Vroč
julijski
dan
je
kuhal
tolminsko
dolino
;
omotična
soparica
je
kipela
iz
polj
in
travnikov
in
legala
koprenasto
ob
pobočja
gora
.
Po
par
tednih
južnega
vremena
je
vendar
enkrat
sinilo
lepo
jutro
.
Ali
že
zgodaj
je
kazalo
,
da
vreme
ne
bo
zanesljivo
,
in
čim
više
se
je
pelo
solnce
,
tem
izraziteje
so
se
gostile
sopare
med
Škrbinskim
sedlom
in
Krnskim
pogorjem
in
so
proti
poldnevu
zakrile
s
temnimi
oblaki
ves
Kot
.
Čudovito
tiho
je
bilo
vsevprek
od
Kozlovega
roba
pa
do
Bučenice
in
Senice
.
Komaj
za
par
hipov
je
zarezalo
v
tišino
vikanje
uharice
vrhu
Mohorjevega
laza
.
Od
drobnih
ptic
preganjana
je
nočna
vlačugarica
utonila
nekje
za
goro
v
goščavi
,
vikanje
je
zanemelo
.
Leno
,
enoglasno
je
šumela
Soča
,
ko
da
šumi
„
bela
voda
“
nekje
pod
peskom
in
je
trudna
in
upehana
.
Ob
vznožju
Bučenice
,
nekako
na
sredi
med
Sočo
in
vasjo
Modrejce
,
je
sedel
ob
uljnjaku
star
človek
,
oblečen
v
oglodane
hlače
iz
bukovega
blaga
in
srajco
iz
domače
preje
,
gologlav
in
siv
ko
ovca
.
Gladkoobrito
lice
je
bilo
bolnorumeno
;
pod
odpeto
srajco
so
se
prikazovale
široke
,
toda
neizmerno
koščene
prsi
.
V
zapestju
je
imel
starec
srajco
skrbno
zapeto
z
domačimi
,
iz
preje
sukanimi
gumbi
.
Pegaste
in
žuljave
roke
so
mu
počivale
na
kolenih
,
mož
je
z
nagnjeno
glavo
užival
pripekajoče
solnce
.
Če
pa
je
zdajpazdaj
dvignil
glavo
,
se
je
prav
gotovo
vselej
ozrl
na
panje
.
Izraz
tope
žalosti
mu
je
ležal
na
obrazu
,
morda
zato
,
ker
je
vedno
nanovo
videl
komaj
eno
celo
vrsto
roječih
panjev
,
dočim
je
bilo
jalovih
troje
vrst
.
Tako
je
bilo
videti
,
kakor
da
mož
z
nepopisno
ljubeznijo
boža
z
vsakim
pogledom
roječe
panje
in
se
nato
mimo
jalovih
zamisli
nekam
v
žalostno
daljo
,
kdove
kam
.
Zabrenčalo
mu
je
ob
ušesu
,
dvignil
je
glavo
in
zamrmral
:
„
Modrejanka
!
“
In
strmel
je
za
žuželko
,
ali
bo
res
sedla
pred
panj
,
okrašen
z
nerodno
naslikanimi
vislicami
,
o
katerih
so
rekli
Modrejani
,
da
so
jih
napravili
samo
zase
in
svoje
otroke
,
ne
pa
za
tujce
.
Mož
je
zadovoljen
prikimal
in
se
dobrohotno
zagledal
na
panje
.
Ob
modrejanskem
je
rojil
modrejčanski
,
označen
z
nekakim
drevesom
,
ki
naj
bi
bila
lipa
pred
Kraguljevo
hišo
na
Modrejcih
.
Z
lipe
je
viselo
troje
svetopisemsko
velikih
grozdov
cividinca
,
domače
trte
,
ki
je
rodila
Kragulju
letnih
dvajset
bokalov
vina
.
Tolminski
panj
je
predočeval
novo
cerkev
Matere
božje
na
Ilovici
.
Nesrečni
umetnik
je
bil
naslikal
vrata
previsoko
,
tako
da
so
morale
uboge
žuželke
lezti
pod
pragom
v
svetišče
.
Mostarski
panj
je
imel
za
zaščitnico
sv.
Lucijo
.
Dvoje
luknjic
,
kateri
so
bile
žuželke
skrbno
zadelale
s
strdjo
,
je
naturalistično
označevalo
martirij
rimljanske
device
.
Tudi
Zalaščani
so
imeli
svoj
panj
in
sliko
rdečepikaste
postrvi
,
očividno
zato
,
ker
jim
je
tolminski
grof
ob
vsaki
priliki
očital
,
da
mu
polove
in
snedo
vse
postrvi
iz
Tolminke
.
Kamenski
panj
je
karakteriziral
umetnik
z
rumenim
kolesom
,
ki
naj
bi
predstavljalo
oni
šestdeset
funtov
težki
sir
,
ki
so
ga
Kamenci
plačevali
tolminskemu
gospodu
kot
najemnino
za
planino
Zaslap
.
Poleg
jalovih
panjev
,
ljubinjskega
,
podmelškega
,
volčanskega
,
kozarškega
,
loškega
in
idrijskega
,
ki
so
bili
vsi
več
ali
manj
spretno
označeni
,
je
rojil
samo
še
panj
,
zaznamenovan
z
imenom
Križanega
,
posvečen
šestdesetletni
ženi
sedemdesetletnega
gospodarja
Gašparja
Kragulja
,
ki
je
zdaj
bolehen
slonel
ob
uljnjaku
in
se
solnčil
in
se
žalosten
zamišljal
kdove
kam
.
Tedaj
se
je
nekdo
nenadoma
dotaknil
starčevega
ramena
in
pozdravil
:
„
Lepo
rojijo
,
lepo
!
“
Starec
je
okrenil
počasi
glavo
in
motril
moža
,
ki
je
stal
za
njim
.
Srednje
velik
človek
je
bil
,
pol
mestno
,
pol
kmetiško
oblečen
.
Širokokrajen
klobuk
je
držal
v
roki
,
dolgi
in
svetli
lasje
so
mu
padali
v
potnih
kosmih
na
vrat
.
Podolgasto
obličje
je
bilo
čudno
nežno
in
skoro
mladeniško
,
dasi
je
par
gub
pričalo
,
da
mož
ni
tako
mlad
.
Njegova
upognjena
postava
in
vzbočeni
hrbet
,
kakor
pri
težaku
,
sta
kazala
,
da
bo
bliže
štiridesetemu
,
nego
tridesetemu
letu
.
Mož
očividno
ni
bil
kmet
,
kajti
nežne
roke
so
bile
v
zapestju
razmeroma
zelo
šibke
.
Živahnost
kretenj
in
ravnost
kolen
ter
glas
,
ki
je
bil
nekako
tuj
in
mehak
v
primeri
z
govorico
domačinov
,
vse
to
je
dajalo
osebnosti
čuden
izraz
nečesa
zagonetnega
.
Gašpar
Kragulj
se
je
trudil
,
da
bi
prišleca
prepoznal
,
in
je
odzdravil
:
„
Rojijo
,
kolikor
še
morejo
,
čebelice
.
“
Tujec
je
sedel
na
panj
ob
Kragulju
,
izvlekel
kos
tolminskega
sira
in
nož
,
ostrgal
skorjo
in
začel
prirezovati
košček
za
koščkom
,
dočim
je
starec
še
vedno
gibal
z
ustnicami
in
premišljeval
,
kdo
da
je
.
„
Kaj
me
ne
poznate
?
“
je
vzkliknil
tujec
;
ob
ustnice
mu
je
leglo
dvoje
ostrih
gub
,
ko
se
je
nasmehnil
.
„
Peter
Duša
!
“
je
dejal
tedaj
starec
in
se
je
hitro
,
nekam
skrbno
odmaknil
.
Čudovito
je
bilo
,
kako
se
je
starcu
hipoma
obraz
zresnil
,
kako
mu
je
leglo
plaho
vprašanje
na
vse
ostro
,
štirivoglato
lice
.
„
Postarali
ste
se
,
“
je
začel
Duša
.
„
Postaral
,
“
je
jeknil
starec
z
glasom
,
ki
je
zvenelo
iz
njega
nekaj
rahle
nezaupnosti
.
Postrani
je
pogledal
Dušo
in
pristavil
:
„
Noge
me
ne
nesejo
več
.
“
„
Potrpeti
je
treba
!
“
je
odvrnil
Duša
tako
,
kakor
da
misli
vse
nekaj
drugega
.
Skoro
jezno
je
dejal
starec
:
„
Jaz
sem
zadosti
dolgo
potrpel
,
bom
že
še
tačas
.
“
„
O
,
še
preveč
ste
potrpeli
,
oče
,
“
je
dejal
zdaj
toplo
in
rahlo
očitajoče
Duša
;
„
drugi
ne
bi
toliko
.
“
Starec
se
je
očividno
umiril
,
molčal
je
in
kimal
z
glavo
.
Potem
pa
je
dejal
,
kakor
da
govori
sam
s
seboj
:
„
O
svetem
Mohorju
lani
sem
znesel
petnajst
bremen
sena
.
Je
rekla
Krivčevka
:
Sedeminsedemdeset
sem
jih
učakala
,
osemdeset
jih
ne
bom
.
Ti
jih
pa
boš
,
Gašpar
,
je
rekla
;
pa
sem
rekel
,
če
je
ravno
taka
,
zakaj
da
jih
ne
bi
.
Pa
jih
ne
bom
,
ne
!
“
„
Žalost
in
skrbi
nesejo
človeka
,
“
je
dejal
Duša
.
Starec
je
kimal
z
glavo
in
govoril
sam
zase
:
„
V
rokah
sem
že
še
,
v
noge
ne
morem
nič
več
.
“
In
uverjeno
je
pripomnil
:
„
Kako
pa
bom
kaj
prida
,
če
nič
v
meni
ne
ostane
?
“
„
Ali
ste
se
pretegnili
?
“
„
Galjoti
so
hodili
po
meni
,
“
je
odvrnil
mirno
,
brez
jeze
starec
in
se
zagledal
v
panje
.
