—Tudi
tam
,
kjer
biva
zdaj
,
se
vas
ona
veseli
,
je
bil
nje
prepričevalni
odgovor
.
In
mladi
mož
je
rad
verjel
,
dasi
ni
popraševal
,
kje
bi
ona
bila
.
Ali
samo
vpričo
Malvine
je
Otmar
odkrival
samega
sebe
;
v
družbi
drugih
je
bil
malobeseden
in
zaprt
,
da
ga
nihče
ni
mogel
pregledati
.
Ni
zabavljal
,
ni
grajal
ali
se
prittoževal
na
svet
in
njegov
tek
,
a
tudi
hvalil
ga
ni
,
niti
se
potezal
za-nj
.
Avrelija
je
poskušala
še
nekolikokrati
svoje
napade
na-nj
,
a
vselej
brezuspešno
.
Niti
onega
zadoščenja
jej
ni
bilo
več
uživati
,
da
ga
vidi
presunjega
in
razburjenega
njej
nasproti
,
kakor
je
bil
prvekrati
,
ko
je
občeval
ž
njo
.
Miren
,
hladen
do
preziranja
,
dasi
vedno
uljuden
,
je
občeval
ž
njo
;
ni
se
je
izogibal
,
a
tudi
ne
iskal
;
ni
se
kazal
užaljenega
,
a
tudi
ne
prijaznega
.
A
baš
to
jo
je
dražilo
.
Nič
jej
ni
bilo
zoperneje
,
nego
možje
,
ki
niso
ne
to
ne
ono
,
ne
črni
ne
beli
,
ne
krepostni
ne
opačni
.
Mož
naj
bode
mož
,
to
je
takšen
,
da
ženska
takoj
ve
,
ali
naj
ga
smatra
za
prijatelja
ali
za
neprijatelja
.
Da
je
Otmar
z
Malvino
prijazneji
nego
ž
njo
,
je
bilo
očevidno
in
ni
mu
tega
štela
v
zlo
.
Malvina
je
bila
v
hiši
važna
oseba
,
katero
so
vsi
visoko
čislali
in
spoštovali
;
že
iz
uljudnosti
ne
mogel
bi
on
v
tem
zaostajati
za
drugimi
.
Ali
če
se
pod
to
prijaznostjo
skriva
iskrenejše
čustvo
,
ni
mogla
pri
vsej
svoji
zvijačnosti
in
izvedenosti
iztakniti
.
Nikoli
ni
nič
sumljivega
zapazila
v
njiju
obnašanju
.
Ali
kdo
vé
,
kako
med
seboj
občujeta
,
kadar
sta
sama
?
Ta
skrb
jo
je
zopet
trpinčila
.
Saj
samá
sta
bila
takó
pogostoma
večji
del
dneva
.
Kadar
je
ona
prihajala
v
grad
,
ju
ni
nikoli
našla
doma
,
vedno
sta
bila
kje
med
zelenjem
in
cvetjem
v
zaupnem
pogovoru
.
Ko
bi
ona
mogla
koga
najti
,
ki
bi
ju
skrivoma
opazoval
in
njej
zvesto
poročal
o
vsem
,
kar
zapazi
!
Toda
koga
?
V
hiši
so
službovali
samo
starejši
ljudje
,
kateri
so
bili
že
tam
v
službi
,
ko
je
še
ona
prijateljski
občevala
z
Otmarjem
.
Vsi
so
poznali
njeno
razmerje
z
mladim
gospodarjem
,
vsi
so
njega
pomilovali
,
a
njo
obsojali
.
Zato
ni
mogla
upati
,
da
bi
jej
kdo
hodil
na
roko
,
niti
hlevski
hlapec
Govédar
,
znan
kot
največji
lakomnež
.
Morda
,
da
bi
ga
z
bogatim
darilom
pridobila
za-se
;
a
ko
ne
bi
vendar
sprejel
nje
ponudbe
in
bi
še
povrh
trobil
okoli
o
tej
reči
?
Ne
,
še
te
soblazni
in
tega
poniževanja
noče
doživeti
.
Rajši
počaka
in
bo
prežala
na
ugodno
priliko
.
Nekaj
jej
je
pravilo
,
da
se
kedaj
ponudi
.
Za
krasnim
dnem
je
sledil
še
krasnejši
večer
.
Grajščakinja
je
bila
oni
dan
priredila
izlet
na
štiri
ure
oddaljeno
svojo
pristavo
,
ki
je
stala
na
idiličnem
kraju
sredi
gorá
,
in
kjer
bi
se
dal
uživati
zraven
najboljšega
zraka
in
divnega
razgleda
tudi
najokusnejši
domači
pridelek
smetane
,
surovega
masla
in
sira
.
Izlet
,
kateremu
se
je
pridružilo
nad
dvanajst
povabljencev
,
se
je
bil
izvrstno
sponesel
.
Niti
senca
kake
neprilike
ni
kalila
užitka
onega
dne
,
kar
se
le
prerado
godi
,
kadar
se
kam
podaje
večja
družba
,
da
preživi
nekaj
veselih
uric
.
Vreme
je
bilo
kakor
naročeno
,
gostje
najboljše
volje
,
razgled
čist
in
neomejen
,
zrak
čvrst
in
oživljajoč
,
prigrizki
okusni
in
tečni
.
Dolgo
že
ni
bila
grajščakinja
tako
izvrstne
volje
,
kakoršne
oni
dan
.
Neumorno
je
kazala
in
razkladala
svojim
gostom
vsak
kotiček
,
vsako
posebnost
pristave
,
jih
kratkočasila
z
živahnim
pripovedovanjem
kake
zanimive
dogodbice
,
ki
se
je
tam
bila
prigodila
,
jim
stregla
in
skrbela
v
vsem
,
da
se
je
vsak
čudil
čilosti
in
vztrajnosti
postavne
gospe
.
A
kadar
so
se
povračali
v
mraku
domu
in
so
se
gostje
razšli
,
jo
je
popadla
zato
občutna
utrujenost
.
Ni
hotela
počakati
večerje
,
temveč
takoj
šla
leč
.
Malvino
in
Otmarja
izlet
ni
posebno
utrudil
.
Mladini
,
čilim
ljudem
je
v
okrepčilo
,
kar
je
starejšim
v
trud
.
Da
bi
šla
tudi
že
onadva
počivat
o
lepem
večeru
,
ki
je
obetal
čarobno
noč
,
ni
bilo
misliti
.
Užitek
prijetnega
dneva
naj
dopolnita
s
še
prijetnejšim
večerom
.
Na
vrt
se
podasta
,
da
tam
med
tišino
dremljajoče
prirode
si
odpočijeta
utrujene
ude
in
živce
,
razdražene
od
trudnega
dneva
.
Tako
sta
sklenila
in
tudi
storila
.
To
je
bil
užitek
,
sedeti
na
mehki
priprosti
klopi
,
umetno
napravljeni
iz
prsti
in
malin
,
stoječi
sredi
odprtega
kolobara
prostornega
vrta
,
noge
zakopane
v
zelenje
,
a
oči
imeti
obrnene
v
nebesno
modrino
,
in
tako
izpočivati
lahno
utrujeno
telo
!
Tihotni
veterček
jima
je
pihljal
v
obraz
stotero
različnih
vonjav
,
katere
so
uplivale
enako
nevidnemu
mehkemu
božanju
.
Ponosna
luna
,
ki
je
vzhajala
za
gričem
njima
nasproti
,
stopa
više
in
više
;
že
je
dosegla
vrhunec
svojega
obhoda
.
Nič
več
ne
ostaja
neočito
pod
njenim
jasnim
sojem
,
ki
poljublja
vsako
peerjice
spavajočih
ptičkov
,
vsako
rosno
kapljico
,
trepetajočo
na
listju
in
travah
,
vsako
cvetko
,
vsako
biljko
okrog
!
Kako
praznično
je
bilo
v
prirodi
,
kako
svečano
!
S
svojim
vzgledom
je
ona
vabila
in
vspodbujala
vse
živeče
k
razvedrenju
,
k
sporazumevanju
,
k
sočutstvovanju
!
—
Kako
lep
,
kako
presunljiv
je
ta
nočni
prizor
,
zašepeče
Otmar
z
neko
pobožnostjo
.
—
Ali
tudi
vi
to
občutite
?
A
pred
štirinajstimi
dnevi
ste
trdili
,
da
vas
nič
na
svetu
ne
more
zanimati
,
vam
ugajati
ter
vas
razveseljevati
,
mu
očita
Malvina
nežno
in
vidi
se
jej
,
kako
je
te
njegove
premembe
vesela
.
—
Da
sem
spremenil
svoj
ukus
,
je
le
vaša
zasluga
,
odvrne
on
ginen
.
Brez
vas
ne
bi
se
bil
izvršil
nikoli
z
menoj
ta
ugodni
prevratek
.
Brez
pomisleka
bi
bil
stavil
vsak
čas
svojo
glavo
,
da
se
z
menoj
kaj
enakega
ne
more
več
zgoditi
.
—
Jaz
pa
,
brž
ko
sem
vas
nekoliko
spoznala
,
sem
vedela
,
da
pridete
do
tega
.
Ženske
imamo
v
resnici
nekako
dvovidnost
,
kakor
jo
imajo
sploh
vse
priproste
duše
,
reče
ona
nasmehnivši
se
zadovoljno
.
—
Ako
taka
dvovidnost
prihaja
od
čistosti
mišljenja
in
čustvovanja
,
potem
jo
vi
imate
gotovo
,
odvrne
on
iskreno
.
Čudim
se
sploh
,
da
ste
tako
izvrstna
poznavalka
človeškega
srca
in
presojevalka
človeških
čustev
.
K
temu
treba
vendar
neprestanega
in
vztrajnega
uka
in
pa
nepristranske
logike
.
A
kje
bi
se
vi
bila
v
tem
vadila
,
vi
,
ki
živite
tako
samostanski
,
da-si
tudi
sredi
človeške
družbe
,
da
kdor
vas
opazuje
,
meni
,
da
vi
ne
vidite
niti
ne
čujete
ničesar
,
kar
se
godi
okoli
vas
?
Povedal
je
to
z
neprikrito
navdušenostjo
,
da
je
bilo
iz
njegovega
glasu
jasno
poznati
občudovanje
,
katero
goji
za
njo
.
