glasom,
iz
katerega
je
zvenela
skrita
bolest
in
tiho
sožalje
z
zdravnikom
.
—
»
In
če
bi
ti
jaz
—
najbrž
prvi
—
prišel
z
neko
strašno
novico
—
ne
novico
—
recimo
slutnjo
,
ki
morda
nima
nikakršne
,
niti
najmanjše
istinite
podlage
,
katero
pa
vendar
moraš
uvaževati
v
prilog
svoje
sreče
,
v
prilog
svojega
srčnega
miru
,
svojega
dobrega
imena
...
v
prilog
obitelji
...
Upam
,
da
me
umeješ
,
da
ne
boš
trdil
in
me
sumničil
,
da
sem
storil
to
le
iz
osebnih
,
nizkih
namenov
,
iz
podlih
,
neplemenitih
nagibov
—
morda
celo
iz
škodoželjnosti
.
Kar
storim
,
storim
kot
prijatelj
ter
še
enkrat
poudarjam
,
da
te
svarim
in
te
opozorim
na
—
morda
le
dozdevno
—
nevarnost
samo
tebi
na
korist
,
v
skrbi
za
tvojo
srečo
...
«
Koncipijent
je
umolknil
ter
zrl
naravnost
zdravniku
v
prepadli
obraz
.
Ta
je
stal
še
vedno
mirno
in
nepremično
na
istem
mestu
,
opiraje
se
z
ledeno
,
trepetajočo
roko
ob
stol
.
—
In
ko
je
koncipijent
že
umolknil
,
mu
je
zrl
še
vedno
z
neko
bolno
napetostjo
v
obraz
,
kakor
bi
hotel
še
enkrat
slišati
vsako
besedico
,
katerih
nobena
mu
ni
dala
popolne
jasnosti
in
gotovosti
o
prestopku
Evelininem
,
katerih
vsaka
pa
ga
je
ravno
radi
te
nejasnosti
in
negotovosti
le
še
bolj
razdražila
.
Stopil
je
k
Pečniku
,
in
da
bi
končal
to
grozno
temo
in
negotovost
,
ga
zgrabil
z
obema
rokama
za
ramena
,
ga
stresel
ter
kriknil
z
obupnim
in
ob
enem
prosečim
glasom
:
»
Govori
...
govori
—
prosim
te
...
Umori
me
—
a
ne
muči
in
ne
trapi
me
s
tako
krutostjo
...
Povej
—
povej
vse
...!
Jaz
moram
vse
seznati
,
vse
—
slišiš
—
vse
...!
Kaj
veš
o
...
o
njej
...?
«
Koncipijenta
je
presenetil
ta
globoki
,
silni
učinek
njegovih
besed
,
katere
že
vendar
niso
bile
ničesar
razodele
.
Strmeč
je
zrl
v
zdravnika
ter
se
začel
kesati
,
zakaj
da
je
prevzel
nehvaležno
nalogo
,
da
posvari
prijatelja
.
In
molčal
je
.
—
A
zdravnik
je
prosil
z
onemoglim
,
otlim
,
skoro
plakajočim
glasom
:
»
Govori
...
prosim
te
,
rotim
te
,
govori
...
Ni-li
res
,
o
njej
...
o
njej
...
o
Evelini
si
hotel
govoriti
...?
Oh
,
torej
je
res
...
torej
je
vendarle
—
res
...!
«
In
kakor
dete
ihteč
,
se
je
zgrudil
na
stol
,
zagrebel
glavo
v
roke
ter
se
z
lehtmi
s
težka
naslonil
ob
mizo
.
»
Ivan
,
ne
bodi
čuden
—
ne
vznemirjaj
se
brez
potrebe
...
No
,
vidim
,
da
so
te
že
obvestili
o
tej
stvari
,
da
ti
je
že
kolikor
toliko
znana
—
morda
še
več
,
kakor
je
res
.
A
pomisli
—
ni-li
mogoče
,
da
je
cela
stvar
le
obrekovanje
,
le
podla
šikana
kakih
nizko
mislečih
,
farizejskih
sovražnikov
...
ljubosumnih
starih
devic
!
«
—
Pečnik
se
je
nagnil
nad
zdravnika
,
se
rotil
,
da
je
prepričan
o
nedolžnosti
in
zvestobi
Evelinini
.
Prosil
ga
je
le
kot
prijatelj
,
hoteč
za-braniti
kako
večjo
nesrečo
,
naj
posvari
Evelino
,
da
se
ogiblje
ritmojstra
,
ker
le
tako
je
mogoče
zlobne
obrekovalce
postaviti
na
laž
,
da
bodo
morali
osramočeni
umolkniti
.
Govoril
mu
je
pomirljivo
in
ljubeznivo
kakor
bolnemu
otroku
,
ga
tolažil
z
mehkim
in
sočutnim
glasom
,
mu
zatrjeval
,
da
bolje
misleče
prebivalstvo
mestno
tega
ne
veruje
,
da
časti
Evelino
kot
vzor
žene
.
—
Koncipijentu
se
je
zdravnik
smilil
.
Jezil
se
je
sam
na-se
;
da
mu
je
ravno
on
zavdal
to
rano
.
Zorič
pa
je
sedel
nem
in
nepremično
ob
mizi
,
s
trepetajočimi
dolgimi
prsti
pokrivajoč
bledo
,
prepadlo
lice
.
»
Torej
je
vendarle
res
...
«
je
zamrmral
včasih
tiho
,
ne
meneč
se
za
koncipijenta
.
—
»
Vendarle
res
...!
In
svet
že
pozna
mojo
sramoto
...
se
smeje
...
se
veseli
madeža
na
mojem
imenu
.
«
In
v
tem
trenotku
je
bil
popolnoma
prepričan
o
krivdi
svoje
žene
.
A
s
tem
prepričanjem
mu
je
začela
giniti
tudi
nema
,
neizrečna
in
grozna
bol
,
v
kateri
mu
je
bilo
otrpnilo
srce
in
oledenelo
celo
bitje
.
A
kakor
mu
je
ginila
bol
,
se
mu
je
duša
polnila
z
gnevom
in
jezo
—
z
divjo
,
plamtečo
jezo
proti
oni
,
ki
je
kriva
njegove
nesreče
in
sramote
,
ki
mu
je
oskrunila
in
oblatila
do
sedaj
čisto
,
neomadežano
ime
—
in
proti
onim
,
ki
znajo
o
tej
krivdi
njegove
žene
,
ki
se
mu
—
tako
si
je
on
mislil
—
na
skrivnem
rogajo
,
ga
zasmehujejo
,
se
radujejo
njegove
nesreče
...
In
ječeč
se
je
dvignil
.
—
Pečnik
je
stal
molčeč
pred
njim
.
In
tedaj
je
zablisnila
zdravniku
misel
,
katero
bi
pač
v
vsakem
drugem
,
zavednem
trenotku
zavrgel
kot
neopravičeno
,
absurdno
,
podlo
.
A
sedaj
se
mu
je
dozdevala
celo
verjetna
,
naravna
in
logična
.
Pečnik
je
bil
nekdaj
v
prav
intimnem
razmerju
z
obiteljo
Riegersbergovo
.
In
ko
se
je
on
zaročil
z
Evelino
,
se
ga
je
nekaj
časa
ogibal
,
bil
videti
neprijazen
,
da
,
ogorčen
.
Ni-li
torej
mogoče
,
da
je
ljubil
Evelino
,
da
je
imel
tesnejšo
zvezo
z
njo
.
In
ker
je
dala
prednost
Zoriču
,
jo
je
začel
mrzeti
,
sovražiti
.
In
da
bi
se
maščeval
nad
njo
in
njim
—
nedolžnim
tatom
njegove
prihodnje
sreče
—
ga
je
sedaj
obvestil
o
padu
Evelininem
.
Obupna
,
zverska
jeza
nad
vsem
svetom
,
posebno
nad
koncipi-jentom
,
mu
je
zadušila
v
potrtem
srcu
vse
plemenitejše
čute
,
vso
ljubezen
,
vse
spoštovanje
do
prijatelja
.
In
v
tej
hipni
besnosti
je
z
nemim
,
jeznim
,
plamtečim
pogledom
premeril
koncipijenta
ter
z
zaničljivim
glasom
viknil
:
»
In
ti
...
ti
...
ti
mi
javljaš
prvi
vso
sramoto
!
—
Ti
me
prvi
,
z
mirno
krvjo
...
ubijaš
!
Dovolj
si
se
maščeval
...
dovolj
...
«
»
Zorič
!
«
—
A
ta
ni
umolknil
.
Govoril
je
dalje
,
le
trudil
se
je
,
da
bi
se
umiril
,
da
bi
tem
ložje
,
tem
bolj
premišljeno
mogel
žaliti
prijatelja
.
Govoril
je
trdo
,
izrazito
,
počasi
,
da
bi
vsaka
beseda
tem
gotoveje
,
tem
rez-keje
delovala
.
»
Ali
moreš
tajiti
,
da
si
mi
javil
vse
to
le
iz
nizkega
hrepenenja
po
maščevanju
?
...
Da
,
da
...
ni
čuda
—
pri
takem
značaju
!
«
»
Torej
me
res
sumničiš
...
«
A
zdravnik
ni
slušal
doktorjevih
besed
.
Hitro
stopaje
po
sobi
,
je
govoril
glasno
,
s
hripavim
glasom
:
»
Prijatelj
...
prijatelj
!
Ha-ha-ha
...
Da
,
ti
so
prvi
,
ki
se
ra-dujejo
naše
nesreče
,
ti
nam
zadajejo
najgloblje
rane
...
Prijateljstvo
—
prijateljstvo
...
oh
...
Ha-ha-ha
!
—
Hinavstvo
...
sebičnost
...
laž
!
«
In
spet
se
je
zakrohotal
kakor
blazen
ter
tekal
iz
kota
v
kot
,
od
stene
do
stene
,
od
vrat
do
vrat
,
v
krogu
po
celi
sobi
,
krileč
z
rokami
po
toplem
,
z
lahnim
vonjem
zdravil
napolnjenem
vzduhu
.
—
»
Doktor
...
Zorič
...
prosim
te
,
izpametuj
se
...
«
»
Da
,
vem
—
vem
...
ti
si
jo
hotel
imeti
...
Ti
si
se
pečal
že
za
gimnazijskih
let
z
njo
.