Za
spoznanje
pomilovanja
je
bilo
v
Dušinem
obrazu
,
ko
je
dejal
:
„
Sem
slišal
nekaj
,
da
so
Vas
ob
vso
živino
pripravili
;
ali
ste
se
jim
kaj
hudo
upirali
?
“
„
Ali
sem
Golja
,
da
se
bom
upiral
?
“
je
odvrnil
živahno
Kragulj
.
„
Ali
se
je
treba
upirati
,
kadar
se
polakomijo
,
pa
vzamejo
,
kakor
morejo
?
Nič
se
nisem
upiral
.
Saj
Bog
ve
,
kako
je
.
“
V
žalostno
obličje
je
prišlo
starcu
nekaj
rahle
rdečice
;
z
roko
je
zamahnil
in
dejal
:
„
Glej
,
iz
hleva
naravnost
v
mesnico
so
jo
gnali
,
živino
!
“
„
Tako
delajo
vselej
,
kadar
človek
roboto
zamudi
.
“
„
Ali
sem
jo
zamudil
?
“
je
vzkliknil
Kragulj
.
„
Kaj
je
niste
?
“
„
Do
dveh
robot
v
Bilje
imajo
pravico
,
“
je
govoril
starec
,
„
obe
sem
opravil
.
Pa
je
hotel
Grandent
,
da
opravim
še
eno
.
Kako
naj
jo
opravim
,
če
me
ni
doma
?
Med
sem
tovoril
v
Trbiž
,
še
vedel
nisem
za
povelje
.
“
„
Pa
Vam
je
zato
živino
vzel
?
Ali
se
niste
pritožili
grofu
?
“
„
Tako
me
je
vprašal
,
kaj
mislim
o
roboti
v
Bilje
.
Ljudje
godrnjajo
,
mu
pravim
,
kako
so
na
izgubi
,
pa
da
to
meni
nič
mar
ni
,
ki
sem
pošteno
opravil
svoje
poti
;
za
tretjo
me
Grandent
ne
sme
siliti
in
mi
jemati
živine
.
Prebledel
je
dedec
,
se
k
Lahu
obrnil
,
in
da
sem
opravil
.
Za
petdeset
cekinov
me
je
kaznoval
in
še
kamenje
sem
moral
voziti
za
apnenico
.
“
Tedaj
je
skočil
Duša
kvišku
in
vzkliknil
:
„
Prav
se
Vam
godi
,
oče
!
Zakaj
ste
taki
,
da
vse
potrpite
?
Naj
Vas
le
grofje
in
galjoti
,
še
kožo
naj
Vam
potegnejo
z
glave
,
trdo
,
tolminsko
.
Zdaj
veste
!
“
„
Kakor
sova
vekaš
,
“
je
dejal
mirno
Kragulj
.
„
Star
sem
in
vem
toliko
kakor
ti
,
ki
okrog
hodiš
in
ljudi
hujskaš
.
“
„
Ali
hujskam
,
če
dopovedujem
ljudem
,
da
so
neumni
,
če
se
ne
zmenijo
kakor
en
mož
,
da
bi
šli
nad
Tolmin
?
Saj
mož
mi
ni
žal
—
naj
vas
pestijo
!
—
le
otroci
in
žene
se
mi
smilijo
,
da
stradajo
.
“
„
Bog
se
jih
usmili
,
ali
jim
jaz
jemljem
?
“
„
Zakaj
pa
ste
obljubili
,
da
se
ne
boste
puntali
?
“
je
vprašal
zbadljivo
Duša
.
Starec
je
sklonil
glavo
,
par
solz
mu
je
zdrknilo
po
licih
in
čudovito
mehko
je
govoril
:
„
Bog
mi
bo
dal
mirno
zadnjo
uro
,
da
sem
tisto
obljubil
.
“
In
kakor
prej
je
začel
govoriti
skoro
sam
zase
:
„
V
Tolminu
smo
bili
.
Komisarji
so
nas
klicali
.
Doma
mi
je
ležala
Tončka
;
Anca
je
jokala
,
da
me
otrok
ne
pričaka
.
Pa
sem
le
šel
v
Tolmin
.
V
tisti
žalosti
sem
mislil
vso
pot
,
katerega
da
bom
,
ali
grofa
ali
oskrbnika
.
Izpraševali
so
nas
pred
komisijo
,
in
kar
smo
rekli
,
ni
bilo
prav
,
grof
pa
je
vse
prav
dobil
.
Na
sto
goldinarjev
so
me
,
druge
še
na
več
in
še
zaprli
so
nekatere
.
“
Starec
je
za
hip
prenehal
.
Koščene
prsi
so
mu
rahlo
valovile
.
Nekako
mukoma
je
govoril
:
„
Sem
že
naprej
stopil
,
pa
kar
mislil
sem
,
da
bo
zdaj
enega
konec
,
toda
Bog
mi
je
dal
tako
žalost
zaradi
Tončke
,
da
sem
obstal
.
Grof
me
je
vprašal
,
kaj
da
hočem
.
Sem
rekel
,
da
bi
rad
domov
šel
in
da
plačam
tudi
.
Sam
Bog
je
dal
,
da
ni
branil
.
Tončko
sem
našel
živo
doma
,
kri
in
gnoj
je
pljuvala
,
v
vratu
se
ji
je
bilo
odprlo
.
Kar
vun
sem
šel
in
sem
obljubil
,
da
se
ne
bom
puntal
.
“
Iztegnil
je
roko
proti
Soči
in
pripomnil
komaj
slišno
:
„
Tja
dol
sem
vrgel
v
vodo
tisti
nož
.
Lovrenc
ga
je
hotel
pobrati
iz
vode
,
pa
mu
nisem
pustil
.
Potem
ga
je
prod
zasul
ali
odplavila
povodenj
.
“
„
Ali
ga
niste
več
videli
?
“
je
vprašal
skoro
skrivnostno
Duša
.
„
Ne
!
“
je
jeknil
starec
in
strmel
znova
z
odprtimi
ustmi
nekam
predse
.
„
Ali
Vam
je
slabo
?
“
je
vzkliknil
Duša
.
Starec
se
je
stresel
,
ko
da
se
je
vrnil
v
življenje
,
se
zganil
in
dejal
:
„
Nekaj
me
stisne
tu
notri
in
mi
ne
da
sopsti
.
“
In
uprl
je
vprašujoče
svoj
pogled
v
Dušo
,
kakor
bi
hotel
reči
:
„
Pravijo
,
da
znaš
bolnikom
pomagati
;
glej
no
,
pomagaj
,
daj
mi
kakih
rož
.
“
Duša
je
obrnil
oči
vstran
,
kakor
bi
ga
bil
razumel
.
Starec
je
jeknil
:
„
Žlica
mleka
ostane
komaj
v
meni
.
“
Duša
je
nemo
prikimal
in
vprašal
čez
hip
nekam
hitro
:
„
Kaj
pa
Lovrenc
?
“
„
Tlako
dela
na
Dobravah
,
“
je
odvrnil
kratko
starec
.
Iz
glasu
mu
je
zvenela
prvotna
nezaupljivost
in
očividno
sredi
misli
je
rekel
na
glas
:
„
Da
bi
le
svojeglav
ne
bil
!
Tako
pa
se
bojim
zanj
.
Učil
sem
ga
pameti
,
pa
kaj
vem
,
kako
je
zdaj
na
svetu
.
Mladi
so
drugačni
,
skoz
zid
hočejo
,
kakor
bi
ne
bili
ljudje
in
v
rokah
božjih
.
“
Tedaj
se
je
zavedel
,
da
je
Duša
ob
njem
,
in
je
dejal
:
„
Okrog
se
potepaš
,
ali
nimaš
nobenega
dela
?
“
„
Moje
delo
je
tako
,
da
ga
Vi
,
oče
,
ne
razumete
,
“
je
odvrnil
Duša
in
vstal
,
kakor
da
pojde
.
„
Pravijo
,
da
ne
moliš
in
da
si
hudiču
zapisan
,
“
je
blebetal
starec
.
Duša
se
je
zasmejal
.
Starec
se
je
razjezil
:
„
Smeješ
se
,
pa
to
je
res
,
da
je
še
vselej
kaka
nesreča
,
kadar
te
vidim.
Saj
mi
ni
mar
,
kod
hodiš
,
ampak
Lovrenca
pusti
pri
miru
!
“
Tisti
hip
je
zazvonilo
poldne
pri
Sv.
Mavru
.
„
Oče
,
“
je
dejal
Duša
,
„
zdaj
se
bom
prekrižal
in
molil
,
da
ne
porečete
:
s
hudičem
je
v
zvezi
.
“
In
v
resnici
je
molil
.
Isti
hip
je
votlo
zagrmelo
za
Bučenico
.
Ko
je
Duša
odmolil
in
se
ozrl
na
Kragulja
,
je
ležal
na
rumenem
licu
izraz
miru
in
sreče
.
Starec
je
napol
sanjal
.
„
Oče
,
“
je
vzkliknil
Duša
,
„
zdaj
pojdem
,
pa
tudi
Vi
se
podvizajte
,
da
Vas
ne
ujame
ploha
.
“
Starec
je
nekaj
zamrmral
in
Duša
je
krenil
brez
nadaljnjega
pozdrava
proti
Soči
,
da
jo
pod
Prapetnom
prebrede
.
In
ko
jo
je
bredel
,
je
mrmral
:
„
Zdi
se
mi
,
da
je
Lovrenc
vendarle
pobral
nož
iz
vode
.
“
In
bolestno
posmehljiv
izraz
je
zavil
že
na
sebi
tajnostno
njegovo
lice
v
še
izrazitejšo
tajno
.
Pri
studencu
,
ki
tudi
najsitejšega
ulakoti
,
se
je
Duša
napil
vode
in
se
vzpel
po
bregu
proti
Dobravam
,
kjer
je
hitelo
do
tristo
rok
,
da
spravi
seno
v
kupe
,
preden
se
ulije
ploha
.
Stari
Kragulj
pa
je
obsedel
ob
uljnjaku
.
Telo
mu
je
čudno
zlezlo
samo
vase
.
Topo
je
strmel
predse
in
se
ni
ganil
.
Komaj
vidno
so
mu
drhtele
ustnice
,
kakor
rosa
mu
je
stopalo
na
čelo
.