A
ipak
je
v
tem
navdušenju
zabrenkala
še
druga
struna
,
neka
nepremagljiva
radovednost
,
poizvedeti
kaj
natanje
o
nje
osebi
,
a
posebno
o
nje
preteklosti
.
Kar
je
bil
poizvedel
od
grajščakinje
,
tega
je
bilo
silno
malo
in
mu
ni
zadostovalo
.
—
Vi
pretiravate
,
odvrne
ona
nekoliko
v
zadregi
.
Ne
zabite
,
da
nisem
več
mlada
in
da
sem
torej
imela
in
imam
neprestano
priliko
opazovati
življenje
,
motriti
človeški
značaj
in
ljudi
sploh
.
Baš
tedaj
,
kadar
se
dozdevam
nebrižna
za
vse
,
kar
se
godi
okoli
mene
,
baš
takrat
si
najbolj
ustvarjal
svoje
sodbe
.
Otmar
ni
bil
zadovoljen
ž
njenim
odgovorom
.
Očitno
je
bilo
,
da
se
mu
ona
z
namenom
noče
odkriti
.
Iž
njene
zadrege
je
spoznal
,
da
je
umela
,
kaj
bi
on
rad
zvedel
od
nje
,
in
ta
njena
prikritost
ga
je
nemalo
iznenadila
in
zabolela
.
Saj
se
je
ona
sicer
vedla
odkritosrčno
in
zaupno
proti
njemu
,
kakor
se
more
vesti
človek
samo
s
svojim
najboljšim
prijateljem
;
a
v
tem
,
kar
je
zadevalo
nje
osebo
,
je
bila
nema
in
nepristopna
kot
grob
.
—
Vi
ste
meni
sploh
uganjka
,
je
začel
Otmar
po
dolgem
molku
,
ki
je
sledil
za
njenimi
besedami
,
kakor
da
to
pravi
bolj
sebi
nego
njej
.
Noben
položaj
vam
ni
nejasen
,
nobena
tema
človeških
strastij
vam
ni
neprodirna
.
Veliko
veste
,
a
nikoli
se
s
tem
ne
ponašate
.
Kako
plemenito
je
vaše
bitje
,
kako
blago
!
Bog
nebeški
,
če
sem
že
kot
otrok
imel
izgubiti
mater
,
da
bi
bil
imel
vsaj
sestro
,
vam
enako
blago
,
odkritosrčno
in
ljubečo
!
Kakšen
bi
bil
lahko
postal
človek
!
A
usoda
je
hotela
,
da
sem
preživel
osemindvajset
let
,
ne
da
bi
bil
srečal
žensko
,
ki
bi
vam
le
nekoliko
bila
podobna
.
In
to
je
moja
prava
nesreča
.
Malvina
živo
zarudi
.
—
Kaj
veste
vi
sploh
o
meni
,
da
me
tako
malikujete
?
reče
kakor
vzplašena
.
—
Res
,
malo
vem
,
a
ipak
tudi
veliko
.
Vem
namreč
,
da
ste
ženska
v
pravem
pomenu
besede
,
in
ker
sem
dozdaj
namesto
na
prave
ženske
naletaval
samo
na
premetene
glumačice
ali
brezčutne
punice
,
zato
mi
je
vaša
pridobitev
tem
dražja
in
svetejša
,
se
je
glasil
njegov
odgovor
.
—
Vaše
laskavo
priznanje
mi
je
v
čast
,
ali
vi
mi
pri
tem
postajate
premehki
,
opazuje
Malvina
kot
v
šali
,
dasi
jo
globoka
resnost
,
skoro
enaka
strahu
,
popade
pri
odkritosrčnosti
teh
njegovih
besedij
.
Mehkoba
kakor
trdost
sta
pogubna
,
ako
se
vršite
o
nepravem
času
in
v
preobilni
meri
.
—
A
kako
naj
se
ustavljam
čaru
,
ki
se
mi
dan
za
dnevom
odkriva
v
vaši
osebnosti
?
zakliče
on
navdušen
.
—
Nimam
več
čara
,
temveč
samo
čustvo
,
zašepeče
ona
skoro
bolestno
,
a
samo
iskrenost
tega
čustva
je
mojega
mladega
prijatelja
ozdravila
njegovih
hib
.
—
Vi
me
zovete
prijatelja
?
Ali
sem
res
vašemu
srcu
drag
in
mil
?
zakliče
on
prijetno
razburjen
.
—
Zakaj
vas
je
to
ime
tako
razvnelo
?
se
začudi
ona
.
Menim
,
da
oba
že
dolgo
čutiva
,
da
sva
si
dobra
in
udana
.
—
Zató
,
ker
ljubljenemu
biti
je
vseh
priznavanj
največje
,
izgovarja
se
on
navdušen
ter
hoče
še
nekaj
pristaviti
,
a
ona
mu
to
prepreči
hitro
mu
segši
v
besedo
.
—
Vem
,
reče
mirno
,
(
a
ta
mirnost
ni
bila
pristna
,
temveč
umetna
,
kar
je
izdajala
negotovost
njenega
glasu
)
,
—
in
to
priznanje
tudi
zaslužite
.
Samo
prosila
bi
vas
,
da
se
preveč
ne
ogrevate
za-me
!
Pregloboka
čustva
postajajo
s
časoma
vir
bridkostim
ali
pa
dolžnostim
dvema
položajema
,
katerih
v
najinem
slučaju
celo
ne
potrebujeva
.
Vaše
prijateljstvo
do
mene
,
kakor
moje
do
vas
,
po
preiskreni
udanosti
in
prevelikem
češčenju
ne
sme
postajati
nekakšna
sužnost
,
temveč
naj
se
ono
omejuje
na
sladko
vez
,
ki
naj
bi
nama
bila
samo
v
razvedrilo
in
tešilo
!
—
Ker
tako
modrujete
,
potem
ni
res
,
da
bi
vam
jaz
bil
drag
prijatelj
.
Morda
samo
prijatelj
,
a
ne
drag
,
kar
je
velika
razlika
,
odvrne
on
mračno
.
—
Kako
to
menite
?
vpraša
ona
,
kakor
da
bi
ga
ne
bila
umela
.
—
Ker
se
v
vsakem
čustvovanju
nahajajo
dolžnosti
,
katerih
ni
mogoče
razpravljati
niti
odpravljati
.
V
čem
bi
potem
bivala
ona
sužnost
,
o
kateri
govorite
?
Malvina
postaja
nemirna
,
čimbolj
si
prizadeva
dajati
pogovoru
lahkotni
značaj
,
tem
resnejši
in
kočljivejši
postaja
.
Otmar
je
sploh
nocoj
jako
čuden
.
Prepričana
je
,
da
samo
čarobnost
kraja
in
napetost
utrujenih
živcev
uplivate
na
nenavadno
razpoloženost
mladega
moža
.
—
Ni
utajiti
,
kar
trdite
,
reče
naposled
,
ker
resničnosti
njegovih
besed
jej
ni
moč
odbijati
;
o
tem
predmetu
bi
se
dalo
na
dolgo
in
široko
razpravljati
,
ker
srce
ima
res
svojo
pamet
,
katere
niti
najmodrejši
naš
razum
ne
more
pojmiti
.
Toda
za
danes
napraviva
konec
!
Pozno
je
že
.
čutim
se
utrujeno
.
Vi
ste
tudi
;
od
tod
vaša
razdraženost
.
In
to
rekši
vstane
,
da
ide
.
—
Ne
pojdite
še
,
gospa
,
prosi
on
kot
preplašen
.
Povejte
mi
še
prej
,
toda
odkritosrčno
,
ali
me
res
smatrate
za
prijatelja
,
ali
ste
to
trdila
samo
v
svoji
prijaznosti
in
v
svojem
prizanašanju
do
mene
?
Pobitost
,
ki
se
je
nenadoma
označila
na
njem
,
njegov
ponižni
,
proseči
glas
ganeta
Malvino
do
živega
.
—
Ni
moja
navada
trditi
neresničnostij
,
odvrne
mehko
.
—
Jaz
bi
torej
bil
—
.
—
Moj
najdražji
prijatelj
,
dopolni
ona
tiho
,
in
kri
jej
šine
v
bledo
obličje
,
da
zažarí
.
On
vidi
nje
ljubko
zmedenost
,
vidi
,
kakó
jej
trepečejo
ustnice
,
kakó
se
nje
mrkle
oči
obračajo
k
tlom
,
da
bi
njemu
zakrila
svojo
presunjenost
.
Vse
to
zapazivši
,
se
Otmarju
razjasni
lice
.
Plaho
seže
po
nje
roko
,
katero
mu
ona
prepusti
bolj
iz
nezavednosti
nego
iz
lastne
volje
.
—
Vidim
,
čutim
,
da
ste
mi
dobra
,
reče
na
to
s
hvaležno-radostnim
glasom
.
Tudi
vi
ste
meni
najdražja
,
edina
prijateljica
,
ali
—
samo
prijateljica
je
premalo
,
pristavi
šepetaje
.
Malvina
se
zgane
.
Rudečica
mahoma
izgine
ž
nje
obraza
ter
je
dala
mesto
silni
upalosti
.
Nov
,
mogočen
čut
jo
prešine
ob
enem
s
presunljivo
preplašenostjo
.
—
Pojdiva
,
skrajni
čas
je
že
,
reče
šiloma
,
kot
da
jej
je
govorjenje
postalo
nakrat
mučno
,
in
se
potrudi
osvoboditi
svojo
roko
iz
njegove
,
katera
jo
krepko
drži
.
On
zapazi
,
da
ta
roka
trepeče
kakor
mrzlična
.
Izpusti
jo
počasi
in
se
voljno
udá
nje
želji
.
Počasna
,
tiha
in
zamišljena
,
kot
bi
bila
vzpehana
,
stopata
po
onih
stezicah
,
po
katerih
sta
pred
eno
uro
hodila
čila
,
vesela
in
zgovorna
.
Oni
pomembni
tlačeči
molk
je
nastal
med
njima
,
ki
znači
,
da
razgovornikoma
nekaj
obtežuje
srce
,
česar
si
ne
moreta
ali
si
nočeta
odkriti
.
Obadva
se
nista
čutila
prav
zadovoljna
s
seboj
.
Otmar
si
je
dejal
natihoma
,
da
je
premalo
govoril
,
premalo
izvedel
,
ona
pa
si
je
očitala
,
da
je
preveč
govorila
,
premalo
se
premagovala
.
