokej
gori
v
zapisnej
knjigi
uvéčiti
.
„
Vi
,
gospá
Skenovska
,
pridete
nas
v
Belo
obiskavat
,
in
potém
gremo
lahko
vsi
skupaj
na
goro
,
in
gospod
doktor
bode
naš
voditelj
.
“
Vogrin
se
sevéda
grofinji
za
to
odlikovanje
zahvali
,
a
vedel
je
dobro
,
da
bode
težko
kaj
kruha
iz
te
moke
.
„
Tú
na
zahodnej
strani
,
“
nadaljuje
Vogrin
kažoč
na
Dobrač
,
„
je
pa
ona
znamenita
gora
,
ki
se
izmed
vseh
koroških
gor
najbolj
obiskuje
.
S
te
gore
imate
,
moja
gospoda
,
najlepši
razgled
;
tam
je
tudi
največji
komfort
,
in
dame
se
lahko
pripeljejo
,
dà
celó
prijahajo
na
vrh
,
ki
vendar
blizu
7000
m
visoko
v
nebó
molí
!
“
„
To
je
baš
ona
gora
,
o
kterej
sem
prej
gospodi
pripovedoval
,
“
seže
srdito
baron
Robert
v
besedo
.
„
Moji
rojaki
in
rojakinje
jo
dobro
poznajo
ter
jo
radi
obiskujejo
,
kedar
so
na
Koroškem
.
Ta
gora
spominja
namreč
s
svojim
imenom
še
na
nekdanjo
moč
magyarsko
,
ki
je
svoje
dni
tudi
zemljo
koroško
obsegala
.
Veli
se
Dóbrâš
.
“
Zadnjo
besedo
je
baron
Robert
z
magyarskim
naglasom
in
kakor
je
aristokratom
navada
,
prav
zategnemo
izgovoril
.
A
to
še
ni
bilo
dovolj
,
temveč
on
še
dalje
kvasi
:
„
Dôbrâš
pa
je
bil
prej
dosti
višji
.
A
pred
nekimi
stoletji
se
je
udrl
njegov
vrh
,
ter
gora
tako
nizka
postala
,
kakor
je
danes
.
“
Vsi
so
se
čudili
učenosti
magyarskej
o
zgodovini
koroških
gorá
.
Sevéda
verjeli
so
mu
pa
tudi
,
vzlasti
dame
,
ker
je
bilo
vse
to
prav
romantiško
.
Le
Vogrin
se
je
zavzel
nad
takim
magyarskim
chauvinismom
,
ki
slepi
svet
in
sebe
,
ter
je
hipoma
razkril
nevednost
baronovo
.
Najprej
je
opisal
zgodovino
Dobračevega
razsipa
vsled
hudega
potresa
v
letu
1384.
Nató
pa
je
povedal
gore
pravo
imé
ter
pristavil
:
„
Imé
Dobrač
pa
je
ta
gora
nosila
prej
,
nego
je
stopila
magyarska
noga
na
evropska
tla
;
zatorej
je
trdenje
gospoda
barona
krivo
.
To
imé
bode
pa
še
tudi
gora
imela
,
ko
ne
bode
več
nas
,
naših
otrok
in
vnukov
,
če
jo
je
zdaj
tudi
že
puhla
domišljavost
Nemcev
v
Beljaku
prekrstila
v
Villacheralpe
.
“
Ker
ni
baron
Robert
več
ugovarjal
,
temveč
se
od
jeze
v
ustnice
grizel
,
vpraša
grof
Konarski
:
„
Kako
se
pa
imenuje
tó-le
pogorje
nam
nasproti
,
dr.
Vogrin
?
“
„
To
so
Karavanke
,
“
odgovori
naglo
naš
Milko
.
„
Posamezne
gore
se
pa
nazivljejo
na
pr.
Košuta
,
Zelenica
,
Stol
,
Golica
,
Hum
.
“
Tako
je
razlagal
Vogrin
tujej
gospodi
imena
in
posebnosti
posameznih
gor
.