Tako
je
sedel
mož
,
o
katerem
so
rekli
,
da
je
tolminsko
potrpljenje
,
nem
in
negiben
.
Bog
ve
,
kaj
je
mislil
,
ali
je
sploh
mislil
,
ali
pa
je
daša
visela
v
rahli
omotici
nad
vsem
,
kar
je
doživel
v
svojih
sedemdesetih
letih
.
Izraz
čudne
sreče
mu
je
šel
čez
lice
.
Morda
je
gledal
tisto
srečno
uro
,
ko
se
je
oženil
in
ga
je
vzela
Testenova
Anca
,
ista
,
ki
je
lazil
za
njo
mladi
Mohor
Kacafura
.
Menila
se
je
ona
za
tolminskega
babjaka
in
galjota
!
Poštena
je
bila
.
Čudovito
so
se
starcu
razširile
oči
,
vzdih
,
dolg
in
globok
je
pretresel
vse
telo
.
Votlo
je
zagrmelo
.
Tedaj
je
stresla
starca
njegova
Anca
,
njegova
šestdesetletna
.
Glava
mu
je
padla
na
rame
.
Žena
je
odskočila
in
divje
kriknila
:
„
Jezus
,
zdaj
mi
je
še
umrl
!
“
Tisti
hip
se
je
usula
ploha
in
je
padlo
ledenega
zrnja
za
palec
.
Bilo
je
mnogo
čebelic
,
ki
jih
je
zalotilo
sredi
pota
in
se
niso
vrnile
v
uljnjak
...
Nad
Dobravami
,
par
sežnjev
pod
ljubinjskim
poljem
,
je
široka
,
za
moža
visoka
duplina
,
dandanes
pribežališče
ciganov
,
v
tistem
neurju
zavetje
Mohorju
Kacafuri
,
tolminskih
gospodov
biriču
,
ki
je
užival
pri
tlačanih
glas
„
domačega
“
biriča
ali
galjota
.
Mohor
Kacafura
je
bil
rejen
človek
,
nemaren
po
postavi
in
obleki
,
še
nemarnejši
v
besedah
in
pogovorih
z
ženskami
.
Ta
robatost
Mohorjeva
je
bila
v
pregovoru
,
kakor
je
tudi
njegova
zunanjost
nehote
služila
za
primero
.
Že
tidve
okoliščini
dokazujeta
,
da
tlačani
niso
videli
v
Mohorju
strogo
uradnega
človeka
,
nego
osebnost
kot
tako
,
da
so
bili
v
gotovem
zmislu
Mohorju
celo
prijazni
,
bodisi
da
je
opravljal
svoj
galjotski
posel
mileje
od
drugih
,
bodisi
da
je
bil
njihov
rojak
,
rojen
Tolminec
,
in
tako
jim
že
po
naravi
bližji
od
drugih
biričev
,
katerih
nihče
se
ni
mogel
ponašati
s
toliko
tipičnimi
posebnostmi
,
kakor
že
imensko
tipični
Mohor
Kacafura
.
Tolminci
so
kleli
,
Mohor
je
klel
izvirneje
.
Tolminci
so
rekli
,
da
naj
vzame
hudič
grofe
in
galjote
.
Mohor
je
menil
,
da
se
to
lahko
zgodi
,
ampak
da
mora
prej
vzeti
isti
hudič
Tolmince
z
otroki
in
ušmi
vred
—
kakor
se
je
izrazil
—
in
da
se
bo
to
tudi
zgodilo
in
da
bi
se
že
bilo
zgodilo
,
če
bi
v
peklu
ne
bili
v
zadregi
,
kam
naj
posebe
spravijo
tolminske
jezike
.
Da
je
treba
tolminske
jezike
spraviti
posebe
,
in
zakaj
da
jih
je
treba
,
to
je
suponiral
Mohor
za
znano
,
kakor
so
Tolminci
svojega
„
novega
človeka
“
prav
dobro
razumeli
in
so
odgovarjali
,
da
vsi
tolminski
jeziki
ne
zaležejo
za
Mohorjevega
.
Mohor
je
menil
,
da
se
s
Tolminci
ne
bo
pravdal
,
in
Tolminci
so
rekli
,
da
se
tudi
oni
ne
bodo
pravdali
z
Mohorjem
,
nego
z
grofom
.
Z
jeziki
?
je
hotel
vedeti
Mohor
.
Da
bo
že
videl
,
kako
in
s
čim
,
so
rekli
.
„
Tristo
vragov
!
“
je
vzkliknil
Mohor
,
skrit
v
duplini
pred
dežjem
in
bliskom
,
domislivši
se
originalne
debate
.
„
To
je
grožnja
.
To
je
punt
,
gospod
Mohor
Kacafura
!
“
Ko
je
Mohor
samega
sebe
tako
nagovoril
,
je
z
roko
pogladil
nemarne
brke
,
tolsto
lice
in
brado
,
zamižal
in
se
udobno
naslonil
ob
steno
,
da
je
zašumelo
seno
,
ki
je
ležal
na
njem
.
Zunaj
je
usekal
blisk
sredi
Dobrav
v
samoten
gaber
,
da
se
je
par
nanj
obešenih
kos
zvenčeč
razletelo
v
sosednji
kup
sena
,
ki
se
je
v
hipu
zadimil
.
„
Gospod
Bog
!
Kolneš
,
Mohor
Kacafura
!
“
se
je
zdrznil
birič
,
si
z
navajenostjo
otroških
let
potegnil
križ
čez
lice
,
stisnil
noge
tesneje
k
sebi
in
zamižal
.
Ko
je
par
hipov
tako
mižal
,
ga
je
obšla
nova
bojazen
.
Segel
je
v
seno
po
ploščato
medeno
čutarico
,
jo
nagnil
,
hlastno
pil
in
jo
nato
z
vso
silo
vrgel
iz
dupline
.
Tako
se
je
umiril
,
da
ni
zdaj
niti
gumba
na
njem
,
ki
bi
mogel
privleči
blisk
v
duplino
.
Potem
je
gospod
Mohor
zazdehal
,
znova
zamižal
in
si
dejal
,
da
bo
zdaj
naprej
mislil
odtam
,
kjer
je
zaključil
,
da
je
na
Tolminskem
punt
.
„
Mohor
Kacafura
,
ti
praviš
,
da
je
.
Jaz
pa
te
vprašam
,
ali
ne
bi
mogel
biti
?
Mogel
bi
.
Mohor
Kacafura
,
mogel
bi
biti
!
Saj
ljudje
niso
živina
.
Živina
niso
,
to
je
ena
.
Zato
se
puntajo
,
to
je
druga
.
Stoj
!
Če
se
še
ne
,
se
bodo
,
to
je
tretja
,
gospod
Mohor
Kača-fu-ra
!
In
četrto
je
,
četr-to
—
“
V
nekako
omotično
meglo
so
lezle
Mohorju
misli
;
še
je
ponavljal
,
da
bi
bilo
treba
jasnosti
k
četrti
točki
,
toda
odgovor
se
mu
je
vselej
izlizal
kot
jegulja
med
prsti
;
končno
je
Mohor
zadremal
z
občutkom
rahle
nevolje
,
da
je
nekaj
,
kar
ga
vznemirja
.
Odprl
je
oči
.
Pred
duplino
je
stal
mož
,
suh
ko
kost
in
koža
,
oblečen
v
platneno
srajco
,
skrbno
zapeto
v
zapestju
in
razvlečeno
na
prsih
.
In
Mohor
Kacafura
je
slišal
:
„
Mohor
,
potep
!
“
Mohor
si
je
položil
desnico
ob
bok
in
se
vzravnal
.
„
Mohor
,
potep
!
“
Mohor
je
široko
odprl
oči
,
nato
pomežiknil
in
odprl
usta
.
„
Mohor
,
potep
!
“
je
zavpil
oni
pred
duplino
v
tretje
.
Tedaj
je
kriknil
tudi
Mohor
:
„
Kaj
,
tudi
ti
se
že
puntaš
,
ti
čebelar
,
ti
zlodjevo
potrpljenje
tolminsko
,
ti
—
“
Rezek
smeh
je
vzdramil
biriča
in
je
videl
,
da
je
sanjal
,
in
je
videl
,
da
ni
sanjal
,
kajti
pred
duplino
je
stal
človek
,
ki
se
je
smejal
:
„
Glej
,
kako
nemirno
spiš
,
galjot
!
Nimaš
mirne
vesti
.
“
Mohorju
je
pošla
dobra
volja
.
Skočil
je
kvišku
:
„
Duša
,
ali
te
še
ni
vzel
zlodej
?
“
Peter
Duša
se
je
zasmejal
:
„
Galjot
,
ne
vem
,
če
ne
bo
prej
koga
drugega
.
“
Silen
tresk
je
preglušil
Petrovo
besedo
.
Čisto
blizu
je
siknila
strela
.
Mohor
je
odskočil
v
duplino
.
Peter
Duša
pa
je
izginil
;
Mohor
je
videl
,
da
odhaja
čez
Dobrave
,
in
je
slišal
njegov
smeh
.
„
Hudiču
je
zapisan
,
zato
se
ne
boji
ne
strele
,
ne
ognja
!
“
je
mrmral
Mohor
in
pristavil
čez
hip
:
„
S
takimi
je
najbolje
,
če
v
miru
živiš
,
gospod
Mohor
!
“
In
Mohor
je
sklenil
,
da
se
bo
vedel
v
prihodnje
proti
Duši
prijazneje
.
Peter
Duša
pa
je
prišel
ves
premočen
do
senjaka
,
kamor
so
se
bili
zatekli
tlačani
,
kosci
in
grabice
.
Dobrave
so
kosili
Vrsneci
,
Poljubinci
,
Modrejčani
in
Lomnjani
.
Grabile
so
jih
Modrejanke
,
Idrijčanke
,
Čiginjke
in
Volčanke
.
Vsako
drugo
leto
so
jih
grabili
Doljani
.
Radi
slabega
vremena
je
bil
tisto
leto
pritegnil
koscem
grofov
oskrbnik
Grandente
tudi
Doljane
,
ki
so
mrmrali
,
da
morajo
oni
kositi
planine
.
V
Tolminu
so
jih
potolažili
,
da
bodo
planine
kosili
Zatolminci
.