A
v
mladem
možu
je
bival
danes
neki
uporen
duh
,
ki
je
v
njem
kljuboval
in
ga
vzpodbujal
siliti
v
Malvino
.
Hoče
,
mora
enkrat
izvedeti
kaj
natanje
o
njenem
zakonu
,
posebno
kdo
in
kakšen
je
bil
nje
soprog
,
pa
če
je
bila
srečna
ž
njim
.
Saj
je
občno
mnenje
,
da
njene
nepremagujoče
vzdržljivosti
in
maločutnosti
proti
vsakemu
možkemu
prijateljstvu
je
krivo
samo
veliko
češčenje
spomina
za
rajnkim
možem
.
Kolikokrat
se
je
bil
namenil
,
poizvedeti
pri
njej
,
koliko
in
če
je
kaj
resničnega
na
tem
,
a
vselej
,
ko
se
je
odločil
to
storiti
,
tedaj
mu
vprašanje
ni
hotelo
iz
ust
.
Neko
bridkost
,
srdu
podobno
,
je
začutil
vselej
,
če
je
samo
mislil
,
da
bi
bila
to
resnica
;
saj
pri
njenem
blagem
značaju
in
vzvišenem
čustvovanju
ne
bi
to
bilo
kaj
posebnega
.
A
baš
to
prepričanje
ga
je
vznemirjalo
in
razburjalo
.
Kako
sem
otročji
,
je
dejal
čestokrat
sam
sebi
,
a
premagovati
pač
ni
mogel
svoje
nevolje
.
Nenadoma
se
ustavi
sredi
pota
.
Ona
se
temu
začudi
,
a
ustavi
se
tudi
.
—
Ali
ste
kaj
pozabili
ali
izgubili
?
popraša
ona
skrbno
.
—
Izgubil
ničesar
,
a
pozabil
pač
,
pozabil
vas
prašati
,
če
je
bil
vaš
kratkodobni
zakon
srečen
,
hiti
on
z
besedo
,
da
ga
ne
bi
zopet
prevzela
ona
nerazumljiva
mu
bojazen
.
Malvina
zadregeče
.
Vsakega
vprašanja
bi
bila
v
tem
trenotju
pričakovala
,
samo
tega
ne
.
—
Kako
prihajate
zdaj
do
te
misli
?
se
začudi
ona
neprijetno
zadeta
.
—
Da
bi
se
bila
še-le
zdaj
v
meni
izcimila
ta
misel
,
menite
,
gospa
?
zavrne
on
.
Odkar
vas
poznam
,
sililo
je
to
vprašanje
v
meni
na
dan
,
a
nisem
si
upal
.
Zdelo
se
mi
je
presmelo
in
predrzno
.
A
vez
,
ki
sva
jo
nocoj
med
seboj
sklenila
,
vez
iskrenega
prijateljstva
,
mi
dovoluje
zdaj
nekaj
več
svobodnosti
.
Evo
sadú
moje
brezmiselnosti
!
si
misli
Malvina
,
hudujoča
se
na
sebe
.
Kako
da
sem
nocoj
tako
malo
modra
,
tako
zmočena
?
—
Kakšno
naj
ima
za
vas
to
zanimanje
,
kar
je
že
davno
minulo
?
reče
ona
naposled
,
čim
bolj
vznemirjena
.
—
Ali
niste
moja
prijateljica
?
očita
jej
on
užaljen
.
Ona
se
za
trenotek
zamisli
.
—
Da
sem
na
to
pozabila
,
oprostite
,
reče
na
to
.
Res
,
pravico
imate
do
tega
vprašanja
;
dolžna
sem
vam
odgovora
.
Moj
zakon
ni
bil
srečen
,
pristavi
zamolklo
.
Otmarju
zažari
okó
.
—
In
—
njega
—
soproga
—
ste
močno
ljubila
?
zamrmra
s
povešeno
glavo
,
s
poluzaprtimi
usti
,
z
vidno
zopernostjo
.
—
Ne
govoriva
več
o
tem
;
vsaj
nocoj
ne
,
reče
ona
jako
resno
,
skoro
z
ukazovalnim
glasom
.
—
V
srcu
se
nahajajo
prostori
,
ki
se
ne
dadó
in
se
ne
smejo
odkrivati
.
Povedala
sem
vam
dovolj
,
dà
,
preveč
v
onem
kratkem
odgovoru
.
On
ne
sili
več
v
njo
.
Ko
se
kmalu
potem
pri
vhodu
vrta
poslavljata
,
zre
takó
dolgo
za
njo
,
dokler
se
nje
lahkotna
prikazen
ne
izgubi
med
veznimi
oboki
gradú
.
Srečen
mož
,
ki
bi
si
znal
pridobiti
nje
ljubezen
!
vzdihne
pri
tem
.
—
Brž
ko
je
Malvina
prišla
v
svojo
sobo
,
je
dala
dušek
svoji
nezadovoljnosti
s
seboj
v
dolgo
trajajočem
tihem
joku
.
Vse
nje
življenje
in
ž
njim
vse
prestane
borbe
in
bolesti
se
ena
za
drugo
uvrstijo
pred
duševnimi
nje
očmi
:
hude
bolesti
nje
nesrečnega
zakona
,
skeleče
rane
,
prizadete
po
trdosrčnem
,
ničvrednem
soprogu
,
zaradi
katerega
jo
dozdaj
še
nikoli
ni
vznemirjala
misel
,
da-li
še
on
živi
ali
ne
.
Nocoj
pa
se
je
neštetokrat
mučno
vprašala
,
a
nihče
jej
ni
znal
odgovoriti
.
Je-li
oni
na
bregu
najdeni
utopljenec
,
dozdevni
ubeglec
in
hudodelec
,
bil
nje
mož
Leopold
ali
ne
?
In
je-li
ona
res
vdova
ali
ne
?
—
Drugi
dan
sta
sedela
pri
zajtrku
grajščakinja
in
Otmar
sama
.
Malvina
se
je
oproščala
po
služkinji
,
češ
,
da
je
nekoliko
betežna
.
—
Kakšne
pa
dobivaš
vesti
z
Grškega
?
poizveduje
grajščakinja
,
potem
ko
se
je
dolgo
pomenkovala
s
pastorkom
o
različnih
stvareh
;
kedaj
mislijo
odpotovati
tvoji
tovariši
v
domovino
?
Tvojega
služabnika
,
znamenitega
Johna
,
ti
še
vedno
ne
pošljejo
sem
.
Glej
,
da
se
ti
na
zadnje
še
ne
izneveri
ter
si
ne
poišče
drugega
gospodarja
.
Saj
veš
,
da
česar
smo
najbolj
veseli
,
to
se
nam
najraje
pozgubi
.
—
Baš
včeraj
sem
dobil
pismo
,
v
katerem
mi
naznanjajo
tovariši
,
da
ta
teden
odrinejo
proti
domu
.
Johna
mi
potem
še
isti
dan
dopošljejo
,
ko
zapustijo
Grško
.
Pišejo
mi
tudi
,
da
John
vedno
poprašuje
po
svojem
novem
gospodarju
in
bi
se
mi
rad
že
pridružil
.
Prikupil
sem
se
mu
menda
,
kakor
on
méni
.
—
Dolgo
so
se
mudili
na
Grškem
,
nadaljuje
Otmar
,
da
sploh
nekaj
govori
.
Silno
se
danes
dolgočasi
v
grajščakinjini
družbi
;
ne
ve
,
ali
vsled
nezanimivih
pogovorov
,
ali
ker
pogreša
Malvinino
pričujočnost
,
katere
se
je
takó
privadil
,
da
se
mu
brez
nje
dozdeva
vse
tuje
,
vsak
govor
prazen
,
celo
on
sam
drugačen
človek
.
—
Njim
se
je
najbrž
godilo
,
kakor
meni
zdaj
doma
:
čimdalje
se
tu
mudim
,
tem
bolj
se
mi
kraj
prikupuje
in
tem
težja
mi
postaja
misel
na
odhod
.
—
A
kakor
s
kraji
,
enako
se
godi
tudi
z
osebami
:
čimdalje
bivajo
v
naši
bližini
,
čim
bolj
občujemo
ž
njimi
,
tem
bolj
se
nam
omilijo
,
odvrne
grajščakinja
,
ki
se
mu
je
hotela
laskati
.
Odkar
je
videla
Otmarja
imovitega
in
uglednega
vsled
dedščine
in
se
jej
ni
bilo
več
bati
,
da
bi
jo
kedaj
nadlegoval
z
denarnimi
zahtevami
in
drugimi
sitnobami
,
ga
je
osipavala
s
prijaznostimi
in
uljudnostimi
.
Vsako
željo
mu
je
čitala
z
obraza
,
postrežen
in
čislan
je
bil
od
nje
in
vseh
domačinov
bolj
nego
si
je
sam
želel
.
Ničesar
ni
pogrešal
na
mačihinem
domu
,
kar
bi
ga
moglo
zadovoljevati
.
—
Ni
ti
še
treba
zapuščati
domovino
,
nadaljuje
ona
z
najprikupnejšim
glasom
;
meni
in
Malvini
si
postal
drag
sodrug
.
Čimdalje
ostaneš
pri
nama
,
tem
ljubše
nama
bode
.
—
Ako
dovolite
,
in
ako
vam
moja
prisotnost
ni
v
nadlego
,
prosil
bi
,
da
smem
izkoriščati
vašo
gostoljubnost
,
odvrne
Otmar
živahno
.
—
Kakor
bi
trenilo
ga
je
zapustila
mlačnost
,
ki
ga
je
dozdaj
imela
v
svoji
oblasti
.
Nenadoma
je
postal
zgovornejši
,
prijaznejši
,
kot
bi
se
bilo
razmerje
med
njim
in
grajščakinjo
nakrat
spremenilo
.
—
Kaj
je
treba
še-le
vprašati
dovoljenja
?
zavrne
ona
.
Ali
ni
moje
domovje
tudi
tvoje
?
—
Pravi
,
trajni
njega
gospodar
bodeš
vendar-le
ti
.
Jaz
sem
takó
rekoč
le
začasna
oskrbnica
.
Grajščakinja
je
bila
prepričana
,
da
se
je
s
svojimi
skromnimi
besedami
Otmarju
zelo
prikupila
.
Prikupila
se
mu
je
tudi
,
toda
ne
zaradi
onih
praznih
običajnih
fraz
,
katere
niso
imele
za-nj
nobene
veljave
,
temveč
zato
,
ker
sme
podaljšati
svoje
bivanje
na
gradu
,
ne
da
bi
s
tem
vzbujal
njeno
nevoljo
,
kakor
se
je
bal
,
da
bode
.