—
Bog
ve
,
kaj
vse
...
«
»
Molči
...!
Žališ
me
!
«
Koncipijent
,
bled
kakor
stena
,
se
je
postavil
pred
zdravnika
,
ga
trdno
prijel
za
roko
ter
mu
resno
,
preteče
zrl
v
žareče
,
blazno
se
blesteče
oči
.
A
zdravnik
se
za
to
ni
do
cela
nič
menil
,
kakor
niti
ne
bi
videl
grozečih
pogledov
Pečnikovih
.
Govoril
je
,
povedal
vse
,
kar
mu
je
razgreta
domišljivost
ravno
ponujala
in
polagala
na
jezik
.
Z
nekim
rafiniranim
veseljem
je
iskal
besed
,
izrazov
,
stavkov
in
naglasa
,
da
bi
zadel
prijatelja
kar
najbolj
v
srce
...
A
vsaka
beseda
je
bila
ob
enem
tudi
obtožba
njegove
žene
,
z
vsako
je
z
grozno
rezkostjo
in
krutostjo
udaril
sam
sebe
.
Toda
v
viharju
besnečih
in
neukročenih
strasti
je
čutil
neko
čudno
slast
,
ko
je
s
tako
grozovitostjo
roval
po
svoji
srčni
rani
,
jo
večal
in
večal
,
da
ga
je
še
bolj
sklela
in
še
močneje
pekla
...
Koncipijent
je
stisnil
roko
v
pest
,
in
le
s
težka
se
je
premagoval
,
da
ni
pri
teh
izmišljenih
,
krivičnih
,
neopravičenih
sumnjah
planil
na
zdravnika
,
ga
pograbil
za
vrat
,
na
katerem
je
žila
vedno
bila
in
trepetala
...
ter
ga
zadavil
,
da
ne
bi
slišal
več
teh
žaljivih
,
strupenih
besed
.
—
»
Da
...
da
...
«
je
kričal
Zorič
ter
se
polagoma
,
glavo
prožeč
naprej
kakor
razdivjan
vol
,
približeval
koncipijentu
—
»
Prepovem
ti
mojo
hišo
...
slišiš
,
prepovem
za
vselej
...
Izženem
te
...
vržem
te
na
ulico
...
Slišiš
?!
«
Koncipijentu
so
se
roke
onemoglo
povesile
ob
telesu
,
kakor
bi
ga
bila
zadela
kap
.
Bled
kakor
sneg
,
ki
se
je
navešal
na
stekla
oken
,
je
gledal
ta
prizor
—
gledal
strmeč
razburjenega
,
polublaznega
zdravnika
,
slušal
najbolj
nedelikatne
,
do
skrajnjosti
žaljive
besede
,
ki
so
ga
navdajale
s
trpko
,
globoko
ogorčenostjo
,
s
studom
...
»
Doktor
,
vidim
,
da
si
razburjen
—
da
ne
rečem
kaj
hujšega
.
In
bas
radi
tega
nisem
slišal
,
nisem
hotel
slišati
tvojih
razžaljivih
besed
...
To
je
hvala
za
moje
iskreno
,
čisto
,
nesebično
prijateljstvo
!
—
Dobro
!
—
In
tvojo
hišo
mi
prepoveduješ
!
...
Tudi
prav
!
Odhajam
...
A
morda
še
spoznaš
kedaj
,
da
si
bil
danes
proti
meni
ne
le
surov
in
okruten
,
ampak
tudi
črez
mero
krivičen
.
Morda
se
še
pokesaš
kedaj
tega
trenotka
,
morda
še
poželiš
kedaj
mojega
prijateljstva
.
A
tedaj
bode
prepozno
!
—
Med
nama
je
pretrgana
vsaka
vez
...
med
nama
zija
od
sedaj
globok
,
nepremosten
prepad
!
—
Pomni
to
...
Z
Bogom
!
«
Lahno
se
je
poklonil
ter
nemo
odšel
.
In
mein
allzudunkles
Leben
Strahlte
einst
ein
schones
Bild
;
Nun
das
schone
Bild
verblichen
,
Bin
ich
ganzlich
nachtumhullt
.
H.
Heine
.
Zdravnik
se
je
ustavil
sredi
sobe
.
Od
zunaj
so
se
slišali
glasni
,
hitri
,
trdni
koraki
odhajajočega
koncipijenta
.
Zoriču
so
še
v
globini
srca
glasno
,
nekamo
bolestno
odmevale
trpke
besede
,
katere
je
govoril
Pečnik
za
slovo
—
in
sicer
z
neko
resnostjo
,
trdnostjo
in
samozavestjo
,
kakršne
zdravnik
do
sedaj
še
ni
poznal
na
njem
.
Stal
je
kakor
okamenel
...
Bil
je
potrt
,
uničen
.
Oči
je
v
eno
mer
upiral
v
vrata
,
kakor
bi
pričakoval
,
da
se
še
enkrat
odpro
,
in
se
vrne
užaljeni
prijatelj
.
Uvidel
je
,
da
mu
je
storil
krivico
,
da
mu
je
krivo
,
malenkostno
tolmačil
najčistejši
,
najnedolžnejši
in
vseskozi
plemeniti
namen
,
in
da
ga
je
smrtno
razžalil
.
Sramoval
se
je
svojega
surovega
čina
,
ki
se
mu
je
kazal
šele
sedaj
v
vsej
svoji
nagoti
in
netaktnosti
.
—
»
Torej
sem
tudi
tebe
izgubil
«
—
je
zaječal
ter
se
zgrudil
kakor
uničen
na
stol
,
brez
vsake
fizične
in
psihične
moči
.
—
A
skoro
se
je
začel
spet
izključno
pečati
s
svojo
ženo
.
In
kakor
vsaki
človek
tudi
v
največji
,
neizogibni
in
že
jasno
pred
njim
stoječi
nesreči
še
vendar
vedno
upa
—
in
če
ni
več
druzega
upanja
,
pričakuje
kak
izreden
,
čuden
pojav
višjih
moči
,
tako
se
je
tudi
zdravniku
začela
porajati
v
tej
grozni
zapusčenosti
,
v
tej
duševni
in
telesni
onemoglosti
in
potrtosti
misel
,
katere
se
je
za
trenotek
oklenil
z
vso
svojo
dušo
,
ki
mu
je
za
par
hipov
vrnila
izgubljene
in
potrte
moči
:
»
Kaj
,
če
je
nedolžna
...
če
je
vse
to
le
obrekovanje
,
izmišljotina
,
podla
šikana
...?
«
In
kakor
bi
hotel
samega
sebe
še
bolj
prepričati
o
resničnosti
te
hipoteze
,
se
je
vprašal
poluglasno
:
»
Bi-li
bilo
to
nemogoče
...?
«
A
ta
žar
,
ki
mu
je
za
trenotek
razsvetlil
temno
,
grozno
noč
v
mrkli
duši
,
mu
je
ravno
tako
hitro
spet
ugasnil
.
Bil
je
le
kratek
blisk
v
temni
noči
njegovega
obupa
...
Hkrati
,
kakor
bi
mu
kdo
doprinesel
nov
,
neovržen
in
nad
vse
jasen
dokaz
,
se
mu
je
dozdevala
krivda
Evelinina
povsem
jasna
...
nedvomna
...
gotova
...
Čudil
se
je
le
,
kako
tega
ni
že
davno
spoznal
,
kako
da
je
bil
do
sedaj
tako
zaslepljen
,
da
ni
videl
,
kar
se
godi
v
njegovem
najbližjem
okrožju
—
in
sicer
skoro
javno
,
kakor
v
glasen
,
zaničljiv
posmeh
njegovi
lahkovernosti
in
kratkovidnosti
...
Polagoma
,
natanko
je
analizoval
v
mislih
zadnje
leto
—
odkar
je
ritmojster
pohajal
njegovo
hišo
—
posamezne
dogodke
,
dejanja
,
pojave
in
govore
...
doma
—
v
obitelji
...
in
zunaj
—
v
društvu
...
Spomnil
se
je
,
kako
je
žena
cesto
iz
kakega
majhnega
,
ničevega
vzroka
zapuščala
dom
,
izostajala
po
cele
ure
;
kako
je
večkrat
ni
našel
doma
,
ako
se
je
vrnil
pred
navadnim
ali
napovedanim
časom
;
kako
se
je
cesto
prepadla
in
prestrašila
ter
bila
v
vidni
zadregi
,
če
jo
je
slučajno
vprašal
,
kje
je
bila
.
Spominjal
se
je
raznih
besed
,
pretrganih
,
poluizgovorjenih
stavkov
,
ki
jih
je
slišal
kje
v
kaki
družbi
...
na
ulici
od
kakega
gigrlskega
postopača
ali
od
kake
dame
,
kateri
bi
bila
najbrž
posebna
slast
,
da
razkrije
čim
preje
sramoto
Evelinino
ter
jo
tako
povsem
izključi
iz
društev
,
iz
salonov
,
v
katerih
je
do
sedaj
prvačila
in
kraljevala
s
svojo
lepoto
,
s
svojo
nenavadno
,
skoro
ekscentrično
,
a
duhovito
smelostjo
.
Spominjal
se
je
onega
čudnega
smehljanja
,
onih
skoro
obžalujočih
pogledov
,
s
katerimi
so
ga
sprejemali
cesto
v
družbah
,
v
katerih
se
je
ponašal
s
svojo
krasno
ženo
.
Bil
je
blažen
in
srečen
,
videč
,
kako
vse
občuduje
njegovo
ženo
,
se
ji
laska
in
klanja
.
»
In
ona
je
moja
...
moja
...
edino
moja
...
«
je
mislil
ter
se
kopal
v
tej
osrečevalni
misli
...
A
svet
se
mu
je
smehljal
.
—
In
sedaj
ga
je
hipoma
s
strašno
močjo
,
z
vso
mrzko
resničnostjo
zadela
grozna
novica
,
da
ta
žena
ni
bila
njegova
,
da
ga
je
varala
in
se
prodajala
drugemu
.
In
umel
je
smehljanje
sveta
,
umel
obžalovalne
poglede
,
s
katerimi
so
ga
sprejemali
znanci
,
ko
so
ga
videli
zadovoljno
,
ponosno
korakajočega
ob
strani
Evelinini
.