Ti
pa
so
rekli
,
da
gre
njim
samo
spravljanje
planinskega
sena
in
da
jim
grof
itak
že
dve
leti
dolguje
po
osem
soldov
od
vlak
sena
in
da
imajo
vrhu
tega
še
težke
robote
s
kamenjem
za
grofovo
apnenico
.
V
Tolminu
so
bili
mnenja
,
da
se
Doljani
upirajo
in
da
se
Zatolminci
puntajo
in
da
naj
si
sami
pripišejo
posledice
.
Očividno
z
ozirom
na
te
posledice
so
prišli
Doljani
kosit
Dobrave
in
se
prerekat
z
Mohorjem
,
kolikor
se
jim
je
sploh
še
ljubilo
.
Peter
Duša
je
stopil
v
senjak
tako
nenadoma
,
da
je
nekaj
žensk
zavreščalo
.
On
se
je
nasmehnil
in
vprašal
kosce
in
grabice
,
ali
je
to
red
,
da
vedre
brez
nadzorstva
biričev
,
na
kar
je
rekla
Kraljeva
Tina
,
ki
je
bila
grenka
ko
pelin
,
da
Mohor
že
ve
,
čemu
ne
vedri
rad
ž
njo
pod
eno
streho
.
Peter
je
menil
,
da
se
popolnoma
strinja
ž
njo
;
naj
le
pove
Mohorju
,
da
bo
pomnil
dušo
,
ki
je
zlodej
še
ni
vzel
.
Potem
je
ogovoril
Doljane
,
češ
,
ali
ni
red
lepa
reč
?
Doljani
so
bili
mnenja
,
da
je
red
lepa
reč
,
zlasti
če
je
vse
lepo
napisano
v
bukvah
,
kako
,
kje
in
kdo
ima
robotati
na
Dobravah
,
Tako
se
je
zanihal
pogovor
na
Dobrave
in
,
Dobrave
so
povzročile
prepir
med
Doljani
in
Poljubinci
,
ker
so
Doljani
očitali
Poljubincem
,
da
so
vseh
teh
zmed
krivi
oni
,
ki
so
se
dali
upijaniti
grofu
in
so
mu
v
pijanosti
prodali
Dobrave
,
Poljubinci
so
odvrnili
,
da
to
vse
nič
res
ni
,
da
so
si
take
čenče
izmislili
Modrejani
,
ki
so
zavistni
in
škodoželjni
,
tako
da
še
svojih
vislic
niso
hoteli
posoditi
.
S
to
trditvijo
so
se
zapletli
v
hud
prepir
z
navzočo
,
ko
pelin
grenko
Modrejanko
,
kateri
niso
bili
kos
.
Peter
Duša
se
je
medtem
smeje
preril
skozi
kosce
v
temoten
kot
,
izvlekel
izpod
obleke
kos
sira
,
potegnil
svojega
soseda
,
resnega
in
molčečega
moža
,
za
rokav
in
dejal
:
„
Ali
bi
mi
posodil
svoj
nož
,
Lovrenc
?
“
Sosed
je
izvlekel
nož
.
Duša
je
ogledoval
ostrino
in
rezilo
in
pripomnil
:
„
Kaj
ga
hraniš
v
vodi
,
da
ga
razjeda
rja
?
“
Sosed
je
skomizgnil
z
ramama
.
Peter
je
zalagal
grižljaj
za
grižljajem
v
usta
.
Sosedu
je
ponudil
,
pa
ni
maral
.
Potem
je
dejal
Peter
nekam
skrivnostno
in
zbadljivo
:
„
Skoro
bi
rekel
,
da
je
tisti
,
ki
je
ležal
v
Soči
.
“
Lovrenc
se
je
nekam
osuplo
ozrl
na
Petra
.
„
Pa
ni
ne
tisti
,
“
se
je
očividno
igral
z
moževo
potrpežljivostjo
Peter
,
„
tistega
je
povodenj
odnesla
ali
pa
prod
zasul
.
“
Ostro
je
pogledal
sosedu
v
obraz
in
vzkliknil
:
„
Glej
,
tisti
nož
,
mislim
,
ki
ga
je
tvoj
stari
pognal
v
Sočo
!
“
„
Molči
!
“
je
zarenčal
mrki
sosed
.
Peter
Duša
je
utihnil
.
Zunaj
je
prenehalo
liti
,
vedrilo
se
je
.
Nekdo
je
odprl
vrata
,
v
senjak
je
dahnilo
sveže
in
prijetno
.
Tlačani
,
kosci
in
grabice
so
se
iztisnili
iz
zatohlosti
na
piano
.
Peter
je
pridržal
Lovrenca
Kragulja
in
mu
dejal
tiho
:
„
Ali
kaj
misliš
,
kdaj
bo
konec
potrpljenja
?
“
„
Čakamo
!
“
je
jeknil
Lovrenc
.
„
Čakajte
!
“
je
velel
Duša
in
pristavil
:
„
Šime
Golja
je
mnenja
,
da
še
ni
čas
.
“
„
Ni
ne
,
“
je
dejal
Lovrenc
,
„
pritožili
se
bomo
še
enkrat
.
“
„
Le
dajte
se
!
“
je
odvrnil
Duša
in
se
porogljivo
zasmejal
.
Lovrenc
se
je
skoro
jezno
ozrl
nanj
.
Umel
ga
je
.
Ura
je
bila
deseta
zvečer
.
Pri
Kragulju
na
Modrejcih
je
bilo
v
kuhinji
,
hiši
in
v
izbi
vse
polno
domačinov
,
ki
so
bili
prišli
kropit
pokojnega
Gašparja
.
Bilo
je
med
ljudmi
mnogo
takih
,
ki
so
prišli
cele
ure
daleč
od
Loga
,
Idrije
,
Slapa
in
Grape
,
od
Rutov
in
iz
Volčanskih
hribov
,
iz
Zalaškega
in
od
Ravni
.
Pokojni
je
bil
svoje
čase
znana
oseba
.
Njim
vsem
je
bila
tudi
znana
vrsta
krivic
,
ki
jih
je
bil
prizadel
grofov
oskrbnik
Grandente
Gašparju
zadnje
čase
,
in
večalimanj
so
vsi
bili
uverjeni
,
da
je
tudi
Gašparjeva
smrt
posledica
nasilstev
tolminske
gospode
.
Možje
so
sedeli
v
kuhinji
ob
ognjišču
.
Bilo
je
izrazitih
lic
med
njimi
.
Tu
je
bil
Anže
Rink
,
krojač
in
rutar
od
Sv.
Lucije
,
obligatni
„
oglednik
mrličev
“
,
droban
in
neznaten
,
toda
živahen
,
šaljiv
in
zgovoren
.
Osem
otrok
da
mu
doma
strada
,
je
povedal
že
v
tretje
,
in
v
četrto
je
dostavil
,
da
je
deveti
na
poti
,
na
kar
je
menil
Valentin
Munih
,
krčmar
na
Stopcu
,
mož
brez
brk
in
brade
,
brez
obrvi
in
beloplavih
las
,
ki
je
bil
brez
otrok
,
da
to
še
ni
zlo
;
ampak
desetnika
da
ni
treba
,
če
je
že
eden
na
Tolminskem
,
Peter
Duša
.
Gašpar
Bizalj
iz
Kozaršč
je
menil
,
da
to
gotovo
ni
res
,
da
bi
bil
Duša
desetnik
;
da
on
že
ve
,
da
ni
.
To
je
bil
tisti
Bizalj
,
ki
je
bil
prejšnji
dan
plačal
v
Tolminu
kazen
petindvajsetih
goldinarjev
,
češ
,
da
je
sekal
preklje
v
prepovedancu
na
Kolovratu
,
dasi
se
je
mož
priverjal
,
da
ne
bi
šel
v
Kolovrat
po
preklje
,
in
če
bi
jih
bilo
nasekanih
cele
kupe
,
in
sicer
zato
ne
,
ker
jih
ima
bliže
na
Bučenici
.
„
Molimo
!
“
je
tedaj
zamrmral
Simon
Lužnik
iz
Bače
.
Mož
je
zadnje
čase
silno
pil
,
in
kadar
ga
je
pijača
omotila
,
je
venomer
ponavljal
,
da
bo
nabrusil
nož
in
da
pojde
v
Tolmin
.
Vsi
so
vedeli
,
zakaj
pije
in
grozi
z
nožem
,
kajti
znano
jim
je
bilo
,
da
mu
je
edino
hčer
,
pol
otroka
še
,
pokvaril
neki
galjot
in
da
zdaj
dekle
hira
in
da
je
še
sramota
za
dekle
in
hišo
.
„
Molimo
!
“
je
zamrmral
.
Nocoj
ni
bil
pijan
in
je
čul
,
da
so
bile
začele
moliti
ženske
v
izbi
ob
mrliču
.
Molili
so
dober
četrt
ure
.
Nekam
težko
,
trdo
,
nerazločno
so
izgovarjali
besede
,
prvo
poudarili
in
zadnjo
zavlekli
.
Edini
Anže
je
molil
glasno
in
razločno
,
najbrže
bolj
iz
navade
kot
polobligatna
osebnost
,
nego
iz
notranje
potrebe
.
Prenehali
so
z
molitvijo
in
vzdihnili
skoro
vsi
obenem
.
Nato
so
molčali
.
Tedaj
se
je
oglasil
nenadoma
in
z
vsakdanjim
glasom
Ivan
Živec
iz
Poljubinja
ter
začel
pripovedovati
,
da
je
zarubil
grof
Kavčičevki
na
Ljubinju
,
vdovi
po
Gašparju
,
ki
je
ob
Svečnici
umrl
v
tolminski
ječi
,
hišo
in
živino
,
ker
sirota
ne
zmore
globe
za
pokojnim
.
Da
je
nekaj
slišal
in
da
je
neki
sila
denarja
,
je
menil
Bizalj
,
na
kar
je
Živec
povedal
,
da
dvestopetdeset
cekinov
,
in
kje
da
naj
jih
vzame
sirota
.
„
Bolna
je
in
otroci
so
majhni
.
Stara
pomaga
,
kar
more
.