Bil
jej
je
zaradi
tega
jako
hvaležen
.
Otmar
vstane
.
—
Dovolite
,
da
se
poslovim
,
reče
na
to
.
Moji
živci
so
tudi
nekoliko
napeti
;
na
zrak
si
želim
,
da
si
jih
okrepčam
.
—
Jaz
se
pa
danes
čutim
jako
dobra
;
niti
znamenja
včerajšnje
utrujenosti
ni
več
v
meni
,
ker
sem
se
do
dobrega
naspala
,
se
pohvali
ona
.
A
ti
si
najbrž
po
svoji
slabi
navadi
še
dolgo
bedel
po
noči
in
čital
.
Pa
le
pojdi
na
prosto
,
dokler
vročina
ne
pritiska
;
solnce
bode
danes
peklo
,
vsa
znamenja
kažejo
.
Otmar
si
ni
pustil
dvakrat
reči
.
Že
je
stal
pri
vratih
,
da
bi
odšel
.
Kar
ga
grajščakinja
pozove
.
—
En
trenotek
še
počakaj
,
Otmar
;
prošnjo
imam
do
tebe
.
—
In
ta
bi
bila
?
pozveduje
on
radovoljno
.
—
Na
našem
posestvu
na
Solnograškem
je
umrl
že
pred
mesecem
dnij
stari
oskrbnik
.
Novega
sem
najela
,
moža
v
najboljših
letih
,
ki
dela
utis
jako
umnega
človeka
.
Gorko
mi
je
bil
priporočan
od
ravnatelja
inomoške
poljedelske
šole
kot
izurjen
in
kaj
izveden
v
vseh
gospodarskih
in
poljedelskih
strokah
.
Novi
oskrbnik
mi
je
pisal
te
dni
in
prosil
,
da
bi
si
hotela
ogledati
posestvo
,
predno
nastopi
svojo
službo
.
Piše
mi
,
da
je
posestvo
jako
v
neredu
in
da
pri
njem
,
kakor
sploh
pri
domu
in
pri
gospodarskih
poslopjih
bi
trebalo
marsikaterih
popravkov
in
spremembe
.
Stari
oskrbnik
je
pač
zadnja
leta
zaradi
bolehavosti
vse
močno
zanemarjal
,
česar
mu
ni
zameriti
.
Za
to
potovanje
bi
potrebovala
nekaj
dnij
časa
in
pa
,
kar
je
najneprijetnejše
,
mnogo
sitnob
in
trudov
,
ker
posestvo
leži
daleč
od
železnice
in
ni
poštnih
zvez
.
Nič
se
ne
čutim
za
to
razpoloženo
,
kolikor
je
tudi
stvar
potrebna
.
Težo
let
že
močno
čutim
,
posebno
v
veliki
vročini
,
kakoršna
je
nenadoma
nastala
te
dni
.
I
no
,
pa
saj
menda
uganeš
,
kaj
bi
rada
.
—
Da
bi
jaz
šel
namesto
vas
?
—
Jako
rad
;
le
dan
določite
,
pripravljen
sem
vsaki
čas
,
odgovori
Otmar
postrežljivo
,
vesel
,
da
more
tudi
on
za
njo
nekaj
storiti
.
Nikoli
ni
iskal
njenega
prijateljstva
,
a
zdaj
si
ga
je
želel
.
Sam
ni
prav
vedel
,
zakaj
,
a
bilo
je
tako
,
—
Čim
preje
tem
bolje
,
meni
ona
zadovoljna
.
—
Prav
,
recimo
torej
,
da
že
jutri
;
ali
vam
je
prav
?
—
Jutri
torej
.
Hvala
že
naprej
,
Otmar
;
veliko
uslugo
mi
napraviš
,
za
katero
sem
ti
res
hvaležna
.
Kmalu
potem
se
je
Otmar
sprehajal
po
senčatih
drevoredih
gaja
.
Šel
je
mimo
klopi
,
kjer
je
navadno
posedoval
več
ur
vsaki
dan
po
daljšem
jutranjem
sprehodu
z
Malvino
,
izpočivaje
od
lahne
utrujenosti
zdravega
sprehoda
.
Ona
se
je
pri
tem
bavila
z
ročnim
delom
,
mej
tem
ko
je
on
glasno
čital
iz
časopisa
ali
iz
kake
zanimive
knjige
.
Ko
jima
je
bilo
dovolj
svetovnih
novostij
,
sta
zaplela
pogovor
,
v
katerem
sta
zaupno
menjala
svoje
misli
in
razloge
.
Razgovor
je
navadno
začenjal
z
razpravljanjem
predmeta
,
o
katerem
sta
bila
nasprotnih
mislij
,
a
vselej
je
končaval
z
vzajemnim
sporazumljenjem
.
Ta
del
dneva
,
predpoldnevni
,
jima
je
bil
najljubši
,
baš
zaradi
teh
nemotenih
,
v
miru
in
prijateljskem
soglasju
prežitih
ur
,
mej
tem
,
ko
so
popoldne
navadno
prihajali
gostje
in
nista
nikoli
bila
sama
.
Otmar
je
vedel
,
da
danes
ne
bo
Malvine
k
preljubljenemu
sestanku
;
zato
se
ni
hotel
muditi
pri
oni
klopi
,
temveč
menil
si
izbrati
drugi
del
gaja
za
sprehod
in
počitek
.
Zdelo
se
mu
je
,
da
drugje
bode
lože
prenašal
odsotnost
drage
prijateljice
nego
tam
.
Zato
krene
naprej
.
A
že
med
potoma
se
vrne
nazaj
.
Nekaj
ga
je
vleklo
v
oni
zakotni
drevored
,
na
ono
predrago
klopico
.
Kaj
dela
navada
,
dejal
si
je
,
ko
se
željno
spusti
na
omenjeni
sedež
,
zroč
z
otožnim
,
a
polnočutim
pogledom
na
prazen
prostor
,
kjer
je
navadno
sedevala
Malvina
.
Tako
sem
vajen
prebiti
te
ure
dneva
na
tem
mestu
,
da
bi
jih
drugod
ne
mogel
,
ne
da
bi
se
pri
tem
čutil
nezadovoljnega
.
Nekaj
časa
se
uda
popolnemu
počitku
.
Glavo
nasloni
nazaj
,
noge
potegne
pred
se
,
gleda
okoli
sebe
,
ne
da
bi
kaj
določnega
videl
ali
mislil
,
brez
polno
zavestnega
mišljenja
.
Še-le
črez
nekaj
časa
seže
v
žep
po
vsakdanji
časopis
in
ga
prebira
brez
prave
volje
.
Povsod
začne
čitati
,
a
nikjer
ne
dočita
.
Politika
ga
dolgočasi
,
domače
novosti
ga
ne
zanimajo
,
učeni
podlistek
—
ne
,
tudi
ta
mu
danes
ne
tekne
.
Vajen
ga
je
bil
čitati
v
dveh
,
tudi
tedaj
,
če
je
bilo
še
tako
suhoparno
čitanje
;
danes
mu
je
postajalo
neprebavljivo
.
Prečita
ga
raje
jutre
v
Malvinini
družbi
.
Ali
res
,
jutri
njega
ne
bode
doma
.
Da
li
bode
Malvini
do
popoldneva
bolje
,
da
bi
se
prikazala
?
Ne
hotel
bi
podati
se
na
pot
,
ne
pozdravivši
jo
.
Raje
odloži
odhod
na
drugi
dan
.
—
Čudovito
,
kako
mu
je
ta
ženska
,
ne
da
bi
vedel
kedaj
ne
kako
,
postala
vse
na
svetu
!
V
njej
so
se
združevala
vsa
njegova
čustva
,
ki
so
kedaj
klila
in
poganjala
,
a
nikoli
se
ne
razvila
v
njegovi
neutešeni
duši
,
ono
prvo
nežno
hrepenenje
po
sočustvu
,
katerega
je
njegova
mladostna
duša
toliko
pogrešala
,
sveto
ljubav
gorečih
dvajsetih
let
ter
navdušenje
in
blago
stremljenje
dozorele
dobe
.
Njemu
,
ki
je
bil
rano
izgubil
mater
,
ki
ni
imel
sestre
niti
ljubljenke
,
vredne
duševnega
in
nravnega
češčenja
,
je
postala
Malvina
neki
cilj
hrepenenja
.
A
kako
naj
bi
imenoval
čustvo
,
ki
ga
je
gonilo
k
njej
?
—
Prijateljstvo
?
Spoštovanje
?
—
Ne
,
ti
imeni
sta
bili
izvestno
prehladni
proti
temu
,
kar
je
čutil
za
njo
.
Morda
—
ljubezen
?
—
Ni
si
vedel
odgovora
,
kajti
pri
njem
je
bilo
to
,
kar
je
dozdaj
imenoval
ljubezen
,
samo
trma
.
A
za
Malvino
je
čutil
neko
češčenje
,
neko
obožavanje
,
ki
je
dajalo
njegovemu
čustvu
nekaj
vzvišenejšega
.
In
ko
bi
res
bila
ljubezen
?
—
Potem
,
o
,
potem
—
ni
smel
dalje
misliti
,
čutil
se
je
ginjenega
,
srečnega
,
hvaležnega
.
Srce
mu
vznesenosti
urneje
bije
,
oči
mu
postanejo
vlažne
.
Zdaj
ve
,
zakaj
se
mu
je
nenadoma
ta
svet
zdel
lep
,
ljudje
prenosljivi
,
življenje
prijetno
,
priroda
pa
neprimerno
čarobna
,
da
se
je
dovolj
ne
more
nagledati
:
ker
ljubi
!
Ljubezen
igra
znamenito
ulogo
:
ona
daje
sijaj
zvezdam
,
vonjavo
cvetkam
,
milobo
duši
!
Rahlo
stopicanje
ga
predrami
.
Kvišku
skoči
,
še
predno
pogleda
,
kdo
da
gre
.
Kdo
drug
naj
bi
tudi
prišel
o
tej
navadni
uri
,
na
ta
znani
prostor
,
nego
ona
,
na
katero
je
baš
mislil
?
Ni
se
motil
.
Malvina
je
kmalu
stala
pred
njim
.
Otmar
je
prvi
trenotek
kakor
osramočen
.