Pred
dušo
mu
je
stopal
tudi
on
—
in
sicer
tako
živo
,
tako
natančno
in
resnično
,
kakor
bi
stal
živ
pred
njim
;
zrl
je
s
svojimi
sevajočimi
,
črnimi
,
strastnimi
očmi
naravnost
vanj
,
krožil
rdeče
,
nekoliko
ozke
ustnice
v
zaničljiv
,
škodoželjen
zasmeh
,
češ
:
»
Da
,
moja
je
...
Premagal
sem
njo
in
—
tebe
...
Odtegni
se
...
«
In
tedaj
je
preživo
čutil
,
da
je
ta
impozantni
mož
,
ta
zanimiva
,
individualna
salonska
figura
s
svojimi
nekoliko
ekscentričnimi
nazori
res
silno
nevaren
ženskemu
spolu
,
kateremu
se
je
zlasti
vedel
prikupiti
s
prirojeno
ali
pa
v
življenja
burnih
dogodkih
pridobljeno
navado
,
da
je
o
vsem
in
o
vsakem
govoril
z
neko
lahko
ironijo
,
z
nekim
tihim
pomilovanjem
.
Mnogo
mu
je
pomagal
pri
njegovih
naskokih
in
zmagah
tudi
strastni
,
brezobzirni
temperament
in
železna
vztrajnost
,
s
katero
je
izvrševal
svoje
načrte
...
In
da
se
je
navdušil
za
mlado
,
duhovito
ženo
,
s
katero
je
občeval
dan
za
dnevom
,
in
katera
je
s
svojo
lepoto
in
ljubeznivostjo
očaravala
tudi
manj
strastne
,
resnejše
in
solidnejše
može
,
nego
je
bil
ritmojster
—
to
je
bilo
pač
povsem
naravno
.
—
In
kakor
kaka
železna
,
mogočna
roka
,
ki
nas
z
nepremagljivo
silo
drevi
naprej
ter
nas
z
neizprosno
grozovitostjo
tira
v
brezdanji
prepad
,
ga
je
dovedlo
logično
mišljenje
,
resno
preudarjanje
in
objektivno
sklepanje
do
groznega
,
neovržnega
zaključka
,
da
je
brezdvomna
resnica
,
kar
mu
naznanja
anonimno
pismo
,
in
kar
mu
je
razodel
Pečnik
v
poluprozorni
megli
prijateljskega
sočutja
...
In
z
resignirano
,
mrzlo
grozo
je
gledal
,
kako
se
podira
podlaga
,
na
katero
je
gradil
svojega
življenja
srečo
,
in
katero
je
smatral
do
sedaj
za
tako
trdno
,
za
popolnoma
nepremično
.
—
Kakor
še
nikdar
,
se
je
zavedal
v
tem
usodnem
trenotku
,
da
je
sreča
njegovega
življenja
,
vse
njegovo
mišljenje
in
hotenje
tako
tesno
spojeno
s
to
ženo
,
z
ljubeznijo
do
nje
,
da
s
to
ljubeznijo
mora
propasti
tudi
to
življenje
samo
,
da
je
brez
njene
ljubezni
življenje
zanj
celo
brez
pomena
,
brez
smotra
in
veljave
,
da
je
le
peza
,
s
katero
je
sovražna
usoda
obremenila
ramena
njegova
...
In
sedaj
je
nenadoma
spoznal
,
da
ga
ona
ne
ljubi
.
In
s
tem
spoznanjem
je
bilo
spojeno
še
drugo
,
da
namreč
tudi
on
ne
more
nje
več
ljubiti
!
—
Do
sedaj
je
bila
njegova
ljubezen
napram
Evelini
obožavanje
v
pravem
pomenu
besede
.
Ta
ljubezen
je
bila
že
davno
dosegla
vrhunec
,
da
,
ga
že
celo
prekoračila
,
kar
se
je
kazalo
pri
vsaki
priliki
in
v
neštetih
malenkostih
.
Z
najvestnejšo
,
pretirano
natančnostjo
in
udvorljivostjo
se
je
trudil
,
da
bi
ji
ugodil
vedno
in
v
vsem
,
ji
izpolnil
njeno
najmanjšo
željo
,
ustregel
najčudnejšim
zahtevam
.
In
vse
je
rad
storil
,
vse
je
izpolnjeval
z
veseljem
,
zadovoljno
in
srečen
,
ker
jo
je
obožaval
in
mislil
,
da
ljubi
tudi
ona
njega
...
edino
njega
...
O
,
ni
bil
več
njen
mož
—
ne
,
njen
hlapec
je
bil
,
njen
suženj
,
igrača
v
njenih
rokah
!
...
Odprle
so
se
mu
oči
!
—
V
trenotku
,
na
mah
,
s
strašno
hitrostjo
so
izginile
vse
iluzije
o
ljubezni
,
o
zvestobi
,
o
sreči
.
Z
grozo
je
zrl
v
strašni
prepad
,
v
katerega
se
je
pogreznila
njegova
žena
,
in
v
katerega
je
potegnila
tudi
njega
s
seboj
,
ker
mu
je
z
neizbrisnim
madežem
zaznamovala
do
sedaj
pošteno
,
ponosno
,
čisto
ime
.
O
,
ko
bi
mogel
oditi
,
odbežati
...
daleč
...
daleč
,
kjer
bi
nihče
ne
poznal
niti
njega
,
niti
njegove
sramote
!
—
—
»
Evelina
!
«
Zamolklo
je
zaječal
,
se
opotekel
po
sobi
,
se
naslonil
ob
steno
in
tresnil
z
glavo
ob
mrzli
zid
.
Neka
sovražna
,
mrzla
,
brezsrčna
roka
je
v
malo
trenotkih
silovito
raztrgala
in
razvezala
vse
vezi
,
ki
so
ga
do
sedaj
vezale
s
tako
demonsko
močjo
na
to
ženo
.
Ni
imel
več
žene
!
Ona
,
katero
je
do
sedaj
smatral
za
svojo
ženo
,
katero
je
ljubil
s
tolikim
ognjem
,
mu
je
postala
tuja
,
sovražna
in
sovražena
...
Da
,
čutil
je
,
da
jo
je
začel
zaničevati
,
mrzeti
,
sovražiti
!
A
s
tem
sovraštvom
se
mu
je
vzbujal
v
srcu
še
drug
mogočen
,
silovit
čut
—
hrepenenje
po
maščevanju
.
Da
,
maščevati
in
grozno
se
osvetiti
za
vso
preveliko
ljubezen
,
s
katero
jo
je
do
sedaj
obsipaval
,
za
vso
požrtvovalnost
,
s
katero
ji
je
služil
,
za
vse
poniževanje
,
s
katerim
ji
je
hlapčeval
.
—
Maščevanje
!
—
Vse
njeno
ponašanje
in
vedenje
se
mu
je
dozdevalo
sedaj
le
brezsrčna
,
rafinovana
brezsrčnost
.
In
tudi
za
to
se
hoče
maščevati
—
se
mora
—
in
se
bode
!
...
A
spet
ga
je
prešinila
misel
,
katero
je
bil
že
enkrat
zavrgel
,
kateri
pa
bi
vendar
tako
rad
veroval
:
Kaj
,
ako
je
vendarle
bila
nedolžna
,
ako
jo
je
vendarle
po
krivici
dolžil
te
krivde
!
Kaj
,
ako
sta
oba
le
žrtvi
podlih
šikan
in
umazanih
intrig
,
obrekovanja
in
sovraštva
!
—
In
kaj
,
ko
bi
jo
po
nedolžnem
kaznoval
,
se
po
krivici
maščeval
!
...
Bolj
in
bolj
se
je
oklepal
nade
,
da
še
njena
krivda
vendarle
ni
neovržno
dokazana
;
bolj
in
bolj
seje
vdajal
temu
zadnjemu
upu
,
varal
samega
sebe
s
tem
;
kar
si
je
tako
želel
.
A
vendar
je
moral
priznati
,
da
pismo
,
izjave
koncipijentove
,
njeno
vedenje
,
sploh
vse
pričuje
proti
njej
.
In
sklenil
je
,
da
počaka
.
Morda
se
mu
posreči
,
da
dobi
določnejših
dokazov
za
njeno
nedolžnost
ali
krivdo
.
Hoče
jo
opazovati
in
,
če
se
prepriča
,
da
je
res
kriva
—
potem
...
potem
...
No
,
dalje
ni
mislil
.
—
Vroče
mu
je
bilo
.
V
glavi
pa
so
se
mu
mešale
in
valile
v
divjem
metežu
najraznovrstnejše
misli
...
»
Razburjen
sem
«
—
je
mislil
—
»
ne
morem
cele
stvari
jasno
presojati
...
Moram
na
zrak
,
da
se
pomirim
,
si
razburjeno
kri
ohladim
ter
stvarno
premislim
vse
pro
in
kontra
...
«
Počasi
si
je
oblekel
dolgo
suknjo
s
širokim
ovratnikom
iz
bibrove
kože
.
Hotel
si
je
zapaliti
smodko
.
A
pomislil
je
,
da
bi
ga
moglo
to
še
bolj
razpaliti
in
razburiti
ter
jo
je
spet
vtaknil
...
Polagoma
,
tiho
je
zaprl
za
sabo
visoka
vrata
ter
zamišljeno
stopal
po
hodniku
.
V
salonu
je
igrala
Evelina
neki
komad
iz
Wagnerjevega
»
Lohengrina
«
.
»
Igra
«
—
je
mislil
z
nepopisno
bridkostjo
zdravnik
ter
postal
par
trenotkov
na
polutemnem
hodniku
.
—
»
Igra
,
kakor
bi
imela
tako
čisto
vest
,
kakor
jo
je
imela
oni
večer
,
ko
sem
prvikrat
...
«
Nova
misel
mu
je
zablisnila
v
glavi
.
»
Oni
pomladni
večer
...
oni
prvi
večer
...
«
je
ponavljal
mehanski
,
z
drhtajočim
glasom
.
In
kakor
mora
mu
je
legel
na
dušo
dvom
,
ali
je
bila
pač
še
tedaj
čista
,
ali
se
ni
morda
že
tedaj
le
igrala
z
njim
,
ga
goljufala
!...