Pred
tednom
je
prodala
kozo
,
da
bi
mladi
malo
vina
kupila
,
da
bi
k
moči
prišla
.
Pa
je
hitro
ovohal
vse
galjot
in
poslal
Mohorja
z
biričema
,
naj
jo
,
revše
staro
,
v
Tolmin
priženejo
.
Samo
zinil
sem
eno
,
naj
imajo
usmiljenje
z
otroki
,
ki
sem
nekaj
v
žlahti
po
materi
,
pa
so
me
klicali
v
Tolmin
,
da
sem
biričem
branil
zapreti
jo
.
“
„
Ali
so
jo
potem
zaprli
?
“
je
vprašal
mrko
Lužnik
.
Živec
je
vzdihnil
.
Bil
je
bolehen
,
pravil
je
,
da
ima
kostenico
.
„
Saj
veste
,
kako
naredijo
ž
njimi
,
z
ženami
na
Dvoru
.
“
Temen
molk
je
legel
nad
može
.
Živec
je
pripomnil
:
„
Vsaj
ženske
naj
bi
se
jim
smilile
in
pa
otroci
!
Glejte
,
Matku
so
fanta
skoro
ubili
.
Je
žlota
pobral
zeleno
hruško
na
grofovem
.
“
„
Vrag
jih
vzemi
!
“
je
ušlo
Anžetu
,
ki
je
ljubil
svojih
devet
otrok
,
vštevši
onega
,
ki
je
bil
šele
na
poti
.
Tedaj
je
vstopil
domačin
Lovrenc
Kragulj
.
V
Volčah
je
bil
pri
fajmoštru
zaradi
pogreba
.
Takoj
za
njim
je
vstopil
visok
mož
s
širokokrajnim
klobukom
na
glavi
,
pod
katerim
se
je
zdelo
še
mlado
obličje
precej
starejše
.
Lovrenc
je
pozdravil
može
s
svojim
navadnim
,
mirnim
glasom
.
Mladi
mož
pa
si
je
potegnil
klobuk
šele
ob
mrtvaškem
odru
z
glave
.
Z
desnico
je
segel
po
oljično
vejico
,
pokropil
mrtvega
in
nato
pokleknil
na
eno
koleno
.
Sprva
je
molil
z
očmi
,
uprtimi
v
mrliča
;
nato
pa
je
povesil
glavo
,
ker
je
opazil
,
da
ga
ženske
in
dekleta
radovedno
ogledujejo
.
Njegovo
lice
je
bilo
čudovito
pravilno
in
vendar
ni
bilo
lepo
.
Nekaj
kakor
krutost
je
ležalo
v
ostrih
črtah
in
krog
rahlo
upognjenega
nosu
.
Samo
za
spoznanje
je
bila
spodnja
ustnica
debelejša
od
zgornje
.
Bila
je
v
nekakem
nesoglasju
z
ostrostjo
lica
in
mirno
resnostjo
čela
,
ki
je
bilo
iznad
nosa
med
očmi
prerezano
z
dvema
gubicama
.
Skoro
magična
sila
je
dihala
iz
tega
bledega
obličja
,
da
so
dekleta
onemela
,
strmela
vanj
,
ki
je
klečal
ob
odru
.
Čisto
tiho
je
bilo
v
izbi
,
komaj
rahlo
je
prasketala
dogorevajoča
sveča
ob
odru
.
Tedaj
je
izpregovorila
stara
Kraguljeva
teta
,
pol
slepa
Gašparjeva
sestra
,
na
peči
:
„
Tončka
,
kje
si
vendar
?
“
„
Tu
,
“
se
je
oglasila
deklica
ob
peči
.
„
Kaj
bi
radi
,
teta
?
“
„
Glej
,
oči
ima
odprte
,
zatisnite
mu
jih
vendar
!
“
Kraguljeva
Tončka
je
stopila
še
s
par
tovarišicami
k
odru
,
potem
pa
se
je
vrnila
k
peči
,
prijela
starko
za
suho
,
pegavo
roko
in
dejala
polglasno
:
„
To
se
Vam
je
le
tako
zdelo
,
teta
.
Zaprte
ima
.
“
Starka
jo
je
komaj
umela
,
kajti
zagledala
se
je
bila
nekam
pod
strop
s
široko
odprtimi
očmi
,
rahlo
se
tresoča
in
gibaje
z
brezzobimi
ustnicami
.
„
Teta
,
“
je
rekla
Tončka
,
„
ali
pojdete
spat
?
“
Tedaj
je
starka
sunkoma
iztegnila
desnico
in
kazala
nekam
v
svojo
prikazen
.
Vsi
v
izbi
so
bili
prepričani
,
da
kaže
na
mladega
moža
,
ki
je
klečal
ob
odru
.
„
Glejte
ga
!
“
je
začela
starka
skoro
jokaje
govoriti
.
„
Sedeminsedemdesetkrat
so
ga
udarili
z
devetindevetdesetimi
jermeni
,
sedemkrat
čez
oči
,
sedemkrat
čez
lice
.
Ljudje
božji
,
ali
se
vam
ne
smili
?
Saj
je
ves
krvav
od
nog
do
glave
,
sama
kri
,
šesttavžentšeststošestinšestdeset
kapljic
krvi
—
“
In
kakor
da
vidi
v
resnici
in
da
hoče
videti
še
ostreje
,
si
je
starka
položila
levico
nad
oči
in
zastokala
:
„
Jaz
ga
ne
morem
gledati
,
meni
se
preveč
smili
.
Moj
Bog
,
koliko
je
to
!
Šesttavžentšeststošestinšestdeset
.
“
In
starka
je
krčevito
zajokala
,
si
zakrila
obraz
in
drgetala
,
kakor
bi
bila
mrzlična
.
Nekaj
žensk
jo
je
priskočilo
tolažit
.
Tedaj
se
je
mladi
mož
dvignil
.
Za
hip
je
preletel
z
očmi
vso
izbo
;
za
hip
je
obvisel
njegov
pogled
na
ženi
rajnega
,
ki
je
pristopila
in
se
mu
jokaje
zahvaljevala
,
da
je
prišel
kropit
;
za
hip
je
šinilo
nekaj
miline
čez
njegovo
obličje
,
ko
se
mu
je
domača
hči
Tončka
zagledala
vprašujoče
v
obraz
.
Potem
pa
je
naglo
stopil
k
peči
,
prijel
staro
teto
za
roko
,
jo
pritisnil
naglo
na
ustnice
,
del
klobuk
na
glavo
in
izginil
iz
izbe
.
Prav
tisti
hip
je
bilo
čuti
iz
kuhinje
Anžetov
glas
:
„
Še
gledat
in
poslušat
jo
bomo
hodili
,
ki
vidi
in
ve
,
česar
mi
ne
vemo
.
“
Ob
odru
in
v
kuhinji
je
bilo
nemo
,
kakor
v
pričakovanju
.
In
Anže
je
pristavil
:
„
Svetnica
je
že
na
svetu
,
ki
je
toliko
pretrpela
.
“
Tedaj
je
stopil
oni
mladi
mož
v
kuhinjo
.
Anže
,
ki
je
sedel
na
ognjišču
,
mu
je
videl
od
spodaj
gor
pod
klobuk
v
obraz
.
Plamen
na
ognjišču
je
ostro
rezal
v
tem
obrazu
senco
od
luči
.
Tedaj
je
Anže
planil
kvišku
in
odskočil
za
par
korakov
.
„
Jezus
Nazarenski
!
Eden
je
od
mrtvih
prišel
kropit
!
“
Čudovit
je
bil
vtis
njegovih
preplašenih
besed
.
Trudni
obrazi
mož
so
se
nekako
bolestno
razživeli
,
ženske
v
izbi
so
zastokale
in
trepetale
.
Bilo
je
,
kot
da
v
sobi
šklepeče
z
zobmi
.
Mladi
mož
pa
je
dejal
z
rahlo
ginjenostjo
:
„
Anže
Rink
,
od
mrtvih
se
nihče
ne
vrača
.
Jaz
še
nisem
umrl
.
“
„
Anže
je
tepec
,
“
je
pripomnil
Lovrenc
.
Iz
izbe
se
je
na
vratih
zgrnila
gruča
žensk
.
„
Zdaj
grem
,
Lovrenc
,
“
je
pristavil
mladi
mož
mirno
in
skoro
negotovo
.
Obrnil
se
je
proti
vratom
.
Lovrenc
je
stopil
za
njim
in
ga
je
ustavil
.
Mladi
mož
se
je
okrenil
in
dejal
:
„
Nič
ji
ne
pravite
,
da
sem
bil
tu
.
“
„
Če
misliš
—
“
je
odgovoril
Lovrenc
.
Toda
mladi
mož
je
bil
že
zunaj
in
je
naglo
izginil
.
Tedaj
se
je
okrenil
Lovrenc
in
dejal
polglasno
:
„
Umrl
še
ni
,
ne
.
Pa
ni
dobro
,
da
bi
vsi
vedeli
,
da
ni
.
Taka
je
ta
reč
,
Anže
.
“
Sestra
Tončka
ga
je
potegnila
za
rokav
:
„
Kdo
je
bil
?
“
„
Tvoje
žlahte
je
in
moje
,
“
je
odvrnil
brat
.
„
Janez
?
“
„
Gradnik
,
“
se
je
oddahnil
Anže
.
Tisti
hip
so
vsi
vedeli
,
kdo
je
bil
.
Samo
stara
Kraguljeva
teta
,
ona
,
ki
ji
je
bil
roko
poljubil
,
ni
vedela
.
In
vendar
ga
je
gledala
neprestano
in
govorila
o
njem
,
kakor
o
Mesiji
,
ki
pride
odrešit
zatirane
in
tlačene
...
Preden
so
se
proti
polnoči
razšli
ljudje
,
ki
so
bili
prišli
kropit
,
je
Lovrenc
pogostil
može
in
žene
in
dekleta
z
domačo
medico
.
Sodček
ukuhanega
medu
iz
boljših
časov
je
bil
prihranil
rajni
Gašpar
za
to
priliko
.
Žene
so
si
šivale
mrtvaške
srajce
cela
leta
pred
smrtjo
,
moški
so
mislili
v
teh
težkih
časih
na
kropilce
in
pogrebce
.