Na
ogorelih
licih
mu
prijetna
iznenadjenost
privabi
temno
rudečico
.
Njej
ni
to
ušlo
,
a
dela
se
,
kakor
da
ne
zapazi
ničesar
.
Po
prijaznem
pozdravu
oprošča
z
navadnim
glasom
svojo
nepričujočnost
pri
zajutrku
.
Po
težko
prebiti
noči
se
je
čutila
v
jutro
slabo
razpoloženo
in
se
je
torej
bala
,
da
ne
bi
postala
neprijetna
nje
družba
.
Sedaj
jej
je
bolje
.
Vsede
se
na
klop
,
ureja
svoje
ročno
delo
z
največjo
dušno
mirnostjo
,
da-si
se
sama
čuti
zmedeno
.
Kar
se
jej
je
bilo
od
sinoči
sem
oglašalo
v
duši
,
ali
bolje
rekoč
,
nova
podoba
,
v
kateri
se
jej
je
nenadoma
prikazalo
njeno
prijateljstvo
do
Otmarja
,
napolnjuje
jej
srce
z
grozo
in
vzplašenostjo
,
a
ob
enem
z
nepopisno
radostjo
.
Oba
prijatelja
tedaj
nista
bila
drug
do
drugega
menj
presunjena
,
ko
sta
se
zagledala
,
da-si
je
Malvina
znala
bolje
zakrivati
svoje
notranje
stanje
od
njega
.
Ko
sta
spregovorila
nekaj
malovažnih
besed
,
sta
dobila
ravnodušje
.
A
beseda
jima
vendar
ni
tekla
gladko
in
neprisiljeno
,
kakor
sicer
.
Otmarja
je
to
bolelo
,
posebno
ker
je
ona
bila
tega
kriva
.
Srčno
rad
bi
bil
želel
zaplesti
ž
njo
zaupen
,
prisrčen
pogovor
,
a
ona
ga
ni
vzpodbujala
k
temu
,
temveč
mu
še
to
zabranjevala
.
Njene
lepe
,
globokočutne
oči
,
katere
so
se
sicer
med
pogovorom
,
kakor
med
delom
,
tako
rade
in
prijazno
ozirale
na
prijatelja
,
so
danes
uglobljene
v
delo
,
vedno
skrite
pod
senco
dolgih
trepalnic
.
A
on
ni
nikoli
toliko
hrepenel
po
njih
sijaju
,
kakor
baš
danes
!
Tudi
njeno
lice
se
mu
dozdeva
bledeje
,
resneje
.
Resnoba
in
odločnost
sta
bili
sicer
značilni
črti
njenega
obraza
,
da
ju
ni
prevladala
neka
prisrčna
miloba
,
a
nikoli
še
je
ni
videl
tako
revne
,
dejal
bi
bil
skoro
tako
stroge
,
kakor
danes
.
Delala
je
utis
človeka
,
ki
ima
izpolnjevati
težko
dolžnost
in
katerega
volja
to
izvršiti
je
neupogljiva
kot
jeklo
.
—
Prijateljica
Malvina
,
jaz
vas
danes
več
ne
poznam
,
reče
on
naposled
,
nezmožen
več
prenašati
tega
prisiljenega
,
med
njima
še
nikoli
tako
hladnega
pogovora
.
Kje
so
danes
ostale
vaša
prijaznost
,
vaša
prisrčnost
in
dobrohotnost
,
s
katero
ste
me
doslej
toliko
osrečevala
?
Sem
vas
li
morda
užalil
?
Ali
niste
z
menoj
zadovoljna
?
—
Za
Boga
,
govorite
!
Vaša
beseda
,
še
tako
ostra
,
me
bo
manj
bolela
nego
vaš
mrzli
molk
.
Nepopisno
žalosten
je
bil
glas
,
s
katerim
je
to
povedal
,
a
še
žalostneji
pogled
,
ki
je
pri
tem
odseval
iz
njegovih
nemirnih
,
globokih
očij
.
Ona
tega
pogleda
ni
videla
,
a
pri
njegovih
očitajočih
,
toliko
bolest
izražajočih
besedah
jame
jej
srce
močneje
utripati
.
Težki
vzdih
jej
uide
iz
prs
.
Privzdigne
oči
.
Spogledata
se
.
Na
to
hoče
nekaj
odvrniti
,
a
Otmar
jej
ne
pusti
do
besede
.
Videl
je
solze
v
njenih
očeh
,
in
menil
videti
ljubezen
.
Boji
se
,
da
bi
se
nje
odgovor
ne
,
strinjal
s
tem
,
kar
so
nehoté
izdajale
njene
oči
.
Saj
so
se
nje
usta
držala
tako
bridko
,
kot
da
hočejo
izreči
hudo
obsodbo
,
ne
pa
upa
polno
tolažbo
.
Hitro
se
primakne
bliže
,
skloni
se
nekoliko
nad
njo
in
s
povešenimi
očmi
,
kot
bi
s
svojo
izjavo
učinil
hud
prestopek
,
boječe
zašepeče
:
Ljubim
vas
toliko
,
toliko
...!
Ona
se
zgane
.
—
Zakaj
ste
to
izrekli
?
odvrne
žalostno
.
Bila
sva
srečna
tudi
tako
,
a
vi
ste
to
srečo
pregnali
za
vselej
.
Otmar
,
Otmar
,
kaj
ste
storili
?
—
Kaj
sem
storil
?
odvrne
on
z
živahnim
,
malo
da
ne
radostnim
glasom
,
ki
se
je
tako
malo
strinjal
ž
njenim
obupnim
glasom
.
—
Zdaj
,
ko
je
bil
izrekel
usodepolno
besedo
,
se
je
čutil
pogumnejšega
.
—
Storil
sem
,
kar
bi
storil
vsak
pošten
človek
:
povedal
resnico
.
—
A
ta
resnica
ni
na
pravem
mestu
.
Oh
,
da
ne
bi
je
bili
nikoli
povedali
!
odvrne
ona
ter
vstane
s
klopi
zmedena
,
vznemirjena
,
kot
da
ne
ve
,
kaj
jej
je
storiti
.
Čuti
,
da
če
tudi
morda
ni
najmodreje
,
gotovo
pa
bi
bilo
najpošteneje
,
ko
bi
mu
ona
zdaj
odkrila
vso
zgodbo
svojega
zakona
,
posebno
da
bi
poudarjala
možnost
,
da
nje
mož
še
tava
med
živečimi
.
S
tem
bi
z
enim
mahom
zatrla
neutemeljene
upe
,
katere
morda
goji
ž
njo
...
Toda
z
upanjem
je
propalo
gotovo
tudi
njiju
prijateljstvo
,
česar
si
pa
ona
vendarle
ne
želi
.
Zato
se
ne
more
določiti
,
da
bi
to
storila
.
Silno
se
jej
smili
on
.
Prepričana
je
,
da
bi
grozno
trpel
.
Boji
se
tudi
,
da
se
ne
bi
on
potem
v
zdvojenosti
povrnil
k
prejšnjemu
zanikarnemu
življenju
.
Če
ga
pa
polagoma
od
sebe
odvrne
,
upa
mu
tudi
zanaprej
veljati
za
prijateljico
.
In
da
bi
ona
kot
taka
na-nj
vedno
blagonosno
uplivala
,
ve
za
gotovo
.
In
potem
,
kdo
ve
—
—
ne
,
ne
,
prenagliti
se
ne
sme
s
svojim
razodevanjem
.
Ko
ona
vstane
,
vstane
tudi
on
,
a
pri
tem
silno
zabledel
.
Menil
je
,
da
ga
hoče
zapustiti
,
in
to
bi
za-nj
bil
največji
dokaz
njene
neobčutnosti
in
prezirnosti
.
—
Malvina
,
zakliče
s
trepetajočim
glasom
,
ne
odhajajte
še
,
dajte
,
da
opravičujem
svojo
drznost
,
ako
je
bila
drznost
,
da
sem
vam
priznal
svojo
ljubezen
,
ter
da
dopolnim
svojo
prošnjo
do
vas
.
Da
sem
se
iz
malovrednega
človeka
spremenil
v
vrednega
,
je
vaša
zasluga
.
Vi
ste
me
iztrgali
iz
mojega
nečastnega
životarenja
in
me
priveli
na
pravi
pot
življenja
.
Ne
zapuščajte
me
zdaj
;
dovršite
svoje
blago
delo
;
ostanite
kot
obramba
v
moji
bližini
,
vedno
na
moji
strani
,
večno
moja
,
postanite
moja
soproga
!
—
Vaša
soproga
?
Kaj
pravite
!
Vi
sanjate
,
Otmar
!
zakliče
ona
vzgrožena
,
in
nekaj
trenotkov
je
videti
kot
da
je
okamenela
.
Pri
tem
jej
vsa
kri
gine
iz
obličja
ter
se
začne
tresti
.
Hoče
še
nekaj
pristaviti
,
hoče
zbežati
,
a
moči
jo
zapustijo
,
da
se
zgrudi
na
klop
,
pokrivaje
si
zavzeto
lice
z
rokama
.
—
Malvina
,
zašepeče
on
z
votlim
,
negotovim
glasom
;
moje
snubljenje
vas
je
tako
prevzelo
?
Kaj
to
pomeni
?
Da-li
res
ne
bi
bila
nikoli
čutila
,
da
vas
ljubim
,
neizmerno
,
čez
vse
ljubim
,
kakor
dozdaj
še
nobene
stvari
na
svetu
?
Da
ne
bi
bila
spoznala
,
da
živim
samo
v
vas
in
za
vas
,
da
ste
mi
postala
neizogibna
?
—
Kadar
vas
pogrešam
,
pogrešam
vsega
!
Življenje
postaja
mi
prazno
in
ničevo
,
kakor
ondaj
,
ko
vas
še
nisem
poznal
.
Pa
da
bi
me
res
hotela
spet
pahniti
v
mojo
nesrečo
?
Ona
vstrepeče
.
Z
zmedenimi
očmi
in
trepetajočimi
koleni
,
kakor
da
se
je
predramila
iz
težke
sanje
,
zamrmra
:
—
Bog
mi
je
priča
,
da
nikoli
nisem
tega
ne
čutila
,
ne
slutila
.
Vedela
sem
,
da
ste
mi
dober
,
da
me
ljubite
,
a
ne
na
ta
način
in
s
tem
smotrom
.
—
In
kako
naj
bi
vas
ljubil
,
draga
,
ako
ne
po
najnaravnejšem
in
najpostavnejšem
načinu
?