Spomnil
se
je
,
kako
je
tisti
večer
trkalo
ob
steklo
odprtega
okna
rosno
listje
divje
trte
,
plazeče
se
po
zidu
do
oken
—
kako
so
se
zibali
po
vročem
vzduhu
v
sobi
mehki
,
tožeči
,
plakajoči
zvoki
Chopinovega
noturna
.
In
neznosna
,
divja
bol
mu
je
krčila
burno
utripajoče
srce
.
O
,
kje
je
oni
večer
,
kje
oni
srečni
,
blaženi
dnevi
prve
ljubezni
,
v
kateri
je
bil
vsaj
on
srečen
,
ker
jo
je
smatral
za
povsem
idealno
,
sveto
!
—
Skrbneje
se
je
zavil
v
topli
zimski
plašč
ter
hitro
stopal
po
ka-menenih
stopnicah
,
da
bi
čim
preje
prišel
iz
njene
bližine
.
Ko
je
odprl
velika
hrastova
vrata
,
mu
je
zažvižgal
naproti
silni
,
ledeni
sever
,
podeč
in
sipajoč
mu
ob
vroči
obraz
velike
,
mokre
,
mrzle
snežinke
.
»
Kako
prijetno
je
vendar
v
sobi
«
—
je
spet
pomislil
ter
postal
nekoliko
trenotkov
med
odprtimi
vrati
,
da
je
veter
drevil
debele
snežinke
mimo
njega
na
kamenena
tla
v
veži
—
»
kako
prijetno
,
voljno
je
pri
topli
peči
...
med
svojci
...
med
dragimi
...
«
Kakor
udarec
težke
roke
ga
je
zadelo
uničevalno
prepričanje
,
da
nima
več
nobenega
dragega
bitja
,
katero
bi
ga
ljubilo
,
in
katerega
bi
se
on
oklepal
z
vso
ljubeznijo
svoje
po
ljubezni
hrepeneče
duše
.
Niti
doma
nima
več
!
V
lastni
hiši
je
tujec
,
zasmehovan
hlapec
,
ogoljufan
suženj
,
človek
brez
vpliva
,
brez
pomena
—
brez
vsega
!
In
kakor
lega
ob
jesenskih
večerih
mrzla
,
temotna
in
nezdrava
megla
na
kako
močvirnato
krajino
,
v
kateri
se
kuhajo
snovi
vsako-jakih
bolezni
,
tako
je
ovilo
to
prepričanje
vse
bistvo
njegovo
z
morilno
temo
,
z
nepredirno
nočjo
!
—
Česar
še
ni
čutil
in
okusil
še
nikdar
v
življenju
,
to
je
spoznal
sedaj
z
vso
težo
,
s
celo
trpkostjo
in
z
grozno
bridkostjo
.
—
Dozdeval
se
je
sam
sebi
kakor
pes
brez
gospoda
,
pes
,
katerega
so
izgnali
in
iztirali
iz
koče
,
v
katero
se
je
bil
vtihotapil
,
ga
obsuli
s
kamenjem
,
ga
na
pol
ubili
.
—
Močno
,
z
ropotom
je
zaprl
vrata
ter
stopil
na
ulico
.
Klobuk
je
potisnil
globlje
v
obraz
.
Brez
namena
in
smotra
je
blodil
po
ulicah
,
po
katerih
je
bilo
radi
meteža
le
malo
ljudi
...
Sneg
je
neprenehoma
naletaval
.
—
Hitro
se
je
mračilo
,
kakor
je
navada
ob
takih
jesenskih
dnevih
.
—
Na
oglih
,
na
ovinkih
ulic
,
po
trgih
so
se
zabliskavale
luči
...
druga
za
drugo
,
kakor
bi
jih
prižgala
nevidna
roka
.
V
prodajalnicah
so
se
razsvetlila
okna
,
v
katerih
so
se
bleščale
najkrasnejše
izložene
stvari
.
Skozi
debelo
steklo
vrat
,
ki
je
bilo
pre-preženo
z
lahno
blestečo
roso
,
je
lila
rumenkasta
svetloba
na
beli
sneg
,
ki
se
je
od
minute
do
minute
višal
ter
postajal
debelejši
,
trdejši
.
Zdravnik
pa
je
taval
kakor
v
deliriju
iz
ulice
v
ulico
,
hoteč
se
umiriti
in
še
enkrat
resno
premisliti
in
preudariti
celo
stvar
.
K
večerji
ni
šel
domov
.
In
za
čelo
on
se
prime
burno
,
Stisne
pest
in
ven
drhti
mračan
;
Na
uho
mu
bije
smeh
glasan
.
—
Bled
nasloni
se
ob
steno
belo
.
Baumbach
.
Pozno
v
noč
je
že
bilo
,
ko
je
stopil
dr.
Zorič
na
pol
premrzel
in
prezebel
v
neko
kavarno
.
Pri
globoko
se
klanjajočem
markerju
z
dolgim
,
ozkim
,
zaspanim
obrazom
,
velikim
nosom
in
majhnimi
,
vodenimi
očmi
je
naročil
steklenico
madejre
.
Kakor
senca
je
izginila
črna
postava
ter
se
za
par
minut
ravno
tako
tiho
,
skoro
skrivnostno
vrnila
.
Resno
,
važno
je
postavil
steklenico
pred
gosta
.
In
spet
je
tiho
izginil
.
Zdravnik
se
je
naslonil
nazaj
k
oknu
in
se
oprl
z
lahtom
leve
roke
ob
ozko
,
z
rdečim
,
mehkim
plišem
prevlečeno
desko
ob
oknu
.
Nemo
,
brez
vsakršnega
zanimanja
je
zrl
v
nasprotni
temotni
kot
kavarne
.
Le
včasih
je
potegnil
v
par
krepkih
,
dolgih
požirkih
iz
male
čašice
močne
,
ogrevajoče
in
oživljajoče
tekočine
...
Dva
elegantno
oblečena
gospoda
kakih
tridesetih
let
sta
karambolirala
z
mrzlo
,
skoro
dolgočasno
mirnostjo
.
Drogovi
so
na
kratko
,
enozvočno
trkali
ob
kroglice
.
Te
so
se
tiho
vrtele
po
zeleni
preprogi
,
glasno
udarjale
druga
ob
drugo
,
se
zaletavale
v
mizne
strani
in
kotove
ter
nazaj
odskakovale
.
Igralca
sta
vztrajno
molčala
.
Le
včasih
je
ta
ali
oni
na
pol
tiho
—
kakor
sam
za-se
—
izpustil
kako
vsakdanjo
šalo
,
malomarno
naredil
kako
utemeljeno
ali
pa
povsem
nepotrebno
opazko
,
ali
pa
skozi
zobe
zaklel
pri
kakem
nerodnem
,
ponesrečenem
sunku
.
In
spet
sta
se
pogreznila
v
globok
,
resen
molk
,
zrla
z
napeto
pazljivostjo
na
svetle
,
rdeče
,
rumene
,
sivkaste
in
rjavkaste
krogle
—
na
konec
drogov
,
v
eno
mer
jih
mažoč
in
drgajoč
s
koščkom
krede
.
Vihala
sta
si
brke
,
se
kratko
,
suho
,
prisiljeno
nasmihala
.
Včasih
se
je
ta
ali
oni
porogal
soigralcu
,
mu
ironski
čestital
pri
posebno
nespretnem
sunku
...
Stopala
sto
od
ogla
mize
do
ogla
,
mehanski
izvlekla
zdaj
pa
zdaj
uri
iz
žepov
,
ju
porivala
spet
v
žepe
,
ne
da
bi
si
zapomnila
,
koliko
kaže
,
se
cesto
skrbno
,
a
vendar
brez
vsakega
namena
ozirala
na
veliko
stensko
uro
v
dolgi
,
fino
polirani
omari
.
Ob
steni
—
vratom
nasproti
—
je
sedela
za
svojim
pultom
mlada
blagajničarka
—
interesantno
,
bledo
,
nekoliko
majhno
dekle
s
širokimi
rameni
in
boki
,
v
pasu
ozka
in
stisnjena
,
da
je
jedva
mogla
sopsti
,
bujna
,
velikih
,
temnorjavih
oči
,
majhnih
ust
z
nekoliko
obledelimi
ustnicami
.
Krog
belega
,
mehkega
vratu
so
se
ji
usipali
valoviti
,
pepelnatoplavi
lasje
,
ki
so
se
ji
lesketali
v
žarni
plinovi
luči
kakor
odsev
krog
glave
kake
blažene
device
,
dasi
na
njej
ni
bilo
najbrž
dosti
svetosti
.
Krog
nje
se
je
s
prisiljeno
eleganco
sukal
mlad
,
majhen
lajtenant
širokega
,
ogorelega
obraza
in
trdih
,
črnih
brk
,
ki
so
mu
uporno
štrlele
na
vse
strani
,
v
usta
in
v
široki
,
ploščati
nos
.
—
Z
lehtmi
se
je
naslanjal
ob
mizo
,
se
nagibal
z
impertinentnim
,
čudovito
trivialnim
in
ob
enem
neznosno
samozavestnim
in
blaziranim
nasmehom
k
lepotici
.
Poluglasno
,
z
debelim
basom
ji
je
nekaj
pošepetaval
v
uho
,
ki
je
bilo
ob
koncih
zalito
z
lisasto
rdečico
,
in
skozi
katero
je
prosevala
luč
nedoločno
in
na
lahko
,
kakor
skozi
debelo
,
motno
brušeno
steklo
.
Posiljeno
se
je
smejal
,
zvijal
in
mečkal
z
veliko
levico
bele
rokavice
,
lovil
z
desnico
njeno
malo
,
ozko
roko
,
jo
stiskal
,
da
je
včasih
na
lahno
vzdihnila
,
na
kar
se
je
on
le
glasno
,
robato
nasmejal
...
In
spet
ji
je
pobožaval
in
gladil
mehko
roko
,
ji
zrl
v
bledo
,
voljno
lice
ter
laskavo
in
hrepeneče
šepetal
:
»
Ej
—
pardon
...
Vi
ubožica
...
ali
sem
vas
res
tako
hudo
...
Hm
,
pardon
...
vse
popravim
in
poravnam
...
vse
...
Ej
,
te
vaše
oči
...
te
oči
...
in
ta
alabastrna
ramena
...
in
ta
labodji
vrat
!
—
Ne
,
resnično
,
božansko
!
...