Bilo
je
tudi
vedro
cividinca
pri
hiši
,
toda
Lovrenc
ga
je
odmenil
za
pogrebni
dan
.
Bila
je
lepa
,
skoro
hladna
mlajeva
noč
.
Težka
rosa
je
bila
padla
.
Padla
je
v
tolažbo
na
lepše
vreme
.
Žito
je
bilo
sicer
skoro
zgnilo
,
sadje
je
bilo
odpadlo
.
Vsaj
travo
bo
spraviti
v
lepem
domov
.
„
Če
nas
s
tlako
ne
bodo
preveč
gonili
!
“
je
vzdihnil
kmet
in
manj
optimistično
je
dostavil
drugi
:
„
Le
nikar
se
ne
boj
,
da
nas
ne
bodo
.
“
In
v
temen
molk
je
vzdihnilo
sredi
gluhe
noči
.
Bil
je
vzdih
zemlje
po
zraku
,
odpočitku
in
svobodi
.
Voda
v
potoku
se
je
mogla
odpočiti
,
ptica
v
grmu
,
zajec
pod
skalnim
robidjem
,
samo
ljudstvo
,
ki
je
živelo
ob
„
beli
vodi
“
,
se
ni
smelo
,
se
ni
moglo
.
Ni
imelo
pokoja
in
niti
nasititi
se
ni
moglo
.
Morda
je
Anže
Rink
podobno
mislil
,
ko
je
odprl
doma
na
Mostu
vrata
v
hišo
in
je
zašepetalo
iz
treh
kotov
:
„
Ata
,
ali
ste
prinesli
kaj
kruha
!
“
In
je
Anže
nato
odgovoril
:
„
Ponoči
se
spi
!
“
Potem
je
mož
odložil
hleb
kruha
na
mizo
,
poiskal
golido
,
položil
vanjo
ježa
,
pokril
posodo
,
stopil
v
prvi
kot
in
zašepetal
:
„
Le
spite
,
jutri
bomo
jedli
meso
!
“
Potem
je
stopil
Anže
v
drugi
kot
in
prikimal
:
„
Meso
!
“
In
ker
je
družina
v
tretjem
kotu
očividno
doumela
lepo
skrivnost
,
je
zaključil
Anže
:
„
In
zdaj
bomo
spali
,
otročiči
,
eno
urico
ali
dve
,
do
belega
dne
.
“
In
sam
s
seboj
zadovoljen
se
je
stisnil
skozi
nizka
vrata
v
sosednjo
sobo
,
kjer
mu
je
spala
žena
z
dveletnim
in
z
onim
,
o
katerem
je
sodil
Anže
,
da
je
na
poti
.
„
Da
le
desetnik
ni
,
“
se
je
zahvalil
Anže
že
v
polsnu
in
potem
je
spal
pokojno
.
To
dobro
je
imel
Anže
.
Spati
je
mogel
in
pokojno
.
„
Jaz
mislim
,
kako
bom
v
grobu
lepo
spal
.
Sapo
potegnem
vase
in
se
iztegnem
in
spim
in
lepo
se
mi
zdi
,
da
še
živim
.
“
Anže
je
imel
čudovito
mirno
vest
.
Blagoslov
otrok
!
Šele
ko
je
udarila
ena
,
se
je
odtrgala
zadnja
senca
iz
teme
pri
Kragulju
:
mlad
fant
,
Vidučev
Tone
iz
Prapetnega
.
Bil
je
ženin
Kraguljeve
Tončke
,
pa
niso
v
Tolminu
nič
kaj
hoteli
hiteti
s
poročnim
dovoljenjem
.
Pač
pa
je
Mohor
Kacafura
posredoval
,
da
bi
dekle
prišlo
služit
v
Tolmin
k
Locatelliju
,
„
ki
je
skoro
tako
bogat
ko
grof
in
povrhu
vesel
gospod
in
prijazen
.
“
Tone
je
dejal
,
da
če
prijazni
gospod
hoče
dekle
,
da
mu
jih
lahko
njegova
žlahta
,
grofov
oskrbnik
Grandente
odstopi
pet
,
ki
znajo
gosposko
kuhati
in
govoriti
in
še
marsikaj
.
Gospod
Mohor
je
bil
mnenja
,
da
bi
si
Tončka
v
Tolminu
balo
zaslužila
,
pa
tudi
gosposka
prijaznost
da
bi
ne
škodila
njenim
otrokom
,
če
bi
jih
Tone
kaj
zredil
.
Tone
ni
nato
nič
odgovoril
.
Samo
ozrl
se
je
na
galjota
tako
čudno
temno
,
da
je
Mohor
utihnil
in
se
vrnil
v
Tolmin
,
potem
ko
je
pri
sebi
ugotovil
,
da
če
hoče
Grandente
sinic
,
naj
jim
sam
nastavlja
;
da
Mohorjeva
koža
ni
lim
,
ki
bi
se
nanjo
usedali
udarci
tolminskih
fantov
.
—
Čudovita
besnost
je
obšla
mladeniča
sredi
tihe
noči
,
sredi
modrejčanskega
polja
.
Temna
slika
je
rastla
nekje
v
duši
,
in
kadar
je
stopala
na
površje
,
je
jezila
mladeniču
lase
in
mu
gnala
kri
v
glavo
.
Skoro
opletaje
je
dospel
k
Soči
in
jo
prebredel
,
ker
je
bila
zadnja
povodenj
odnesla
brv
.
Onstran
pod
Prapetnom
je
obstal
pri
čudovitem
viru
,
čigar
voda
ulakoti
.
Zajel
je
vode
v
perišče
,
umil
si
oči
in
obraz
.
In
ko
je
tako
upokojil
gnev
krvi
,
je
stopil
z
vajeno
nogo
navkreber
na
prapetniške
njive
.
Obstal
je
in
se
ozrl
.
Z
Modrejc
sem
se
je
svetlikalo
od
Kragulja
drobno
okno
.
Fant
je
razširil
roke
in
skoro
zatulil
bolesti
,
slasti
in
mladosti
:
„
Tončka
!
“
In
zopet
ga
je
obšlo
gnevno
čuvstvo
,
da
je
zaškripal
z
zobmi
in
zasikal
:
„
Šel
bi
in
ga
zaklal
,
galjota
,
če
ji
ne
bo
dal
miru
.
“
Tiha
je
bila
noč
in
je
spala
.
Sredi
noči
je
stal
človek
in
mu
ni
bilo
za
počitek
.
Krivi
so
bili
oni
v
Tolminu
.
Ali
morda
klic
krvi
?
V
spavajoči
naravi
glas
nemirne
krvi
...
Krvi
,
ki
ji
kratijo
blagoslov
miru
ob
otrocih
.
—
Nedeljskega
popoldne
je
bilo
,
okrog
petih
,
ko
je
sedel
na
Pečinah
v
svoji
hiši
ob
orehovi
mizi
kmet
Andrej
Laharnar
.
Pred
njim
na
mizi
je
ležala
debela
knjiga
.
Kmet
je
glasno
bral
,
slovkoval
in
ponavljal
slednji
stavek
.
Tako-le
je
čital
:
„
Tedaj
ſo
ſe
vkup
sbrali
vſi
Israelſki
Stariſhi
,
inu
ſo
prihſli
v
’
Ramat
k
’
Samuelu
,
inu
ſo
rekli
k
’
njemu
:
Pole
,
ti
ſi
ſtar
poſtal
,
inu
tvoji
Synovi
nehodio
po
tvoih
potih
:
*
Satu
poſtavi
eniga
Krajla
zhes
nas
,
de
nas
ſodi
,
kakor
vſi
Ajdje
imajo
.
“
Mož
je
za
hip
dvignil
glavo
in
se
ozrl
skozi
okno
in
se
zagledal
onstran
preko
idrijske
doline
in
zamrmral
:
„
Hentaj
,
Občnar
že
zopet
pestuje
!
“
Čudovito
je
bilo
videti
kmetov
obraz
.
Kakor
neka
notranja
veselost
,
nekako
zanosno
in
pokojno
zadovoljstvo
je
ležalo
v
njem
.
Samo
zdajpazdaj
je
zadrhtelo
nad
obritimi
ustnicami
kakor
neljuba
misel
.
Oči
so
bile
mirne
,
ali
nekam
bodeče
,
visoko
čelo
,
prehajajoče
v
plešo
,
se
je
nekam
trudoma
grbančilo
.
Mož
se
je
za
dober
čas
zagledal
skozi
okno
,
nato
se
je
sunkoma
prebudil
iz
topošti
in
nadaljeval
:
„
Inu
Samuel
je
vſe
Beſſede
GOSPODINE
timu
folku
povedal
,
kateri
je
od
njega
eniga
Krajla
proſsil
:
Letu
bo
tiga
Krajla
Prauda
,
kateri
bo
zhes
vas
goſpodoval
:
Vashe
Synuve
bo
on
jemal
k
’
ſvoim
Kullam
,
inu
lesdizom
,
kateri
pred
njegovimi
Kulli
bodo
tekali
,
inu
h
’
Kapitanom
,
kateri
bodo
njegove
Nyve
orali
,
inu
k
’
Shenzom
,
v
’
njegovo
shetou
,
inu
de
bodo
Arnoſhe
,
inu
kar
k
’
njegovim
Kullam
ſliſhi
,
delali
.
Vaſhe
Hzhere
pak
bo
on
jemal
,
de
bodo
Apotekarice
,
Kuharice
,
inu
Kruha
pekine
.
Vaſhe
ner
bulſhe
Nyve
inu
Vinograde
inu
Oliſke
Verte
,
bo
on
jemal
inu
ſvoim
Hlapzom
dajal
.
On
bo
tudi
od
vaſhe
Sejtve
inu
Vinogradov
deſſetino
jemal
,
inu
ſvoim
Kamrarjem
inu
Hlapzom
dajal
.
Inu
Vaſhe
Hlapze
inu
Dekle
,
inu
vaſhe
ner
lepſhe
Hlapzhizhe
,
inu
vaſhe
Olſe
,
bo
on
jemal
,
inu
shyvmi
ſvoje
della
opraulal
.