Našteval
je
še
potém
druge
znamenitosti
,
ki
se
nahajajo
v
koroškej
deželi
,
in
naposled
je
prestopil
v
duhu
Karavanke
,
pravil
o
Blejskem
in
Bohinjskem
jezeru
,
o
Triglavu
in
njegovem
Zlatorogu
,
o
čudnih
planinskih
jezerih
,
ter
jim
tako
naslikal
krasoto
cele
gorenjske
strani
.
Vsi
so
kar
zamakneni
slušali
njegove
besede
in
čudili
se
divnej
krasoti
teh
majhnih
,
a
bogatih
deželic
slovenskih
.
Med
vsemi
pa
je
bila
najbolj
očarana
Olga
.
Zrla
je
nepremično
v
Vogrina
,
ko
je
tako
ljubko
pripovedoval
o
svojej
domovini
.
Tembolj
pa
so
uplivale
njegove
besede
na
poslušalce
,
ker
je
on
le
o
tistih
krajih
govoril
,
ktere
je
z
lastnimi
očmi
videl
.
Bil
je
namreč
vse
te
gore
že
sam
obhodil
,
kterih
divni
razgled
je
poveličaval
!
Med
tem
se
je
storil
mrak
,
in
noč
je
že
jela
nad
zemljo
razprostirati
svoja
temna
krila
.
Na
nebu
pa
so
se
prikazavale
zvezdice
ter
odsevale
od
mirne
jezerne
gladine
.
Gostje
so
zapustili
altano
in
šli
v
jedilni
salon
,
kjer
se
jim
je
s
čajem
postreglo
.
Sedeži
so
bili
vsakemu
posebej
odmerjeni
.
Olga
je
sedela
pri
baronu
Robertu
,
a
njej
nasproti
pri
grofinji
dr.
Vogrin
in
Rihard
;
h
grofu
pa
je
prisedla
gospodinja
sama
.
Mislila
bi
menda
,
draga
čitateljica
,
da
je
bila
Olga
nevoljna
,
ker
je
morala
sedeti
pri
Robertu
,
a
temu
je
drugače
;
saj
je
bila
Vogrinu
nasproti
ter
mu
mogla
zreti
v
oči
in
obraz
.
Ta
večer
je
vse
najbolj
dr.
Vogrin
razveseljeval
.
Tudi
Rihard
je
včasih
še
kaj
dovtipnega
grofinji
povedal
,
in
grof
sam
se
je
zdaj
pa
zdaj
z
Olgo
in
gospo
Skenovsko
malo
pošalil
.
Le
Robert
je
večjidel
molčal
,
a
tem
ostrejše
opazoval
,
kam
meri
vedno
Olga
z
očmi
.
Postajalo
mu
je
torej
pri
mizi
vedno
tesneje
,
in
rad
bi
se
bil
tedaj
ali
poslovil
od
druščine
ali
pa
inače
svojej
nevolji
dušek
dal
.
A
ker
ni
mogel
prvega
storiti
,
da
bi
pozornosti
ne
vzbujal
,
iskal
je
,
da
se
mu
baš
zadnje
posreči
.
Govorica
je
nanesla
ta
večer
tudi
na
politiko
,
kajti
ravno
o
tem
času
bilo
je
leto
1878.
v
političnem
oziru
jako
viharno
!
Mnogo
se
je
torej
razpravljalo
o
berolinskem
kongressu
,
ki
se
je
ravno
tedaj
vršil
.
Govorilo
se
je
sevéda
veliko
o
novej
dualistrčnej
pogodbi
z
Ogri
.
A
tú
je
naglašal
Vogrin
,
da
je
večna
sramota
,
da
si
damo
mi
takraj
Lítave
tolika
denarna
bremena
po
Ogrih
nalagati
.
Ta
opomba
Vogrinova
pa
je
bila
voda
na
Robertov
mlin
.
Zavrnol
je
s
strašansko
psovko
našega
rojaka
in
somišljenika
ter
začel
poveličavati
one
rodoljube
avstrijske
,
ki
spoznavajo
,
kolike
važnosti
je
Ogerska
za
Avstrijo