Občudujem
vas
—
obožavam
vas
—
—
molim
...
diva
Terezita
...
«
Blagajničarka
pa
se
je
zaspano
nasmihala
,
zevala
,
se
branila
,
če
je
postajal
preveč
drzen
...
včasih
ji
je
švignilo
par
koketnih
pogledov
izpod
črnobarvanih
obrvi
na
mladega
častnika
—
potem
pa
se
je
takoj
spet
ovila
z
ledeno
mirnostjo
in
resnobo
.
A
vendar
si
je
pustila
še
dalje
laskati
od
lajtenantčka
,
ki
je
imel
sicer
lepo
uniformo
,
vroče
,
ljubezni
prekipevajoče
srce
,
črne
oči
,
črne
,
pomadizovane
in
dišeče
lase
,
hrabre
brke
—
a
malo
denarja
in
veliko
dolgov
.
No
,
tudi
ženske
—
blagajničarke
so
dandanes
baje
prozaične
in
materialistično
navdahnjene
stvarce
!
—
Oh
,
ta
preklicani
materializem
preplavlja
celi
svet
in
okužuje
s
svojim
pogubnim
,
strupenim
duhom
vse
človeštvo
!
—
—
Tedaj
pa
sta
s
hrupom
,
glasno
govoreč
,
veselo
,
razkošno
se
smejoč
in
z
dolgimi
sabljami
rožljajoč
po
parketnih
tleh
,
prihrumela
v
kavarno
dva
nova
gosta
,
častnika
.
Videlo
se
jima
je
,
da
sta
si
ga
danes
privoščila
že
prav
obilo
.
—
»
Eh
—
bagatela
...
bagatela
,
le
par
stotakov
je
.
To
mu
vržem
še
jutri
pod
noge
—
temu
psu
čifutskemu
,
«
je
kričal
eden
novodošlecev
,
že
precej
prileten
poročnik
s
koščenim
,
dolgim
obrazom
,
kateremu
je
bilo
začrtalo
viharno
življenje
že
mnogo
vidnih
,
žalostnih
potez
.
—
»
Grom
in
strela
...
ta
goljuf
se
je
drznil
s
silo
prodreti
v
moje
stanovanje
—
pričeti
škandal
...
In
to
radi
par
goldinarjev
!...
O
infamija
,
o
nesramnost
plebejska
!
«
...
»
Molči
sedaj
o
tem
,
«
ga
je
tolažil
spremljevalec
—
trebušast
,
nizek
stotnik
z
dolgim
,
rdečemodrim
nosom
in
nadutega
,
karminastega
obraza
—
»
molči
...
gostje
slišijo
...
«
»
Slišijo
...
slišijo
,
«
je
mehanski
ponavljal
poročnik
.
In
kakor
bi
se
Šele
sedaj
zavedel
,
kje
da
je
,
je
s
tiho
resignacijo
povesil
koščeno
glavo
s
kratkimi
,
redkimi
lasmi
.
A
takoj
se
je
zopet
razjaril
,
tresnil
z
nogo
ob
parketovana
tla
,
zažvenketal
s
sabljo
,
zamahnil
z
desnico
po
zraku
ter
zasopel
:
»
Ventre
bleu
!
—
Sacre
bleu
!
—
Naj
slišijo
...
A
če
se
kdo
gane
,
mu
zavijem
vrat
,
kakor
ga
bodem
onemu
prokletemu
čifutu
...
Vražja
duša
pasja
...
sleparska
...
filistrska
.
—
Par
dieu
...
«
»
Vraga
...
kavalir
si
,
in
te
vznemirjajo
take
stvari
...
te
jeze
take
ničevne
malenkosti
,
bagatelnosti
!
—
Beži
,
beži
—
škoda
vsake
besede
,
«
je
polagoma
,
z
glasom
dobrotnega
protektorja
govoril
stotnik
.
Previdno
,
počasi
si
je
odprezal
sabljo
ter
jo
naslonil
v
kot
.
»
Prokleto
—
ta
jeza
me
še
spravi
v
grob
,
«
se
je
srdil
pijani
poročnik
ter
takisto
postavil
sabljo
v
kot
,
trkaje
z
njo
ob
tla
in
v
eno
mer
zabavljaje
vsemu
filistrskemu
svetu
.
—
Sedla
sta
k
majhni
stenski
mizici
za
tri
osebe
,
ne
daleč
od
okna
,
pri
katerem
je
sedel
Zorič
,
obrnjen
v
nasprotno
stran
in
poluogrnjen
z
mračno
temoto
...
Naročila
sta
najfinejšega
konjaka
ter
ga
srkala
z
vidno
slastjo
in
s
prijetno
zadovoljnostjo
.
—
»
Sicer
pa
vrag
vedi
,
čemu
potrebuješ
toliko
denarja
...
Kam
ga
spravljaš
—
ali
ga
morda
kar
suhega
zreš
?
«
Poročnik
je
zvrnil
čašico
konjaka
vase
,
trdo
postavil
na
kame-neno
mizico
brušeno
,
v
plinovem
svitu
raznobojno
se
svetlikajočo
posodico
,
si
jezno
zavihal
uporne
brke
,
se
porogljivo
nasmehnil
,
ne
da
bi
odgovoril
.
—
»
Glej
—
gaza
...
od
doma
dobivaš
,
kolikor
hočeš
...
in
še
v
je
vedna
suša
.
—
Žalostna
je
ta
,
dragi
prijatelj
!
«
»
Žalostna
,
zelo
žalostna
,
«
ga
je
ozlovoljen
oponašal
poročnik
in
z
velikim
črevljem
tresnil
ob
svetla
tla
,
da
je
blagajničarka
za
trenotek
okrenila
glavo
v
stran
in
zaspane
oči
na
široko
odprla
.
—
»
Ali
naj
mati
živim
kakor
menih
!
«
—
»
Soareje
,
plesi
,
gledališče
...
igralke
...
izleti
z
damami
...
darovi
—
o
to
stane
,
to
stane
.
—
In
te
židovske
duše
ne
posodijo
izpod
petdeset
od
sto
...
Vraga
!
«
Jezno
je
udaril
z
žilavo
pestjo
po
mizici
,
da
sta
brušena
kozarca
z
žvenketom
odskočila
in
še
par
trenotkov
zveneč
trepetala
in
potrkavala
ob
belkastosivo
kameneno
ploščo
...
»
Hm
,
verujem
ti
,
da
tak
luksus
stane
precej
drobiža
...
Saj
še
meni
prede
včasih
prokleto
slaba
,
dasi
se
ne
pečam
s
takimi
razkošnostmi
.
Sicer
pa
—
potrpi
le
še
par
let
in
vsega
se
navoliš
in
prenasitiš
...
Poznam
jaz
to
!
«
—
»
Verujem
,
dragi
moj
...
A
pomisli
:
Ti
si
že
živel
,
jaz
pa
sem
pravzaprav
šele
začel
...
«
»
Pa
si
preskrbi
kaj
cenejšega
.
Se-li
ne
dobi
nič
več
brez
zlata
in
diamantov
?
—
Nekdaj
je
bilo
to
drugače
...
«
»
No
,
saj
je
tudi
sedaj
nekako
tako
...
A
sreče
je
treba
!
...
Oh
,
ko
bi
imel
jaz
tako
v
nebo
kričečo
neumno
srečo
,
kakor
naš
Stanski
...
Veš
,
pri
ženi
onega
bedastega
doktorja
Zoriča
—
ali
kako
ga
zovejo
—
zlodej
si
zapomni
ta
barbarska
imena
...
Oh
,
videl
sem
jo
že
parkrat
...
Fin
kebrček
!
...
Pravim
ti
,
fin
kebrčekl
«
Glasno
,
s
hripavim
,
pijanim
glasom
je
govoril
te
lascivnosti
ter
se
ciniški
nasmihal
.
—
»
Da
bi
te
!
...
Pusti
te
škandale
,
«
je
prigovarjal
drug
,
ki
ga
je
očividno
lahko
več
prenesel
.
—
Zdravnik
,
zaglobljen
v
mračne
,
težke
misli
,
se
je
pri
imenovanju
svojega
imena
prebudil
iz
svoje
apatije
.
—
Začel
je
prisluškovati
.
Kakor
na
povelje
krute
usode
,
ki
je
hote
in
s
premislekom
zdravnika
bacnila
ravno
v
to
kavarno
,
da
sliši
ta
pogovor
,
ki
ga
je
hotela
s
spoznanjem
cele
,
gole
,
strašne
resnice
pahniti
v
popoln
obup
in
ga
tako
uničiti
kakor
povsem
nepotreben
atom
stvarstva
,
je
poročnik
z
nesramno
mirnostjo
razlagal
razmerje
Stanskega
in
Eveline
...
Zorič
je
bil
okamenel
na
svojem
sedežu
.
Napeto
,
s
povešeno
glavo
,
z
zaprtimi
očmi
.
roke
stisnjene
v
pesti
je
poslušal
nenavadno
govorico
,
trepetajoč
od
strahu
,
da
bi
mu
mogla
uiti
kaka
besedica
,
oznanjajoča
njegovo
grozno
,
nečuveno
sramoto
...
Stotnik
,
že
navajen
takim
romanom
,
si
je
mirno
sukal
dolge
brke
ter
tiho
,
skoro
brez
zanimanja
poslušal
.
»
Torej
res
?
«
je
naposled
zinil
s
povsem
vsakdanjim
glasom
ter
po
strani
pogledal
natrkanega
kolego
.
»
Ali
dvomiš
?
Vse
mesto
ve
o
tem
—
vse
mesto
govori
o
tem
...
Ona
je
vsa
nora
nanj
.
«
»
In
njen
mož
...?
«
»
Ha-ha-ha
...
njen
mož
!
...
Bah
,
kdo
se
meni
zanj
!
Ni
on
,
niti
ona
!
«
—
»
Dober
človek
baje
.
«
»
Dober
človek
!
...
Bon
dieu
—
dober
človek
!
Čudom
se
ti
čudim
,
amice
...
Kaj
je
dandanes
dober
človek
,
kdo
je
dandanes
dober
človek
!
—
In
posebno
v
taki
stvari
.
Čudim
se
ti
...
«
»
No
...
no
...
ne
zavedam
se
,
da
bi
bleknil
ravno
kaj
posebno
neumnega
...