—
Vi
ste
svobodna
,
jaz
tudi
;
jaz
vas
ljubim
,
vi
,
kakor
upam
,
mene
tudi
.
Kaj
je
naravneje
,
nego
da
postaneva
srečna
dvojica
?
—
To
je
nemogoče
,
Otmar
,
zaječí
ona
.
Vi
niste
svoboden
,
kakor
menite
.
Vaše
ime
,
vaš
družbenski
ugled
,
vaše
dostojanstvo
vam
zavezujejo
voljo
,
srce
in
rokó
.
Ženska
priprostega
imena
,
družbenica
vaše
matere
,
ne
more
postati
vaša
zakonska
družica
.
—
Jaz
sem
neodvisen
in
svoboden
vsake
zunajnje
oblike
,
odgovori
on
ponosno
.
Kaj
meni
svet
,
kadar
me
stane
mojo
srečo
?
Odgovoren
pa
nisem
nikomur
nego
lastni
vesti
.
Ravnati
hočem
samo
po
svojem
srcu
in
razumu
.
—
Ne
zabite
,
da
razven
povedanih
ovir
ni
nič
manj
važno
tudi
to
,
da
sem
starejša
od
vas
,
in
torej
za
vas
prestara
,
ugovarja
ona
in
premišljuje
,
da-li
ne
najde
še
kateri
tehtni
razlog
,
s
katerim
bi
ga
odvrnila
od
nesrečne
njegove
nakane
.
—
Ali
nimate
drugih
pomislekov
?
se
nasmehne
on
.
Bal
sem
se
,
da
porečete
,
da
sem
jaz
vam
premlad
,
ker
poln
slabostij
in
nepopolnostij
.
In
tedaj
bi
vam
bil
odpustil
pravični
vaš
izgovor
.
Ne
tajim
,
da
vi
duševno
ne
stojite
nad
manoj
.
Vem
,
da
bodete
še
dolgo
morali
ukazovati
,
podučevati
,
a
jaz
učiti
se
,
a
to
me
nikakor
ne
ponižuje
,
zato
ker
vas
ljubim
,
ker
poznam
in
cenim
vašo
vrednost
,
kakor
poznam
in
obsojam
svojo
nepopolnost
.
Ne
govorite
torej
o
razliki
let
,
ne
ponižujte
vzvišeno
združevanje
dveh
duš
s
tako
prostaškim
izgovorom
ter
recite
,
da
hočete
postati
moja
...!
—
To
je
nemogoče
,
prijatelj
moj
,
povem
vam
še
enkrat
s
polnim
prepričanjem
,
da
je
nemogoče
,
odgovori
ona
z
glasom
,
kateri
je
le
z
uporno
silo
uravnala
,
da
se
je
vsaj
navidezno
glasil
kot
miren
.
Vi
ne
premišljujete
svojih
besed
,
narekovanih
od
napete
domišljije
,
od
svojega
pregorkega
srcá
.
Mladi
ste
in
nehote
prezirate
marsikaj
.
Ne
da
bi
dvomila
o
resničnosti
vaših
čustev
in
vašega
poštenega
namena
.
Vem
,
da
sem
vam
v
tem
trenotju
črez
vse
draga
in
da
bi
za-me
žrtvovali
,
ako
bi
trebalo
,
tudi
življenje
.
Ali
kako
bi
bilo
v
bodočnosti
?
Ali
kako
tedaj
,
kadar
bi
sikanje
sveta
odzvalo
poetični
sijaj
,
ki
razsvetljuje
vašo
navdušenost
?
Tedaj
—
in
to
pride
v
kratkem
—
ko
bodem
jaz
že
vela
,
a
vi
bodete
še
v
cvetu
svoje
možke
dobe
...?
—
Malvina
,
Malvina
,
ne
govorite
mi
o
mladosti
,
o
lepoti
,
zavrne
on
vznemirjen
.
Vi
ste
lepa
in
ostanete
lepa
,
dokler
živite
,
kar
sama
veste
.
Čar
vaše
lepote
,
nežnost
in
prikupljivost
pri
vas
nikoli
ne
zaideta
.
O
tem
sem
prepričan
.
Pa
da
bi
se
odpovedala
bodoči
sreči
samo
zato
,
ker
sem
se
slučajno
narodil
za
vami
?
Tako
malo
moder
,
menim
,
ni
najin
duh
,
da
bi
se
oziral
na
take
malenkosti
!
O
,
pa
to
so
sami
prazni
izgovori
,
pristavi
z
bolestno
sumljivostjo
.
Kdor
ljubi
,
ne
razpravlja
.
Poznam
vas
predobro
,
da
ne
bi
vedel
,
kako
malo
držite
do
zunajnosti
.
Vi
vendar
navadno
gledate
na
jedino
notranjo
ceno
človeka
.
In
tu
biva
uzrok
,
da
odklanjate
mojo
ponudbo
!
Nisem
vas
vreden
!
Kar
prijatelju
prizanašate
,
to
ne
bi
soprogu
...
Pri
teh
besedah
se
ona
ozré
na-nj
z
nepopisno
mučnim
pogledom
.
Koliko
bi
bil
Otmarju
ta
pogled
razodel
,
da
ga
je
videl
;
a
ni
ga
,
ker
je
srpo
gledal
pred
se
.
Odvrnila
pa
mu
ni
ničesar
.
Kaj
naj
bi
mu
tudi
bila
?
Ali
naj
mu
pové
,
kako
veliko
krivico
jej
dela
s
svojo
neutemeljeno
sumnjo
?
Ali
potem
ne
bi
razdraženega
in
tesnobnega
pogovora
več
bilo
konca
,
a
skrajni
čas
je
že
,
da
preneha
.
In
ker
konec
,
bodisi
na
ta
ali
oni
način
,
ne
more
njega
zadovoljiti
,
je
pač
vsejedno
,
ako
on
trpi
,
menéč
,
da
ga
ona
ne
smatra
vrednega
kot
svojega
soproga
,
ali
pa
če
izve
,
da
mu
ona
ne
more
postati
soproga
in
pa
zakaj
da
ne
.
Še
nekaj
trenotkov
je
čakal
Otmar
odgovora
.
Pri
vsem
tem
,
da
ga
vznemirja
ona
mučna
sumnja
,
vendar
ne
more
prav
verjeti
,
da
bi
ona
,
tako
blaga
,
tako
prizanesljiva
,
tako
blagosrčna
in
ljubezniva
ne
usmilila
se
skesanega
grešnika
in
bi
jemala
v
poštev
njegovo
preteklost
.
A
ker
odgovora
le
ni
,
je
prepričan
,
da
je
tako
.
Pri
srcu
mu
postane
mraz
,
v
ušesih
mu
zašumi
,
vse
okoli
vidi
črno
,
kot
da
se
je
nebo
nenadoma
prepralo
s
temnimi
oblaki
.
Obrne
se
,
da
bi
šel
,
kajti
tega
,
kar
bi
rad
povedal
v
svojo
obrambo
in
priporočbo
,
mu
nič
ne
pride
na
um
,
kakor
da
mu
je
bridka
iznenadjenost
ustavila
tok
mišljenja
.
Že
je
storil
nekaj
korakov
,
da
bi
odšel
,
ko
se
kot
uljuden
in
natančen
mož
oglasi
.
Da
bi
se
on
ločil
brez
pozdrava
?
In
ko
bi
ga
ona
res
bila
razžalila
,
ne
pristojalo
bi
se
kaj
takega
.
A
razžalila
ga
ni
,
temveč
samo
užalostila
.
Združi
vse
svoje
moči
,
da
spravi
iz
posušenega
grla
nekaj
besed
.
—
Jutri
odpotujem
po
opravkih
za
nekaj
dnij
,
reče
naposled
s
čudnim
zvokom
glasa
,
kot
bi
bil
zagrljen
.
Dobro
se
mej
tem
imejte
!
Na
srečno
svidanje
!
Njegova
globoka
pobitost
dá
Malvini
poguma
.
Zabi
svojo
bedo
,
da
uteši
njegovo
.
—
Prijatelja
se
ne
poslavljata
tako
hladno
,
zavrne
ona
hitro
in
se
postavi
pred
njim
,
da
mu
zabrani
odhod
.
Otmar
,
star
otrok
,
podajte
mi
roko
in
skleniva
mir
!
O
,
kako
bodete
enkrat
še
hvaležni
razumni
prijateljici
.
Segla
je
po
njegovo
roko
,
ker
on
ne
kaže
,
da
bi
hotel
podati
svojo
in
kakor
da
ste
se
v
njej
nenadoma
prebudili
dosedanja
prisrčnost
in
zaupnost
,
jo
iskreno
pritiska
s
svojo
.
Z
Bogom
in
srečno
pot
!
pristavi
potem
z
manjšo
ravnodušnotjo
,
kakor
da
jej
je
nakrat
postalo
milo
.
Ko
on
začuti
pritisek
njene
roke
,
zapusti
ga
srpost
obraza
,
mrklo
oko
mu
oživi
,
a
ne
upa
,
niti
radosti
,
temveč
neke
mimogredoče
sladkosti
,
one
sladkosti
,
ki
ga
je
vselej
prešinila
,
kadar
se
mu
je
Malvina
kazala
dobra
in
udana
.
Odvrne
jej
gorki
pritisek
,
a
to
bolj
iz
notranje
sile
nego
iz
lastnega
nagiba
,
ter
popraša
zamolklo
:
—
Samo
prijatelja
?
Malvina
,
vedno
naj
si
bodeva
samo
prijatelja
?
Ona
prikima
in
se
ozre
proč
.
Njuni
roki
se
držite
,
da
tega
niti
ne
zapazita
.
Oba
sta
obmolknila
,
a
oba
bi
bila
rada
še
nekaj
pristavila
,
toda
bojita
se
,
da
ne
bi
spet
drug
druzega
užalostila
.
Nenadoma
,
kakor
bi
se
bila
dogovorila
,
se
spogledata
.
V
obeh
očeh
so
lesketale
solze
,
znamenje
sprave
in
sporazumljenja
.
Zdaj
sta
vedela
,
da
med
njima
ni
več
sence
bridkosti
,
da
sta
si
udana
,
odkritosrčna
prijatelja
,
kakor
dozdaj
.
—
Srečen
pot
!
zašepeče
ona
še
enkrat
.
—
Na
veselo
svidanje
!
zamrmra
on
v
drugič
.