Inu
od
vaſhe
zhrede
bo
on
deſſetino
jemal
,
inu
vy
bote
morali
njegovi
Hlapzi
biti
—
“
Ta
hip
so
zunaj
zaškripala
vrata
,
težek
korak
se
je
oglasil
,
in
že
je
nekdo
pritisnil
na
kljuko
.
Andrej
je
okrenil
glavo
in
zaprl
knjigo
.
Izraz
rahle
nevolje
,
da
ga
motijo
,
mu
je
šinil
čez
obraz
,
toda
le
za
hip
.
Ko
je
ugledal
znano
,
skrbipolno
lice
svojega
brata
Štefana
,
so
mu
sinile
oči
v
gorki
vdanosti
.
„
Glej
,
ti
si
!
“
je
rekel
in
prikimal
z
glavo
.
„
Kaj
,
se
ti
je
kobila
popravila
?
“
Štefan
Laharnar
je
molče
sedel
na
drugi
konec
mize
in
dejal
:
„
Še
vprašaš
,
Andrej
!
“
„
Kaj
,
ti
je
poginila
!
“
je
vzkliknil
Andrej
in
se
obrnil
s
celim
telesom
proti
bratu
.
Štefan
ni
odgovoril
.
Kroteč
v
sebi
nevoljo
je
molčal
nekaj
hipov
,
nato
pa
je
rahlo
udaril
ob
mizo
in
dejal
skoro
nežno
kakor
otrok
:
„
To
mi
povej
,
ali
ni
to
greh
?
Celo
uro
pustijo
razgreto
živinče
na
dežju
!
Pa
zakaj
?
Ker
galjotu
po
pravici
poveš
,
da
nimaš
robotati
.
Za
eno
besedo
,
za
pravico
.
“
In
nekako
proseče
,
kot
da
pričakuje
od
brata
sočutne
pritrditve
,
je
prenehal
prenehal
in
uprl
oči
v
njegovo
mirno
lice
.
Toda
brat
se
je
bil
čudno
žalosten
zagledal
v
rumenkasto
usnje
knjige
,
ki
je
bila
vanje
vtisnjena
kronana
podoba
cesarja
Maksimilijana
I.
„
Ti
samo
bukve
bereš
,
“
je
nadaljeval
Štefan
očitajoče
,
„
z
Bandelom
se
še
zbesediš
,
o
galjotih
v
Tolminu
pa
ne
zineš
nobene
.
Glej
no
,
vsaj
svetuj
mi
,
ali
naj
grem
v
Tolmin
h
grofu
,
da
mi
škodo
povrnejo
.
Kaj
misliš
,
da
jo
bodo
?
“
Tedaj
je
dvignil
Andrej
nekam
sunkoma
glavo
in
rekel
trdo
in
nevoljno
:
„
Ali
boš
z
jezo
konja
oživil
,
da
si
tak
kot
mlad
fant
!
“
„
Vsi
ne
moremo
biti
kot
ti
,
“
je
odvrnil
Štefan
.
„
Ti
laže
trpiš
,
sam
si
in
brez
družine
.
Ti
gledaš
svoje
bukve
in
ti
mine
čas
.
Pa
bi
zdajle
gledal
moje
bukve
doma
!
Ona
in
otroci
jočejo
že
celo
popoldne
.
Sem
rekel
,
nedelja
gor
,
nedelja
dol
,
ob
mraku
bom
mrcino
kar
na
vlake
naložil
in
pod
Laz
zapeljal
.
Pa
naj
še
mene
Šentviški
s
prižnice
vrže
,
da
sem
ajd
,
kakor
ti
.
“
„
Bandel
je
večji
ajd
kot
jaz
in
ti
,
“
je
oživel
Andrej
.
„
Jaz
že
vem
,
kakšen
ajd
je
.
Tako
uči
,
da
je
sedma
zapoved
:
odrajtuj
davke
.
Pa
to
ni
zapisano
.
Zato
tako
uči
,
ker
ima
brata
davkarja
.
Potep
,
Boga
slepari
in
vas
,
ki
ga
poslušate
.
“
Obraz
je
možu
zardel
.
Potrkal
je
z
desnim
palcem
na
knjigo
in
nadaljeval
:
„
Bukve
berem
,
zato
pa
vem
!
Tebi
je
galjot
konja
končal
,
mene
je
pri
pšenici
udaril
,
da
mi
je
ni
ostalo
niti
za
seme
.
Pravdaj
se
z
močnim
,
če
moreš
in
če
misliš
,
da
bo
pomagalo
.
Jaz
pravim
,
da
ne
bo
.
“
„
Andrej
,
“
je
vzkliknil
brat
,
„
to
mi
reci
,
kako
da
nam
Bog
ne
pomaga
?
Takšne
krivice
,
pa
kakor
da
ga
ni
!
“
„
Neumno
govoriš
,
“
je
odvrnil
Andrej
.
„
Ali
je
Bog
napravil
desetino
?
In
opravke
in
davke
?
Mari
ni
povedal
Samuelu
,
kako
da
bo
,
ko
so
hoteli
imeti
ljudje
kralja
?
Zdaj
imamo
kralja
in
desetino
in
smo
sužnji
.
Sužnji
pa
nimajo
pravice
.
“
„
Ali
so
v
Tolminu
kralji
?
“
je
zategnil
Štefan
,
„
ali
je
že
vsak
galjot
?
“
Andrej
je
za
hip
pomislil
in
nato
dejal
:
„
Tako
je
,
kakor
sem
rekel
.
Naš
kralj
je
cesar
na
Dunaju
,
tolminski
pa
so
njegovi
kamrarji
in
hlapci
in
teh
hlapcev
hlapci
smo
mi
!
“
„
Glej
,
potem
nas
vendarle
hlapci
zatirajo
!
“
je
vzkliknil
Štefan
,
Andrej
se
je
razvnel
:
„
Pa
bi
bili
prej
na
to
mislili
,
da
bo
kralj
hlapce
postavil
in
da
bodo
hlapci
vas
zatirali
.
“
„
Andrej
,
“
je
dejal
Štefan
,
„
lepo
te
prosim
,
tako
govoriš
,
da
bi
ti
otroci
ubežali
.
Ali
se
kmetje
s
cesarjem
pravdamo
?
Jaz
že
vem
!
Cesar
je
človek
kot
mi
in
ima
srce
.
Samo
galjoti
ga
nimajo
in
pa
taki
potepi
,
kakršen
je
Šentviškega
brat
.
Zdaj
veš
!
“
Andrej
je
odvrnil
nekako
vdano
mirno
in
tožeče
:
„
Pa
se
pravdajte
!
Saj
se
že
sto
let
.
Če
bo
kaj
pomagalo
!
“
Štefanu
je
privrela
nevolja
do
vrhunca
in
je
vzkliknil
:
„
Tebe
nisem
gospodar
.
Ti
si
brez
srca
.
Seveda
,
če
bi
bil
ti
v
Lužnikovi
koži
in
bi
gledal
hčer
,
kako
so
mu
jo
pokvarili
,
da
bo
vse
življenje
sirota
,
in
da
bi
ti
enkrat
pomislil
,
kako
so
Kavčiču
na
Poljubinju
naredili
,
pa
starega
Kragulja
po
krivici
ob
vse
pripravili
,
še
ob
življenje
,
pa
Martina
Muniha
pobili
,
pa
tistega
mladega
fanta
iz
Grape
,
tistega
Gradnika
,
ki
se
jim
skriva
,
pa
kako
nas
potepi
še
cesarju
tožijo
,
da
se
puntamo
in
ne
opravljamo
svojih
pisanih
opravkov
,
pa
kako
tepejo
ženske
in
sedemletne
otroke
—
“
Zopet
je
zagorel
Andreju
obraz
in
je
prekinil
brata
:
„
Vse
vem
!
“
In
čudno
slovesno
je
čez
hip
dejal
,
z
desnico
se
dotaknivši
knjige
pred
seboj
:
„
En
levit
je
bil
.
So
mu
ženo
končali
.
Pa
jo
je
razsekal
na
štiri
dele
in
okoli
poslal
.
Pa
so
vstali
in
so
pomorili
skoro
ves
Benjaminov
rod
.
Za
eno
ženo
so
jih
.
“
„
Glej
,
“
je
zavpil
Štefan
,
„
to
je
prav
tako
,
kakor
če
bi
se
mi
vsi
vzdignili
za
Lužnikovo
.
“
„
Le
vzdignite
se
,
“
se
je
vznevoljil
Andrej
.
„
Kdo
se
bo
vzdignil
za
tvoje
otroke
,
kadar
vas
razženejo
?
Kdo
se
je
vzdignil
za
Munihovo
ženo
in
Goljevega
sina
?
Štefan
je
vstal
.
„
Danes
ni
opravka
s
teboj
,
“
je
dejal
.
Andrej
je
tudi
vstal
.
Nekako
nemiren
je
bil
.
Čutil
je
,
da
je
napačno
omenil
zgodbo
o
levitu
.
Dvignil
je
svoje
blagohotno
oko
v
brata
in
pripomnil
:
„
Zaradi
konja
,
sem
rekel
.
Brez
živali
ne
moreš
.
Nekaj
goldinarjev
lahko
utrpim
.
Ali
veš
kje
za
kako
mrho
?
“
„
Vedel
bi
že
,
“
je
dejal
Štefan
.
„
Zlataper
na
Idriji
mi
ponuja
.
“
„
Kupi
!
“
je
odvrnil
kratko
Andrej
,
„
V
Tolmin
pa
ne
hodi
!
“
„
Vse
naj
človek
pretrpi
molče
,
po
tvoje
?
“
je
menil
že
v
tretje
Štefan
.
Andrej
ga
je
prijel
za
roko
in
potegnil
nazaj
k
mizi
ter
dejal
:
„
Misli
na
otroke
!
Kadar
bo
čas
,
boš
že
videl
.
Enkrat
bo
prišlo
zares
.
Pa
vse
to
je
v
božjih
rokah
.
In
kadar
pride
,
ne
sili
med
prve
!
Zaradi
otrok
,
glej
,
in
žene
!