«
A
poročnik
se
ni
mogel
dovolj
načuditi
.
»
Dober
človek
...
Bog
in
vsi
svetci
!
...
Bedak
je
,
bedak
—
to
ti
rečem
...
Vraga
,
zakaj
pa
ne
pazi
na-njo
—
na
tako
krasotico
!
—
Zakaj
lepa
je
res
,
to
ti
prisezam
pri
Bogu
in
vseh
svetcih
nebeških
...
«
»
Vem
...
verujem
...
A
čudno
,
res
prav
čudno
,
da
je
mož
tako
kratkoviden
,
tako
zaupljiv
...
tako
...
tako
...
«
»
O
,
jaz
bi
jo
...!
Že
davno
bi
ji
zavil
vrat
...
na
mojo
vero
...
vrat
bi
ji
zavil
,
jo
ustrelil
,
jo
vrgel
skozi
okno
...
jo
usmrtil
z
bodalom
...
kakor
Otelo
Dezdemono
...
Kaj
,
poetična
smrt
—
kaj
...
ha-ha-ha
...
«
In
smejal
se
je
,
kakor
bi
mu
kdo
plačal
vse
neštevilne
dolgove
.
Med
ozkimi
,
brezbojnimi
ustnicami
so
se
mu
lesketali
široki
,
ostri
zobje
.
Brki
pod
nosom
so
se
mu
nategnili
,
štrleli
še
bolj
uporno
na
vse
strani
.
Celo
telo
se
mu
je
treslo
vsled
tega
homerskega
smeha
—
in
nihče
,
niti
on
sam
ni
vedel
,
zakaj
da
se
pravzaprav
smeje
.
»
Hm
...
«
je
pokimaval
stotnik
z
debelo
glavo
...
»
hm
...
«
In
ker
ni
vedel
,
kaj
naj
reče
,
se
je
naslonil
ob
zid
ter
mrmral
:
»
Dobro
...
dobro
...
da
...
res
...
dobro
...
«
»
Kaj
—
torej
ti
ugaja
moj
projekt
?
«
»
Izvrstno
...
Sicer
pa
bodi
zadovoljen
,
da
ni
tvoja
žena
.
«
»
Eh
,
kaj
pa
še
!
«
»
Bog
si
ga
vedi
,
kak
bode
konec
cele
komedije
.
Gotovo
tragičen
!
«
»
Bah
—
kaj
tragičen
...
Nič
tragičen
...
Povsem
filistrski
.
—
Stanski
se
je
naveliča
,
jo
zapusti
,
vrže
v
stran
.
Ona
se
vrne
k
svojemu
preljubemu
možu
,
ki
v
svoji
hotentoški
naivnosti
nič
ne
sluti
o
celi
spletki
.
Malce
ga
poboža
,
ga
vpraša
,
jo-li
še
ljubi
...
Tudi
ona
ga
zagotovi
svoje
vroče
,
zveste
,
neomahljive
ljubezni
.
Malce
se
razjoka
,
poplaka
—
za
onim
,
seveda
.
—
On
je
razradoščen
do
neumnosti
,
očaran
,
ji
osuši
solze
s
poljubi
...
Tableau
!
—
Konec
je
celi
tragikomediji
—
do
cela
filistrski
,
plebejski
,
prozaičen
konec
...
«
»
Mogoče
...
A
pusti
to
.
Bodemo
videli
.
—
Pij
raje
,
prijatelj
,
pij
...
«
—
Čisto
,
jasno
,
veselo
sta
zazvenela
kozarca
.
—
»
Marker
,
«
je
s
hripavim
,
zadušenim
glasom
klical
zdravnik
—
marker
...
plačam
!...
«
Vrgel
je
nekoliko
denarja
na
mizo
,
potisnil
širokokrajnati
klobuk
globoko
v
obraz
,
se
zavil
v
plašč
ter
kakor
kak
ubežen
,
zasledovan
hudodelnik
brez
slovesa
bežal
iz
kavarne
...
—
Zunaj
je
še
vedno
naletaval
sneg
—
redko
,
težko
,
enakomerno
,
polagoma
...
Velike
,
simetrične
,
tanke
snežinke
so
padale
mirno
,
tiho
,
nekoliko
pošev
na
mokri
tlak
,
ki
je
bil
že
precej
na
debelo
pokrit
z
debelo
odejo
,
v
kateri
so
bili
vtisnjeni
tu
in
tam
sledovi
velikih
moških
črevljev
,
in
takoj
poleg
so
bile
majhne
,
ozke
stopinje
nežnih
ženskih
nog
krasnih
dam
.
Sredi
ulic
so
se
razločno
videli
sledovi
voz
in
konjskih
kopit
.
In
snežinke
so
padale
...
padale
...
padale
...
Na
svetilnicah
ob
oglih
hiš
,
ulic
in
na
trgih
,
v
katerih
je
gorel
plin
z
velikim
,
zibajočim
se
plamenom
,
so
se
kopičile
snežinke
v
visoke
,
rahle
kepe
,
ki
so
polagoma
lezle
skupaj
ter
se
včasih
poveznile
na
stran
ter
se
sesule
s
svetilnic
na
trotoar
...
Tu
in
tam
je
prodiral
skozi
spuščene
rolete
sev
luči
;
tu
in
tam
se
je
videla
za
par
trenotkov
pri
oknu
kaka
tenja
,
obsenčevala
zaveso
v
nerazločnih
,
zabrisanih
,
širokih
konturah
...
Včasih
so
se
začuli
iz
sosednje
ulice
tihi
,
škripajoči
koraki
.
Krog
ogla
je
zavila
kaka
skrbno
ogrnjena
postava
.
In
hitro
,
tiho
kakor
senca
ali
kaka
nočna
pošast
,
je
izginila
v
drugi
ulici
ali
pa
v
gosti
,
sivi
megli
...
Sicer
je
bilo
že
tiho
,
prazno
in
pusto
po
ulicah
.
—
Ko
je
bil
ostavil
zdravnik
kavarno
,
je
taval
in
se
zibal
kakor
pijan
po
ulici
.
Oprijemal
se
je
zidu
,
da
se
ne
bi
zgrudil
.
V
glavi
so
mu
še
vedno
zvenele
s
strašno
močjo
grozne
besede
,
katere
je
govoril
poročnik
.
In
kakor
pojan
od
brezsrčnih
,
groznih
furij
,
je
bežal
—
bežal
od
onega
usodnega
mesta
.
Zabredel
je
v
ozko
,
temno
stransko
ulico
.
In
tu
se
je
naslonil
ob
mrzli
,
mokri
,
umazani
zid
nizke
koče
ter
škripaje
z
zobmi
siknil
:
»
Torej
je
vendarle
res
...!
«
In
tedaj
mu
je
napolnila
dušo
tako
obupna
,
blazna
jeza
,
da
bi
najraje
hitel
domov
ter
—
kakor
je
rekel
častnik
—
zavil
grešnici
vrat
...
A
čutil
se
je
preslabega
za
to
grozno
dejanje
,
uničenega
,
potrtega
,
poteptanega
.
Polagoma
se
je
nekoliko
oddahnil
,
zbral
zbegane
misli
,
se
trudil
umiriti
razburjeno
kri
,
vzburkane
strasti
...
A
poročnikove
besede
so
zvenele
še
vedno
za
njim
kakor
v
za-smeh
njegovemu
malodušnemu
begu
...
»
Vrat
bi
ji
zavil
...
jo
ustrelil
...
jo
vrgel
skozi
okno
...
jo
usmrtil
z
bodalom
...
«
Ni-li
tako
govoril
častnik
?!
In
zakaj
že
tega
ni
davno
storil
!
Zakaj
ne
pohiti
sedaj
na
dom
ter
je
ne
zadavi
hladnokrvno
in
z
mirno
roko
,
z
ledeno
brezsrčnostjo
,
s
popolno
zavestjo
in
jasnim
premislekom
!
Grešila
je
!
—
In
grehu
mora
slediti
kazen
!
Mora
?
...
Li-res
—
mora
?!
To
vprašanje
,
ta
dvom
je
zadel
ob
novo
struno
v
srcu
njegovem
.
—
Mora
?
—
In
koliko
jih
živi
v
grehu
,
v
krivdi
—
a
brez
kazni
!
—
Zakaj
bi
morala
ravno
njo
dohiteti
kazen
v
tem
trenotku
!
...
In
taval
je
brez
smotra
in
namena
dalje
po
ozkih
,
polutemnih
,
blatnih
ulicah
...
Postajal
je
pred
vrati
slaboglasnih
,
umazanih
beznic
,
katerih
obližje
že
vonja
po
tabaku
,
žganju
,
slabem
pivu
,
po
mokrem
obutalu
,
premočeni
obleki
...
Poslušal
je
hripave
,
divje
glasove
pijanih
gostov
,
njih
poulične
,
podle
pesmi
.
In
dozdevalo
se
mu
je
,
da
je
on
po
krivdi
svoje
žene
postal
tudi
ud
te
demoralizovane
,
razdivjane
druhali
,
da
je
pahnjen
tudi
v
to
blato
,
da
se
je
pogreznil
z
grehom
svoje
žene
,
ki
je
del
njegovega
bistva
,
tudi
on
na
to
najnižje
stališče
.
Dozdevalo
se
mu
je
,
da
nima
več
pravice
do
onih
krogov
,
v
karerih
se
je
gibal
in
živel
do
sedaj
,
ko
je
bilo
njegovo
ime
še
neoskrunjeno
,
častno
,
svetlo
in
ponosno
.
Domneval
je
,
da
ne
bode
mogel
več
z
mirno
dušo
,
ne
da
bi
ga
oblila
rdečica
,
zreti
v
obraz
svojim
kolegom
,
ne
več
prijateljski
občevati
z
njimi
.
Izpojen
je
iz
človeške
družbe
,
vržen
in
pahnjen
med
izmeček
človeštva
,
med
najnižji
,
v
blatu
se
valjajoči
proletarijat
—
in
vse
to
radi
svoje
žene
.