Ona
ostane
v
gaju
,
a
on
se
napoti
v
grad
.
Ako
bi
bilo
mogoče
,
bi
bil
odpotoval
rad
že
danes
,
namesto
jutre
.
Bilo
je
mogoče
,
in
dve
uri
pozneje
sta
ga
ponosna
brza
vranca
odpeljala
na
štiri
ure
oddaljeni
kolodvor
.
Za
vročim
predpoldnem
je
sledil
soparen
,
zaduhel
popoldan
.
Žgoče
popoldansko
solnce
je
parilo
in
vnemalo
v
lepi
božji
prirodi
karkoli
je
bilo
razpostavljeno
neprenesljivim
njega
žarkom
.
Žalosten
je
bil
pogled
po
grajskem
vrtu
,
kjer
se
je
zjutraj
vse
še
dičilo
s
svojo
lepoto
.
Listje
po
dvevju
je
črez
nekaj
ur
bilo
velo
,
kakor
da
ga
je
poparila
slana
,
trava
orumenela
,
cvetice
so
povesile
glavice
in
toliko
,
da
se
niso
zgrudile
v
razpokline
,
ki
so
nastale
po
žejnih
gredicah
.
Ptički
so
omolknili
,
kot
bi
bili
zaspali
,
in
tla
pod
nogami
so
gorela
,
kot
bi
bila
žarinje
namesto
peska
.
Samo
v
gaju
,
ki
je
stal
tik
vrta
,
se
ni
poznala
moč
poletnega
vladarja
.
Ondi
je
bilo
še
najprenesljiveje
,
ker
solnce
,
čeravno
je
žgalo
vršiče
dreves
,
vendar
ni
moglo
prodreti
gostega
vejevja
stoletnih
drevesnih
očakov
.
Grajščakinjo
nobena
stvar
ni
bolj
mučila
in
slabila
nego
vročina
in
soparica
.
Kakor
je
bila
neobčutljiva
proti
mrazu
,
da
se
je
še
zdaj
,
že
stara
gospa
,
v
največji
zimi
po
ledu
svojih
ribnjakov
po
več
ur
na
dan
drsala
in
sploh
bivala
mnogo
na
prostem
brez
najmanjših
zlih
nasledkov
,
baš
tako
je
občutljiva
proti
vročini
.
Bila
je
tedaj
silno
razdražena
,
a
pri
tem
lenobna
in
onemogla
,
da
ni
bila
za
nikako
delo
.
Tedaj
je
najraje
bežala
v
najgostejši
in
najtemnejši
del
gaja
,
in
ondi
posedala
brez
posla
na
pol
dremajoča
v
družbi
Malvine
ali
katerega
znanca
in
se
dala
kratkočasiti
,
dokler
je
ni
večerni
hlad
privabil
iz
skrivališča
.
Tudi
onega
dne
,
brž
ko
je
Otmar
odpotoval
,
je
pribežala
v
svoje
«
zeleno
stanovanje
»
,
kakor
je
v
šali
imenovala
gaj
,
in
si
tam
dala
streči
z
obedom
.
Bila
je
sama
z
Malvino
in
s
svojim
najzvestejšim
tovarišem
,
krasnim
angleškim
psom
,
velikanom
,
ki
je
sledil
vsaki
korak
svoje
gospodinje
in
se
posebno
odlikoval
v
pasji
čednosti
,
v
zvestobi
.
Le-ta
je
ležal
v
grmovju
za
klopjo
,
kjer
je
sedela
grajščakinja
.
Izkopal
si
je
bil
ondi
jamo
in
se
prav
lenobno
vríl
v
njo
,
da
bi
mu
bilo
hladneje
.
—
Kaj
ste
tako
klaverna
in
zamišljena
,
Malvina
?
poizveduje
grajščakinja
,
ki
je
danes
pogrešala
živahnost
in
prizadevanje
,
s
katerim
je
ona
navadno
kratkočasila
svojo
gospodinjo
.
Ali
vas
še
ni
minula
slabost
,
o
kateri
ste
se
v
jutro
pritoževali
?
Jako
ste
bleda
,
in
črni
obroči
okoli
očij
niso
pri
vas
navadni
.
Da
mi
le
ne
zbolite
!
Morali
bi
danes
ostati
v
postelji
in
si
celoma
odpočiti
.
—
Ni
se
vam
treba
vznemirjati
za
me
,
gospa
!
Nič
resnega
ne
bode
,
odvrne
Malvina
v
zadregi
.
—
Jako
neprijetno
jej
je
bilo
,
da
se
nje
dušno
stanje
ovaja
.
—
Mislim
,
da
se
mi
včerajšnji
izlet
ni
prilegal
,
čemur
se
sama
najbolj
čudim
;
saj
je
bil
v
vsakem
oziru
izboren
.
Morda
pa
mi
je
samo
današnja
neznosna
vročina
,
ki
je
tako
nenadoma
sledila
za
hladnim
dosedanjim
vremenom
,
potlačila
duh
in
teló
.
—
Res
,
soparica
je
danes
neznosna
!
Menda
dobomo
še
nevihto
,
pritrdi
grajščakinja
.
Neprijetno
potovanje
bode
imel
Otmar
.
Ne
vem
,
čemu
je
hotel
bas
danes
oditi
,
ko
sva
se
bila
dogovorila
zaradi
jutranjega
dne
.
Njegova
družba
bi
nama
bila
danes
posebne
vrednosti
,
ko
sve
obe
slabe
volje
,
posebno
vas
bi
razvedrovala
.
Kaj
ne
?
Prav
prijeten
tovariš
je
Otmar
.
Živahno
ima
besedo
,
polno
zdravih
dovtipov
.
Pozna
se
mu
,
da
je
videl
mnogo
svetá
.
Nikoli
ne
bi
bila
o
njem
pričakovala
takega
prevrata
.
Bil
je
kot
otrok
in
kot
mladeneč
tako
tih
,
dolgočasen
,
a
pri
tem
mehkoben
in
zamišljen
,
prav
ženske
narave
!
Njegove
čmernosti
in
nezadovoljnosti
,
kateri
ste
vas
na
početku
njegovega
prihoda
toliko
vznemirjali
,
tudi
ni
več
sledu
.
Vedela
sem
,
da
je
to
vse
samo
mimogredna
trma
in
nevolja
.
—
Dà
,
gospod
Otmar
je
res
mož
,
kakoršnih
je
malo
.
Takoj
sem
ga
spoznala
,
in
veseli
me
,
da
se
v
svoji
sodbi
o
njem
nisem
varala
,
odgovori
Malvina
pritrjevaje
.
—
Če
nas
menda
danes
kdo
obišče
?
meni
spet
grajščakinja
po
kratkem
prenehu
.
—
Popoldan
se
mi
zdi
že
silno
dolg
,
a
dospel
je
še
le
komaj
do
polovice
.
—
Dan
ni
danes
posebno
privaben
za
obiskovalce
,
méni
Malvina
.
Vročina
vsakogar
priklene
na
dom
.
Avrelija
pa
,
vsakdanja
naša
gostinja
,
utegne
priti
,
ker
nima
daleč
do
tod
.
—
Za
nje
družbo
mi
danes
pač
ni
,
ker
ni
Otmarja
.
Avrelija
je
ljubezniva
in
kratkočasna
samo
kadar
so
možki
pričujoči
;
kadar
pa
teh
ni
,
je
silno
neprebavna
.
—
Gospa
,
kako
že
pravi
pregovor
?
se
nasmehne
Malvina
in
daje
grajščakinji
znamenje
,
da
bi
pogledala
na
levo
:
«
Kadar
se
o
volku
govori
,
volk
rad
pride
»
.
Grajščakinja
se
ozré
na
naznačeno
stran
,
kjer
se
je
razprostiral
dolgi
drevored
.
Za
grajskim
slugo
je
poskakovala
bolj
nego
stopala
Avrelija
,
že
z
daleka
pozdravljaje
obe
gospe
mahaje
s
solnčnikom
.
—
Ubogi
me
dve
,
reče
grajščakinja
nevoljna
;
tudi
še
ta
neprilika
!
Ali
vam
bode
prenadležno
,
Malvina
,
če
jo
prepustim
vso
vaši
potrpežljivosti
?
—
Moji
živci
so
danes
res
preslabi
,
da
bi
se
udeleževali
nje
praznega
blebetanja
.
Podam
se
raje
v
grad
in
se
nekoliko
vležem
.
—
Prosim
,
gospa
,
storite
,
kakor
vam
najbolj
prija
,
odvrne
družbenica
voljno
.
Avrelija
in
jaz
si
bove
že
pomagale
,
da
nama
preide
čas
.
Bodite
brez
skrbí
!
In
tako
se
je
zgodilo
.
Ko
se
jima
je
Avrelija
pridružila
in
je
izvedela
,
da
je
Otmar
odpotoval
,
je
postala
mahoma
slabe
volje
,
da
je
z
neprestanim
zdehanjem
brezobzirno
kazala
,
da
se
dolgočasi
,
grajščakinja
je
ostala
še
nekaj
časa
v
družbi
mladih
gospa
samó
da
se
ne
pregreši
proti
uljudnosti
.
Na
to
pa
se
je
oprostila
,
in
oklenivši
se
starega
služabnika
,
polagoma
se
napotila
v
grad
.
Že
je
bila
kakih
sto
korakov
daleč
,
ko
se
vzbudi
pes
,
ki
je
bil
zadremal
.
Glavo
privzdignivši
in
lajáje
skoči
kvišku
,
kot
bi
trenil
.
Kakor
besen
dirja
za
grajščakinjo
.
Takoj
je
stal
poleg
nje
.
Ona
pa
se
je
bila
ustavila
,
da
ga
počaka
.
Brž
dene
sprednji
taci
na
njeni
rami
ter
veselo
lajáje
zre
z
zvestimi
,
lesketajočimi
se
očmi
v
nje
obraz
.
Na
to
stopi
na
njeno
desno
ter
uravna
korake
natanko
po
njenih
.
—
—
Ko
bi
bila
vedela
,
da
je
danes
povsod
dolg
čas
,
tukaj
kakor
domá
,
bi
bila
raje
prespavala
te
neprebavljive
popoldanske
ure
,
reče
Avrelija
,
zroča
za
odhajajočo
grajščakinjo
,
češ
,
ali
ne
bi
prav
storila
,
ko
bi
tudi
ona
ne
šla
domu
.