“
Štefan
je
začuden
strmel
bratu
v
oči
,
in
ko
je
opazil
v
njih
nekaj
mehkega
,
vlažnega
,
je
sedel
za
mizo
,
Andrej
pa
je
postavil
na
mizo
hleb
kruha
in
bokal
vina
in
brata
sta
se
zatopila
v
miren
pogovor
o
gospodarstvu
,
o
novi
,
strožji
prepovedi
glede
novine
,
o
zadnji
Andrejevi
globi
,
ker
je
kljub
strožji
prepovedi
sekal
novino
,
dasi
je
iztrebil
iz
senožeti
samo
nekaj
kamenja
,
obraslega
z
leskovjem
in
robido
.
Potem
sta
se
pomenila
,
kako
v
Tolminu
pobirajo
letos
desetino
od
žita
v
blagu
;
nato
sta
prešla
na
domačega
župnika
Bandela
in
njegovega
brata
dacarja
v
Gorici
,
kako
grozi
,
da
pride
rubit
vse
Tolmince
,
ker
ne
plačujejo
davka
od
mesa
,
in
da
je
prosil
celo
za
vojake
,
ki
naj
ustrahujejo
deželo
.
Tisti
hip
je
dvignil
Andrej
glavo
.
Vrata
so
bila
zaškripala
.
Na
vratih
je
stal
Peter
Duša
in
je
pozdravil
.
V
čudni
zadregi
se
je
ozrl
Andrej
na
brata
.
S
hitro
kretnjo
je
namignil
Petru
,
naj
ne
govori
takoj
.
Peter
ga
je
umel
in
dejal
:
„
Glej
ga
no
,
Štefana
!
Tu
sedi
,
doma
pa
žena
in
otroci
v
skrbeh
,
kam
da
je
šel
.
Bi
vsaj
povedal
,
da
greš
na
Pečine
.
“
„
Kaj
nisem
povedal
?
“
je
vzkliknil
Štefan
in
vstal
.
„
Morda
si
,
pa
te
niso
slišali
,
“
je
dejal
neprisiljeno
Peter
.
Štefan
se
je
kratko
poslovil
.
Z
Zlatoperjem
naj
se
zgovori
radi
konja
,
mu
je
naročil
Andrej
in
ga
odpravil
.
Potem
je
vrata
skrbno
zaklenil
in
pripomnil
:
„
Ne
zna
se
krotiti
.
Ni
treba
,
da
bi
že
zdaj
vse
vedel
.
“
„
Tudi
zanj
pride
čas
,
“
je
pripomnil
hladno
Duša
.
Moža
sta
nekaj
hipov
molčala
,
potem
sta
začela
govoriti
tiho
in
tajno
,
—
Štefan
Laharnar
pa
se
je
spustil
po
griču
navzdol
na
Roče
.
Mračilo
se
je
že
;
v
mehko
,
hladno
modrino
je
pokopana
ležala
dolina
in
polje
ob
bregeh
Idrijce
in
Soče
v
onem
kotlu
,
kjer
se
reki
stečeta
v
eno
in
rijeta
potem
čudovito
ozko
strugo
do
Podsel
.
Laharnar
je
lomil
deloma
kar
po
sredi
gošče
navzdol
in
je
prišel
na
senožeti
in
polja
ali
rute
nad
vasjo
Ročami
,
baš
ko
je
zazvonilo
večer
na
Idriji
.
Snel
je
široki
klobuk
.
Hotel
je
moliti
,
a
ni
mogel
.
Samo
kakor
čudna
milina
je
obšlo
njegovo
srce
.
Čudovito
je
zagorela
zarja
,
od
leve
in
desne
je
brnelo
ostro
petje
murnov
,
glas
zvona
je
valovil
in
odmeval
preko
doline
,
kakor
da
zvoni
daleč
in
visoko
onstran
Idrijce
v
gozdovih
pod
pečjo
,
ki
so
pravili
o
njej
,
da
je
tam
luknja
,
ki
pelje
v
pekel
.
Misel
na
bajno
pečino
je
zbudila
v
Štefanu
misel
na
otroke
.
Že
stokrat
so
vprašali
,
kdo
da
zvoni
tam
gori
.
„
Izgubljena
duša
,
“
je
odgovarjal
.
„
In
kako
dolgo
bo
zvonila
?
“
so
hoteli
vedeti
.
—
„
Še
sto
let
,
“
je
odgovarjal
.
—
„
Ali
je
sto
toliko
?
“
je
dvignila
mala
Terezica
roko
s
tremi
prsti
.
Tako
jo
je
videl
Štefan
ta
hip
in
spomnil
se
je
Lužnikove
in
drugih
.
In
namesto
da
bi
se
prekrižal
,
je
zaklel
.
—
Tako
je
rastla
tiste
čase
v
tisoč
srcih
iz
bolesti
ljubezni
temna
strast
,
jeza
in
strah
za
ljubljene
in
je
vzkipela
ob
vsakem
novem
nasilju
dvakrat
močnejša
in
je
izpreminjala
po
naravi
plašne
,
pasivne
in
dobrohotne
ljudi
v
srčne
,
drzne
obupance
.
Baski
Lužnik
,
ki
je
pil
in
se
pijan
pridušal
,
da
nabrusi
nož
in
da
pojde
v
Tolmin
,
ni
bil
edini
,
ki
je
mislil
takisto
.
Bili
so
,
ki
so
brusili
sekire
,
kose
,
krivače
in
rončelice
,
bili
so
,
ki
so
zjutraj
vstajali
in
niso
vedeli
,
ali
ne
bodo
zvečer
legli
spat
s
krvavimi
rokami
;
bili
so
—
in
teh
je
bilo
vendar
še
več
—
ki
so
v
jutro
molili
,
naj
jim
Bog
prizanese
,
da
ne
bi
morali
ubijati
tistega
dne
.
Toda
celo
ti
so
molili
mlačno
in
niso
verjeli
v
moč
molitve
,
sluteč
,
da
enkrat
napoči
tisto
jutro
in
tisti
večer
...
Tako
je
mislil
tudi
Štefan
in
je
bil
nemiren
,
zadirljiv
in
togoten
.
Ko
je
dospel
domov
,
je
izvedel
,
da
niso
ne
žena
,
ne
otroci
povpraševali
po
njem
...
Gregor
Kobal
,
krčmar
Podseli
,
je
bil
že
drugo
leto
vdovec
.
Bil
je
trd
človek
.
Solza
ni
mogel
videti
.
Rajna
je
bila
mehkega
srca
in
ji
ni
bilo
dobro
pri
njem
.
Zapustila
mu
je
sina
Vrbančka
in
hčerko
Mičco
.
Sina
je
oče
ljubil
.
Grofovski
v
Tolminu
so
mu
ga
bili
povozili
in
mu
zmeli
nogo
.
Z
zobmi
je
škripal
otrok
od
bolečine
,
toda
jokal
ni
.
Zato
je
očetu
prirastel
k
srcu
in
Mičca
je
vsak
dan
tožila
stari
materi
,
zakaj
da
ni
ona
hroma
,
da
bi
oče
potem
tudi
njo
bolj
maral
.
Kobal
je
dajal
voznikom
priprego
tostran
in
onstran
klanca
in
točil
grofovo
vino
tistim
,
ki
so
vozili
mimo
in
se
tu
ustavljali
,
da
odpočijejo
ali
da
dajo
zbošenega
konja
podkovat
Kobalovemu
sosedu
kovaču
Jurju
Šavliju
.
Deževnega
in
mrzlega
večera
—
planine
je
bilo
pobelilo
—
se
je
ustavil
Podseli
tršast
in
nizek
voznik
,
čigar
kletev
je
bila
čudno
ostra
in
tako
nemarna
,
da
je
kovač
vkovačnicizamrmral
,
preden
je
ugledal
voznika
:
„
Birič
je
,
ki
ne
plačuje
dela
,
ali
pa
Locatellijev
hlapec
.
Ali
pa
je
Grahovski
Golja
,
“
je
zaključil
in
stopil
iz
kovačnice
.
Bil
je
Grahovski
Golja
,
prekupec
z
živino
in
voznik
.
Bil
je
sirov
človek
,
bahač
in
nasilnež
,
tihotapec
in
slepar
,
pijanec
in
pretepač
,
strah
kmetov
in
biričev
.
Pravili
so
,
da
je
lastno
ženo
zadavil
.
Obroč
na
sprednjem
kolesu
mu
je
bil
počil
.
Zato
je
klel
kovače
in
železo
.
Šavli
je
menil
,
da
bo
v
eni
uri
kolo
zopet
gotovo
,
na
kar
je
Golja
odgovoril
,
da
plača
kakor
cesar
,
samo
delo
naj
bo
trdno
in
ne
kakor
z
vrvjo
privezano
.
Andrej
Golja
je
odracal
v
Kobalovo
krčmo
.
Notri
je
sedel
Kobal
s
trgovcem
iz
Podmelca
,
Antonom
Božičem
.
Trideset
goldinarjev
je
dolgoval
tolminskemu
Locatelliju
.
Locatelli
je
hotel
po
sili
v
enem
tednu
denar
.
Božič
se
je
bil
napravil
v
Gorico
k
neki
svoji
teti
,
ki
so
govorili
o
njej
,
da
ima
denar
.
Pa
je
bila
reč
taka
,
da
Božič
sam
ni
vedel
,
ali
tista
teta
še
živi
.
Da
bi
mu
bil
domači
župnik
Murovec
prav
rad
posodil
,
pa
da
sirota
sam
nič
nima
,
je
menil
Božič
,
ki
je
bil
tudi
cerkovnik
.
Kobal
je
potrdil
,
da
je
povsod
trda
za
denar
.
Tedaj
je
vstopil
Andrej
.
„
Tega
vprašaj
,
ti
ne
bo
treba
v
Gorico
hoditi
,
“
je
dejal
Kobal
.
Božič
je
zmajal
neverno
z
glavo
:
„
Ima
,
pa
ne
da
.
“
Andrej
Golja
se
je
hrupno
usadil
sredi
sobe
,
zamežikal
in
vzkliknil
:
„
O
jej
,
kdo
bo
nocoj
v
Melcih
avemarijo
zvonil
,
ko
se
ti
,
Tone
,
klatiš
po
svetu
?
“
„
Jo
bo
že
moja
Cilka
,
“
je
odvrnil
Božič
.
„
Tvoja
Cilka
je