Znal
je
sicer
že
preje
in
sedaj
je
spoznal
še
jasneje
,
da
oni
sloji
človeške
družbe
,
ki
se
nazivljejo
z
lepo
zvenečo
besedico
‚
višji
‘
,
kateri
se
smatrajo
za
častnejše
,
boljše
,
plemenitejše
,
ker
nosijo
fino
,
dragoceno
obleko
,
se
vozijo
v
krasnih
kočijah
,
stanujejo
v
razkošno
opremljenih
,
komfortnih
salonih
in
budoarjih
,
rokavičijo
nežne
,
bele
,
dela
nevajene
roke
,
prirejajo
z
ogromnimi
stroški
dobrodelne
soareje
in
veselice
—
sebi
v
zabavo
—
da
ti
sloji
niso
v
moralnem
oziru
nič
boljši
od
nizkih
,
umazanih
,
strganih
,
lačnih
plebejcev
,
ki
dušijo
z
žganjem
skrbi
,
se
opojajo
do
nezavesti
,
da
morejo
vsaj
za
trenotek
pozabiti
svojo
grozno
bedo
...
A
so
predsodki
v
človeški
družbi
,
katerih
še
do
sedaj
ni
do
cela
podrl
noben
reformator
,
kateri
se
od
dne
do
dne
še
večajo
,
ne
pa
da
bi
se
manjšali
.
In
tem
se
mora
človek
klanjati
,
ako
se
hoče
gibati
v
tej
višji
sferi
.
O
,
to
društvo
nikakor
ne
zahteva
,
da
se
ne
bi
grešilo
,
a
zahteva
,
da
se
sramota
in
grdoba
greha
pokrije
z
lepo
,
prijetno
krinko
...
A
njegova
sramota
je
očita
in
znana
celemu
mestu
!
Srce
mu
je
zastajalo
pri
tej
misli
,
in
krčevito
je
stiskal
prezeble
pesti
.
—
Blodeč
po
ulicah
,
je
srečaval
ljudi
,
ki
so
se
vračali
iz
gledališča
.
Čul
je
njih
smeh
,
slišal
njih
veselo
kramljanje
,
videl
njih
zadovoljne
,
radostne
,
srečne
obraze
.
In
čutil
je
še
hujše
,
še
gorkejše
,
težje
svojo
osamelost
,
svojo
revo
,
svojo
sramoto
...
Elegantne
ekvipaže
z
iskrimi
konji
,
od
katerih
se
je
dvigal
lahen
,
sivkast
par
,
so
hitele
kakor
sence
mimo
njega
.
Na
visokih
kozlih
so
ošabno
sedeli
kočijaži
,
zaviti
v
temne
,
velike
in
debele
plašče
.
Njih
obrita
lica
so
bila
videti
—
povsem
v
soglasju
z
zimskim
časom
—
mrzla
,
mrka
in
pusta
.
V
kočijah
samih
pa
so
se
smejale
,
pogreznjene
v
celo
morje
kož
,
mehkih
in
voljnih
kakor
labodje
perje
,
dame
v
elegantnih
,
dragocenih
toaletah
,
pahljaje
si
navzlic
mrzli
zimi
razgrete
,
vroče
obraze
.
In
zdravnik
je
nehote
pomislil
,
da
morda
vse
te
veselo
kramljajoče
,
glasno
se
smejoče
žene
ravno
tako
varajo
—
ali
pa
še
bodo
—
svoje
može
,
kakor
je
varala
njega
njegova
žena
!
In
možje
morda
ravno
tako
lahkoverno
verujejo
in
prisegajo
na
njih
zvestobo
,
čistost
in
plemenitost
,
kakor
je
on
prisegal
in
veroval
v
zvestobo
svoje
žene
!
—
—
Pozno
v
noč
se
je
vrnil
domov
,
polutrd
od
zime
.
—
E
velina
je
brez
spanca
ležala
v
postelji
in
nemirno
pričakovala
moža
.
Slišala
ga
je
,
ko
se
je
vrnil
.
Slišala
je
,
kako
je
polagoma
,
trdih
,
močnih
korakov
še
dolgo
stopal
po
svoji
sobi
.
Govoril
je
sam
s
seboj
,
včasih
se
na
kratko
,
čudno
nasmejal
.
Prestavljal
je
stole
,
odpiral
peč
...
In
naposled
je
slišala
,
kako
je
zaškripal
kanape
,
na
katerega
je
najbrž
legel
k
počitku
...
Neka
mučna
slutnja
se
je
polastila
njenega
srca
.
Neka
bojazen
,
neka
groza
pred
nekako
neznano
,
bližajočo
se
nesrečo
jo
je
mučila
.
Nekolikokrat
se
je
že
na
pol
dvignila
,
da
bi
šla
vprašat
moža
,
kaj
da
mu
je
.
A
vsakikrat
se
je
premislila
in
spet
legla
.
Ni
si
upala
v
njegovo
sobo
...
Vest
se
ji
je
bila
obudila
.
In
njen
mogočni
glas
ji
je
šepetal
v
uho
vse
njene
grehe
,
da
ji
je
kakor
bučno
zvonjenje
mogočnih
zvonov
vršelo
v
glavi
.
Nemirno
se
je
metala
po
mehkih
blazinah
...
Za
medice
kozarec
—
grenčice
Izpiti
je
čašo
do
dna
;
Za
veselja
,
za
vžitka
hip
kratek
Pogosto
daš
mero
gorja
.
—
Aškerc
.
V
domovanju
dr.
Zoriča
je
bilo
tiho
in
mirno
kakor
v
kaki
mrtvaščnici
.
Zdravnik
je
nalile
mrtvi
,
brezčutni
mašini
vršil
svoj
vsakdanji
posel
po
starem
,
utrjenem
vzporedu
.
Ob
določenem
času
se
je
odpravil
v
bolnico
in
na
vizite
k
zunanjim
bolnikom
.
Ob
istem
času
kakor
poprej
je
vzprejemal
doma
bolnike
.
A
bil
je
kratkobeseden
,
raztresen
.
Videlo
se
mu
je
,
da
mu
je
bolj
v
mislih
nekaj
povsem
druzega
nego
bolniki
.
V
prostem
času
je
hodil
sklonjen
,
bled
,
molčeč
in
pogreznjen
v
svoje
težke
misli
,
kakor
senca
iz
sobe
v
sobo
,
ali
pa
je
enakomerno
,
neprenehoma
korakal
po
svojem
kabinetu
.
Nikogar
ni
ogovoril
,
nikomur
odgovarjal
.
Pri
mizi
je
molčal
.
Vprašanja
Evelinina
je
ali
celo
preziral
,
ali
pa
ji
odgovarjal
le
kratko
—
niti
prijazno
,
niti
neprijazno
,
a
samozavestno
,
odločno
.
A
iz
te
odločnosti
je
kakor
jek
skrite
,
tajne
toge
zvenelo
nekaj
bolestnega
,
turobnega
.
In
pri
takih
prilikah
so
se
uprle
njegove
velike
,
izrazite
,
zadnje
dni
kakor
z
lahno
meglo
prevlečene
,
nekoliko
nemirne
oči
bodeče
in
ostro
vanjo
.
Bilo
ji
je
,
kakor
bi
ji
hotel
prodreti
v
srce
in
dušo
,
kakor
bi
hotel
z
močno
,
odločno
roko
odgrniti
zagrinjalo
izpred
njenega
notranjega
življenja
ter
natanko
,
do
zadnje
,
tudi
najbolj
malenkostne
pičice
spoznati
njene
najskrivnejše
misli
in
želje
.
Dozdevalo
se
ji
je
,
da
zdaj
in
zdaj
z
zdravniško
hladnokrvnostjo
poseže
nazaj
v
njeno
preteklost
,
da
vsaki
hip
prične
z
učenjaško
natančnostjo
secirati
in
od
začetka
do
konca
analizovati
vsa
njena
dela
,
vse
njene
grehe
.
In
spet
si
je
domišljevala
,
da
ji
kot
mož
s
trdno
,
neizprosno
energijo
strga
prijazno
,
bleščečo
krinko
raz
obraz
.
In
gledal
jo
bode
,
kakršna
je
v
resnici
—
krivo
,
grešno
,
propadlo
,
nezvesto
prisegi
,
s
katero
se
mu
je
zavezala
in
mu
obljubila
večno
,
nerazrušno
zvestobo
pred
altarjem
,
pred
obličjem
Vsevednega
in
Vsevidnega
,
pred
Onim
,
ki
vsaki
greh
kaznuje
,
ki
mora
vsaki
greh
kaznovati
,
ker
je
neskončno
pravičen
.
In
On
mora
—
in
gotovo
tudi
bode
kaznoval
njen
greh
...
In
ta
kazen
se
bliža
...
se
bliža
...
Otrpnila
je
pri
tem
spoznanju
!
—
Evelina
je
čutila
,
da
se
pripravlja
nekaj
nenavadnega
,
nekaj
odločilnega
.
Nekako
soparno
,
težko
moreče
,
pusto
se
ji
je
dozdevalo
sedaj
njeno
domovanje
,
katero
je
bilo
poprej
prepolno
njenega
smeha
,
njene
skoro
otročje
razposajenosti
,
kateremu
je
vtisnila
ona
pečat
svoje
individualnosti
,
svoje
brezbrižnosti
,
svojih
nejasnih
,
izpremenljivih
,
vetrnatih
nazorov
,
svojega
lahkoživja
.
Zamišljena
,
zaglobljena
v
neprijetne
,
temne
misli
,
je
sedevala
ob
teh
meglenih
,
sneženih
popoludneh
v
malem
,
do
razsipnosti
elegantno
komfortovanem
budoarju
,
po
katerem
se
je
razprostiral
lahen
,
dre-moten
somrak
,
in
katerega
je
napolnjeval
oni
čudni
»
milieu
«
,
ki
se
širi
v
bližini
krasne
mlade
žene
.
Z
levico
si
je
podpirala
krasno
glavico
,
katero
so
kakor
zlat
venec
ovijali
in
krasili
plavi
,
tanki
,
svedrasti
lasje
,
v
desnici
pa
je
držala
kak
modni
list
ali
kacega
novodobnega
nemškega
ali
francoskega
novelista
najnovejše
delo
.
Zamišljeno
,
mehanski
je
listala
v
teh
zvezkih
z
zlato
obrezo
in
z
bogato
okrašenimi
platnicami
—
v
Hevseju
ali
Wildbrandtu
,
Stormu
ali
Lormu
,
Dahnu
,
Ebersu
ali
Ecksteinu
—
v
Bourgetu
ali
Daudetu
,
v
Goncourtu
ali
Maupassantu
,
v
Lotiju
ali
Prevostu
...