Ta
vročina
človeka
omamlja
!
Kakor
v
potrdilo
se
jej
zopet
zazeha
,
a
ona
se
temu
več
ne
upira
,
ker
v
pričo
Malvine
se
jej
ne
zdi
potrebno
.
Meni
se
pa
zdi
,
da
ta
občna
utrujenost
,
vaša
gospá
,
grajščakinjina
in
nekoliko
tudi
moja
,
je
bolj
nasledek
včerajšnega
izleta
,
nego
današnje
vročine
,
odvrne
Malvina
.
Utrujenost
prihaja
vedno
še
le
pozneje
na
dan
.
—
Ne
govorim
o
utrujenosti
,
temveč
o
dolgem
času
,
reče
Avrelija
.
Pa
se
vé
,
vi
ste
dolgega
časa
že
vajena
;
zato
ga
ne
čutite
tako
silno
.
Kako
vi
neki
prebijete
zimo
v
tem
gnezdu
,
v
družbi
starikave
gospe
?
To
je
meni
nerazumljivo
.
—
Kdor
je
tako
srečen
živeti
v
krajini
toliko
poetični
,
toliko
polni
čara
in
miline
,
kakor
je
ta
le
,
ne
bil
bi
človek
,
ako
bi
tožil
o
dolgem
času
,
odvrne
Malvina
s
povdarkom
.
Avrelija
je
začutila
,
da
Malvina
ni
slučajno
,
temveč
z
namenom
izrekla
to
rezko
opazko
.
Ni
bilo
dvoma
;
ž
njo
hoče
tudi
njo
pobiti
.
Da
bi
se
pa
kazala
razžaljeno
,
ne
pride
jej
niti
na
um
.
Iz
lastne
izkušnje
ve
,
da
čim
bolj
ohrani
napadenec
ravnodušnost
,
tem
bolj
to
draži
pobijalca
.
Prijazna
,
kakor
prej
,
odvrne
:
—
Ne
rečem
,
da
bi
v
poletnem
času
tod
ne
bilo
divno
,
saj
sem
se
tu
narodila
in
preživela
tretji
del
svojega
življenja
,
da
so
mi
popolnoma
znane
prednosti
in
pomankljivosti
kraja
.
Toda
po
zimi
,
kadar
ni
videti
,
kamor
se
ozremo
,
kakor
sneg
in
led
,
bogme
!
da
je
tedaj
tu
bore
malo
poetično
in
čarobno
!
—
Priroda
ima
tudi
po
zimi
svojo
poezijo
,
posebno
kadar
je
tako
bogato
obdarjena
,
kakor
tukajšnja
,
reče
Malvina
mirno
.
Avrelija
zmaje
z
ramami
.
—
Mogoče
,
a
za-me
je
nima
.
—
Kdor
v
sebi
pogreša
poezijo
,
ta
je
tudi
nikjer
in
nikoli
ne
nahaja
,
meni
Malvina
lahkotno
.
Sicer
pa
,
brž
pristavi
,
da
popravi
žaljivo
odkritosrčnost
,
poezija
je
podobna
različnim
podnebjem
:
ne
vsako
podnebje
se
prilega
vsakemu
človeku
.
—
Modro
ste
povedala
,
se
nasmeje
Avrelija
,
a
nje
oči
pri
tem
žaré
skritega
sovraštva
.
Kar
ugaja
mehkužnim
naravam
,
kakor
n.
pr.
vaši
,
to
ne
prija
krepkim
.
Zame
je
treba
kaj
bolj
junaškega
,
nego
je
poezija
,
da
me
omami
.
—
In
junaško
je
skoz
in
skoz
tudi
bilo
in
je
še
vaše
življenje
,
odvrne
Malvina
lahkotno
,
kakor
da
bi
se
pošalila
.
A
Avrelija
ipak
zapazi
tajno
porogljivost
,
ki
se
skriva
pod
to
navidezno
šalo
,
in
ve
za
gotovo
,
da
je
ona
to
rekla
z
namenom
,
da
jej
povrne
njeno
žalitev
.
—
Kaj
menite
s
tem
?
popraša
Avrelija
,
katere
prisiljena
mirnost
se
vedno
bolj
maja
vpričo
Malvinine
neomahljivosti
.
—
Najbrž
ono
,
kar
ste
sama
menila
,
ko
ste
povedala
svoje
prepričanje
,
je
bil
hladni
odgovor
.
Na
to
nastane
kratek
molk
.
Malvina
se
marljivo
bavi
z
nekim
ročnim
delom
,
tako
da
se
jej
ne
zdi
neuljudno
,
ako
na
gosta
ne
obrača
svoje
popolne
pozornosti
.
Zato
tem
bolj
upira
Avrelija
svoj
togotni
pogled
nanjo
.
Bilo
je
videti
,
kakor
da
jo
hoče
z
očmi
prebosti
.
V
njej
vse
kuha
srda
in
črta
.
Ko
bi
jej
bil
povedal
kdo
drug
one
rezkosti
,
morda
bi
se
za
to
niti
ne
zmenila
;
a
od
Malvine
,
od
ženske
,
katero
bi
najraje
uničila
,
ker
ve
in
čuti
,
koliko
više
stoji
moralno
nad
njo
,
noče
se
dati
žaliti
.
Umela
je
Malvinine
besede
,
a
ker
jih
ne
more
pobijati
,
hoče
vsaj
sebe
nekako
oproščati
.
Noče
,
da
bi
jo
ona
zaničevala
,
dasi
jej
nič
ni
za
nje
mnenje
in
prijaznost
,
a
od
svojega
sovražnika
biti
ponižanemu
,
je
vseh
kaznij
najhujša
.
—
Človek
,
ki
ni
zadovoljen
s
svojo
usodo
,
nehoté
zaide
,
reče
na
to
Avrelija
s
prisiljeno
pohlevnostjo
.
Združili
so
me
v
zakon
z
možem
,
meni
neprimernim
,
za
katerega
nisem
marala
,
in
ker
na
njegovi
strani
ne
nahajam
sreče
,
iščem
je
drugod
.
—
Pomilujem
vas
,
zavrne
Malvina
z
manj
pikrim
glasom
,
nego
je
dozdaj
govorila
vse
,
kar
je
zadevalo
Avrelijo
.
Nihče
ni
bolj
pomilovanja
vreden
nego
oni
,
ki
si
po
lastni
krivdi
skazi
življenje
.
Preresničen
je
pregovor
:
da
kakor
si
kdo
postilja
,
tako
tudi
leží
.
Sreča
vam
je
bila
dana
v
oblast
,
a
igrali
ste
se
ž
njo
.
Kar
vi
sedaj
imenujete
usodo
,
drugo
ni
,
nego
nasledek
vaše
lehkomiselnosti
.
—
In
da
si
ta
nasledek
hočem
olajšati
,
tega
mi
pameten
človek
ne
bode
zamerjal
,
zavrne
Avrelija
razvneta
.
Da
si
ta
ženska
upa
ž
njo
ravnati
,
kakor
se
ravna
z
neprištevnim
paglavcem
,
to
jej
preseda
.
—
Jaz
sem
hrabra
in
srčna
ženska
,
pristavi
ponosno
,
in
raje
nego
bi
se
s
čmerikanjem
dolgočasila
,
veselim
se
,
uživam
,
pozabivam
.
In
da
bi
to
ne
bilo
pametno
?
—
Hrabrost
in
srčnost
ženske
je
v
tem
,
da
zna
prenašati
,
ne
da
potaplja
svoje
nevgodnosti
v
nečastnost
,
odvrne
Malvina
jako
resno
.
—
Kako
ste
nepraktična
in
pretirana
,
se
posmehne
Avrelija
.
Sicer
pa
vi
tako
govorite
,
ker
nimate
izkušenj
.
Drugače
je
priporočevati
krepost
,
in
drugače
po
njej
živeti
.
Baš
ljudje
,
ki
vedno
moralizujejo
,
najhitreje
padejo
,
ako
pridejo
v
izkušnjavo
.
Zdaj
si
tudi
nekako
tolmačim
Otmarjevo
sicer
neumljivo
spreobrnenje
.
On
,
znan
kot
kavalir
prve
vrste
in
hitro
se
vnemajočega
srcá
,
je
postal
v
teh
treh
tednih
,
kar
občuje
z
vami
,
okoren
,
oduren
,
trd
,
neprebavljiv
,
kakoršnih
poznam
le
malo
.
Vedi
si
ga
Bog
,
kako
ste
tega
smelega
orla
pretvorila
v
plašno
pišče
!
Sicer
pa
,
ako
njemu
toliko
pridigujete
kakor
meni
,
ne
čudila
bi
se
,
ko
bi
on
na
zadnje
še
postal
menih
in
stopil
v
samostan
.
Ne
mislite
pa
,
nadaljuje
hudobno
,
potem
ko
se
je
nasmejala
pri
svoji
,
kakor
je
menila
,
dovtipni
opazki
,
da
je
Otmar
bil
vedno
tako
pohleven
in
čednosten
,
kakor
se
zdaj
hlini
.
Kajti
,
da
se
zdaj
hlini
,
je
gotovo
;
saj
ni
mogoče
,
da
bi
človek
kar
črez
noč
spremenil
svoje
mišljenje
in
ravnanje
.
Ni
še
dolgo
tega
,
kar
mi
je
prijateljica
,
ki
živi
v
onem
mestu
,
katero
je
Otmarju
postalo
drugo
domovje
,
poročala
o
nerodnostih
,
katere
tam
počenja
.
Da
je
tam
«
junak
dneva
»
,
je
pisala
,
in
s
tem
je
povedano
vse
.
—
Gospod
Otmar
se
mi
nikakor
ni
zatajeval
,
niti
se
zdaj
hlini
,
zavrne
Malvina
,
temveč
se
kaže
,
kakoršen
je
.
Še
preveč
odkritosrčno
mi
je
odkril
vse
svoje
lahkotno
življenje
,
počenši
od
onega
dne
,
ko
ga
je
prevara
pregnala
iz
domovine
,
do
onega
,
ko
se
je
po
dolgih
devetih
letih
povrnil
v
domovino
.
Da
je
počel
marsikaj
nepravega
in
nemožatega
mej
tem
časom
,
tega
on
nikakor
ne
taji
.
Ne
zabite
pa
,
da
od
strani
možkega
nekaj
lehkomiselnosti
še
ni
hudodelstvo
.
Vpoštevati
morate
tudi