A
brala
ni
.
Le
tu
in
tam
je
prečitala
par
vrstic
...
pol
strani
...
celo
stran
...
A
ko
je
obrnila
list
,
se
ni
ničesar
spominjala
,
se
ničemur
domislila
,
kar
je
ravnokar
brala
...
Razne
,
ne
baš
prijetne
misli
so
ji
rojile
po
glavi
,
se
mešale
druga
z
drugo
,
se
spajale
v
zmeten
kaos
...
Različni
spomini
so
se
ji
porajali
.
Vsakojaki
prizori
so
se
dvigali
iz
temne
preteklosti
ter
ji
s
čudovito
jasnostjo
,
z
grozno
plastiko
,
z
neverjetno
realnostjo
stopali
pred
duševno
oko
,
kažoč
ji
v
vsej
nagoti
njeno
dosedanje
življenje
,
njeno
podlo
izdajalstvo
...
Srce
ji
je
utripalo
glasno
...
močno
...
hitreje
...
burneje
...
In
vest
ji
je
govorila
glasneje
in
glasneje
bolj
in
bolj
.
Očitala
ji
je
njen
padec
,
jo
karala
,
jo
obsojala
...
Mrzel
pot
ji
je
zalival
bledo
,
alabastrsko
lice
.
Trepetala
je
,
kakor
bi
jo
mučile
smrtne
bolečine
.
Plačevala
je
sedaj
ono
veselje
,
katero
je
uživala
v
grešni
zakonolomni
ljubezni
.
In
kadar
se
je
proti
večeru
vračal
zdravnik
,
je
s
čudnim
nemirom
,
s
tesnim
srcem
,
da
,
z
neko
grozo
poslušala
njegove
težke
,
počasne
,
enakomerne
korake
,
ki
so
jasno
,
razločno
zveneli
iz
njegovega
kabineta
.
V
takih
trenotkih
jo
je
še
bolj
mučila
nemirna
,
očitajoča
vest
.
Dušo
pa
ji
je
polnila
vedno
večja
bojazen
in
groza
pred
temno
prihodnostjo
in
pred
neizogibnimi
nasledki
njenega
početja
.
In
tedaj
se
je
začela
bati
onega
ter
trepetala
pred
onim
,
katerega
je
smatrala
do
sedaj
za
igračo
brez
volje
in
pomena
,
ki
ji
je
bil
do
sedaj
suženj
,
pokorno
se
klanjajoč
njenim
muham
,
ki
je
pazljivo
poslušal
na
slednjo
njeno
besedo
,
da
bi
jo
takoj
brez
ugovora
in
obotavljanja
izvršil
,
kateremu
je
bila
vsaka
njena
še
tako
otročja
ali
muhasta
,
blazirana
želja
—
sveta
,
neoskrunljiva
zapoved
—
katerega
življenje
je
bilo
slepo
pokoravanje
vedno
se
izpreminjajočim
zahtevam
te
krasne
žene
...
Jasno
je
čutila
,
da
se
med
njima
nekaj
izpreminja
.
Spoznavala
je
,
da
se
v
zdravniku
vrši
nekak
preobrat
,
da
se
ta
do
sedaj
tako
mehki
,
popustljivi
značaj
utrjuje
,
a
temu
vzrok
mora
biti
neki
poseben
,
neobičen
dogodek
.
Dovolj
je
bila
uvidela
v
teh
par
dneh
,
da
gine
njen
ugled
,
pada
njena
moč
...
da
so
ničeve
nje
sladke
besede
,
da
se
mož
brani
nje
ljubkovanja
,
se
odteguje
njenemu
društvu
,
njenim
objemom
,
poljubom
.
In
to
spoznanje
,
združeno
z
morečo
zavestjo
njene
težke
krivde
,
jo
je
storilo
do
cela
malodušno
,
jo
potlačilo
in
potrlo
,
jo
navdajalo
z
obupno
in
tiho
grozo
.
—
Poprej
jo
je
zdravnik
vsakikrat
,
kadar
se
je
vrnil
s
posetov
pri
bolnikih
,
prišel
pozdravit
v
njen
budoar
ali
na
vrt
,
ali
kjer
se
je
ravno
mudila
.
A
sedaj
gre
takoj
in
naravnost
v
svoj
kabinet
ter
se
ji
ne
prikaže
razen
pri
obedu
in
večerji
...
Poprej
jo
je
pri
mizi
obsipal
z
ljubeznivostjo
.
Pripovedoval
ji
je
sto
in
sto
zanimivih
in
nezanimivih
malenkosti
.
Govoril
je
o
bolnikih
,
o
raznih
mestnih
novicah
in
pikantnih
zadevah
.
—
A
sedaj
je
molče
,
resno
,
sklonjen
kakor
pod
kakim
težkim
bremenom
,
sedel
v
svojem
velikem
,
gugajočem
se
stolu
,
neprenehoma
,
pazljivo
zroč
v
časopise
,
katerih
sicer
navadno
niti
bral
ni
.
In
če
ga
je
kaj
vprašala
—
prvi
dan
še
smelo
in
na
stari
,
samozavestni
način
,
drugi
dan
že
negotovejše
in
boječe
—
ji
je
odgovarjal
vrlo
kratko
,
točno
,
resno
,
brez
vse
prejšnje
mehkosti
,
negotovosti
,
galantnosti
,
ali
pa
je
tudi
povsem
molčal
ter
le
na
kratko
zmajal
z
rameni
.
Le
včasih
,
ko
je
mislil
,
da
ga
ona
ne
opazi
,
mu
je
izpod
namršenega
čela
bliskoma
švignil
bodeč
,
žgoč
pogled
na-njo
.
A
ona
je
te
poglede
le
predobro
opazila
.
In
če
jih
ni
določno
videla
,
jih
je
tem
bolj
čutila
.
Vsakikrat
je
zatrepetala
pod
takim
pogledom
,
ki
ji
je
hotel
prodreti
v
globino
duše
,
s
katerim
ji
je
hotel
razkriti
in
preiskati
najtemnejši
kot
njenega
srca
.
In
nekak
vroč
tok
se
ji
je
razlil
po
celem
telesu
ter
ji
žalil
s
temno
rdečico
plahi
obraz
.
Bolj
in
bolj
je
bila
prepričana
,
da
mož
ve
za
njeno
razmerje
s
Stanskim
,
da
se
zbira
nad
njeno
glavo
preteča
nevihta
,
ki
lahko
v
prihodnjem
trenotku
z
vso
svojo
silo
zabesni
nad-njo
,
jo
ugonobi
,
uniči
...
In
misel
,
ki
se
ji
je
vsiljevala
že
stokrat
in
stokrat
,
odkar
je
hodila
krive
poti
ter
se
pogrezala
globlje
in
globlje
—
pa
vedno
jo
zavračala
in
zatirala
to
misel
—
da
pride
namreč
nekoč
dan
kazni
in
osvete
,
dan
strašen
za-njo
in
za
njenega
goljufanega
moža
,
dan
jeze
in
krvi
—
ta
misel
je
dobivala
sedaj
v
njeni
duši
vedno
določnejše
oblike
;
postajala
je
meso
in
kri
,
se
oživljala
in
stopala
prednjo
v
celi
neizprosni
resnosti
in
vsej
grozeči
velikosti
.
Vsaki
hip
je
grozila
,
da
jo
uniči
in
zdrobi
v
pravično
kazen
za
nje
veliko
krivdo
.
—
Čemur
se
je
nekdaj
posmehovala
,
kar
se
ji
je
zdelo
nekdaj
le
vrlo
glupo
in
smešno
,
to
se
je
sedaj
nagloma
,
preteče
bližalo
z
vso
svojo
uničevalno
močjo
,
katere
se
je
tem
bolj
bala
,
ker
ji
ni
bilo
jasno
,
na
kak
način
se
pojavi
.
Uvidevala
je
,
da
je
kazen
za
njeno
krivdo
in
njen
greh
le
naravna
,
logična
,
a
neizprosno
resna
,
neovržna
in
neizogibna
posledica
,
katere
premisa
je
bilo
njeno
nenravno
življenje
,
njeno
hinavstvo
,
njene
laži
,
njeno
kovarstvo
,
s
katerim
je
tako
dolgo
slepila
ničesar
neslutečega
,
zaupljivega
in
predobrega
soproga
.
Pri
misli
na
ta
neogibni
nasledek
ji
je
zastajala
kri
v
žilah
,
ji
je
ledenelo
srce
.
Vsa
je
otrpnevala
,
ves
prejšnji
pogum
,
vsa
smelost
vsa
samozavest
jo
je
zapuščala
.
Čim
smelejša
,
čim
drzovitejša
je
bila
poprej
,
tem
malodušnejša
,
tem
bolj
propadla
,
tem
bolj
zdvojena
je
bila
sedaj
...
Vsaki
trenotek
je
pričakovala
,
da
vstopi
soprog
v
budoar
,
jo
prime
za
trepetajočo
roko
ter
ji
mirno
,
ledeno
,
a
strašno
resno
kakor
najnemilosrčnejši
,
najstrožji
sodnik
zakliče
s
trdim
glasom
:
»
Goljufala
si
me
!
—
Sedaj
je
prišla
ura
osvete
in
kazni
...!
«
—
In
prišla
je
!
—
Desdemona
:
O
Bog
nebeški
,
ti
smiluj
se
mene
.
Otelo
:
Amen
,
iz
srca
globine
.
Desdemona
:
Bojim
se
te
!
Ker
ti
si
grozen
res
,
Ko
ti
tako
plamte
oči
—
—
Otelo
:
Pomisli
giehov
svojih
.
Desdemona
:
Le
ljubav
moja
Moj
je
greh
.
Shakespeare
.
»
Ni
res
...!
Ni
res
...
Laž
...
same
laži
...!
«
Kakor
razposajen
otrok
se
je
valjala
po
mehkem
kanapeju
ter
vpila
in
vpila
in
zanikavala
moževe
obtožbe
.
Krčevit
jok
ji
je
stresal
visoko
,
krasno
,
sicer
že
nekoliko
ode-belelo
,
a
še
vendar
dovolj
stasito
,
klasično
,
elegantno
telo
.
Pod
tanko
,
skoro
prozorno
lila-rdečo
obleko
,
globoko
izrezano
,
